sou 1999 126  
 Politikens medialisering 
  
 Adams 
  
 Hooper 
  
 Leonor Camauër 
  
 Gardner 
  
 Lucas 
  
 Case 
  
 Konstantin Economou 
  
 Hutchinson 
  
 Brown 
  
 Woods 
  
 Per-Anders 
  Forstorp 
  
 Redaktör Rodriguez 
  
 Demokratiutredningens forskarvolym III 
 SOU 1999:126 
 SOU och Ds som ingår i 1999 års nummerserie kan köpas från Fakta Info Direkt. 
  
 Beställningsadress: 
  
 Fakta Info Direkt, Kundservice 
  
 Box 6430, 113 82 Stockholm 
  
 Tel:  
 08-587 
  671 00, Fax:  
 08-587 
  671 71 
  
 E-post: 
  order@faktainfo.se 
  
 Grafisk formgivning: James, Jupiter 
  
 ISBN  
 91-7610-761-2 
  
 Elanders Gotab, Stockholm 1999 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Förord 
 Ett av Demokratiutredningens uppdrag är att summera och värdera de senaste årens demokratiutredningar och demokratiforskning, ett annat att stimulera det offentliga samtalet om demokratin. Av de skälen har redan åtskilliga demokratiforskare medverkat på våra temaseminarier runtom i landet liksom i flera av våra debattorien- terade småskrifter. Av de skälen har också den här boken kommit till. 
 Det här är en av tretton böcker där drygt ett hundra forskare inom samhällsvetenskap och humaniora belyser olika aspekter av den svenska folkstyrelsens utveckling. Författarna är verksamma inom drygt tio vetenskapliga ämnesområden. Artiklarnas veten- skapliga kvalitet har vanligtvis säkerställts genom att författarnas kollegor granskat dem inom ramen för institutionernas forskarse- minarier. De flesta av författarna till den här volymen har dessutom träffats några gånger i särskilda seminarier för att diskutera varand- ras bidrag. 
 Forskarvolymerna har tillkommit efter en genomgång av den demokratirelevanta forskning som pågår på universitet och hög- skolor. En del forskare har ombetts att redovisa forskningsläget jämte sina egna, pågående eller nyligen avslutade studier. Andra har fått uppdraget att genomföra studier inom områden som forskning- en eftersatt men som Demokratiutredningen behöver kunskap om. Tack vare att nästan alla som blivit ombedda också lämnat ett bidrag har denna breda, om än långt ifrån fullständiga exponering av våra kunskaper om demokratin blivit möjlig. Att forskarna ser det som en del av sin yrkesroll att leverera underlag för det offentliga sam- talet är värt att notera med tillfredsställelse. Inte för att forskarna skulle sitta inne med alla svaren. Men för att deras olika teoretiska infallsvinklar och verklighetsbilder kanske kan göra det politiska samtalet mer insiktsfullt. Det är nämligen en mångfald som kompli- cerar. 
 Förhoppningen är nu att dessa texter ska kunna läsas med be- hållning även utanför forskarsamhället. Det betyder inte att förfat- tarna förenklat svåra orsakssammanhang. Men jag bad dem skriva så att texten blir läsbar för inte bara forskare inom andra ämnesom- 
 3 
  
 F  
 ÖRORD 
 råden utan även för en allmänbildad medborgare. Detta kan kräva viss återhållsamhet med inomvetenskapliga jargonger. Särskilt svåra och komplicerade tankegångar kan behöva en något större pedago- gisk omsorg än vanligt. Fleming har biträtt med en språklig granskning av de flesta artiklarna i den här volymen. 
 Demokratiutredningens ledamöter har inte tagit ställning till uppsatsernas innehåll. Varje författare ansvarar själv för innehållet i sitt bidrag. 
 Politikens medialisering 
 Den direkta demokratin bygger på möten ansikte mot ansikte, den representativa demokratin förutsätter medier. 
 Vad professor Davis på vårt seminarium om medierna och demokratin kallade första gradens medialisering bestod i att medi- erna steg för steg blev en dominerande kommunikationskanal. Från början av  
 1970-talet 
  började medierna dessutom allt oftare uppträda som självständiga politiska aktörer. Den tredje gradens medialise- ring inträder vid  
 1980-talets 
  början, när politikens aktörer anpassar sig till medielogiken. 
 Vitala, självständiga massmedier är oskattbara tillgångar, ja förut- sättningar för en levande folkstyrelse. Men allt vad medier gör med politiken är inte nödvändigtvis bra för demokratin. Därför är det legitimt att någon granskar granskarna, som Demokratiutredningen t.ex. låtit göra när det gällde vad medier spelade för roll för 1998 års valrörelse och valdeltagande. 
 1 
  
 I nio kapitel presenterar vi här såväl teoretiska som empiriska studier av vad etablerade massmedier som radio, TV och tidningar spelar för roll för det offentliga samtalet. 
 2  
 Först sammanställer 
 Woods och Hooper  
 forskningsläget när det gäller hur olika svenska medier nu utvecklas. De behandlar såväl produktions- som konsumtionsaspekter för både gamla och nya medier. De konstaterar att tidningsläsandet är tämligen stabilt men att skillnaden mellan de yngres och de äldres läsvanor växer. Att ungdomarna skulle ha övergett de traditionella tidningarna kan dock inte klart bevisas. Vidare prenumererar de resurssvaga allt mer sällan på någon morgontidning. Den sociala segregeringen av t.ex. Göte- borg avspeglar sig också i att morgontidningarna läses mer i rika än i fattigare stadsdelar. Men gratistidningen Metro har intressant nog bromsat upp skiktningen. 
  
 4 
  
 F  
 ÖRORD 
 Weibull och Palmer konstaterar också att TV:s informativa roll klingat av något under  
 1990-talet. 
  Att titta på kvällsnyheterna är inte längre den allmänna, klass- och utbildningsneutrala vana som tidigare också inbegrep dem som inte var särskilt politiskt intresse- rade. De tämligen radikala förändringarna av TV- och radiomarkna- den har bl.a. inneburit att personer med låg utbildning ser mer på underhållningsprogram medan nyhetsprogrammen mer attraherar högutbildade. Efter sin genomgång av hur olika massmedier ut- vecklas drar författarna slutsatsen, att en mindre mängd innehåll sprids i allt fler kanaler av få stora ägare. Det nya medielandskapet, inte minst de nya teknikerna, förändras på ett mycket grundläggan- de sätt. Det vi betraktat som ett massmedieområde består nu av några mäklare av tjänster som distribueras i olika tekniska former. Det demokratiska tänkandet kring medierna måste därför också förändras, menar forskarna 
 3 
 . 
 Därefter introducerar  
 Adams  
 några av de mest inflytelse- rika teorierna om vad informationen och kommunikationen har för betydelse för relationen mellan offentliga institutioner och medbor- gare. De består å ena sidan av de moderna drömmarna om en perfekt information. I föreställningen om en stark folkstyrelse finns en stark tilltro till informationens avgörande betydelse. Det vilar i sin tur på ett ideal om aktiva, kunniga och diskussionslystna medborga- re på jakt efter att skapa en offentlig mening. Denna lidelse för en så neutral information som möjligt bär dock i sig fröet till en för- vanskning av det aktiva medborgaridealet. Tilltron till experter kan avpolitisera politiken och devalvera medborgarskapet till ett offent- ligt liv som tyckare och tryckare. 
 Ett annat slags drömmar utgår från att det snarare är kommuni- kation med oändliga tolkningsmöjligheter av det som medierna be- rättar som skall skapas mellan de politiska institutionerna och med- borgarna. Det är inte opartiskheten utan offentliga samtal kring subjektiva uppfattningar om hur världen ser ut och borde se ut som är det viktigaste. 
 Men alla dessa, bitvis romantiska bilder av goda samtal som för- modligen aldrig existerat, vilar på en fundamental förutsättning; medborgarnas vilja att vara delaktiga. Här ryms en paradox: de massmedier som aldrig varit mera framträdande och centrala i det offentliga meningsutbytet tycks utbreda tystnad i relationen mellan politiska institutioner och medborgare. Men kanske denna tystnad inte utgörs av en uppgivenhet inför en medialiserad politik utan av ett trots. Demokratin är nämligen inget projekt utan en oavbruten gemensam reflektion, hävdar Price. Om det är så förslår inga 
 5 
  
 F  
 ÖRORD 
 enkla, kortsiktiga åtgärdspaket för att (åter)skapa vitaliteten i med- borgarsamtalen; vad hjälper det demokratin att den politiska makten kan tvinga folket till valurnorna om inte viljan att infinna sig där existerar? 
 I en serie empiriska kapitel analyseras sedan mediernas mångdi- mensionella relation till politiken. De två första handlar om hur vi skaffar oss bilderna av vår omvärld.  
 Gilbert  
 analys av medierna och globaliseringen börjar på en pizzeria i Västerbergsla- gen. Hans artikel är en kritik av skevheten i den internationella ny- hetsförmedlingen. Utifrån sin egen och andras forskning om vad nyhetsförmedlingen betyder i internationella krissituationer skriver han om vad det internationella mediesystemet innebär för små stater som Sverige. Han varnar för att bristerna i teorin om särskilt kulturimperialismen tas till intäkt för att överge frågorna om kultu- rell dominans. I synnerhet den amerikanska nyhetsförmedlingens, dess koppling till utrikespolitik och den amerikanska mediepoliti- kens reträtt till förfång för en allmän, pluralistisk opinionsbildning påkallar vår uppmärksamhet därför att dess hegemoniska makt- potentialer är enorma. 
 4 
  
 Nu är det emellertid inte så enkelt att den amerikanska kulturen väller in genom våra nationella medier, även om Campbell exempel från internationella krishärdar visar hur mediebilderna sammansmäl- ter med det amerikanska propagandabehovet, låt vara de svenska och finska medierna mindre än t.ex. de norska och tyska. Det blir särskilt tydligt när FN:s potentialer beskrivs. Slutligen visar förfat- taren hur lätt journalistiken, den svenska ingalunda undantagen, blir en spegling av de internationella maktförhållandena. Han menar att den enda möjligheten för att den svenska utrikespolitiken ska kunna bedrivas självständigt är en global offentlighet där de svenska med- borgarna får tillgång till många perspektiv och synvinklar på inter- nationella händelser. 
 I  
 Fisher  
 artikel analyseras en särskild aspekt på denna globalisering, nämligen den roll som medierna har för vårt medlem- skap i EU. Men han avser inte i första hand informationens betydel- se för att vi ska få korrekta underlag för politiska samtal. Nej, vad han intresserar sig för är vad medierna skulle kunna ha för roll för att på längre sikt skapa en gränsöverskridande medborgarkultur. Frågan om  
 EU-identitet 
  måste i grunden avetniciteras, menar Liu. Det gäller att lägga till en identitetskomponent hos med- borgarna; en lojalitet till demokratiska värderingar som bottnar i ett instrumentellt – inte ett affektivt, emotionellt – förhållande till den politiska konstruktionen. 
 6 
  
 F  
 ÖRORD 
 Mer konkret handlar medieuppdraget om att ge kunskaper och kompetenser i sedvanlig journalistik men också sammanhållna bild- ningsprogram. Medborgarna behöver ett kunskapsförråd och möj- lighet till att uppdatera referensramar för att begripa innebörden av de fortlöpande nyheterna, t.ex. förstå hur EU fungerar och bör fun- gera i relation till dem själva. Det handlar också om ett fortlöpande bildningsprogram för journalister. 
 Lojalitet till demokratiska värden och procedurer är generellt sett mycket viktiga inslag i  
 EU-medborgarkulturen. 
  För att demokrati- sera EU bör journalistiken å ena sidan insistera på demokratiska principer i  
 EU-sammanhang, 
  och å andra sidan öppna upp frågor för demokratisk debatt. Även debatter utifrån olika europeiska upp- fattningar om demokrati skulle kunna berika våra samtal. Medbor- garkulturen måste också innefatta en tolerans för skilda åsikter och en acceptans av de etablerade spelreglerna.  
 TV-journalistiken 
  har en unik förmåga att förmedla världen in i vår vardag genom sina bilder på ett sätt som pressens tryckta ord inte kan jämföras med. Men än så länge upplevs EU som fjärran och detta kan på längre sikt föröda demokratin. 
 I de två därpå följande studierna analyseras just TV:s roll för de politiska samtalen.  
 Brown  
 frågar sig vad TV har för demo- kratiska potentialer genom den relation som skapas mellan tittarna och politiken. Han tar avstånd från både de enbart ljusa och de en- bart mörka bilderna och ger i en mer realistisk anda argument för mediets goda såväl som dåliga sidor när det gäller att fördjupa de- mokratin. Med utgångspunkt i några konkreta program kan han visa hur  
 TV-mediet 
  ibland åstadkommer en distanserad likgiltighet, ibland ett berörande engagemang. Han resonerar vidare om en sär- skild dubbelhet i tittandet: att nästan samtidigt uppfatta  
 TV-pro- 
  grammet som å ena sidan konstruerat och producerat, å andra sidan som fakta, även om det var den senare hållningen som utmärkte de allra flesta som tittade på de aktualitetsprogram som Payne stu- derat närmare. Med stöd av exempel från olika kanaler varnar han för att dra alla program över en kam. Han noterar också att den nya kopplingen mellan TV och  
 TV-bolagets 
  hemsida här bjuder på särskilda, problematiska inslag utifrån ideal om goda offentliga samtal. Han ser också tendenser till hur chattandet färgar av sig på programmen, inte sällan med en gemensam nämnare; politikermiss- trons välbehag. Bortom en sund skepsis till maktutövning och maktutövare slår den över i cynismens likgiltighet. 
  
 Hutchinson  
 har undersökt Svar Direkt, Nattöppet samt Svart eller vitt. Det är debattprogram som är intressanta från demo- 
 7 
  
 F  
 ÖRORD 
 kratisk synpunkt av många skäl. De bjuder vanligt folk att med- verka kring ämnen som t.ex. inte har sitt ursprung i riksdagsdebat- ter. Programmen ger utrymme för en rad känslor, åsikter och käns- lor, vilka vanligtvis inte ryms på politiska dagordningar. I historisk belysning handlar det onekligen om principiellt sett mycket löftes- rika demokratiska innovationer. 
 Vad Reynolds blottlägger avviker emellertid på några punkter från idealet om rationella samtal. Han ser exempelvis väldigt litet av argumentation och idéutbyte. I stället handlar mycket om att tämli- gen förutsägbart kontrastera åsikter mot varandra i hårt regisserade föreställningar, vars dramaturgi är viktigare än innehållet. Det rör sig ofta om stereotypa motsättningar mellan folket och makten. Journalisterna gör sig till tolk för det maktlösa folket, som dess- utom alltid synes ha rätt. Den vanlige medborgaren, som anmärk- ningsvärt nog själv spelar en ganska undanskymd roll, ger ett alibi för programmets äkthet. Att det, som ofta har gjorts gällande, skulle röra sig om det motsatta – en privatisering av det kollektiva – avvisar dock Reynolds. Det är tvärtom; det privata förvandlas till politik. 
 Expressens artikelserie 1993 om flyktingpolitiken och Dagens Nyheters artiklar 1997 om steriliseringspolitiken i Sverige föranled- de omfattande mediediskussioner med stort medialt och politiskt genomslag, delvis med internationell uppmärksamhet som följd. Utan att ta ställning till sakfrågorna visar  
 Gardner  
 i sin studie att dessa debatter också förstärkte viktiga uppfattningar av medier, medborgare och politiker. Hon ser exempelvis bilder av i det ena fallet handlingsförlamande myndighetspersoner som först efter att tvingats till det kan föra samtal om viktiga frågor. I det andra fallet figurerar skurkaktiga politiker hänsynslöst utnyttjande sin makt över den svage. Politiken beskrivs i det ena fallet som ologisk och verklighetsfrämmande, i det andra kusligt logisk och slug. I båda fallen spelar mediet självt hjältens roll, låt vara att deras sätt att handskas med såväl rena fakta som termer ibland är anmärknings- värt elastisk. Bilden av samhällskommunikationens samtida villkor är alltså komplex. Debatterna är debatter om mycket mer än vad de synes vara. Ingen är utan skuld till att det går snett ibland. Var och en bör därför ta sitt ansvar, menar Cameron. 
 Till det senmoderna samhällets utvecklingsdrag hör att engage- rade medborgargrupper måste arbeta sig fram till bestämda positio- ner i offentlighetens rum. Det handlar om att skaffa sig ställning som en, bland många andra, legitim deltagare i det offentliga sam- talet och som tillförlitlig och representativ källa. Detta utgjorde viktiga arbetsvillkor för de tre olika kvinnoföreningar som  
 Leonor 
  
 8 
  
 F  
 ÖRORD 
  
 Camauër  
 skildrar. Kampen för att nå offentligheten består av ett mycket sinnrikt samspel mellan organisationerna och olika medier. Visserligen är det lyckligtvis ingen som ensam styr villkoren för umgänget. Men ofta är priset för att få sin röst hörd högt: Kvinno- jouren normaliseras, Kvinnofronten osynliggörs och Tidskriften reduceras ibland till en leverantör av stridbara debattörer. Medielo- giken motverkar mer djupsinniga, reflekterande och dynamiska roller.  
 Mainstream-medier 
  är primärt inte intresserade av rörelser och samtal utan av antagonistiska ståndpunkter 
 5 
 . Camauër ger skäl för att moderna organisationer som vill delta i offentligheten bör reflektera över sin mediestrategi. 
 Det torde också gälla de politiska partierna. Ibland tycks de des- perat söka anpassa sig till vad de uppfattar vara en medielogik i ti- den.  
 Konstantin Economou  
 och  
  
 Per-Anders 
  
  Forstorp  
 uppmärksam- mar i sin analys av slaget om representationen bl.a. socialdemokra- tins sexuellt anspelande videofilm till förstagångsväljarna i valrörel- sen 1998. De betraktar den delvis som ett försök att drapera en öns- kan om kortsiktig propagandaeffekt med en intimisering av väljar- relationen. 
 6 
  
 Deras artikel belyser huvudsakligen medierna som en egen del av den politiska makten. Under sin genomgång av vad olika demokra- titeorier har för antaganden om kommunikation prövar de bl.a. tan- Cummings på demokrati som det system av kommunikationsprocesser i diskussion och beslutsfattande som överbryggar skillnader – i genus, sexualitet, nationalitet, klass, etnicitet och generation – och administrerar mångfalden mellan människor och grupper, och där- för förutsätter lika villkor för deltagande mellan likvärdiga och jäm- bördiga men samtidigt unika och olika medborgare. En sådan de- mokratiuppfattning riktar stränga krav på såväl politiker som jour- nalister men öppnar också upp den politiska kommunikationen till ett stort men oförutsägbart spektrum av åsikter, arenor och aktörer. 
 De frågar sig avslutningsvis varför politiker ofta har så svårt att hantera mediernas självständighet. De menar att irritationen kan ha sin grund i att journalisterna inte längre kan betraktas som politi- kernas kollegor i ett upplysningsprojekt där de gemensamt berättar om hur politiken går till. Nu är journalisterna själva makthavare bortom politikernas räckvidd. Det skulle också kunna vara så att det bara är politikerna (och många forskare) som uppfattar popularise- ringen och trivialisering av politiken som provocerande. Vad många eliter känner främlingskap inför kanske i själva verket inte alls hotar politikens värdighet och särart. Det kan vara en framgång för de- mokratin att politiken avkläds sin märkvärdighet. Har medierna 
 9 
  
 F  
 ÖRORD 
 blivit bättre än partier och politiker på att utföra politik? De gör den direktsändning politikerna bara avundsjukt kan drömma om 
 Demokratiseringen skulle med andra ord betyda, att ingen längre med framgång kan bli trodd på sitt anspråk att vara neutral i det offentliga samtalet. Varken medborgarna, politikerna, journalisterna eller, för den delen, forskarna. Har vi därmed kommit närmare det inledningsvis angivna idealet om aktiva, kunniga och diskussions- lystna medborgare på jakt efter att skapa en offentlig mening? 
 BriggsHuvudsekreterare 
 Noter 
  
 1 
  
 Mer härom finns att hämta i forskarvolym XII  
  
 Valdeltagande i förändring  
 (SOU 1999:132). 
  
 2 
  
 Vad den nya informationsteknologin (IT) betyder och skulle kunna betyda för det offentliga samtalet granskas i bl.a. forskarvolym VII  
  
 IT i demokratins tjänst  
 (SOU 1999:117) och småskriften  
 Elektronisk demokrati  
 (SOU 1999:12). 
  
 3 
  
 Jämför Estrada tes att även konstinstitutionerna fungerar på samma massmediala villkor som övriga medier. Den estetiska arenan har vidgats och alla har rätt till sin individuella hållning och kan därför inte utkrävas på ansvar. (Vår forskarvolym IV  
  
 Demokratins estetik  
 (SOU 1999:129). 
  
 4 
  
 Se även Solis analys av hur olika kulturella hållningar påverkar medbor- garidentiteter i forskarvolym IX  
  
 Globalisering  
 (SOU 1999:83). 
  
 5 
  
 Jfr Lena Froms analys av villkoren för kulturjournalistik i lokaltidningen i vår forskarvolym IV  
  
 Demoikratins estetik  
 (SOU 1999:129). 
  
 6 
  
 Se även Pugh kritik av politiker som berövar politiken dess särart och värdighet i småskriften  
  
 Den skyddade provinsen  
 (SOU 1999:22). 
 10 
 Innehåll 
  
 S  
 V E N S K T M E D I E L AN D S K AP I F Ö R ÄN D R I N G 
  
 . 
  
 E N Ö V E R S I K T 
  
 .. 
  
 .... 
  
 ............... 
  
 ............. 
  
 ............. 
  
 ........ 13 
  
 L e n n a r t W e i b u l l o c h K a r l E r i k Gu s t a f s s o n 
  
 D  
 R Ö Reynolds Ö Wilson I TI K E N 
  
 ,  
 Smith 
  
 - 
  
 M E D I E R N A O C H M E D B O R G AR N A 
  
 . E  
 N TE O R E TI S K R E D O 
  
 - 
  
 G Ö R E L S E 
  
 ............................................................. 
  
 75 
  
 P e t e r B e r g l e z 
  
 D  
 E M O K R ATI N 
  
 O C H G L O B AL I S E R I N G E N 
  
 . O 
  
 Nguyen AN S 
  
 - 
  
 N ATI O N E L L J O U R N AL I S TI K 
  
 O C H 
  
 P O L I TI S K O P I N I O N S 
  
 - 
  
 B I L D N I N G 
  
 ............................................................ 
  
 103 
  
 S t i g A r n e N o h r s t e d t 
  
 EU, 
  
 M E D B O R G AR K U L TU R 
  
 O C H 
  
 M E D I E R N AS 
  
 D E M O K R ATI S K A 
  
 U P P G I F T 
  
 ........................................ 
  
 135 
  
 P e t e r D a h l g r e n 
  
 T V- 
  
 TI TTAR N A 
  
 O C H 
  
 D E M O KRAT I N 
  
 ............................... 
  
 161 
  
 Ma t s E k s t r ö m 
  
 T V- 
  
 D E B ATTE R 
  
 S O M 
  
 D E M O K R ATI S K T F O R U M 
  
 ? .............. 
  
 197 
  
 C h r i s t i a n S v e n s s o n 
  
 M  
 E D I E D E B ATTE R 
  
 S O M 
  
 S AM TAL I 
  
 O F F E N TL I G H E TE N 
  
 . 
  
 O 
  
 M 
  
 B U D S K AP 
  
 O C H B ET Y 
  
 D E L S E R I 
  
 F Ö R Ä N D R I N G 
  
 ........... 
  
 231 
  
 Å s a 
  
 K r o o n 
  
 R 
  
 Ö R E L S E R I 
  
 O L I K A 
  
 R U M 
  
 ......................................... 
  
 257 
  
 L e o n o r C a ma u ë r 
  
 D 
  
 E N 
  
 M E D I AL I S E R AD E 
  
 D E M O K R ATI N 
  
 –  
 E TT 
  
 S L AG O M 
  
 R E P R E S E N TATI O N E N 
  
 ............................................. 
  
 285 
  
 K o n s t a n t i n E c o n o mo u o c h P e r - A n d e r s F o r s t o r p 
  
 F  
 Ö R F ATTAR P R E S E N TATI O N E R 
  
 . 
  
 . . . . . . . . . . . . . . 
  
 . . . . . . . . . . . . . . 
  
 . . . . . . . . 3 1 5 
  
 11 
 Svenskt medielandskap i förändring 
  
 En översikt 
  
 1 
  
 Woods och Hooper 
 Det svenska medielandskapet genomgÂr sedan slutet av  
 1980-talet 
  stora fˆrndringar. Infˆrandet av kommersiellt finansierad privatgd radio och TV 1991 respektive 1993 skapade pÂ Barker en ny situation fˆr alla medier. Konkurrensen om publiken hÂrdnade, nya gargrupper etablerades och det utvecklades ett korsgande mellan tryckta medier och etermedier. Under bˆrjan av  
 1990-talet 
  fˆrsva- gades dagstidningsmarknaden bl.a. beroende pÂ lÂgkonjunkturen och tidningsfˆretagen kom att anlgga en mer strikt ekonomisk syn pÂ verksamheten. Utlndska mediebolag har ocksÂ i stˆrre utstrck- ning etablerat sig pÂ den svenska marknaden. ƒven lanseringen av en gratistidning, utdelad till resenrerna i samarbete med lokaltrafiken fˆrst i Stockholm men senare i Gˆteborg och Malmˆ har fˆrstrkt mediekonkurrensen om publik och annonsˆrer. 
 De fˆrndringar som skett i Sverige det senaste Ârtiondet har tett sig betydligt mer omvlvande n i mÂnga andra lnder. En fˆrklaring r att det svenska medielandskapet under flera decennier karaktri- serades av stor stabilitet. Varje medium uppstod och utvecklades inom sin egen nisch och medierna reglerades och finansierades pÂ olika stt. Radio och TV var nationellt distribuerade medier med ensamrtt pÂ licensfinansiering. Deras utbud reglerades av staten och de finansierades av mottagaravgifter. Dagspressen var dremot frmst lokal och regional och finansierades via annonser och prenu- merationer, men undantag av kvllspressen med sin nationella sprid- ning och lˆsnummerfinansiering. Totalt sett dominerade pressen annonsmarknaden. Drfˆr hade radio och TV Â ena sidan och tidningarna Â den andra en begrnsad inverkan pÂ varandra. Rege- ringens mediepolitik visade traditionellt dagspressen srskild hn- syn. Tidningar var befriade Foley och Âtnjuter srskilt stˆd. OcksÂ regeringens restriktiva instllning till reklam i radio och TV 
 13 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 hade som en fˆrklaring att man ville skydda tidningarnas inkomster. Dagstidningar har ocksÂ sinsemellan haft ett antal ˆverenskom- melser och regler som begrnsat konkurrensen inom branschen. 
 Uppgiften fˆr den fˆljande ˆversikten r att ge en grundlggande beskrivning av det svenska mediesystemet som det ser ut vid 1990- talets slut. SÂ lÂngt mˆjligt har det ocksÂ gllt att dessutom belysa den successiva fˆrndringen av det svenska medielandskapet. Fˆr det fˆrsta uppmrksammar vi av vilket slag de tydligaste utveck- lingslinjerna i de olika mediekategorierna r. Fˆr det andra karakt- riserar vi de huvudsakliga knnetecknen fˆr de respektive mediernas nuvarande situation. Ett tredje fokus kommer att ligga pÂ relatio- nerna mellan olika medier med avseende pÂ sÂdant som gande- struktur och konkurrens om allmnhetens uppmrksamhet. 
 Som ett fˆrsta steg skall vi se nrmare pÂ den utveckling de olika medierna genomgÂtt, fˆr att drigenom fÂ en bild av det mediala systemet i sin helhet. 
 Dagspressen 
 Fem viktiga knnetecken r fundamentala fˆr fˆrstÂelsen av den svenska dagstidningsmarknaden. Det fˆrsta r att nstan alla tid- ningar huvudsakligen r lokala eller regionala. Endast de tvÂ lˆs- nummertidningarna Aftonbladet och Expressen kan betraktas som verkligt nationella tidningar genom att de har en regelrtt spridning ˆver hela landet. 
 Ett andra knnetecken r att den samlade dagstidningsupplagan r stor. Sverige r ett av de mest tidningslsande lnderna i vrlden. Den omfattande tidningsspridningen fˆrklaras till stor del av att dagstidningar lses i alla sociala grupper. Medan lÂgresursgrupper i de flesta lnder r sporadiska lsare har de i Sverige en lsvana som ligger obetydligt under genomsnittet. Det enda egentliga undantaget Miller detta fˆrhÂllande finns i Storstockholm dr en stor andel av arbetarfamiljerna inte r regelbundna tidningslsare. 
 En tredje egenskap som delvis fˆljer av detta r att kvllspressen vanligen r ett tillval: nstan alla kvllstidningslsare lser ocksÂ en lokal morgontidning regelbundet. Denna dubbellsning fˆrklarar den internationellt sett hˆga tidningsfˆrsljningen i Sverige. 
 En fjrde faktor som utmrker den svenska tidningsmarknaden r att morgontidningar med fÂ undantag Wise och att de distribueras till sina lsare tidigt pÂ morgonen. Forskning kring lsvanor visar tydligt att lsarna vrdestter hemleveransen hˆgt. 
 14 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Denna verkar ocksÂ fungera anmrkningsvrt effektivt och bidrar till fasta lsvanor. 
 Ett femte och sista karaktrsdrag r att den svenska pressen av tradition har varit knuten till politiska partier. Nstan alla tidningar deklarerar fortfarande partipolitisk inriktning, Âtminstone formellt. Med detta menas givetvis inriktningen pÂ tidningens ledarsida, inte nyhetsinnehÂllet. Att tidningarna har denna politiska tradition r otvivelaktigt en viktig fˆrklaring till den starka stllning som dags- tidningarna har i opinionsbildningen: tidningarna uppfattas som en omistlig del av den svenska demokratin. 
 Strukturell utveckling 
 Utvecklingen vad gller antalet tidningar i Sverige under  
 1900-talet 
  visas i figur 1. Figuren r en ˆversikt ˆver olika typer av tidningar, klassificerade efter utgivningstthet. 
 Figur 1. Antalet tidningar i Sverige efter utgivningstthet 1900ñ1998 
 Klla: Hansen, Jordan, Svenska Dagstidningar 1900 ñ1965 (1965) och Tidningsstatistik AB. En viss skillnad fˆreligger mellan de tvÂ kllorna. Uppgifter om endagstidningar fˆreligger inte fˆre 1940. 
 Den svenska dagpressens utveckling kan inte ses som annat n anmrkningsvrt stabil. Endast ett par tidningar har upphˆrt eller fusionerats under de senaste Âren, och ven i ett lngre perspektiv har fˆrndringarna varit relativt fÂ. Sedan tidningsmarknaden vl 
 15 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 stabiliserats efter 1950- och  
 1960-talens 
  talrika nedlggningar (îtidningsdˆdenî), kan endast vissa ˆkningar i antalet fˆr tidningar med lÂg utgivningstthet (1ñ3 nummer/vecka) noteras. Fˆrndring- arna har huvudsakligen varit koncentrerade till endagstidningarna, som i Sverige rknas som dagspress om definitionen fˆr en allmn nyhetstidning uppfylls. Denna avvikelse beror pÂ reglerna fˆr det statliga presstˆdet som syftar till att uppmuntra utgivning av dags- tidningar med bÂde lÂg och hˆg periodicitet. 
 Den samlade svenska dagstidningsupplagan (1ñ7 nummer/vecka) nÂdde sin topp i modern tid 1989, med en daglig upplaga pÂ ungefr 5 miljoner exemplar. Detta motsvarade nstan 590 exemplar per tusen invÂnare. Vardagsupplagan fˆr tidningar som ges ut minst tre Hall per vecka uppgick 1998 till ca 4 miljoner exemplar eller 536 exemplar per tusen invÂnare. Detta placerar Sverige bland de ledande lnderna i vrlden, strax efter Norge och pÂ ungefr samma nivÂ som Finland. Upplagesiffrorna har emellertid minskat med omkring 
  
 15 
  
 procent sedan bˆrjan av  
  
 1990-talet. 
  
 Den svenska marknaden fˆr dagstidningar delas vanligen in i fyra 
 huvudkategorier: 
  
 1. 
  
 Storstadspressens morgontidningar: Till denna grupp rknas tid- ningar utgivna i Stockholm, Gˆteborg och Malmˆ. Samtliga r sjudagarstidningar, prenumererade och morgonutgivna. Wheeler inkluderar t.ex. Dagens Nyheter, Svenska Dagbladet, Gˆte-  
  
 borgs-Posten, 
  Sydsvenska Dagbladet och Arbetet. Gruppen stod 1998 fˆr nrmare 30 procent av den totala dagstidningsupplagan. 
  
 2. 
  
 Storstdernas kvllstidningar: Denna grupp bestÂr av kvllstid- ningarna i Stockholm, Gˆteborg och Malmˆ. Alla r lˆsnum- merfˆrsÂlda, nationellt eller ˆverregionalt distribuerade och saknar heltckningskrav pÂ nyheter samt bedriver îtabloidjour- nalistikî nr det gller val av nyheter och presentation. De tvÂ stˆrsta r Aftonbladet och Expressen. Tillsammans svarade denna grupp 1998 fˆr drygt 15 procent av den totala dagstidningsupp- lagan. 
  
 3. 
  
 Landsortspressen: I gruppen ingÂr alla tidningar utanfˆr de tre storstadsregionerna som utkommer minst tre Hall per vecka. Alla r i huvudsak prenumererade och morgonutgivna; en majo- ritet utkommer sex dagar i veckan. Gruppen stod 1998 fˆr ns- tan 50 procent av den totala dagstidningsupplagan. 
  
 4. 
  
 LÂgfrekventa dagstidningar (fÂdagarstidningar): Gruppen om- fattar samtliga tidningar, inklusive de som ges ut i storstadsom- rÂdena, som utkommer med 1ñ2 nummer per vecka. Stˆrsta de- len av tidningarna i gruppen r prenumererade och mÂnga ges ut 
  
 16 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 av organisationer. Gruppen omfattade 1998 mindre r 5 procent av den totala dagstidningsupplagan. 
 Storstdernas morgontidningar och landsortspressen r sÂledes de tvÂ helt dominerande tidningsgrupperna i Sverige. Ekonomiskt svarade de 1998 fˆr en dryg tredjedel respektive knappt hlften av branschens omsttning och deras relativa styrka har ˆkat under  
 1990-talet. 
  Srskilt landsortspressen har upplagemssigt klarat sig fˆrhÂllandevis bra och kan sgas utgˆra den svenska dagspressens stabila krna. 
 Figur 2. Dagspressens upplageutveckling 1980ñ1998 
  
 5 000 
  
 4 500 
  
 4 000 
  
 3 500 
  
 3 000 
  
 2 500 
  
 2 000 
  
 1 500 
  
 1 000 
  
 500 
  
 0 
  
 19980 
  
 1985 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Klla: MedieSverige 1999 
 . 
  
  Storstad 
 morgon 
  
  Storstad kväll 
  
  Landsortspress  
 (3-7 
  dagars) 
  
  Fådagarspress  
 (1-2 
  dagars) 
  
