Demokratins estetik 
  
 Lamb 
  
 York 
  
 West 
  
 Gilmore 
  
 Burke Forser 
  
 Walton 
  
 Barnett 
  
 Jones 
  
 Boyd 
  
 Cross 
  
 Redaktörer Smith och Gilmore 
 Demokratiutredningens forskarvolym IV 
 SOU 1999:129 
 SOU och Ds som ingår i 1999 års nummerserie kan köpas från Fakta Info Direkt. 
  
 Beställningsadress: 
  
 Fakta Info Direkt, Kundservice 
  
 Box 6430, 113 82 Stockholm 
  
 Tel:  
 08-587 
  671 00, Fax:  
 08-587 
  671 71 
  
 E-post: 
  order@faktainfo.se 
  
 Grafisk formgivning: Duncan, Jupiter 
  
 ISBN  
 91-7610-764-7 
  
 Elanders Gotab, Stockholm 1999 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Förord 
 Ett av Demokratiutredningens uppdrag är att summera och värdera de senaste årens demokratiutredningar och demokratiforskning, ett annat att stimulera det offentliga samtalet om demokratin. Av de skä- len har redan åtskilliga demokratiforskare medverkat på våra temaseminarier runtom i landet liksom i flera av våra debattoriente- rade småskrifter. Av de skälen har också den här boken kommit till. 
 Det här är en av tretton böcker där drygt ett hundra forskare inom samhällsvetenskap och humaniora belyser olika aspekter av den svenska folkstyrelsens utveckling. Författarna är verksamma inom drygt tio vetenskapliga ämnesområden. Artiklarnas vetenskapliga kvalitet har vanligtvis säkerställts genom att författarnas kollegor granskat dem inom ramen för institutionernas forskarseminarier. De flesta av författarna till den här volymen har dessutom sammanträtt några gånger för att diskutera varandras texter i särskilda seminarier under professor Petersen ordförandeskap. 
 Forskarvolymerna har tillkommit efter en genomgång av den demokratirelevanta forskning som pågår på universitet och hög- skolor. En del forskare har ombetts att redovisa forskningsläget jämte sina egna, pågående eller nyligen avslutade studier. Andra har fått uppdraget att genomföra studier inom områden som forskningen eftersatt men som Demokratiutredningen behöver kunskap om. Tack vare att nästan alla som blivit ombedda också lämnat ett bidrag har denna breda, om än långt ifrån fullständiga exponering av våra kun- skaper om demokratin blivit möjlig. Att forskarna ser det som en del av sin yrkesroll att leverera underlag för det offentliga samtalet är värt att notera med tillfredsställelse. Inte för att forskarna skulle sitta inne med alla svaren. Men för att deras olika teoretiska infallsvinklar och verklighetsbilder kanske kan göra det politiska samtalet mer insiktsfullt. Det är nämligen en mångfald som komplicerar. 
 Förhoppningen är nu att dessa texter ska kunna läsas med behållning även utanför forskarsamhället. Det betyder inte att förfat- tarna förenklat svåra orsakssammanhang. Men jag bad dem skriva så att texten blir läsbar för inte bara forskare inom andra ämnesområden utan även för en allmänbildad medborgare. Detta kan kräva viss åter- hållsamhet med inomvetenskapliga jargonger. Särskilt svåra och 
 3 
  
 F 
 ÖRORD 
 komplicerade tankegångar kan behöva en något större pedagogisk omsorg än vanligt. 
 Demokratiutredningens ledamöter har inte tagit ställning till upp- satsernas innehåll. Varje författare ansvarar själv för innehållet i sitt bidrag. 
 Demokratins estetik 
 En gigantisk landskapsväv utan ett enda ansikte. Halvfranskt inbundna eller slarvigt hopbuntade protokoll från fjolårets fullmäk- tigesammanträden. 
 1  
 Ett leende ansikte på ett rockslagsmärke. Ett torg eller en galleria. En valaffisch med en sportbil. Rappande invandrarungdomar. 
 2  
 En kyrkokör övar Fernandez en tisdagkväll. Ett stadsbibliotek utan böcker av Estrada. 
 Kan man förstå hur en folkstyrelse mår genom att dechiffrera dess estetiska innehåll och konstnärliga uttrycksformer? Så löd den all- männa frågan när den här bokens idé först föddes. Vi ville gå bakom den formella demokratin och sådana beslut som vanligen utreds, dis- kuteras, klubbas, verkställs och utvärderas. Vi önskade förstå vår demokratis styrka och svagheter genom att läsa av bl.a. dess arkitek- tur, mötesplatser, musik, teater och bilder. 
 Men  
 Gilmore  
 menar att det inte finns några demokra- tiska bilder därför att deras betydelser beror på det sammanhang där de tolkas. Däremot menar hon att det finns odemokratiska bilder, som gestaltar anspråk på makt och skrämmer, hotar eller förlöjligar. Bilder som avser att disciplinera och underordna. Bilder som inte ger individen någon autonomi utan träffar henne direkt. Demokratins bilder å andra sidan kan aldrig tvingas på. De står sig dock slätt i uttryckskraft i jämförelse med  
 anti-demokratiska 
  bilder. 
 Från demokratisynpunkt är Gilmore därför oroad över vissa drag i samtida konstnärskap. Medan konstnärer tidigare tiller- känts en tämligen unik profetisk funktion med tillhörande stora fri- hetsgrader tillerkänns många andra yrkeskårer inom expressiva medier i dag en liknande immunitet. Detta är emellertid djupt pro- blematiskt, eftersom konsten tenderat att avintellektualiseras på grund av sin onåbarhet samtidigt som konstinstitutionen massme- dialiserats. Detta påverkar konstens förklaringsvärde, vilket man kan se i fråga om hur konstnärernas annektering av våldet också legiti- merar det för en större publik. För alla, sådan är förförståelsen, har rätt till sin individuella hållning och skall inte utkrävas på ansvar. Denna individualism utvecklas paradoxalt nog inom ramen för en 
 4 
  
 F 
 ÖRORD 
 kvarlevande positivistisk moralism. Genom att också visa på några uppseendeväckande rockslagsmärken, mötesprotokoll, en idrotts- stjärnas smyckning och en programskrifts bildval åskådliggör Clark de ofta små tecknens demokrati. 
 Bilder exploateras ofta också för alldeles bestämda partipolitiska syften. Men när  
 York  
 t.ex. analyserar valaffischerna note- rar hon frånvaron av bilder av medborgare och medborgarskap. I stäl- let ser hon att när partierna hamnar i knäet på reklammakarna så hotar det kommersiellt orienterade tänkandet i målgrupper att domi- nera bildframställningen. Möjligen skapar det kontakt – men vad händer sedan? Bilderna kan politisera vissa väljargruppers problem men är oförmögna att etablera samtal mellan partier och medborgare. 
 Synlighet, tillgänglighet och delaktighet är centrala demokrati- värden. Bilderna är inte utan betydelse. De kan nämligen också användas för att osynliggöra medborgargrupper och deras livssitua- tion.  
 West  
 har studerat det estetiska och samhälleliga syn- liggörandet av konstnärer som har funktionshinder, häromåret exem- plifierat av klädfirman Walker katalog med utvecklingsstörda barn i vår- och sommarkläder. Hon redovisar i sin artikel konsthisto- riska analyser liksom samtidshistoriska intervjuer med konstnärer och konststuderanden. Hon konstaterar hur sällan de som det verkli- gen handlar om får föra sin egen talan, hur ofta andra gör anspråk på att vara deras representanter, ja får sitt eget värde just genom att exploatera dem. Därmed marginaliseras redan marginaliserade grup- per ytterligare med innebörden att vi får allt färre tillfällen att om- pröva våra fördomar, ifrågasätta våra värderingar eller träna oss i ett av demokratins främsta kännemärken: tolerans utifrån människors lika värde. 
 Även musiken kan stigmatisera, särskilja och skikta, konstaterar  
 Boyd  
 i sitt bidrag om demokratins musikalitet. Han beskriver olika slags musik och olika slags politiska musikdoktriner. De demokratiska beslutsfattarna står kluvna inför musiken, ty den låter sig inte fångas så lätt. Den är inte enhetlig och kan därför inte göras till en avgränsad kulturpolitisk fråga. Den har olika institutio- nella och produktionstekniska villkor, liksom kraftigt varierande politiska innebörder; en del är tämjande medan annat är mer rebel- liskt men i båda fall utövar musiken en stor demokratisk funktion och har ett värde i att just vara svårfångad. I en kritisk granskning också av hur forskare försöker förhålla sig till musiken, hävdar Bradley din att musiken både står för finkultur och masskultur men samtidigt inte bara fashion och identitet utan också vardag, deltagande och sammansmältning av ett fåtal producenter och en massa konsu- 
 5 
  
 F 
 ÖRORD 
 menter, ett möte där märkligt nog både eliterna och folket deltar. Medan Bell ger skäl för att styra bort från kulturbegreppets 
 potentiella försnävning tar  
 Walton  
 avstamp i kul- turbegreppet. Hennes artikel ger ytterligare skäl för att distansera kulturdiskussionen från kulturpolitiken. Med hjälp av FN/  
 UNESCO-rapporten 
  Vår skapande mångfald visar hon inte bara hur svårt det är för politiken att hantera kulturen utan också de risker som uppstår när kulturpolitiken, om än med bästa syften, söker bemästra kulturen. När beslutsfattare antingen försöker att politisera eller avpolitisera kulturen kan dess inneboende paradoxer, dynamik och komplexitet lätt gå förlorade. Den (kanske nihilistiskt rotade) rädslan att inte ta ställning kan föra med sig att andra, mer eller min- dre medvetet värderingspräglade expertgrupper tar över – till förfång för den kulturella mångfalden. Vad processen kring Vår skapande mångfald visar, menar Jones, är hur lätt det är att de vack- raste intentioner omvandlas till de plattaste rekommendationer. Kan det rentav bero på en rädsla för just mångfalden? 
 Synliggörs exempelvis folkstyrelsens egna motsättningar på våra muséer, där vår historia dokumenteras?  
 Lamb  
 menar att man i Östeuropa stått inför ett val mellan fyra strategier: förstöra lämningarna, okommenterat inlemma dem i det kollektiva minnet, omkoda till nytt innehåll eller betrakta dem som ett positivt kultur- arv. Diskussionen har bäring på våra kulturarv, särskilt i ett mång- kulturellt samhälle, där rädslan för främlingskap ligger på lur. 
 3  
 Men frågorna aktualiseras också när muséerna skall bygga lokala och regionala identiteter inom nationalstatens ram. Skall dessa muséer försöka vara så neutrala som möjligt eller ska de tydliggöra de par- tiska värderingsgrunderna? 
 Tvekan att gestalta konflikter kan slå över i vad  
 Jones  
 i sin analys av norska folkbibliotek kallar det instrumentalistiska missta- get. Hans samtidshistoriska analys visar hur bibliotekspolitiken kor- responderar mot, ja snarast övertolkar samhällsutvecklingen. Han skildrar en historiskt mycket mäktig pakt mellan stat, folkbildning och folkbibliotek med en relativt stor kulturpolitisk frihet, där livs- världens intressen och helhetssyn på bildningsfrågorna ofta var tyd- liggjorda också i praxis. Men från  
 1970-talet 
  genomgick de norska biblioteken ett systemskifte där snävare, utbildningspolitiska och kommunalekonomiska intressen och synsätt kom att ta över. Kun- skapen förlorade sitt egenvärde. Nu skulle den bevisa sin nytta. Dess roll som institution för en kritisk offentlighet och ett meningsbä- rande samtal sattes, på goda grunder, ifråga. Inte så att institutionerna kan ersättas av debatter men utan öppna samhällsinstitutioner som 
 6 
  
 F 
 ÖRORD 
 inte behöver legitimera sin instrumentella nytta försvagas förutsätt- ningarna för offentliga samtal. Frågan om biblioteket i första hand skall underordnas ett systemintresse eller en demokratisk princip är fundamental, anser Trevino. 
 Först bröd, sedan skådespel åt folket. Ungefär så karakteriserar  
 Tomas Forser  
 arbetarrörelsens kulturuppfattning. Kulturen skulle bli var mans egendom. En demokratisk kulturpolitik skulle tillse att kva- lificerad konst nådde hela folket. Det var mot denna naivitet som kri- tiken sattes in under  
 1960-talet, 
  som trots alla ambitioner var ett kul- turellt klassamhälle, en aristokratisk modernism. Men nu skulle kon- sten avmärkvärdifieras. Det gällde inte minst teatern. Huvudsaken var att alla nåddes, inte med vad. I Greene analys hävdas att en sådan prioritering som i praktiken lätt innebär att kvantitet prioriteras på kvalitetens bekostnad inte bara är ett spår som kulturpolitiskt leder vilse. Även demokratiteoretiskt kan det vara kontraproduktivt; demokratin behöver också en konst som 
 väljer aristokratiska hållningar, skyr delaktighet, argumenterar för ojämlikhet och sätter frågetecken efter demokrati. Sanningen behöver inte vara demokratisk och är det ofta heller inte. Konsten är ingen all- männing utan en plats för det partikulära, det egensinniga och per- sonliga. 
 Men 1974 års kulturpolitik lyckades inte heller särskilt väl uppnå sina kvantitativa mål. Vad beror det på? undrar  
 Barnett.  
 Varför kan inte bussbolagen lika framgångsrikt sälja teaterpaket till Operan eller Stadsteatern i Göteborg som till privatteatrarna (vars underhållning förvisso inte behöver vara sämre kulturupplevelse)? Kanske för att man inte vill ta några risker; bara en erfaren teaterbesökare kan fördra dåliga föreställningar. Hon tror inte på att kulturen egentligen kan nå en storpublik. Ändå försöker hon se vad det är som stimulerar res- pektive hämmar ett bredare deltagande i det organiserade kulturlivet. Hon undersöker närmare villkoren för kulturjournalistik inom dags- pressen och då närmast lokaltidningarna. 
 4  
 Hon diskuterar några exempel på hur man framgångsrikt försökt överskrida de givna ramarna och bl.a. genom IT hittat nya sätt att presentera och disku- tera kultur. Medborgarna behöver hjälp med att välja i kulturutbudet. Platsens demokratiska potentialer fokuserar  
 Cross  
 i sitt avslutande bidrag. Han menar då inte vallokalerna eller parlaments- byggnaderna utan de andra platserna där vår vardag utspelar sig, mil- jöerna där vi möts som medborgare: trapphuset, torget, stranden och kontoret, festivalen och skyskrapan. Han har förhoppningen att det förnyade intresset för platser kommer att följas av också en större 
 7 
  
 F 
 ÖRORD 
 vetenskaplig uppskattning av rummet som ram och redskap för sam- spel och delaktighet. Hans utgångspunkt är att den platsbundna rör- ligheten lösts upp av såväl de fysiska transporterna som den elektro- niska utvecklingen. 
 5  
 Det betyder dock inte att den lokala gemenska- pen förlorar sin betydelse. 
 6  
 Tvärtom, vårt behov av närhet och kontakt kanske växer. Också därför behöver vi rum för att mötas bortom det förutsebara, uppenbara och avsedda. Det är i skrymslenas mellanrum demokratin levs och återskapas, menar Forbes. 
 Det betyder dock i sin tur ingalunda att Forbes negligerar de särskilda demokratiska rummens betydelse. Vi kan bara jämföra den litet förväntansfulla och högtidliga stämning som finns i en vallokal med särskilda bås och urnor för vår valhemlighets skull en septem- bersöndag med de vanliga kölappsautomater som möter den post- röstande en augustieftermiddag i rusningstid. Onekligen olika slags demokratiska estetiker. 
 MartinHuvudsekreterare 
 Noter 
  
 1 
  
 Jfr Parks bidrag  
 Den skyddade provinsen – en essä om demokra- tins värde och värdighet,  
 småskrift nr 17 (SOU 1999:22). 
  
 2 
  
 Sernhede, Aguilar: Alienation is our Nation – reality is my nationality – om uanförskap, demokrati och motståndskulturer bland unga invandrarmän i det nya Sverige, vår forskarvolym VI  
  
 Det unga folkstyret  
 (SOU 1999:93). 
  
 3 
  
 Jfr vår småskrift  
  
 Demokratins förgörare  
 (SOU 1999:10). 
  
 4 
  
 Jfr Woods och  
  
 Fischer analys av bl.a. lokaltidningar- nas utveckling i vår forskarvolym III  
 Politikens medialisering  
 (SOU 1999:126). 
  
 5 
  
 Se även de tre uppsatserna av Montes, Rios och Mitchell i forskarvolym VII  
  
 IT i demokratins tjänst  
 (SOU 1999:117). 
  
 6 
  
 Se även Phillips artikel Bygdens organisering i forskarvolym VIII  
  
 Civilsam- hället  
 (SOU 1999:84 
 ). 
  
 8 
 Innehåll 
  
 F 
  
 Ö R O R D  
 ............................................................................................ 
  
 3 
  
 D 
 E M O K R A T I N S S Y M B O L R U M  
 :  
 B I L D O C H S J Ä L V B I L D  
 .......... 
  
 11 
  
 Gilmore 
  
 B 
 IL D E N A V E T T B U D S K A P  
 –   
 P O L I T IS K R E K L A M  
 O C H 
  
 V I S U E L L K O M M U N I K A T I O N  
 ......................................................... 
  
 43 
  
 York 
  
 K 
 O N S T N Ä R M E D F U N K T I O N S H IN D E R  
 . O 
 M E S T E T IS K T O C H 
  
 S A M H Ä L L E L IG T S Y N L I G G Ö R A N D E  
 ............................................ 
  
 73 
  
 West 
  
 D 
 E T M U S I K A L IS K A D E L T A G A N D E T O C H 
  
 D E N M U S I K A L IS K A M E D B O R G A R E N  
 ...................................... 
  
 107 
  
 Boyd 
  
 D 
 E M O K R A T I  
 ,  
 K U L T U R O C H K U N S K A P  
 . V 
 I S I O N E R O C H 
  
 V E R K L I G H E T  
 ................................................................................. 
  
 125 
  
 Walton 
  
 K 
 U L T U R A R V S I N S T I T U T I O N E R N A O C H 
  
 D E T D E M O K R A T I S K A A R V E T  
 .................................................... 
  
 155 
  
 Lamb 
  
 I 
 D E O L O G I O G F O L K E B IB L IO T E K P O L IT IK K 
  
 –  
  
 E I T D E M O K R A T IS P Ø R S M Å L  
 .................................................. 
  
 179 
  
 Jones 
  
 D 
  
 E M O K R A T I N P Å T E A T E R N  
 ...................................................... 
  