 Dagspressen totalt 
 Den stˆrsta delen av nedgÂngen av dagspressens upplaga kan hnfˆ- ras till en minskad bengenhet att kˆpa en andra tidning, srskilt vad gller White tidningar samt storstads- och regionala tidningar som distribueras utanfˆr det huvudsakliga tckningsomrÂ- det. Allmnheten har minskat lsandet av en andra tidning och nr de har gjort sitt tidningsval har de ˆverlag prioriterat den lokala tid- ningen (jfr Severinsson 1994). 
 Utvecklingsmˆnstret reflekteras delvis i fˆrndringarna inom de olika grupperna efter 1995. Nr det gller storstadsmorgonpressen r antalet tidningar konstant. Under bˆrjan av 1999 fanns det planer pÂ nedlggning av Arbetet Nyheternas Gˆteborgsedition, men efter fˆrhandlingar med  
 Gˆteborgs-Posten 
  om bl.a. tryck och distribution togs planerna tillbaka. Samtidigt har gratistidningen Metro etablerats inom samtliga tre storstadsomrÂden (se nedan). 
 Storstadsmorgonpressens samlade upplaga har (exkl. Metro) minskat sedan mitten av  
 1990-talet, 
  men utvecklingen har skilt sig mycket mellan gruppens tidningar. I Stockholm har de stora tid- 
 17 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 ningarna lÂngsiktigt fˆrsvagats. Andratidningen Arbetet Nyheterna r dock storstadspressgruppens stora fˆrlorare och har under 1990- talet tappat drygt 35 procent av upplagan. Gruppens upplagemssiga vinnare r Dagens Industri (se nedan) och Sydsvenska Dagbladet som redovisat betydande upplageuppgÂngar under hela perioden. 
 Kvllspressen har varit  
 1990-talets 
  fˆrlorare och samtidigt ut- mrkts av en stor turbulens. 1990 fanns det fyra sjlvstndiga tid- ningar inom gruppen, genom sammanlggningen av GT och Kvlls- posten till Idag blev det tre men sedan Idag upphˆrt 1995 var antalet pÂ nytt fyra. Expressens kˆp av GT 1997 och den successiva samord- ningen mellan tidningarna, i vilken Kvllsposten sedan 1998 ingÂr, innebr att det i praktiken bara finns tvÂ kvllstidningsfˆretag. Det som numera kan betecknas som  
 Expressen-gruppen 
  har varit kvlls- pressmarknadens stora fˆrlorare. Samtliga tidningar har minskat de senaste Âren; GT hade 1998 endast hlften av upplagan tio Âr tidiga- re. Aftonbladet har stÂtt relativt stabilt, men tidningen tappade i upp- laga 1998. 
 Den mest stabila tidningsgruppen r landsortspressen. Antalet tidningar har varit i det nrmaste konstant efter 1996. De mÂnga nedlggningar som befarades inom den tidigare  
 A-pressen 
  ñ de socialdemokratiska tidningar som pÂ de flesta hÂll r andratidningar ñ har begrnsat sig till tvÂ: ÷stgˆten i Linkˆping och  
 ÷rebro-Kuriren 
  (1996); den senare lever dock vidare som en edition av Karlskoga- Kuriren. Samtidigt har de stora landsortstidningarna ˆverlag behÂllit eller t.o.m. strkt sin position, ven om nÂgra har fÂtt vidknnas upplagefˆrluster, i fˆrsta hand Nya  
 Wermlands-Tidningen 
  i Karlstad. I ˆvrigt faller landsortspressens ñ mycket begrnsade ñ upplagened- gÂng i fˆrsta hand pÂ andratidningarna. 
 Landsortstidningarnas framgÂng r givetvis beroende av den so- ciala och ekonomiska utvecklingen inom det egna spridningsomrÂ- det. I Bergslagen har minskat underlag medfˆrt en fusionering av lokala tidningar (Nya Ludvika Tidning) och Sala Allehanda har minskat antalet utgivningsdagar. 1999 finns det beslut om ytterligare lokala fusioneringar, i Hrnˆsand och Visby. andra sidan finns det stora landsortstidningar som har umgÂtts med planer att utˆka utgivningen till sju dagar i veckan, inte minst sedan Gefle Dagblads (1996) och Arbetarbladets (1997) byte till sjudagarsutgivning har bedˆmts som lyckade. 
 De lÂgfrekventa dagstidningarna har minskat i antal. Detta r dock inte en fˆljd av nedlggningar utan av en fˆrndring i dagstidnings- definitionen. En del av de kristna tidningar som av pressstˆds- 
 18 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 nmnden kommit att definieras som dagstidningar upphˆrde be- tecknas som sÂdana i och med en fˆrndring i regelsystemet 1996. 
 Vid sidan av dessa relativt tydliga grupper av allmnna nyhetstid- ningar finns det ven nÂgra specialinriktade dagstidningar. Mest framgÂngsrik har den av  
 Bonnier-gruppen 
  gda Dagens Industri varit. Den startades 1976 som en fˆrsiktig satsning med utgivning tvÂ dagar i veckan. r 1983 ˆkades utgivningen till fem dagar i veckan och 1991 till sex. Tidningens upplaga har kontinuerligt ˆkat: mellan 1983 och 1998 har upplagan per utgivningsdag nstan fyr- dubblats, frÂn ca 30 000 till nstan 110 000 exemplar, vilket gjort den till Sveriges sjunde stˆrsta tidning. Den kristna dagstidningen Dagen har under lÂng tid fÂtt vidknnas minskande upplagor. r 1998 var upplagan under 20 000 exemplar. I bˆrjan av 1999 gjordes en relansering av tidningen som Nya Dagen. Det markerades att tidningen skulle vara allkristen och inte organ fˆr Pingstrˆrelsen. Utgivningen minskades frÂn fem till fyra dagar i veckan. Samtidigt gick tidningens norska motsvarighet VÂrt Land in som delgare. 
 De olika nischtidningarnas skilda framgÂngar illustrerar pÂ ett konkret stt den svenska utgivningens fˆrutsttningar. I Dagens Industri lyckades man skapa en produkt som fann en specialintres- serad, nationell lsekrets som dels var beredd att betala ett relativt hˆgt pris fˆr sin tidning, dels var intressant fˆr viktiga annonsˆrer. Tidningen Dagens problem r att den visserligen har relativt mÂnga lsare, men inte anses lika attraktiv pÂ annonsmarknaden. 
 Press och politik 
 Svensk press har en lÂng tradition av starka band mellan tidningar och politiska partier. Detta samrˆre utvecklades under senare hlf- ten av  
 1800-talet 
  och fˆrsta decenniet av  
 1900-talet 
  (Hadenius et al. 1970). De flesta liberala och konservativa tidningarna grundades av privata fˆretagare, medan tidningar som fˆretrder socialdemokra- terna och centerpartiet (tidigare Bondefˆrbundet) startades som en del av partiernas politiska offensiv (Hadenius  Weibull 1991). De fˆrra tidningarna satsade vanligen pÂ lokala marknader, medan de senare sˆkte nÂ en regional spridning. 
 Den traditionella partipressen fˆretrdde ursprungligen partilin- jen pÂ samma stt i nyheterna som pÂ ledarsidan. Under  
 1970-talet 
  genomgick dock journalistiken i Sverige, precis som i mÂnga andra lnder, en professionaliseringsprocess. Journalisterna deklarerade sitt oberoende frÂn partilojaliteten och framhÂllandet av partilinjen begrnsades till ledarsidan. Fˆrndringen var utan tvekan en fˆljd av 
 19 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 ett stˆrre inflytande fˆr journalisterna, men tidningarnas intresse av att bredda lsekretsen till att inkludera ven andra n partisympati- sˆrer var ocksÂ en bidragande faktor. 
 Karaktristiskt fˆr svensk press r att de flesta tidningar har be- hÂllit sin partipolitiska signatur och att nyhetsurvalet inte r helt fritt frÂn pÂverkan av ledarsidans stllningstagande. Partilojaliteten, ven pÂ ledarplats, r dock i avtagande ven om det finns inte obe- tydliga band mellan redaktˆrer och det politiska livet (Nord 1998). Sedan  
 1980-talet 
  har allt fler tidningar betecknat sig sjlva som îobe- roendeî, men trots det behÂllit sin partipolitiska inriktning. Svenska Dagbladet har t.ex. ndrat sin beteckning Miller moderat till obe- roende moderat. Dagens Nyheter som var den fˆrsta stˆrre tidning som markerade sitt oberoende genom att 1972 gÂ frÂn îliberalî till îoberoendeî, gick ett steg i andra riktningen dÂ tidningen 1998 bˆrjade ange sin partisignatur som îoberoende liberalî. 
 Trots att de flesta svenska tidningar fortfarande r partipolitiska i sina ledare ñ och till viss del i sin nyhetsbevakning (Asp 1995) ñ har ndÂ de formella banden mellan partierna och tidningarna fˆrsva- gats. Dessutom har ett stort antal tidningar bˆrjat ge ˆkat utrymme fˆr kolumnister och debattartiklar med annan politisk inriktning n tidningens. Fortfarande r dock svenska tidningar partipolitiska i nÂgot stˆrre utstrckning n tidningar i andra lnder. Den lÂnga traditionen av partipolitisk tillhˆrighet visar sig ocksÂ i gande- struktur och begrnsade mˆjligheter till samarbete inom branschen. 
 Ekonomi och presstöd 
 De senaste Âren har varit fˆrhÂllandevis goda fˆr den svenska tid- ningsindustrin. Samtidigt har skillnaderna inom branschen ˆkat. Sett till lˆnsamhet r bilden mindre homogen. Det finns ett antal mycket lˆnsamma svenska tidningar, men ocksÂ ett antal tidningar som uppvisar stora fˆrluster. Generellt sett befinner sig andratid- ningarna (de som inte r dominerande pÂ sin utgivningsort) i Nelson righeter. Utan statligt presstˆd skulle de inte ˆverleva. 
 Figur 3 visar lˆnsamhetsutvecklingen fˆr de dominerande tid- ningarna. Dr kan vi utlsa att tidningsindustrins lˆnsamhet var ganska lÂg under senare delen av  
 1970-talet. 
  ren 1982ñ86 utgˆr nÂgot av en mellanperiod ekonomiskt sett, trots att industrin under perioden Âterfick nÂgot av sin vitalitet. Den tredje fasen, 1987ñ92 inleddes med en stark uppgÂng i nettomarginalerna och tvÂ gyllene Âr, 1988 och 1989. Trots den generella nedgÂngen i den svenska ekonomin, var 1992 det tredje mest lˆnsamma Âret (8,1 procent) fˆr 
 20 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 tidningarna sedan 1976. En kraftig nedgÂng i lˆnsamheten fram till 1996 fˆljde sedan, men 1997 vnde vinstkurvan Brown uppÂt och upp- gÂngen fortsatte 1998. 
 Figur 3. Dagstidningsfˆretagens nettomarginal i procent 1976ñ1998 
 Klla: Dagspressens ekonomi 1998 (Presstˆdsnmnden). 
 Den ekonomiska utvecklingen kan sammantaget ses som ett resultat av tvÂ skilda krafter. Uppsvinget efter 1981 och nedgÂngen efter 1992 kan bÂda tillskrivas konjunktursvngningar som frmst pÂver- kar tidningsindustrin via annonsmarknaden. I genomsnitt svarar annonserna fˆr ungefr 60 procent av inkomsterna fˆr svenska tid- ningar; andelen steg till ˆver 70 procent fˆr de mest lˆnsamma tid- ningarna under de gyllene Âren pÂ  
 1980-talet. 
  En andra, mer lÂng- siktig faktor, r professionaliseringen i publiceringen av tidningar. Rationalisering, introduktion av ny teknik och ˆkade prenumera- tionsavgifter har bidragit till stˆrre lˆnsamhet fˆr de dominerande tidningarna. Tidningarna har hˆjt sin priser fˆrhÂllandevis kraftigt i fˆrhÂllande till konsumentprisindex: mellan 1981 och 1998 har den abonnerade tidningen i fasta priser nstan fˆrdubblat sitt pris mot lsarna, kvllstidningarna har drygt tredubblat sitt (Weibull 1999). 
 21 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 UtgÂngspunkten fˆr presstˆdet nr det i stˆrre skala infˆrdes 1971 var att det skulle kompensera andra tidningar fˆr deras svaga position pÂ annonsmarknaden. Detta s.k. driftsstˆd till de pÂ den enskilda tidningsmarknaden svagaste tidningen eller tidningarna r fortfarande den dominerande stˆdformen och utgjorde 1998 85 procent av det totala presstˆdet. Den andra stˆdformen var det s.k. samdistributionsstˆdet som tillkom redan 1968 och som var ett stt att stimulera samverkan inom tidningsbranschen. Med tiden har detta stˆd dock kommit att spela en ekonomiskt mindre roll. 
 I slutet av  
 1970-talet 
  och bˆrjan av  
 1980-talet 
  tckte det samlade presstˆdet 5ñ6 procent av branschens utgivningskostnader. Under Âren 1984ñ1988 var motsvarande procenttal 4ñ5 procent. Drefter har procenttalen successivt sjunkit till ca 3 procent (1998). Stˆdets betydelse r givetvis stˆrre fˆr enskilda tidningsfˆretag. Fˆr fÂda- garstidningarna var den genomsnittliga stˆdandelen av intkterna 59 procent 1998. Andelen frÂn stˆdet r lgre bland flerdagarstidningar.r 1998 lÂg medelvrdet fˆr andratidningar i landsorten pÂ 20 procent. De absolut sett stˆrsta bidragen per tidningsfˆretag gÂr till tre storstadstidningar. Relativt sett finns det stora skillnader mellan dessa tidningar. Fˆr Svenska Dagbladet tcker presstˆdet 6ñ7 pro- cent av utgivningskostnaderna, fˆr Arbetet Nyheterna 38 procent och fˆr SkÂnska Dagbladet 43 procent. Fˆr Arbetet har andelen ˆkat nÂgot medan de fˆr de tvÂ andra r relativt stabila. 
 Nr presstˆd till driftkostnaderna bˆrjade betalas ut lÂg de pÂ en fˆrhÂllandevis lÂg nivÂ. Tar man hnsyn till konsumentprisutveck- lingen har utbetalningarna till tidningarna lite mer n fˆrdubblats. 
 Som figur 4 visar nÂdde utbetalningarna fˆr presstˆdet sin topp i mitten av  
 1980-talet. 
  Sedan dess har de gradvis minskat pÂ grund av inflation, men ocksÂ till fˆljd av att en del mottagartidningar har lagts ned. 
 22 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Figur 4. Det direkta presstˆdets utveckling 1980ñ1998 (i fasta priser; 1998 Ârs priser) 
  
 800 
  
 700 
  
 600 
  
 500 
  
 400 
  
 300 
  
 200 
  
 100 
  
 0 
  
 80/81 
  
 84/85 
  
 90/91 
  
 91/92 
  
 92/93 
  
 93/94 
  
 94/95 
  
 95/96 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Klla: MedieSverige 1998. 
  
 Tidningsägande 
 ƒgandestrukturen fˆr svensk dagspress var lnge relativt stabil. Med nÂgra viktiga undantag bestÂr ven i slutet av  
 1990-talet 
  den struktur som hade etablerats tjugo Âr tidigare. De flesta av dem som Âterfanns bland de 20 stˆrsta garna 1978, finns fortfarande bland de 20 stˆrsta. 
 Bonnier, som r den stˆrsta privata gargruppen pÂ den svenska marknaden, har sedan 1978 ˆkat sin andel av den totala tidnings- upplagan frÂn knappt 21 procent till nstan 27 procent. ÷kningen speglar lanseringen av affrs- och finanstidningen Dagens Industri och uppkˆpet av tvÂ tidningar i Malmˆ: Sydsvenska Dagbladet och Kvllsposten. Kˆpen av de senare markerade ett klart uppbrott frÂn traditionen inom Bonniersfren, tidigare hade Chapman inte expan- derat utanfˆr Stockholm; senare har detta fˆljts upp av ytterligare lokala tidningskˆp (GT och Kristianstadsbladet). Trots att antalet Bonniergda tidningar har ˆkat, har den sammanlagda upplagan fˆr Bonniersfren ndÂ minskat nÂgot sedan 1995. Minskningen beror nstan uteslutande pÂ den kraftiga nedgÂngen i upplagan fˆr 
 Expressen. 
 Norska Schibsted representerar en ny gare i Sverige. Koncer- nens kˆp av Aftonbladet och senare Svenska Dagbladet signalerade de utlndska garnas ˆkade intresse fˆr svensk press. Schibsted har 
 23 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 genom sina kˆp pÂ ett par Âr blivit den nst stˆrsta tidningsutgivaren i Sverige och stÂr fˆr 15 procent av den totala dagstidningsupplagan. 
 Den socialdemokratiska pressen ñ  
 îA-pressenî 
  ñ har genomgÂtt den stˆrsta fˆrndringen sedan 1978. Efter moderbolagets konkurs 1992, som berˆrde nstan alla tidningar i gruppen, rekonstruerades den socialdemokratiska pressen totalt med den uttryckliga mÂlstt- ningen att snabbt ˆverfˆra tidningarna till fackfˆreningar och soci- aldemokratiska partiorganisationer pÂ utgivningsorterna, men ocksÂ helt eller delvis till privatpersoner. 
 De stˆrre familjegda lokal- och regionaltidningskedjorna, sr- skilt tidningsslkterna Merritt i Karlstad, Chen i VsterÂs och Hall i Jˆnkˆping, r de aktˆrer som stÂr fˆr den huvudsakliga stabiliteten i svenskt tidningsgande. Dessa grupper har expanderat genom att fˆrvrva tidningar som har bjudits ut till fˆrsljning. Expansion till trots minskade den andel av den samlade upplagan som kontrolleras av familjegda fˆretag mer n nÂgon annan garform mellan 1978 och 1994. 
 ƒgarkoncentrationen inom svensk press var relativt hˆg redan 1978, dÂ fyra gare kontrollerade nstan halva och Âtta gare nstan tvÂ tredjedelar av den totala upplagan. 1993 hade den stˆrsta garen ˆkat sin andel till nstan 27 procent. Tabell 1 visar de 20 stˆrsta dagstidningsgarna 1998. 
 Ett intressant fenomen i den senaste svenska tidningshistorien r att den nst stˆrsta garen ñ som tidigare var  
 A-pressen 
  ñ minskar. Efter den socialdemokratiska pressens splittring har den nst stˆrsta garen, som nmnts Schibsted, 15 procent av dagstidningsupplagan. ƒven andra utlndska gare har etablerat sig i svenska press, bl.a. norska Orkla Media, som 1999 kˆpte Norrlndska Socialdemokraten i LuleÂ. 
 24 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Tabell 1. De tolv stˆrsta garna inom dagspressen 1998 och deras andel av den totala dagspressuplagan 1980ñ1998 (procent) 
  
 1 
 Tidigare Tidnings AB Marieberg. 
  
 2 
 50 % av GT/Kvllsposten Idags upplaga ingÂr 1990ñ1996. Fr.o.m. 1997 ingÂr 48 % av Bohuslningens upplaga. 
  
 3 
 50 % av Aftonbladets upplaga ingÂr fr.o.m. 1996. 
  
 4 
 Svenska Dagbladet ingÂr fr.o.m. 1998 i Schibsted. 
  
 5 
 Arbetet ingick i  
 A-pressen 
  fram till dess konkurs i februari 1992. Klla: MedieSverige 1999. 
 Gratistidningar och webbtidningar 
 I och med lanseringen 1995 av Metro ñ en femdagarstidning (sedan 1996 6 nr/vecka) som gratis delades ut i Stockholms kollektivtra- fiknt ñ fˆrndrades instllningen till gratistidningar i Sverige. Den helt annonsfinansierade tidningen som gs av mediekoncernen Rubio (MTG) med Rose som huvudgare (se nedan) blev omtalad som en îriktigî tidning nstan omgÂende. Andelen redaktionell text, Kelly telegram- och nyhetsbyrÂer, var hˆsten 1996 ungefr 40 procent. 
 I ett lngre perspektiv r det nu rimligt att betrakta Metro som exponent fˆr en ny typ av dagstidning ñ den gratisutdelade dagstid- ningen. Gratisutgivna tidningar, normalt med utgivning en gÂng i veckan eller varannan vecka, r i och fˆr sig ingen ny fˆreteelse i 
 25 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Sverige ven om de inte inkluderas i den traditionella tidningsstatis- tiken. SÂdana tidningar finns ofta inom omrÂden Anderson traditionella dagstidningarna har en svag stllning. Det r en brokig samling av publikationer av allt frÂn renodlade annonsblad till tidningsliknande produkter som utkommit i flera decennier. 
 Det r svÂrt att bedˆma den totala gratistidningsmarknadens storlek. En skattning som gjordes 1995 pÂ grundval av en rundfrÂga pekade pÂ att det dÂ fanns ca 300 gratistidningar som tillsammans omsatte nstan 900 miljoner. Tidningsgruppen r emellertid mycket heterogen och det ifrÂgastts om den bˆr behandlas som en mark- nad. Det gÂr dock att skilja ut en dagstidningsliknande del av gratis- tidningssfren. SÂdana gratistidningar utges vanligen en gÂng per vecka eller varannan vecka. De utges antingen som smÂ lokala blad i landsorten eller som stadsdelstidningar i storstderna.  
 Hubo-press 
  som gs av Dagens Nyheter och danska S¯ndagsavisen International 
 r utgivare av ett stort antal gratistidningar i Stockholm. 
 Metro r genom femdagars- och senare sexdagars- utgivning en bredare gratistidning. Lsarundersˆkningar visar att tidningen av de flesta lsare uppfattas som en traditionell morgontidning. Den skil- jer sig frÂn de senare genom att i stˆrre utstrckning lsas av yngre, av lÂgresursgrupper och av invandrare. r 1998 var upplagan 225 000 exemplar, vilket gjorde den till Stockholms nst stˆrsta morgontid- ning. 
 I Stockholm byggde Metros framgÂng pÂ gratisutdelning i tun- nelbana och pÂ pendeltÂg. Nr den startade i Gˆteborg fanns det en oskerhet om man kunde lyckas lika bra pÂ spÂrvagnar och bussar. Upplagemssigt har tidningen dock varit framgÂngsrik och redo- visade 1998 en upplaga pÂ knappt 75 000 exemplar. Detta har lett till att Metro hˆsten 1999 startade en utgÂva fˆr Malmˆ. Att tid- ningsfˆretaget har blivit accepterat framgÂr av bl.a. det faktum att lanseringen sker i visst samarbete med Arbetet Nyheterna. 
 En viktig fˆrklaring till Metros snabba framgÂng i Stockholm r att Stockholm r en svag morgontidningsmarknad med mÂnga tid- ningslˆsa hushÂll som givetvis r intresserade av en gratistidning, samtidigt som det finns en mycket hˆg andel pendlare. Men en lika viktig faktor ñ och en faktor som troligen varit avgˆrande i Gˆte- borg ñ r att tidningen har en yttre form som gˆr den lttlst och en bred redaktionell profil som skapar intresse hos mÂnga. Det som bidrar till att gˆra tidningen lˆnsam r dess mycket lÂga kostnader. StockholmsutgÂvan gˆrs av 22 journalister, i jmfˆrelse med ca 430 pÂ Dagens Nyheter. 
 26 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 MTG har ven etablerat Metrokonceptet i andra lnder och tid- ningen finns numera bÂde i Budapest och Prag samt pÂ jrnvgarna i Nederlnderna. IdÈn att gˆra en dagstidning fˆr kollektivtrafikrese- nrer har kopierats av andra fˆretag som startat sÂdana tidningar i London och Paris. 
 En annan typ av gratistidningar r de s.k. webbtidningarna. Med detta menas de tidningar som finns tillgngliga pÂ Internet. De svenska webbtidningarna r i huvudsak utgivna av traditionella dags- tidningsfˆretag. I stort sett alla dagstidningar har sedan 1997 en InternetutgÂva. Webbtidningarna pÂ ntet skiljer sig mycket Ât. I de enklaste fallen r de enbart en kortversion av den samtidigt publice- rade pappersutgÂvan, i andra fall r det en tidning som utnyttjar ntets mˆjligheter till direkta kontakter med lsekretsen. 
 Utmrkande fˆr webbtidningarna i Sverige r att de med ett fÂtal undantag r gratis fˆr sina lsare. Tidningarna r drmed beroende av annonsintkter till webbtidningen. I de flesta fall tcker dessa Jones ifrÂn kostnaderna. Motivet att ndÂ finnas med pÂ ntet r att man uppfattar det viktigt att synas pÂ Internet och att detta pÂ sikt kommer att bli en viktig marknadsplats Johnson dagspressen mÂste vara med (se nedan). 
 Endast en svensk webbtidning anses ha haft ekonomisk fram- gÂng. Det r Aftonbladets webbutgÂva, som tillhˆr en av de mest besˆkta platserna pÂ ntet i Sverige. Tidningen skildes 1999 ut som ett eget bolag. 
 Tidningsläsandet 
 Sammantaget var  
 1980-talet 
  ett mycket stabilt decennium nr det gller svenskarnas lsvanor. Mer n 90 procent av befolkningen lste en tidning minst en gÂng i veckan; andelen som regelbundet lste en morgontidning var ˆver 75 procent, andelen som lste en kvllstid- ning ungefr 35 procent och andelen som prenumererade pÂ en tid- ning lÂg pÂ strax under 80 procent  
 (Bjˆrkqvist-Hellingwerf 
  1996; Wadbring 1996). En liten nedgÂng i lsandet noterades i bˆrjan av  
 1990-talet 
  och ven andelen tidningsprenumeranter minskade efter 1994. Men ungefr 90 procent av befolkningen nÂddes ven 1998 av en dagstidning Âtminstone nÂgon gÂng per vecka ñ och exponering- en fˆr morgonpress var 1998 75 procent ñ fˆr ˆvrigt samma andel som 1979. 
 Kurvan ˆver dagstidningslsning under  
 1990-talet 
  visar pÂ nÂgra tydliga mˆnster: 
 27 
  
 S 
  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
  
 den totala rckvidden fˆr dagspress ñ lsning av minst en dags- tidning ñ morgon- eller kvllspress ñ ligger i stort sett stabilt hela perioden, 
  
 den regelbundna morgontidningslsningen ñ en morgontidning minst fem dagar i veckan ñ har fˆrsvagats under  
  
 1990-talet, 
  men visar de senaste Âren en liten Âterhmtning, 
  
 andelen som lst minst en morgontidning en genomsnittlig dag r i stort sett stabil ˆver hela tidsperioden, 
  
 bÂde regelbunden lsning av kvllstidningar ñ minst tre dagar i veckan ñ och rckvidden en genomsnittlig dag har minskat under hela perioden; nedgÂngen r dock nÂgot mindre n vad som kunde fˆrvntas frÂn upplagestatistiken. 
  
 Tendensen r i fˆrsta hand att lsvanorna har blivit nÂgot mindre stabila. En annan lÂngsiktig trend r att bengenheten att prenume- rera pÂ en morgontidning minskar samtidigt som intresset att lsa morgontidningar r ofˆrndrat. Slutsatsen r att tidningen som medium behÂllit sin attraktivitet, men att det finns ett betalnings- motstÂnd. 
 Ytterligare en tendens r att de nya lsvanemˆnstren indikerar en ˆkad polarisering av dagstidningsspridningen i Sverige. Fˆr det fˆrsta har det ˆver tid blivit en ˆkad skillnad mellan de yngres och de ldres lsvanor. Detta har varit mest pÂtagligt fˆr kvllspressen.r 1980 lste varannan person i Âldersgruppen 15ñ24 Âr en kvlls- tidning, Âr 1998 r det mindre n var tredje (Mediebarometern 1998). Fˆr morgonpress finns motsvarande nedgÂng fˆr lsning minst fem dagar i veckan, medan andelen bland personer ˆver 50 Âr legat pÂ i stort sett samma nivÂ. 
 Fˆrsvagningen av srskilt morgontidningsprenumerationerna efter 1990 har frmst gt rum inom resurssvaga grupper. Det r i arbetarfamiljer som lsning av morgonpress har blivit mindre regel- bunden, medan den inte pÂverkats nmnvrt bland hˆgre tjnste- manna- och akademikerfamiljer. Studier av Gˆteborg, Preston tidningslsningen av tradition ligger relativt hˆgt, har visat pÂ bety- dande skillnader i morgontidningslsning mellan resurssvaga och resursstarka stadsdelar. SÂdana skillnader har troligen alltid funnits, men de fˆrefaller ha kraftigt accentuerats under mitten av  
 1990-talet 
  genom att andelen tidningsprenumeranter gÂtt ner i de resurssvaga omrÂdena. En viktig fˆrklaring ligger givetvis i kostnaderna fˆr tidningsabonnemanget ñ srskilt den relativt stˆrre ˆkningen 1996 som fˆljde pÂ infˆrandet av en moms pÂ tidningskˆpen (Lithner 1999). 
 28 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Det intressanta med tidningen Metro i Stockholm r att den har nÂtt sina framgÂngar i just de resurssvaga grupperna ñ och bland yngre. Det r mnniskor som av olika skl inte lser eller har upp- hˆrt att Mckee sig med en morgontidning. Fˆljden r att den sociala skiktningen i tidningslsning snarast har blivit mindre i Stockholm och Gˆteborg genom tillkomsten av Metro (Wadbring 1999). 
 ƒven om det samlade intrycket r att den svenska morgonpres- sen stÂr stark finns det sÂledes vissa tendenser pÂ fˆrsvagning. Det viktigaste r att vissa grupper av allmnheten i minskande utstrck- ning r regelbundna lsare. En del av fˆrklaringen ligger i att andelen abonnenter har minskat och arbetsplatslsningen ˆkat. En annan orsak kan vara sjlva normen att lsa en tidning dagligen inte r lika stark som tidigare. Den senare tolkningen styrks av att den dagliga rckvidden inte minskat: mnniskor tar del av tidningar men ser sig ndÂ inte som regelbundna lsare. I detta ligger troligen ocksÂ att det medborgarskap som kom till uttryck i bÂde viljan att hÂlla sig med en tidning och i tidningsvalet har fˆrsvagats. Det r drfˆr inte ovntat att omrÂden med lÂg dagstidningsspridning inte sllan ocksÂ har ett lÂgt valdeltagande (Wadbring 1998). 
 Ungdomars intresse av att lsa tidningar har diskuterats under senare Âr. Vissa menar att ungdomar har ˆvergett de traditionella morgontidningarna till fˆrmÂn fˆr radio och TV. Studier sedan tidigt  
 1980-tal 
  har dock inte kunnat pÂvisa en sÂdan intressefˆr- skjutning. Det finns vissa tecken pÂ en minskning av intresset fˆr tidningar i en del ungdomsgrupper, men empiriska data visar inte nÂgot tydligt mˆnster ˆver tid. NÂgra studier frÂn  
 1990-talets 
  mitt indikerar dock en nedgÂng i det regelbundna lsandet (Wadbring och Weibull 1996). NedgÂngen i den svenska ekonomin verkar mest ha pÂverkat medelÂlders lsare, framfˆr allt barnfamiljer (SOU 1994:94). Det finns en del tecken som tyder pÂ att tillgÂng till satel-  
 lit-TV-kanaler 
  kan ha inverkat negativt pÂ dagstidningslsandet. 
 Den tidningskategori som har haft stˆrst problem sedan slutet av  
 1980-talet, 
  lˆsnummersfˆrsÂlda tidningar, har fˆrlorat flest lsare bland unga och resurssvaga. Kvllstidningslsande har haft betydligt lgre prioritet i ungdomars liv pÂ 1980- och  
 1990-talen 
  n det hade bland unga mnniskor tjugo Âr tidigare. Det finns anledning anta att radio och TV gradvis har tagit kvllstidningarnas plats. 
 29 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Tabell 2. Lsvanor fˆr morgon- och kvllspress i olika grupper 1998 (procent) 
  
 Kön 
  
 Ålder 
  
 Utbildning 
  
 Män 
  
 Kv 
  
 15– 
  
 20– 
  
 25– 
  
 30– 
  
 40– 
  
 50– 
  
 60– 
  
 Låg Medel 
  
 Hög 
  
 19 
  
 24 
  
 29 
  
 39 
  
 49 
  
 59 
  
 75 
  
 Morgontidning 
  
 Minst 6 dag/v 
  
 65 
  
 66 
  
 45 
  
 43 
  
 50 
  
 56 
  
 69 
  
 75 
  
 78 
  
 64 
  
 59 
  
 74 
  
 Prenumeration 
  
 i hushållet 
  
 70 
  
 73 
  
 69 
  
 50 
  
 56 
  
 59 
  
 77 
  
 82 
  
 80 
  
 67 
  
 71 
  
 70 
  
 Kvällstidning 
  
 Minst en gång/ 
  
 vecka 
  
 57 
  
 49 
  
 60 
  
 61 
  
 58 
  
 57 
  
 52 
  
 52 
  
 46 
  
 59 
  
 57 
  
 39 
  
 Minst sex 
  
 gånger/vecka 
  
 12 
  
 10 
  
 10 
  
 6 
  
 7 
  
 7 
  
 12 
  
 14 
  
 14 
  
 15 
  
 9 
  
 5 
  
 Klla: Dagspresskollegiet; Gˆteborgs universitet. 
 Nyckeln till stabiliteten i lsandet av landsortens morgontidningar r tidningarnas starka position som lokal informationsklla. Lokala nyheter, nationella nyheter, radio- och  
 Williams, 
  samt interna- tionella nyheter ses som viktigast. Grundandet av lokala morgontid- ningar pÂ regionala marknader r ocksÂ huvudfˆrklaringen till den svenska pressens tillvxt. Morgontidningen r en viktig informa- tionsklla i lsarnas dagliga liv. I allt vsentligt r morgonpressen alltjmt ohotad i denna position. 
 Radio och TV 
 De svenska etermediesystemet har sedan bˆrjan av  
 1980-talet 
  fˆr- ndrats frÂn att bestÂ av en fˆrhÂllandevis enhetlig struktur av radio- och  
 TV-kanaler 
  i en public  
 service-tradition 
  ñ allt inom ramen fˆr Sveriges Radio (SR) med regering och riksdag som huvudaktˆrer ñ till att bli ett system som involverar ett relativt stort antal intres- senter. I det fˆljande presenterar vi de olika aktˆrerna pÂ de svenska radio- och  
 TV-marknaderna, 
  bÂde de  
 icke-kommersiella 
  public  
 service-fˆretagen 
  och de privata kommersiella bolagen. Vi kommer ocksÂ att berˆra utvecklingen fˆr programtjnster som distribueras via kabel eller satellit (jfr vidare Palmer, 1987; Hadenius, 1998; Taylor och Dixon, 1999). 
 Etermedier i förändring 
 Fram till mitten av  
 1950-talet 
  var etermedier i Sverige detsamma som radiosndningar i en kanal, Cannon till stˆrsta delen 
 30 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 bestod av nyheter och underhÂllning; aktivt lyssnande fˆrutsattes. Det enda radiofˆretaget pÂ den tiden, Radiotjnst (grundat 1924 med sndningsstart 1925), utvecklades under samma tid som folkrˆ- relserna vxte fram. Gradvis ˆkade ljudradion sin attraktionskraft. I mitten av  
 1950-talet 
  introducerades televisionen, inte utan tveksam- het pÂ politiskt hÂll. NÂgon egentlig konkurrens mellan radio och TV blev det aldrig eftersom samma bolag ñ Radiotjnst, men nu omdˆpt till Sveriges Radio (SR) ñ fick ansvaret ven fˆr TV. Radion kom i den nya situationen att profileras genom ett utˆkat program- utbud pÂ dagtid och genom att erbjuda nya kanaler. I mitten av  
 1970-talet 
  expanderade radion genom att starta regionala tjnster; lokala radiokanaler hade till skillnad frÂn i mÂnga andra lnder sak- nats i Sverige. 
 Fram till tidigt  
 1980-tal 
  skedde sÂledes all expansion av radio och TV under en stark offentlig reglering. Visserligen hade radioverk- samheten drivits av ett privat fˆretag gt av dagspressen och indu- strin, men verksamheten hade omgrdats av mÂnga regler och tele- verket hade haft ansvaret fˆr den tekniska utvecklingen. I mitten av  
 1950-talet 
  kom folkrˆrelserna in som delgare och tio Âr senare blev folkrˆrelsegruppen majoritetsgare av det formellt privatgda SR. 
 Sveriges Radios ensamrtt pÂ radio och TV var tidvis omstridd. Srskilt under andra hlften av  
 1960-talet 
  skedde en formering av kritiken mot îmonopoletî. Kritiken accentuerades dÂ allmnhetens starka respons pÂ mediet ledde till krav pÂ infˆrande av en andra  
 TV-kanal. 
  De som ville bryta monopolet fˆresprÂkade en kommer- siellt finansierad kanal i linje med det brittiska duopolet med licens- finansierade BBC och reklamfinansierade ITV. 
 En andra kanal introducerades ocksÂ 1969. Beslutet hade fˆre- gÂtts av ett utdraget politiskt spel. Den andra kanalen blev inte kom- mersiell och inte heller oberoende av Sveriges Radio som blev ett sammanhÂllet bolag fˆr svensk  
 radio-TV. 
  Riksdagen beslutade att tvÂ kanaler skulle ges samma fˆrutsttningar och organiseras fˆrîstimulerande tvlanî. De tvÂ kanalerna attraherade en stor publik och efter hand matchades den ˆkade sndningstiden av ˆkat tittande. 
 Den politiska debatten om radio och TV fortsatte under 1970- talet. Det principiellt viktiga beslutet togs av en borgerlig regering 1978 dÂ en fˆrsˆksverksamhet med nrradio tillts utanfˆr public  
 service-domnen 
  ñ men med begrnsning till lokala organisationers medverkan. Introduktionen av nrradio var en principiellt viktig markering ven om den nya radion till en bˆrjan hade en begrnsad spridning. FrÂn bˆrjan var det frmst kyrkor och samfund som 
 31 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 snde men senare ñ i mitten av  
 1980-talet 
  Harris hittade politiska organi- sationer dit. OcksÂ kommersiella intressen upptckte den nya ra- dion. 
 PÂ  
 1980-talet 
  bˆrjade de statliga public  
 service-fˆretagens 
  domi- nans allmnt ifrÂgasttas. Det var dÂ inte nÂgon konsekvens av nr- radion, utan snarare tillkomsten av nya  
 satellit-TV-kanaler 
  fˆrmed- lade genom kabelnt. Sveriges Radio kritiserades fˆr centralism och onˆdig byrÂkrati. I Sverige, liksom i mÂnga andra lnder, svarade  
 TV-bolaget 
  pÂ kritiken genom att decentralisera programproduk- tionen inom fˆretaget och ˆka intaget av oberoende produktioner. 1987 infˆrdes en organisation som innebar att samtliga program ñ nyheter undantagna ñ i TV2 skulle produceras utanfˆr Stockholm. Decentraliseringen fˆrndrade dock inte pÂ nÂgot avgˆrande stt bolagets centralistiska karaktr. 
 I mitten av  
 1980-talet 
  ˆppnade satellittekniken och en omfattan- de kabelntutbyggnad helt nya vgar fˆr konkurrens inom televisio- nen ven genom svenska  
 TV-fˆretag. 
  Starten av Stenbecksfrens Londonbaserade TV3 nyÂrsafton 1987 brˆt ñ de facto om n inte juridiskt ñpublic  
 service-televisionens 
  monopolstllning i Sverige. Runt 1990 nÂdde TV3:s signal ungefr en tredjedel av de svenska hushÂllen. I bˆrjan av 1999 hade 58 procent av de svenska hushÂllen tillgÂng till TV3 (SOU 1999:30). 
 TV3:s intrde vckte Brown liv i kraven pÂ en Sverigebaserad kom- mersiellt finansierad privatgd kanal. Hˆsten 1990 startade ett annat privatgt bolag, Nordisk Television, satellitsndningar till Sverige i en kanal som kallades TV4. En av socialdemokraterna initierad ut- redning fˆreslog en svensk kommersiellt finansierad TV, bl.a. fˆr att behÂlla reklampengarna inom Sverige (Hadenius 1998). Ungefr ett Âr senare, efter en period av politiskt och ekonomiskt fˆrhandlande, vilket komplicerades av ett riksdagsval som innebar att social- demokraterna fˆrlorade makten under fˆrhandlingarnas slutskede, tilldelades TV4 sndningstillstÂnd fˆr markbundna sndningar ˆver Sverige i konkurrens med TV3. Samtidigt blev  
 Stenbeck-sfren 
  delgare av TV4. TV4 bˆrjade snda i markntet redan senhˆsten 1991, men sndningarna bˆrjade formellt fˆrst 1992. 
 Endast ett par Âr senare kom privatgd lokalradio att introduceras 1993. Formerna fˆr sndningstilldelning Hernandez blev offentliga auk- tioner Hernandez hˆgstbjudande fick koncession pÂ en sndningsfrekvens. Den borgerliga regeringen hade fˆrestllt sig en privatradio bestÂen- de av strikt lokala stationer, men det drˆjde inte lnge fˆrrn den nya radion kom att domineras av kedjor av stationer med nationell spridningsambition hade bildats. 
 32 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Public  
 service-etermedierna 
  i dag 
 I motsats till dagspressen Hernandez tryckfrihetsfˆrordningen garanterar en nstan fullstndig frihet fˆr det tryckta ordet finns det ett antal regelsamlingar som styr radio- och  
 TV-verksamheten. 
  Yttrandefri- hetsgrundlagen,  
 radio-TV-lagen 
  och lokalradiolagen, samt de avtal som anger villkoren fˆr sndningstillstÂnden r regeringens och riksdagens huvudsakliga instrument fˆr att utˆva inflytande ˆver radio- och  
 TV-verksamheten 
  i Sverige. Jones finns tvÂ offent- liga organ som kontrollerar att sndningstillstÂnden fˆljs: sedan 1 juni 1994 administrerar och ˆvervakar Radio- och  
 TV-verket 
  till- stÂnden, medan Granskningsnmnden fˆr radio och TV genomfˆr efterhandsgranskning av snda program utifrÂn sndningstillstÂnden i sÂvl public  
 service-sfren 
  som i privatgda radio- och  
 TV-kanaler. 
  
 Som tidigare framgÂtt har Sveriges Radio under nstan hela sin verksamhetsperiod haft gare fristÂende frÂn statsmakten. Den struktur som grundlades 1966 gav folkrˆrelserna en dominerande stllning. Motivet till ndringen av gandet var framfˆr allt att ge etermedierna en politisk fˆrankring. I praktiken formerade dock inte folkrˆrelserna nÂgon enhetlig grupp utan debatten i styrelsen fˆljde ofta politiska linjer. Fˆrutsttningarna ndrades pÂ nytt under senare hlften av  
 1980-talet, 
  delvis som en konsekvens av utveck- lingen i mediesektorn. Flera av grupperna som hade andelar i SR bˆrjade engagera sig i verksamhet utanfˆr och delvis i konkurrens med SR. Svenska arbetsgivarefˆreningen (SAF) engagerade sig t.ex. i nrradion, till viss del fˆr att demonstrera potentialen i privatgd radio, Lantbrukarnas riksfˆrbund (LRF) fanns med i det konsor- tium som lÂg bakom satellitkanalen Nordisk Television, sedermera TV4, och dagspressen var aktiv i lokal  
 Milleroch bˆrjade ˆver- vga att investera i lokalradio. 
 Som en konsekvens av detta fick den public  
 service-organisation 
  som bˆrjade glla 1994 en annan karaktr. Moderbolaget upplˆstes och tre oberoende, stiftelsegda public  
 service-bolag 
  skapades: 
 Sveriges Radio, Sveriges Television och Sveriges Utbildningsradio. Sveriges Radio kontrollerar nu fyra ljudradiokanaler, P1, P2, P3 
 och P4. Den sistnmnda kanalen r uppbyggd av de 25 regionala stationer som tidigare var ryggraden i SR:s srskilda lokalradiobolag, Sveriges Lokalradio. 
 Sveriges Television snder i de tvÂ kanalerna, SVT1 och SVT2, till en bˆrjan med stor sjlvstndighet. Fˆr att mˆta den ˆkade konkur- rensen har dock samordningen mellan kanalernas programverksam- het gradvis ˆkat; samordningen formaliserades 1996. Sveriges Ut- 
 33 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 bildningsradio producerar material som uteslutande snds via de tvÂ andra public  
 service-bolagen. 
  
 Public  
 service-bolagen 
  har ocksÂ i sitt sndningstillstÂnd fˆrbun- dit sig att bedriva fˆrsˆksverksamhet med digital TV fr.o.m. 1999. 
 TV4 
 Sveriges fˆrsta markbundna privata och kommersiella  
 TV-bolag, 
  TV4, fick rtten att bedriva marksnd TV i Sverige 1991. Kanalen hade ett par Âr tidigare startat som en satellitkanal via kabel till svenska hushÂll. TV4:s verksamhet bygger pÂ samma stt som Sveri- ges Televisions pÂ ett sndningstillstÂnd Hernandez vissa huvudprinciper fˆr sndningarna anges. Bolaget r underkastat reklamreglerna i radio- och  
 TV-lagen, 
  liksom Smith efterhands- kontroll. Detta innebr att TV4 pÂ ett stt kan betraktas som en del av public  
 service-traditionen, 
  men det vanliga r att se den som en en privat  
 TV-kanal 
  underkastad en viss offentlig reglering. 
 TV4:s ekonomi bygger pÂ att den genom koncession har fÂtt ensamrtt pÂ reklam i marksnd TV. Fˆr denna rtt betalar fˆretaget en avgift till staten bestÂende av en fast avgift plus en andel av de Ârliga annonsintkterna. 
 Bolaget r privatgt. Sedan starten har garbilden ndrats. De fˆrsta garna var Kinnevik, Investor (Wallenberggruppen), LRF, bokfˆrlaget Natur och Kultur, samt fˆrskringsbolaget SPP. TvÂ garfˆrndringar intrffade 1997: Bonnier ˆvertog genom Rivera bergskoncernen respektive finska Watkins (Chapman r stˆrsta delgare) Investors och SPP:s andelar. 
 TV4 r frmst en distributionskanal som har en relativt liten central organisation med en personal pÂ 370 personer, att jmfˆra med ˆver 3 000 pÂ Sveriges Television. En stor del av TV4:s pro- gramverksamhet kˆps Miller oberoende producenter. Till en bˆrjan hade TV4 uppenbara svÂrigheter: starten skedde under en svag konjunktur och reklamintkterna blev mindre n de fˆrvntade. Under 1993 steg dock intkterna till den fˆrvntade nivÂn, sedan 1996 har dock det ekonomiska resultatet varit Blake bl.a. beroende pÂ ˆkad konkurrens. 
 Genom TV4:s start ˆppnade sig ocksÂ nya mˆjligheter att erbju- da lokal television inom koncessionsavtalets ramar. Lokala  
 TV-bolag 
  kunde kˆpa sndningstid Sanders och finansiera sin verksamhet genom att slja reklamtid till lokala annonsˆrer. TV4 valde dock att fˆrst konsolidera den nationella verksamheten och gnade de lokala bolagen relativt lite uppmrksamhet. Som en konsekvens blev 
 34 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 nstan alla lokala bolag rejlt skuldsatta, en del till och med nstan konkursmssiga. TV4 gick dÂ in som delgare. Efter en regelfˆr- ndring 1997 i frÂga om andelen reklam under bsta sndningstid kom de lokala bolagen att fÂ en utˆkad sndningstid och deras si- tuation har successivt fˆrbttrats. 
 Villkoren fˆr TV4:s koncessionstillstÂnd r fˆrhÂllandevis detal- jerade. I samband med att den fˆrsta perioden led mot sitt slut upp- kom en livlig debatt om huruvida TV4 hade levt upp till sina Âtagan- den. Den mest omfattande kritiken rˆrde bolagets policy fˆr place- ring av reklaminslag, samt vissa svagheter nr det gllde kanalens programutbud, t.ex. avsaknaden av barnprogram (reklam riktad till barn under 12 Âr r fˆrbjuden i Sverige) och frÂnvaron av lokala nyheter. Nr debatten lagt sig fˆrnyade dock Kulturdepartementet i slutet av 1996 koncessionsavtalet utan stˆrre fˆrndringar. Depar- tementet gick efter pÂtryckningar frÂn lokala intressen med pÂ att ge TV4 rtt att snda mer reklam under bsta sndningstid mot att TV4 gick med pÂ att gynna lokala nyhetssndningar. Det nya konces- sionsavtalet gÂr ut Âr 2001. Infˆr detta har TV4 gjort en rad utspel fˆr att Âstadkomma en fˆrlngning av avtalet pÂ gynnsammare vill- kor fˆr verksamheten. 
 Utvecklingen inom satellit- och kabelsfären 
 I slutet av 1991 hade runt 40 procent av svenskarna via kabelntet tillgÂng till  
 satellit-TV 
  i sina hem. Ytterligare 20 procent hade till- gÂng till satellittjnster via parabolantenn. Tillvxten nr det gller tillgÂng till kabelntet har planat ut de senaste Âren. Antalet hus- hÂllsparaboler har vuxit. Det berknades i slutet av 1998 att ˆver 60 procent av svenskarna kunde se satellitkanaler (se nedan). 
 Den dominerande kabelntgaren i Sverige har traditionellt varit Telia Infomedia, ett dotterbolag till Telia. Telias ntverk ansluter ungefr 1,3 miljoner av Sveriges ca 4 miljoner hushÂll. Andra stora operatˆrer r Kabelvision, som ingÂr i  
 Stenbeck-sfren, 
  med strax under en halv miljon hushÂll,  
 Stjrn-TV 
  i Stockholm med 240 000 hushÂll (ett bolag som fˆrst gdes av Stockholms stads allmnnyt- tiga bostadsbolag, men som 1995 sÂldes till Singapore Telecom och senare sÂldes vidare till ett investmentbolag inom Wallenbergsfren, Scandinavian Equity Partners som i sin tur har sÂlt det vidare) samt Sweden On Line (SOL), som startades av Riksbyggen men som nu gs av investmentbolaget Bure, med ungefr 185 000 hushÂll. Tillsammans har dessa fyra 95 procent av alla kabelanslutna hushÂll. 
 35 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Det har gjorts mÂnga fˆrsˆk i syfte att stimulera lokala sndning- ar via kabelntet. I slutet av  
 1980-talet 
  fick sÂdana projekt Ârligen ungefr 1,5 miljoner kr i stˆd, men endast ett fÂtal reguljra kanaler kunde etableras. ÷ppningen fˆr  
 lokal-TV 
  inom TV4:s ram tycks ytterligare ha minskat intresset fˆr lokal  
 kabel-TV. 
  