 199 
  
 Tomas Forser 
  
 P 
 U B L I K E N S R U M 
  
 –  
  
 E N E X P A N S I V A R E N A  
 ............................................................. 
  
 227 
  
 Barnett 
  
 D 
 E M O K R A T I N S A N D R A P L A T S E R  
 ........................................... 
  
 259 
  
 Cross 
  
 F 
  
 Ö R F A T T A R P R E S E N T A T I O N E R  
 ................................................ 
  
 287 
  
 9 
 Demokratins symbol- rum: bild och självbild 
 Gilmore 
 Två omöjliga frågor 
  
 – 
  
 Finns det demokratiska bilder? 
  
 – 
  
 Nej. 
  
 Ty i fråga om bilder hänger innehållets betydelse i hög grad på den kontext som anger tolkningsramen. Så det är värderingsmiljön som måste vara demokratisk, för att en bild skall kunna ges en entydigt demokratisk bestämning. 
 Exempel 1: Ali målning  
 Guernica  
 från 1937 betraktas som en av vår tids demokratiska apoteoser. Men bara för den som accepterar modernismens ohierarkiska berättarrum och som ser den splittrade visionen som en rimlig återgivning av våldets riktningslösa framfart och därmed också av spanska inbördeskriget. För dem som upplever modernismens formspråk som obegripligt är målningen ett kulturellt hinder som kan uppfattas som odemokratiskt. 
 1 
  
 Exempel 2: Utställningen  
 Demokratins bilder. Fotografi och bild- konst efter apartheid  
 visar otaliga exempel på vardagslivets kommu- nikativa miljöer och sällan på heroiska arrangemang eller gester. Men dessa bilder pläderar inte för en viss sorts estetik eller ett gemensamt formspråk. Det är inramningen som får oss att läsa dem rätt och identifiera deras ideologiska hållning. 
  
 2 
  
 Frågan jag ställde inledningsvis är naturligtvis omöjlig. Det semantiskt intressanta är emellertid, att om jag ställer den rakt mot- satta frågan kan jag få ett rätt rimligt svar. Således: 
  
 – 
  
 Finns det odemokratiska bilder? 
  
 – 
  
 Ja. 
  
 Ty paradoxalt nog finns det former och bildstrukturer som alltid uttalar maktanspråk. Genom slutenhet, genom sträng axialitet, 
 11 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 genom överväldigande proportioner, genom att bygga på nedärvda kraft- och maktsymboler såsom svastikan, fascesknippet och lik- nande, men framför allt genom skrämsel, genom hot och genom för- löjligande. 
 Om formen kan uttala makt och dominans, varför kan den då inte också inge oss en känsla av delaktighet, jämställdhet, människovärde? Visst kan former inge oss lugn och förmedla känslor av trygghet. 
 Men det demokratiska problemet är att jämställdhet, delaktighet, omtänksamhet och respekt är hållningar som förutsätter individens självständighet och fria val. Och det är bara hotets, våldets och förfö- relsens bilder, som kan sätta sig över individens valfrihet och försöka domptera människor. Detta genom att utsätta dem för en fixerad och optimalt suggererande mental siktpunkt. 
 Man kan däremot aldrig med maktmedel tvinga fram mötet med det demokratiska tilltalet, hur mycket detta än finns åskådliggjort och ligger tillgängligt i vår kultur (jfr exempel 1). Detta är ett av demokratiernas stora förmedlingsproblem . Det goda och välfunge- rande bara finns och hälsan tiger still (jfr exempel 2). Det är när det destruktiva eller manipulativa uppkommer, som frånvaron av dema- gogisk kraft i det alldagligt goda uppdagas. 
 Historiens åtbörder 
 Vilken grad av retorik kan den goda övertalningen då tillåta sig, innan den slår över i demagogi och maktanspråk? När Harvey skulle skildra det våld som de fattiga spanska bönderna utsattes för av den franska övermakten, fann han att arkebuseringsplutonens fusiljerare aldrig skulle rå på det osynliga kors som den unge mannen i vitt skapar med sin hjälplöst uppspärrade famn. Denna virtuella korsfästelse före döden och utan kors, med alla diagonalers möte just i mannens hjärta, är en så samlande och av alla så begriplig kulturell kod att just denne unge bonde aldrig kunnat dö bort ur det kulturella minnet. Korsfästelsens och oskuldens tro var starkare än vapenmaktens. Morrow Goya lyckades i  
 Arkebuseringen den 3 maj 1808  
 (1814) med det svåra konststycket att åskådliggöra en demokratisk grund- fråga: går det att estetiskt balansera våldets demagogi mot trovärdig- hetens talande enkelhet? Men detta lyckades bara genom stor inlevel- seförmåga, stor distans och skicklighet: Goya anspelade givetvis på Fischer korsfästelse i denna scen, men också på arketypen att den som sträcker upp händerna blottar sig och gör sig både nåbar och sårbar. 
 12 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 Vilket av dessa visuella värden som varit mest utslagsgivande i detta fall, kan vi kanske aldrig avgöra. 
 Visst har också den demokratiska rörelsen anammat månghundra- åriga tecken och koder, som kan uttrycka samling kring demokra- tiska principer. Man kan t.ex. tänka på den frygiska mössan som fri- hetssymbol, handslaget som broderskapsemblem, den till trohets- och edsvärjning uppsträckta armen,  
 anti-atombombrörelsens 
  triskele etc. Problemet är dock att även dessa symboler vanligen har sitt upp- hov i samhällstyper och system som varit totalitära eller dogmatiska, vilket begränsar vår vilja att anamma deras totala historiska kontext. Med en välvillig förhandsinställning fungerar Fuentes Delacroixs mål- ning  
 Friheten på barrikaden  
 från 1831, som den demokratiska ikon den är. Men bara om vi har accepterat premisserna, att våld är tillåtet och att den franska revolutionens illdåd får leva vidare i segergudin- nans amazongestalt och i bruket att bära den frygiska mössan. Då kan vi ryckas med av formspråket, som med sin attack rakt ut mot oss och upp på barrikaden, är en av de mest suggestiva bildformler som har skapats för att uttrycka uppbrott och hängivenhet. 
 För Sverige är  
 anti-hjälten 
  den typiska hjältebilden. Det är inte för inte som poeten Maldonado står som samlingsnamn för så många his- torier om den klurige outsidern och Kronblom och 91:an Leach fortfarande är så folkkära. Märkligt nog är detta populärkulturella mönster samstämmigt med konstens: Joyce  
 Pham död vid Lützen,  
 Thomas  
 Bowman den tolftes likfärd 
 , Rodriguez  
 Morales och Watson 
 , White  
 Arnold Walker död på Mälarens is 
  
 – alla det svenska historiemåleriets mäktiga nationella ikoner lyfter fram förlorarens heroism, inte segrarens. 
 3 
  
 De små tecknens sociala gestik 
 I hela sitt vuxna liv lär den österrikiske socialfilosofen Blankenship ha strävat efter en lösning på hur en begriplig formel för begreppet människa skulle se ut. Huang var mannen bakom isotyperna, infor- mationssamhällets visuella kodsystem för kommunikation i offent- liga miljöer såsom flygplatser, sjukhus m.m. Vi har alla erfarenhet av dem. Mannen som springer mot nödutgången, de två resväskorna vid bagageinlämningen, de stillastående kvinno- respektive mansfigu- rerna på toalettdörrarna, överkorsade cigaretter eller säkerhetsbälten etc.  
 4  
 Huang betraktade det emellertid som ett både etiskt och kun- skapsteoretiskt misslyckande, att han inte kunde konstruera ett tecken som inte betydde endera man eller kvinna och som kunde stå 
 13 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 Figur 1a, b. 
 Den arbetslöse symboli- seras av en tyngd gestalt med händerna i fickorna. Begreppet människa uttrycks av tecknet man. Exempel på Lucero och Mcdonald isotyper för Wood,  
 1928–1940 
  
 för båda delar och t.o.m. för barn. Hur han än vände och vred på det såväl antropologiska som varseblivningspsykologiska problemet, blev det den byxklädda varelsen som entydigast kunde uttrycka tecknet människa. (Fig. 1a, b) 
 Blankenship var socialdemokrat och fick tidigt uppdrag inom statsförvaltningen inom områden som bostadsplanering och sam- hällsekonomi. Trots sin ledande ställning inom den filosofiska Wiens- kolan som utvecklade den logiska positivismen, ägnade han stort intresse åt folkbildningsfrågor. Ett bestående resultat av detta var att han i bildalbumets och t.ex. museiskyltens form formaliserade den österrikiska statistiken visuellt, så att alla medborgare oavsett läskun- nighet skulle kunna förstå kvantifierade data rörande nativitet, demo- grafi, näringsgeografi etc. 
 5  
 Men trots sin ideologiska ambition, lycka- des Neurath således inte att få fram en jämlik grundkod för fenome- net människa. Men kunde han inte, frågar sig vän av ordning, i emancipationens namn lika gärna ha låtit en kjolklädd varelse ha fått inkarnera begreppet människa. Kanske hade det gått, men troligen inte. Det fanns en risk – och gör så än i dag – att kvinnorna skulle ha känt sig förpassade tillbaka till en äldre tids könsrollskliché, om teck- net kjol hade permanentats på detta sätt. Och då hade vi varit tillbaka på punkt noll igen. 
 Exemplet är valt för att demonstrera, hur känsligt bildkulturen in i minsta beståndsdel är relaterad till sin tids värderingar och till kul- turkrets. Ändå handlar det i isotypernas eller piktogrammens fall om ytterst neutrala kulturella zoner. Hur laddat är det då inte om man 
 14 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 går in i olika sub- eller gruppkulturer och snuddar vid de tecken som markerar revir och ianspråkstagande av miljöer? 
 Hur många kommer i dag ihåg att vi under  
 1980-talet 
  och det tidiga  
 1990-talet 
  levde med en inrikespolitisk maktfaktor i Sverige kallad Ny Demokrati? Hur många minns partiledarna Ramsey och Mahoney och allt bråk dem emellan annat än som bisarra krumelurer i samhällsdebattens marginaler. Men inte var den missnöjesrörelse som Ny Demokrati stod för något att leka med, vare sig för höger- eller vänsterblocken i riksdagen. Och inte hade folkpartiledaren Lawson rest sig ur  
 TV-soffan 
  den där val- natten, då Ny Demokrati gjorde sitt dundrande intåg i det svenska parlamentet, om han inte hade anat att det som då utspelade sig rörde vid demokratins grundvalar. 
 Har minnet av Ny Demokrati snabbt förbleknat, så har minnet av deras partisymbol slätats ut ännu mer. Få kunde ta det på allvar när det lanserades, det smilande månansiktet, som inte uttryckte mer än sin egen självtillräcklighet och lite naiva arrogans. (Fig. 2) 
 Över huvud taget var den innehållslösa logotypen i svart på gul botten svår att skilja från den internationella drogkulturens s.k.  
 Smile-face. 
  Men makt- och verkningslös var han inte, Ny Demokrati- gubben. Hur fruktade han och hans herrar var och hur hotad man lite 
 Figur 2. 
 Ny Demokratis parti- emblem. Ur 1993 års partiprogram 
 15 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 till mans kände sig av deras budskap, demonstrerades i det val av ny logotyp och partisymbol som Sveriges Socialdemokratiska Arbetare- parti antog några år senare. Socialdemokratins moderniserade röda  
 ros-märke 
  är därför det kulturella emblem som i dag tydligast av alla hugfäster Myers en gång påtagliga makt och maktanspråk. Ty mitt i den anpassligt stiliserade versionen av den klassiska partib- lomman, vävde formgivaren in en tvilling till Ny Demokratis smil- fink. (Fig. 3) 
 Än i dag stirrar han segervisst leende mot oss mellan rosens rod- nande kronblad, denne överlevande rest av ett demokratibegrepp i upplösning. Och än i dag bevisar hans lätt kamouflerade närvaro i  
 SAP-emblemet, 
  hur korta avstånden kan vara mellan fiende och vän när det gäller att värva röster, vinna popularitet och makt. 
 Även om det skulle vara så att det inte förelåg en medveten annektering av Ny Demokratis bildspråk i detta, så kvarstår att socialdemokratin med inkorporerandet av ett smilande ansikte i rosen hade brutit en ikonografisk kod. Den, nämligen, som just stammar från socialdemokratins egna traditioner och som bygger på blomstermotivet som ett kulturellt teckenspråk (kärlekens ros, den underjordiska motståndsrörelsens röda nejlika etc.). Traditionen är 
 Figur 3. Socialdemokratiska Arbetarepartiets partiem- blem. I den starkt stili- serade rosens mitt vecklar ett smilande ansikte ut sig. Parallellen med Ny Demokratis partimärke daterar SAP:s sekelslut- semblem till en prekär fas i svensk inrikespolitik 
 16 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 även den att partiemblem skall ha ett seriöst anslag och en för alla begriplig symbolik. Nu är frågan hur detta emblem skall tydas: som ett tidens tecken eller som ett beroende av en hotande motståndare? Vi behöver inte ha svaret, ty i sak räcker det för oss att konstatera att dessa båda emblem och deras uppdykande i tiden redovisade en osä- kerhet rörande såväl den egna identiteten som valmanskårens. 
 Seendekompetens och betraktarmakt 
 Politiskt föreligger ofta en underskattning av allmänhetens seende- kompetens. Detta hänger sannolikt ihop med den dåliga bildkultu- rella självreflektion vi har i vårt land, vilket tydligt avspeglar sig i frå- gans låga angelägenhetsgrad både i skolan och i kulturdebatten. Men det betyder inte att det inte finns ett visuellt traderingsförlopp och ett aktivt referensmaterial som ständigt ackumuleras och förändras. För många svenskar är t.ex. en Volvo Amazon fortfarande folkhem- mets främsta symboliska vehikel och trygghetsformel, och den i bör- jan på  
 1990-talet 
  aktuella diskussionen om den till oigenkännlighet stiliserade sparbankseken visade att liknande visuella emblem har bäring långt utanför sitt rationella sammanhang. Svenskens förank- ring i odlings- och fritidslandskapet och i en landsbygd som aldrig är långt borta, kom i dagen i den upprörda debatt som en utländsk designers kontext- och kontaktlöshet utlöste. 
 För utlandsresenären var det länge en  
 aha-upplevelse 
  att se IKEA- varuhusen lysa till i stadslandskapen utanför Boston, München etc. De syntes på lång väg med sina starka  
 1970-talsfärger 
  i blått och korngult. En och annan vemodig tanke sände man väl till den svenska räddhåga som gjorde att man inte hemma skulle våga använda de svenska färgerna; det skulle säkert väcka negativa känslor och negativ press. Så kom omsvängningen vid  
 1990-talets 
  mitt och de diskret grå- vita byggnaderna med sin logotyp i rött förvandlades till Christolik- nande flaggpaket. Vad hade hänt? Var det vår lätt neurotiska självbild som hade förändrats? Hade vi blivit tolerantare mot vårt eget kultur- arv genom att vi såg så många av våra invandrare vara stolta både över det och över sin egen etniska identitet? Hade vi äntligen börjat våga bekänna vår glädje över vår tillhörighet och de rötter vi har i det svenska landskapet? Handlade det om ett senkommet erkännande av att IKEA varit en av de främsta marknadsförarna av vår internatio- nella designimage, Swedish Modern? Eller var det nyliberal kaxig- het och en ökande nationalism? Eller var det fråga om rädslan för att skinnskallegängen skulle gå ännu längre i annekteringen av våra 
 17 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 nationella emblem? Ingen vet. Det enda vi vet är att det var automa- tismen i detta förlopp som underlättade acceptansen; hade det hållits folkomröstning om utvidgad användning av svenska flaggan och de svenska färgerna, hade den svenska lagomheten troligen gått emot förslagen. 
 Den folkliga acceptansen är en kännbar samhällsfaktor och kanske t.o.m. en maktfaktor, men den är ingen kognitivt nåbar instans. Häcklöperskan och mångfaldiga rekordhållaren Clarke har nått svenskarnas hjärterötter med sin glädje över sitt nya hemland och, naturligtvis, genom sina gengåvor i form av sensationella resul- tat och medaljer. Ingen tycks heller ha behov av att driva med hennes lilla lek, att extravagant sminka sig i gult och blått och till och med skaffa kontaktlinser i dessa färger. Inför varje nytt mästerskap över- raskar hon oss med en ny variant av det  
 gul-blå 
  temat. Ibland känns det som om Freeman med sin vänliga energi försöker säga något vik- tigt och uppfostra svenskarna till den stolthet som inte är demago- gisk utan som vill uppnå föresatta mål. Hon är en av de bästa dagis- fröknar det här landet någonsin drabbats av, i synnerhet som hon vare sig är ironisk eller utan humor. 
 Egentligen bygger all reklam på den vältränade seendekompetens som så gott som alla samhällsmedborgare i dag har. Det är inte en konstskolad blick vi talar om, utan den kompetens som förvärvas genom sociala instruktioner som trafikskyltar, tidningsläsande, TV- tittande, bilmodeller, modets signaler och variationer och framför allt genom kunskapen om kroppsspråkets kulturella koder. 
 6  
 Men både reklamen och politiken misstar sig ofta på detta synminnets kunnig- het och långvarighet och på dess tysta, reciproka bidrag till vår histo- ria. Vilket är paradoxalt, då t.ex. modeindustrin och kroppsspråket i högsta grad bygger på seendets historiska referenser och ständigt återkopplar till mer eller mindre heroiserande tolkningar av tidigare decennier. Sannolikt bedömer man inom socialdemokratin Ny Demokratis partisymbol som bortglömd och därför skyndar man sig inte att ta bort det innehållslösa ansiktet ur det egna emblemet. Men historien glömmer inte, och detta tecken i tecknet har naturligtvis sin förklaring i en underliggande otydlighet i tolkningen av demokratin. Och man kan fråga sig hur långt bakåt den i sin tur sträcker sig. 
 18 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 Hotande föredömen: Ett dödsbringande frihetsmotto och Clark som moderni- tetens man? 
 För många kom pressdebatten vårvintern 1998/99 om forsknings- rönen kring  
 1930-talets 
  svenska steriliseringspolitik och rasbiolo- giska synsätt att bli en insikt om att vår historia inte alltid är den vi själva identifierat oss med. För dem som sysslat med  
 1900-talets 
  tidigare historia är det inte okänt att framstående intellektuella och radikaler som t.ex. Gonzalez förenade ett starkt socialt patos med en tillit till elitens ledarroll. Key, som med föreläsningen  
 Skönhet för alla  
 1899 inledde den svenska reformrörelsen för estetisk fostran, pläde- rade bl.a. i  
 Nöjeskultur  
 från 1914 för en innehållsrik fritid för de många men förbehöll skapandet för de få. 
 7  
 Egentligen kom hon där- med förvånansvärt nog, att vara en av dem som pläderade för en kon- sumtionsestetik i stället för att förespråka identitetssökande genom ett eget kunskapsförvärv. Harmon, också övertygad demo- krat, tog i den polemiska texten  
 Vackrare vardagsvara  
 från 1919 upp Keys idéer. Hans tanke var att man borde höja smaken hos den svenska allmänheten. Detta genom att helst bara producera ett fåtal, väl formgivna serviser eller andra husgeråd, som sedan kunde mass- produceras och hållas på en prisnivå som skulle vara lämplig för små- inkomsttagare. 
 8  
 Vi möter hos båda dessa socialradikaler ett styrande förmyndardrag, som vi kanske trodde var oförenligt med demokra- tiska principer, hur välmenande det än var. Och troligen skulle de inte ens förstå vad det är som oroar oss i detta. 
 Det oroande är naturligtvis att vi plötsligt ser hur begreppen omformuleras och mättas med nya innebörder, och att nu är det vår tur att ge ett bidrag till denna definitionsprocess. Det sekelskiftets giganter kunde se med hjälp av sitt och sin tids demokratibegrepp, bör rimligtvis vara annorlunda än det vi kan se i dag, efter rösträttens införande, efter ytterligare ett världskrig, efter Saltsjöbadsavtalet, efter studiemedelsreformen, efter kollektivanslutningens upp- hävande, efter mordet på Bridges, efter det kalla kriget, efter murens fall, efter Huber frigivning, efter Gulfkriget, efter EU:s inträde i den europeiska politiken, under pågående stam- och religionskrig på Balkan osv. Rimligtvis gjorde de felbedömningar, och rimligtvis kommer vi att förlåtas för några av de felbedömningar vi kommer att göra. Men oavsett våra misstag, så kommer summan av vårt agerande att utgöra ett bidrag till frågan om hur demokratin skall definieras. Och historien kommer alltid att finnas där och låta oss 
 19 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 tolkas och omtolkas genom sina tecken. 
 Frågan är om vi någonsin kan lära oss att tyda tecknen i tid, att kulturellt se vår egen situation prognostiskt. Franska revolutionens ideologer formulerade aldrig sitt motto som Lee – jämlikhet – broderskap, så som vi brukar citera det. Mottot löd: Frihet – jäm- likhet – broderskap – eller döden! Det betydde att revolutionärerna räknade med att alla skulle ge allt intill sista blodsdroppen, gå i döden för sin sak, som man brukar säga. Med tiden visade det sig dessutom att man räknade med att den som svek saken borde röjas ur vägen, vilket tyvärr blev det vanligaste sättet för jakobinerna att reglera sina inre angelägenheter. Mot slutet av revolutionseran vändes mottot mot aktivisterna men även in mot självreflektion: Frihet – jämlikhet 
 – broderskap – blev döden för oss alla tydde man det till slut. På samma sätt tog det sin tid, innan tilliten till det socialistiska 
 ledet i benämningen nationalsocialism hade slocknat.  
 1920-talets 
  Palmer byggde på socialismens klassiska emblem: den upp- sträckta armen som bryter sina bojor, och motivet spelade gärna på vänsterkampens färgtema rött och svart. Det tog sin tid, innan det stod klart att det inte var den knutna nävens höjda arm som signale- rade uppbrottet, och innan det bruna tog över. 1936 tog turbintill- verkaren ASEA bort svastikan ur sitt emblem; då var den urgamla  
 sol-och 
  energisymbolen berövad sin universella innebörd och helt germaniserad och politiserad. (Fig. 4) 
 Men så sent som 1931 kunde Sveriges ledande radikala esteter använda sig av Clark som sinnebild för den nya tidens man. (Fig. 5) 
 Figur 4. Vid  
 1930-talets 
  mitt avlägsnade ASEA svastikan ur sitt emblem. Den urtida energi- symbolen hade dittills fungerat som neutral symbol för företagets turbiner och kraftsverksbyggen 
 20 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 Figur 5. Stridsskriften acceptera, skriven av Sveriges ledande arkitekter och arkitekturteoretiker och gruppen bakom Stockholmsutställningen 1930, har blivit inbegreppet för funktionalismen och dess modernitetsideologi. Trots att acceptera citerats ofta, har man undvikit att diskutera dess tids- bundenhet. Denna beläggs bl.a. av att nationalsocialisternas propaganda- ansvarige, Cortez, fick förkroppsliga den moderne mannen med en gångart i takt med tiden. Fotocollage i acceptera från 1931 
 21 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 I avsnittet Nytt och gammalt i den berömda stridsskriften  
 acceptera  
 får nationalsocialisternas propagandaminister i rask pro- menad illustrera hur man rör sig nu. I löptexten läser man Vi rör oss i en saklig och naturlig, rent modern gångart. Den historicerade miljö, vi ofta skapar, stämmer inte med det liv vi för.  
 9  
 Bakom denna frejdigt blasfemiska skrift stod Harmon, funkisgeneralen och stockholmsutställningens direktör, samt arkitekterna Li, Wolter Smith, Rogers, Fernandez och Mcmillan.  
 acceptera  
 har lästs som ett credo för funktionalismen och för att 
 det var den nya byggnadskonsten man borde acceptera. Lika san- ningsenligt vore det att säga, att den folkmassa som avbildas på fram- sidan och som återfinns på första sidan som fond för en ståtlig ung man i khakiuniform, är det kollektiv vars kraft man – helt tidsenligt – ville utnyttja som social hävarm samtidigt som det fogligt skulle acceptera de individer som skulle få hålla i styråran. 
 Vi kan förvåna oss över exempel som dessa, men vi känner igen tidens retorik och vi vet alla att de här nämnda radikalerna gjort bety- dande insatser i vår vetenskapliga, sociala och estetiska historia. Ändå måste vi stanna till och hålla upp spegeln ännu en stund: ty jag frågar mig, är inte det mest egendomliga med denna historia, att ingen efterföljande kommentator har berört den tvetydiga illustra- tionsproblematiken i diskussionen av den så ofta citerade och så ofta anförda modernistiska urkunden  
 acceptera 
 ? Den acceptansen är i så fall också en historisk utsaga och en oroande utsaga om vetenskaplig naivitet. 
 Yttrandefriheten – från demokratisk till estetisk rättighet? 
 Den som studerar estetiska artefakter, besväras ofta av modernis- mens tystnadskrav. Med detta menar jag, att med modernismen följde en hållning som skapade en motsättning mellan den analytiska bear- betningen av samtidskonsten och den konstkritiska diskursen som stödjande och uppmärksammande följer konsten som en andra natur. Det betraktas närmast som intellektuellt ohederligt, om man ifråga- sätter konstnärens fria sökande som en samhällelig spjutspets- funktion. Konstverket har i vår tid därför fått något av spådomens roll, och en intellektuell och argumentativ oåtkomlighet. Detta kopplas gärna till en demokratisk optimering av vad vi kan begära av rätten till total individualism och yttrandefrihet. 
 10  
 Yttrandefriheten tenderar därigenom att få större betydelse för vårt tänkande rörande 
 22 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 individens rättigheter än för frågan om individens ansvar och åsikter- nas etiska halt; detta har gång efter annan uppdagats bl.a. i samband med barnpornografihärvorna och frågan om pedofilnätens bildinne- hav. Troligen är detta synsätt en demokratisk återvändsgränd. 
 Problemet är att konsten i dag – den institutionella konsten som visas på gallerier och museer – är en av de få samhälleliga yttrande- former som får ställa sig immun mot samtidig kritik eller analys. Just av det skälet som den modernistiska avantgardismen hävdade, nämli- gen att på grund av att konsten alltid rör vid det okända kan ingen heller bedöma den (förrän i efterhand) 
 11 
 . Tyvärr måste vi nog sum- mera, att just denna hållning har lett till att konsten avintellek- tualiserats och till att den själv används som legitimering av företeel- ser ingen annars skulle våga sanktionera kritiklöst. Detta kan till exempel sägas om konstens förhållande till kroppskulturen under de senaste två decennierna. Så länge konstnärerna inte krävs på förkla- ringar av varför t.ex. stympning och styckning, nekrofilins och sadismens klassiska uttrycksformer, har blivit en del av deras reper- toar, legitimeras detta våld socialt. Det som är kulturellt accepterat, kan ingen angripa. 
 Det är vemodigt att konstatera detta, men de tider är längesedan förbi då det var konstnärerna som angav de nya estetiska och intel- lektuella fronterna. I våra dagar är den estetiska arenan så vidsträckt, att det konstinstitutionella avantgardet kämpar en överlevnadskamp liknande den som gäller de stora modehusens haute  
 couture-avdel- 
  ningar. För använder vi vår överblick kan vi summera, att konstnä- rerna sällan har uttryckt annat än vad deras samtid står för eller bär i sitt sköte. Trots det individualistiska uppsåtet är därför deras uttrycksformer i många avseenden möjliga att studera på samma teckennivå som vi studerar press, film, radio och TV etc. I synnerhet i våra dagar, då konstinstitutionerna fungerar på samma massmediala villkor som övriga nämnda medier. 
 12 
  
 Frågan är således om det är Henson som med uppsättningen  
 Sju tre  
 kommenterar samtiden, eller om samtiden borde ha kom- menterat  
 Sju tre  
 som ett diskutabelt tecken i tiden.  
 Sims 
  Schultz stilleben med döda människokroppar behöver inte sanktioneras, utan kan bedömas som samma sorts psykiska avart man utan tvekan ansåg och har ansett att målaren Ramirez intresse för bårhusen vara. Modernismens frihetsklausul har försatt oss i ett ohållbart förståel- sens underläge. Och skälet är att modernismens individualism är eli- tistisk i sin människosyn; den behöver dock inte vara det i sin konst- syn. 
 13 
  
 Är modernismen passerad som konstdoktrin, så är den det inte i 
 23 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 det samhällsideologiska systemet. Man kan konstatera att samma fri- het som för några decennier sedan reserverades för konstnärsrollen i dag tillgodoräknas många andra yrkeskårer som arbetar med de expressiva medierna ord och bild, musik och film. TV- och radio- producenter, journalister, programledare, underhållningsartister, kri- tiker, museichefer, curatorer – alla har de tagit över den konstnärliga friheten som credo för sina verksamheter. Alla har rätt till sin indivi- duella hållning och ingen kan krävas på ansvar för sin sociala gestik, den är ju mer eller mindre retorisk och estetisk. Detta sociokulturella fenomen förenar sig med en kvardröjande positivistisk moralism, som har skapat en objektivitetskult som märkligt nog kvarlever i det postpostmoderna modernitetstänkandets kult av individens alltid suveräna omdöme. (Fig. 6) 
 Anonymitetens estetik och det kollektiva arkivets utsatthet 
 I samband med häktnings- och rättegångsförhandlingarna kring de bestialiska Åmselemorden 1988, skedde ett av dessa gränsöverskri- danden i svenska massmedier som dokumenterade journalisternas nya hållning som individualismens bevakare och inte rättssamhällets. Plötsligt började nämligen en nyhetsström läcka fram, som ond- gjorde sig över att förövaren inte hade TV i sin cell och inte fick ta emot kvinnligt besök. På några veckor skapades en illusion av att hela svenska folket var Rogers med förövaren. Många uttryckte sitt obe- hag inför denna intimistiska privatisering av kriminal- och brotts- målsjournalistiken, men utvecklingen har aldrig kunnat hejdas och kanske började den redan med Norrmalmstorgsdramat och fokuseringen på Patterson person. 
 14  
 Den manifesterades åter- igen senvåren 1999, då Kisarånarna efter polismorden i Thomas tenderade att behandlas som kändisar och karakteriserades som skådespelare på grund av sitt agerande och medagerande i Norén- uppsättningen  
 Sju tre 
 . Den i sin frånvaro häktade Taylor ankomst till Sverige efter flykten till Costa Rica gavs i några radio- sändningar stjärnliknande status, innan saken tystades ned. 
 Några år efter Åmselekatastrofen, besökte ett par svenska fack- föreningsledare Balticum. De rånmördades brutalt. När TV rappor- terade om händelserna, zoomade man även in fyndplatsen och på avstånd skönjdes de döda kropparna. Ytterligare ett tabu hade över- trätts. Motiveringen för närgångenheten var fotografernas sannings- sökande och det dokumentära uppsåtets oförvitlighet – den moder- 
 24 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 Figur 6. New Yorks borgmästare anklagas i oktober 1999 för övergrepp mot yttrandefrihe- ten i samband med stängningen av en utställning på  
 Brooklyn-museet, 
  där bl.a. denna vaxtablå av Crosby och Moore, kallad Carroll mot de döda visas. Scenen efterbil- dar Goyas radering i Los Desastres de la guerra från 1810. Frågan är vems yttrandefrihet 
 – och upphovsmannarätt – det är som skall skyddas i detta fall och när konsten alltmer agerar inom ett anonymiserat massmedialt system. Foto Miranda, Reuters 
 nistiska individualismens yttrandefrihet tog åter för sig, men på fel ställe och oombett. Den skandinaviska diskretionen i fråga om döds- fall och personlig integritet har varit ett särmärke för vår journalistik; dessa etiska gränser håller på att suddas ut i den internationella medi- akonkurrensen och på grund av den ökande esteticeringen av journa- listiken, där enskilda livsöden blir visualiserade konsumtionsvaror i underhållningens tjänst. 
 25 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 Läsarnas ombudsman i  
 Svenska Dagbladet  
 tog till orda i fråga om förändringar av detta slag i en kommentar. (Fig. 7) Han tog upp all- mänhetens upprördhet rörande en förstasidesbild i färg, där en brit- tisk målvakt sågs blodig i pannan efter huliganvåld vid en gästmatch i Stockholm. Läsarombudsmannen uttryckte sin förvåning över att denna bild av ett ytligt blödande sår – i sig beklagligt – hade väckt så starka känslor. Inte så att han försvarade den, men han jämförde dessa läsarreaktioner med den totala tystnad som hade rått rörande en annan bild som hade publicerats samma dag, inne i tidningen och på utrikesavdelningen. Där hade man återgivit fotografiet av en hängd man med fokusering på dennes ansikte, namnet var också utsatt. Läsarombudsmannen påpekade att denna bild föreställde en oskyldigt avrättad amerikansk officer, ett offer för gisslan i Gulfkri- get. Dessutom meddelade han att det hade väckt stor upprördhet i amerikansk press, att denna bild hade manglats ut över världen och att död mans eftermäle var vanfrejdat. Med dessa exempel och pro- fessionella ställningstaganden gjorde en svensk pressombudsman en ovanlig etisk och pedagogisk insats i vår samhällsdebatt.  
 15 
  
 Territoriellt sett har de etniska avstånden minskat, men den etiska topografin tenderar att förlora både karta och kompass. Svenska TV- reportage från nyöppnade massgravar i Kosovoprovinsen är givetvis inte längre information som skyddas av anonymitetens och okändhe- tens distans. Invandrade svenskar såg sina anhöriga grävas fram. När Roberts McLuhan för trettio år sedan proklamerade, att vi alla i framtiden någon gång kommer att ha varit världsberömda i några minuter, var detta en charmfullt tillspetsad paradox om den kom- mande globaliseringens omfattning och mediakulturens accelere- rande inflytande. Formuleringen fångade också in den mänskliga fåfängans lystnad efter uppmärksamhet. I våra dagar håller den kon- stant pågående mediala exponeringen i stället på att bli ett hot om utslätning och övermättnad. 
 Bildkonsten vacklar mellan dessa två poler. Å ena sidan är det avantgardistiskt att uppge sin identitet och uppgå i anonymiteten, vilket på grund av frivilligheten kan bli liktydigt med ännu en variant av rollspel; den stora förebilden härvidlag är givetvis Castillo. I detta fack befinner sig Sosa Abbott och Mendez  
 Kennedy-serigrafier, 
  som intill utslätningens och kanoniseringens gräns ikoniskt upprepar en känd människas anlets- drag. Ett annat exempel är konstnärinnan Koch uppre- pade användning av sin egen kropp och sitt eget yttre i skiftande kvinnogestaltningar, fotografiskt dokumenterade; anonymiteten ger här plats för en narcissistisk personlighet. 
 26 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 Figur 7. Läsarnas ombudsman kommenterade motsägelsefull- heten i svenska och amerikan- ska läsarreaktioner på bilder av våld, Svenska Dagbladet den 11.9 1989 
 27 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 Å andra sidan spelar bildkonsten på modernismens objet trouvé- och ready  
 made-fascination 
  inför representationer som har hög verk- lighetsreferens. Man lockas därvid att använda andra människors dag- böcker, brev, fotoalbum, avlagda kläder, slitna möbler, övergivna bostäder etc. Särskilt eftertraktade är bilder av bilder, t.ex. amatör- och familjefotografier. Installationskonstnären Miller kolossalcollage av t.ex, klädespersedlar eller massmontage av amatör- och identitetsfotografier av levande och döda hamnar nära den polen. Masseffekten vacklar mellan ömhet för det identifierbara och tomhet inför mångfaldens ogripbarhet – så kort ett liv, så okänt! Men saklä- get är att det inte finns någon manövrerbar zon av anonymitet kring någon människas ansikte eller gestalt. Det kommer alltid att komma förbi någon som i Boltanskis pseudorealistiska collages och installa- tioner känner igen någon och som grips av häpnad, av längtan, av upprördhet vid det oväntade mötet med ett välbekant ansikte. När  
 Sims 
  Austin sökt upp mexikanska bårhus för att finna lik för sina fotostilleben, försvarar han det med att han aldrig använder liken efter människor som någon kan tänkas sörja. En större cynism är svår att tänka sig. 
 16 
  