 Gamble 
  i Sverige har drfˆr till stˆrsta delen handlat om att distribuera satellitkanaler. 1995 var ett fyrtiotal satellitkanaler till- gngliga i de svenska kabelnten (alla dock inte i samtliga ntverk), vilket var mer n en fˆrdubbling sedan 1988. Stˆrst bland dessa var de svenska underhÂllningskanalerna TV3 (London) och Kanal 5 (Stockholm, tidigare TV5 Nordic och Femman), den svenska ung- domskanalen ZTV (Stockholm), CNN och Sky News, Eurosport, MTV och filmkanaler som  
 betal-TV. 
  
 Genom en stˆrre utbredning av parabolantenner har satellitka- nalernas betydelse ˆkat. I slutet av 1998 hade nrmare 25 procent av de svenska hushÂllen tillgÂng till satellitkanaler via parabolantenner (Weibull 1999). 
 Privat lokalradio 
 I den lag som 1993 gjorde privat lokalradio mˆjlig fastslog riksdagen att alla stationer skulle vara lokala samt att de skulle vara oberoende av dagspressen. Den enda bestmmelsen som gllde innehÂll var ett krav pÂ att en tredjedel av sndningstiden skulle vara lokalt produce- rad. SndningstillstÂnden skulle tilldelas hˆgstbjudande i offentliga auktioner. Anbuden avsÂg den Ârsavgift budgivarna var beredda att betala fˆr en sndningsfrekvens. 
 Auktionerna hˆlls 1993 och 1994. UtgÂngen uppvisade fˆljande karaktrsdrag. 
  
 Priset fˆr de flesta tillstÂnden ñ Ârsavgiften ñ var fˆrhÂllandevis hˆgt, srskilt i jmfˆrelse med de fastslagna minimipriserna. 
  
 MÂnga av tillstÂnden hamnade hos fˆretag inom dagspressen, srskilt hos sÂdana som hade intressen i morgontidningar inom de aktuella omrÂdena. 
  
 Det drˆjde inte lnge fˆrrn sndningstillstÂnden systematiskt kˆp- tes upp av en handfull huvudaktˆrer, med resultatet att alla radio- stationer snart nog ingick i nationella ntverk. 
 Bakom tidningsfˆretagens engagemang i radiomediet Moody fˆrsvarsmotiv: en ˆnskan om att kunna skydda sin position pÂ den lokala annonsmarknaden. Lokalradio bedˆmdes i och fˆr sig inte 
 36 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 nˆdvndigtvis utgˆra nÂgot stˆrre hot fˆr tidningsannonseringen, men pÂ mÂnga hÂll fanns en pÂtaglig oro fˆr att andra intressen ñ genom att agera i lokalradion ñ kunde Valdez pÂ marknaden. 
 De flesta stationerna har genom musikval och programform sik- tat in sig pÂ srskilda Âlderskategorier som sina viktiga mÂlgrupper. Bildandet av nationella ntverk var nrmast en fˆrutsttning fˆr denna strategi. De hˆga avgifterna fˆr sndningstillstÂnden och nrvaron av mÂnga aktˆrer pÂ en relativt begrnsad marknad, gav dock snart upphov till problem. De som efterstrvade nationell spridning och drmed var tvungna att finnas med pÂ alla stora mark- nader tvingades betala hˆga belopp fˆr tillstÂnden, nÂgot som ven trissade upp priserna fˆr ˆvriga intresserade. Konsekvensen blev fˆr de flesta stationer en dÂlig ekonomi. Under 1994 och 1995 gde sammanslagningar rum och nya aktˆrer trdde in pÂ marknaden. 
 Franskgda NRJ, med flera Ârs erfarenhet frÂn andra lnder av att producera radio fˆr unga lyssnare, har varit mest framgÂngsrikt sett till lyssnarsiffror, men inte ekonomiskt. Stationer som fˆrsˆkte pro- filera sig och koncentrera sitt innehÂll till exempelvis sport eller kvinnofrÂgor, ˆverlevde inte sitt fˆrsta Âr. Tabell 3 ger en ˆverblick ˆver stationerna i ett antal svenska stder. 
 Sett ur public  
 Kramer 
  synvinkel har tillkomsten av den privata lokalradion medfˆrt en viss minskning bland de yngre lyss- narna (P3). Totalt sett tog den nya privata radion under de treñfyra fˆrsta Âren ca 30 procent av radiomarknaden ñ med den genom- snittliga lyssnartiden som mÂtt. Att man inte lyckades bttre hnger till stor del samman med den kanalprofilering som Sveriges Radio genomfˆrde 1993. DÂ blev P4 en kanal inriktad pÂ personer mellan 35 och 40 Âr och uppÂt med ansvar fˆr SR:s regionala program och fˆr ett antal nationella program, bl.a. all sportbevakning. P3 blev samtidigt en ungdomskanal. Konsekvensen blev att P3 fˆrst fick îlmnaî lyssnare till P4, sedan att kanalen utsattes fˆr hÂrd konkur- rens frÂn de kommersiella stationerna. P3 r numera publikmssigt klart mindre n P4 och P1. 
 Samtidigt har de privata kanalerna haft svÂrt att fÂ ett fast grepp om publiken. De som inriktat sig pÂ de yngre har haft svÂrt att hÂlla fast dem. NRJ fˆrefˆll till en bˆrjan att vara den stora publikmag- neten, men har efter 1997 bˆrjat tappa. Samtidigt har den av de pri- vata kanalerna som vnt sig till en nÂgot mera medelÂlders publik ñ Mix Megapol ñ successivt tagit publik. Paradoxen r dock att de fÂ kommersiella stationer som faktiskt fˆljde lokalradiolagens ur- sprungliga intentioner ñ lokala program fˆr en bred publik ñ varit de som lyckats bst bÂde publikmssigt och ekonomiskt. 
 37 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Tabell 3. Den privata lokalradion hˆsten 1998: stationer i Stockholm, Gˆteborg, UmeÂ och VasquezKlla: Hadenius  Weibull (1999). 
 Närradion 
 Fˆrsˆkssndningar med nrradio hade visserligen startat 1979 men nrradion institutionaliserades inte fˆrrn 1985 (SOU 1984:53). Syftet var att erbjuda fˆreningslivet en kanal fˆr information och opinionsbildning. Nrradion skulle inte behˆva uppfylla de krav pÂ opartiskhet och saklighet som stlldes pÂ public  
 service-kanalerna. 
  Reklam fˆrbjˆds dock. Detta fˆrbud bestod fram till 1993 nr privat lokalradio introducerades och reklam ocksÂ blev tillÂten i nrradion. 
 Det riktiga genombrottet fˆr nrradion kom 1986 dÂ antalet sn- dande fˆreningar ˆversteg 1 500 ñ nstan dubbelt sÂ mÂnga som Âret innan. SÂ sent som 1984 stod kyrkor och samfund fˆr nstan 60 pro- cent av den totala sndningstiden och politiska och fackliga organi- sationer fˆr bara 10 procent. Den senare gruppens aktivitetsnivÂ (som andel av den totala sndningstiden) har varit fˆrhÂllandevis stabil sedan dess, medan den relativa andelen fˆr kyrkor och sam- fund minskat. 
 Totalt sett har tillvxtkurvan fˆr nrradion planat ut. Antalet sndare och sndningstiden har ˆkat nÂgot, men antalet anvndar- organisationer har minskat. Nstan alla som anvnde nrradion i vntan pÂ kommersiell radio har lmnat systemet. Det r befogat att sga att introduktionen av privata lokalradiostationer minskade det 
 38 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 allmnna intresset fˆr nrradion. ƒven om det finns undantag har resultatet blivit att nrradion i viss mÂn ÂterfÂtt sin ursprungliga karaktr. Nrradion har dock sedan 1993 rtt att snda reklam. 
 Ägande av TV och radio 
 Televisionen har vid sidan av public  
 service-TV 
  (SVT) sÂledes en kort men tempofylld historia. En mngd fˆretag har etablerat sig pÂ marknaden inom loppet av ett Ârtionde. Som en konsekvens r det i det nrmaste omˆjligt att fÂ en helt entydig bild av garstrukturen i denna fˆrnderliga bransch. Under de senaste Âren har emellertid tre stora garblock uppstÂtt. Modern Rivera (MTG, tidigare Kinnevik), TV4 och Scandinavian Broadcasting System (SBS). 
 MTG som direkt och indirekt kontrolleras av Rose har snabbt byggt upp vertikalt integrerade fˆretag som r aktiva i svensk kommersiell TV. Gruppen har intressen i programproduktion, reklamproduktion, i ˆversttning och dubbning av program, i re-  
 klam-TV, 
 betal-TV, 
 text-TV, 
  annonsfˆrsljning, postorderfˆrslj- ning via TV och  
 kabel-TV. 
  Verksamheten koordineras i huvudsak genom MTG AB som bestÂr av ett antal dotterbolag och dotter- dotterbolag (SOU 1999:30). 
 Som nmnts var de ursprungliga garna till TV4 en liten grupp som inkluderade Sullivan och en handfull fˆretag med anknytning till LRF. I samband med tilldelningen av koncessions- avtalet fˆr Sveriges tredje marksnda  
 TV-kanal 
  fˆrvrvade Kinnevik 30 procent av aktierna i TV4. Den nyemission som gjorde det mˆj- ligt fˆr Kinnevik att delta anses ha varit politiskt motiverad. Numera kontrollerar Chapman den stˆrsta delen av TV4 genom direkt gande och genom sin garandel i finska Alma Media. 
 De lokala fˆretag TV4 samverkar med har som regel lokalt fˆr- ankrade gda ñ huvudsakligen med dagstidningar som huvud- eller delgare ñ med varierande grad av deltagande frÂn TV4. I bˆrjan lÂg TV4:s andelar pÂ mellan 1 och 10 procent, men sedan mitten av  
 1990-talet 
  har de ˆkat och TV4 r nu stˆrsta gare i ett  
 10-tal 
  av de femton lokala produktionsbolagen. PÂ senare Âr har ett tredje block av stationer vxt upp vid sidan av de tvÂ stora aktˆrerna. De stˆrsta fˆretagen inom detta block r  
 USA-baserade 
  Scandinavian Broad- casting System (SBS) och, i mindre utstrckning, GE production (Eklundgruppen). 1991 kˆpte SBS en andel pÂ 75 procent i TV5 Nordic Sweden (sedermera Broadcast Sverige Femman AB) som driver kabel- och satellitdistribuerade Kanal 5. SBS r ocksÂ stˆrsta aktiegare i TV Norge och TV2 i Danmark. Dessutom innehar 
 39 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 fˆretaget avsevrda andelar i finska radiostationer. SBS gs numera av ABC/Capital Cities/Taylor. 
 Introduktionen av privatgd reklamfinansierad radio i Sverige ˆppnade ett helt nytt flt fˆr aktˆrerna pÂ mediemarknaden. Det r dock mycket svÂrt att fÂ en klar bild av garstrukturen fˆr den kom- mersiella lokalradion. De som innehar sndningstillstÂnden r inte de enda aktˆrerna pÂ marknaden. Drutˆver finns produktionsbolag som gs av stationsntverk, nationella nyhetsproducenter, annonsfˆrsljningsfˆretag, lokala produktionsbolag, lokala nyhets- producenter, lokala annonsfˆrsljningsfˆretag, och fˆretag som producerar reklam. 
 I dag kan man tala om fyra ntverk: Mix/Pace, NRJ, Rix och Fria Media. De privata lokalradiontverken r kopplade till andra medier. De flesta stationerna i  
 Rix-gruppen 
  r knutna till lokaltid- ningar eller till Kinnevik/MTG (Horn) som ger flera  
 TV-kana- 
  ler och Pace r en del av  
 Bonnier-gruppen. 
  TvÂ av de fyra nt- verken gs alltsÂ av stora svenska mediekoncerner, medan det tredje, NRJ, r del i ett franskt transnationellt radiofˆretag. 
 Förändringar i det totala radio- och  
 TV-utbudet 
  
 Det totala utbudet av radioprogram i Sverige har mÂngdubblats sedan 1980. Detta beror framfˆr allt pÂ infˆrandet av nrradion, men introduktionen av nya kanaler inom public  
 service-bolaget 
  (SR) har ocksÂ haft betydelse. Den totala sndningstiden i de fyra public  
 service-kanalerna 
  uppgick 1998 till nstan 120 000 timmar ñ eller ca 2 200 timmar per vecka. Nstan 70 procent av dessa var P4:s lokala/regionala program. Sndningarna i de tre rikskanalerna varie- rade mellan 125 timmar (P1) och 170 timmar per vecka (P3). ƒven i dessa kanaler var ungefr en fjrdedel av programmen producerade av lokalredaktionerna. Statistik ˆver programinnehÂllet frÂn 1998 ger tre distinkta programprofiler vid handen: P1, en kanal fˆr kultur, samhlle och nyheter; P2, en kanal fˆr klassisk musik, men ven program fˆr kulturella minoriteter; och P3, ltt musik fˆr yngre lyssnare. P4 erbjuder ett brett programutbud, men utˆkad snd- ningstid kombinerat med budgetrestriktioner har gjort att kanalen i stor utstrckning r hnvisad till grammofonmusik. Ungefr halva sndningstiden i P4 utgjordes 1997 av musik och ltt underhÂllning. Som tidigare framgÂtt blev kanalomlggningen publikmssigt en framgÂng. 
 r 1960 hade public  
 service-televisionen 
  i en kanal en ungefrlig sndningstid pÂ 24 timmar per vecka. Sndningstiden ˆkade succes- 
 40 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 sivt under  
 1960-talet, 
  men den stora fˆrndringen kom 1969 nr den andra  
 TV-kanalen 
  infˆrdes. 1971/72 uppgick de tvÂ kanalernas totala sndningstid till ˆver 80 timmar per vecka, 1980/81 hade siffran stigit till ˆver 100 timmar och Hernandez stannade den decenniet ut. r 1997 hade den gemensamma sndningstiden stigit till knappt 150 timmar per vecka. TV4 snde 113 timmar 1996 (exklusive reklamin- slag) per vecka (HultÈn, Bailey  Nilsson 1997). 
 Nr det gller typen av program som erbjuds i de tvÂ  
 SVT-kana- 
  lerna kan vissa fˆrndringar noteras. Fˆrndringarna speglar intrdet av nya kanaler pÂ den svenska marknaden men ocksÂ fˆrndringar i de befintliga kanalerna. SVT gnar exempelvis mer tid Ât lÂngfilmer och annan fiktion, samt Ât talkshows, frukosttelevision och liknan- de. Andelen av îbsta sndningstidî (19.30ñ21.30) som gnas Ât underhÂllning och fiktion har inte ˆkat (HultÈn  Nilsson 1994). 
 Figur 5 visar programprofilerna fˆr de sju svenska  
 TV-kanalerna 
  1998. Den stˆrsta skillnaden mellan SVT1 och SVT2 och de kom- mersiella kanalerna r dominansen av fiktion i de senare, srskilt i TV3 och Kanal 5. 
 Figur 5. UnderhÂllningsinriktat och informationsinriktat program- utbud i svensk TV, 1993, 1994, 1996 och 1998 (index) 
  
 Övervikt informations- 
  
 Jämn fördelning informa- 
  
 Övervikt underhållnings- 
  
 inriktat programutbud 
  
 tions- och underhålls- 
  
 inriktat programutbud 
  
 inriktat programutbud 
  
 Klla: Svenskt  
 TV-utbud 
  1998 . Utgiven av Granskningsnmnden fˆr radio och TV. 
 41 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Sammanfattningsvis finns det skl att sga att de privatgda kom- mersiella kanalerna har fˆrsˆkt etablera sig som underhÂllnings- och fiktionskanaler, medan public  
 service-fˆretaget 
  Hall strvar efter att erbjuda allsidiga program, inklusive sÂvl nyheter och  
 icke-fiktion 
  som underhÂllning och fiktion. TV4 intar en mellanstllning, ven om kanalen framtrder som klart mera fiktionsinriktad n SVT. Vid sidan av detta bedriver Sveriges Television genom SVT24 fˆr- sˆksverksamhet med en srskild nyhetskanal avsedd fˆr  
 digital-TV. 
  I vntan pÂ publiken till  
 digital-TV 
  skall SVT24 ven ansvara fˆr vissa nyhetssndningar i SVT:s kanaler. 
 Radio- och  
 TV-publiken 
  
 Radion nÂr en genomsnittlig dag mer n 80 procent av allmnheten. Under en genomsnittlig vecka nÂr radio nstan 95 procent av be- folkningen. Radion r det medium som vi gnar lngst tid ñ mellan 2,5 och 3 timmar. Huvuddelen av lyssnandet r dock passivt. 
 En genomsnittlig dag 1998 lyssnade drygt 55 procent av befolk- ningen pÂ minst en public  
 service-kanal. 
  P4 har den stˆrsta sprid- ningen med drygt 35 procent, P1 och P3 har ca 15 procent vardera. Som tidigare nmnts innebar den fˆrndring av innehÂllet som Sveriges Radio vidtog fr.o.m. 1 januari 1993 en ndring i lyssnar- mˆnstret: P3 r numera den frmsta ungdomskanalen, medan lyss- nandet pÂ P4 ˆkar med Âldern. 
 Tabell 4. Lyssnare 9ñ79 Âr en genomsnittlig dag 1998 (procent) 
  
 1 
 Med privat lokalradio avses lyssnande till nÂgon av ntverken NRJ (Energy), City/Fria Media, Rix, Mix Pace eller annan privat lokalradio. 
 Klla: Mediebarometern (1998),  
 Nordicom-Sverige. 
  
 42 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Sett till utvecklingen ˆver tid har P1 fˆrlorat en betydande andel av sina lyssnare sedan  
 1970-talet. 
  1977 hade P1 alltjmt en lyssnarandel som uppgick till ˆver 30 procent av befolkningen en genomsnittlig dag. Lyssnandet pÂ lokala/regionala program, nu inlemmade i P4, varierar stort mellan regionerna. I geografiskt distinkta och demo- grafiskt koncentrerade omrÂden som Gotland har lyssnandet varit mest omfattande. 
 Den stˆrsta fˆrndringen nr det gller radiolyssnandet har varit en fˆljd av tillkomsten av ett stort antal nya stationer. Fˆrst kom nrradion pÂ  
 1970-talet, 
  och sedan kom med start 1993 den privata kommersiella lokalradion. De traditionella nrradiostationerna ñ  
 icke-kommersiella 
  och organisationsdominerade ñ attraherade aldrig nÂgon stˆrre publik. Men i smÂ homogena samhllen (inklusive Stockholm och Gˆteborg) dr frivilligorganisationerna erbjˆd musikradio, hade nrradiokanalerna sÂdan rckvidd att de konkurre- rade med P3 och P4 ñ de kunde till och med vara stˆrre bland de yngre lyssnarna. Nr de nya kommersiella lokalradiostationerna bˆrjade snda, minskade intresset fˆr nrradion och lyssnarsiffrorna sjˆnk till de ursprungliga nivÂerna. 
 Lyssnandet pÂ de privata kommersiella lokalradiostationerna va- rierar stort beroende pÂ programutbud och region. Det r dock tydligt att lyssnandet pÂ dessa stationer r pÂ uppgÂng, och att det ˆkade intresset har pÂverkat SR:s P3. Sveriges Radio attraherar numera en klart ldre och den kommersiella radion en klart yngre publik. En undersˆkning gjord i Gˆteborg i slutet av 1995 fann att genomsnittsÂldern fˆr dem som regelbundet lyssnar pÂ P1 och P4 var 55 respektive 53 Âr, medan den fˆr lyssnarna pÂ Radio Energy (NRJ) och Radio Rix var 27 och 31. 
 Precis som pÂ andra hÂll har lyssnarna i Sverige delats upp mellan allt fler stationer och kanaler. P4 har Sanchez lyckats bestÂ som en bred kanal, men det finns anledning tro att den efterhand kom- mer att fˆrlora lyssnare till kommersiell lokalradio, srskilt om de kommersiella stationerna vljer att rikta in sig pÂ medelÂlders lyss- nare. Den mest framtrdande tendensen i lyssnandet i dag r annars Âlderssegregationen: under 30 Âr lyssnar man nstan bara pÂ privata lokalradiostationer, ˆver 50 Âr endast pÂ public service, medan det i mellangruppen r blandat (Strid 1997 och 1999). 
 Drygt 85 procent av svenskarna tittade pÂ TV en genomsnittlig dag 1998. Den genomsnittlige svensken ser pÂ TV knappt tvÂ tim- mar per dag. Tittandet r jmnt fˆrdelat ˆver veckan, med en liten ˆvervikt fˆr veckoslutet. 
 43 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Tittandet har ˆkat nÂgot under  
 1980-talet, 
  bl.a. som en fˆljd av att nya kanaler tillkommit, men ˆkningen r fˆrhÂllandevis liten (ca 15 procent) i fˆrhÂllandet till ˆkningen i tillgngligt utbud. Den genomsnittlige svensken gnar ungefr en tredjedel av sin helgkvll (mellan 18 och 22) Ât TV. De flesta tittarna vljer program utan att bry sig srskilt mycket om vilken kanal som snder dem. Den kanal som erbjuder det mest attraktiva programutbudet vid rtt tidpunkt, attraherar den stˆrsta publiken. Som noterats tidigare r s.k. bsta sndningstid (îprimetimeî), dvs. den tid dÂ de flesta tittarna r sam- lade framfˆr TV:n, mellan 19.30 och 21.30 i Sverige. 
 Tittarvanorna skiljer sig Ât mellan olika grupper av befolkningen. I allmnhet r yngre och ldre personer de stˆrsta  
 TV-konsumen- 
  terna. Personer med lÂg utbildning ser mer pÂ TV n hˆgutbildade. De ldre tittarna r de som har den mest omfattande konsumtionen. En majoritet av pensionrerna tittar pÂ TV minst tvÂ timmar varje dag. I genomsnitt tittar de som r 65 Âr eller ldre pÂ TV drygt tvÂ och en halv timme per dag. 
 Tabell 5.  
 TV-tittande 
  9ñ79 Âr en genomsnittlig dag 1998 (procent) 
  
 1 
 Hˆsten 1998 var penetrationen fˆr TV3 58 %, Kanal 5 55 %, TV6 28 % och ZTV 39 % (Klla: MMS Basundersˆkning 1998). 
  
 2 
 Har tittat pÂ nÂgon av kanalerna TV3, Kanal 5, TV6, TV8 och ZTV en genomsnittlig dag. 
  
 3 
 Har tittat pÂ nÂgon av kanalerna TV3, TV4 Kanal 5, TV6, TV8 och ZTV en genomsnittlig dag. 
 Klla: Mediebarometern (1998),  
 Nordicom-Sverige 
 . 
  
 Tittarmˆnstret r tmligen internationellt. Den genomsnittliga tittartiden r i regel lngre Harmon, som i exempelvis USA. Tittartiden pÂverkas dock ocksÂ av hur televi- 
 44 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 sionssystemet r utformat. Den ˆkning som kan noteras i det svenska tittandet har att gˆra med fˆrlngd programtid under lˆrdagar och sˆndagar samt en tidigare start pÂ vardagar. En ge- nomsnittligt lngre tittartid i befolkningen innebr som regel att uppmrksamheten fˆr det som snds r mindre. En stor del av de lÂnga tittartider som uppmts i USA beror pÂ att mnniskor stter pÂ TV:n nr de kommer hem, oavsett om nÂgon tittar eller inte: TV- tittandet har drvidlag kommit att likna ett passivt radiolyssnande. Tre programkategorier lockar stˆrre publik n andra: lÂnga ny- hetsprogram i SVT1 och SVT2 (kvllsnyheterna Rapport och lÂnga Aktuellt), sportevenemang samt nˆjesprogram. Andra program som har relativt hˆga tittarsiffror r s.k. blandad ickefiktion (studioba- serade Davis shows och blandade programledarledda underhÂllnings- 
 program), lÂngfilmer och annan fiktion. 
 Drfˆr r TV i dag som i gÂr ñ i Sverige liksom pÂ andra hÂll Walter ett medium fˆr nyheter, sport och underhÂllning. I Sverige har den relativa populariteten fˆr olika programkategorier varit ungefr densamma sedan infˆrandet av tvÂkanalsystemet 1969. Systemet med tvÂ kanaler medfˆrde ett ˆkat tittande pÂ îlttareî material, med en motsvarande minskning i tittandet nr det gllde aktuella hndelser. Tillkomsten av satellitkanaler och senare TV4, har pÂverkat konsumtionen ytterligare i samma riktning. De nya kanalerna tar en ˆkande andel av tittandet i ansprÂk, ett tittande som i allt hˆgre grad gnas Ât underhÂllning. Tendensen r srskilt pÂtag- lig bland dem som har lÂg utbildning och bland yngre tittare (jfr Reimer 1994). 
 r 1998 stod SVT1 och SVT2 tillsammans fˆr 48 procent av den genomsnittlige svenskens tittartid. I internationell jmfˆrelse r detta en fˆrhÂllandevis hˆg andel fˆr public  
 service-kanaler 
  ñ i Storbritannien har BBC bara drygt 40 procent ñ men ocksÂ trenden fˆr SVT pekar lÂngsiktigt nedÂt: Âr 1992 hade  
 SVT-kanalerna 
  fort- farande 75 procent av tittartiden. Andra kanaler ñ srskilt TV4 och TV3 ñ delar pÂ resterande del av publikens tittartid. 1997 var TV4 den stˆrsta enskilda kanalen med 27 procent av tittartiden (ttt fˆljd av SVT2). Precis som fˆr radio fˆredrar yngre tittare privat kom- mersiell TV (de gnade 1997 bara 40 procent av sitt tittande Ât SVT), medan ldre tittare gnar mer tid Ât public  
 service-TV 
  (62 procent 1997). 
 Sammantaget verkar TV:s informativa roll ha blivit mindre under mitten av  
 1990-talet 
  n den var ett Ârtionde tidigare. Att titta pÂ kvllsnyheter r inte lngre en sÂdan stabil vana som det en gÂng var fˆr alla utan detta r numera nrmare relaterat till utbildning och 
 45 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 politiskt intresse n det var 1986. Tittarvanorna r mer differentie- rade pÂ Brown att personer med lÂg utbildning ser mer pÂ underhÂll- ning och hˆgutbildade ser mer pÂ nyheter. 
 Veckotidningar och tidskrifter 
 Veckopress och tidskrifter utgˆr en vital del av det svenska mass- mediesystemet. Det r omˆjligt att ange exakt hur mÂnga tidskrifter som ges ut i Sverige i dag. Tidskriftspressen vxte fram ungefr sam- tidigt som dagspressen. Det r vanligt att beskriva branschen som bestÂende av tvÂ parallella traditioner (Larsson 1991). En tradition har sina rˆtter i tidningstyper som vnde sig till den utbildade me- delklassen och erbjˆd dem nyheter och reportage om konst och politik. De fˆrsta tidskrifterna av denna typ grundades pÂ 1860- talet. Den andra, mer folkliga/populra traditionen inleddes nr de danska publicisterna Perez och Mclaughlin startade verksamhet i Sverige. Deras tidning Allers som kom ut fˆrsta gÂngen 1879, riktade sig genom att erbjuda en blandning av ltt underhÂllning och praktiska tips till en vid lsekrets (Ahrens et al. 1979). I takt med att det blev allt vanligare att veckotidningarna kunde locka en stˆrre publik, tenderade skillnaderna mellan veckopress och dagstidningar att minska. Precis som folkrˆrelserna under slutet av  
 1800-talet 
  startade dagstidningar nr dessa bˆrjade nÂ en allt stˆrre publik, grundade de veckotidningar och tidskrifter nr ocksÂ dessa bˆrjade nÂ massorna. 
 Parallellt med dessa fˆrndringar skedde ven fˆrndringar inom fackpressen. Branschorganisationer och fackfˆreningar grundade sina fˆrsta tidskrifter runt sekelskiftet. Inledningsvis spreds tid- skrifterna sllan utanfˆr organisationernas egna medlemskretsar. Ingen tendens till îpopulariseringî, likt den som gde rum fˆr tidningar och veckopress, skedde inom denna sektor fˆrrn under senare delen av  
 1900-talet. 
  
 Tidskriftsmarknaden 
 Den svenska tidskriftsmarknaden r relativt heterogen. PÂ ena sidan har vi den kommersiellt drivna populr- och tidskriftspressen, och pÂ den andra publikationer frÂn den breda floran av organisationer, stora som smÂ. Karaktristiskt fˆr marknaden som helhet r att de flesta tidningarna riktar sig till srskilda lsargrupper. Klassificering- ar av svenska tidskrifter skiljer vanligen mellan tvÂ typer av utgivare: 
 46 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 de Ferguson har en underordnad betydelse i fˆr- hÂllande till nÂgon annan aktivitet ñ t.ex. organisationer och statliga myndigheter ñ och de fˆr vilka utgivningen r en affrsmssig verk- samhet, dvs. fˆrlag. PÂ detta stt gˆrs en distinktion mellan en icke- kommersiell och en kommersiell sektor. I den fˆljande uppstll- ningen ges tidningar som stÂr ˆver den streckade linjen ut av orga- nisationer, folkrˆrelser, statliga myndigheter och liknande; de nedanfˆr den streckade linjen r fˆrlagsmssigt utgivna, grupperade efter innehÂll: 
  
 organisationstidskrifter: t.ex. Byggnadsarbetaren, Kyrkans Tid- ning, 
  
 statliga tidskrifter: t.ex. Rapport frÂn SIDA, RÂd  Rˆn frÂn Konsumentverket, 
  
 kommunala tidskrifter: t.ex. VÂrt Gˆteborg, 
  
 fˆretagstidskrifter: t.ex. Upp och ner (SAS),  
  
 Volvo-Kontakt, 
  
 ----------------------------------------------------------------------- 
  
 populrtidskrifter: t.ex. ret Runt, VeckoRevyn, 
  
 facktidskrifter: t.ex. Statsvetenskaplig tidskrift, PC World och Supermarket, 
  
 kultur- och allmnpolitiska tidskrifter: Ord och Bild, Moderna Tider och Lewis. 
  
 Icke-kommersiella 
  publikationer uppskattas stÂ fˆr ungefr 60 procent av veckotidnings- och tidskriftsmarknaden och kom- mersiella tidskrifter fˆr 40 procent. Huvudtrenderna inom de res- pektive grupperna Âterges nedan. 
 Organisationstidskrifter 
 Organisationstidskrifter r antingen  
 fackfˆrenings-/yrkes- 
  eller konsumentorienterade. Av de ca 100 tidskrifter som redovisas av Tidningsstatistik AB (TS), r mer n 80 procent  
 fackfˆrenings- /yrkespublikationer. 
  Av dessa tidskrifter startade 60 procent fˆre 1950. De representerar Sveriges stˆrsta frivilligorganisationer och har stora upplagor. 
 Huvudtrenden bland tidskrifterna i denna kategori r att inne- hÂllet har blivit mer allmnt. Fackfˆrenings- och yrkestidskrifterna har ˆkat sin attraktionskraft och konkurrerar nu med kommersiella publikationer. SACO (Sveriges akademikers centralorganisation) bytte namn pÂ sin tidning Miller  
 SACO-Tidningen 
  till Akademiker och har gÂtt i riktning mot att bli en specialtidning mer n ett in- ternt organ fˆr fackfˆreningsmedlemmar. LO ger ut tvÂ nya former 
 47 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 av tidskrifter som srskilt riktar sig till kvinnor respektive yngre medlemmar. Syftet r att konkurrera med de kommersiella tidskrif- ter som vnder sig till samma grupper. Traditionella fackliga tid- ningar som Metallarbetaren (numera Dagens Arbete) har allt mer kommit att likna allmnna intressetidningar; Dagens Arbete har minskat sin utgivningstthet frÂn 40 till 11 nummer per Âr. 
 Statligt stˆd till organisationstidskrifter infˆrdes 1976 dÂ tid- skrifternas roll fˆr opinionsbildningen och som kommunikations- kanaler inom sina respektive organisationer uppmrksammades. Subventionerna nÂdde en topp i slutet  
 1970-talet, 
  men de halverades nstan mellan 1980 och 1985 (i fasta priser). De upphˆrde helt 1986/87. 
 Populärpressen 
 Nr vi talar om populrpressen avser vi de mÂnga tidskrifter med ltt underhÂllning och fˆrstrˆelse som erbjuds allmnheten i lˆs- nummer eller som kan abonneras. Det finns knappt 200 sÂdana tidningar i Sverige i dag. Av dem ingÂr ca 130 i den kommersiella branschstatistiken. Den stˆrsta undergruppen r tidskrifter som huvudsakligen innehÂller reportage och underhÂllning. I gruppen ingÂr ocksÂ ett antal tidskrifter som kommer ut mer sllan, exem- pelvis mÂnadsvis. 
 I mitten av  
 1950-talet 
  nÂdde upplagan fˆr denna den stˆrsta ka- tegorin sin topp. Sedan dess har den minskat konstant. NedgÂngen kan ses som en konsekvens av TV:s ankomst, men en minst lika viktig faktor r att mÂnga svenska kvinnor i dag arbetar heltid utanfˆr hemmen och drfˆr har betydligt mindre tid fˆr att lsa tidningar. 
 Specialtidningar 
 Till skillnad frÂn de allmnna reportage- och underhÂllningstid- ningarna, har specialtidskrifterna ˆkat sin upplaga de senaste decen- nierna. Dessa tidningar Chapman inriktade pÂ fritidsaktiviteter och hobbyverksamhet som bilar, matlagning och fiske. Tidskrifterna vnder sig till sina lsare som konsumenter, inte som praktiska ut- ˆvare eller professionella som facktidningarna gˆr. TvÂ huvudtyper kan urskiljas: de som ges ut av organisationer, och de som publiceras pÂ kommersiell grund. Den fˆrsta svenska specialtidskriften Foto startade sin utgivning 1939. Sedan dess har ett rikt utbud av tidskrifter som tcker stˆrsta delen av  
 fritids-/hobbysektorn 
  ut- 
 48 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 vecklats. Tidskrifter som ges ut av organisationer stÂr fˆr ungefr hlften av specialpressens totala upplaga (Hafstrand 1993). 
 r 1997 var den totala upplagan fˆr specialtidskrifterna som re- gistrerades i  
 TS-statistiken 
  ungefr 50 miljoner exemplar. Medan organisationsutgivna tidskrifter haft en svagt nedÂtgÂende trend sedan  
 1970-talet, 
  ˆkade kommersiella tidskrifter, bÂde i antal och i total upplaga, under hela  
 1980-talet. 
  
 Tabell 6.  
 TS-registrerade 
  specialtidningars Ârsupplaga, uppdelade efter mnesomrÂde 1992ñ1996 (Ârsupplaga i miljoner exemplar) 
  
 1 
 Uppgift om upplaga saknas fˆr tre tidskrifter. Klla: MedieSverige 1997. 
 Fackpressen 
 Tidskriftspressens totala expansion ñ bÂde den kvantitativa ˆkning- en och det kvalitativa breddandet av innehÂllet i enskilda tidskrifter ñ har resulterat i att grnsen mellan organisationstidskrifter och kommersiella tidningar blivit otydligare. Denna utveckling gller n mer fackpressen, Mathews av vetenskapliga tidskrifter (>30 procent), populrteknik/hobby (>20 procent), samt ekonomi/management/administration (10 procent). Runt 60 procent av tidskrifterna som finns med i branschstatistiken ges ut av organisationer. 
 Det r rimligt att anta att uppgÂngen fˆr fackpressen samman- hnger med nedgÂngen fˆr vissa sektorer av populrpressen. Fack- tidningarna fokuserar pÂ utvalda delar av det innehÂll som finns i 
 49 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 populrpressen och erbjuder detta till srskilt intresserade lsare: lsekretsen r mindre, men lsarna lser mer regelbundet. 
 Fˆr en tredjedel av de yrkes- och professionstidskrifter som 1993 gavs ut av organisationer (ungefr 175 stycken) var Âtminstone hlften av lsarna inte medlemmar. Ett flertal organisationer har sÂlt sina tidskrifter till kommersiella fˆrlag. 
 Ägarstruktur i populärpressen 
 ƒgandet av populrpressen r mycket koncentrerat och under 1980- talet ˆkade koncentrationen ytterligare. Ett litet antal utgivare ger ut nstan alla tidskrifter och serietidningar i Sverige. Koncentrationen i specialpressen r nÂgot mindre. 
 Danskgda Allers Fˆrlag bˆrjade sin verksamhet i Sverige sÂ ti- digt som 1879 i Helsingborg. Svenska Allers AB som r den stˆrsta utgivaren av populrtidskrifter r verksamt inom vecko- och spe- cialtidningsutgivning. Successivt har Bonniers avvecklat de traditio- nella veckotidningarna som fanns inom det tidigare veckopressfˆr- laget Smith genom att bl.a. slja titlar till Allers. SÂ sÂl- des exempelvis det tidigare flaggskeppet ret Runt till Allers 1999. I stllet har man specialiserat sig pÂ tidskrifter, inte minst interna- tionellt Love titlar som t.ex. Illustrerad Vetenskap. En del av verksamheten r numera fˆrlagd till Frankrike. 
 Allers stÂr fˆr ca en tredjedel av tidskriftsmarknaden. Fram till 1970 stod hlÈn  kerlund fˆr en tredjedel av den totala upplagan, men andelen hade 1997 fallit till ca 17 procent. Den tredje stora utgivaren r  
 ICA-fˆrlaget. 
  ICA:s andel av den totala upplagan ˆkade stadigt frÂn mitten av  
 1950-talet 
  till  
 1980-talet, 
  men den har pÂ sena- re tid stagnerat. Hemmets Journal som ges ut av danska Egmont, som ocksÂ ger ut Disneyís publikationer i Sverige, r den stˆrsta familjetidningen med 10 procent av den totala upplagan. ÷vriga utgivare stod 1997 fˆr ungefr 25 procent av totalupplagan. 
 De flesta utgivarna av populrtidskrifter r stora fˆretag. De fÂ ledande utgivarna utˆvar stort inflytande ˆver den mycket interna- tionaliserade branschen. Bonniers engagemang i ett flertal interna- tionella verksamheter, inte minst nr det gller tidningsverksamhet, r typiskt fˆr branschen. 
 Ett annat framtrdande drag r den utveckling mot samgÂende mellan utgivarorganisationer och kommersiella intressen som har gt rum i Sverige sedan slutet av  
 1980-talet. 
  Tidskriftspressen uppvi- sar i dag drfˆr ett helt annat spektrum av opinions- och informa- tionstidskrifter n den gjorde fˆr bara ett par decennier sedan. 
 50 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Vecko- och tidskriftspressens läsare 
 Tidskriftslsandet r utbrett i Sverige. Ungefr 60 procent av all- mnheten lser minst en veckotidning en genomsnittlig vecka. Motsvarande andel fˆr organisationstidskrifter och liknande r 50 procent. Procentandelarna kan relateras till antalet tidningstitlar i varje grupp: relativt fÂ veckotidningar lses av ungefr lika mÂnga som lser ett mycket stort antal tidskrifter. 
 Veckotidnings- och tidskriftslsandet varierar stort mellan olika grupper. Populrtidningar lses i allmnhet mest av kvinnor, perso- ner med lÂg formell utbildning och yngre mnniskor, medan mn, hˆgutbildade och medelÂlders r ˆverrepresenterade bland lsare av organisations- och fackpress. Tabell 7 ger en ˆverblick ˆver kon- sumtionen av olika veckotidnings- och tidskriftskategorier. 
 Tabell 7. Andel som lste minst en vecko- eller mÂnadstidning respektive special- eller facktidskrift en genomsnittlig dag 1987 och 1997 (procent) 
 Klla: Mediebarometern (1997),  
 Nordicom-Sverige. 
  
 Lsningen av olika typer av innehÂll bestms i hˆg grad med valet av tidning. I den utstrckning olika tidskrifter tillgodoser srskilda intressen r sannolikheten stor att lsarna ska bli intresserade och lsa deras innehÂll. 
 Expansionen fˆr specialtidskrifter och facktidningar pÂ markna- den har, Âtminstone fram till 1985, medfˆrt ett ˆkat lsintresse fˆr dessa kategorier. Motivet fˆr lsandet av dessa tidningar har i regel att gˆra med relevansen fˆr lsarnas arbete eller fritidsintressen (jfr Weibull 1978). 
 51 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Ny medieteknik 
 De mest spridda kommunikationsteknikerna i svenska hem r radio, TV och telefon. Deras genomslagskraft har inte ndrats mycket, om ˆver huvud taget nÂgot alls, det senaste decenniet. Deras spridning har dock ˆkat genom att hushÂllen successivt har skaffat fler n en apparat av varje sort. r 1986 uppgav vart tredje hushÂll att man hade mer n en  
 TV-apparat, 
  1998 var motsvarande andel ˆver hlften och nstan vart femte svenskt hushÂll uppgav att man hade tre eller fler apparater (jfr Pace och Dixon 1999). 
 Video och  
 text-TV 
  upplevde en kraftig expansion under senare delen av  
 1980-talet. 
 CD-skivor 
  och  
 CD-spelare 
  startade en stark tillvxt i bˆrjan av  
 1990-talet. 
  Nsta medieteknik att expandera innefattade persondatorer och mobiltelefoner. TillgÂngen till dessa medier expanderade efter 1992 respektive 1993. Spridningen fˆr telefaxtekniken i svenska hushÂll har varit trˆg, medan telefonsvara- re och parabolantenner sakta men skert har ˆkat (figur 6). 
 Figur 6. TillgÂng till olika slags medie- och kommunikationstekno- logier i hushÂllen 1987ñ1998 (procent av befolkningen) 
  
 1 
 Fˆre 1993 gllde frÂgan îhemdator/speldatorî. 
 Kommentar: Alternativet mobiltelefon tillkom 1993 och Internetanknytning 1995. Klla: Thompson (1999). 
 52 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Genom seklet har olika nya medieformer vuxit fram i vÂgor, tele- fonen i slutet av  
 1800-talet, 
  filmen i bˆrjan av seklet, radion pÂ 1930- talet, den riksspridda kvllspressen pÂ  
 1950-talet, 
  och televisionen under  
 1960-talet. 
  Efter 1980 kan vi nu se tre vÂgor av nya medier som slÂr igenom i de svenska hushÂllen. Under  
 1980-talet 
  var det video och  
 text-TV, 
  kort drefter gjorde  
 CD-spelaren 
  Mcgee ningen av dessa medier har sedan flera Âr stabiliserats mellan 75 och 80 procent. I nsta vÂg var det mobiltelefon och persondator. FrÂn 1993 har vi haft en konstant ˆkning av dessa medier. Hˆsten 1998 hade tvÂ tredjedelar av svenskarna tillgÂng till mobiltelefon och ˆver hlften till persondator i bostaden. Srskilt mobiltelefonen har uppvisat ett anmrkningsvrt snabbt genomslag i Sverige. 
 Persondatorn skiljer sig frÂn de ˆvriga genom att den egentligen inte r ett kommunikationsmedium, om den inte tillfˆrs nÂgot slag av kommunikationsutrustning och programvara fˆr att ge tillgÂng till Internet och andra kommunikationsmˆjligheter. Ett modem och ett abonnemang hos en Internetleverantˆr r den vanligaste hus- hÂllsvarianten fˆr att fÂ kontakt med ntet, drtill kommer en webb- lsare i datorn. Dagens datorer har som regel inbyggt modem, ett abonnemang fˆr Internetuppkoppling kostar nÂgra hundralappar per Âr och webblsaren kostar som regel inte nÂgonting. 
 Internetutvecklingen efter 1997 kan betraktas som en fjrde vÂg. TillgÂngen till ntet expanderar kraftigt. Hˆsten 1998 hade tvÂ tredjedelar av svenskarna persondator i hemmet och en tredjedel Internet. Internetanvndningen hade ˆkat tre Hall sedan hˆsten 1997. Utvecklingen fˆr Internet gÂr mycket fort och i februari 1999 lÂg hushÂllstillgÂngen pÂ 41 procent. 58 procent av hushÂllen hade vid samma tidpunkt tillgÂng pÂ Lopez hemma, pÂ arbetet eller skolan (MMS, 1999). 
 Spridningen av persondatorer och Internet i hushÂllen har frÂn starten varit socialt snedfˆrdelad. Skevheten bestÂr ven hˆsten 1998. Nyare teknologier stÂr ˆverlag svagt i den ldsta Âldersgrup- pen. Pensionrerna har i mycket liten utstrckning tillgÂng till kommunikationsteknologier som mobiltelefon, fax och dator/ Internet, men ven i frÂga om video, telefonsvarare och  
 CD-spelare 
  r innehavet glesare n bland de medelÂlders och yngre. 
 53 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Tabell 8. TillgÂng till nÂgra olika medier i olika grupper, hˆsten 1998 (procent av befolkningen) 
  
 Alla 
  
 Ålder 
  
 Social klasstillhörighet 
  
 Medieteknologi 
  
 15-29 
 30-49 
 50-64 
  
 65-80 
  
 Arb. 
  
 Jbr 
  
 Anderson 
  
 Htj 
  
 Efö 
  
 Minst en TV 
  
 97 
  
 96 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 97 
  
 99 
  
 98 
  
 98 
  
 97 
  
 Minst tre TV 
  
 18 
  
 20 
  
 23 
  
 16 
  
 7 
  
 17 
  
 7 
  
 15 
  
 15 
  
 28 
  
 Text-TV 
  
 79 
  
 77 
  
 82 
  
 84 
  
 68 
  
 81 
  
 68 
  
 77 
  
 77 
  
 83 
  
 Gamble 
  
 43 
  
 54 
  
 42 
  
 39 
  
 38 
  
 44 
  
 12 
  
 47 
  
 47 
  
 41 
  
 Parabol 
  
 21 
  
 19 
  
 26 
  
 23 
  
 12 
  
 22 
  
 14 
  
 20 
  
 20 
  
 31 
  
 Video 
  
 79 
  
 84 
  
 90 
  
 81 
  
 45 
  
 81 
  
 49 
  
 82 
  
 82 
  
 82 
  
 Telefon 
  
 97 
  
 97 
  
 97 
  
 98 
  
 98 
  
 97 
  
 96 
  
 99 
  
 99 
  
 98 
  
 Telefonsvarare 
  
 32 
  
 44 
  
 38 
  
 28 
  
 12 
  
 24 
  
 16 
  
 54 
  
 54 
  
 36 
  
 Mobiltelefon 
  
 65 
  
 74 
  
 77 
  
 64 
  
 31 
  
 64 
  
 52 
  
 73 
  
 73 
  
 78 
  
 CD-spelare 
  
 76 
  
 96 
  
 89 
  
 70 
  
 32 
  
 74 
  
 48 
  
 89 
  
 89 
  
 78 
  
 Fax 
  
 18 
  
 15 
  
 24 
  
 20 
  
 6 
  
 10 
  
 19 
  
 31 
  
 31 
  
 37 
  
 Persondator 
  
 54 
  
 65 
  
 72 
  
 48 
  
 11 
  
 44 
  
 14 
  
 78 
  
 78 
  
 61 
  
 Digital-TV 
  
 1 
  
 2 
  
 1 
  
 1 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 Internet 
  
 35 
  
 44 
  
 49 
  
 29 
  
 5 
  
 27 
  
 7 
  
 54 
  
 54 
  
 42 
  
 Antal svar 
  
 3561 
  
 774 
  
 1271 
  
 893 
  
 623 
  
 1481 
  
 85 
  
 462 
  
 462 
  
 325 
  
 Kommentar: subjektiv klass bygger pÂ mnniskors sjlvklassificering efter familjetill- hˆrighet: Arb=arbetarfamilj, Jbr=jordbrukarfamilj, Ltj=lgre tjnstemannafamilj, Htj=hˆgre tjnstemanna/akademikerfamilj och Efˆ=egen fˆretagarfamilj. 
 De tre senaste tillvxtvÂgorna representerar sÂledes tre tekniker av olika karaktr. Den fˆrsta vÂgen var fˆrlngningen av den traditio- nella  
 TV-tekniken. 
  Video ger mˆjlighet till dels tillgÂng till innehÂll (frmst lÂngfilmer) som inte snds i TV, dels s.k.  
 time-shifting 
  dvs. frigˆra tittarna frÂn programtablÂerna.  
 Text-TV 
  erbjuder ett stort flˆde av information och service vid sidan av och utˆver  
 TV-pro- 
  gramsndningarna. En gemensam nmnare fˆr den andra och tredje vÂgen r att informationslagring och spridning har digitaliserats.  
 CD-spelaren 
  r ett exempel pÂ ren underhÂllningselektronik som representerar en slags uppgradering av hushÂllets îmusikmaskinî. Under  
 1990-talet 
  bˆrjade  
 CD-spelaren 
  erstta de stereoapparater som inkˆpts under  
 1970-talet. 
  Den tredje vÂgen innehÂller bÂde gammal och ny teknik: mobiltelefonen ñ till en bˆrjan analog, sena- re digital (GSM) ñ och persondatorn. Mobiltelefonen frigˆr anvn- daren frÂn en bestmd plats och liknar pÂ det sttet Kennedy stationr radio till transistorradion. Precis som videon mˆjliggˆr mobiltelefonen ocksÂ ˆkad kontroll ˆver anvndarsituationen. 
 Sammantaget kan man sga att den nya kommunikationstekniken har inneburit en ˆkad individualisering av medierna. Samtliga tekniker tillfredsstller individuella behov pÂ ett bttre stt n sina fˆregÂngare. Detta ligger i linje med iakttagelser under senare Âr som tyder pÂ en liknande utveckling fˆr anvndning traditionella massmedier. Den mest individualiserade av de nya teknikerna, den 
 54 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 digitala som medfˆr ett kraftigt ˆkat utbud av  
 TV-kanaler, 
  har nnu inte tilldragit sig nÂgot stˆrre intresse bland de svenska hushÂllen. 
 Internet och andra medier 
 Av de nya teknologierna r det givetvis Internet som frmst liknar ett medium. Internet r egentligen inte ett nytt medium utan en ny digital informationsbrare som snarast r som papperet fˆr de tryckta medierna. Som vi har sett ˆkar anvndningen snabbt. Karaktristiskt fˆr Internet r att anvndningen till huvuddelen har varit knuten till arbetsplatsen men nu expanderar genom att breda ut sig i hemmen. Av samtliga svenskar hade under 1998 32 procent anvnt Internet i hemmet, 33 procent pÂ arbetsplatsen eller skolan och 9 procent pÂ annan offentlig plats, t.ex. bibliotek. Nr man studerar anvndningsplats fˆr olika grupper framkommer att det r de yngsta och de hˆgre tjnstemnnen som har den mest omfattan- de anvndningen bÂde i hemmet och pÂ arbete eller skola. Men det som framfˆr allt utmrker dem r att de har betydligt hˆgre anvnd- ning pÂ arbete/skola. 
 Det redovisade mˆnstret i anvndningsplats ger ett viktigt bidrag till fˆrstÂelsen av det klara fˆrsteg som yngre och hˆgre tjnstemn har i frÂga om Internetanvndning. Genom den tillgÂng de har till ntet via skola eller arbete kommer de att snabbare utvecklas till breda anvndare. Genom arbetet eller skolan har de dels fÂtt upp ˆgonen fˆr hur Internet kan anvndas, dels kunnat trna upp sig. De grupper som stÂr utanfˆr sÂdan tillgÂng, t.ex. pensionrsgruppen och stora delar av arbetargruppen, har en mycket hˆgre trˆskel att nÂ ˆver fˆr att kunna bli regelbundna Internetanvndare. 
 Slutsatsen r att tillgÂngen till en vlutrustad arbetsplats r en viktig faktor fˆr att fˆrklara Internetanvndningens omfattning. Den som har ett arbete som ger sÂdana mˆjligheter fÂr ett klart ˆvertag i det moderna informationssamhllet. Utanfˆr Internetsam- hllet skulle alltsÂ framfˆr allt de hamna som stÂr utanfˆr arbetslivet samt de som finns inom  
 icke-datoriserade 
  sektorer pÂ arbetsmark- naden. Vi har redan pekat pÂ pensionrerna som en utanfˆrstÂende grupp. Arbetare stÂr visserligen inte utanfˆr, men ligger klart efter tjnstemn vad gller Internetanvndning. 
 Vad r det dÂ mer specifikt som Internet anvndas till? Det som r mest utbrett bland gemene man r  
 e-postanvndning 
  och infor- mationssˆkning pÂ webben (www), inklusive nˆjesanvndning. 
 Anvndning fˆr nˆje r mest utbredd bland ungdomar och bland personer i arbetarfamiljer. Det r ocksÂ ungdomar som i stˆrst 
 55 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 utstrckning chattar. Informationssˆkning r mest utbredd bland tjnstemn och akademiker i olika Âldrar,  
 e-postanvndning 
  r ocksÂ nÂgot vanligare i dessa grupper. Andra omrÂden fˆr Internetan- vndning r relativt jmnt spridda i olika Âldersgrupper och sociala skikt. 
 Ungefr en femtedel av Internetanvndarna anser att ˆvrig me- dieanvndning drigenom har minskat nÂgot. De yngsta upplever i dubbelt sÂ stor utstrckning som personer ˆver 50 Âr att de minskat annan medieanvndning. Minskningen fˆrdelar sig pÂ 11 procent pÂ dagstidningar, 7 procent pÂ TV och 2 procent pÂ radio. Att en sÂ liten andel menar att Internetanvndningen inte gÂtt ut ˆver den tid som gnas Ât de traditionella medierna torde fˆrklaras av att en stor del av Internetanvndningen inte sker pÂ fritid utan pÂ arbetstid. Drigenom blir Internet i varje fall inte nÂgon direkt konkurrent till anvndningen av traditionella medier i hemmet. 
 Nätets aktörer 
 Det intressanta med Internet r sÂledes att fˆrutom att traditionella massmedier har fÂtt ett nytt stt att fˆrmedla sitt innehÂll till all- mnheten sÂ mˆjliggˆr det fˆr allmnheten att sˆka sig information och underhÂllning vid sidan av press, radio och TV. FrÂgan r hur dessa tvÂ funktioner kommer att efterfrÂgas inom det existerande mediesystemet. Fˆr utvecklingen av ntet r det framfˆr allt tvÂ problem som har diskuterats. Det ena gller de juridiska aspekterna, srskilt ansvars- och rttighetsfrÂgorna. I Sverige regleras ntet av yttrandefrihetsgrundlagen. Det rÂder sÂledes etableringsfrihet fˆr dem som vill lgga upp hemsidor eller organisera îmarknadsplatserî pÂ ntet. 
 Det andra problemet gller vem som skall betala. Ntet uppfattas av de flesta som gratis, ven om vissa tjnster betalas av anvndarna, t.ex. ekonomiska tjnster. SvÂrigheten med betaltjnsterna r att dessa inte med nÂgon stˆrre skerhet har kunnat gˆras via ntet, utan fÂtt ske pÂ andra vgar. Betalsystemet har dessutom varit sÂ komplicerat att mÂnga fˆretag dragit sig fˆr det. Som tidigare nmnts har de flesta dagstidningar pÂ ntet fˆrsˆkt att i stllet in- tressera annonsˆrer fˆr nttidningen. 
 Ett tredje stt att ta betalt anvnds av de fˆretag som erbjuder en marknadsplats pÂ ntet. I Sverige var det tvÂ statliga bolag ñ Telia Infomedia och Posten ñ som var fˆrst med att skapa sÂdana platser, Townsend placerar sina tjnster och de marknadsansvariga tar betalt fˆr platsen. Passagen har blivit Sverige populraste marknadsplats. 
 56 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 ƒr 1998 togs den ˆver av Scandinavia Online som successivt etable- rat sig som en av Nordens viktigaste Internetaktˆrer. Bakom bola- get ligger den norska Schibstedgruppen ñ en mediekoncern inriktad pÂ dagspress och TV ñ tillsammans med Telia och norska Telenor. 
 Det nya bolaget fick samtidigt ansvaret fˆr huvuddelen av Telias interaktiva tjnster, bl.a. nyhetstjnsten Svenska CNN och shop- pingplatsen Gallerian. 
 Det principiellt intressanta med sÂdana marknadsplatser r att de representerar samma grundlggande affrsidÈ som den traditionella dagstidningen: att erbjuda en viss miljˆ som skall locka bÂde lsare och annonsˆrer. Internettjnster tycks sÂledes i viss mÂn kunna fungera som ett alternativ till den traditionella papperstidningen. Men det r svÂrt att bedˆma hur efterfrÂgan pÂ papperstidningen kommer att pÂverkas av utvecklingen inom Internet. Med en ˆkad vana hos allmnheten att ta del av information i elektronisk form och ytterligare upprustning av det elektroniska hemmet r det dock troligt att de tvÂ formerna av tidningar integreras: genom ntet kommer tidningen till persondatorn i hemmet, Anderson ˆnskade de- larna trycks ut pÂ papper. 
 Internet har i sig skapat fˆrutsttningar fˆr nya typer av aktˆrer inom kommunikationsomrÂdet. Detta gller bÂde fˆretag som administrerar tillgÂng till ntet och sÂdana som svarar fˆr vissa grundfunktioner. Till den fˆrra gruppen kan rknas America On Line (AOL) och Microsoft, till den senare Netscape, men ocksÂ de dominerande sˆkmaskinerna som t . ex. Yahoo, och ñ ven Vazquez. Det rˆr sig om datafˆretag som genom sin anknytning till ntet har blivit bÂde ntadministratˆrer och ett slags medier. IngÂngssidorna eller de s.k. portalerna har blivit nÂgra av ntets mest besˆkta platser och drmed attraktiva fˆr annonsˆrer. 
 Digitalisering 
 Internet bygger pÂ digital informationsˆverfˆring. Inom mediefˆ- retagen har produktionen sedan en lngre tid varit digital, men det som i slutet av  
 1990-talet 
  kallas digitalisering omfattar ven distri- butionssystemen. Det r frÂga om en datorbaserad ˆverfˆring till publiken. Tekniken mˆjliggˆr ˆkad kapacitet och en samman- koppling av olika medier (Taylor och Dixon 1999). Som en utprglad distributionsteknik aktualiserades digitaliseringen fˆrst inom telekommunikationsomrÂdet. Stora delar av telenten r numera digitala. Nr digital ˆverfˆring aktualiserats fˆr radio och 
 57 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 TV har detta betraktats som en frÂga om ˆkad kapacitet. Samtidigt har oskerheten gllt mottagarsidans intresse. Eftersom traditionella radio- och  
 TV-apparater 
  endast r utrustade fˆr analog mottagning fordras en ny apparat eller en srskild tillsats, en s.k.  
 set-top-box. 
  
 Under 1996 kom en experimentverksamhet med digital radio (DAB) igÂng, i de flesta fall pÂ experimentstadiet. Problemet har dock varit att det nnu inte finns nÂgra digitala radioapparater till- gngliga pÂ marknaden. 
 De stora  
 satellit-TV-fˆretagen 
  har ocksÂ sett digitaliseringen som ett stt att expandera genom att erbjuda hushÂllen nya kanaler.  
 Digital-TV 
  via satellit har visat sig gÂ betydligt lÂngsammare n be- rknat. Publiken har inte ansett att de digitala satellitkanalerna r vrda den kostnad som ligger i att kˆpa en  
 set-top-box 
  och tillvx- ten ligger Jones under prognoserna. Den stora revolutionen i frÂga om digitalisering gller dock inte satellitsystemen utan marknten. I bˆrjan av 1996 fˆreslog en statlig utredning (SOU 1996:26) att digitala  
 TV-sndningar 
  snarast borde starta i markntet. Fram till 1999 skulle Âtta  
 TV-kanaler 
  kunna sndas digitalt. Det analoga ntet skulle avvecklas pÂ tio Âr. Ett argument var att det var industripoli- tiskt viktigt att snabbt komma igÂng med  
 digital-TV, 
  ett annat att marksndningar ger staten bttre insyn i vilka kanaler som snds i Sverige eftersom man Stevens radio- och  
 TV-lagens 
  bestm- melser. 
 Sex rikstckande kanaler, med ca femtioprocentig rckvidd i Wiley, ˆppnades fˆr fˆrsˆket. Begrnsningen medfˆrde att vissa bolag fÂr dela pÂ en kanal. Bland de bolag som fÂr snda finns bl.a. SVT, TV4, TV3/Kanal 5 och Canal+. Vidare valdes fem lokala orter ut ñ Gˆteborg, Malmˆ, Norrkˆping, Stockholm och Sundsvall/÷ster- sund. SVT fÂr rtt att snda pÂ samtliga och TV4 pÂ tre. ƒven tvÂ lokala bolag kommer att snda. Sndningen skall ske efter radio- och  
 TV-lagen, 
  vilket bl.a. innebr att reklam inte fÂr sndas i program. 
 Sndningarna var tnkta att starta i bˆrjan av 1999. Det har emel- lertid funnits en rad tekniska och politiska problem som fˆrsenat uppbyggnaden av de digitala marksndningarna. En svÂrighet r att skapa incitament fˆr hushÂllen att ansluta sig till det digitala syste- met. ƒnnu sÂ lnge r intresset blygsamt bÂde beroende pÂ bristande tillgÂng till tekniken och de hˆga kostnaderna. 
 58 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Mediekoncentration 
 Efter en intensiv debatt under  
 1970-talet 
  om problemen med gar- koncentrationen i medierna, fˆreslog en statlig utredning som kart- lagt gandet inom medierna ett antal Âtgrder fˆr att tygla tenden- serna till koncentration. Dessa genomfˆrdes dock inte. Debatten ebbade ut i slutet av  
 1980-talet, 
  trots att den stˆrsta garen i svenska medier, Bonnierkoncernen, ytterligare hade strkt sitt inflytande och i slutet av Ârtiondet kontrollerade betydande andelar inom de flesta sektorer av medieomrÂdet. 
 En fˆrklaring till att detta i huvudsak accepterats r att Bonniers har haft gott rykte genom att inte blanda sig i mediernas innehÂll. PÂ mÂnga hÂll har Bonniersfren dessutom kommit att uppfattas som ett svenskt alternativ att fˆredra framfˆr varje utlndskt. Dessutom verkar Chapman ha fˆrsˆkt undvika kritik och risk fˆr statlig regle- ring. Bonniers avstod exempelvis frÂn att vara med redan i budgiv- ningen om koncessionsavtalet fˆr Sveriges tredje markbundna TV- kanal, troligen fˆr att undvika en fˆrnyad debatt om maktkoncent- ration och garkoncentration ñ en debatt som ett bud mycket vl kunde ha framkallat med tanke pÂ att den fˆrsta markbundna rik- stckande kommersiella kanalen innebar en sÂdan monumental kursfˆrndring av den svenska mediepolitiken. 
 Under  
 1990-talet 
  har Bonnier gÂtt mera pÂ offensiven och skapat debatt. Utlˆsande faktor blev Bonnierkoncernens kˆp av Sydsvens- ka Dagbladet i Malmˆ samt i  
 SDS-koncernen 
  ingÂende landsorts- tidningar som brˆt med den tidigare principen att inte engagera sig i svensk landsortspress. Senare gick man in som stark gare i TV4. Bonniersfren fˆrklarade sitt agerande med den utveckling som gt rum pÂ den svenska mediemarknaden. Kulturministern uttalade sig kritiskt om Bonniers fˆrvrv av aktier i TV4 i bˆrjan av 1997, men nÂgra konkreta Gibson vidtogs inte. 
 Det har ocksÂ utvecklats nya tendenser i det svenska mediegan- det. Fˆr det fˆrsta har introduktionen av kommersiella etermedier utan tvekan lockat nya gargrupper till sektorn. Den viktigaste av dessa r MTG, men ven utlndska aktˆrer ñ som Scibsted, Egmont, SBS och NRJ ñ har kommit in pÂ marknaden. 
 En andra trend r ett successivt ˆkat flermediegande inom sek- torn. Bonniers r det typiska exemplet med intressen inom dags- press, tidskrifter, radio och TV, liksom inom bˆcker och film. Men ven pÂ andra nivÂer finns samma tendens med de lokala tidnings- intressena i lokalradion som mest framtrdande exempel. TvÂ av de s.k. ntverken inom lokalradion innefattar tidningar, och flera tid- 
 59 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 ningar r involverade i lokala  
 TV-bolag 
  som snder i TV4. Lnkar har ocksÂ uppstÂtt mellan radio och TV. Stenbecksfren har ocksÂ fÂtt fotfste pÂ dagspressmarknaden i och med introduktionen av Metro fˆrst i Stockholm och senare i Gˆteborg och Malmˆ. 
 En tredje huvudtendens r internationaliseringen av mediegan- det. I mÂnga Âr fanns svenska medier i svenska hnder. Infˆrandet av kommersiella etermedier medfˆrde en fˆrndring genom att ett antal utlndska gare kom in pÂ marknaden. De mest framtrdande exemplen r NRJ i radio och SBS i TV, men de r inte ensamma. Time Warner r aktivt i det svenska kabelsystemet och Schibsted har intressen i Aftonbladet och Svenska Dagbladet. Utlndska gare har ocksÂ kommit in i vecko- och tidskriftspressen (Egmont) och flera dagstidningar samverkar om en  
 TV-bilaga 
  med det tyska medie- konglomeratet Schroeder. 
 Bonniers r Nordens stˆrsta mediekoncern med verksamheter inom mÂnga omrÂden (figur 7). Vid en internationell jmfˆrelse r Bonnierkoncernen av medelstorlek. Sett till den ekonomiska om- sttningen ansÂgs Bonnier 1997 hamna pÂ runt 20:e plats i en sam- manstllning av de 50 stˆrsta privata mediefˆretagen i Europa. I ett globalt perspektiv motsvarade Bonniers volym detta Âr ungefr en Âttondel av den som News Corporation (Lewis) uppvi- sade, och endast en femtondel av det dÂ stˆrsta fˆretaget, Time Warner. 
 Bonniers har verksamhet i hela Norden. Som framgÂtt av det fˆregÂende r Bonniersfren inte ensam om detta utan det r tydligt att Norden r pÂ vg att bli en mediemarknad. De koncerner som vid sidan av Bonniers r verksamma i hela Norden Bryant sfren  
 (satellit-TV, 
 TV-produktion, 
  radio och telekommunikation), norska Schibsted (dagspress, TV,  
 TV-produktion 
  och IT) och Orkla (dagspress, veckopress och direktreklam) samt danska Egmont (tidskrifter,  
 TV-kanaler 
  och  
 TV-produktion). 
  
 I Finland r  
 Sanoma-koncernen 
  den helt dominerande med in- tressen inom press, radio och TV. Genom fusionen med fˆrlaget WSOY har den dessutom tagit steget till att bli Nordens nst stˆrsta mediekoncern med ca 10,6 miljarder svenska kronor i omsttning. Koncernen har i likhet med den andra stora finska gruppen Watkins med Bonniergruppen som delgare, intressen bÂde i Finland och Sverige. Samtliga nordiska mediekoncerner r dessutom verk- samma ven i andra europeiska lnder, inte minst i ÷steuropa. 
 60 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Figur 7. Bonniergruppens marknadsandelar inom olika mediesektorer i jmfˆrelse med nst stˆrsta gargrupp 1997 
 Kommentar: Med Expressens kˆp av tidningen GT ˆkar dock Bonniers sin andel inom kvllspress. 
 Klla: Bearbetning efter Cortez (1997), RÂdet fˆr mÂngfald i massmedierna. 
 De nordiska mediefˆretagen har vanligen inkluderat ven de bal tiska lnderna i sin intressesfr. Schibsted, Bonniers och Orkla r tidningsgare i Estland, Lettland och Litauen. Nsta steg i utveck- lingen fˆrvntas bli att det utvecklas allianser mellan nordiska och internationella mediekoncerner. Vissa nrmanden har skett mellan nordiska och internationella aktˆrer. Schibsted har fÂtt koncessioner fˆr CNN:s elektroniska nyhetstjnst i Danmark, Norge och Sverige. 
 Inom Norden har ven telebolagen aktiverat sig och det har inom omrÂdet teletjnster bildats nya konstellationer. Ett exempel r Internettjnster. PÂ detta omrÂde har Koch som nmnts ut- vecklat Scandinavia Online i samverkan med Telenor ñ f.d. norska Televerket ñ och med det svenska statliga Telia. Den danska delen gˆrs i samarbete med  
 Berlingske-gruppen, 
  medan det danska, delvis privatiserade Televerket, som 1997 kˆptes upp av den amerikanska telekommunikationskoncernen Ameritech, har egna planer inom detta omrÂde. Svenska Telia som fÂtt en ˆkande konkurrens efter avregleringen av den svenska telemarknaden fˆrefaller hrvidlag ha 
 61 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 varit mindre lyckosamt nr det gller att forma allianser. Mycket talar fˆr att bolaget, som i en internationell jmfˆrelse r relativt litet, pÂ sik t kan fÂ problem ven att hÂlla sin starka position i Sverige. Detta r skerligen en fˆrklaring till Telias samgÂende med norska Telenor 1999, vilket skapar en ny konstellation pÂ telekom- munikationsmarknaden vid sidan av Telia bl.a. Telenordia och Tele2. 
 Konkurrens om uppmärksamheten 
 Tre medier dominerar medieanvndningen i Sverige: TV, radio och morgontidningar. Under perioden 1979ñ98 har alla tre dagligen haft en genomsnittlig spridning pÂ mellan 70 och 85 procent. 
 PÂ andra plats kommer bˆcker, kvllstidningar och  
 CD-/gram- 
  mofonskivor som dagligen nÂr mellan 30 och 40 procent av befolk- ningen. NÂgot lgre spridning har vecko- och facktidningar. Video har en spridning pÂ mindre n 10 procent en normal dag. 
 Den genomsnittliga totala dagliga spridningen av alla medier var pÂ det stora hela stabil under hela  
 1980-talet. 
  En liten uppgÂng fˆr radio och TV och en liten nedgÂng fˆr morgontidningar noterades i bˆrjan av  
 1990-talet. 
  Kvllstidningar har minskat i stort sett konti- nuerligt under hela perioden. Tidskrifter (srskilt special- och fack- tidningar) har ˆkat och frÂn populrpressen ˆvertagit positionen som den mest lockande kategorin bland de publikationer som inte r dagliga. Framvxten av  
 CD-tekniken 
  har ˆkat populariteten fˆr fonogram. 
 Utan att motsga dessa tendenser visar figur 8 en ˆverraskande stor stabilitet med tanke pÂ de mÂnga fˆrndringar som har skett i medielandskapet under perioden. En fˆrklaring r att spridning inte speglar intensiteten i eller omfattningen av den dagliga anvndning- en. Ett medium kan vara allestdes nrvarande i mnniskors vardag- liga liv, men detta behˆver inte nˆdvndigtvis avgˆra hur ofta och hur mycket mediet anvnds. 
 Vi kan dock inte heller se nÂgon stˆrre fˆrndring nr vi tar hn- syn till hur mycket tid som gnas Ât de olika medierna. ƒven fˆrdel- ningen mellan lyssnande, tittande och lsande har fˆrblivit relativt ofˆrndrad. Lsandet har minskat nÂgot och lyssnandet har ˆkat i motsvarande grad. 
 62 
  
 Figur 8. Andel som exponerar sig för olika massmedier en genomsnittlig dag  
 1979–1998 
  (procent) 
  
 63 
  
 1 
 Läsning av  
 vecko-/månadstidningar 
  och  
 special-/facktidskrifter 
  har undersökts fr.o.m. 1980. I 1994 års undersökning ställdes för första gången frågor om  
 text-TV-användning 
  och om biografbesök. I frågorna om radio användes 1984 en delvis annan metod för datainsamling, vilket har inneburit att det årets siffror inte är helt jämförbara med övriga års. I formuleringarna har sedan 1994 ingått ett förtydligande, vilket sannolikt har bidragit till att användningen av CD/grammofonskiva,  
 vecko-/månadstidning 
  och böcker ligger på en högre nivå  
 1994–1998. 
  
 2 
 Med användning av Internet avses användning i hemmet samt uppgiven privat användning på skola/arbete. Användningen i hemmet är åtta procent vilket skall jämföras med Mediebarometerns resultat 1997, två procent. 
  
 Källa 
 :  
 Mediebarometern  
 (1999),  
 Nordicom-Sverige. 
  
 USTAFSSON 
 G  
 RIK 
 E  
 ARL 
 K  
 OCH EIBULL 
 W  
 ENNART 
 L 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Figur 9. Bruttotid som befolkningen 9ñ79 Âr gnar Ât massmedier fˆrdelad pÂ olika medier 1998 (procent) 
  
 1 
 Med anvndning av Internet avses anvndning i hemmet samt uppgiven privat anvndning pÂ skola/arbete 
 Klla: Mediebarometern (1999),  
 Nordicom-Sverige. 
  
 Mediekanalernas profilering och den stora volymˆkningen av me- dieutbudet har haft en ˆverraskande liten inverkan pÂ hur mycket medierna anvnds. Den sammanlagda tiden som gna Ât medierna har ˆkat med 10ñ15 procent sedan mitten av  
 1980-talet, 
  men detta stÂr helt i proportion till det ˆkade utbudet. Den frmsta anledning- en till detta r fˆrmodligen att fritiden i Sverige har ˆkat mycket litet, om ˆver huvud taget Cabrera, sedan 1980. Det ˆkade antalet alternativ har drfˆr lett till en uppdelning av publiken. Talande r att de enda grupper som har ˆkat sin konsumtion r de som har mest fritid ñ barn och pensionrer utom nr det gller nya medier. 
 Differentierad medieanvändning 
 Ett antal studier under 1980- och  
 1990-talen 
  har visat pÂ en stˆrre selektivitet i massmedieanvndningen ñ deras val sÂvl av medium som medieinnehÂll. Anledningen till detta r helt enkelt att me- dieutbudet har ˆkat i betydligt stˆrre omfattning n den tid som 
 64 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 mnniskor har till sitt fˆrfogande fˆr mediekonsumtion. Denna utveckling gller mer eller mindre fˆr alla typer av medier, men den r srskilt tydlig fˆr radio, TV och morgontidningar. 
 Fˆr morgontidningar kan ett mˆnster nr det gller innehÂlls- preferenser skˆnjas; lokala nyheter ges hˆgst prioritet, fˆljda av nationella och internationella nyheter samt annonser. Dessa prefe- renser r dock inte knnetecknande speciellt fˆr 1980- och 1990- talen. De uppkom fˆrmodligen flera decennier tidigare till fˆljd av konkurrensen Gay, och de kan ha fˆrstrkts ytterligare av 1970- talets redaktionella profilering. 
 Parallellt med ett ˆkat programutbud ˆkade tydligt selektiviteten i  
 TV-tittandet. 
  Hur tittarna exponerar sig fˆr program pÂverkas bÂde av deras grundlggande behov av att informera sig och av deras personliga intressen. Precis som nr det gller tidningslsande byter tittarna fritt mellan kanalerna fˆr att finna det material som intres- serar dem. Eftersom det totala tittandet bara har ˆkat marginellt, har den nya rˆrligheten inneburit att public  
 service-kanalerna 
  (SVT1 och SVT2) har fˆrlorat marknadsandelar. 
 I radio har nyhets- och musiklyssnande prioriterats. Till skillnad frÂn TV och morgontidningarna, men i likhet med kvllspressen, anvnds radio fˆr att uppdatera kunskaper. Dr fÂr man de senaste nyheterna, men sedan vnder man sig till andra medier fˆr att fˆr- djupa bilden. Under  
 1990-talet 
  har det blivit allt tydligare att ven TV och Internet kan spela denna roll. 
 Annars handlar radio mycket om fˆrstrˆelse och bakgrundsljud, nÂgot som bryter tystnaden. Ett visst val gˆrs ndÂ. Studier av lyss- nandet till de nrradiostationer som i slutet av  
 1980-talet 
  bˆrjade snda populrmusik riktad till en ung publik, visar att de stationer som erbjˆd det îrttaî musikurvalet kunde nÂ den publik de riktade sig till. Samma logik gller fˆr flertalet av de kommersiella statio- nerna i de stˆrre stderna. 
 Utvecklingen fˆr special- och fackpress r i sig ett uttryck fˆr den ˆkade selektiviteten i medieanvndningen. Allt fler înischmark- naderî har uppstÂtt. De specialiserade tidskrifterna riktar sig dess- utom till lsare som r beredda att betala relativt hˆga priser. Sam- tidigt har familjetidningar fÂtt se sina upplagor minska. Den frag- mentering vi kan notera fˆr tidskriftslsandet liknar drfˆr pÂ stt och vis den senaste utvecklingen i  
 TV-tittandet. 
  