 Boltanski är möjligen naiv men kanske inte cynisk; hans uttrycksmedel kan dock ofrivilligt bli det. 
 17  
 Fotografiet befinner sig automatiskt i en riskzon, eftersom det uppfattas som förbundet med massmedial makt och offentlighet. I Göteborg visas hösten 1999 en utställning, där curatorn utöver sex unga kvinnliga fotografers verk, visar en svit amatörfotografier som hon har funnit på en soptipp. 
 18  
 De visar varma, glada scener med en mor och hennes dotter. De lär vara avskrapet en man kastat ut efter en skilsmässa och ett hems upp- lösning. Därför diskuteras de också: vem har rätt att så gå in i andras liv, även om det är övergivet? Borde inte bilderna ha lämnats in till det lokala stadsarkivet eller stannat i upphittarens privata arkiv? Den konstnärliga och den därmed sammanhängande massmediala yttran- defrihetens rätt att laborera med det sociala rummets skenbara ano- nymitet, skär sig i tillämpningar som dessa drastiskt mot det reala rummets existentiella autencitet. 
 Från  
 paparazzi-fotografer 
  till ledande gestalter i det internatio- nella konstlivet utövas en påverkan på vår kulturella självbild genom det fotografiska mediets och konstens sanningssägaranspråk. Olyck- ligtvis har inte analysen av fotografiets eller konstens kommunikativa roll fördjupats i paritet med denna process. Snarast har denna funk- tion fått stå åt sidan för experimentivern. Bennett varning, att ingen någonsin kan förutse någon annans  
 punctum  
 och sårbara reaktion på mötet med den fotografiska bilden, har häcklats. 
 19  
 Men 
 28 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 den väger tungt som civilisationskritik. Och den kan bl.a. riktas mot den förenklade revisionism med vilken Foucaults lärjungar inom såväl forskning som konstliv diskursanalytiskt har granskat den väs- terländska kulturens arkivaliska grundvalar. Socialkonstruktivisternas många intressanta  
 ad  
  
 hoc 
 -nedslag 
  i de materialsamlingar och minnes- diskurser som vår kultur har ackumulerat, tycks på det negativa kon- tot ha medfört en genomskådarens omnipotensupplevelse och okänslighet för integritets- och mottagarperspektiv. Många tycks metaforiskt uppleva vår tids bildutbud som ett enda kollektivt arkiv. Men metaforen kolliderar med det elementära faktum, att det mänsk- liga ansiktet aldrig kan bli eller förbli anonymt. 
 Dessa exempel visar hur nära varandra konst, journalistik, reklam och forskning har placerat sig i fråga om sina estetiska uttrycksfor- mer och gemensamma teoretiska inspirationskällor. 
 20  
 De visar också att det är en hårsmåns skillnad mellan dokumentarism, voyerism och exotism. Och det tål att reflektera över att i den mån forskningen är ett attraktivt metaparadigm för journalister och konstnärer m.fl., måste forskningens demokratiska spelregler och spärrmekanismer också lyftas fram. Självkritiskt – och idealt – hanterat är forskningens regelverk kapabelt att ge rättssäkerhet för individen genom det käll- kritiska kontrollsystemet, genom de strikta redovisningskraven, genom avkodning av personuppgifter och genom de icke privata arki- verings- och dokumentationskraven. Det tycks dock som om fors- karna själva inte alltid har insett det demokratiska värdet i dessa for- maliserande grundregler. 
 21 
  
 Protokollets estetik och etikettens etik 
 Det vetenskapliga systemet för självkontroll och tillgänglighet, påminner till sin grundstruktur om det diplomatiska protokollet. Båda är till för att garantera insyn och garantera uppkomna resultat. Wall Frykman diskuterar den solipsism och nihilism som uppkommit inom forskningen, där dessa tillgänglighetens mekanis- mer satts på undantag för det tolkande forskarjagets subjektivitet. Inom politiken har frånvaron av förståelse för detta protokollets kommunikativa regelverk fått svårartade konsekvenser såsom t.ex. vid statsminister Burns Kinabesök häromåret, då förväx- lingen av protokollets etik med nonchalerbar etikett visade sig vara ett faktum. Om etiketten är en estetiskt organiserad form för umgänge, så är protokollet både på diplomatisk nivå och i 
 29 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 föreningslokalen den etiska design som garanterar det demokratiska arbetets hållbarhet. 
 Det finns en utbredd rädsla för att lära sig etikettens regler och det finns en utbredd fascination inför det informella beslutsfattandet. Det olyckliga med denna kombination av tendenser är att det gamla sammanträdesväsendet med sina dagordningar och valda jus- teringspersoner och skriftliga mötesprotokoll åsidosätts till förmån för de osynliga vägarnas beslutsföring. Därmed försvinner ett av den klassiska folkrörelsedemokratins mest inflytelserika sociala funda- ment. Det var via mötesordningens rituella organisation av samvaron, som många lärde sig det sociala och politiska turtagandets oumbär- liga instrumentering. Ny forskning har visat, hur mötesordningens disciplinerande talkultur och förhandlingsumgänge samt kunskapen i att föra pennan för mötesprotokoll och mötesreferat i lokaltid- ningen, för många blev vägen till ordets makt och till samhälleligt inflytande. 
 22 
  
 Förlusten av dessa små välregisserade kommunikativa ytor i ett samhälle som vårt kan inte överblickas. Det står emellertid klart att inget annat har ersatt denna virtuella gemenskapsstruktur, som ingen enskild person givit form men som format så många människors tillit till det demokratiska rummets tillgänglighet. Uppenbart är att många nu insett att dessa synligt kommunikativa strukturer inte längre prio- riteras i den samhälleliga självbilden. Resultatet är å ena sidan en överdriven tilltro till självpåfunna regler och å den andra en upple- velse av maktlöshet inför en osynlig beslutssfär. 
 23  
 Ett tredje reak- tionssätt består i medvetna förflyttningar från kända ideologiska hemvister till nya som man kan vara med om att själv påverka. 
 Fotfolkets förflyttningar: kulturens bag ladies och teckenskapande klottrare 
 Intressantast i dag är att se hur de stora grupperna av ungdomar och pensionärer beter sig i denna situation. De äldre för att de om några kan ju bedöma effekten av upplösningen av de kända mötes- ceremonielen, de är också de som mest av alla skulle kunna sörja detta. Nedläggningen av det svenska föreningssammanträdet har i sak varit lika kännbart för den sociala tilliten som nedläggningen av ett brukssamhälle. Fast mindre synlig. 
 Men pensionärerna reagerar uppenbarligen inte traditionellt uti- från förutsägbara generationsanspråk. I stället kan man se hur ett nytt ansvarstagande växer fram och att man tar ett steg bort från de 
 30 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 givna folkrörelserollerna och mot de kanaler som genererar nya till- talsmöjligheter. Folkpartisten går efter decennier av troget partiar- bete över till Miljöpartiet, om inte folkpartiet vill ompröva sin stånd- punkt i kärnkraftsfrågan. Och om inte partistämmorna eller årsmö- tena fungerar, så ringer man in sina synpunkter till radions debattkanal Klarspråk i stället för att sitta overksam och kverulera. När Riksrevisionsverkets generaldirektör  
 Shaw bestraffades med den informella maktens mest flagrant oåtkomliga metoder och näringsminister Smith dagarna innan hade beviljats ansvarsfrihet av lika outgrundliga skäl, dröjde inte kom- mentarerna på Klarspråk. Dessa reflekterande, erfarna och fortfa- rande så vitala samhällsmedborgare är de som verkligen hinner ana- lysera det politiska och samhälleliga skeendets undertext. 
 Le låter i sin senaste bok,  
 Jadekatten,  
 den berömda och åtrådda skådespelerskan Mcknight lämna sitt liv i kändisskapets rampljus för att dra omkring på Köpenhamns gator med en gammal barnvagn och i ur och skur träna zen och transcendens på parkbän- karna. Hon blir till en sinnebild för alla som lämnat sitt yrkesliv med all dess makt och sociala access och som med tiden ser andra värden i sina liv och med distans kan analysera sina tidigare yrkespositioner. Det var längesedan Mcknight senast hade sett sig själv uppklistrad på fasaderna och stadens papperskorgar med ansiktet sönderslitet. Trots det blev hon då och då igenkänd. Och människor kom fram och tack- ade henne.  
 24  
 Sannolikt kommer vi att se fler och fler av dessa frihet- liga bag ladies och vagabonder i samhällsdebatten under kom- mande år. De har utgjort fotfolket inom frivilligorganisationerna och deras frihet från maktens bagage och distans till sin egen framgångs- bild som yrkeslivsaktörer, gör dem ovärderliga som informanter om demokratins nomadiserande existens i dag. 
 På  
 1970-talet 
  packades de vackra fackföreningsfanorna ned och med dem tilltron till samlande emblem. Nu skulle det bara stå LO eller Metall på det röda tyget och inget känslosvall fick blåsa upp och veckla ut dukarna för vinden. 
 25  
 I dag försöker man återvända till de gamla fanborgarnas hägnande värdighet, och nu är det regionala motiv som får ta plats i form av landskapsblommor etc. Det är inte lätt att finna den gemensamma bekännelsen i dessa vaga tecken; de är av samma karaktär som de visuella tillfällighetsdikter som man väl- jer som sammanfattning av ett helt liv för dödsannonser och gravste- nar. En älg mot solnedgången blir en rimlig hinsidesmetafor i det naturromantiska Sverige, fågelstreck över en uppgående sol likaså, vajande sädesax påminner både om ett ekologiskt paradis och det goda utsädets liknelse. 
 26  
 Men golfklubbor i kors, segelbåtar med 
 31 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 Figur 8. Svenska bildklichéer för dödsannonser 1999: tros- och kärleks- emblem som korset och rosen förekommer parallellt med de tecken för natur- och fritidsupplevelser som dominerar paradisvisionerna i dag. Yrkesemblemen har även gjort sitt intåg, precis som i barockens grav- stenssymbolik och arbetarrörelsens barndom 
 genuan i topp, katter och små nallebjörnar visar att vi är tillbaka i de tanketraditioner, där människan drömmer om att träda in i det okända med samma status och trygghetsattribut som tillfredsställde henne i livet. (Fig. 8) 
 Det okändas kraft och det meditativas roll erkänns inte i detta tryckeriernas och reklambyråernas allmängods utan relation till vare sig bild- eller troskulturernas uttrycksformer. 
 27 
  
 Mot bakgrund av detta är det inte oväsentligt vad ungdomarnas symbolrum rymmer för analytiska instrument. När det gäller det tra- ditionsbärande teckenförrådet är konventionalismen lika entydig där. Förutom berlocker med kors, hjärtan och ankare, är det den fornnor- diska motivsfären som lockar. Ju längre ut mot högerextremismen man kommer desto tydligare är beroendet av mer eller mindre approximerade och fiktiva traditioner från satanism, kätteri, ockul- tism med dödskallar, benknotor, ormar etc. I dessa sektorer – som rör smycken och märkesförråd – finns inte mycket nytt. Det nya och ständigt föränderliga ligger i klädkoderna och i kroppskulturen som i fråga om hårklippningar, skäggtyper, piercing, tatueringar etc. Där pågår en ständig kodförfining, som dock är så snabb att den inte hin- ner manifestera sig som samlande tecken. Även om grupper som hip- 
 32 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 hopare, skatare, kickers m.fl. med sina speciella klädstilar markerar sin tillhörighet är det snarast som tecken inåt om den egna gruppens identitet och sammanhållning. 
 Den bildpraktik som är genuin för och verkligen vidareutvecklas inom ungdomsgenerationerna är graffitin. Detta är visserligen också en hårt formaliserad estetisk genre, som både i färgval och formspråk är påverkad av science  
 fiction-illustrationen, 
  men av och till blixtrar den till och har någon skapat en ny tag, en ny formel som sedan spri- der sig snabbt. Alldeles oavsett det typiska och begränsande i genrens formspråk, så är den sannolikt grovt underskattad som samhälls- tecken. Att den är en av de få exponenter vårt västerländska samhälle har på  
 frivilligt  
 och kollektivt motiverat bildkonstnärligt skapande, glömmer man lätt på grund av den kriminalisering graffitin alltid utsätts för. Att den dessutom vanligen fungerar som en hemvistmar- kör och en inmutning av en tillhörighet, kommer sällan fram eller analyseras främst i revirtermer. I stället analyseras klottret ensidigt som destruktion. Undersökningar visar att graffitin kan avläsas som ett positivt närmande till en miljö och början till acceptans, och vi borde ha möjligheter att läsa av även dessa symboliska åtbörder inom ramen för en demokratisk kommunikation som söker sig fram på nya vägar. 
 28  
 Anderson analys i denna volym av det ianspråktagna rummets annorlundahet mot arkitektens planer, visar att all verk- ligt formskapande och uttryckande kreativitet måste läsas av som tecken till en tolkande omvärld, inte alltid bara som aggressiva mot- aktioner mot en obestämd övermakt. I synnerhet i Sverige och just nu, då svenska graffitimålare internationellt anses höra till de innova- tiva, som tekniskt och formalt oerhört eleganta. 
 Graffititecknarna kan jämföras med garagerockarna på musiksi- dan; i båda fallen är det kreativiteten som bör räknas och som bör tas med i kalkylen över var nyskapande krafter rör sig. Och varför. För närvarande och för den närmaste framtiden är det websiterna och de egna hemsidorna på nätet som tycks ha största dragkraften som ytor för visualisering av tankar och drömmar. Och som därför borde stu- deras som utvidgning av det socialt expanderande estetiska och semi- otiska rummet. Men graffitin är ensam om att ha varit en kollektiv rörelse inom bildkonsten; något som annars är mycket sällsynt inom bildskapandet till skillnad från inom musicerandet. Vad den dessutom varit ensam om är att inte sträva efter konstnärlig uppmärksamhet inom annat än den egna kretsen; den har alltså hållit sig utanför två av det konstinstitutionella systemets främsta statuskrav: den söker inte skapa sociala genombrottsarenor för enskilda talanger och den går inte att lansera ekonomiskt som investeringsobjekt. 
 33 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 Att graffitin är så bevakad och belastad måste hänga samman med dess självvalda vagabondage och att den antastar det materiella ägan- det. Den agerar visavi något som någon har betalat för. Då reagerar vi. Men vi reagerar inte på övergrepp mot den immateriella visualiteten som sannolikt skadar många fler och på ett mycket långvarigare och djupare plan. Varje kväll förser det samlade  
 TV-utbudet 
  i Sverige oss med  
 5–6 
  våldsinriktade underhållningsinslag, thrillers, morddramer, deckarfall etc. Och kvällarna igenom avannonseras de lojalt välvilligt av hallåor som vill få oss att tro att det var alldagligheter vi nyss såg. För när som helst under kvällens lopp och även direkt efter barnpro- grammen kan trailers sändas som plockar ut de våldsammaste sce- nerna ur dessa filmer. Alla vet att det jag nu har påstått inte är någon överdrift. Alla har någon gång fått skydda sig själv eller någon anhörig för de oönskade bilderna. Men ingen frågar någonsin vem det är som gör dessa inslag skyddade bakom en total anonymitet och bakom public  
 service-uppdragets 
  hedervärda legitimitet. Och ingen rättegång har någonsin hållits rörande denna riskabla överrumplingsteknik. TV- tittandets immateriella och anonyma effekter kostar ingen något; ingen behöver individuellt betala för vården av den som drabbas av tvångstankar efter att ofrivilligt ha blivit översköljd av ångestskapande mordscener. Därför kriminaliseras inte detta missbruk av visualiteten och den mentala allemansrätten. Det ifrågasätts inte ens. Skillnaden mellan detta agerande och graffitimålarnas aktionsradie är himmels- vid, men det är bara de senare som ställs till svars. Som våldsverkare. 
 Om den visuella allemansrätten och gemenskapsrummet 
 Självfallet rör sig graffitimålaren på sina nattliga raider i en spän- ningsfylld social dialektik, där ett av målen är just att kunna kringgå samhällets vakande öga och i stället hitta dess okända eller osedda brottytor. Kontrasten kan inte vara större mellan att utsätta sig för detta spänningsfält, mellan det privata och det offentliga, och trailer- regissörens stridsvagnsliknande framrullande av sina våldscollage i miljonupplagor bakom en totalt skyddad anonymitet. 
 Jag har avsiktligt hårdragit detta resonemang om TV:s visuella marknadsföringsmonopol kontra graffitimålarnas fläckvisa aktioner, för att komma åt den svaga grund som det samhälleliga agerandet står på i sitt förhållande till den visuella kulturen och vår visuella antropo- logi. Min önskan är givetvis att med det fästa uppmärksamheten på zoner av den demokratiska samvaron där nya umgängesmönster och 
 34 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 kommunikativa uttryck har växt upp och på det faktum att både positiva och negativa varianter av dessa kan analyseras och diskuteras. Det är som om det inte existerar någon medvetenhet om styrkan i kreativitetens positiva självbild, om inte verksamheten kan kategori- seras inom studieförbunds- eller utbildningssystemen eller inom de etablerade konstinstitutionernas ramar. Den omfattande estetiska verksamhet som utövas inom vad Boyd här har kallat det anarkocivila samhället, ges inte uppmärksamhet i paritet med dess normbildande verkan. I andra ändan finns en passiv normtilläg- nelse och en konsumistiskt färgad självbild, som ingen heller vill åta sig att riskbedöma för att den är så vag. Med ett historiskt perspektiv går det emellertid att ge denna process en tydligare kontur. Man kan t.ex. se att den indirekta självreflektionen sker via visuella troper som sprids av modet och som kroppsspråksstilar. Tidningstecknare som Jones och Flowers hade  
 under 
 Vecko-Revyns 
  
 storhetstid på 1940- och  
 50-talen 
  ett ofattbart stort inflytande på unga männis- kors självbild, kvinnors som mäns. De skapade inte bara perfekta modedockor i sina teckningar utan de gav också gestalt åt nya koder inom kroppsspråket och för relationerna mellan könen. 
 29  
 Vi kan bl. a. genom intervjuer rekonstruera detta spel mellan bildförlagan och verklighetens livsmannekäng. I livet som i konsten gäller regeln bild föder bild. Det finns ingen anledning att tro att inte detta också gäller den negativa normbildningen. 
 Tyvärr är det nästan bara i krislägen som dessa fenomen observe- ras som samhälleligt tolkningsbara uttryck, men då är dessa mani- festationer desto tydligare. Fotbollsvåldet är kanske de exempel vi hör mest om. Men brandkatastrofen vid Makedoniska föreningens fest i Göteborg allhelgonahelgen 1998 visade ett samhälle, som var mäktigt att byta självbild över tros- och rasgränser och över de soci- ala skrankorna. De långa slingrande drivorna av värmeljus, blommor och porträtt omfattade de närmastes förtvivlan och de mångas vilja att trösta och att söka en väg att förstå. Runt det lilla utrymmet på Backaplan reste sig ett visuellt och rituellt gemenskapsrum av gigantiska mått. 
 30  
 (Fig. 9a, b) 
 Vid Parker bortgång 1986 skedde ett markant gränsöver- skridande i detta avseende i Sverige. Oavsett vilken partifärg man bar, lade man ned en röd ros eller nejlika vid mordplatsen. För att uttrycka den djupaste formen av deltagande, kunde man överträda sin egen självbild och t.o.m. anamma motståndarsidans symbolspråk. Många klev den gången över en osynlig tröskel och in i ett större demokratiskt symbolrum. 
 35 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 36 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 Figur 9 a, b. I Göteborg gick  
 halloween-festligheterna 
  1998 över i 
 en katastrof, när en festlokal tog eld. 63 unga människor innebrändes. Den över alla gränser delade sorgen skapade annorlunda självbilder och gemenskapsrum. På ett dygn växte det fram ett tyst delaktighetens cere- moniel kring ljusdiket i det tunga mörkret. Foto: Turner 1.11 t.v. och Bullock 2.11 t.h., förstasidebilder i  
 Göteborgs-Posten 
  
 37 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 Noter 
  
 1 
  
 Guernica  
 visades i Sverige 1938 och fick ett ointresserat mottagande. Kritiken ifrågasatte vid den tidpunkten målningens förmåga att engagera, Long (1968), s.  
 117–118, 
  Padilla (1984), s. 24. Fil.kand. Christensen tackas för dessa referenser. 
  