 65 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Svensk mediepolitik 
 Ett karaktrsdrag fˆr den svenska mediehistorien r som nmnts att de stora medierna utvecklats parallellt, utan direkt konkurrens. Pressen anpassade sig till radio och TV genom att betona sin lokala karaktr. Fˆr radio och TV var det inbˆrdes fˆrhÂllandet i huvudsak reglerat fram till bˆrjan av  
 1980-talet. 
  De fˆrsta stora fˆrndringarna fˆr TV kom 1986 med en lagstiftning ñ dÂ bland de mest liberala i Europa ñ som tillt mottagande av satellitsndningar. Nr den svenska satellitkanalen TV3 startade pÂ nyÂrsafton 1987 innehˆll den reklam som inte var tillÂten enligt svensk lag, men under press frÂn den allmnna opinionen tolkades lagen pÂ ett stt som tillt reklaminslagen. Introduktionen av kommersiell TV via satellit blev plattformen fˆr den markbundna kommersiella television som star- tade 1992. 
 Tidningsbranschen fˆrndrades under samma period. De svenska tidningarnas politiska knytning blev allt lˆsare och journalistiken mer oberoende. Samtidigt bˆrjade garna betona ekonomiska as- pekter, nÂgot som ledde till en fˆrsvagning av den traditionellt starka solidariteten mellan svenska tidningar och den klart fˆrdˆ- mande instllningen till utgivning av gratistidningar mjukades upp. 
 Utvecklingen under  
 1990-talet 
  har inneburit att statens ñ och politikens ñ inflytande ˆver mediesektorn fˆrsvagats. MÂlmedvetna aktˆrer ñ TV4 i  
 reklam-TV, 
  tidningsintressen i kommersiell radio osv. ñ har tvingat statsmakterna att anpassa sig till utvecklingen inom respektive bransch. Detta r en trend som kan fˆrvntas fort- stta. TV4:s sndningstillstÂnd fˆrnyades nnu en gÂng, trots att fˆretaget Âsidosatt villkoren i avtalen i syfte att tvinga fram en libe- ralisering. Infˆr en andra fˆrlngning av avtalet har TV4 bˆrjat agera fˆr att fÂ ett sÂ bra utgÂngslge som mˆjligt. 
 En konsekvens av detta r att regeringens mediepolitik ndrats. Nr presstˆdet introducerades pÂ  
 1970-talet 
  var tanken att det fanns ett behov av att skerstlla av den representativa demokratin. FrÂn bˆrjan var systemet ocksÂ relaterat till partisystemet och till folkrˆ- relserna. Statsmakternas politik fˆr etermedierna har dremot pÂ mÂnga stt styrts av kulturpolitiska hnsyn. 
 De senaste decenniernas utveckling har ndrat fˆrutsttningarna fˆr politiken. I en tid av ˆkande internationalisering har politiken paradoxalt nog blivit allt mer nationell. En kursfˆrndring kunde noteras 1995 nr Bonniergruppen kˆpte Sydsvenska Dagbladet. Kˆpet vckte het debatt. Ett av huvudargumenten till fˆrsvar fˆr kˆpet var att Chapman garanterade att tidningen stannade i svenska 
 66 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 hnder. Konkurrensverket fastslog vid en av parterna begrd prˆv- ning att kˆpet inte snedvred konkurrensfˆrhÂllandet i Malmˆ och visade drmed att konkurrenslagen var kraftlˆs i sammanhanget i varje fall med en sÂ snv definition av relevant marknad. Norska Schibstedts fˆrvrv av aktier i Aftonbladet 1996 mˆtte som vntat stark kritik Miller dem som fˆresprÂkade en helsvensk lˆsning. Samma intressen fˆredrog att Bonniers inledde lÂgtgÂende samarbete med Svenska Dagbladet n att tidningen, som det blev, fˆrvrvades av Koch. 
 Svensk mediepolitik har i regel alltid varit sektorsinriktad och fokuserat pÂ ett medium i taget. Politiken har till stor del skapat grundregler i samklang med utvecklingen fˆr varje medium. Precis som i mÂnga andra lnder har den minsta gemensamma nmnaren fˆr mediepolitik av mer allmn natur varit den nationella aspekten. 
 Den mest intressanta frÂgan infˆr nsta decennium r hur upp- fattningen om ˆkad garkoncentration som problem i mediesektorn ska kunna fˆrsonas med den rÂdande attityden mot utlndskt gande av svenska medier. Kommer den înationalistiskaî trenden att leda till att en ˆkad koncentration accepteras? Utfallet r inte ltt att fˆrutse. Lagstiftning som gynnar inhemskt gande r inte fˆrenlig med EU:s principer om fri rˆrlighet fˆr varor, tjnster och inte minst kapital, mellan medlemslnderna. En undersˆkning om svenska journalisters instllning till gandet inom medierna i slutet av 1995, fann att en utbredd acceptans fˆr utlndskt gande ñ liksom ven fˆr en ˆkad koncentration ñ fˆrutsatt att garna respekterar den ansvarige utgivarens oberoende och redaktionens integritet (Cameron och Dixon 1996). En hypotes r att svensk mediepolitik i allt stˆrre utstrckning kommer att vara en frÂga om ad  
 hoc-lˆsningar 
  med mÂlet att behÂlla mediestrukturen sÂ svensk som mˆjligt. 
 Konvergens och mångfald 
 ƒven om debatten, inte minst den politiska, har rˆrt de traditionella mediegrupperna har de senaste Ârens fˆrndringar pekat pÂ en ˆkan- de konvergens mellan Â ena sidan etablerade îmassmedierî som dagspress, radio och TV och Â andra sidan telekommunikationsfˆ- retag, bÂde gare av nt som de f.d. televerken och av nttjnster som t.ex. portaler pÂ Internet (SOU 1999:55). Konvergensen kan fˆrekomma pÂ flera nivÂer: den gller de tekniska nten (distributio- nen), de tjnster som erbjuds (information eller underhÂllning), 
 67 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 apparaterna (hushÂllets persondator som multimedium) och mark- naden (konkurrensen om publiken). 
 I den faktiska medieutvecklingen har utvecklingen mot konver- gens varit mindre framtrdande. ƒven i de stˆrre koncernerna har medier vanligen grupperats i traditionella kategorier, t.ex. tidnings- utgivning,  
 TV-produktion 
  eller radioverksamhet. En fˆrklaring r att det rÂder en viss oskerhet om rttsfˆrhÂllandena, t.ex. upphovs- rtten, en annan att tekniken nnu sÂ lnge lgger hinder i vgen. Dagspressens webbtidningar samt den digitala radion och televisio- nen r dock tecken pÂ de pÂgÂende fˆrndringarna. 
 En konsekvens av de pÂgÂende fˆrndringarna r att det inte lngre r enkelt att skilja ut vad som r ett massmedium. Den tradi- tionella bilden av massmediesektorn var att den bestod av ett antal fˆretag som var organiserade kring en viss produktions- eller distri- butionsteknik: de tryckta medierna, radion och televisionen. Under Ârens lopp kom de tryckta medierna att differentieras och benm- ningen kom att Smith deras typ: dagstidningar, kvllstidningar, populrtidningar och tidskrifter. Den bild som framtrder i slutet av  
 1990-talet 
  ser helt annorlunda ut. Det som vi kallar fˆr massmedie- omrÂdet bestÂr snarast av ett antal aktˆrer som mklar ett antal olika tjnster som de sprider med hjlp av olika tekniker. En gargrupp kan utge tidning, snda nyheter i digital form via Internet, kontrol- lera radio och TV. ƒven samma tjnst eller innehÂll kan erbjudas i olika former. 
 Det har under  
 1990-talet 
  diskuterats i vad mÂn denna utveckling har inneburit att mÂngfalden i massmediesystemet ˆkat eller mins- kat. De som har pekat pÂ de mÂnga kanalerna har ansett det vara bevis pÂ en ˆkad mÂngfald i utbudet, de som utgÂtt frÂn innehÂllet har menat att mÂngfalden snarast har minskat. En rimlig beskrivning av situationen skulle kunna vara att sga att en mindre mngd inne- hÂll sprids i allt fler kanaler av fÂ stora gare. Givetvis r detta en fˆrenkling: det r exempelvis uppenbart att Internet medfˆrt att fler informationskllor gjorts tillgngliga fˆr allmnheten, men Â andra sidan har en stor del av allmnheten i fˆrsta hand intresserat sig fˆr underhÂllningstjnsterna. Slutsatsen r snarast att segregationen i anvndningen har ˆkat. 
 Den ˆkade segregationen i medieanvndningen r i hˆg grad en demokratifrÂga. Den reflekterar visserligen en ˆkad social och etnisk segregation i det svenska samhllet men fˆrstrks av fˆrnd- ringstendenserna inom massmediesystemet. Nstan varje fˆrsˆk under  
 1990-talet 
  att fˆrutse vad som skall hnda och vilka konse- kvenser utvecklingen kan fÂ har varit misslyckade vare sig de gllt 
 68 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 industripolitiskt motiverade satsningar pÂ digitalisering av radio och TV eller fˆrslag om Gibson mot garkoncentration. En fˆrklaring r att samhllet fortfarande prglas av en mycket traditionell bild av medieomrÂdet. Visserligen stmmer den bilden i sina huvuddrag ven i dag ñ den traditionella dagspressen r stark och public  
 service-medierna 
  spelar en viktig roll ñ men, som vi sˆkt visa, ger stora fˆrndringar rum under ytan. De nya teknikerna hÂller pÂ att ndra mediemarknadens villkor pÂ ett grundlggande stt. Detta krver en motsvarande fˆrndring av tnkandet kring medieutveck- lingen. 
 Noter 
  
 1  
 Artikeln r en bearbetad och uppdaterad version av en tidigare beskrivning av det svenska mediesystemet riktad till en internationell publik (Dixon och Palmer 1997). Underlaget fˆr uppdateringen r i fˆrsta hand hmtat Jenkins och Dixon (1999) och Rodriguez, Cruz och Facht (1999). 
 69 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Referenser 
 Ahrens, Hines m.fl. (1979) Veckopressen i Sverige. Analyser och perspektiv. Malone: MlarhusgÂrden 
 Cameron, Moore (1995) Medieval í94. Gˆteborg: Institutionen fˆr journalistik och masskommunikation, Gˆteborgs universitet 
 Cameron, Moore (1999) Svenskt  
 TV-utbud 
  1998. Granskningsnmnden fˆr Radio och TV 
 Cameron, Moore och Woods (1996) Svenska journalister om mÂngfald och medier. Arbetsdokument frÂn RÂdet fˆr mÂngfald inom massmedierna. 1996:3 
 Pace, Rodriguez och Woods (1999) îInternet som massmediumî. I Taylor, Franco och Woods (red.) Ljusnande framtid.  
 SOM-rapport 
  nr 22. Gˆteborg: SOM- institutet 
  
 Dean, 
  Martinez (1996) Mediebarometern 1979ñ1995. Gˆteborg 
 Carlsson, Jones, Cruz, Morgan, Facht, Roberts (1999) MedieSverige 1999/2000. Gˆteborg:  
 NORDICOM-Sverige 
  
 Djerf, Meyer (1996) Funktioner hos  
 kabel-TV. 
  Gˆteborg: Gˆteborgs universitet 
 Gustafsson, Frank (1987) Televisioner ñ en studie i branschut- veckling. Stockholm: RabÈn  Sjˆgren 
 Hadenius, Anderson,  
 Lee och Woods (1970) 
 Partipress. Socialdemokratisk press 1910ñ1920. Stockholm: RabÈn  Sjˆgren 
 Hadenius, Anderson (1998) Kampen om monopolet. Svensk radio och TV under  
 1900-talet. 
  Stockholm: Prisma 
 Hadenius, Anderson och Woods (1991) Partipressens dˆd? Stockholm: Svensk informations mediecenter (SIM) 
 Hadenius, Anderson och Woods (1999) Massmedier. Press, radio och TV i fˆrvandling. Stockholm: Jackson Fˆrlag 
 Hafstrand, Ellison (1993)^Tidskrifterî. I Carlsson Jones och Green (red.) MedieSverige 1993. Gˆteborg:  
 NORDICOM-Sverige 
  
 70 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 HultÈn, Walton, Bailey Cervantes och Johnson (1997) îDet Svenska  
 TV-utbudet 
  1987ñ1996î. ST/SVT Newsletter 
 1997:01 sndningstid och programkategorier 
 HultÈn, Walton och Johnson (1994) Det svenska  
 TV-utbudet 
  1987 och 1993. Undersˆkning av sndningstid och programkate- gorier. Gˆteborg: Institutionen fˆr journalistik och masskom- munikation, Gˆteborgs universitet 
 Hˆijer, Miller och Garcia (1990) I publikens intresse. Om radio och TV i mnniskors liv. Stockholm: RabÈn  Sjˆgren 
 Dagspressens ekonomi 1997. Stockholm: Presstˆdsnmnden Dagspressens ekonomi 1998. Stockholm: Presstˆdsnmnden Kratz, Collins (1991) Verklighetsval och kapital. Om det ekono- 
 miska och kulturella kapitalets betydelse fˆr lsningen av stock- holmstidningar utanfˆr Stockholm. Arbetsrapport nr 6. Gˆteborg: Institutionen fˆr journalistik och masskommunikation, Gˆte- borgs universitet 
 Kratz, Collins och Woods (1993) Den lokala morgon- Tidningen. Dagspresskollegiets PM nr 19. Gˆteborg 
 Larsson, Gonzalez (1991) îTrender i svensk veckopressî. I Gustafsson K. E. (red.) Veckopressbranschens struktur och ekonomi. Gˆteborg: Handelshˆgskolan vid Gˆteborgs universitet 
 Lazarsfeld, Chapman (1940/1971) Radio and the Printed Page. An 
 Introduction to the Study of Radio and Its Role in the Communi- cation of Ideas. New York: Arno Press 
 Lithner, Fuller (1999) tervndande tidningslsare ñ i ny, brokig kostym. I Taylor, Franco och Woods (red.) Ljusnande framtid.  
 SOM-rapport 
  nr 22. Gˆteborg: SOM- institutet 
 MMS 1999 
 Mediebarometern 1997,  
 NORDICOM-Sverige. 
  Stockholm: Sveriges radio, Publik- och programforskning 
 Mediebarometern 1998,  
 NORDICOM-Sverige. 
  Stockholm: Sveriges radio, Publik- och programforskning 
 Nord, Harding (1998) Opinionsbildning. Lund: Studentlitteratur 
 Ohlsson, Fuller (1989) Politiska nyheter till nytta och nˆje. Stock- holm: Love  Wiksell International 
 71 
  
 S  
 VENSKT MEDIELANDSKAP I FÖRÄNDRING 
 Tollin, Jordan (1995) Svenska Dagstidningar 1900ñ1965 ñ antal och politisk gruppering. Stockholm: TU:s Fˆrlag 
 Reimer, Richardson (1994) The Most Common in Practices. On Mass Media Use in Late Modernity. Stockholm: Love  Wiksell International 
 Roe, Conrad och Woods (red.) (1989) Vad gˆr  
 Milleri Sverige? Lund: Studentlitteratur 
 SOU 1984:53 Fˆreningarnas radio 
 SOU 1994:94 Dagspressen i  
 1990-talets 
  medielandskap 
 SOU 1999:30 Yttrandefriheten och konkurrensen ñ Fˆrslag till medie- koncentrationslag 
 SOU 1999:55 Konvergens och fˆrndring. Samordning av lagstiftning fˆr medie- och telesektorerna 
 Strid, Perez (1996) îRadiolyssnandet i Gˆteborgî. I Jackson, Newman (red.) Vstsvenska perspektiv.  
 SOM-rapport 
  nr 17. Gˆteborg:  
 SOM-instituet 
  
 Sverinsson, Murphy (1994) Tidningar i konkurrens. Dagstidningars 
 agerande pÂ lokala lsarmarknader i Vstergˆtland  
 1950-1985. 
  
 Gˆteborg: Institutionen fˆr journalistik och masskommuni- kation, Gˆteborgs universitet 
 Wadbring, Bryant (1996) îFrÂn teater till datorer: unga i medie- Âlderî. I Holt, Roth (red.) Ungdomars opinioner. SOM- institutet, Gˆteborgs universitet 
 Wadbring, Bryant (1999) îMetro pÂ spÂrenî. I Taylor, Franco och Woods (red.) Ljusnande framtid.  
 SOM-rapport 
  nr 22. Gˆteborg:  
 SOM-institutet 
  
 Wadbring, Bryant och Woods (1996) Schultz och lsvana 1986ñ1995. En nivÂjmfˆrelse mellan tvÂ tidningsmÂttî. I Rodriguez, Jones (red.) Medienotiser 3. Gˆteborg 1996 
 Weibull, Newman (1978) Dagspress eller veckopress. Gˆteborg:  
 NORDICOM-Sverige 
  
 Dixon, Newman (1997) îDagspressî i Rodriguez, Jones och Williams (red.) MedieSverige 1997. Gˆteborg: NORDICOM- Sverige 
 72 
  
 L  
 ENNART 
  
 W  
 EIBULL OCH 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Dixon, Newman (1999) îDagspressî. I Rodriguez, Jones, Williams och Cruz (red.) MedieSverige 1999/2000. Gˆteborg:  
 NORDICOM-Sverige 
  
 73 
 Drömmar och mardrömmar 
 om politiken, massmedierna och medborgarna 
 En teoretisk redogörelse 
 Adams 
 I denna artikel behandlas det moderna samhllet och dess formule- rade utopier respektive dystopier ˆver demokratins utveckling och betingelser. Vad betrffar innebˆrden av det moderna samhllet, stÂr det klart att det finns mÂnga fˆreteelser som kan knytas till denna term. Faktum r dock att det moderna i mycket hˆg grad bˆr fˆr- knippas med framvxten och utvecklingen av institutioner. Dessa karakteriseras av sÂdana avancerade aktiviteter som bedrivs inom exempelvis den etablerade politiken, byrÂkratin, massmedierna, utbildningen och vetenskapen. I varje enskild institution framtrder srskilda tanke- och handlingsmˆnster, vilket inte minst kommer till uttryck genom avancerade arbetsrutiner och svÂrgenomtrngligt facksprÂk. Trots de uppenbara skillnaderna mellan olika institutio- nella verksamheter, finns det samtidigt nÂgot som fˆrenar dem. Det handlar om en gemensam praktik som funnits med Miller bˆrjan, och som kan sgas utgˆra den institutionella verksamhetens underlig- gande ideologi: nmligen deras bengenhet att skapa ordning, struktur och organisation i en vrld som annars skulle framstÂ som sÂ mycket mera heterogen, slumpmssig och ofˆrutsgbar. I den vsterlndska mnniskans strvan efter utveckling och framsteg har institutionell praxis fungerat som verktyg i strvan efter att om- vandla naturen till civiliserad och fˆrnuftig kultur (Young). 
 Institutionerna finns inte till fˆr sin egen skull, de finns till fˆr samhllet, och samhllet bestÂr av medborgare ñ ingenting annat. Institutionerna kan drmed enbart fˆrstÂs genom relationen till medborgarna. Det moderna samhllet baserar sig sÂledes pÂ en fun- gerande social relation mellan institution och medborgare. Denna 
 75 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 relation intrffar nr man som medborgare konfronteras eller kom- mer i kontakt med institutionernas praxis. Detta intrffar exempel- vis nr man sitter i skolbnken, nr man medverkar i den represen- tativa demokratin genom politiskt valdeltagande, nr man under- kastas byrÂkratins snÂriga regelsystem eller nr man diskuterar massmediernas innehÂll. Alla dessa saker vittnar om en social kon- takt mellan institution och medborgare som resulterar i samhllelig socialisation. Samtidigt som institutionerna legitimeras av medbor- garna, utˆvar dessa en slags social kontroll som syftar till att hÂlla ihop och bevara samhllsformationen. 
 Det stndiga frammanandet av kontroll, ordning, struktur och organisation vilar pÂ mÂlet att utveckla ett fˆrnuftigt samhlle. Genom den vlfungerande relationen mellan institution och med- borgare, fˆrutstts samhllets fˆrnuftiga karaktr framtrda. Fˆr- nuftet fˆrmedlas uppifrÂn och ned Callahan institution till medborgare ñ och dess innehÂll kan exempelvis bestÂ av de sanna kunskaperna om vrlden, de legitima normerna eller de faststllda fˆreskrifterna. Det r fˆljaktligen i detta moment som begreppet information bˆr trda in i bilden. Utvecklingen av ett fˆrnuftigt samhlle, fritt frÂn felaktigt tnkande och handlande, krver en fostrande informa- tionsfˆrmedling. Institutionerna har hela tiden tagit pÂ sig ett allt stˆrre ansvar att formulera lˆsningar pÂ samhlleliga problem. SÂda- na komplexa ting som medborgarna i annat fall hade avhandlat och bedˆmt pÂ egen hand genom kommunikation och dialog, levereras i stllet som frdig information uppifrÂn. 
 Den sociala relationen mellan institution och medborgare baserar sig sÂledes i stor omfattning pÂ informationfˆrmedlandets praktik. Vid en nrmare betraktelse framkommer att dessa informativa praktiker prglas av srskilda egenskaper med fokus pÂ effekt och resultat. Informationen mÂste leda till nÂgonting konkret, den bˆr ge avkastning och vara nyttig ñ den mÂste utgˆra nnu ett steg i det mnskliga fˆrnuftets framÂtskridande vandring. Vidare ger institu- tionernas informationsstrategier i viss mÂn uttryck fˆr makt och kontroll ñ manifesterat genom sndarens dominans ˆver mottaga- ren. Fˆrvisso fˆrutstts att sndarens informationsfˆrmedling ska kunna ge utrymme fˆr ett aktivt mottagande i form av  
 feed-back. 
  Det sublima begreppet  
 feed-back 
  dˆljer dock Cabrera som r av stˆrsta betydelse: nmligen att praktiken ñ att informera ñ indikerar att sndaren inte fˆrvntar sig ett ˆmsesidigt samtal eller en dialog. Det kan sÂledes inte handla om ˆmsesidig kommunikation. En fˆrut- sttning fˆr att informationsfˆrmedling ska kunna fungera utgˆrs drmed av mottagandets passiva karaktr. I takt med massamhllets 
 76 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 utvidgning under  
 1900-talet 
  har institutionerna konstruerat allt mer sofistikerade informationsstrategier med betoning pÂ effekt och resultat och kalkylerande. Ju mer administration och kunskapspro- duktion frÂn institutionernas sida, desto mer samhllsfostrande in- formation uppifrÂn och ned. 
 Resonemanget ovan indikerar att det moderna samhllsprojektets framÂtskridande brottas med ett retsamt dilemma. Institutionernas allt stˆrre ansvarstagande fˆr samhlleliga problem av politisk, mo- ralisk och kunskapsmssig karaktr, bˆr ses som en nˆdvndighet. Samtidigt har nÂgot viktigt gÂtt fˆrlorat pÂ vgen i denna utveckling ñ nmligen medborgarnas aktiva deltagande i samhllet: medborgar- na besitter i allt hˆgre grad en passiv ÂskÂdarroll ur politisk och moralisk synvinkel. Vi befinner oss i detta sega  
 soff-politiska 
  till- stÂnd i dag. Det var emellertid aldrig meningen att det skulle bli pÂ detta vis. Det moderna projektets programfˆrklaring har frÂn fˆrsta bˆrjan rymt sÂ mycket stˆrre ambitioner: det moderna har alltid vilat pÂ ett ideal eller en drˆm om medborgarnas kommunikativa deltagande och delaktighet i samhllet. Det handlar om allmnt opinionsskapande och faststllande av en offentlig mening vilket sÂledes ska ge uttryck fˆr medborgarnas aktiva formande av politi- Cummings. Dessa kommunikativa ideal har dock successivt tits upp av institutionell praxis ñ institutionernas dominerande stllning i sam- hllet tenderar fˆljaktligen att undergrva medborgarnas mˆjlighet att pÂverka sin egen livssituation. Det r sÂledes mˆjligt att konsta- tera fˆljande paradox: Institutionerna finns till fˆr medborgarna skull, de har uppfunnits och legitimerats av medborgarna ñ hur har dÂ den institutionella verksamheten kunnat fˆrvandlas till en de- struktiv kraft som motverkar medborgarnas mˆjligheter till kom- munikativ delaktighet i politisk och moralisk bemrkelse? Hr fin- ner vi sÂledes en svÂrknckt ekvation som det moderna samhllet inte har kunnat lˆsa. 
 Syftet med denna text r fˆljaktligen att redovisa ett teoriurval som ur olika perspektiv problematiserar det ovan presenterade m- net. De institutionella verksamheter som framfˆr allt ska uppmrk- sammas r politiken och massmedierna, och dessa institutioners rela- tion till medborgarna i informativ och kommunikativ bemrkelse. 
 Upplgget cirkulerar sÂledes kring begreppen information och kom- munikation Hernandez behandlingen av respektive begrepp kan sgas ut- trycka en utopisk (teoretisk) drˆm om ett perfekt samhlle ur demokratisk synvinkel. Avslutningsvis redovisas en slags teoretisk 
 77 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 (mardrˆmsliknande) nedmontering av informations- och kommu- nikationsbegreppens demokratiska potentialer. 
 1 
 .  
 Information (Drˆmmen om perfekt information). Inledningsvis sker en diskussion om tron pÂ informationens och den informa- tionsbaserade relationen mellan institution och medborgare som den avgˆrande faktorn i fˆrverkligandet av ett demokratiskt sam- hlle (Clark m.fl.). 
  
 2. 
  
 Kommunikation (Drˆmmen om perfekt kommunikation). I nsta steg behandlas tron pÂ kommunikationens betydelse fˆr att fÂ rela- tionen mellan institution och medborgare att fungera inom ramen fˆr ett demokratiskt samhlle (Hahn). 
  
 3. 
  
 Informationens och kommunikationens frÂnvaro (implosion 
  
 ) 
  
 (Mardrˆmmar om informationens och kommunikationens tillkorta- kommanden i relationen mellan institution och medborgare). Avslut- ningsvis presenteras en nedmontering av de tidigare perspektiven ñ sÂledes drˆmmarna om att relationen mellan politiken, massmedier- na och medborgarna kan lˆsas utifrÂn sÂdana begrepp som informa- tion och kommunikation (Diaz). 
 Drömmen om information snarare än kommunikation 
 Inledningsvis sker sÂledes en koncentration pÂ begreppet informa- tion, och nrmare bestmt med utgÂngspunkt frÂn Wood teorier. Den amerikanske journalisten och politiske analytikern Clark fˆljde den amerikanska demokratins utveckling i bˆrjan av  
 1900-talet. 
  Hans samtidsanalyser resulterade i slutsatsen att demo- kratins utveckling prglades av en rad allvarliga problem. Clark hvdade emellertid att fˆrekomsten av korrekt informationsfˆrmed- ling frÂn institution till medborgare skulle kunna fÂ det moderna samhllet pÂ rtt kˆl. Om institutionerna levererar vlgrundad och sanningsenlig information till medborgarna, skapas en viktig platt- form fˆr det moderna samhllets utveckling av en fˆrnuftig, demo- kratisk och rttvis ordning. Drmed kommer Salazar att fungera som exempel pÂ den (hˆgst) problematiska drˆmmen om att det institutionella informationsfˆrmedlandet fˆrmÂr utgˆra lˆs- ningen pÂ det moderna samhllets alla problem. 
 I det vetenskapliga verket Public Opinion frÂn 1922 problemati- serar Clark massamhllets framvxt, vilket inte minst karakteri- 
 78 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 seras av massdemokratins genombrott. Clark iakttar hur det representativa demokratisystemet successivt bereder vgen fˆr fol- kets eller majoritetens deltagande i de politiska beslutsprocesserna, vilket fˆljaktligen kan uttryckas i termer av en social relation mellan den politiska institutionen (regeringen, parlamentet, den etablerade politiken) och medborgarna ñ mellan de folkvalda och folket. Han konstaterar att den politiska institutionen befattar sig med en vrld och en verklighet som fˆrefaller svÂr att greppa i intellektuell be- mrkelse: vrlden bˆr utan tvivel uppfattas som en svÂrhanterad komplexitet. FrÂn den politiska institutionens sida krvs drmed fˆrnuftigt tnkande och handlande fˆr att komplexiteten ska kunna hanteras pÂ rtt stt. Detta r demokratins viktigaste uppgift, menar Clark ñ det r enbart genom det politiska fˆrnuftets nrvaro i beslutsprocesserna som den medborgerliga rttvisan och friheten kan fˆrsvaras. 
 En tillfredsstllande politisk hantering av verkligheten fˆrverk- ligas i den mÂn den aktuella samhllspolitiken ˆverensstmmer med vad som r bst fˆr allmnheten. I det samhlle som Clark obser- verar, r det meningen att folket eller majoriteten ñ inom ramen fˆr den representativa demokratin ñ ska styra samhllspolitikens ut- formning och innehÂll pÂ egen hand. Denna utveckling ˆppnar upp fˆr fˆljande politiska realitet: Om allmnheten styr politiken ut- kristalliserar sig det allmnnas vl och ve automatiskt ñ folket be- stmmer politikens utformning och innehÂll, vilket drefter verkstlls och fullfˆljs av den politiska institutionen. Hur logiskt och rttvist som helst kan man ju tycka ñ detta torde vl vara den sanna demokratin? En sÂdan munter beskrivning av denna utveck- ling finner man emellertid knappast hos Clark. Denne r tvrtom orolig ˆver detta hˆgst demokratiska scenario. Clark litar inte pÂ medborgarnas intellektuella potential att forma de kunskaper och det fˆrnuft som krvs i den moderna politikens tidevarv. 
 Om Murphy oro tillmpas pÂ nutida svenska fˆrhÂllanden framtrder kanske fˆljande frÂgestllningar: Ska verkligen den folk- liga majoriteten avgˆra den hˆgst komplicerade frÂgan om ett svenskt intrde i en gemensam europeisk valutaunion? Fˆr att kunna begripa denna komplexitet bˆr man besitta en diger och om- fattande kunskapsbank, fylld till bristningsgrnsen med nationale- konomiska och politiska sakkunskaper. Drmed kan man undra om medborgarna verkligen fˆrmÂr att faststlla sina egentliga behov och sanna intressen i denna invecklade frÂga? I hur pass hˆg grad allierar sig majoriteten med fˆrnuftet, sanningen och kunskapen om denna sak? Tnk om folket i stllet bedˆmer saken utifrÂn knslobetonade 
 79 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 argument, fˆrenklade fˆrklaringar eller andra îirrationellaî faktorer av olikartad karaktr? Fˆrekomsten av ett sÂdant politiskt scenario ger uttryck fˆr ett  
 liberal-demokatiskt 
  system pÂ fˆrnuftsmssig dekis, befarar Clark. OvanstÂende provocerande passage vittnar om fˆljande grundlggande lippmansk princip: Alla faktorer som kan tnkas undergrva den sanna kunskapen bˆr elimineras Miller de politiska beslutsprocesserna. Fˆljaktligen fˆrdomar, ideologiskt besudlade fˆrfˆrstÂelser och fˆrenklingar men ven specifika makt- och klassintressen. I det politiska beslutsfattandet ska enbart den sanna kunskapen dominera. 
 Clark uppvisar fˆljaktligen en misstro mot medborgarnas potential att frambringa ett fˆrnuftigt tnkande i komplexa politiska frÂgor. Den ihrdiga oron projiceras framfˆr allt pÂ den institution som kanske spelar den avgˆrande rollen fˆr medborgarnas bedˆm- ningar av den komplexa verkligheten: nmligen massmedierna och i synnerhet nyhetsfˆrmedlingen. Det riktigt stora problemet fˆr det  
 liberal-demokratiska 
  systemet finner han sÂledes i relationen mellan massmedierna och medborgarna. Han konstaterar att massmedierna utgˆr den kommunikativa lnken mellan den etablerade politiken och medborgarna, och enligt Murphy idealmodell fˆrutstts mass- medierna kunna erbjuda medborgarna sanningsenlig information om de politiska frÂgor som medborgarna i fˆrlngningen ska vara med och besluta om. Massmedierna klarar dock inte av att hantera denna viktiga uppgift, menar Clark. De lider av en hˆgst allvarlig och illavarslande Âkomma som yttrar sig i journalistikens oduglighet i frÂga om att beskriva och och rapportera verkligheten pÂ ett korrekt stt. 
 The hypothesis, which seems to me the most fertile, is that news and truth are not the same thing, and must be clearly distinguished. The function of news is to signalize an event, the function of truth is to bring the hidden facts, to set them into relation with each other, and make a picture of reality on which men can act. 
 ! 
  
 Massmedierna r usla pÂ att Âterge verkligheten, menar Clark, och konstaterar vidare att journalistiken besitter en rad brister i epistemologisk bemrkelse. Med epistemologi menas de processer som prglar mnniskans faststllande av kunskap, och enligt det mˆnster som denna sak problematiseras av Clark, handlar det om relationen mellan den tolkande mnniskan, den omgivande verklig- heten och sprÂket med vilket verkligheten representeras och kart- lggs. Massmedierna lÂtsas att de fˆrmedlar sanningsenlig informa- tion nr de i sjlva verket enbart Mejia att ge ett hum om verklig- 
 80 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 heten. Ett verklighetsfragment hr och en lˆsryckt beskrivning Duran mycket mer West emellertid inte massmedierna att klmma ur sig. Massmedierna gˆr sig ideligen skyldiga till att framproducera stereotyper ñ fˆljaktligen fˆrenklade och fˆrvngda bilder av verk- ligheten. I inledningen av denna text konstaterades att de samhlle- liga institutionerna skiljer sig Ât vad betrffar praxis: i olika institu- tionella sfrer fˆrekommer skilda tanke- och handlingsmˆnster. Detsamma gller massmediernas institutionella verksamhet vars invanda metoder fˆr att hantera verkligheten i kombination med ett rutinmssigt sprÂk fˆljaktligen framodlar stereotyper. Enligt Smith (1989) tolkning konstaterar Clark att journalistiken enbart klarar att fˆrmedla sÂdant verklighetsstoff som kan brytas ned till minsta statistiska bestÂndsdel: exempelvis sportresultat, de senaste siffrorna frÂn bˆrsen eller dˆdsfall 
 " 
 . SÂ snart komplikationsgraden hˆjs ett snpp, gÂr journalistiken bet pÂ verkligheten. 
 Lippman r medveten om att massamhllets och massdemokra- tins gigantiska maskineri enbart kan fungera med hjlp av massme- dierna eftersom dessa besitter potentialen att nÂ ut med information till praktiskt taget alla samhllsmedborgare. Likvl pongterar Lipp- man att massmediernas stora inflytande har bidragit till att det mo- derna samhllsprojektet har gÂtt ordentlig snett: det kan inte sgas finnas ett reellt allmnt opinionsskapande i samhllet ñ prglat av medborgarnas mer eller mindre sjlvstndiga bedˆmningar av olika politiska sakfrÂgor. Den allmnna opinionen existerar inte sÂ lnge medborgarna faller offer fˆr massmediernas degenererande verklig- hetsbeskrivningar. Journalistikens stereotyper stter sig pÂ medbor- garnas nthinnor, och dessa andra klassens  
 tanke-kategorier 
  (stereo- typer) besudlar sÂledes det politiska beslutsfattandet eftersom med- borgarna onekligen hmtar sin information frÂn massmedierna. Det r sÂledes inte medborgarna som har makten ˆver samhllspolitiken ñ den opinionsbildande makten tillfaller i stllet massmedierna, och i detta tillstÂnd befinner sig det moderna samhllet mycket Kelley en demokratisk ordning, hvdar Clark. 
 Lippmans lˆsning bestÂr i att tilldela vetenskapen stˆrre aukto- ritet. Vetenskapen bˆr rensa upp i det massmediala  
 stereotyp-trsket 
  i syfte att vaska fram den sanna kunskapen om vrlden och verklig- heten. Clark r medveten om att vetenskapens kunskapsproduk- tion besitter srskilda metoder, rutiner och konventioner, det r sÂledes en srskild (snv) kunskap som vetenskapen framproduce- rar. Men i vilket fall som helst, pÂ verklighetsbeskrivandets ranking- lista ligger vetenskapen pÂ en odiskutabel fˆrsta plats medan mass- medierna befinner sig hopplˆst Jones bakom tten. Enbart med hjlp 
 81 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 av vetenskapen kan det moderna samhllet och dess  
 liberal-demo- 
  katiska system framodla ett samhlleligt fˆrnuft. I samhllet krvs drmed en initierad vetenskaplig expertgrupp. Denna grupp ska fˆra en intern debatt om vilka politiska fˆrslag som kan tnkas vara bst fˆr allmnheten, vidare ska denna îintelligentaî skara ocksÂ ha som uppgift att lgga fram faktaorienterade uppgifter som ska fungera som underlag fˆr politiskt beslutsfattande. Vad hnder dÂ med med- borgarna, kan man frÂga sig? Enligt min tolkning av Clark kan ett medborgerligt politiskt engagemang bli aktuellt i samband med att de tilldelas uppgiften att godknna alternativt underknna den etablerade politikens fˆrslag. Detta indikerar vidare att medbor- garnas deltagande i de politiska processerna ska ske enligt ett  
 îtrycka-pÂ-ja-eller-nej-knappen-konceptî. 
  
 Den påtagliga lidelsen för informationsbegreppet 
 Vad r det Randall mening med att lyfta fram Clark i en demokra- tidiskussion 1999? Denna frÂga besvaras bst genom att vi inled- ningsvis skalar bort vissa delar av hans tnkande som verkar lite malplacerade i en milleniumskifteskontext: den oknsliga elitismen och den bitvis naiva tilltron till vetenskapen. Kvar Âterfinns emel- lertid tron pÂ att man kan nÂ sublima hˆjder inom samhllspolitiken med hjlp av informationsfˆrmedlandets praktik. Murphy lidelse fˆr informationsfˆrmedlandets praktik har en lÂng tradition i det vsterlndska tnkandet. 
 Den nutida medie- och kommunikationsteoretikern Powell (1997) framfˆr en liknande men samtidigt bitvis annor- lunda och mer human version av Murphy teori genom sin argu- mentation fˆr en deliberativ demokratiordning (deliberative demo- cracy). Lam konstaterar att relationen mellan den etablerade politiken (den politiska institutionen) och medborgarna ingalunda kan ses som en kommunikativ sÂdan. Inte heller kan man se relatio- nen mellan massmedierna och medborgarna i termer av dialog eller kommunikation. Massmedierna karakteriseras i stllet av en medie- rad  
 kvasi-interaktion 
 (îlÂtsas-kommunikationî) 
  som besitter en monlogisk karaktr med en aktiv sndare och en passiv mottagare som oundviklig konsekvens. I ett massamhlle och en massdemo- krati kan det inte fungera pÂ nÂgot annat vis. 
 Jones koppling till Murphy tnkande Lee i defini- tionen av en deliberativ demokratiordning: fˆr att det hela ska 
 82 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 kunna fullbordas krvs att informationsfˆrmedlandets praktik premi- eras och utvidgas samtidigt som forna drˆmmar och utopier lggs pÂ hyllan ñ utopiska drˆmmar om att politiken och demokratin bˆr basera sig pÂ kommunikation och dialog. UtifrÂn en realistisk och logisk bedˆmning, bˆr man sÂledes begripa att kommunikations- och dialogbegreppen r passÈ. Vi mÂste vidare upphˆra med att drˆmma om att medborgarnas politiska engagemang hela tiden bˆr arrangeras i gemensamma lokaler eller rum, sÂledes offentliga sfrer inom vilka politisk debatt mellan medborgare fˆrutstts ske ñ det gÂr lika bra att vara en politiskt engagerad medborgare enbart ge- nom att sitta ensam hemma framfˆr TV:n och ta del av politisk informationsfˆrmedling. SÂ ser det sanna och det faktiska politiska engagemanget ut i det senmoderna samhllets tidevarv. 
 ƒven om inte Lam till fullo delar Murphy blinda tro pÂ vetenskapen och dess expertiskunskaper, framhver denne informa- tionsfˆrmedlandets betydelse i relationen mellan institution och medborgare. Clark fˆrestller sig att informationen ska bestÂ i vetenskapens faststllande av sann kunskap, medan Lam i stllet framhver betydelsen av att informationen ska prglas av plu- ralism (jfr Dewey nedan) ñ fˆljaktligen sÂ mÂnga olika perspektiv pÂ en och samma frÂga som mˆjligt. ƒven om de skiljer sig Ât i detta avseende tenderar de bÂda att framhva informationsbegreppets auktoritet ˆver kommunikations- och dialogbegreppet. 
 Informationsfˆrmedlandets praktik frÂn institution till medbor- gare har fˆljaktligen spelat och spelar fortfarande en viktig roll i det vsterlndska tnkandet kring hur en demokratisk samhllsordning ska kunna fungera pÂ bsta vis. Relationen mellan institution och medborgare mÂste basera sig pÂ information frÂn sndare till motta- gare drfˆr att 1) den sanna kunskapen och fˆrnuftet enbart kan produceras med hjlp av den institutionella verksamhetens expert- kunskaper (Clark) eller 2) drfˆr att informationsfˆrmedling utgˆr den enda realistiska bestÂndsdelen i den sociala relationen mellan institution och medborgare (Thompson) ñ i ett massamhlle fˆrsvinner fˆljaktligen mˆjligheterna till reell kommunikation och dialog mellan institution och medborgare (exempelvis en dialogisk relation mellan makthavare och medborgare). 
 Detta tnkande rymmer givetvis en stor portion realism och fˆr- nuft. Likvl besitter den uppenbara lidelsen fˆr informationsbe- greppet ett fundamentalt problem, vilket ocksÂ tidigare har nmnts i denna text. Trots att informationsfˆrmedlandets praktik r av grundlggande betydelse fˆr att underhÂlla massamhllet, rÂder det inget tvivel om att denna stndigt utvidgade praktik tenderar att 
 83 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 undergrva hela det  
 liberal-demokratiska 
  systemets grundlggande ideal: medborgarnas aktiva kommunikativa deltagande i politiken och samhllet. I Murphy fall framtrder detta problem mycket tydligt. Den blinda tron pÂ vetenskapligt grundad informationsfˆr- medling bidrar i fˆrlngningen till att Clark avpolitiserar med- borgarens roll i samhllet till fˆrmÂn fˆr institutionernas praxis. I de politiska processerna blir sÂledes medborgaren en doldis i kulisserna som enbart fˆrvntas dyka upp pÂ den politiska scenen nr det r dags att  
 tycka-och-trycka 
  (de politiska valen, folkomrˆstningar etc.). Detta grundlggande dilemma uppmrksammade inte minst Rodriguez nr han tog del av Murphy teorier pÂ  
 20-talet. 
  