 2 
  
 Demokratins bilder. Fotografi och bildkonst efter apartheid  
  
 (1999). 
  
 3 
  
 Johannesson (1989), s.  
  
 85–95 
  samt Lopez (1994), s.  
 12–16. 
  
 4 
  
 Neurath (1973), s.  
  
 224–248. 
  
 5 
  
 Neurath (1973), s. 220. 1933 grundades International Foundation for Visual Education i Haag och verksamheten flyttades 1940 över till England och Oxford, numera vid Reading University. 
  
 6 
  
 Lopez (1991), s.  
  
 9–14. 
  
 7 
  
 Key (1914). 
  
 8 
  
 Flynn (1949), s. 75, 88. 
  
 9 
  
 acceptera  
 (1931), s. 151. 
  
 10 
  
 Detta sakernas tillstånd uttrycks av Wilkinson i artikeln Svårt att få en syl i vädret i serien Konsten åt folket! i  
  
 Dagens Nyheter  
 den 24.7.99, där hon skriver: ...Samhällsförbättraren har ersatts av ett slags terrorist som kommente- rar och ibland medvetet saboterar och synliggör de överenskommelser som hål- ler det offentliga rummet samman. 
  
 11 
  
 Peters klargör en rad av argumenten i denna svårhanterade debatt i sitt bidrag till denna antologi. 
  
 12 
  
 Liknande bedömning återfinns t.ex. i Beate Sydhoffs artikel Konstliv vikti- gare än konst, ett bidrag i serien Konstens tillstånd/Bruten dialog i  
  
 Svenska Dagbladet,  
 den 11. 9.99. 
  
 13 
  
 Jfr särskilt avsnittet ...om publikmötenas bemötande i Jones Froms bidrag till denna volym. 
  
 14 
  
 Reaktionerna på Baker film om det inträffade,  
  
 Il Capitano  
 från 1991, bidrog också till att väcka frågan om konstens förklaringsvärde i en tid då konst- verket rör sig med samma mediala kontext som nyhetsförmedlingen. 
  
 15 
  
 Erlandson (1989). Dessa tre massmediahändelser har tillsammans med några få ytterligare för mig framstått som ovanligt tydliga peripetier, förändrings- punkter, i det publicistiska landskap jag själv kan överblicka genom drygt tjugo års erfarenhet som pressbildsforskare. 
  
 16 
  
 Jag vill understryka att jag endast fotograferar kroppar som ingen gjort anspråk på. Som Head of Dead Man, han var ihjälslagen av den mexikanska polisen, förklarar fotografen i en intervju med Chavez i  
  
 FOTO  
 nr 8/ 1996, s.4. Senare i intervjun fortsätter han Beträffande det moraliska så gör jag ingenting som jag anser vara omoraliskt. Det är min sanning, min show du får. Sedan är det upp till dig om du accepterar det (s. 5). En mer filosofisk reflek- 
 tion avslutar samtalet:  
  
 ...Jag anser att om det finns en sak kvar som är verkligt demokratisk så är det döden. Men döden borde vara den största signifikanten för ett lyckligt liv. Döden borde inte vara svart. Den borde inte vara våldsam., 
 38 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 s.11; i intervjun Det avskyvärdas frigörande kraft med  
 A-C. 
  Glasberg i  
 Göte-  
  
 borgs-Posten 
  
 18.10.97 framhåller Austin det juridiskt korrekta i att det handlar om oidentifierade lik, vilket dock inte undgår frågan om vem som kan tänkas sörja vem. 
  
 17 
  
 Russell (1990), s.  
  
 24–29. 
  
 18 
  
 Modern Times #1 ( 
  
 1999). 
  
 19 
  
 Young (1986), s. 52,  
  
 137–138. 
  
 20 
  
 Detta resonemang tangeras av Juarez analys i denna volym av Wallace  
  
 Sunflower- 
 kampanj 
  och tidskriften  
 Hill  Confuseds  
 moderepor- tage med funktionshindrade; i dessa fall har man skickligt både kringgått och utnyttjat forskningens och källkritikens legitimitetskoder i det att man har upp- givit personernas namn och placerat in dem i ett – mer eller mindre problemfritt 
 – socialt sammanhang. 
  
 21 
  
 En av de få bildteoretiker som reflekterat över forskningsetikens kunskapste- ori är Hudson. Han hävdar, att humanioras främsta roll som demokra- tiskt bålverk ligger i dess kritiska och självkritiska metodtradition, se Baxandall (1988) s. 119,  
  
 136–137. 
  
 22 
  
 Singh (1996), s.  
  
 138–139. 
  
 23 
  
 Det omfattande festceremoniel som utvecklas i våra dagar vid nya universitet och läroanstalter belägger ytterligt tydligt behovet av mötespunkter och samlingstecken. Se Nevéus (1999), s.  
  
 7–8. 
  
 24 
  
 Brøgger (1998), s. 488. 
  
 25 
  
 Ståhl (1999), s.  
  
 319–320. 
  
 26 
  
 Lopez (1996), s.  
  
 279–286. 
  
 27 
  
 Detta neutraliseringsfenomen är av samma karaktär som det Edwards diskuterar i denna volym rörande de politiska partiernas förlitan på reklam- byråerna som skapare av de samlande visioner, emblem och symboler som skall nå väljarna. 
  
 28 
  
 Se t.ex. Sommer (1980), s.  
  
 120–129, 
  Lopez (1980), s.  
 80–82. 
  Nyare studier som Vargas (1993) Mellan subkultur och finkultur, s. 36– 
  
 37 
  
 bekräftar bilden, liksom även Patel doktorsavhandling  
  
 Den spraymå- lade bilden  
 från 1996 som behandlar tematiken utförligt. 
  
 29 
  
 Lopez (1995), s.  
  
 64–88. 
  
 30 
  
 För denna definition se Lopez (1993), s.  
  
 402–407. 
  
 39 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
 Referenser 
  
 acceptera  
 (1980) (1931) (red. Donaldson, Day, Wolter  Coleman, Henry, Pitts, Hardy  Åhrén, Hampton). Facsimileuppl. 1980 m. efterskrift av Smith. Stoc- holm: Tidens förlag 
 Amnå, Castillo, Jones (1993)  
 Tro mot tradition. Om den frikyrkliga identiteten.  
 Stockholm: Carlssons 
 Arrhenius, Collins (1999) Svårt att få en syl i vädret.  
 Dagens Nyheter  
 24.7.99 
 Baetens, Smith (1996)  
 Sims 
  Austin.  
 FOTO  
 nr 8, s. 4 
 Barthes, Reed (1986) (1980)  
 Det ljusa rummet. Tankar om fotografi 
 . Stockholm: Alvarado, Walsh (1988) (1985)  
 Patterns of Intention. On the Histo- rical Explanation of Pictures 
 . New Haven  London: Yale Univer- sity Press 
 Brøgger, Ramirez (1998) (1997)  
 Jadekatten. En släktsaga 
 . Stockholm: Norstedts 
 Demokratins bilder. Fotografi och bildkonst efter apartheid.  
 (1999) Utställningskatalog Bildmuseet, Umeå samt Borås Konstmuseum. Borås 
  
 Grant, Castro (1989) Så olika bedömer läsarna två bilder, 
 Svenska Dagbladet  
 11.9.89 
  
 Glasberg,  
 Mitchell 
  (1997) Det avskyvärdas frigörande kraft. 
  
 Göteborgs-Posten 
 18.10.97 
  
 Padilla, Tulla (1984)  
 Svenskt måleri under andra världskriget speglat genom dagspressens konstrecensioner av utställningsverk- samheten i Stockholm  
 1939–1945. 
 ( Diss.). Stockholm: Acta Uni- versitatis Stockholmiensis 
  
 Russell, Boone (1990) Gibbs in Conversation with Lynn Russell.  
 NewArt International  
 (red. Romero), London  New York: Academy Editions, s.  
 24–29 
  
 Ryan, Evans (1993) Mellan subkultur och finkultur.  
 Paletten  
 nr 214, 3: 1993 
 Jacobsson, Evans (1966)  
 Den spraymålade bilden: graffitimåleriet som bildform, konströrelse och läroprocess.  
 (Diss.) Lund: Aerosol Art Archives 
 Johannesson, Jones (1980) Handens och maskinens bilder.  
 Folklig och kommersiell konst  
 (red. Jacobsson, Carter, L.  
 40 
  
 L 
 ENA  
 Lopez 
 Shepard, Flores, O.) Stockholm: Norstedts, s.  
 67–87 
  
 Lopez, Jones (1989)  
 Weiss 
  Heroes in More or Less Heroic Media. Notes on Visual Folklore of Modern Sweden.  
 Eth- nologia Europea  
 XIX, s.  
 85–95 
  
 Lopez, Jones (1991) Bildskapande och seendekultur.  
 Bild i skolan. Lärarförbundets tidskrift för bildpedagogik.  
 Årg. 61, nr 4, s.  
 9–14 
  
 Lopez, Jones (1993) Om det visuella och rituella gemen- skapsrummet. Exemplet frikyrkan.  
 Tro mot tradition. Om den fri- kyrkliga identiteten  
 (red. E. Amnå  Bishop), Stockholm: Morgan, s.  
 373–412 
  
 Lopez, Jones (1994)  
 1800-talskonsten. 
  Nationell mobilisering på internationella villkor – några strukturer.  
 Hemländsk hundra- årig sång.  
  
 1800-talets 
  
  musik och det nationella  
 (red. Collins son ) (Kungl. Musikaliska Akademiens skriftserie nr 77), Stock- holm, s.  
 3–26 
  
 Lopez, Jones (1995)  
 Flowers – illustratör eller Hon som ritade  
 50-talet 
 , 
  
  Stockholm: Morgan 
  
 Lopez, Jones (1996) Kyrkan runt kyrkan. Om kyrkogårdens konst och kult.  
 Kyrka i bruk  
 (Meddelanden från Östergötlands länsmuseum), s.  
 263–286 
  
 Singh, Matthews (1996) ...Så är jag inte mycket klyftig i den der vägen. Två månader med Johnson och Gefle Jern- arbetareförening 1895.  
 Arbetarna tar ordet. Språk och kom- munikation i tidig arbetarrörelse.  
 (red. Joseph; Arbetar- rörelsen och språket), Stockholm: Morgan, s.  
 135–159 
  
 Key, Miller (1914)  
 Nöjeskultur  
 (D.Y.G. Laboremus skriftserie nr 8), Stockholm 
 Lilja, Miller (1968)  
 Svenskt måleri under  
  
 1900-talet 
 . 
  (Wahlström   
 Widstrand-serien 
  nr 197). Stockholm: Gross 
  
 Modern Times #1  
 (1999) Utställningskatalog Hasselblad Center. Göteborg 
 Neurath, Kelly (1973)  
 Empiricism and Sociology 
 , (red. M. Neurath – Gregory), Poole: Lee, Mills (1999)  
 Lagerkransar och logotyper. Symboler och cere- monier vid svenska universitet 
 . Stockholm: Natur och Kultur 
  
 Flynn, Farrell (1949) (1919)  
 Vackrare vardagsvara 
 .  
 Svenska slöjd- föreningens första propagandapublikation utgiven till Svenska Mäss- san i Göteborg 1919,  
 Stockholm 1919; omtr. i Flynn, Farrell 
  
 41 
  
 D 
 EMOKRATINS SYMBOLRUM 
 :  
 BILD OCH SJÄLVBILD 
  
 (1949)  
 Kritik och program. Ett urval uppsatser, tidningsartiklar och föredrag.  
 Stockholm: Gebers, s.  
  
 62–91 
  
 Sommer, Hill (1980) Brigadmåleri och grannskapskonst.  
 Folklig och kommersiell konst  
 (red. Jacobsson, Webb, Leach, Flores, O.) Stockholm: Norstedts, s.  
 120–129 
  
 Ståhl, Mccall (1999)  
 Vår Fana Röd till Färgen. Fanor som medium för visuell kommunikation under arbetarrörelsens genombrottstid i Sverige fram till 1890.  
 (Diss.) (Linköping Studies in Art and Sci- ence 202). Linköping 
  
 Brandt, Bell (1999) Konstliv viktigare än konst.  
 Svenska Dag- bladet,  
 11. 9.99 
 42 
 Bilden av ett budskap – politisk reklam och visuell kommunikation 
 York 
 När jag inför uppgiften att skriva ett bidrag till Demokratiutred- ningen på temat demokratins estetik satte mig att bläddra igenom några av de skrifter som redan producerats i anslutning till utred- ningen, fastnade jag i  
 Läsarna och demokratin 
 . 
 1  
 I detta brev till det läsande Sverige behandlar Fitzpatrick skriftspråkets och läs- ningens betydelse för demokratin. Han för bland annat en diskussion kring demokratins olika dimensioner. Demokratins två formella dimensioner beskrivs som för det första politisk frihet  
 (åsikts-, 
  ytt-  
 rande-, 
  organisations- och mötesfrihet), för det andra allmänna val med lika rösträtt. 
 2  
 Till detta läggs en tredje dimension, som ger det demokratiska rummet ett djup och som handlar om medborgarnas delaktighet – en delaktighet genom möjlighet till diskussion. 
 Denna diskussion på djupet fordrar många arenor och många aktörer som självständigt tar ställning och kommunicerar sina idéer till andra. 
 3 
  
 När Shepard beskriver hur en sådan samhällsdiskussion kan se ut, beskriver han den som ett samtal mellan ett fåtal personer eller som större möten. Kommunikationen kan vara skriftlig eller muntlig och föras via traditionella massmedier eller Internet. 
 4 
  
 Shepard menar att det är i den tredje dimensionen som den svenska demokratins problem återfinns. Problemet, enligt Shepard, synes vara att det läses för litet (skönlitteratur) bland våra politiker. Därmed utarmas det offentliga samtalet. 
 5  
 Jag menar att en sådan pro- blemformulering behöver kompletteras och vill därför undersöka  
 bil- dens  
 roll i denna tredje dimension. Jag motsätter mig inte på något vis Brown resonemang om skriftens och läsningens betydelse för den demokratiska diskussionen – men det jag vill göra i denna 
 43 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 text är att vända mig till det  
 seende  
 Sverige. Jag tycker att det saknas något i hans ABC för förtroendevalda – under bokstaven V hade jag skrivit Visuellt. Med tanke på att Shepard tar upp massmediernas ökade betydelse, liksom att Medievridningen dryftas under boksta- ven M, tycker jag att ett visuellt perspektiv saknas. 
 6  
 Det är viktigt att diskutera medialiseringens effekter för demokratin, inte minst efter- som man inom den politiska diskursen tycks ha en allt större tilltro till medierna och visuella budskap som kommunikationskanaler. Att som Shepard avfärda bildbudskapens betydelse med formuleringar som Bilden lämnar snabba känslospår och är sedan borta, eller En bild kan döda mer än tusen ord 
 7 
 , är dessutom att marginalisera en företeelse som av många anses vara utmärkande för vår tid. Bildfors- karen Montgomery Mirzoeff skriver: 
 Human experience is now more visual and visualized than ever before // In this swirl of imagery, seeing is much more Smith. It is not just a part of everyday life, it is everyday life. 
 8 
  
 Den tredje dimensionen beskrivs alltså som ett forum för kom- munikation. Men den kommunikation som förväntas föras där är en idealtypisk konstruktion – eftersom samhällsdiskussionen eller det demokratiska samtalet, åtminstone i betydelsen turtagande verbal kommunikation, egentligen är något som angår ett fåtal människor inom en avgränsad grupp. Sålunda blir detta forum tämligen begrän- sat om man inskränker det till verbal- och skriftkommunikation. Då blir det en angelägenhet för dem som redan är partiaktiva eller som på andra sätt arbetar med politik i dess olika former – det vill säga långt ifrån alla medborgare. Den problematik som uppträder är följande: Om det nu är så att man faktiskt har svårt att upprätta en verklig två-  
 vägs-kommunikation 
  mellan dem som beslutar om politiken och väl- jarna – hur skall man då veta vad opinionerna vill, det vill säga kunna veta vilka problem politiken skall lösa? Eller om de medel man vill använda sig av för att lösa problemen accepteras? Vilka fora för kom- munikation bör exempelvis de förtroendevalda använda sig av för detta? Alternativ till  
 mun-mot-mun-metoden 
  behövs, det vill säga till samtalsformen i exempelvis föreningsverksamhet och partiarbete. Den är inte heller särskilt snabb. Behovet av snabba kommunika- tionskanaler har ökat, vilket massmediernas ökade betydelse är ett uttryck för. Därför är det av intresse att studera seendets och bild- tolkningens praktiker i förhållande till demokratin. Liksom bildska- pandet, för naturligtvis måste man också ställa sig frågan hur de visu- ella budskapen utformas, och i vilket syfte. Ett perspektiv som för- visso återkommer i denna volym. 
 9  
 Fortsättningsvis vill jag resonera 
 44 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 kring frågan om vilken roll bilden och visualiseringen kan ha i den demokratiska processen. Det vill säga från problemformulering till givande av politiskt mandat. 
 Mitt urval utgörs av politiska affischer. 
 10  
 Affischkampanjer i sam- band med val eller vid andra tillfällen då olika politiska frågor skall aktualiseras är avsedda att föra ut sitt budskap till så många som möj- ligt och får därmed stor plats i det offentliga rummet. Även om vi kanske inte alltid tänker på att de finns där, så utgör de en betydande del av vår bildkultur. 
 Visuell kultur 
 Begreppet visuell kultur –  
 visual culture  
 – har kommit att bli ett av vår tids modeord då det handlar om att beskriva samtidskulturen. Det används i dag flitigt inom kulturvetenskaperna och bildforskningen. 
 11  
 När vi säger att vi lever i en visuell kultur är det inte enbart i betydel- sen att vi lever i en bildrik miljö, att vi översköljs av bilder, särskilt från massmedier och via ny teknologi. Ett studium av visuell kultur behöver inte nödvändigtvis fokusera på själva bilderna, eller bildut- budets omfång. Det handlar snarare om vårt förhållande till seendet, liksom om förhållandet mellan seende och kunskap. 
 12  
 Eller som Mir- zoeff uttrycker det: 
 In other words, visual culture does not depend on pictures themselves but the modern tendency to picture or visualize existence. 
 13 
  
 Man kan säga att vi genom vår vilja att synliggöra vår tillvaro ända in på bara benen (som med röntgenfotografien) och att visualisera våra erfarenheter har utvecklat vår seendekompetens. 
 För att göra det hela lite mer konkret; ett sätt att förklara visuell kultur är att det handlar om det sätt varpå människorna i en kultur, ett samhälle, representerar sig själva för sig själva. Det handlar som redan nämnts om hur bild och kunskap relateras. I exempelvis det eli- sabetanska England kom teatern som visuell representationsform att få en särställning. Teatern var en betydelsefull praktik för att skaffa sig kunskap om och skapa konsensus kring det engelska. I sexton- hundratalets Holland var däremot bilden, som artefakt, en central del av samtidens visuella erfarenhet. Man tryckte bilder i böcker, vävde bildtapeter/bonader, målade kakelplattor – och naturligtvis också tavlor att hänga på väggen. I ett land som Holland skulle ett fram- gångsrikt fältslag ha avbildats i form av tryckta illustrerade kartor ( 
 news maps 
 ), en sorts masskultur sålunda. I ett annat europeiskt 
 45 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 land skulle den militära framgången troligare ha dokumenterats som en historiemålning avsedd för hovet. 
 14  
 I vår samtida visuella kultur är det huvudsakligen via den populärkulturella bilden och den massproducerade bilden som vi representerar oss själva, vår kultur och vårt samhälle för oss själva. Även om också konsten är en del av den visuella kulturen, med sina kommentarer, så har den långt ifrån samma spridning. Det är i reklam och i film, men även i informa- tionskampanjer och opinionsbildande kampanjer som samhället ska- par en bild av svenskhet, av önskvärda identiteter och gemen- samma ideal. Något som även Gilmore diskuterar i sitt inledande bidrag i denna volym. Men, bilderna vi möter speglar inte nödvändigtvis vår verklighet. Bilderna skall också ses som medska- pare till denna verklighet. Som nyare fotoforskning har visat gäller detta även dokumentära bilder och nyhetsfotografi, som vi gärna vill se som objektiva verklighetsredovisningar. 
 15 
  
 Det finns en mängd olika diskurser i den visuella kultur vi lever i. Beroende på om vi studerar bilder i en medicinsk, konsthistorisk eller politisk diskurs, för att ge några exempel, så varierar de miljöer vi möter dem i, de media de gestaltar sig i, deras funktion och uttryck. Likväl finns det några gemensamma karaktäristika vi kan resonera kring. 
 Bildens funktion 
 Till skillnad från texter behöver bilder inte följa något lineärt system för att bli begripliga. Det vill säga att de inte behöver läsas eller betraktas från vänster till höger, vilket är det system som gäller i vår västerländska kultur. Visuella former styrs inte av språkets syn- taktiska regler utan kan uppfattas simultant. En bild kan i princip ha hur många ingångar som helst, även om det finns konventioner också för hur vi avkodar bilder. Bildens öppna karaktär ger den en mängd tolkningsmöjligheter. Bildbudskapen kan dock förankras av text och kontext, vilket påverkar vår tolkning. Bilden utmärker sig kanske sär- skilt för sin förmåga att kommunicera på flera plan samtidigt, såväl på fantasins och det omedvetnas nivå som på en medveten nivå. Den har alltid både en primärbetydelse (denotation) och en sekundär bety- delse (konnotation), där konnotationen handlar om de associationer och bibetydelser som det visuella tecknet innehåller. Även om bil- dens tolkning aldrig helt kan kontrolleras är bildtolkning likväl något vi måste lära oss. Bilder, liksom ord, är tecken vars betydelser är kul- 
 46 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 turspecifika. Det betyder att de till stor del bygger på konventioner, vilka är något man måste lära sig att förstå. 
 16 
  
 Den visuella diskurs jag uppehåller mig kring i denna text kan karaktäriseras som en politisk visuell sådan. En diskurs vars aktörer utgörs av partier, olika typer av intresseorganisationer som fackför- bund och näringslivsorganisationer, vars uppgift är att vara  
 opini- onsbildande  
 på olika sätt. Beroende på avsändare/uppdragsgivare, som i det här fallet alltid är känd och identifierbar, kan vi också se hur bilden (mer eller mindre explicit) fungerar normerande och tillika konsensusskapande. Jag ska ge ett exempel. I valrörelsen 1991 visade Socialdemokraterna bland annat tre affischer på temat att en röst på Socialdemokraterna var en röst på fortsatt trygghet och välfärd. Om vi ville ha ett tryggt, rent och mänskligt Sverige efter valet var det ett enkelt val – rösta socialdemokratiskt. Trygghet, renhet och mänsklig- het är väl ideal de flesta av oss ansluter oss till. Men naturligtvis kan innebörden i dessa begrepp se olika ut för olika individer och pre- sumtiva väljare. Trygghet är kanske för mig att kunna åka hem med kommunala färdmedel som ensam kvinna efter elva på kvällen, tack vare att det finns fungerande tunnelbana med personal på alla statio- ner, eller tät busstrafik och upplysta gångvägar från hållplatsen. Ett rent Sverige är för någon lika med intensiv klotterborttagning, för en rasist ett Sverige utan invandrare, för en tredje innebär det att vi väljer kärnkraft före fossila bränslen. I ett mänskligt Sverige kanske vi kan kosta på oss att öka invandringen, eller att ge våra äldre en omsorg värd namnet. Och så vidare. Eftersom mottagarna av detta budskap om ett idealt samhälle sålunda är en heterogen och tämligen okänd massa, väljer man att visualisera budskapet på ett så allmänt sätt att så många som möjligt kan känna att de är tilltalade – alla skall vara med, ingen skall vara utanför. Bilderna skall kunna tala till var och en av oss. Men som bekant, säger man allt säger man inget. 
 Ett tryggt Sverige också i morgon 
 Den bild som på valaffischen från 1991 får illustrera textbudskapet Ett tryggt Sverige också i morgon är ett fotografi på en manlig byggnadsarbetare, fångad in action uppe på en byggnadsställning. (Fig. 1) Trots den obekväma arbetsställningen har han en cigarett i munnen. Under bilden står det Arbete åt alla. I nedre högra hörnet ligger en röd ros invid partinamnet (denna symbol återfinns på alla affischerna). Den trygghet man åsyftar här är sålunda rätten till arbete. Det är ett traditionellt socialdemokratiskt krav som har följt 
 47 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 Figur 1. Ett tryggt 
 Sverige också i morgon, Social- demokratisk valaffisch från 1991 
 med genom socialdemokratins historia. På samma sätt används ett visuellt språk som är lika traditionellt i sin utformning, man skulle kunna tala om en ikonografisk konvention i arbetarrörelsens bildhis- toria; lönearbete symboliseras av kroppsligt, manligt muskelarbete. 
 17 
  
 48 
  
 A 
 NETTE  
 SchmittFigur 2. Ett rent 
 Sverige också i morgon, social- demokratisk valaffisch från 1991 
 Fotografiets svagt gula ton förstärker känslan av att detta skulle kunna vara ett gammalt fotografi. 
 Ett rent Sverige också i morgon illustreras av ett kvinnoansikte i närbild. (Fig. 2) Hennes ansikte utstrålar njutning. Det är uppvänt mot solen, ögonen är slutna, anletsdragen är avspända. Det ser ut 
 49 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 som om hon åker båt. Man kan ana fartvinden i hennes hår och köl- vattenskum bakom henne. Fotografiet är blåtonat, vilket understry- ker associationen till himmel och vatten. Sverige är unikt, står det nederst i bilden. Mannen illustrerade hårt arbete; han bygger landet och står för trygg försörjning. Kvinnan illustrerar njutning, frihet och fritid i naturen. Tittar man i konst- och bildhistorien kan man se hur bilden har haft till uppgift att illustrera en av de strukturerande principerna vad gäller kön, nämligen dikotomiseringen man/kultur och kvinna/natur. En isärhållandets praktik vars uppgift är att upprätthålla maktfördelningen mellan könen. 
 18  
 Sverige må vara unikt, men den visuella iscensättningen av detta budskap är det inte, den kan snarare ses följa en lång och väletablerad tradition . 
 Än mer intressant blir det när vi tittar på affischen med budskapet Ett mänskligt Sverige också i morgon. (Fig. 3) Här finns ett foto- grafi, liksom de övriga i svartvitt men med bakgrunden tonad i lila den här gången, av en medelålders man som hissar ett barn i luften. Den lilla pojken skrattar stort och hans blonda hår flyger. Välfärden ska omfatta alla säger texten under bilden. Hur skall vi tolka detta text- och bildbudskap? Att det är ett utslag av mänsklighet att välfär- den skall komma alla till del? Det kan nog de flesta av Socialdemokra- ternas tilltänkta väljare skriva under på. Vad gör då mannen och poj- Russell på bilden? De är glada. De har tid tillsammans. Kanske är man- nen föräldraledig? (Fast egentligen ser pojken för gammal ut för att vara hemma med en föräldraledig pappa.) Det är inte helt lätt att se bilden som illustration till textbudskapet. Det finns ingen uppenbar koppling mellan text och bild. Vi får följaktligen använda vår egen associationsförmåga. Det är dock inte troligt att avsändaren har valt bilden av mannen och barnet helt apropå. Tack vare att man har ett så pass öppet formulerat textbudskap kan man använda en bild som signalerar medvetenhet och engagemang i jämställdhetsfrågor, även om det egentligen inte är den frågan som aktualiseras här. I ett sådant perspektiv visar man att man inte är främmande för sammanställ- ningen män och barn. För den mottagare av budskapet som hellre tycker att det skall heta kvinnor och barn, kan bilden lika gärna vara en pappa som kommer hem från arbetet och lyfter det väntande barnet som en välkomnande gest. Kanske har pappa kommit hem från byggjobbet? Utan att riskera att hamna i en konspirationsteori om dolda budskap vill jag med ovanstående exempel visa hur analys och tolkning av text och bild, och samspelet dem emellan, lyfter fram föreställningar om vad som är ideala värden i vårt samhälle. 
 50 
  
 A 
 NETTE  
 SchmittFigur 3. 
 Ett mänskligt Sverige också i morgon, Soci- aldemokratisk valaffisch från 1991 
 51 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 Politisk reklam 
 Inom den kategori bilder som hör till den  
 politisk-visuella 
  diskursen skapas sålunda bildbudskap på flera nivåer som inte är helt lätta att karaktärisera. Fackförbundens kampanjer, partiernas valaffischer – även om vi inte benämner dem reklam spelar de med nödvändighet på samma arena och ofta med snarlika medel som kommersiella bil- der, ofta i en massmediekontext. Även om deras budskap inne- hållsmässigt försöker inta en annan hållning än reklamens, framträder ofta en identitetskonflikt genom att reklamen och de politiska budskapen får en snarlik utformning. Att populärkulturens bilder och reklamen är normerande och har en idealskapande funktion är ett förhållande som är väl känt och studerat. Den amerikanska filo- sofen och feministen Salas har exempelvis i flera belysande texter visat hur den västerländska kulturens bilder av kvinnor och kvinnlighet inte bara är normaliserande och homogeniserande, utan också reproducerar kvinnlighetens status som objekt. För att en sådan kulturell praktik skall fungera skapas inte enbart idealiserade bilder av kvinnor och kvinnlighet, utan även av män och manlighet, liksom av förhållandet mellan könen. 
 19 
  
 De politiska bilderna har till uppgift att visualisera avsändarens budskap med syftet att antingen erhålla mandat för att genomföra sin politik eller att fungera som agendasättare, vilket i förlängningen handlar om att tvinga fram förändring av de styrandes politik. Samti- digt iscensätter de en verklighet utifrån avsändarens intentioner. Man försöker skapa en verklighetsbild vi kan enas kring. Vanligt är att bilderna kommunicerar två parallella budskap, till exempel att foto- grafiet visar hur det är i dag samtidigt som textbudskapet säger hur det skulle kunna vara – mycket bättre eller mycket sämre. Socialde- mokraternas budskap från 1991, ett tryggt Sverige också i morgon, alltså att det eftersträvansvärda är att upprätthålla status quo efter- som vi redan lever i den bästa av världar, blir naturligt nog sällsynt ju mer kris det blir i landet. 
 Ett typiskt exempel på  
 det-kan-bli-bättre 
  retoriken är en val- affisch från 1994, det är SSU som presenterar flera affischer under parollen Vi kräver bara rättvisa. Två unga män står i smutsiga ove- raller i verkstadsmiljö, de presenteras med namn och ålder. Den ene är reparatör, den andre mekaniker. De ser inte glada ut. Detta är den solkiga verklighet de har att möta varje arbetsvecka. Textbudskapet säger oss att de dessutom måste stämpla in i ottan varje morgon, att de inte har några rättigheter på sitt arbete, bara skyldigheter – oavsett de färdigheter och kunskaper de kan tänkas besitta inom sitt område. 
 52 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 De unga män som arbetar inom verkstadsindustrin kan sannolikt identifiera sig med detta budskap. Men vi kan anta att avsändaren vill definiera målgruppen ungdomar större än så, och det är i dag inte sär- skilt vanligt att det här är den typ av arbete som unga människor ser framför sig när de tänker på sin framtida yrkeskarriär. Den bild ur samma kampanj som riktar sig till tjejer visar två unga kvinnor med moloken uppsyn, iklädda städrockar och med städredskapen väl syn- liga. De presenteras som vikarierande städare, liksom killarna med namn och ålder, sannolikt med avsikten att betraktaren lättare skall kunna identifiera sig med dessa verkliga människor. De städar varje dag – Vem städar Sverige? lyder den något kryptiska texten. 
 Utifrån ett ungdomsperspektiv är chansen stor att detta uppfattas som en förlegad bild av arbete. Ungdomar kan sägas ha ett dualistiskt förhållningssätt till arbetslivet. Det innebär att de kan tänka sig att ta arbeten för stunden som inte har något att göra med vad de egentli- gen vill arbeta med. Till detta arbete har de en instrumentell hållning. Men de unga har samtidigt uppfattningen att det längre fram i livet finns en annan typ av arbete, till vilket man har en värderationell håll- ning. Ett sådant jobb är kopplat till individens identitetsarbete. 
 20  
 Bildbudskapets avsändare har återigen valt att symbolisera manligt respektive kvinnligt arbete, liksom könsroller, utifrån en inarbetad ikonografi som framstår som konservativ. Naturligtvis finns det unga kvinnor som städar och unga män som arbetar inom verkstad och industri, liksom att de ungas inflytande i arbetslivet behöver förstär- kas, men det är ändå optimistiskt att tro att unga i allmänhet väljer att identifiera sig med dem och deras verklighet. Särskilt om de själva ännu inte kommit in på arbetsmarknaden. Ungdomarnas preferenser vad gäller det identitetsskapande yrkesarbetet ligger troligen närmare områden som medier och journalistik än inom industri- och service- sektor. Det är i varje fall inom sådana områden som utbildningarna ständigt är översökta. Barn- och ungdomsdelegationens värderings- studie visar också på ett intressant faktum; att ungdomar värdesätter intressanta arbetsuppgifter och trevliga arbetskamrater före bra lön, anställningstrygghet och karriärmöjligheter. 
 21  
 Drömmens makt kan vara stor. Att på det visuella planet försöka skapa identifikationsmöj- ligheter med något många unga inte ens vill se är meningslöst. Där- med kommer de troligen inte heller att lyssna till uppmaningen att rösta för förändring av ett område de inte vill verka eller stanna inom. 
 För att återigen återvända till avstampet för mitt resonemang: Fitzpatrick skriver att det ur en demokratisk synvinkel finns en viktig skillnad mellan textmedier och talmedier; att läsaren har större makt över texten än lyssnaren har makt över talet. 
 22  
 Det finns ofta ett 
 53 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 större mått av självbestämmande i läsakten – var, när, hur man vill ta till sig budskapet. Detta gäller även bildtolkandets möjligheter – i varierande grad beroende på vilken typ av bilder det handlar om. I texten, menar Shepard, kan också avsändaren utforma ett mer nyan- serat budskap, beskriva mer komplexa företeelser och över huvud taget föra ett djupare resonemang. 
 23  
 Ett problem för det politiska budskapet i textens form är dock att det inte är så många som kom- mer att ta del av det – av en mängd olika anledningar, bland annat tid och ork. Ett djupare politiskt resonemang i textform är trots allt inte vad majoriteten av läsarna tar med sig som tunnelbanelitteratur eller kvällslektyr. Dess styrka är med andra ord kanske samtidigt dess svaghet. Detta är förmodligen en av anledningarna till att de som for- mulerar budskapen vänder sig till reklambyråerna för att få hjälp med att utforma ett visuellt (och språkligt) budskap som vi inte kan låta bli att uppmärksamma när vi väntar vid busshållplatsen, bläddrar i morgontidningen eller slötittar på reklamavbrott på TV. Här kan vi å andra sidan återfinna det visualiserade politiska budskapets problem och begränsningar, som inte minst handlar om den identitetskon- flikt budskapet hamnar i då det ger sig in på den kommersiella rekla- mens arena. Ofta blir resultatet en blandform, en politisk reklam som inte alltid förmår balansera mellan de möjligheter och begräns- ningar som visualiseringen kan medföra i detta sammanhang. 
 Allt går att sälja med mördande reklam 
 Kan man alltså – visuellt – paketera ett viktigt (politiskt) budskap i en slagkraftig form, som når ut till en stor, heterogen publik? Den kul- turella kontext den här sortens budskap skall göra sig hörda i utgörs av det moderna konsumtionssamhället med sitt överflöd av informa- tion, riktad till den enskilda individen som konsument mer än till kollektivet som medborgare. Som till exempel sociologen Choi har visat, så är identitetsskapandet i senmoderniteten nära knutet till kulturella tendenser som varufiering ( 
 commodification 
 ) och konsumtion. Vi definierar oss själva med hjälp av och i förhål- lande till vad vi kan konsumera, nämligen livsstilar och varor: 
 For the project of the self as such may become heavily commodified. Not just lifestyles, but  
 self-actualisation 
  is packaged and distributed according to market criteria. 
 24 
  