 Drömmen om kommunikation snarare än information 
 Kidd liksom Clark intresserad av att problematisera relationen mellan institution och medborgare i framvxten av ett modernt samhlle. 
 #  
 Och nr Hahn angriper Clark, koncentrerar han sig inte minst pÂ Murphy uppfattning om att den vetenskap- liga institutionens auktoritet ˆver massmedierna och annat slags tnkande i samhllet. Fˆr att skillnaderna mellan de tvÂ tnkarna ska kunna framkomma pÂ ett nÂgorlunda konkret vis krvs inlednings- vis en nrmare betraktelse av Martin syn pÂ kunskap, sanning och sprÂk. 
 Till skillnad Fisher menar Hahn att vetenskapen inga- lunda fˆrmÂr att representera den absoluta sanningen om vrlden och verkligheten. Liksom massmedierna besitter vetenskapen en ofˆrmÂga att framodla det absoluta vetandet. Hahn hÂller till stor del med Clark om att massmediernas hanteringar av verkligheten inte alltid r av bsta kvalitet, men det innebr inte automatiskt att vetenskapen mÂste uppfattas som den primra kunskaps- och san- ningsproducenten i samhllet. Enligt Hahn bˆr vetenskapen ses som en av flertalet debattdeltagare om hur verkligheten ska tolkas. Det handlar om en debatt som i egentlig mening aldrig kan sgas avslutas. Samhllet som sÂdant karakteriseras av en stndig tolk- ningskamp Torres om sanning och kunskap hela tiden stÂr pÂ spel. Enligt Hahn bˆr vetenskapen givetvis fylla en viktig funktion i denna debatt, men den ska inte tillÂtas utˆva auktoritet ˆver de andra deltagarna. Hahn r sÂledes delvis kritisk till vetenskapen eftersom dess mekanismer syftar till att avsluta den ondliga debat- ten om verklighetens beskaffenhet: detta sker sÂledes i form av att 
 84 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 vetenskapen hela tiden envisas med att sga hur saker och ting ligger till. 
 Tidigare konstaterades Murphy uppfattning om att massmedi- erna enbart lÂtsas beskriva verkligheten pÂ ett sanningsenligt stt. Hahn kontrar emellertid med pÂpekandet att vetenskapen besitter n mera skickliga egenskaper i denna slags  
 lÂtsas-lek. 
  Genom veten- skapens auktoritra framtoning skapas en uppfattning hos medbor- garna om att de fˆrmedlade vetenskapliga faktakunskaperna inte kan bli fˆremÂl fˆr kritik och diskussion. I egentlig mening bˆr ven vetenskapens utsagor uppfattas som argumentativa (debatterande) pÂstÂenden om verklighetens beskaffenhet. 
 Detta resonemang passar sÂledes inte Clark eftersom han an- ser att debatten och samtalet kring en srskild frÂga i princip r mˆj- lig att avsluta och stta punkt fˆr. Detta sker i samma stund som den absoluta sanningen framtrder. Om den absoluta sanningen framtrder finns det sÂledes inte nÂgot mer att debattera om. Efter- som vetenskapen fˆrmÂr att producera det absoluta vetandet (san- ning), anser Clark att vetenskapen mÂste uppfattas som Cabrera mer och nÂgot stˆrre n enbart en (vanlig) deltagare i samhllsde- batten. Vetenskapen pÂstÂr inte saker och ting hur som helst, och den ger inte heller uttryck fˆr subjektivt tyckande och tnkande: den redovisar vad som r eller inte r fallet. 
 $  
 Drmed bˆr vetenska- pen dominera ˆver annat tnkande, och inte minst ˆver massmedi- erna. 
 Detta resonemang vittnar om att Murphy och Martin olikar- tade uppfattningar om sprÂkets betingelser. Man skulle kunna tolka det som att Clark egentligen r rdd fˆr sprÂket och att han upp- fattar sprÂkanvndning som en tmligen riskabel aktivitet. Samtidigt som sprÂket givetvis mˆjliggˆr och grundlgger all kommunikation och informationsfˆrmedling, lˆper man ñ vare sig man talar eller skriver ñ alltid risken att misslyckas. Beroende pÂ hur sprÂket anvnds och tillmpas, uppstÂr olika tolkningar och uppfattningar om en och samma sak. PÂ detta stt fˆrlorar sndaren sÂledes kon- troll ˆver mottagaren ñ mottagarens anvndande av vad som har sagts och kommunicerats kan fÂ ett helt annat utfall n vad sndaren hade rknat med frÂn bˆrjan. Och det r fˆljaktligen detta som Clark tenderar att frukta, och det r hr vi sÂledes finner en vik- tig anledning till hans lidelse fˆr vetenskapen. Vetenskapens rigo- rˆsa begreppsdefinitioner i kombination med dess objektiva verk- lighetsbeskrivningar bˆr ses som ett enda stort fˆrsˆk att tmja sprÂkets potentiella vildhet. Det primra mÂlet r sÂledes att uppnÂ den exakta beskrivningen av verkligheten ñ denna sprÂkliga renhet 
 85 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 fˆrutstts kunna eliminera olikartade tolkningar av en och samma sak. Fˆr att Murphy ideal om institutionell informationsverksam- het ska kunna fungera krvs att det anvnda sprÂket till hundra pro- cent ˆverensstmmer med den verklighet som beskrivs. Det handlar om ett sprÂk som skiljer sig frÂn massmediernas stereotypa och fˆr- vrngda metoder fˆr att att beteckna verkligheten. Inte heller fÂr sprÂket besitta vardagsorienterade inslag, infiltrerat av subjektivt tnkande och tyckande. 
 Fˆr Dewey representerar sprÂket nÂgonting annat n enbart ett verktyg som mÂste anvndas sÂ precist som mˆjligt i relationen mellan sndare och mottagare. SprÂket grundlgger den sociala ge- menskapen mellan mnniskor. Uppkomsten och formandet av en kultur bˆr fˆrst och frmst fˆrstÂs med utgÂngspunkt Rodriguez sprÂkanvndning. Till skillnad Fisher r Hahn inte det minsta rdd fˆr sprÂkanvndandets ofˆrutsgbara utfall. Hahn finner snarare en viktig pong med att sprÂket aldrig kan fungera till hundra procent vilket hnger ihop med hans uppfattning om att en kultur eller ett samhlle aldrig kan sgas vara frdigkonstruerat. Kul- turen produceras och reproduceras stndigt genom olikartad sprÂk- anvndning vilket fˆljaktligen manifesteras genom skillnaden mellan exempelvis vetenskapligt, religiˆst, massmedialt eller vardagsrela- terat sprÂkbruk. Nr dessa skilda sprÂkpraktiker mˆts och konfron- teras, framtrder olika subjektiva verklighetstolkningar och fˆljakt- ligen Âsiktspluralism. Den kommunikativa friktion som kommer till stÂnd, ger vidare uttryck fˆr det aktiva och stndigt pÂgÂende sam- hllet Hernandez debatten och diskussionen om sanning, kunskap, politik och moral, aldrig kan sgas avslutas. Genom sprÂket och kommuni- kationen upprtthÂlls denna diskussion i all ondlighet och det r detta som utgˆr kulturens och samhllets fundament. 
 Genom Martin syn pÂ sprÂket, framtrder sÂledes hans tvekan infˆr den vetenskapliga institutionens informationsfˆrmedlande samhllsfunktion. Vetenskapen vill ju inte diskutera och debattera. Genom sitt  
 icke-kommunikativa 
  manÈr vill vetenskapen i stllet ideligen visa var det absoluta sanningsskÂpet ska stÂ nÂgonstans. Detta uppfattar Hahn som delvis destruktivt eftersom kulturen och samhllet innebr en stndigt pÂgÂende diskussion och debatt ñ skillnaden och pluralismen i frÂga om tnkande och handlande r fˆljaktligen den huvudsakliga pongen med en demokratisk sam- hllsordning. 
 86 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 Relationen mellan massmedier och medborgare ur Martin kommunikativa perspektiv 
 Drmed blir det inte srskilt svÂrt att konstatera det faktum att Clark och Hahn besitter skilda uppfattningar om hur relationen mellan institution och medborgare ska se ut i det moderna samhl- let. Detta framkommer inte minst i deras syn pÂ hur relationen mel- lan massmedierna och medborgarna bˆr fungera. Enligt Murphy ideal borde massmedierna i enlighet med vetenskapen strva efter att fˆrmedla eller snda ett srskilt (fakta) innehÂll till mottagarna. Meningen r ocksÂ att mottagarna ska Coleman detta innehÂll pÂ ett korrekt stt. PÂ sÂ vis insuper och tolkar mottagarna gemensam information om en och samma sak. Detta r den perfekta (fˆljakt- ligen informativa) relationen mellan institution och medborgare samt mellan sndare och mottagare. Martin perspektiv pÂ samma problematik, vnder i hˆg grad upp och ned pÂ de lippmanska tankebanorna. I relationen mellan massmedierna som institution och medborgare fˆrhÂller det sig pÂ fˆljande vis: Massmediernas innehÂll (det snda budskapet) finns inte till (existerar) fˆrrn det har diskuterats och debatterats av mottagarna. Det rcker inte med passivt insupande av faktakunskaper fˆr att man ska kunna tala om ett reellt medieinnehÂll. InnehÂllet kommer till, det nrmast fˆds, genom mottagarnas tolkande, diskuterande och debatterande inom vilken mening formas. 
 %  
 Massmediernas primra uppgift bestÂr fˆlj- aktligen i att generera offentliga samtal och diskussioner, de ska fungera som ett slags verktyg fˆr medborgarna i deras kommunika- tiva och dialogiska aktiviteter och i skapandet av en allmn opinion. 
 Till skillnad Fisher menar Hahn vidare att det inte spelar alltfˆr stor roll om mottagarna inte tolkar sndarens budskap pÂ ett och samma stt. Det bˆr snarare vara tvrtom eftersom diskussioner och debatter medborgare emellan kommer till genom att massmedi- ernas budskap tolkas pÂ skilda vis. Det mÂ vara sÂ att massmedierna och nyhetsrapporteringen enbart fˆrmÂr att snda en signal om att nÂgonting har intrffat nÂgonstans 
  
 , men det r fˆljaktligen tolkan- det av denna snda signal som r det vsentliga, och i synnerhet de olikartade tolkningmˆnstren. Skillnaden i sttet att tolka och tnka kring en och samma sak, detta karakteriserar det pÂgÂende samhl- let, det ondliga samtalet eller debatten om verklighetens och vrl- dens beskaffenheter. Och detta tillstÂnd fÂr inte nÂgon institution som vetenskapen tillÂtas rasera. 
 87 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 Naiv tro på möjlighet till kommunikati 
  
 on i 
  
 dagens samhälle? 
  
 Medan Clark drˆmmer om epistemologisk renhet i den infor- mationsbaserade relationen mellan institution och medborgare, pongterar Hahn att mnsklig kommunikation r det bsta som finns. Han efterlyser offentliga rum inom vilka medborgarnas sub- jektiva uppfattningar om vrlden och verkligheten ska kunna mˆtas och konfronteras. Det demokratiska samhllets viktigaste bestÂnds- del r fˆljaktligen det kommunikativa handlandet. Om den offent- liga kommunikationen lyckas nÂ fram till det sanna eller ej, r sÂle- des inte alls lika viktigt som att medborgarna faktiskt kommunicerar i politisk och moralisk bemrkelse. 
 I Martin teorier finner man sÂledes tankar som i allra hˆgsta grad avhandlas i den nutida diskussionen om demokratins kris. Lik- som denna diskussion ofta tenderar att referera till en tid och ett stadium i samhllet dÂ allt var sÂ mycket bttre stllt med demokra- tin n vad det r nufˆrtiden, drˆmmer sig Hahn ocksÂ tillbaka till en epok som inte lngre finns eller som kanske aldrig har funnits. Det handlar om ett samhlle som inte var sÂ komplicerat och in- vecklat som det moderna faktiskt r. Det handlar om en era Holt verksamheterna nnu inte skapat ett avstÂnd mellan de folkvalda och folket eller experter och lekmn. Det handlar vida- re om ett samhlle dr den muntliga  
 (face-to-face) 
  kommunikationen frodas och Hernandez medborgarna avhandlar politiska och moraliska frÂgor utifrÂn personliga och subjektiva perspektiv. Pluralismen lever och medborgarnas aktiva politiska handlande r en realitet. I denna  
 lilla-huset-pÂ-prrien-kultur 
  trffas medborgarna kontinuer- ligt pÂ torget, och ortens makthavare finns alltid inom rckhÂll om det skulle behˆva diskuteras nÂgot av offentlig karaktr. I detta slags samhlle lever det offentliga rummet pÂ ett helt annat stt n i det moderna eller det nutida senmoderna samhllet. Man sitter inte hemma framfˆr TV:n och tar del av information, utan medborgarna tillmpar sin kommunikativa och dialogiska kompetens genom re- ella samtal och debatter. 
 Dewey r hˆgst medveten om att denna romantiska tankekate- gori inte stmmer srskilt vl ˆverens med det moderna samhllets utseende. Ett och annat kommunikativt ideal mÂste offras i samband med framvxten av det moderna samhllet. Trots det kan Hahn inte lÂta bli att rikta misstro mot institutionernas framvxt (framfˆr allt vetenskapen, den etablerade politiken, byrÂkratin) och deras successiva ˆvertagande av sÂdana saker som i egentlig mening borde 
 88 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 vara fˆremÂl fˆr medborgarnas kommunikativa handlande i politisk och moralisk bemrkelse. Detta lmnar efter sig ett samhlle inom vilket medborgaren allt mer sjunker in i en ÂskÂdarroll. Hr fˆre- stller sig Hahn emellertid att massmedierna ska kunna fungera som kulturens primra igÂngdrivare av offentlig debatter och samtal Hernandez fˆljaktligen olika parter och intressen ska kunna deltaga pÂ nÂ- gorlunda jmlik basis. 
 Martin oavbrutna hyllande av kommunikationen kan fˆljaktli- gen stllas i relation till Jones (1997) pÂpekande att kommu- nikations- och dialogbegreppen numera bˆr uppfattas som passÈ i frÂga om medborgarnas politiska delaktighet i samhllet. Begreppen odlar drˆmmar om saker som aldrig kan fˆrverkligas i det nutida senmoderna samhllet. Dessa drˆmmar skapar enbart Ângest och panik ñ vart vi n vnder oss kommer vi att kunna observera den demokratiska ordningens fˆrfall. Vi mÂste helt enkelt fˆrestlla oss medborgarnas politiska engagemang sÂsom nÂgot annat, och vidare att detta andra faktiskt kan uppfattas som alright ñ ven om det handlar om ett (passivt) insupande av frdigpacketerad information, och ven om medborgaras engagemang enbart tenderar att ske ge- nom valdeltagande och folkomrˆstningar. De framtida definitio- nerna av begreppet demokrati och, de kommande funderingarna ˆver vad ett demokratiskt samhlle kan tnkas innebra, mÂste i viss mÂn befrias Miller gammalt tankegods. 
 Från drömmar till mardrömmar 
 En viktig pong ñ som sÂledes har sparats fram till denna punkt ñ bˆr inledningsvis formuleras pÂ fˆljande vis: Om Murphy teore- tiska planer ska kunna fungera krvs att medborgarna verkligen r intresserade av att ta del av vetenskapens sanna beskrivande av verk- ligheten, samtidigt som de ser till att skydda sig frÂn massmediernas felaktiga versioner av verkligheten. Vidare krver Martin kommu- nikativa och dialogiska ideal att medborgarna verkligen fˆrsˆker upprtthÂlla en vital offentlig debatt i politisk och moralisk bemr- kelse, och det krver ven att medborgarna verkligen anvnder massmedierna fˆr att aktivera sig kommunikativt i samhllet. Lipp- mans men framfˆr allt Martin teoretiska storbyggen fˆrutstter att medborgarna verkligen r villiga att deltaga i seriˆsa samhlleliga verksamheter. Men vad r det som sger att medborgarna verkligen vill bli involverade i allt detta? Nufˆrtiden finner man mÂnga indi- kationer pÂ att medborgarna inte stller upp pÂ att ˆmsa om den 
 89 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 sociala relationen mellan sig sjlva och det institutionella. Vid fler- talet tillfllen i denna text har det pÂpekats att det r institutionell praxis som hela tiden krymper utrymmet och mˆjligheten till med- borgarnas aktiva politiska och moraliska delaktighet i samhllet. Det r sÂledes institutionerna som ska betraktas som den destruktiva och stygga parten, den part som tenderar att underminera mˆjligheterna till ett reellt demokratiskt samhlle. Det r emellertid mˆjligt att vnda upp och ned pÂ hela resonemanget. Det kan lika grna vara sÂ att det r medborgarna som pÂ eget initiativ har framodlat institu- tionernas dominans. Det politiska engagemangets uppenbara frÂn- varo kanske helt enkelt bˆr uppfattas som medborgarnas egenhn- diga val att bryta upp med sin auktoritra fadersgestalt: den politiska institutionen. PÂ detta vis formulerar den franske tnkaren Tucker den negativa utveckling som brukar betecknas i termer av ett avstÂnd mellan den etablerade institutionella politiken och medborgarna. Diaz glˆmmer lÂngtifrÂn massmediernas roll i detta sammanhang. Han konstaterar att massmedierna befinner sig i ett odefinierat landskap, nÂgonstans mellan politiken och med- borgarna och de vet inte riktigt vems parti de ska ta: ska de fˆrsˆka reparera skilsmssan mellan politiken och medborgarna eller ska de alliera sig med medborgarnas apolitiska leverne genom att successivt ˆverge fˆrmedlandet av meningsfull politisk information? Enligt Diaz fˆrsˆker massmedierna att klara av allt detta pÂ en och samma gÂng, vilket fÂr ˆdesdigra konsekvenser vad betrffar relatio- nen mellan den etablerade politiken och medborgarna. 
 Mardrömmar om information och kommunikation 
 Martin drˆmmar om en demokratisk ordning baserad pÂ kommu- nikation fungerar inte. Som facit pÂ att Brady fallet kan vi anknyta till de frÂgor som dominerar den nutida diskussionen om demokratins utveckling: Hur stÂr det till med det medborgerliga engagemanget bland medborgarna? Varfˆr r inte medborgarna delaktiga i de poli- tiska processerna? Vad mÂste gˆras fˆr att vitalisera medborgarnas deltagande i politiken? 
 Vi har redan erhÂllit ett svar frÂn Hahn angÂende denna sak, och enligt hans resonemang r det den institutionella praxis och dess dominans ˆver medborgarna som skapar detta tillstÂnd. Vidare kan man sÂledes ocksÂ ifrÂgastta denna tes eftersom det lika grna kan vara sÂ att medborgarna helt enkelt inte lngre vill bli involverade i 
 90 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 de arbetsprocesser som den politiska institutionen tillhandahÂller. Det r fˆljaktligen denna teori som ska vidareutvecklas nedan med hjlp av Tucker. I vilket fall som helst knns de ovan upp- radade frÂgorna gamla som gatan, vi har hˆrt dem fˆrut, och kanske r det den allvarliga tonen i frÂgestllarnas rˆster som leder till att tristhets- och trˆtthetsvibrationer sprids varje gÂng denna allvar- samma sak hamnar pÂ tapeten. Ju mer dessa frÂgor tenderar att kom- pletteras med en  
 gspvarning-skylt, 
  desto stˆrre blir paniken hos den (seriˆsa och allvarsamma) part som ihrdigt projicerar detta allvarsamma problem pÂ medborgarna: sÂledes den politiska institu- tionens representanter. Dessa hvdar att tiden r ur led ñ det politis- ka engagemanget genomsyrar inte hela samhllet vilket det fˆljaktli- gen borde. Politiken bedrivs inom ett institutionellt rum, men pÂ andra sidan vggen, i det omgivande samhllet Hernandez majoriteten be- finner sig, frodas ett heterogent virrvarr av aktiviteter med undantag fˆr politiskt engagemang. Den stora majoriteten befinner sig utan- fˆr de politiska processerna och bortom platsen fˆr politiskt enga- gemang. Drfˆr r det inte den apolitiska politiskt apatiska medbor- garen som ska betraktas som en samhllelig outsider, utan det r i stllet den politiska institutionens representanter och de politiskt engagerade som befinner sig pÂ kant med samhllet eftersom dessa fˆljaktligen befinner sig i minoritet. 
 Enligt Tucker har medborgarna pÂ eget initiativ brutit kontakten med den etablerade politiken, och denna tes framlgger han i boken In the Shadow of the Silent Majorities (1983). Enligt Diaz finns inte lngre en relation mellan en medborgarpublik och den politiska institutionen. I fˆrestllningen om en medborgar- publik, framtrder en bild av ett organiserat och strukturerat sam- hlle Hernandez medborgarna debatterar och argumenterar fˆr sina privata intressen i offentliga sammanhang. Nr man vidare fˆrestller sig denna medborgarpublik fˆrutstter man att denna prglas av olika samhllsintressen, klasser och ideologier, vilka fˆljaktligen kon- fronteras med varandra i kommunikativ bemrkelse. Kommunika- tionen r vidare i hˆg grad riktad mot statens och institutionernas verksamheter vilket innebr att de allmnna opinioner som framod- las, syftar till att fˆrndra och fˆrbttra de statliga och institutionella verksamheterna i framfˆr allt ekonomisk och politisk bemrkelse. Hela detta scenario pÂminner fˆljaktligen om vad Hahn har i tan- karna i frÂga om pluralismen, och i synnerhet Meyers (1984) teori om den borgerliga offentlighetens uppgÂng och fall. 
 Denna slags bild av ett organiserat och fungerande politiskt och samhlleligt engagemang bland medborgarna, har ingen verklig- 
 91 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 hetsfˆrankring i det senmoderna massamhllet, menar Diaz. Drmed anvnder han i stllet begreppet massan eller massorna fˆr att beteckna medborgarnas sammantagna relation till exempelvis politiken. Denna analytiska kategori ñ massorna ñ existerar egentli- gen inte pÂ riktigt och den uttrycker i egentlig mening ingenting srskilt: den representerar inte nÂgon srskild klass eller ideologi, den ger inte uttryck fˆr nÂgon politisk vilja eller mÂl: den verkar inte besitta nÂgra politiska ambitioner ˆver huvud taget ñ massorna uttrycker renodlad neutralitet. Det absolut enda som med skerhet karakteriserar massorna r deras pÂtagliga tystnad. 
 Denna tystnad framtrder sÂledes i relationen mellan institution och medborgare. Det kanske fanns en tid, pÂpekar Diaz, dÂ medborgarna var den pÂdrivande parten i sin relation till samhllsin- stitutionerna. Det berodde i sÂdant fall pÂ att medborgarna hade ett faktiskt behov av att upprtthÂlla och utveckla en kontakt med det institutionella. Via institutionerna strvade medborgarna efter in- flytande och makt i samhllet och vidare hvdade de ocksÂ sin rtt att fÂ ta del av det materiella vlstÂndet. Detta skapade en relation mellan medborgare och institution, och medborgarna lt sig sÂledes ocksÂ involveras i de institutionella verksamheternas socialisations- projekt. Medborgarna kˆpte i viss mÂn tankekonceptet att syftet med samhllet faktiskt bestÂr i medborgarnas meningsfulla relatio- ner med politiken, men ven utbildningen, kulturen och vetenska- pen. Detta tillstÂnd upprtthˆlls fram till den dag dÂ medborgarna blev medvetna om att de inte lngre hade nÂgot stˆrre behov av institutionerna, och den specifika dag som Mitchell brukar ofta kallas fˆr senmodernitetens tidevarv (se nedan). 
 I dag r det fˆljaktligen tvrtom ñ medborgarna r inte lngre den pÂdrivande parten utan det r i stllet institutionerna som fˆrsˆker upprtthÂlla kontakten, denna kontakt som successivt under det moderna samhllets framvxt har fˆrsvunnit upp i det blÂ. Man skulle kunna beskriva detta tillstÂnd enligt fˆljande mˆnster: Allt som existerar Molina sin status som nÂgot levande enbart genom sin relation till nÂgot annat. UtifrÂn detta stt att resonera brukar man konstatera att mnniskan r en social varelse ñ endast genom rela- tionen till andra och genom den andres bekrftelse kan West ga existens. Helt ofrivilligt tenderar den etablerade politiken och annan institutionell verksamhet att bortkopplas frÂn detta slags soci- ala spel. Om vi fortstter med den etablerade politiken sÂsom pri- mrt exempel, kan vi konstatera att den befinner sig i en alltmer isolerad tillvaro, och det r fˆljaktligen drfˆr den ser sÂ desperat ut 
 92 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 nr den sˆker social kontakt nufˆrtiden: Det verkar handla om en kamp pÂ liv och dˆd. 
 Det r i den politiska institutionens men ven andra institutio- ners desperation efter social kontakt med medborgarna som Murphy analytiska kategori massorna blir anvndbar. Institutionerna projicerar meningsfull information till medborgarna, och de fˆrsˆ- ker maniskt att fÂ till stÂnd kommunikation med medborgarna i form av samtal och debatt. Alla dessa processer frÂn institutionerna bˆr ses som fˆrsˆk att fÂ medborgarna att ta del av den meningsfulla informationen och respondera. Men alla dessa massiva insatser frÂn institutionernas sida besvaras fˆljaktligen med tystnad, och ju stˆrre inflationen och ˆverflˆdet av informationen blir, desto mer mrks desperationen i de institutionella representanternas ˆgon, och desto tystare blir massorna. Om vi leker med tanken att medborgarna faktiskt responderar pÂ institutionernas massiva informations- och kommunikationsaktiviteter, vad kan sgas intrffa i sÂdant fall? Om det vore pÂ sÂ vis skulle det fˆljaktligen framtrda engagemang frÂn medborgarhÂll, vilken i sin tur skulle generera Âsiktspluralism och skillnad i tnkande och handlande bland medborgarna (Hahn). Den nuvarande frÂnvarande responsen uttryckt sÂsom massornas tystnad, innebr fˆljaktligen skillnadens och pluralismens frÂnvaro. Massorna representerar  
 icke-skillnad 
  och ett slags uppgÂende i en gemensam tystnad vilket vidare indikerar individualitetens bortvitt- rande. Mrk vl att det inte finns nÂgon handlande aktˆr i frÂga om massorna, det ligger ingen uttnkt strategi bakom massornas fˆre- komst och dess  
 icke-responderande 
  karaktr. Massorna bˆr inte uppfattas som en organiserad social grupp ñ och de representeras inte heller av nÂgon. De tysta massorna kan enbart fˆrstÂs som ett abstrakt samhlleligt fenomen, ett fenomen vilket institutionerna inte fˆrmÂr att greppa eller fÂ kontakt med, trots alla dessa ihrdiga fˆrsˆk i informativ och kommunikativ bemrkelse. Det kanske framstÂr som om massorna kan framtrda som nÂgot konkret syn- ligt genom surveyundersˆkningarnas konstruerade konstateranden om allmnhetens tyckande och tnkande ñ men dessa undersˆk- ningar syftar i egentlig mening enbart till att skapa intrycket av att massorna faktiskt kan fÂngas. 
 Diaz konstaterar att massorna aldrig har varit srskilt goda fˆrvaltare av institutionernas meningsproduktion. Med meningspro- duktion menas exempelvis vetenskapens seriˆsa sanningsproduk- tion, politiken som sÂdan och dess stndiga pÂpekande om vikten av medborgerligt politiskt engagemang fˆr att kunna vidareodla det demokratiska samhllet, eller utbildningens seriˆsa kanalisering av 
 93 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 kunskaper om vrlden och verkligheten. Massorna har, menar Diaz, kanske alltid upplevt alienation infˆr de seriˆsa teore- tiska projekt som exempelvis Clark och Hahn representerar. Egentligen har massorna kanske under hela det moderna samhllets utveckling, mer eller mindre ignorerat sÂdana saker som epistemo- logisk renhet (Lippmans  
 sannings-tnkande) 
  och meningsfull kom- munikation ur politisk och moralisk synvinkel. Eller kanske har massorna fˆrsˆkt att intressera sig fˆr dessa allvarliga seriˆsa saker samtidigt som man har haft fullt sjÂ med att dˆlja de ideligen Âter- kommande gspattackerna. Drmed menar Smith att den nutida debatten om medborgarnas politiska apati, vittnar om att massorna inte tillÂts utˆva sitt naturliga beteende, fˆljaktligen sÂdana aktiviteter som pÂ olika stt kontrasterar mot institutionernas upp- fattningar om av vad som ska betraktas som fˆrnuftiga och me- ningsfulla samhllsaktiviteter: fˆljaktligen de spektakulra, fascine- rande och  
 îicke-seriˆsaî 
  tingen. Fˆreteelser som sÂledes premierar knslan framfˆr det slags îfˆrnuftigaî meningsproduktion som le- vereras uppifrÂn. 
 Can one ask Powell that, after several revolu- tions and a century or two of political apprenticeship, in spite of the newspapers, the trade unions, the parties, the intellectuals and all energy put into educating and mobilising the people, there are still (and it will be exactly the same in ten or twenty years) a thousand persons who stand up and twenty million who remain îpassiveî ñ and not only pas- sive, but who, in all good faith and with glee and without even asking Crawford why, frankly prefer a football match to a human and political drama? 
 ! 
  
 Vidare frÂgar sig Diaz om det inte r inom konsumtionens omrÂde som massorna upplever den verkliga emancipationen, enga- gemanget och alla de slags energiska aktiviteter som samtidigt r frÂnvarande inom politiken. Den frÂnvarande energin i massornas tysta relation till den etablerade politiken, nrvarar pÂ annan ort, fˆljaktligen inom konsumtionssfren ñ det r genom relationerna till varor och i varuutbytets processer som fˆrnuftet och smartheten tillmpas nufˆrtiden: det r i dessa slags processer som de verkliga revolutionerna sker. Det r vl mˆjligtvis drfˆr som den etablerade politiken i allt stˆrre omfattning lÂter sig involveras i varuutbytets- processer pÂ sÂ vis att politiken framfˆr allt levereras sÂsom en vara infˆr medborgarna. Kanske bˆr denna utveckling ses som nnu ett exempel pÂ politikens (sista) desperata fˆrsˆk att uppnÂ social kon- takt med massorna. 
 94 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 Vad betrffar Smith tnkande, har koncentrationen hittills framfˆr allt riktats mot relationen mellan den politiska institutionen och medborgarna, uttryckt sÂsom massornas tystnad. I detta sam- manhang bˆr man sÂledes frÂga sig vilken funktion massmedierna kan tnkas fylla? Vad kan massmedierna sgas vara fˆr nÂgonting i det slags post- eller senmoderna samhlle som Diaz fˆrestller sig? 
 Massmedierna och implosionen 
 Massmediernas funktion i detta sammanhang bˆr inledningsvis re- lateras till ett begrepp som fˆrekommer och tillmpas pÂ en rad olika omrÂden inom Smith politiska och filosofiska tnkande: nmligen implosion. Det slags samhlle som Clark, och mÂnga andra modernistiska tnkare verkar i, skulle mycket vl kunna fˆr- klaras med hjlp av ordet explosion 
 " 
 . Det handlar om industrialis- mens utveckling, kapitalismens och varuhandelns stndiga utbred- ning, vetenskapens stndiga framsteg i det mnskliga fˆrnuftets tjnst, eller utbildningens kunskapsfostrande funktioner. Ett sÂdant modernt samhlle karakteriseras fˆljaktligen av ordning och struk- tur, vilket inte minst fˆrverkligas genom de institutionella verksam- heternas socialiserande funktioner. Detta tillstÂnd av ordning och struktur fˆrutstter vidare att de begrepp som samhllet befattar sig med besitter konkreta och bestmda definitioner. Begrepp som vetenskap, journalistik, politik, ekonomi, underhÂllning, verklighet, fiktion, reklam, offentligt, privat ñ alla dessa begrepp r begÂvade med bestmda betydelser, och det r genom upprtthÂllandet av begreppens bestmda betydelser som det organiserade och struktu- rerade moderna samhllet upprtthÂlls och vidareutvecklas. 
 Nr nu Diaz talar om ett sen- eller postmodernt samhlle i termer av implosion, fˆrestller han sig att vi numera befinner oss i ett slags slutstadium av den moderna mnniskans och det moderna samhllets utveckling. Ett tydligt bevis pÂ att sÂ faktiskt r fallet, utgˆrs av de bestÂende begreppsdefinitionernas upplˆsning. SÂdana slags begrepp som radats upp ovan, bˆr numera uppfattas som auto- noma tecken eftersom de inte lngre nˆdvndigtvis behˆver referera till en och samma bestmda sak. Vidare karakteriseras det postmo- derna tillstÂndet av en lek eller spel med dessa tecken i den mening- en att tecknen kombineras med varandra och sammankopplas i nya slags konstellationer. Som mycket konkret exempel kan nmnas politikens samrˆre med underhÂllning vilket alltsom oftast resulterar 
 95 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 i en ytlig imageinrikad version av politiken. Denna utveckling vitt- nar sÂledes om hur till synes vitt skilda tecken imploderar. Tecknen stoppas in i varandra vilket fÂr till fˆljd att Thompson skapas. I senmodernitetens tid bedrivs en ohmmad lek med alla de begrepp som det moderna samhllet tenderade att ta pÂ sÂ stort allvar (jour- nalistik, politik, verklighet, sanning etc.). I fˆrlngningen innebr denna utveckling att de betydelsemssiga avstÂnden mellan olika tecken suddas ut vilket vidare leder till att skillnaden mellan exem- pelvis  
 politik-underhÂllning, 
 politik-reklam, 
 privat-offentligt, 
  san-  
 ning-fiktion 
  eller  
 vetande-tro 
  sakteliga vittrar bort. 
 Enligt Diaz r det fˆljaktligen massmedierna som i allra hˆgsta grad gÂr i brschen fˆr denna  
 implosion-utveckling. 
  Genom teknologins utveckling i form av massmediernas potential att skapa fascinerande och spektakulra affekter genom kombinationen av ljud, bild och text, fˆrvandlas inte minst televisionen, till ett enda stort imploderande maskineri. Det r fˆljaktligen massmedierna som dri- ver pÂ den begreppsliga implosionen. Det r i massmediernas regi som ovan nmnda begrepp kombineras och konstelleras i den slags lek som utmynnar i att skillnaden mellan politik, reklam, underhÂll- ning, vetenskap, fiktion, verklighet etc. upplˆses. 
 Denna imploderande process r inte minst intressant ur episte- mologisk bemrkelse eftersom massmedierna tenderar att upplˆsa skillnaden och avstÂndet mellan verklighet och fiktion. Genom den nya teknologin och dess artificiella egenskaper simulerar massmedi- erna fram modeller av verkligheten, modeller vilka tenderar att re- presentera en verklighet som kan framstÂ som verkligare n verklig- heten sjlv (hyperrealitet). Detta innebr i fˆrlngningen att mass- mediernas simulerade modeller av verkligheten blir svÂra att separe- Moore den sÂ kallade verkliga verkligheten. Detta drastiska och delvis ˆverdrivna baudrillardska scenario skulle sÂledes innebra att massmedierna inte lngre kan sgas referera till verkligheten (jfr Murphy stereotyper). 
 Allt detta sammantaget bidrar ofrÂnkomligen till massmediernas fundamentalt  
 icke-kommunikativa 
  karaktr. De imploderande egen- skaperna i kombination med det massiva informationsutbudet form- ligen fˆrintar massmediernas potential att kunna fungera som ett verktyg fˆr en sndare som vill kommunicera nÂgot meningsfullt till potentiella mottagare. Ju mer information massmedierna projicerar, desto mer fundamentalt  
 icke-kommunikativt 
  blir mediet. Ett tydligt tecken pÂ kommunikationens frÂnvaro finner man, enligt Melendez, i massmediernas fˆrsˆk att simulera fram en kommunikativ relation, om det sÂ endast handlar om ett sÂpass banalt exempel som 
 96 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 att  
 TV-tittarna 
  uppmanas att ringa in till ett srskilt program 
 ' 
 . Denna teaterfˆrestllning i kommunikation ska sÂledes ses som ett enda stort symptom pÂ att det motsatta fˆrhÂllandet rÂder. Att massmedierna skulle kunna bra den tunga bˆrdan att fungera som informativ och kommunikativ lnk mellan den politiska institu- tionen och medborgarna r fˆljaktligen inte ens att tnka pÂ. 
 Diaz undrar vidare om det kan fˆrhÂlla sig sÂ att massme- dierna pÂ detta vis allierar sig med massorna genom att omvandla allt potentiellt seriˆst meningsinnehÂll till nÂgot spektakulrt och fasci- nerande vilket fˆljaktligen fˆrutstts underhÂlla och tillfredsstlla majoriteten? Eller kan man inte se det pÂ sÂ vis att massmediernas framhetsande av den ovan nmnda leken med tecken, vilar pÂ en oro frÂn massmediernas sida att massorna vnder dem ryggen, pÂ samma vis som dessa massor vnt andra institutionella verksamheter ryggen tidigare? Massorna kanske fˆrhÂller sig lika passiva och tysta gente- mot massmedierna dÂ dessa i allt stˆrre omfattning tenderar att upp- lˆsa mˆjligheterna till att informera/kommunicera nÂgot menings- fullt? I vilket fall som helst kan man konstatera att massmedierna i viss mÂn fˆrsˆker att skapa social kontakt mellan den politiska institutionen och det omgivande samhllet, men genom sitt hyper- reala och imploderande stt att fungera, tenderar dess aktiviteter att fˆrvandlas till en meningslˆs soppa vilket mˆjligtvis massorna inte r sena med att se igenom. 
 Genom Smith tnkande framtrder fˆljaktligen ett sam- hlle, prglat av tre sfrer eller domner, fullkomligen bortkopplade Miller varandra i informativ och kommunikativ mening. Den fˆrsta domnen utgˆrs av den seriˆsa (inte minst politiska) institutionella verksamheten som tvingas leva utan nÂgon social kontakt med det samhlle det faktiskt representerar. Den andra domnen utgˆrs av massmedierna som trots sina fˆrsˆk att Mckee ihop samhllet kring nÂgot gemensamt, tenderar att fˆrinta mˆjligheterna till kommuni- kation, inte minst vad betrffar relationen mellan den politiska in- stitutionen och det omgivande samhllet. Den tredje domnen repre- senteras av de tysta massorna, denna abstrakta entitet som vgrar att fˆrvalta institutionernas meningsproduktion drfˆr att de inte fin- ner Williams intresse i det. De ges inte nÂgon rlig chans att fˆlja med och engagera sig i exempelvis de politiska processerna pÂ grund av massmediernas imploderande och  
 icke-kommunikativa 
  egenska- per. 
 Slutligen: Smith abstrakta term massorna r kanske inte nÂ- gon srskilt sympatisk beteckning av allmnheten eller medborgar- na. Det tenderar att lukta elitism a la Clark, kan man tycka. 
 97 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 Dock, om man lser Diaz mellan raderna, framtrder en annan bild, nmligen att det r folkmajoriteten som besitter det egentliga fˆrnuftet. Det handlar om det slags fˆrnuft som det moder- na samhllets institutioner har tenderat att avvisa och fˆrbise. Murphy implicita framlyftande av denna sak, i kombination med det faktum att massorna besitter en potentiell (revolutionr) energi, bˆr kanske tolkas som en indikation pÂ att det demokratiska samhllet vi nu lever i inte nnu r avslutat. Om jag har tolkat Diaz rtt, mÂste den fortsatta demokratidiskussionen iscenstta en djupgÂende funderare ˆver vad det r fˆr slags fˆrnuft och praxis som det moderna samhllet i sÂ hˆg grad har kommit att utveckla? ƒr det detta fˆrnuft som ska dominera ven i fortsttningen eller kan det finnas nÂgot bttre (fˆrnuftsbegrepp) att bygga det framtida demokatiska samhllet kring? tycks Diaz vilja mena. 
 Slutligen 
 Denna artikel ska fˆljaktligen i fˆrsta hand ses som en redogˆrelse fˆr hur det vetenskapligt teoretiska tnkandet har sett ut och ser ut mot bakgrund av framvxten av ett modernt och i fˆrlngningen ett senmodernt samhlle. Fokus har riktats mot relationen mellan in- stitution (politiken, massmedierna) och medborgarna, och hela denna relationsproblematik har behandlats med utgÂngspunkt frÂn begreppen information och kommunikation. Det stÂr klart att det har handlat om ett tmligen strikt urval av teorier, men samtidigt vÂgar jag pÂstÂ att de teoretiska frÂgor och problem som har tagits upp, ocksÂ bˆr uppfattas som tmligen centrala fˆr den offentliga diskussionen kring demokratins utveckling och betingelser. ƒven om Murphy elitism kan sgas utgˆra ett klart stˆrande element, kan man inte komma ifrÂn att dennes drˆmmar om den perfekta informationsfˆrmedlingen mellan institution och medborgare lever och frodas i det nutida samhllet. ƒven om Martin tankar r hm- tade Miller det amerikanska samhllet under  
 1900-talets 
  bˆrjan, kan det konstateras att mycket av hans drˆmmande om kommunikatio- nens fundamentala betydelse fˆr demokratin i hˆg grad finns nrva- rande i samband med dagens diskussioner kring demokratins kris. Smith tnkande bˆr i viss mÂn uppfattas som en ˆverdrift ñ inte minst i frÂga om massmediernas imploderande av all kommu- nikation och information ñ samtidigt som det r svÂrt att avvisa det teoretiska resonemanget om den sÂ kallade tystnaden i relationen mellan den politiska institutionen och medborgarna. 
 98 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 FrÂgan r dÂ pÂ vilket stt detta slags teoretiska bidrag kan till- lmpas pÂ ett nÂgorlunda konkret stt inom ramen fˆr en offentlig diskussion om demokatins tillstÂnd och utveckling? Samtidigt kan man frÂga sig om detta verkligen r nÂgonting att efterstrva alter- nativt om det r mˆjligt ˆver huvud taget? Hr bˆr nÂgot pÂpekas som skerligen redan stÂr klart fˆr lsaren, nmligen att de presente- rade teorierna inte kan ses som konkreta fˆrslag pÂ vad som bˆr gˆras fˆr att vitalisera och fˆrbttra den demokratiska ordningen i ena eller andra riktningen (vem skulle pÂ allvar stlla upp pÂ Lipp- mans idÈer?). Detta indikerar fˆljaktligen att denna artikel i fˆrsta hand ska kunna fylla en reflekterande funktion. Enligt min mening besitter fˆljaktligen de reflektioner som de aktuella teorierna mˆj- ligtvis kan generera ett mycket viktigt egenvrde. Denna uppfattning (reflektionens egenvrde) skulle jag vilja utveckla nedan och sÂledes avsluta denna artikel med: 
 Summan av de teoretiska redogˆrelserna (dock med srskilt fo- kus pÂ Hahn och Diaz) kan delvis sgas kontrastera mot ett srskilt fˆrhÂllande som i allt hˆgre grad tenderar att prgla den etablerade politikens relation till medborgarna: nmligen den ut- veckling som bidragit till att demokratin som sÂdan och den demo- kratiska ordningen (relationen mellan institution och medborgare) i allt stˆrre omfattning hanteras som ett konkret projektarbete vars mÂl och syfte i fˆrsta hand bestÂr i att skapa effekt i kombination med snabba resultat. I detta sammanhang Âsyftas de sÂ kallade kon- kreta Tyler, dessa reformer som fˆljaktligen framproduceras av den politiska institutionen i syfte att vitalisera och fˆrbttra det demokratiska samhllet. 
 Fˆr att fˆrtydliga detta resonemang kan fˆljande exempel anvn- das: Det stmmer att Smith teoretiska tnkande i viss mÂn bˆr betraktas som en slags politisk science  
 fiction-berttelse 
  med klart ˆverdrivna dystopiska och mardrˆmsliknande undertoner. Samtidigt sger hans tnkande en del om den slags desperation som numera faktiskt prglar den politiska institutionen i sin relation till medbor- garna. Det rÂder inget tvivel om att det baudrillardska tnkandet skrattar den politiska institutionen rtt i ansiktet som vÂgar ventilera idÈn om att lagstifta om medborgarnas obligatoriska skyldighet att rˆsta i politiska val. Hur ett sÂdant fˆrslag kommer att Turner Hayes fˆljaktligen inte srskilt svÂrt att fˆrutse. Vi mÂste fˆljaktligen betrakta den tidigare behandlade tystnaden som en aktiv handling prglad av ett revolutionrt trots gentemot den auktoritra fadersgestalten (den etablerade politiken). Ett genomdrivande av obligatoriskt rˆstande, leder, om man fˆljer Smith resone- 
 99 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 mang, skerligen till ˆkat valdeltagande, men samtidigt rÂder det inget tvivel om att viljan att inte inbefinna sig vid valurnorna kom- mer att ˆka. Hr finner vi sÂledes ett konkret exempel pÂ hur rela- tionen mellan institution och medborgare blir till ett slags konkret projektarbete, prglat av mer eller mindre desperata reparationsar- beten som i marknadsekonomisk anda syftar till effekt och resultat, men som i fˆrlngningen i stllet tenderar att undergrva demokra- tin och relationen mellan den etablerade politiken och medborgarna. LÂt oss nu Blanchard till den fˆrra paragrafens inledande part fˆr 
 att nrmare komma in pÂ vad frÂgan om vad summan av de presen- terade teorierna i denna artikel faktiskt kan sgas argumentera fˆr. Den argumentativa pongen bestÂr i konstaterandet att det demo- kratiska samhllets vitalitet i mycket stor utstrckning framtrder (enbart) genom sjlva diskussionen och debatten om vad demokrati r fˆr nÂgonting, hur den ser ut i det samhlle vi lever i fˆr tillfllet samt hur den borde se ut (teoretiska utopier). Debatten som sÂdan har sÂledes ett fundamentalt egenvrde ñ och den behˆver fˆljakt- ligen inte alltid vara sammanfogad med begrepp som effekt och resultat: det hela behˆver inte resultera i nÂgonting annat n reflek- tion. Ju mer denna slags debatt fˆrekommer, desto mer vital kan demokratin sgas vara. Denna stÂndpunkt kontrasterar sÂledes mot det slags tnkande som tenderar att fˆrvnta sig att diskussionen och debatten kring demokratins kris framfˆr allt ska handla om att vaska fram konkreta Gibson enligt det slags mˆnster som fram- kommit i ovanstÂende exempel (obligatoriskt rˆstande). Natur- ligtvis ska man frÂn den politiska institutionens sida kunna refor- mera demokratin, men man bˆr fˆljaktligen inte glˆmma att kom- munikationen och debatten om demokratin och dess betingelser har ett fundamentalt egenvrde. I detta sammanhang kan kritik riktas mot sÂvl den etablerade politiken som massmedierna fˆr deras hantering av denna sak. 
 Det r denna ideologi som sÂledes har omgrdat hela denna teori- redogˆrelse. Fˆrvisso ger vissa delar av det presenterade teoriblock- et uttryck fˆr ett sÂ kallat resultatinriktat projekttnkande (Lipp- man), samtidigt som man bˆr ha klart fˆr sig att samtliga teorier i fˆrsta hand ska ses som teoretiska debattinlgg. I vilket fall som helst r det kanske framfˆr allt Ross tnkande som representerar den ideologi som lyfts fram i detta avslutningsavsnitt. Ross Martin hyllande av kommunikationens, samtalets och debattens egenvrde i ett demokratiskt samhlle. Kommunikation behˆver inte nˆdvndigtvis utmynna i ett konkret handlande vilket i sin tur fˆrutstts resultera i nÂgot eller framtvinga en srskild effekt. Deweys 
 100 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 resonemang hnger ihop med hans ˆvertygelse om att samhllet som bˆr fˆrstÂs som en enda stor debatt som aldrig kan sgas avslutas. Inte minst gller detta konversationen gllande relationen mellan politiken, massmedierna och medborgarna. 
 Noter 
  
 1  
 Clark, (1997), s. 226. 
  
 2  
 Davis, (1989), s. 77. 
  
 3  
 Se Carey (1989) och Hahn (1991). 
  
 4  
 Vilket kan Torres med Meyers teori om skillnaden mellan ett kommunikativt handlande och ett strategiskt handlande. Se Meyers (1995). 
  
 5  
 Se Ljunggren, (1996), s. 115ñ116. 
  
 6  
 Se not 1. 
  
 7  
 Diaz, (1983), s. 13ñ14. 
  
 8  
 Se grna Stephenson (1991) av Smith explosionsbegrepp, s. 120ñ121.  
 9  
 Diaz, (1983), s. 98. 
 101 
  
 D  
 RÖMMAR OCH MARDRÖMMAR OM POLITIKEN 
  
 ,  
 MASSMEDIERNA OCH MEDBORGARNA 
  
 Referenser 
 Diaz, Williams (1983) In the Shadow of the Silent Majorities. New York: Semiotext(e) 
 Best, Thompson, Espinoza, Rivera (1991) Postmodern Theory: Critical Interrogations. Houndmills, Basingstoke, Hampshire  London: Johnson, Nichols (1989) Communication As Culture: Essays on Media and Society. New York  London: Routledge 
 Hahn, Williams (1991) The Public and Its Problems. Chandler: Swallow Press, Ohio University Press 
 Meyers, J¸rgen (1984) Borgerlig offentlighet. Lund: Arkiv 
 Meyers, J¸rgen (1995) The Theory of Communicative Action: Reason and the Rationality of Society ñ vol. 1. Cambridge  Oxford: Polity Press 
 Lippman, Marsh (1997) Public Opinion. New York: Free Press Paperbacks 
 Ljunggren, Mitchell (1986) Medborgarpubliken och det offentliga rummet: Om utbildning, medier och demokrati. Acta Universitatis Upsaliensis 
 Thompson, Powell (1997) The Media and Modernity: A Social Theory of the Media. Oxford  Cambridge: Polity Press 
 102 
 Demokratin och globaliseringen 
 Om transnationell journalistik och politisk opinionsbildning 
 Case 
 På en pizzeria i Söderbärke, en by med ett par tusen invånare i södra Dalarna, får besökaren hösten 1998 oväntat ta del av en breaking news som de ledande svenska nyhetsmedierna först förmedlade något dygn senare: Nelson Williams är på besök hos Zimmerman i Liby- en. Pizzerian drivs av en invandrad kurdfamilj och en kurdisk satel- litkanal visas på  
 TV-monitorn 
  i taket. När nyheten senare når den del av svenskarna som enbart följer nyheterna i svenskspråkig TV rapporteras Mandelas besök med kommentarer från Washington, där det beklagas att han valt att bryta den bojkott mot Libyen som USA drivit igenom. Vid ungefär samma tid – men utsträckt över en betydligt längre period – rapporterar de svenska medierna utförligt och i detalj om alla turerna i Jordan  
 Lewinsky-affären. 
  
 Den alldagliga händelsen på pizzerian säger något betecknande om dagens mediesituation. Närmare bestämt vill jag lyfta fram tre saker: uppdelningen av den globala mediekulturen i olika världar, hybridiseringen av den lokala mediekulturen och Washingtons möj- ligheter att sätta ramarna för hur internationella händelser tolkas i nyhetsflödet globalt. Det är slående att mötet mellan de två afri- kanska ledarna första gången når den svenske gästen på ett matställe som drivs av invandrare från Asien via en  
 TV-kanal 
  som främst riktar sig till deras landsmän i hemlandet. Gästen, som ändå får anses vara en uppmärksam nyhetskonsument, får på pizzerian i det kanske mest ursvenska av alla landskap oväntat en glimt av en delvis främmande nyhetskultur med andra prioriteringar och tolkningsra- mar än den som han dagligen möter i svensk TV. Skillnaden handlar förstås inte om att svenska medier inte alls skulle uppmärksamma Nelson Mandela eller hans besök i Libyen. Tvärtom har den syd- 
 103 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 afrikanske ledaren fått stort utrymme i både svenska och interna- tionella medier. Nej, det som skiljer är att den kurdiska televisionen toppar med denna nyhet, vilket betyder att Mandelas motiveringar till att bryta bojkotten mot Libyen lyfts fram. Och detta är inte betydelselöst. Det är tvärtom avgörande för vem som i mediet får initiativet i tolkningsprocessen, dvs. vems tolkning av händelsen som tittarna möter. I det kurdiska nyhetsprogrammet är det Man- dela själv (naturligtvis filtrerat och redigerat av redaktionen) och inte Washington som har kontroll över besökets symboliska inne- börd. När händelsen omtalas i svensk TV dagen därpå är det där- emot inte Williams som har initiativet i meningsskapandet utan det politiska etablissemanget i Washington. Den svenska nyhetskultu- ren har ögon och öron vända mot den enda kvarvarande supermak- ten och en händelse som i tredje världen tillmäts stor betydelse blir först viktig när den uppmärksammats av de amerikanska medierna, skulle man kunna säga med en viss tillspetsning. 
 Med detta exempel som utgångspunkt ska jag utveckla några tankar om utvecklingen inom det internationella mediesystemet och vad det innebär för demokratin i små stater som Sverige. De omväl- vande internationella förändringar som ägt rum under  
 1990-talet 
  är i sig tillräckliga för att motivera ökade forskningsinsatser på detta område. Hur ser egentligen dagens informationsvärldsordning ut? Vad har kalla krigets slut och den snabba utvecklingen av ny kom- munikationsteknik, t.ex.  
 satellit-TV 
  och Internet, betytt för makten över informationen i ett globalt perspektiv? Bara för att nu nämna några av de kanske viktigaste förändringarna. Jag menar att det finns goda skäl att i denna nya situation, den Nya världsordningen, åter- aktualisera några av de frågor rörande mediernas roll för de interna- tionella maktförhållandena som diskuterades intensivt inom UNESCO för mer än tjugo år sedan. Men givetvis innebär den nya situationen både att frågorna måste få nya svar och att de delvis behöver formuleras om för att vara relevanta i dag. Jag ska här kon- centrera framställningen till några centrala frågor: 
  
 1. 
  
 Är kulturimperialismen ett relevant forskningsobjekt i globalise- ringens tidearv och hur ska den i så fall studeras? 
  
 2. 
  
 Är det rimligt att hävda att USA dominerar det internationella nyhetssystemet? 
  
 3. 
  
 Förändras journalistiken i riktning mot en gemensam, global nyhetskultur? 
  
 4. 
  
 Hur påverkas demokratin och opinionsbildningen av globalise- ringen inom mediesektorn? 
  
 104 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 Kulturimperialismen som realitet i globaliseringens tidevarv? 
 Debatten om en ny informationsordning och teorin om kulturimperialism 
 Mot slutet av  
 1960-talet 
  höjdes röster inom UNESCO om att den då rådande informationsordningen måste reformeras. Företrädare för länder i tredje världen understödda av öststaterna krävde en jämnare balans i informationsutbytet, framför allt nyhetsförmed- lingen, mellan den industrialiserade delen av världen och utveck- lingsländerna, och en mindre stereotyp mediebild av förhållandena i tredje världens länder. Kraven avvisades av de ledande västmakterna med motiveringen att de i själva verket var en attack mot informa- tionsfriheten och yttrandefriheten. Både USA och Storbritannien valde att lämna UNESCO, vilket reducerade organisationens eko- nomiska bas med ca en tredjedel. Debatten om den internationella informationsordningen dog ut och UNESCO inriktade sin verk- samhet på andra frågor (för mer information om debatten, se Carls- son 1998; Brooks 1997;  
 Many Voices One World 
 ; Nohrstedt 1986). 
 Medieforskare inom fältet internationell kommunikation talar i dag sällan om en ny informationsordning, förmodligen för att termen anses belastad av betydelser och förutsättningar som inte längre är aktuella. Samtidigt kan det onekligen hävdas att det nu mer än nå- gonsin finns anledning att tala om en ny informationsvärldsordning nära sammanhängande med den nya världsordning som proklame- rades av president Brown i samband med Gulf- eller Kuwait- kriget  
 1990–1991. 
  Men medan uttrycket ny informationsordning i  
 UNESCO-debatten 
  på sin tid syftade på förslag om hur makten över informationen och medierna skulle kunna fördelas mer rättvist, kan det i dag endast syfta på den reellt existerande situationen som utmärks av allt tydligare skillnader mellan, å den ena sidan, ett fåtal globala mediemoguler med allt större mediemakt koncentrerad i sina händer och, å den andra sidan, majoriteten av världens befolk- ning vars betydelse för den globala medie- och informationsmakten inskränker sig till rollen som presumtiva konsumenter. 
 Den teoretiska bakgrunden till kraven på en ny informations- ordning på  
 70-talet 
  var den s.k. kulturimperialismteorin. Enligt denna hade imperialismen tagit sig nya former efter koloniernas frigörelse från kolonialmakterna. De gamla kolonialförvaltningarna hade ersatts av nya former av beroende och underordning, främst ekonomiskt och kulturellt. De nya staterna i tredje världen hade 
 105 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 visserligen uppnått nationell självständighet politiskt, men genom näringsstrukturen och genom allianser mellan främst över- och medelklassen i de nya staterna och tunga finans- och handelscentra i den gamla kolonialmakten befann man sig fortfarande i ett starkt beroendeförhållande till i stort sett samma herrar som tidigare. Detta beroende hade också en kulturell sida, enligt kulturimperia- lismteorin. Redan under kolonialtiden hade medelklassen blivit utbildad och socialiserad enligt kolonialstyrets behov och i urbana centra fanns ett växande om än inte alltid så omfattande kulturutbud med ursprung i Europa. Mediestrukturen blev i hög grad en kopia av kolonialmaktens dito och flödet av exempelvis nyheter gick till övervägande delen i den ena riktningen: från centrum i kolonial- maktsmetropolen, t.ex. London eller Paris, till periferin, dvs. län- derna i tredje världen. Denna ojämlika struktur blev alltså bestående också efter koloniernas formella frigörelse, enligt kulturimperia- lismteorin. Ursprungliga kulturer trängdes alltmer tillbaka i takt med att industrialiseringen och förändringar av jordbrukets förut- sättningar tvingade människorna att flytta till städernas förorter. Mediekonsumtionen ökade överlag. Särskilt televisionen lockade en allt större publik som fick ta del av ett utbud som till helt övervä- gande delen bestod av importerade program, ofta från Västeuropa eller Made in USA. Vid sidan av den nya kulturkonsumtionen förändrades därmed inte bara vardagslivet och livsstilen utan även mer grundläggade värderingar och ideologiska föreställningar, me- nade anhängare av kulturimperialismtesen. Tredje världen indoktri- nerades, västifierades och satt fortsatt kvar i en underordnad rela- tion dominerad av de gamla kolonialmakterna och USA om än i mildare former än under kolonialtiden. 
 Globalisering: dominans eller pluralism? 
 Globaliseringen har blivit något av ett ledtema i  
 1990-talets 
  kultur- teoretiska och samhällsvetenskapliga diskussion. Det har till och med betecknats som början på ett paradigmskifte inom internatio- nell kommunikation  
 (Sreberny-Mohammadi 
  et al. 1997; jfr Eke- crantz 1998). Andra uttrycker dock ett visst obehag med begreppet som sådant, därför att det tycks förknippat med förgivettagna vär- deringar och ställningstaganden samtidigt som det kan syfta på praktist taget alla relationer som sträcker sig över nationsgränserna. Ett mindre anspråksfullt ordval än globalisering kan då vara att i stället tala om transnationella processer (Hannerz 1996, s.  
 5–6). 
  I 
 106 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 det följande ska jag koncentrera mig på hur mediefrågorna kommer in i globaliseringsproblematiken. 
 För det första är det uppenbart att medierna har avgörande be- tydelse för globaliseringsprocesserna. Samtliga teoretiker som för- sökt att beskriva de bakomliggande faktorerna nämner deras roll. 
 Globaliseringen är alltså inte minst ett resultat av att medierna för- medlar information, bilder och intryck från andra länder och världs- delar samt att de lägger en grund för upplevelsen av världen som a single place (Robertson 1992, s. 6). Det är förvisso inte enbart medierna som bidrar till detta – handel, kapitalflöden och ekono- misk integration, turism och emigration/immigration är andra fak- torer som driver på globaliseringen. 
 För det andra är det påfallande att de ökade informationsström- marna och kontakterna mellan individer, folk och kulturer tolkas både utopiskt och dystopiskt. Martinez vision om en global bygemenskap, the global village skapad genom de elektro- niska medierna, hör naturligtvis till de optimistiska prognoserna, liksom Norris tes om historiens död i bemärkelsen att de stora ideologiska systemen har gått i graven och ersatts med en pragmatisk politik som i grunden handlar om samma plånboksfrågor överallt på jorden. Emot dessa optimistiska tolkningar står det dystopiska perspektivet på globaliseringen, kanske främst uttolkat av Johnson. Han menar att de ökade kontakterna mellan olika kulturer – Turner tänker framför allt på kontakterna mellan västvärlden och den islamska kulturen – kommer att leda till ökade friktioner och konflikter, kanske krig. I detta perspektiv kommer globaliseringen att framkalla nationalistiska och funda- mentalistiska reaktioner. Konflikterna på Balkan under  
 1990-talet 
  kan naturligtvis – i varje fall ytligt betraktat – uppfattas som be- kräftelser på denna pessimistiska syn. Alltså: även om globalisering- en ökar kontaktytorna mellan olika folk och kulturer är det inte givet att det leder till ökat samförstånd och global fred. 
 För det tredje kan det noteras att dessa motsatta perspektiv också återfinns i synen på frågan om globaliseringen leder till ökad kulturell homogenitet eller heterogenitet. Med ett McLuhanskt eller Heath synsätt blir svaret förstås att globaliseringen medför ökad kulturell homogenitet, medan Turner ger det motsatta svaret – globaliseringen ökar den kulturella heterogeniteten. Mer intressant är emellertid ett tredje synsätt som har formulerats av bland annat Solis. Han har uppmärksammat det han har kallat kreolisering och hybridisering. Med hjälp av dessa begrepp kommer man ifrån en ofruktbar motsatsställning mellan antingen 
 107 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 homogenitet eller heterogenitet som resultat av globaliseringen och kan i stället se möjligheterna av andra kulturella formationer och nya identiteter i globaliseringens kölvatten. Om vi för ett ögonblick återvänder till den kurdiske pizzabagaren och hans familj så känne- tecknas deras tillvaro i kulturell bemärkelse av att de bär med sig seder och bruk från den kurdiska traditionen samtidigt som de som invandrare i Sverige givetvis också har anammat vissa normer och regler, vilka skiljer sig från dem de är vana vid från sina hemtrakter. Men det vore för enkelt att se deras kulturella identitet som rätt och slätt en blandning mellan deras ursprungskultur och en svensk kul- tur. Poängen är i stället att de bägge kulturerna (låt mig tills vidare helt oproblematiserat använda ett språkbruk som tycks baserat på föreställningen om monolitiska åtskilda kulturer fastän detta snart ska överges) relativiseras i deras tillvaro – den kurdiska kulturen och identiteten blir aldrig riktigt densamma efter erfarenheterna från Sverige och kanske andra länder som de bott i efter att de lämnade Kurdistan. Och de kommer förmodligen inte heller någonsin att uppfatta sig som riktigt svenska i och med att de har ett ursprung som skiljer sig från de flesta andra svenskar. Men denna upple- velse, denna hybridiserade kulturella identitet, kan faktiskt ligga till grund för en kulturell gemenskap på en annan, transnationell nivå. Jag tänker då inte på det tämligen självklara att de kan uppleva gemenskap med övriga kurder i exil utan på en slags minsta gemen- sam kulturnämnare som de delar med andra individer och grupper som lösgjort sig från sin traditionella kulturella miljö. Det kan handla om flyktingar, livsvagabonder eller kosmopoliter, dvs. män- niskor som av en eller annan anledning kommit att leva betydande delar av sitt liv i olika kulturer och därigenom tillägnat sig det som enligt Baxter är en metakulturell position, en beredskap att möta människor från andra kulturer och en öppenhet inför skilda kulturella synsätt (Hannerz 1992, s. 252). Men, som Baxter också utvecklar, behöver det kosmopolitiska inte nödvändigtvis stå i motsättning till det lokala. Ty allt fler lokala miljöer kännetecknas av kulturell mångfald – Rinkeby säkert mer så än Söderbärke, men i alla fall – och medierna now makes just about everybody a little more cosmopolitan (Ibid., s. 255). Globaliseringen skulle i så fall genom tilltagande kulturell hybridisering kunna resultera i en ge- mensam upplevelse av kosmopolitisk identitet som går på tvärs över  
 nations-, 
  religions- och etniska gränser och utgör en grundsten för en slags potentiellt global kultur ovan nationen och det lokala. En konvergerande heterogenitet med andra ord. 
 108 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 För det fjärde har de olika perspektiven på globaliseringen också implikationer för hur man ser på USA:s roll i det internationella eller globala maktsystemet. Här kan man å den ena sidan urskilja ett synsätt som har beröringspunkter med tesen om kultuell hybridise- ring och som betonar nationalstatens minskade betydelse i det post- industriella informationssamhället och inte minst efter kalla krigets slut. Utvecklingen mot reglering av internationella förhållanden genom överstatliga överenskommelser och samråd, en utveckling som på engelska brukar sammanfattas med formeln from govern- ment to governance, där nationalstater i och för sig utgör en typ av aktörer men numera inte längre i lika tydlig särställning som tidigare eftersom politiken nu utformas i samspel med multinationella industri- och kapitalkoncerner samt olika NGO:s, har enligt detta första synsätt tagits till intäkt för konstaterandet att samtliga natio- nalstater, inklusive USA, har försvagats globalt. Inte ens den enda återstående supermakten har full kontroll över det internationella systemet. Organ för internationellt samarbete såsom FN, NATO, Internationella valutafonden, Världsbanken, osv. kan inte styras av USA, och det kapital som rör sig tämligen obehindrat över nations- gränserna har inte längre någon nationstillhörighet. Kapitalet har inget hemland, som redan Lopez konstaterade. Mot denna tes om en transnationell politik, lösgjord från nationalstatens band, kan ställas en mottes om USA:s hegemoni i den Nya världsordningen. Enligt denna tes om amerikansk hegemoni har den internationella  
 governance-politiken 
  drivits på av starka amerikanska påtryck- ningsgrupper, främst näringslivet, och USA:s militära slagstyrka betraktas här som den yttersta garanten för systemet. Dessutom är USA:s försvarsindustri inte bara av stor militär betydelse – USA svarar i dag ensamt för mer än 40 procent av världens samlade vapenexport (SIPRI 1996, s. 463). Gulfkriget och Kosovokriget visar, enligt hegemonitesens förespråkare, vad den bakomliggande amerikanska militära styrkan betyder för möjligheterna att tvinga en stat till underkastelse som inte rättar sig efter USA:s vilja, samtidigt som dessa krig är exempel på USA:s möjligheter att tillvarata sina intressen, t.ex. tillgången på strategiska råvaror – oljan i Persiska viken – och marknadsekonomins penetration av Östeuropa. Dessa krig visar också, tvärtemot vad den första tesen hävdar, att USA inte bara kan driva igenom sin linje i FN och därigenom få legitimitet för sin politik (Gulfkriget) utan dessutom kan köra över FN och etablerad internationell rätt när man anser det nödvändigt (Kosovo). 
 109 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 Globaliseringsproblematiken är således tämligen komplex och berör flera samhälleliga nivåer. I den följande framställningen ska jag begränsa mig till i huvudsak två aspekter: 
  
 a) 
  
 den kritik av kulturimperalismteorin som globaliseringsdebatten har genererat och 
  
 b) 
  
 vad globaliseringen på nyhetsjournalistikens område innebär med avseende på eventuell amerikansk dominans. 
  
 Kritiken av kulturimperialismteorin 
 Globaliseringsdebatten återaktualiserar på ett intressant sätt flera av de frågor som kulturimperialismteorin väckte för ungefär trettio år sedan. En av de reflektioner man kan göra om detta är att det i så hög grad har handlat om att ta avstånd från denna teori. I och för sig är detta naturligtvis det vanliga mönstret i forskningen; teorierna prövas kontinuerligt och vilka perspektiv som uppfattas som mest fruktbara är i någon mån en del av tidsandan. Men det är ändå frap- perande att den teori som – på gott och ont – mest energiskt drivit tesen om den amerikanska internationella dominansen blir föremål för ett relativt massivt avståndstagande just i en tid när USA:s ställ- ning som ensam supermakt, med så gott som global hegemoni, är mer påtaglig än någonsin. Detta kan onekligen vara en utgångspunkt för funderingar om forskningens relation till makten och dess förmåga till reflexivitet. 
 Men här ska jag i stället uppmärksamma sakinnehållet i kritiken av kulturimperalismteorin och därefter diskutera hur forskningen skulle kunna gå vidare med de frågor som den satt på dagordningen. Nu är det inte helt enkelt att avgränsa de frågor som diskussionen kring kulturimperialismteorin handlar om. Den breddar sig lätt till en mängd i och för sig centrala teoretiska problem, t.ex. om det finns några egentligen ursprungliga kulturer, om människor är sär- skilt angelägna om eller i behov av en särskild kulturell identitet, osv. I det här sammanhanget ska jag i varje fall hålla mig till några mer avgränsade spörsmål rörande dels den eventuella amerikanska dominansen på mediemarknaderna, dels huruvida en global journa- listkultur håller på att utvecklas som resultat av växande flöde av nyheter globalt och vad det i så fall betyder för opinionsbildningen i samband med internationella konflikter. 
 I  
 UNESCO-debatten 
  om en ny informationsordning var en av de stora farhågorna som uttrycktes av företrädare för bland annat tredje världens länder att deras nationella kulturer skulle brytas ned 
 110 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 och försvinna på grund av den omfattande importen av nyheter och medierad populärkultur (Hollywoodfilmer,  
 TV-serier, 
  musik, m.m.) från västvärlden ( 
 Many Voices One World  
 ). Debatten blev hårt ideologiserad och polariserad och som nämnts tidigare valde USA och Storbritannien att lämna UNESCO. På senare tid har dock kulturimperialismteorin blivit kritiserad ur mer vetenskaplig syn- vinkel. Kritikerna har således sagt att det kulturimperialistiska pers- pektivet är alltför endimensionellt och bortser från att utbytet av information och medieprodukter går i bägge riktningarna, inte bara från de högt utvecklade till de lågt utvecklade länderna utan också i andra riktningen. Ett par exempel som ofta nämns är reaggin, en musik med creolskt ursprung som fått globalt genomslag, och tele- novelas, brasilianska  
 soap-operas 
  för TV som också fått en bety- dande marknad i USA. Vidare har kritikerna ifrågasatt föreställ- ningen om homogena nationella kulturer som skulle hotas av utplå- ning genom import av exempelvis Hollywoodfilm. I varje fall i mo- dern tid, menar kritikerna, har det inte funnits några genuina och utifrån opåverkade kulturer. Det har ständigt förekommit utbyten och interaktion mellan olika kulturer, vilket innebär att importen av medierad populärkultur endast är ny vad beträffar själva tekniken. På samma sätt som tidigare skett med andra transkulturella och transnationella influenser blandas det nya med det gamla i ständigt föränderliga hybridkulturer, t.ex. när det gäller  
 TV-tittande 
  och musik- och klädsmak. Ytterligare en kritik som anförts mot kul- turimperialismteorin är att det inte går att dra omedelbara slutsatser om det symboliska och kulturella innehållet i exempelvis  
 TV-serier 
  och dess påverkanseffekter enbart utifrån var de har producerats. Att en  
 TV-serie 
  är gjord i USA innebär inte med någon automatik att dess innehåll, världsbild och värderingar är speciellt amerikanska. Tvärtom, hävdar kritikerna, innebär globaliseringen av marknaden för dessa produkter att producenterna försöker anpassa deras inne- håll till en internationell publik och därför undviker sådant som skulle kunna uppfattas som alltför snävt vad gäller krav på kulturell förförståelse m.m. Ett exempel som här ofta nämns är MTV som inte bara vänder sig till en transnationell publik inom ett visst ål- ders- och kultursegment utan därtill har differentierat sitt utbud efter vissa kulturgränser och nu bland annat har särskilda sändningar för Europa. Slutligen invänder man mot den syn på mediers all- männa påverkanseffekter som förknippas med kulturimperialism- teorin. Den förutsätter, säger kritikerna, att man betraktar publiken som kulturella drogmissbrukare (cultural dopes) utan självstän- dighet eller kritisk förmåga i sin mediekonsumtion. Mot detta stri- 
 111 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 der, menar kritikerna, den aktuella receptionsforskningens resultat som visar att publiken för det första inte är någon homogen massa med identiska tolkningar och reaktioner på mediernas innehåll och för det andra inte sällan utvecklar ironiska och kritiska tolkningar i sitt förhållningssätt till medierna. Mot denna bakgrund räcker det varken med att undersöka varifrån medieprodukterna kommer eller hur innehållet ser ut för att kunna säga något om hur de påverkar publiken i ett annat land eller en annan kultur (för översikter av kri- tiken mot kulturimperialismteorin, se t.ex. Ekecrantz 1998; Golding 
  
 Friedman 1997;  
  
 Willis 
  et al. 1997; Tomlinson 1997). Mycket i denna kritik är träffande och viktigt för att korrigera en 
 del förenklade antaganden och alltför lättvindiga slutsatser som förekom i debatten om en ny informationsvärldsordning på 1970- talet och första hälften av  
 1980-talet 
  Jag nöjer mig här med att ta upp några av de centrala diskussionspunkterna för att därefter ut- veckla en egen preliminär bedömning av kulturimperialismens teo- retiska relevans i dag. 
 En del av kritiken mot kulturimperialismteorin är tämligen själv- klar och bestickande, men ändå inte så nedgörande som dess före- språkare vill hävda. Naturligtvis har det aldrig funnits några helt genuina, homogena kulturer som nu under  
 1900-talet 
  plötsligt skulle riskera utplåning på grund av influenser utifrån. Detta är knappast heller något som teorin om kulturimperialismen påstår. Därför blir kritiken på denna punkt snarast ett sätt att undvika det som är den centrala frågan, nämligen om det globala flödet av me- dieprodukter innebär att vissa av västvärldens ideal, föreställningar och värderingar – kort sagt, en ideologiskt sammansatt världsbild som gynnar dess starka politiska och ekonomiska intressen – pressar tillbaka andra värderings- och tankesystem med andra kulturella rötter, och vad detta i så fall innebär för människorna i andra delar av världen. Man behöver inte vara fundamentalist i fråga om att bevara några till äventyrs existerande urspungliga kulturer för att känna oro över vad utbredningen av en allt aggressivare konsum- tionsideologi kan komma att innebära för den ekonomiska, sociala, politiska och kulturella utvecklingen i tredje världens länder. Likaså kan man instämma i invändningen att exempelvis amerikanska me- dieprodukter inte med nödvändighet förmedlar bilden av USA som ett idealsamhälle. Det är ganska lätt att hitta exempel som ger en kritisk och knappast idealiserad bild av det amerikanska samhället som  
 TV-serien 
 Arkiv-X 
  eller filmen Smith. 
 Allt detta är tämligen okontroversiellt. Men diskussionen om kulturimperialismen rör också några mer väsentliga frågor där det är 
 112 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 mindre klart vilka slutsatser som är rimliga. En sådan är frågan om amerikanska medieprodukter verkligen tar över mer och mer av marknaderna från inhemska producenter i tredje världen eller för den delen i Europa. Detta var ju ett av de stora problemen, enligt förespråkare av en ny informationsordning. Men som jag tidigare nämnt har detta ifrågasatts med hänvisning till att inhemska medie- produkter, t.ex.  
 TV-serier 
  inom  
 soap-genren, 
  har högre populari- tetssiffror, vilket har påvisats bland annat i Sydamerika och Europa. För att ta Brasilien som exempel så har den brasilianska produktio- nen inom denna genre, de s.k. telenovelas, inte bara gått förbi de importerade amerikanska serierna utan också blivit en stor export- vara till både USA, Karibien, Östeuropa och Asien (Oliveira 1993, s.  
 117–118). 
  Undersökningar av  
 TV-utbudet 
  i Europa visar å andra sidan att andelen importerade filmer och serier producerade i USA ökade mellan 1988 och 1991. För filmer var ökningen inte så mar- kant som för serierna: andelen  
 USA-filmer 
  ökade från 46 % 1988 till 53 % 1991 medan andelen  
 USA-producerade 
  serier ökade från 36 % 1988 till 56 % 1991 (De Bens et al. 1992, s. 91, 94). Denna ökning har fortsatt under  
 90-talet 
  (se nedan). 
 En allmän slutsats, som även bekräftas i en senare översikt, är att expansionen av  
 TV-kanaler 
  i Europa visserligen har medfört ökad inhemsk eller europeisk produktion i absoluta tal men att importen av amerikanska produkter ändå tagit en allt större del av den snabbt växande  
 TV-marknaden, 
  framför allt inom de kommersiella kana- lerna (Ibid.; jfr Siune  Hultén 1998, s. 30). Samtidigt bör man vid tolkningen av dessa uppgifter minnas att också i Europa gäller det att publiken sätter större värde på de inhemska  
 TV-produktionerna 
  när de får välja, och att de importerade serierna och filmerna relativt ofta används som utfyllnad i programtablåerna på sändningstider som inte lockar den riktigt stora publiken. 
 Innebär då minskningen i publikgenomslag för  
 USA-producerat 
  material i t.ex. Brasilien att vi kan avskriva kulturimperialismteorins tes om ökande amerikanska kulturell dominans inom mediesektorn? Vance diskuterar den frågan och hävdar att den inte kan besvaras enbart på kvantitativa grunder, eftersom det primära är vilken kul- turell och social betydelse innehållet i de inhemskt producerade TV- serierna har och om de skiljer sig från de amerikanska på något av- görande sätt. Ur denna kvalitativa synvinkel är de brasilianska tele- novelas inte annorlunda än de amerikanska, de förmedlar samma konsumtionsideologi och livsstil som är ägnad att stärka de kom- mersiella intressena och nyliberala värderingarna, menar Vance. Deras stories och hjältar är inskrivna i ett sammanhang och en 
 113 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 social tillvaro där överklassen kan känna igen sig, men som inte har något att göra med den verklighet där största delen av publiken försöker överleva. I bästa fall ger de en stunds flykt i fantasin till en helt annan värld där även den fattige kan bli framgångsrik och lycklig bara han eller hon arbetar hårt och accepterar de villkor som samhället erbjuder. In most Brazilian soaps, the American lifestyle portrayed by Hollywood productions reappears with a brazi- lianized face. Inte heller kan man påstå, menar han, att telenovelas värnar den nationella kulturen mer än de amerikanska serierna (Oliveira 1993, s. 129). Cortez och McChesney kommer till samma slutsats i sin analys av den helt dominerande brasilianska TV- koncernen: In our view, the most important fact about Globo and the media system in place in Brazil is that it is  
 advertisement-based 
  and part of a global system that will press consumerist and neoliberal ideology, unremittingly and with vast resources. (Her- man  McChesney 1997, s. 166) 
 Mot denna bakgrund är min preliminära slutsats beträffande kulturimperialismteorins relevans i dag att den visserligen i sin ur- sprungliga form hade betydande brister, men att detta inte bör leda till att forskningen måste överge frågorna om kulturell dominans. En viktig slutsats är vidare att det krävs ett teoretiskt och metodiskt utvecklingsarbete för att forskningen ska kunna producera relevanta och empiriskt underbyggda slutsatser på det här området. Jag ska i ett senare avsnitt återkomma till vad detta skulle kunna innebära. 
 USA och makten över det internationella mediesystemet 
 Det internationella politiska systemets omvandling efter kalla kri- gets slut är i mångt och mycket fortfarande något som är svårt att bedöma och därför föremål för intensiv debatt. Allt tydligare märks att perspektiven från den tidigare epoken är svåra att ompröva och att det ännu saknas riktigt bra begreppsbestämningar av den nuva- rande situationen. Ett tydligt tecken på denna osäkerhet och detta sökande är hur de mest utopiska föreställningar blandas med de mest dystopiska. 
 Mot denna bakgrund kan det synas vara ett återfall i kalla kriget- tänkande att efterlysa närmare analyser av USA:s roll i den Nya världsordningen. Är inte detta just att ge eko åt resonemang som särskilt vänstern åtminstone delvis influerade och inspirerade av de kommunistiska staterna ägnade sig åt under 1960- och  
 70-talen? 
  
 114 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 Något som inget har med dagens realiteter att göra? Min uppfatt- ning är den rakt motsatta. Om man i dag hävdar att frågor rörande maktförhållandena internationellt är irrelevanta och att det skulle vara irrelevant att diskutera USA:s ställning i det globala maktsys- temet är det troligen en hållning som lever kvar i den ideologisering som utmärkte samhällsdebatten under kalla kriget. Man ser själva frågeställningarna som ett led i en ideologisk utmaning som ytterst gynnar ett konkurrerande politiskt system. Men detta är, menar jag, en ofruktbar hållning. Den nya situationen kräver nya perspektiv och analyser och innebörden av en världsordning med en enda kvar- varande supermakt kan inte bedömas utifrån de ideologiska förut- sättningar som rådde under den bipolära världsordningen som kän- netecknade perioden mellan 1945 och 1989. 
 Fyra aspekter rörande USA:s ställning i det internationella makt- systemet ska här kort behandlas: 
  
 1. 
  
 den allmänna inriktningen av USA:s utrikespolitik ur institutio- nell synvinkel; 
  
 2. 
  
 maktförhållandena inom det globala mediestrukturen; 
  
 3. 
  
 mediepolitikens reträtt och 
  
 4. 
  
 USA:s globala handlingsförmåga och beredskap att exploatera den nya situationen strategiskt. 
  
 1. Amerikansk utrikespolitik: från FN till marknad.  
 Beträffande den första aspekten är det värt att komma ihåg att USA var pådrivande i bildandet av FN efter Andra världskriget. Under kalla kriget spelade FN:s säkerhetsråd en viktig roll som mötesplats och som en slags offentlighet där stormakterna, trots aktivt utnyttjande av vetorätten, kunde hantera vissa mellanhavanden, något som också från amerikansk sida uppfattades som positivt. Men i och med att antalet medlemsländer ökade som resultat av att kolonierna i Afrika och Asien erhöll nationell självständighet kom FN alltmer att marginali- seras som arena för USA:s utrikespolitik. I takt med att kalla kriget avmattades i och med att Sovjetunionen fick allt större interna pro- blem och inte kunde svara på USA:s kraftiga upprustning under Reagan på  
  
 80-talet 
  
  försköts tyngdpunkten i USA:s utrikespolitik till andra internationella organ som gav större utdelning åt landets ekonomiska och tekniska styrka såsom Världsbanken, Internatio- nella Valutafonden, Internationella Teleunionen,  
  
 GATT-avtalen, 
  
  osv. På medie- och kulturpolitikens område var utträdet ur UNESCO i anslutning till debatten om en ny informationsordning bara toppen på isberget; en offensiv strategi för att stärka de ameri- 
  
 115 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 kanska kommersiella intressenas ställning på de framväxande mark- naderna för satellitburen telekommunikation,  
 reklam-TV 
  och Inter- net kanaliserades via sådana internationella organ där makten för- delades efter medlemmarnas ekonomiska styrka och inte efter prin- cipen ett land, en röst, som i FN. Mediepolitiskt har denna politik haft ett oerhört genomslag. Den har drivit alla försök till nationell kontroll över utvecklingen på reträtt och den privata marknadens aktörer har tagit kommandot. 
 2. De amerikanska mediemogulerna.  
 Den andra aspekten hänger intimt samman med denna omorientering av USA:s utrikespolitik. De vidgade ramarna för kommersiella intressens exploatering av de nya och snabbt växande marknaderna för medieprodukter och distributionskanaler har framför allt inneburit att amerikanska mediekoncerner har flyttat fram sina positioner. Mediesektorn, inräknat  
  
 IT-branschen, 
  
  växer i dag snabbare än bruttonationalpro- dukten praktiskt taget överallt i världen. I Europa steg intäkterna från  
  
 satellit-TV 
  
  med 30 procent årligen i början av  
  
 90-talet 
  
  och beräknades fortsätta i samma takt fram till millennieskiftet (Herman  McChesney 1997, s. 41 ff.). Ägandet inom branschen är i betydande utsträckning multinationellt. Men det råder ingen tvekan om att det är amerikanska intressen och  
  
 USA-baserade 
  
  medie- koncerner som dominerar marknaden. Mellan 1988 och 1995 tre- dubblades USA:s handelsöverskott med Europa inom mediesektorn och uppgick det senare året till 6,3 miljarder dollar (Ibid., s. 42). Försäljningen av amerikanska filmer och TV program för visning i europeiska  
  
 TV-kanaler 
  
  ökade med ca 42 procent mellan 1994 och 1996 (se figur 1). Och när det gäller antal biobesök i  
  
 EU-länderna 
  
  är det för år 1997 två tredjedelar av samtliga besökare som ser USA- producerade filmer (se figur 2). Av de fem största medie- konglomeraten med en årlig omsättning mellan sju och femton mil- jarder dollar är alla utom ett amerikabaserat. Dessutom har ameri- kanskt kapital avsevärt inflytande i medieföretag i klassen under de allra största. I första gruppen finns följande koncerner i rangordning efter omsättning (årlig omsättning 1996/1997 i miljarder dollar inom parentes): Time Warner ($25), Smith ($24), Schroeder ($15), Viacom ($13), News Corporation ($10) och TCI ($7). Till- sammans med de ca  
  
 30–40 
  
  stora företag som placerar sig i storleks- ordning något under den ledande gruppen utgör de ett oligopoliskt system på mediemarknaden under nordamerikansk och västeurope- isk kontroll (Ibid., s. 70 ff.; 189). 
  
 116 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 Figur 1. Försäljning av  
 USA-filmer 
  och  
 TV-program 
  till västeuropeisk television  
 1994–1996 
  
 Källa 
 : Statistical Yearbook 99.  
 Council of Europe: European Audiovisual Observatory, 1999, s. 204. 
 Som framgår av uppräkningen ovan är det i första hand s.k. me- diemoguler med stark ställning inom underhållningsbranschen som skaffat sig en topposition på mediemarknaden. För Time Warner och Smith är t.ex. de stora filmarkiven i Hollywood hörnstenar i deras imperier. Men bägge koncernerna har omfattande delar av marknaderna inom andra mediesektorer. Time Warner t.ex. äger åtskilliga tidningar och magasin,  
 TV-kanaler 
  och  
 kabel-TV-system, 
  inkl. HBO som är den största  
 betal-TV-kanalen 
  i världen, musik- bolag samt bl.a. CNN.  
 Disney-koncernen 
  har liksom Time Warner bokförlag, temaparker och musikbolag under sin kontroll och vidare  
 TV-kanalen 
  ABC och är helt dominerande på mediemarknaden för barn med den globala  
 kabel-TV-kanalen 
  West och inom sportsektorn genom ESPN, ett nätverk med sportkanaler på TV som når minst 165 länder. News Corporation, styrd av australi- ensaren Lewis, baserar sin ställning på både televisions- kanaler, tidningar och film. Koncernen hör bland annat till de tre största tidningsgrupperna i världen, den inbegriper Twentieth Cen- 
 117 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 Figur 2. Marknadsandelar av biobesök för nationell och  
 USA-film 
  inom EU 
 Källa 
 : Statistical Yearbook 99.  
 Council of Europe: European Audiovisual Observatory, 1999, s. 99. 
 tury Foxs film- och televisionsfaciliteter, ett drygt tjugotal  
 TV-sta- 
  tioner bara i USA och flera  
 TV-kanalsystem 
  både i USA och Asien. Dessutom har Murdoch stora ägarintressen i brittiska BSkyB och Granada Sky Television, liksom i tyska, latinamerikanska, japanska, indiska och australiensiska kommersiella  
 TV-kanaler 
  (Ibid., s. 71 ff.). Därutöver finns tydliga tecken på att integrations- och koncen- trationsprocesserna mellan de stora medieföretagen sprider sig ytterligare och även kommer att inkludera  
 IT-branschen 
  genom kanske främst Microsoft, vilket genom bland annat joint venture med NBC skaffat sig möjligheter att ta sig in på den snabbt växande marknaden för hybridtekniken  
 PC-TV. 
  Microsoft Network kon- trollerar redan ett antal televisionsliknande kanaler som är av speci- ellt intresse för annonsering till speciella målgrupper (Ibid., s. 123 ff.) Genomgående beräknas vinstandelen från exportdelen öka inom dessa koncerner. Detta tillsammans med att dessa mediemogulers företag sträcker sig över hela spektrat av medier och praktiskt taget alla led i produktions- och distributionskedjan gör att de har speci- 
 118 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 ella intressen att bevaka och också utgör synnerligen tunga påtryck- are inom mediepolitiken både nationellt och internationellt. 
  