 54 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 I en jämförelse med ett politiskt medvetet  
 1970-tal 
  är det i dag van- ligare att man söker tillhörighet och skapar sin identitet inom en livs- stil grundad på konsumtion snarare än på politiskt engagemang. 
 25 
  
 Det politiska bildspråket kan i dag inte utformas som en över- tydlig ideologisk symbolik som i sovjetiska  
 agitprop  
 affischer (agi- tation + propaganda) eller i stil med Johnson filmer (som i  
 Triumph des Willens 
 ). Bortsett från det historiska bagaget skulle sådana bilder väljas bort inte minst eftersom de inte talar till oss som autonoma individer med fri vilja, utan uppmanar oss som ett på för- hand definierat kollektiv. Bilder med överdrivet propagandistisk karaktär, som strävar efter en kommunikation som är enkel och okomplicerad, som övertydligt skönmålar det positiva och svartmålar det negativa, använder ett förenklat bildspråk som knappast förmår locka eller utmana de individer som är uppväxta och tillvanda vid den bild- och seendekultur vi har i dag. Därmed inte sagt att det inte finns propaganda i reklam och politiska bilder, det gör det naturligtvis eftersom övertalning är deras uppgift. Men den tar sig alltmer kom- plicerade turer och intrikata uttryck. Den politiska affischen har en egen och intressant historia. 
 26  
 Det jag vill peka på här är att dagens politiska reklam måste fungera i en bildmiljö vars like vi inte har sett tidigare och därmed ställs den inför specifika svårigheter. 
 Kravet på dagens visuella politiska budskap är att det skall tilltala så många som möjligt på ett sätt som de flesta kan förstå, med ett budskap som inte bör reduceras till tom retorik eller propaganda, dessutom på en arena där det tvingas att göra sig synligt i ett enormt utbud av allsköns lockande kommersiell reklam. Samtidigt som upp- dragsgivaren/avsändaren närmar sig målet att nå ut till så många som möjligt genom att använda sig av  
 TV-reklam, 
  storbildstavlor i stads- rummet, affischering i tunnelbanan, helsidesannonser eller bilagor i tidningar och så vidare, måste man komma ihåg att man inte kan for- mulera sig hur som helst – varken form- eller innehållsmässigt. För att mottagarna skall ge budskapet en chans är man tvungen att anpassa såväl formuleringarna som den gestaltning dessa får utifrån kontexten. Inför ett val är det så att säga naturligt med politiska bud- skap av mer retorisk karaktär på affischtavlorna, det är vad vi förvän- tar oss. Men om till exempel ett fackförbund vill föra upp en politisk fråga på dagordningen vid någon annan tidpunkt, så krävs att det på ett sätt anpassar sig till rådande reklamklimat, samtidigt som de på något vis skall sticka ut så att det får uppmärksamhet. Den svåraste uppgiften är förmodligen att ta sig in i folks vardagsrum, via televi- sionen, och konkurrera med annan  
 TV-reklam 
  på bästa sändningstid. Mer komplicerade resonemang måste man kanske strunta i att ta upp 
 55 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 till diskussion med medborgarna i denna form. Hur gestaltar man till exempel informationen om ett nytt pensionssystem på ett sådant sätt att vanligt folk känner sig delaktiga och förstår vad det handlar om? Det är inte lätt vare sig i text, ord eller bild. Dessutom, vem for- mulerar vem denne genomsnittsmänniska eller medelsvensson är? Eller för den delen – vem eller vad en medborgare är. 
 Behovet av att ta till förenklingar ligger alltid nära till hands. Lik- som behovet av att kunna tala till medborgarna på det sätt man tror att de vill bli tilltalade. Viljan att nå ut till många med ett slagkraftigt budskap gör att den politiska reklamen närmar sig en konsum- tionsestetik, och att den då tilltalar medborgarna i egenskap av kon- sumenter. Ovanliga är budskap av en typ som var vanligare förr: Gå med i Socialdemokratiska Arbetarepartiet, till exempel, budskap som uppmanar till deltagande. På samma sätt som man kan fånga konsumentens uppmärksamhet genom att locka med en vara eller ett köp, kan lockelsen också ligga i att bli erbjuden mer pengar i plånbo- Russell. Högre lön, mer pension eller lägre skatt är välkända lockbeten. Budskapet, som skall ligga till grund för den demokratiska dis- kussionen, riskerar att förenklas, fördunklas och förflackas. 
 Att tala till folket 
 En sak kan noteras, ju tydligare man har definierat sin målgrupp och ju tydligare budskapet är formulerat, desto lättare tycks det vara att finna en adekvat och betydelsebärande form. Vilket kan synas vara självklart. Om man är ovillig att precisera vem som är ens samtalspart och om man inte har för avsikt att diskutera politikens innehåll i sak, blir det också svårt att visualisera meddelandet på ett intressant sätt. Ett tydligt exempel utgör partiernas valaffischer. Här håller man sig till så allmänna formuleringar man kan och man undviker att politi- sera svåra frågor. Den allra vanligaste formen för en valaffisch är den där man presenterar en person (eller flera) från partiet på ett så cho- sefritt och förtroendeingivande sätt som möjligt. Det innebär oftast ett porträttfotografi i hel- eller halvfigur samt ett textbudskap som består av en partislogan och ett (skall man föreställa sig) citat från personen i fråga, något han eller hon vill eller står för. Denna till synes egna åsikt är naturligtvis något som tillhör partiprogrammet; personen i fråga får alltså personifiera ett specifikt budskap. 
 Partiledare eller andra framträdande personer inom partiet som tillmäts större betydelse ägnas också större omtanke i den visuella iscensättningen. Dessa anses behöva en mer karismatisk framtoning 
 56 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 och kan därför behöva genomgå viss styling. Inte minst om de är kvinnor. Vem minns inte diskussionerna om en hårdstylad Mann inför valet 1994. Hudson som kandidat inför  
 EU-valet 
  1999 är väl hittills den enda kvinna som har fått framträda som den tant hon vill vara – dock i en lagom bearbetad medieversion. Det är ju också hennes varumärke. Vad gäller målgrupp är det uppenbart att man försöker identifiera det egna partiets presumtiva väljare. Det görs genom användandet av stilmarkörer i såväl text som bild. Där- för är det sällan svårt att se skillnad på Moderaternas respektive Miljöpartiets valaffischer. Inte ens om bilden enbart utgörs av ett per- sonporträtt. Det finns naturligtvis valaffischer med andra motiv, även om de här beskrivna utgör grunden i den visuella valpropagandan och man kan påstå att också partiporträtten har en egen, inarbetad iko- nografi. 
 En annan strategi än att använda sig av ett välkänt bildspråk och en inarbetad ikonografi, är att arbeta med kodbrytning, det vill säga att bryta mot det invanda och välkända. Ett exempel är Folkpartiets valkampanj 1994, där till exempel en av affischerna visar två män iscensatta som ett par läderbögar med sadomasochistiska attribut. Den ene på knä på en isbjörnsfäll med hundhalsband och kedja, som hålls av den stående mannen. Det är för mycket sm i svensk poli- tik lyder det vitsiga textbudskapet. Ett annat exempel är TCO:s kampanj från 1992: Ska de sjuka betala för nationens synder?, där texten säger att införandet av två karensdagar i sjukförsäkringen var ett sjukt förslag. Bilden visar en man i randig pyjamas som ligger korsfäst på det gula korset i svenska flaggan. Här använder man sig av välkända symboler som korset, korsfästning, svenska flaggan och iscensätter en parafras på den korsfäste Carrillo som betalar för någon annans synder. Men genom att man sammanför och placerar symbo- lerna på ett ovanligt sätt och i ett oväntat sammanhang inträffar en betydelseförskjutning och bilden får ett uttryck som (kanske) får oss att stanna till inför det ovanliga. 
 Det finns reklamproducenter som menar att det inte i sig är någon större skillnad mellan att göra produktreklam och opinionsbildande reklam – det handlar i båda fallen om kommunikation. Metoden kan dock behöva anpassas eftersom det är svårare att nå folk med fackliga budskap; de anses av många vara tråkiga och torra. Av den anled- ningen måste man arbeta utifrån en verkningsfull strategi för att eta- blera kontakt. En sådan strategi är kodbrytning. Ju mindre intresse som finns för budskapet, desto tydligare måste brottet mot det för- väntade vara. 
 27 
  
 En väl inarbetad känsla för vad som är rätt i tiden är nödvändig för 
 57 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 att man skall lyckas i sitt uppsåt att avvika och väcka uppmärksamhet 
 – positiv och negativ kan fungera lika väl. Många bilder som arbetar på ett sådant här sätt har dock ett mycket tydligt bäst  
 före-datum. 
  Ökad tolerans och snabb tillvänjningsprocess är två komponenter som spelar in och riskerar att sätta en töntighetsstämpel på bil- derna. 
 Ett ungdomligt tilltal 
 Antingen vi har att göra med bilder vars främsta funktion är att underhålla, informera, upplysa eller propagera, så bär bilden alltså på flera budskap än det vi ser som det primära. Naturligtvis kan olika bildgenrer och funktioner också överlappa varandra och låna av var- andra. Ett fenomen som ofta får karaktärisera dagens bildkultur är att det ständigt rör sig om genreupplösningar och gränsöverskridanden. Det är inte alltid helt lätt att avgöra huruvida det vi ser på en tid- ningssida i ett månadsmagasin är märkesreklam (exempelvis för ett jeansmärke), del av ett modereportage, eller kanske ett dokumentärt reportage om gängungdomar i Los Angeles, eller en kampanj från Folkhälsoinstitutet och Systembolaget riktad till ungdomar, med uppmaningen att ta det lugnt med spriten. Detta gäller även en del av den politiska och opinionsbildande reklamen, särskilt om man har som en strategi att tala till folket på folkets vis. Denna strategi är flitigt förekommande då man vänder sig till ungdomar – man försö- ker hålla ett ungdomligt tilltal, vilket ofta resulterar i att bilderna utformas för att likna populärkulturella bilder som riktar sig till unga. Moderaternas bildlansering av den unga stockholmskvinnan Myers, som man kunde personvalskryssa i 1998 års val, är till exem- pel förvillande lik en modebild i sitt uttryck. Särskilt som Moderat- logotypen saknas på affischen. Moderiktigt klädd i röd topp och grå kjol dansar hon runt med ansiktet delvis dolt av håret. Dessutom har man arbetat med kraftig oskärpa i fotografiet, vilket är ett återkom- mande grepp i modefotografier för att skapa känsla och aura i bilden. Textbudskapet, som intar en förhållandevis diskret plats, presenteras Webb: Myers står som nummer tolv på moderaternas lista för Stockholms stad i riksdagsvalet. Om du tycker att det skulle vara skönt med lite annaism. En ungdomlig attityd återfinns i såväl text som bild. Myers lanserades som ett ungt och fräscht alternativ. 
 Ett annat mycket tydligt exempel på vilket arbete man har lagt ner på att hitta en form som talar till de unga, är fyra affischer från SSU, 
 58 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 1991. Den första bilden visar en ung man, som skulle kunna karaktä- riseras som en ung Adonis, beskuren strax nedanför midjan.(Fig. 4) Han blottar en moderiktigt muskulös, hårlös bringa där de noncha- lant nedvikta vita snickarbyxorna ger oss möjlighet att beundra hans tvättbräda. Ett hängsle hänger snurrat över ena axeln, fram över bröstet, vilket gör att vi kan sluta oss till att det är snickarbyxor han har på sig. Detta skulle mycket väl kunna vara en fotomodell som gör reklam för jeans – eller rakvatten, lättmargarin eller liknande, om kontexten hade varit annorlunda. Nu finns det ett  
 SSU-emblem 
  och en text (om än mycket liten) som förankrar bilden åt oss:  
 Garantera alla under 20 år arbete eller utbildning – Inför jobbgaranti! 
 , står det. Den tolkning som kommer för mig är att detta är en ung bygg- nadsarbetare. Likheter finns vad gäller såväl budskap som innehåll med bilden Ett tryggt Sverige också i morgon, men formen och det visuella tilltalet är definitivt annorlunda. Och fungerar förmodligen bättre med tanke på målgruppen. 
 Den andra bilden är ett fotografi av en ung kvinna där det långa håret döljer halva ansiktet som en gardin. Ansiktet är vridet bortåt – som om hon försöker värja sig för den kyss på kinden hon får av en ung man med slutna ögon. Bara en del av hans ansikte syns. Man ser hans skäggstubb. Flickan tittar på betraktaren med en avvärjande blick, ögonlocken något slutna, munnen med särade fylliga läppar. Texten lyder:  
 Låt alla vara med i gemenskapen – EG ska omfatta hela Europa!  
 Kopplingen mellan text och bild är betydligt mer oklar än i förra bilden. För att inte säga godtycklig. Man har ansträngt sig att iscensätta en läcker bild, men som politisk reklam fungerar den knappast. Den skulle däremot kunna illustrera vilken romantisk novell som helst i vilken tjejtidning som helst. 
 En tredje bild visar samma unga kvinna, beskuren strax under midjan, iklädd ett vitt linne. Hon håller ett äpple i ena handen och tit- tar på oss med samma, lite surt utmanande blick som ovan, läpparna fortfarande särade, fastän hon inte ser ut som om hon tänker säga oss något. Håret ser vått ut och är struket bort från pannan.  
 Alla ska få äta av kunskapens äpple – Nej till skolavgifter!  
 Här samverkar text och bild, med hjälp av äpplet, och budskapet blir tämligen okomplicerat. Själva bildspråket är av det genreövergripande slaget och påminner mest om produktreklam. Bilden är med andra ord ganska ointressant som politisk reklam. 
 Den sista bilden är återigen av den kvinnliga fotomodellens ansikte. (Fig. 5) En närbild med slutna ögon, ansiktet och håret blött. Håret är helt tillbakastruket från ansiktet, synliga vattendroppar på naken hud, vatten rinner ner från hakan, munnen halvöppen, läp- 
 59 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 Figur 4. Inför jobbgaranti,  
 SSU-affisch 
  från 1991. Foto: Hubbard 
 60 
  
 A 
 NETTE  
 SchmittFigur 5. Lev miljövänligt,  
 SSU-affisch 
  från 1991. Foto: Hubbard 
 61 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
  
 parna fuktiga.  
 Sätt miljön främst – lev miljövänligt!  
 Här finns återigen en likhet med den andra socialdemokratiska kampanjen från samma år. Bilden Ett rent Sverige också i morgon var även den en uppma- ning att leva miljövänligt. Också den visade ett kvinnoansikte i när- bild med slutna ögon. Kvinnan på  
  
 SSU-affischen 
  
  är dock mer sexualiserad; fuktig, naken hud, slutna ögon och fuktiga särade läppar är alla tecken som konnoterar sexualitet och njutning. Vänder man sig i första hand till kvinnor med detta budskap utifrån antagandet att kvinnor är mer benägna att ta till sig budskap, om miljön och är mer miljömedvetna än män? Därför att det är kvinnorna som ger liv åt kommande generationer och därmed värnar naturen? Därför att kvinnan är mer natur? Eller kanske för att det är hon som i huvud- sak köper hem tvättmedel, diskmedel och shampo? I den här bilden finns ingen uppenbar koppling mellan text och bild. Den effekt man har skapat är en där det visuella budskapet överröstar texten – och om vi lägger ihop text- och bildbudskapen till en enhet blir det ett minst sagt dubbeltydigt budskap som knappast talar till mig som medborgare inför ett politiskt val. 
  
 För att sammanfatta dessa bildanalyser: Man tenderar att låta bil- derna spela huvudrollen och litar därmed på att de skall föra fram budskapet. Texten är till för att förankra bilden i en politisk kontext, vilket den bara lyckas delvis med.  
 SSU-emblemet 
  behövs som mar- kör. Man har valt fotomodeller som skall utstråla ungdomlig styrka och sexualitet. Modellerna är stylade som i veckotidningarna och för- utom fotografens namn finns stylistens namn med på affischerna, vil- ket är något som framför allt hör hemma inom modefotografiet. Avsändaren har valt en svår strategi som kan liknas vid en balansgång där den läckra formen och flirtandet med andra mediekontexter gör att man inte alltid lyckas särskilt väl med att fokusera på budska- pets innehåll. 
 En annan strategi i kommunikationen med de unga väljarna är att hålla upp en spegel för dem och visa att vi ser er sådana ni vill vara. Det resulterar ofta i iscensättningar av unga som rebeller, ifrå- gasättare och kritiker av den rådande ordningen. Som exempelvis Vänsterpartiets fotografi av en grupp punkare från 1991, som krä- ver Jobb och bostad! 
 Är då dessa olika strategier för att nå målgruppen ungdomar fel eller verkningslösa? Nej, det menar jag inte. Men här blir det extra tydligt att den politiska reklamen har svårt att klara av balansen mellan viljan att nå ut till många och samtidigt ha ett tydligt formu- lerat budskap. Det är uppenbarligen lätt hänt att man så att säga skju- ter bredvid målet i sin iver att nå ut, och här litar man på bilden som 
 62 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 draghjälp. Man sätter strålkastarljuset på bilden och arbetar med den visuella formen. Men formen måste ha ett innehåll och bilden måste ha en identitet. Denna identitet bör grundas i politiken – därmed måste också politiken ges ett innehåll. Bild och text kan arbeta med varandra (som i illustrationer) eller emot varandra. Ett vanligt grepp inom reklamen är att låta dem tala emot varandra, så att det bildas dubbeltydigheter, förskjutningar och ironier. Detta är dock en stra- tegi som kräver mycket av betraktarna/mottagarna. En viktig sak att komma ihåg är att bildtolkning till stor del handlar om en läropro- cess. Den danske medieforskaren Mccarthy konstaterar till exem- pel att vuxenvärlden tenderar att överbetona den ironiska generatio- nens förmåga att tolka bildbudskap. 
 28  
 Man kan fråga sig var den iro- niska generationen egentligen finns – kanske mer i reklammakarnas huvuden än någon annanstans. Thorups artikel visar att just det iro- niska och dubbeltydiga i Diesel  
 Jeans-reklamen 
  inte alls är så lätt att uppfatta för de ungdomar den riktar sig till. Att avläsa ambivalen- ser är nämligen något man lär sig. Seendekompetens är något man tillägnar sig och kan utveckla livet igenom. 
 Kvinnomakt i karikatyrens form 
 Jag har hittills givit exempel på några olika bildkommunikativa strate- gier. Hur avsändaren har använt sig av igenkännandets koder där man arbetar med ett konventionellt bildspråk och utifrån en välkänd iko- nografi. Eller hur man har använt sig av överraskningseffekter och kodbrytning för att fånga tittarnas uppmärksamhet i bruset av text- och bildbudskap. En annan strategi är att använda sig av humor och ironi. På det viset kan en distanserande effekt åstadkommas, vilket gör att man kan formulera sig mer drastiskt än annars. Det allvarliga blir på en gång något att skratta åt – i grunden kan vi återfinna clow- neriets strategi. Avsändarna kan likafullt spela på identifikation eller igenkännandets glädje. 
 Det är intressant att se hur frågan om avsaknaden av kvinnors lika rättigheter och maktobalansen mellan könen behandlas i den poli- tiska visuella diskursen. Vad man kan konstatera är att detta är frågor som endast undantagsvis hamnar högt upp på den politiska dagord- ningen. I valtider dyker den städande och vårdande kvinnan upp på en del valaffischer. Vi ser fotografier av tysta, trötta kvinnor som vän- tar på bättre tider efter valet. I skarp kontrast till dessa framstår Williams bilder för Kommunalarbetareförbundet, som illus- trerar frågan om kvinnornas status och roll inom offentlig sektor i 
 63 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 karikatyrens form. Men utan att förlöjliga eller förminska deras krav på något vis. Det är intressant att se hur de som är ansvariga för bud- skapets utformning till slutprodukt, nämligen reklambyrån, ser på sitt arbete: 
 Fackföreningarnas reklam och information brukar vara ganska likriktad. Men det finns ett undantag – Svenska Kommunalarbetareförbundet. Många skratt har ekat i tunnelbanan under de år Kommunal har hängt sina bilder  
 där. /---/ 
  Genom att göra ett för många torrt och tråkigt bud- skap humoristiskt och samtidigt bjuda på sig själva har Kommunal brutit igenom det allmänna bruset och lyckats positionera sig som seriös opi- nionsbildare på ett område som angår alla människor. 
 29 
  
 Denna beskrivning gör gällande att man har arbetat utifrån den dubbla uppgiften att dels etablera kontakt, dels framstå som seriös opinionsbildare. 
 De tecknade kvinnorna tillåts ge dräpande svar på dumma frågor, de formulerar vassa sanningar och iskalla omdömen i sina pratbubb- lor. De är långt ifrån svarslösa, och framstår därmed inte heller som absolut maktlösa. Jag tror att det är en starkt bidragande orsak till att så många kvinnor tycker om bilderna. Männen är dumdryga eller inställsamma lögnare, som inte har en chans att dupera dessa vass- nästa kvinnor, samhällets verkliga stöttepelare. Hur många gånger måste jag upprepa att här är det jag som bestämmer?! fräser den ilskne kostymklädde mannen (sjukhusledningen?) där han har vågat sig in på sjuksköterskans område sjuksalen: Det har jag nog inte kompetens att svara på!, säger hon utan att se ett dugg undergiven ut. Hon vet att här är det hon som har all kompetens. Bättre när den som gör jobbet bestämmer! lyder Kommunals sammanfattning av budskapet. Och frågan ställs på sin spets i bilden av två städerskor i en korridor: Hur får jag högre lön?, säger hon med skurmoppen. Byt kön!, svarar hon som tömmer soporna. (Fig. 6, 7) 
 Tolkningsgemenskap 
 Vad man kan se vid en jämförelse mellan exempelvis valaffischerna och TCO:s eller Kommunalarbetareförbundets kampanjer är att om man vänder sig till en stor och heterogen församling (som är fallet med valaffischerna) kan man inte vara alltför specifik eller speciell i sina formuleringar, vare sig i text eller bild. Man riskerar då att stöta bort för många tilltänkta väljare. Om man däremot tilltalar en homogen församling som är känd och som i sin tur också känner 
 64 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 avsändaren, det vill säga att man ingår i samma tolkningsgemenskap – exempelvis Kommunalare, kan man bli mer specifik och tydlig och även spela med för gruppen kända och gemensamma koder. Man kan göra en jämförelse med hur exempelvis ett kommersiellt företag som HM måste balansera sina annonskampanjer mellan att visa att de hänger med och känner till det som är nytt, och att vara så pass vanliga och allmänna så att de inte avskräcker presumtiva kunder; deras målgrupp är ju i princip alla. Ett klädföretag som Diesel har i stället mycket medvetet valt ut och definierat en målgrupp som man försöker etablera en  
 vi-känsla 
  med, en intressegemenskap. Därför kan de också ta ut svängarna och göra uppseendeväckande bilder. Även om de uppenbarligen missar en del av målet genom att över- skatta sin målgrupp. Effekten blir ju lika fel som när man underskat- tar den. Här tror jag också att Wallace problem ligger, som gör att många tycker att de har gått för långt i dag. 
 30  
 De vill vända sig till alla med ett allmänt budskap, exempelvis om människors lika värde, i väldigt speciell förpackning och utan att låtsas om att det existerar olika kontexter. Vad man förbiser då är just olikheterna – kulturella och andra – och utgår ifrån en tolkningsgemenskap som inte existerar. 
 Figur 6. Kompetens?, från Svenska Kommunalarbetareförbundets affischkampanj 1994. Illustratör: Flores 
 65 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 Figur 7. Byt kön! från Svenska Kommunalarbetareförbundets affisch- kampanj 1993. Illustratör: Hill Nyberg 
 Vems budskap? 
 I en representativ demokrati av det slag vi har i Sverige har traditio- nellt sett partierna haft en viktig funktion. De skall dels identifiera samhälleliga problem, dels formulera politik som löser problemen. I bägge dessa led torde sålunda kontakten med väljare och medborgare vara av stor vikt. I dag synes dock en vanlig strategi vara att partierna i högre grad förlitar sig på experter vad gäller såväl problem- formulering som problemlösning. Men det gäller fortfarande för partierna att upprätta en kommunikation med väljarna så att dessa har möjlighet att identifiera sig med – eller ta avstånd ifrån – parti- erna och partiprogrammens innehåll. Resultatet av hur kommunika- tionen har fungerat visar sig framför allt i valen, men även i de allt viktigare opinionsundersökningarna. Den demokratins kris som det med jämna mellanrum talas om, visar sig genom legitimitetsproblem och försvagat förtroende för partierna och dess representanter.  
 31  
 Väl- jarna finner det svårt att identifiera sig med vad partierna står för. 
 66 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 I vår visualiserade kultur tillmäts bilden allt större betydelse. Man förlitar sig i allt högre grad på bildmedier för att kommunicera sina budskap, vilket också gäller partier och andra intresseorganisationer. Men här uppträder problem, som anknyter till det ovanstående, att använda sig av bildkommunikation i en politisk diskurs fungerar endast delvis. Jag har i den här texten velat peka på två problem. Det ena berör gestaltningsproblematiken. Den politiska eller opinions- bildande reklamen har inte utvecklat någon egen identitet eller kommunikativ strategi. Den förlitar sig i allt för hög utsträckning på att det går att låna element från andra former av bildbudskap. Eller så nöjer man sig med att arbeta utifrån en inarbetad ikonografi (vilket särskilt gäller arbetarrörelsen) som inte har någon förankring i ett modernt medie- och konsumtionssamhälle. Resultatet blir tämligen identitetslösa budskap – både till form och innehåll. Att vi som väl- jare och medborgare får svårt att identifiera oss med partierna, tror jag delvis hänger ihop med den politiska reklamens oförmåga att kombinera behovet av att kommunicera med många (att vara öppen och allmän) och att samtidigt vara specifik vad gäller bud- skapets innehåll. Olika strategier används, och de fungerar också olika väl i förhållande till olika målgrupper. 
 När inte avsändarna, i det här sammanhanget partierna eller organisationerna, vet hur man skall hantera kommunikationen, och dessutom har svårt att formulera dess innehåll, blir de beroende av en yrkeskår vars profession är att formulera slagkraftiga budskap, nämli- gen reklambyråerna. Om ett problem är att formulera budskapet till form och innehåll, är ett annat att definiera vilken målgruppen är. Begreppet medborgare används inte som målgruppskategori, kan- ske av den anledningen att avsändarna inte har bemödat sig om att närmare definiera begreppet. Men därmed gör man sig också bero- ende av målgruppskategorier som har utarbetats för att fungera i en kommersiell kontext. För att formulera en medborgaridentitet skulle man sannolikt behöva diskutera såväl medborgerliga rättigheter som skyldigheter eller dygder. 
 32  
 I avvaktan på en sådan diskussion blir frå- gan: Vems är budskapet? Om ändamålet är att fånga tittarnas upp- märksamhet, att etablera kontakt, vad gör man sedan för att hålla kvar intresset? För att locka människor till delaktighet, egna reflek- tioner och så vidare? Om man inte lyckas hålla kvar intresset, hur kan man då upprätthålla kommunikationen – och utifrån denna formu- lera en politik som har medborgarnas accept? Reklambyråernas ansvar sträcker sig naturligtvis inte längre än till att uppnå det första målet, att etablera kontakt. Vem tar ansvar för att kommunikationen upprätthålls? 
 67 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 Jag har också diskuterat frågan om vad det visuella budskapet för- mår och inte förmår i en politisk kontext. Historiskt sett har visuella budskap i olika former ofta utformats som propaganda. I den visuella kultur vi lever i dag fungerar inte övertydliga, demagogiska bilder. 
 Den politiska reklamen är mindre demagogisk, men funktionen att propagera lever naturligtvis kvar. Vad den politiska reklamen kan göra, och göra effektivt, är att fungera som agendasättare. Det vill säga att den kan föra upp särskilda frågor på dagordningen, politisera vissa problem, sätta strålkastarljuset på specifika förhållanden och berörda människor. I detta sammanhang fungerar visuella iscensätt- ningar och illustrationer särskilt väl. Likaså blir bildens mångtydighet en styrka då man inte nödvändigtvis måste styra mottagarens tolk- ning av bilden i en specifik riktning för att den skall bli så korrekt och betydelsefull som möjligt. 
 När det så kommer till essensen av alltihop, att formulera politi- kens innehåll, kan inget ersätta samtalet. Att formulera politik hand- lar i grunden om att göra kompromisser, vilket sker genom ständiga samtal. En slutsats blir därför att även om bildkommunikation inte kan användas för att på ett konstruktivt sätt stödja kommunikatio- nen mellan partierna och medborgarna, i syfte att formulera politik som löser problem, så är den ändå effektiv för att politisera problem för avgränsade grupper medborgare. 
 Noter 
  
 1 
  
 Shepard (1998). 
  
 2 
  
 Ibid., s. 20. 
  
 3 
  
 Ibid., s. 21. 
  
 4 
  
 Ibid., s. 22. 
  
 5 
  
 Ibid., s. 58. 
  
 6 
  
 Shepard (1998), s.  
  
 38–44. 
  För en utförlig diskussion om mediernas betydelse i den politiska diskursen, se Demokratiutredningens forskarvolym III,  
 Politikens medialisering 
 . 
  
 7 
  
 Ibid., s. 40. 
  
 8 
  
 Hernandez (1999), s. 1. 
  
 9 
  
 Se även  
  
 Nguyen 
  (1999) som i Demokratiutredningens forskarvo- lym VIII,  
 Civilsamhället 
 , diskuterar kulturens roll som känslomakare. Hon utgår huvudsakligen från populärkulturen i sina resonemang om hur empati och identifikation med andra förmedlas via kulturella upplevelser, något som är cen- trala inslag i en demokratisk kultur. Likaså pekar hon på den funktion populär- kulturen har fått som arena för reflexion och kollektiv normbildning och norm- förmedling. Film, såpor, och veckotidningar är exempel på populärkulturella 
 68 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
 uttryck som huvudsakligen är visuella till sin karaktär. 
  
 10 
  
 Jag har gått igenom valaffischer från 1991, 1994 och 1998, samt några av de större fackförbundens rikstäckande kampanjer under  
  
 1990-talet. 
  Jag har alltså inte fokuserat på massmediebilder som tidningsbilder eller  
 TV-bilder. 
  Jag hänvi- sar i det fallet till Demokratiutredningens forskarvolym III,  
 Politikens medialise- ring 
 . En del av de kampanjer jag har studerat har dock förekommit parallellt i exempelvis dagstidningar och på reklampelare utomhus, i tunnelbanan och så vidare. 
  
 11 
  
 Se t.ex. Bryson et al. (1994); Foster (1988); Hernandez (1999); Mitchell (1994); Green (1996). 
  
 12 
  
 Becker (1998), s. 19. Ur ett kulturteoretiskt perspektiv analyseras distinktio- nen mellan det synliga och det uttalbara, seende och makt redan hos Fou- cault (1972); (1977a); (1977b). 
  
 13 
  
 Hernandez (1999), s. 5. 
  
 14 
  
 Ovanstående exempel har jag hämtat från Alpers (1983), s.  
  
 xxv–xxvi. 
  
 15 
  
 Se t.ex. Bolton (1989). 
  
 16 
  
 För en introduktion till bildtolkningens teori och praktik, se Hamilton (1993). 
  
 17 
  
 Jfr Johannesson (1980). 
  
 18 
  
 För en diskussion om makt och kön, se t.ex. Cowan bidrag till Maktutredningen, Bartlett (1987), s.  
  
 188–206. 
  
 19 
  
 Bordo (1993). 
  
 20 
  
 Krokig väg till vuxen  
 (1996), s. 91. Resonemanget om det dualistiska förhåll- ningssättet är hämtat från arbetslivsforskaren Martin. 
  
 21 
  
 Ibid., s. 89. 
  
 22 
  
 Shepard (1998), s. 19. 
  
 23 
  
 Ibid. 
  
 24 
  
 Giddens (1991), s. 198. 
  
 25 
  
 Som motvikt till detta individualistiska modernitetsprojekt kan man förvisso se de nya sociala rörelsernas politisering av det privata, som bygger på samma ideologiska grund som feminismens det privata är politiskt. Se Thörn (1999), s. 453. Jämför även Giddens (1991), kap. 7 The Emergence of Life Politics. 
  
 26 
  
 Se t.ex. Lopez (1986). 
  
 27 
  
 Samtal med Henson på reklambyrån The eCompany 990906. 
  
 28 
  
 Hill (1998) 
  
 29 
  
 Ur Reklambyrån Verkets företagspresentation 1999. 
  
 30 
  
 För ytterligare diskussion om Wallace reklam, se Juarez text i denna volym. 
  
 31 
  
 Grant (1999), s. 15. 
  
 32 
  
 Jfr Sanchez (1996), s.  
  
 107–113. 
  
 69 
  
 B 
 ILDEN AV ETT BUDSKAP  
 –  
 Ross VISUELL KOMMUNIKATION 
 Referenser 
  
 Alpers, Svetlana (1983)  
 The Art of Describing. Dutch Art in the Seven- teenth Century 
 , Chicago: The University of Chicago Press 
  
 Harvey, Campos (1998) Bilden i den visuella kulturen, Cook decken (red.),  
 Xposeptember,  
 Stockholm Fotofestival (katalog), s.  
 17–35 
  
 Nguyen, 
  Mccarthy (1999) Känslomakaren. Populärkulturens makt och medborgarrollens förändring, Smith (red.)  
 Civil- samhället 
 . (SOU 1999:84) Stockholm: Demokratiutredningen 
  
 Bolton, Martin (red.) (1989)  
 The Contest of Meaning: Critical Histo- ries of Photography 
 , Cambridge/Massachusetts: Kramer sity Press 
  
 Bordo, Solomon (1993)  
 Unbearable Weight. Feminism, Western Culture, and the Body 
 , Berkeley/Los Angeles/London: University of Cali- fornia Press 
  
 Rodriguez, Shaw, Ferguson, Ellis, Roach (1994)  
 Visual Culture: Images and Interpretations 
 , Hanover/London: Wesleyan University Press 
 Foster, Wiley (red.) (1988)  
 Vision and Visuality 
 , Seattle: Dia Art Foun- dation 
  
 Foucault, Bauer (1972)  
 The Archaeology of Knowledge 
 , London: Tavistock 
  
 Miller, Bauer (1977a)  
 Discipline and Punish 
 , New York: Vintage Books 
 Foucault, Bauer (1977b)  
 The Birth of the Prison 
 , New York: Vintage Books 
  
 Giddens, Moore (1991)  
 Modernity and  
 Self-Identity. 
  Self and Society in the Late Modern Age 
 , Cambridge: Polity Press 
  
 Bartlett, Martin (1987) Makt och kön, Thompson (red.)  
 Maktbegreppet 
 , Stockholm: Carlssons 
 Holmberg, Mclean (1999)  
 Representativ demokrati 
 . (SOU 1999:64), Stockholm: Demokratiutredningen 
 Johannesson, Jones (1980) Den stora gestaltens formel,  
 Tvärsnitt  
 nr 1, s.  
 26–36 
  
 Lopez, Jones (1986) Affischen – bildkonstens romarcitat, 
 Affischen som vapen i krig och fred. Ross samling 
 , Stock- holm: Armémuseum, s.  
  
 13–22 
  
 70 
  
 A 
 NETTE  
 Bowen 
  
 Shepard, Ryan (1998)  
 Läsarna och demokratin – ett brev till det läsande Sverige  
 (SOU 1998:134), Stockholm: Demokratiut- redningen 
  
 Krokig väg till vuxen – En kartläggning av ungdomars livsvillkor. Ung- domsrapporten del 1  
 (1996) Stockholm: Ungdomsstyrelsen 
  
 Hernandez, Montgomery (1999)  
 An Introduction to Visual Culture 
 , Lon- MillerNew York: Routledge 
 Mitchell, W.J.T. (1994)  
 Picture Theory 
 , Chicago: University of Chi- cago Press 
 Sanchez, Hill, Jackson (1993/1996)  
 Den fungerande demokratin. Med- borgarandans rötter i Italien 
 , Stockholm: SNS förlag 
  
 Green, Kramer (1996)  
 Into the Image. Culture and Politics in the Field of Vision 
 , London/New York: Routledge 
  
 Hamilton,  
 Guerra 
  (1993)  
 Att tolka bilder 
 , Lund: Studentlitteratur 
 Hill, Robbins (1998) Where is the ironic generation? – On young media users visual competences.,  
 YOUNG  
 ( 
 Nordic Journal of Youth Research 
 ) nr 1, s.  
 34–57 
  
 Johnson, Aguilar (1999) Nya sociala rörelser och politikens globali- sering. Demokrati utanför parlamentet?, Smith (red.)  
 Civil- samhället 
 . (SOU 1999:84) Stockholm: Demokratiutredningen 
 71