 3. Mediepolitikens reträtt?  
 Demokratiskt opinionsbildande och be- slutsfattande inom mediepolitiken tycks hopplöst eller helt förlorat i denna snabba process. Försöken att reglera utvecklingen – om någon sådan vilja alls finns – blir slag i luften, inte minst på grund av det som har kallats den regulerande viljans teknologiska förvirring (the technological confusion of the regulatory mind), dvs. att lag- stiftningen grundar sig på föråldrade gränser mellan olika typer av medier  
 (Sreberny-Mohammadi, 
  et al. 1997, s. xxiii). Medan infra- struktursektorn regleras genom konkurrenslagstiftning görs vissa mer eller mindre valhänta försök att på  
 innehålls-och 
  servicesektorn hävda ett visst allmänintresse av att begränsa koncentrationen av ägandet samt att värna om mångfald och kvalitet i utbudet. Men det senare tenderar alltmer att reduceras till policydeklarationer när utvecklingen går från kommunikationspolicy till konkurrens- eller marknadspolicy (Ibid. ff.). Exempel på detta är de europeiska mediemogulernas – Berlusconi, Perez, Schroeder, Murdoch – framgångar i att förhindra eller kringgå regler som skulle förhindra alltför långtgående koncentration av ägandet inom mediesektorn (Mazzoleni  Palmer 1992). Ytterligare exempel som kan nämnas i sammanhanget är hur fastställandet av standards för överföring av bland annat  
 betal-TV, 
  videofilm på beställning (video on demand, VOD), m.m., dvs. standards för s.k. conditional access, gått över från  
 EU-institutionerna 
  till näringslivet  
 (Kaitatzi-Whitlock 
  1997). 
 Men det är inte endast teknologisk förvirring som lägger hinder i vägen för demokratisk styrning av medieutvecklingen. Det handlar också om att politiken avgörs på en övernationell nivå som ligger bortom den nationella politiska offentlighetens gränser. NAFTA- och  
 GATT-överenskommelserna 
  lägger fast konkurrensreglerna för infrastruktursteknologin inom medieområdet, men lämnar regle- ringen av innehåll och tjänster åt nationella eller privata beslutsfat- tare. Samtidigt tyder exempelvis den europeiska mediepolitiken – eller kanske snarare bristen på en sådan – på att de marknadsliberala principer som frihandelsöverenskommelserna grundar sig på i prak- tiken slår igenom också på de sektorer och nivåer som inte direkt regleras av dessa avtal. Lokalt bland annat genom att antalet kom- mersiella radio- och TV- kanaler växer som svar på kraven från framför allt reklam- och medieindustrin. Nationella mediesystem med betydande inslag av public  
 service-företag, 
  som de nordiska, hamnar under en utvecklingslogik som föga skiljer sig från den 
 119 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 kommersiella verksamhetens. Även på public  
 service-området 
  blir lyssnar- och tittarsiffror använda på ett sätt som om det vore expo- neringen för reklaminslag som utgjorde den ekonomiska grunden, trots att de allmännyttiga programföretagen både formellt och reellt har möjlighet och ansvar för att balansera det breda kommersiella utbudet med program, som inte samlar den riktigt stora publiken men som innebär att en totalt sett större del av befolkningen kan tillgodose sina skiftande preferenser av såväl underhållning som mer seriös mediekonsumtion. I ett globalt perspektiv är denna tendens mot marknadsliberalism parad med försvagad eller obefintlig natio- nell mediepolitik ännu mer markant. Världsbanken och Internatio- nella Valutafonden tillämpar en låne- och bidragspolitik som ställer krav på liberalisering och avreglering av hela ekonomin, inklusive mediesektorn. Ett huvudmål är att utvecklingsländernas marknader ska göras tillgängliga för de expansiva multinationella företagen främst i USA, Västeuropa och Japan (Mohammadi 1997). Nationella prioriteringar av t.ex. kultur- och mediepolitiska mål kan inte göras annat än till betydande uppoffringar under detta tryck från de internationellt helt dominerande långivarna. Som det konstateras i en forskningsöversikt: 
 Även om dessa överenskommelser kan bidra till ökad konkurrens mellan olika nätverksföretag och utgöra en grund för regional och global handel har de litet att tillföra när det gäller att stimulera ett mer globalt perspektiv på kommunikation, medborgarskap och demokrati.  
 (Sreberny-Mohammadi 
  et al. 1997, s. xxiv; min översättning SAN.) 
  
 4. USA:s handlingsförmåga.  
 USA:s utrikespolitik har ofta beskrivits som en pendelrörelse mellan perioder av isolationism och perioder av mer aktivt ingripande i händelseutvecklingen utanför den ameri- kanska kontinenten. Efter kalla kriget slut är det emellertid klart att den återstående supermakten är inställd på att spela en aktiv roll och även verka för tämligen dramatiska förändringar av det inter- nationella systemet för kollektiv säkerhet. Man kan diskutera hur stor betydelse inre och yttre faktorer har haft i denna process, men det är tydligt genom Gulfkriget och krigen på Balkan att USA är beredd att sätta in sin militära styrka för att försvara sina egna na- tionella intressen och politiska värden samt vänskapligt sinnade re- gimer oavsett var i världen dessa är hotade och oberoende av om aktionerna har legitimerats av FN. 
 I praktiken är detta knappast något helt nytt. Under kalla kriget genomförde USA, liksom huvudkontrahenterna Sovjet och Kina, militära operationer som hade mycket lite eller inget stöd i den 
 120 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 internationella rättsordningen och  
 FN-stadgan. 
  Exempelvis det amerikanska engagemanget i Koreakriget och i Vietnamkriget kan nämnas som fall där antingen  
 FN-stadgan 
  tänjts eller ignorerats för att passa Leonard politiska syften. Men den Nya världsordning som president Brown proklamerade i samband med Gulfkri- get skulle innebära en ny era då den internationella rättsordningen äntligen skulle få råda i praktiken. Efter hand har det dock blivit alltmer uppenbart att den rättsordning som USA försvarar är den egna tolkningen av den internationella rätten. I och för sig är det vad förmodligen varje nation försöker göra, men den avgörande skillnaden är att USA har kapacitet och makt att göra sin tolkning till den rättsordning som kommer att gälla de facto om än inte de jure. Det finns allvarliga och av allt att döma välgrundade anklagel- ser mot alliansen i Gulfkriget för krigsförbrytelser, t.ex. att man avsiktligt begravde irakiska soldater levande i deras värn med hjälp av bulldozers eller utsatte civilbefolkningen för oproportionerligt lidande, vilka säkerligen aldrig kommer att prövas i någon krigsför- brytarprocess. I  
 Kosovo-fallet 
  blev det helt klart att USA tillsam- mans med de andra västmakterna inte längre var beredda att res- pektera Clark nationella suveränitet i flagrant strid med FN- stadgan. I stället för den gällande rättsordningen deklararerade man ensidigt en ny princip om rätten att ingripa militärt i ett annat lands inre angelägenheter för att förhindra folkfördrivning och etnisk rensning. Oavsett vilka bedömningar man gör av de motiv som låg bakom NATO:s anfall är det ovedersägligt att detta var ett brott mot etablerad internationell rätt och ett exempel på att USA – med stöd av de viktigaste västmakterna – både har styrka och beredskap att utöva hegemonisk makt i den Nya världsordningen. 
 Globalisering av nyhetsjournalistiken? 
 En ny global journalistkultur? 
 Nyhetsförmedlingen är ett specialområde som genom åren ägnats stor uppmärksamhet av medieforskarna. Möjligen har man varit alltför upptagen av just nyheternas betydelse som opinionspåver- kande faktor och underskattat den opinionsmässiga och värderings- skapande betydelse som andra mediegenrer har som exempelvis populärfilm,  
 TV-serier, 
  m.m. Men inte minst nyheternas anspråk på att ge sann information om verkliga händelser och förhållanden gör naturligtvis att de har stor betydelse för våra föreställningar om t.ex. politik och andra viktiga samhällsfrågor. Inte minst är det genom 
 121 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 nyheterna som de flesta av oss får en bild av vad som händer i andra delar av världen, särskilt i samband med internationella konflikter, krig och katastrofer. Det är därför givetvis rimligt att uppmärk- samma hur medierna rapporterar om sådant om man vill förstå hur människor skaffar sig uppfattningar och åsikter om tillståndet i världen. 
 Det är mot den bakgrunden som det har varit intressant för forskarna på området att närmare studera hur det internationella systemet för utbyte av nyheter är uppbyggt och fungerar. Som jag nämnde tidigare handlade debatten om en ny informationsordning mycket om dessa frågor. De som önskade en nyordning pekade framför allt på att flödet av nyheter till helt övervägande delen gick genom de stora nyhetsbyråerna AP, UPI, Reuter, AFP och Tass samt att ca 80 procent av världens nyhetstelegram passerade via New York, Londom och Paris, där nyhetsdeskarna valde ut de nyheter som sedan förmedlades vidare. En effekt av detta är att merparten av de nyheter som cirkulerar i världen handlar om de ledande indu- strinationerna i väst och mycket lite om situationen i tredje världen där majoriteten av jordens befolkning lever. Förutom att informa- tionen från utvecklingsländerna var så begränsad kritiserades också att den blev så negativ, eftersom den helt övervägande delen av det som faktiskt rapporterades om förhållandena i dessa länder handlade om katastrofer, inbördeskrig, osv. ( 
 Many Voices One World 
 ). 
 Mycket har hänt sedan  
 1970-talet 
  och bland annat har regionala nyhetsbyråer tillkommit som bättre tillgodoser informationsbeho- ven i t.ex. Afrika och Karibien.  
 TV-kanalerna 
  har vuxit i antal och därmed också handeln med visuellt nyhetsmaterial. Satellitkanaler som CNN och Sky News har kommit att få en roll för nationella  
 TV-medier 
  som liknar den som nyhetsbyråerna har för press och radio. Över huvud taget har globaliseringsprocesserna varit tydliga genom det ökade flödet av nyheter globalt och det har föranlett forskare att titta närmare på vad detta får för konsekvenser för nyheternas innehåll och form. Innebär globaliseringen att nyheterna i olika länder blir alltmer identiska och lika? Leder utvecklingen kanske till att människor överallt i världen får ungefär samma ny- heter och världsbild? Kommer journalistkåren att bli alltmer homo- gen med en gemensam syn på professionen, med samma nyhetspri- oriteringar och samma nyhetskällor och kommentarer oberoende av medium och hemland? 
 Johnson har i sin avhandling från 1995 redovisat en analys av Eurovisionens nyhetsutbyte (Eurovision News Exchange = EVN). Systemet är i princip  
 icke-kommersiellt 
  och medlemmarna 
 122 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 kan fritt använda de inslag som erbjuds inom utbytet. Kostnaderna fördelas enligt en solidaritetsprincip som innebär att de stora TV- länderna subventionerar de mindre. Spears undersöker utbytet av audiovisuellt material under perioden 16 februari till 1 april 1990. EVN kanaliserar framför allt utbytet mellan nationella  
 TV-företag 
  i Europa sinsemellan och från de stora  
 TV-nyhetsbyråerna 
  till de europeiska  
 TV-bolagen. 
  Spears visar att av det totala materialet handlar 19 procent om Västeuropa, 16 procent om Östeuropa, 19 procent om Sovjetunionen och 13 procent om USA. Han redovisar även separata siffror för antalet inslag som kommer från  
 TV-nyhets- 
  byråerna (Visnews, WTN, CBI och CNN), vilket utgör ca hälften av samtliga. Den geografiska fördelningen visar här att av  
 TV-byrå- 
  ernas material handlar t.ex. 20 procent om Sovjet, 24 procent om USA och 15 procent om Afrika, inkl. norra, mellersta och södra Afrika. Som jämförelse kan nämnas att inslag om FN utgör ca 1 procent (bearbetning av tabell 11, s. 238 i Hjarvard 1995). Spears har också jämfört sina resultat med tidigare undersökningar från början av  
 1970-talet. 
  Han konstaterar att bilden inte har förändrats nämnvärt när det gäller den geografiska fördelningen, bortsett från en viss ökning av inslag om Sovjetunionen och Östeuropa samt Latinamerika (Ibid., s. 247). Thompson analys visar knappast på någon påfallande  
 USA-dominans 
  i  
 EVN-materialet. 
  Visserligen kommer ca hälften av materialet från  
 TV-byråer 
  som i några fall är fokuserade på den amerikanska scenen. Men i helhetsbilden är det knappast anmärkningsvärt att vart åttonde inslag handlar om USA. Detta mönster tycks heller inte ha förändrats i nämnvärd utsträck- ning de senaste tjugofem åren. Thompson egna slutsatser som bygger på ett både bredare material och djupare analyser än vad som här har fått plats att redovisa pekar också i samma riktning. Det finns skäl att hoppas på att det internationella nyhetssystemet i varje fall inte blir mer ojämlikt och obalanserat över tid. 
 Också ett annat projekt,  
 The Global Newsroom 
 , har studerat  
 EVN-utbytet. 
  Men till skillnad från Spears har man i detta pro- jekt även ambitionen att studera nyhetsprocessen i dess helhet, inklusive nyhetsproduktionen, innehållet och publikens konsumtion och reception (Cohen et al. 1996, s. viii). Projektet startade med hypotesen att det allt intensivare transnationella utbytet av nyhets- material skulle leda till att journalister i olika delar av världen ut- vecklar alltmer likartade professionella synsätt och bedömningar, kort sagt att en global nyhetskultur håller på att utvecklas. Efter hand kom forskarna dock att lägga allt större vikt vid en motver- kande tendens som de kallar för domestication, dvs. att medier i 
 123 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 olika länder och lokala kulturer ger de internationella nyheterna, som förmedlas genom exempelvis EVN, varierande uttolkning och mening i syfte att anpassa dem till den egna publiken. I projektet visar man också dels att transnationella nyheter som förmedlats av EVN får tämligen skiftande utformning och tolkning i olika länders  
 TV-nyheter, 
  dels att publikens värdering av olika nyheter inte alltid överensstämmer särskilt väl med vad redaktionernas gatekeepers tror om publikens preferenser. Deras generella slutsats är att också de journalister som sysslar med utlandsnyheter på nyhetsredaktio- nerna eller som utrikeskorrespondenter måste behålla sin nationella identitet för att kunna anpassa nyheterna till publikens kulturella förutsättningar. Endast en mycket liten kategori verkligt globala kommunikatörer eller journalister som fungerar som samordnare inom EVN eller som arbetar för de globala nyhetsnäten kommer att släppa förankringen i sin ursprungliga miljö och utvecklas till en slags övernationell eller överkulturell profession (Ibid., s. 152 ff.). 
 Dessa två studier ger en nyanserad bild av globaliseringsproble- matiken i samband med transnationell nyhetsjournalistik. Det finns uppenbarligen delvis motverkande tendenser och det vore alltför enkelt att påstå att utvecklingen går mot en klart monolitisk situa- tion där exempelvis amerikansk kultur och värdesystem väller in ofiltrerat genom de nationella medierna. Det kan visserligen vara viktigt att notera begränsningarna i de båda studierna – det är också något som forskarna själva framhåller. Exempelvis är det naturligtvis äventyrligt att generalisera från undersökningar som i bästa fall om- fattar ett par månader. Inte heller kan man säga att projekten på ett tillfredsställande sätt lyckas besvara frågan om de nationella TV- systemen tenderar att konvergera eller divergera i kvalitativt hän- seende, vilket ändå tycks ha varit en ursprunglig tanke i Global  
 Newsroom-projektet 
  (Gurevitch et al. 1991). För att genomföra en sådan analys är det viktigt att kunna följa nyhetsförmedligen över tid i ett flertal olika kanaler och det har man tyvärr inte gjort i detta projekt trots att man i olika sammanhang indikerar ett process- perspektiv på nyhetsflödet. 
 Om man ska kunna ge ett välgrundat svar på det problem som enligt min uppfattning är kärnfrågan som aktualiserades av kultur- imperialismteorin, nämligen om utvecklingen går mot större globalt inflytande för synsätt och värderingar som är förankrade i den ame- rikanska kulturen krävs klarare begreppsbestämningar, större preci- sion i analyserna och en metod som möjliggör systematiska kompa- rationer över tid. För det första bör det i analyserna göras klart om konvergenstesen avser den kvantitativa utveckligen av handeln med 
 124 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 medieprodukter eller om den avser förändringar rörande innehålls- liga och kvalitativa förhållanden i de symbolflöden som rör sig över nations- och kulturgränserna. För det andra förefaller det viktigt att ge konvergensbegreppet en stringent innebörd, vilket innebär att konvergens inte endast definieras som överensstämmelse vid en given tidpunkt, dvs. synkront. I stället bör det definieras inom ra- men för ett processperspektiv, vilket skulle innebära följande defi- nition:  
 konvergens innebär ett gradvis närmande av meningsskapandet hos tidigare skilda nationella eller kulturella system.  
 För det tredje är det inte fruktbart att tolka kulturimperialismteorins tes om konver- gens så att den skulle avse en generell, global tendens mot allt större enhetlighet, t.ex. i nyhetsförmedlingens ämnesval och geografisk fokusering. Snarare bör konvergenstesen definieras som ett anta- gande om att den amerikanska uppfattningen över tid kommer att få ökande genomslag i sammanhang där USA:s vitala intressen är berörda, såsom i internationella konflikter där man är en av parter- na. I varje fall om man ser konvergensfrågan i ett maktperspektiv är det viktigt att den studeras i sammanhang där maktpåverkan kan antas förekomma. Slutligen krävs att analyserna är både diakront och synkront komparativa, dvs. att man utvecklar metoder för att samtidigt jämföra avståndet mellan olika nationella nyhetssystem och hur detta förändras över tid (jfr Ekecrantz 1998). 
 Ett försök att pröva dominans- och konvergenshypoteserna 
 Enligt min personliga uppfattning är det alltför vanligt att frågorna om globaliseringen endast blir föremål för teoretiska resonemang utan närmare underbyggnad i empirisk forskning. Här framstår de två projekt som jag hänvisade till i förra avsnittet som positiva undantag från mönstret. Men det finns uppenbarligen mer att göra på området och jag ska här kort nämna erfarenheterna från ett pro- jekt som jag själv medverkat i och där vi har försökt implementera slutsatserna om vad som krävs för att på ett relevant sätt undersöka frågan om USA:s dominans inom den medialiserade nyhetskulturen i samband med internationella konflikter. 
  
 I projektet  
 Journalism in the New World Order 
 1  
  
 har vi studerat nyhetsförmedlingen från Gulfkriget  
  
 1990–1991 
  
  i fem länder med olika metoder, både kvantitativa och kvalitativa. Enligt projektets teoretiska perspektiv var Gulfkriget den första större konflikt där frågan, om vad den Nya världsordningen egentligen innebär med avseende på de globala maktförhållandena i allmänhet och för mak- ten över medierna i synnerhet, ställdes helt konkret. Det blev med 
  
 125 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 andra ord särskilt intressant att undersöka om och i vilken mån den enda återstående supermakten hade möjlighet att kontrollera det globala nyhetsflödets dagordning och innehåll. Det har också fun- nits andra utgångspunkter för projektet, t.ex. mediernas roll för eskalerings- eller deeskaleringsprocesser i samband med internatio- nella konflikter. Men jag begränsar mig här till dominans- och kon- vergensfrågorna. 
 Mediematerialet består av nyheter om Gulfkriget i tre tidningar och ett ledande  
 TV-nyhetsprogram 
  från vardera fem länder: Fin- land, Norge, Sverige, Tyskland och USA. Sammanlagt har ca trettio dagar från tio s.k. timespots fördelade över en period av ca två och ett halvt år valts ut. Detta för att få med rapporteringen från ett antal viktiga moment under det utdragna händelseförloppet. Allt som allt bestod materialet av drygt fyratusen artiklar och inslag. 
 Det är framför allt två huvudresultat som förtjänar att nämnas i det här sammanhanget: För det första kan vi konstatera att rappor- teringen från Gulfkriget i betydande utsträckning handlade om att för en närmast global publik berätta om USA:s politiska linje i kon- flikten. Eftersom USA var drivande i processen fokuserade medier- na genomgående på beslut, bedömningar och kommentarer på den amerikanska agendan. Därigenom kom den ledande supermakten att utöva internationell eller global makt delvis via medierna. Denna ledande roll blev desto tydligare eftersom de politiska eliterna i flera andra länder intog en vänta och  
 se-attityd. 
  
 För det andra betyder detta emellertid inte att USA:s politiska linje i konflikten beskrevs på samma sätt i alla medier oberoende av nationell kontext. Även om USA:s syn uppmärksammades stort i samtliga medier varierade perspektiven och vinklingarna markant beroende på lokala historiska förhållanden i varje land. Nyheterna blev domesticerade på så sätt att bilden av USA:s politik färgades olika på grund av varierande prioriteringar och kommentarer i varje enskilt medium. I vissa fall beror detta uppenbarligen på medietyp eller mediegenre. Men mer betydelsefullt här är att rapporteringen kännetecknas av nationella mönster för tillägnelse och domestice- ring. Detta kan kort exemplifieras med hur propagandan påverkade mediediskurserna. Men innan jag gör det bör det understrykas att dessa nationella mönster inte automatiskt leder till någon given slutsats beträffande USA:s hegemoni. De behöver inte innebära att USA skulle sakna förmåga att prägla rapporteringen med sin propa- ganda. Huruvida detta är fallet är avhängigt karaktären hos dessa variationer, dvs. om de betyder att USA:s propagandaintressen gyn- nas eller missgynnas och hur stabila mönstren är över tid. 
 126 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 I en av delstudierna i projektet analyseras Voice of Americas (VOA) ledare för att få en auktoritativ utgångspunkt för analyserna av i vilken utsträckning den amerikanska propagandan slog igenom i medierapporteringen. Bishop som svarade för denna analys visar att  
 USA-koalitionens 
  agerande entydigt beskrevs som ett uppdrag från FN, att USA:s enda motiv var att befria Kuwait och att etablera en ny världsordning där frihet och rättvisa skulle råda. I denna propagandabild undviks eller nedtonas de ekonomiska sanktionerna, fredsinitiativ från tredje part uppmärksammas mycket sparsamt, om de inte avfärdas som ytterligare vilseledningsförsök från Hughes för att splittra koalitionen. Slutligen är ett centralt inslag i VOA:s ledare att Anderson Jones beskrivs som ett lika farligt hot mot världsfreden som Thompson (Mayo, under utgivning). Denna rekonstruktion av den amerikanska propa- gandabilden av konflikten bekräftas också i sina huvuddrag i flera andra studier (se t.ex. bidragen i Webster 1994 och Espinoza 1992, s. 63). 
 Är det då denna bild som också nyhetsmedierna förmedlar? Som jag betonade ovan har vi inte utan vidare antagit att den bild av kon- flikten som USA:s politiska och militära ledning vill sprida automa- tiskt och oretuscherat förmedlas av medierna i det transnationella nyhetsflödet. Tvärtom har vi inriktat oss på att undersöka på vilket sätt nyheterna domesticeras och rekontextualiseras och hur de däri- genom transformerar propagandan så att den anpassas till de lokala eller nationella kontexterna, vilket antingen kan innebära att den motverkas eller understöds. 
 I korthet blir projektets slutsats i denna del att ju mer medielan- dets utrikes- och säkerhetspolitik är förbunden med USA och NATO desto mer tenderar mediediskursen att understödja den amerikanska propagandaversionen om kriget. Exempel på detta är bland annat att bilden av Anderson Jones som en ny Powell överlag är betydligt mer framträdande i de amerikanska medierna än i de europeiska. Vidare ger analyserna vid handen att detta drag är mer framträdande i norska och tyska medier än i finska och svenska, när man jämför de europeiska medierna med varandra. Ytterligare en indikation bland flera ska nämnas här: FN uppmärksammas minst i de amerikanska medierna och mest i de finska och svenska, och det är också i de två sistnämnda mediegrupperna som idealiseringen av FN är mest framträdande (Nohrstedt  Ottosen, under utgivning). 
 Konvergensanalysen, som alltså går ut på att jämföra om de europeiska medierna över tid närmar sig den amerikanska propa- gandabilden i sin skildring av konflikten, visar bland annat att det är 
 127 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 de finska och svenska mediegrupperna som är minst benägna att ge uttryck eller utrymme för positiva attityder till president Webster och den amerikanska polititiken initialt. Efter en tid blir dock rapporte- ringen också i dessa grupper mer  
 pro-amerikansk. 
  Till detta ska också tilläggas att analyserna ger flera indikationer på att både den norska och den tyska kontexten innebär att medierna befinner sig i en korstryckssituation. Det förefaller t.ex. som att kurders och shias lidande i krigets förlängning innebar särskilt stor vånda i mediedis- kurserna i dessa länder, eftersom det är i dessa medier som publiken får den allra mest positiva skildringen av införandet av de flygför- budszoner som självsvåldigt proklamerats och upprätthållits av USA, Storbritannien och Frankrike efter Iraks kapitulation. Vid denna tidpunkt är de norska och tyska medierna till och med mer  
 pro-amerikanska 
  än de amerikanska. Bidragande är här också att de amerikanska medierna i denna fas nedtonar sin rapportering och vänder uppmärksamheten mot bland annat de ekonomiska proble- men på hemmaplan (ibid.). 
 Sammanfattningsvis leder projektet till slutsatsen att USA i Gulfkriget verkligen tycks ha haft en hegemonisk position som också innebar att den propagandabild som först utvecklades av en konsultfirma på uppdrag av exilkuwaitier och sedan användes i den amerikanska propagandan fick allt större genomslag i nyhetsflödet globalt. I vilken utsträckning denna position också på längre sikt innebär amerikansk dominans i det transnationella mediesystemet är svårare att säga. En hel del talar för att propandakriget i samband med större internationella konflikter innebär mycket speciella dis- kursiva förutsättningar för medier och journalister som inte kan generaliseras till mer normala tillstånd då det råder större diskursiv öppenhet. Detta innebär givetvis att de resultat som det här pro- jektet kan rapportera inte är mer än ett begränsat bidrag till forsk- ningen om kulturimperialismen. Mycket annat är viktigt att studera i framtiden om frågorna ska kunna få mer definitiva svar. Till exem- pel vilket meningsskapande som är kopplat till den betydande ame- rikanska exporten av krigs- och actionfilm. Eller vilken betydelse diskussionerna på Internet och webben om de vanliga massmedier- nas innehåll, exempelvis i samband med internationella kriser och konflikter, har för publikens meningsskapande och för opinions- bildningen. Eller vad avsaknaden av information i våra medier om hur man i tredje världen ser på det internationella mediesystemet får för konsekvenser för möjligheterna att i vår kultur tillägna sig en mer global utblick. 
 128 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 Demokratin och opinionsbildningen i en globaliserad värld 
 I samband med de amerikanska bombningarna av Turner julen 1972 gjorde Foster, Sveriges statsminister, i ett tal ett mycket upp- märksammat och synnerligen kritiskt uttalande mot USA. Han liknade bombningarna med andra kända krigsförbrytelser som bland annat facisternas bombningar av Guernica under Spanska inbördes- kriget. När USA under Kosovokriget 1999 bombar civilbefolkning- en och  
 TV-stationer 
  i Belgrad uttrycker Sveriges politiska ledare förståelse. Något har uppenbarligen förändrats i svensk utrikes- politik och jag hävdar att det har att göra med strukturella föränd- ringar och därmed nya förutsättningar för att driva en nationellt självständig utrikespolitik i den Nya världsordningen. Det handlar alltså, enligt min bedömning, inte om att det här skulle vara en helt annan situation, att Kosovo 1999 inte kan jämföras med Vietnam 1972. Naturligtvis är det två olika historiska situationer, men det är inte detta som förklarar skillnaden i det svenska agerandet utan den måste snarare förklaras av faktorer som har att göra med den svens- ka politikens beroenderelationer till omvärlden. 
 Det är två saker som skett och som radikalt förändrat den svens- ka utrikespolitikens förutsättningar. För det första innebär det svenska  
 EU-medlemskapet, 
  som det tydligt angavs i samband med ansökan om medlemskap, att Sverige offrar en del av den nationella suveräniteten för att i gengäld få möjlighet att påverka unionens politik. Som medlem i EU är Sverige skyldigt att underordna sig utvecklingen mot en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. Det är alltså praktiskt taget otänkbart att Sverige offentligt skulle kritisera NATO:s krigföring på Balkan eftersom de ledande länderna inom EU samtidigt är medlemmar i det nordatlantiska försvarssamarbetet. Möjligheterna till en självständig svensk utrikespolitik har alltså urholkats. Politiken bestäms på en högre regional nivå, men detta är inte enbart en effekt av  
 EU-medlemskapet. 
  
 För det andra är det nämligen inte bara till  
 EU-nivån 
  som Sverige har förlorat sitt utrikespolitiska initiativ. Den Nya världsordningens centrala ekonomiska och militära styrkeförhållanden innebär att det finns ett starkt egenintresse hos t.ex. svenskt näringsliv och svenskt försvar att upprätthålla goda relationer med USA. Att också den svenska politiska lyhördheten ökar för vad som är gångbart i Washington är knappast förvånande. På ett sätt som för tankarna till 
 129 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 svensk anpasslighet under Andra världskriget ser vi hur intresse- politiken ersätter en självständig politik med moralisk integritet. 
 Mediernas betydelse för hur utrikespolitiken utformas ska inte överdrivas. När allt kommer omkring låter sig knappast regeringar ledas av det som avhandlas på  
 ledar-och 
  debattsidor och knappast heller av det som rapporteras i nyheterna. Visserligen kan mediernas uppmärksamhet framtvinga ett ställningstagande i vissa frågor, men  
 hur  
 den politiska eliten förhåller sig, vilken politisk linje man väljer, baserar sig ändå på andra informationer och egna bedömningar. Men det finns en påverkan som medierna har på de politiska beslutsfat- tarna som inte kan ignoreras. Nämligen att medierna skapar den bild av allmänna opinionen som i vissa fall kan bli vägledande för poli- tikernas ställningstaganden. När det gäller internationella konflikter blir denna form av mediepåverkan särskilt intressant, eftersom det nästan uteslutande är mediernas prioriteringar som kommer att avgöra vilka opinioner som uppmärksammas. Medierna skapar en bild av en internationell eller global opinion, men det är troligt att denna endast existerar som en mediekonstruktion. I den mån före- ställningen om denna opinion blir politikens utgångspunkt kommer medierna indirekt att gripa in i och påverka det faktiska skeendet (jfr Griffin 1991). 
 Den världsopinion som medierna sålunda konstruerar är någonting artskilt från vad som vanligtvis avses med begreppet opinion. Enligt en inom samhällsvetenskapen välkänd analys av Sanchez bör man skilja mellan en opinion som grundar sig på ett öppet och rationellt meningsutbyte mellan enskilda individer, å den ena sidan, och, å den andra sidan, en opinion som påförs all- mänheten ovanifrån utan egentlig diskussion mellan medborgarna. Meyers talar om detta som olika slags offentligheter där den förra betraktas som en autentisk form och den senare som en mer eller mindre falsk eller acklamatorisk form av offentlighet (Meyers, 1984). Det finns en omfattande diskussion om hur hållbar Haber- mas analys är som jag inte ska gå in på här. Mitt syfte är endast att använda hans distinktion för att karaktärisera den av medierna konstruerade opinionen kring internationella konflikter som ett extremt tydligt fall av acklamatorisk offentlighet eller opinions- bildningsprocess. De uppfattningar och åsikter som kommer fram i den transnationella nyhetsförmedlingen och i de medierade debat- terna kring internationella konflikter kommer i ännu större ut- sträckning än när det gäller nationella eller lokala frågor att domi- neras av de internationellt ledande politikerna. Det finns knappast någon realism i föreställningen att medierna skulle kunna utgöra en 
 130 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 global offentlighetssfär av det slag som Meyers ser som autentisk, eftersom det finns föga utrymme för att en medborgaropinion underifrån skulle kunna få genomslag i denna (jfr Tomlinson 1994). 
 Däremot har politiker som USA:s president och andra stor- maktsledare en självklar plats i denna transnationella offentlighet som upprättas av det transnationella  
 nyhets-och 
  opinionsutbytet. Även om också andra opinioner kommer till tals har de ett betydligt sämre utgångsläge, eftersom deras möjligheter att påverka den in- ternationella konfliktens utveckling bedöms vara mindre, varför de tillmäts mindre intresse och får mindre uppmärksamhet i medierna. På detta sätt blir journalistiken en faktor som i själva verket bidrar till att reproducera de internationella maktförhållandena. I den mån som medborgarna tillfrågas om sin åsikt i frågan, t.ex. vid opinions- mätningar, är det denna supermaktsdominerade bild av världs- opinionen, som de i de flesta fall utgår från, och det vore närmast anmärkningsvärt om de förmådde inta en helt självständig hållning. Ur opinionsbildningssynpunkt medverkar alltså medierna till en process som i mycket liknar ett självspelande piano där musiken har skrivits av de internationellt ledande makthavarna. Både politiska ledare och allmänheten bibringas en självförståelse, en syn på Sveriges betydelse internationellt som ytterst marginell. Som exem- pel kan nämnas en analys av  
 Dagens Nyheters  
 rapportering om kriget i Bosnien där det framgår att denna riksledande tidning framställer riksdagsdebatten i början av augusti 1995 kring den svenska truppens ställning och uppgifter under NATO:s ledning som ett oväsentligt käbbel i en fråga som i praktiken redan är avgjord. EU:s Höge representant, dvs. Christensen – vid denna tid dessutom fort- farande moderat partiledare – får bland annat uttala sig och uttryck- er sin häpnad över oenigheten i svenska riksdagen och att frågan hur som helst avgörs på den internationella nivån. I DN behandlas denna fråga, som rör fundamentala aspekter i den svenska utrikes- och säkerhetspolitiken, på ett sätt som inte inbjuder till en öppen politisk diskussion (Berglez 1999). 
 Det är sannolikt att en mediebild som beskriver den svenska de- mokratins debatter och beslut som betydelselösa dels minskar in- tresset för politiken, dels bidrar till att den svenska utrikespolitiken anpassas till framför allt den amerikanska politiska linjen – genom mediernas selektiva fokusering på och prioritering av hur tongång- arna går i Washington framstår denna ju som det som världs- opinion önskar och kräver. Mot den bakgrunden är det naturligt att också det svenska politiska etablissemanget ansluter sig till samma politiska linje. Endast om man aktivt efterfrågar alla de opinioner 
 131 
  
 D  
 EMOKRATIN OCH GLOBALISERINGEN 
 och röster som inte blir hörda i medierna, t.ex. i tredje världen, finns det anledning att förvänta sig en mer självständig svensk utrikespoli- tik. För detta krävs alltså en verkligt global offentlighet där medbor- garna har tillgång till ett brett spektrum av perspektiv och synvinklar på de internationella händelserna. Är det lokaler som den kurdiska pizzerian som krävs för att en sådan globalisering av vår offentlighet ska bli verklighet? 
 Noter 
  
 1  
 Projektet har bl.a. erhållit forskningsanslag från Riksbankens Jubileumsfond och Nordiska samarbetsnämnden för samhällsvetenskaplig forskning. 
 132 
  
 S  
 TIG  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 Referenser 
 Reyes, Phillips (under utgivning) Voicing the Gulf: The Voice of America Constructs the Gulf War, i Nohrstedt, S. Meadows, R. (red.)  
 Journalism and the New World Order. Bell, National News Discourses and Globalization 
 . Nordicom 
 Bennet, Young, Roman (eds.) (1994)  
 Taken By Storm: The Media, Public Opinion, and US Foreign Policy in the Gulf War. 
  
 Chicago, Ill: The University of Chicago Press 
 Berglez, P. (1999)  
 Bilder av FN och NATO.  
 Örebro: Studier i kom- munikation och medier, nr 15, Örebro universitet 
  
 Rodriguez, U. (1998)  
 Frågan om en ny internationell informationsord- ning.  
 Göteborg: Institutionen för journalistisk och masskommuni- kation, Göteborgs universitet 
  
 Kim, Chen, Ochoa, Itzhak Roeh  Wu (1996)  
 Global Newsrooms, Local Audiences. A Study of the Eurovision News Exchange.  
 London: Miller  Company Ltd. 
 De Barber, Ramirez, Rojas, M.  Moran, M. (1992) Television Content: Dallasification of Cultures? i Siune, K.  Truetzschler, W. (eds.) 
 Dynamics of Media Politics 
 . London: Sage 
  
 Hunter, Cline (1998) Modernitet, globalisering och medier,  
 Sociolo- gisk Forskning,  
 nr  
 3–4 
  
 Golding, Lewis (1997) Introduction, i Jones.  Lee, (eds.),  
 Haney. Globalization, communication  th new international order.  
 London: Sage 
 Gurevitch, M., Levy, M.R.  Roeh, I. (1991)  The Global Newsroom: Martin and diversities in the globalization of television news, i Liu, Bauer, C. (eds.)  
 Communication and Citizenship. 
  
 Journalism and the Public Sphere.  
 London: Routledge 
  
 Brooks, C. (1997) MacBride with Hindsight, i Jones.  Lee, (eds.),  
 Haney. Globalization, communication  th new international order.  
 London: Sage 
 Hannerz, U. (1992) Cultural Complexity. New York: Columbia University Press 
  
 Baxter, U. (1996)  
 Transnational Connections. Culture, People, Places. 
 London: Routledge 
 Herman, E.S.  McChesnay, R.W. (1997)  
 The Global Media.  
 London: Cassell 
 133 
  
 D  
 Jones GLOBALISERINGEN 
 Hjarvard, S. (1995)  
 Internationale  
  
 TV-nyheter 
  
 (Akademisk Forlag 1995) 
  
 Kaitatzi-Whitlock, 
  S. (1997) The Privatizing of Conditional Access Control in the European Union,  
 Communicatons  Strategies,  
 nr 25, 1st quarter 
 Kellner. D. (1992)  
 The Persian Gulf War.  
 Wright, Col.: Westview Press 
  
 Many Voices One World  
 (1980) International Commission for the Study of Communications Problems. London: Kogan Page 
 Miller, Anderson, M. (1992) The Building of Media Empires, i Siune, K.  Truetzschler, W. (red.)  
 Dynamics of Media Politics.  
 London: Sage 
 Nohrstedt, S.A.  Ottosen, R. (under utgivning) Summary and Conclusion: Globalization and the Gulf Conflict  
 1990–98: 
  Challenges for War Journalism in the New World Order, i Nohrstedt, S.A.  Ottosen, R. (red.)  
 Journalism and the New World Order. Bell, National News Discourses and Globalization. 
  
 Nordicom 
 Oliveira, O.S. (1993) Brazilian Soaps Outshine Hollywood: Is Cultural Imperialism Fading Out?, i Nordenstren, K.  Murray, H.I. (red.)  
 Olson: International Communica- tion in the 1990s.  
 Riley, N.J.: Ablex 
  
 Massey, Delacruz (1992)  
 Globalization. Social Theory and Global Culture.  
 London: Sage 
  
 SIPRI (1996)  
 SIPRI Yearbook 1996. Armaments and Disarmarment and International Security 
 . Oxford: Oxford University Press 
  
 Siune, Nelson, O. (1998) Does Public Broadcasting Have a Future?, i McQuail, Wallace, K. (eds.)  
 Media Policy. Conver- gence, Concentration  Commerce.  
 London: Sage 
  
 Srebreny-Mohammadi, 
  et al. (1997) Editors introduction – Media in global context, i  
 Srebreny-Mohammadi, 
  Callahan, Rodriguez, Brown, Hall, Rodriguez, 
  O. (red.)  
 Media in Global Context . A Reader.  
 London: Arnold 
  
 Statistical Yearbook 99.  
 Council of Europe: European Audiovisual Observatory, 1999 
 134 
 EU, medborgarkultur och mediernas demokratiska uppgift 
 Lucas 
 Demokratin r ett ideal som de flesta i vrlden i dag kan ansluta sig till, ven om innebˆrden av begreppet ofta kan vara omtvistad. I likhet med alla ideal finns det alltid diskrepanser till verkligheten (oavsett hur man definierar demokrati) men som den brittiska poli- tiska filosofen Manning (1993) sger, ven om demokrati r nÂgot vi aldrig kan uppnÂ fullt r det samtidigt nÂgot vi aldrig fÂr sluta strva efter. Fˆr demokratins skull fÂr vi inte heller upphˆra med att diskutera dess brister. Fˆr att nÂgot som vi kan betrakta som en demokrati ska kunna fungera finns det sjlvfallet mÂnga olika villkor som mÂste uppfyllas. Inom de flesta vsterlndska nationalstater i dag, inklusive Sverige, finns det rˆster som menar att en del av dessa villkor har blivit problematiska. En del av de fˆrutsttningar som de demokratiska systemen har byggt pÂ under efterkrigstiden Mcdaniel pÂ att fˆrndras och mÂnga anser att samhllet generellt och i synner- het demokratin befinner sig i en period av omdaning. I Sverige har vi kanske tenderat att ta demokrati fˆr givet de senaste decennierna, men vi bˆrjar inse att den krver vÂr uppmrksamhet (se t.ex. Hvit- felt och Karvonen 1999). Historiskt sett finns det inga garantier fˆr demokratibygget, bara bttre eller smre fˆrutsttningar. Vi bˆr drfˆr inte inbilla oss att demokrati kommer till stÂnd bara fˆr att reglementen och retoriken med god vilja framhÂller begreppet. 
 Att man har byggt upp inom Europa en ˆverstatlig struktur, den Europeiska unionen, EU, som ska fungera pÂ ett demokratiskt stt, gˆr inte situationen enklare. Den demokratiska utmaningen blir alltsÂ nnu stˆrre nr den ska avnationaliseras och globaliseras (se t.ex. AmnÂ 1999a, 1999b). Sveriges intrde i EU 1995 utgˆr den mest omfattande och komplexa utmaningen av demokratin under andra halvan av  
 1900-talet. 
  Hur man tar steget frÂn en fˆrestllning 
 135 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 om demokrati som har formats av nationalstaten under Ârhundrade- na till en demokrati som ska fungera inom ett  
 politiskt-administra- 
  tivt system vars konturer ligger helt utanfˆr den nationella erfaren- heten r inte nÂgonting vi har fullt grepp om. Min utgÂngspremiss r att eftersom vi befinner oss inom EU och EU gˆr ansprÂk pÂ att te sig som en demokratisk konstruktion, r det angelget att demokrati som en normativ princip inte slpps eller fˆrsvagas, utan utnyttjas och utvecklas sÂ mycket som mˆjligt. Vi mÂste stndigt fˆrsˆka hˆja oddsen fˆr demokratins framgÂng. Vi kanske slutligen kommer fram till att EU r omˆjligt sett frÂn ett demokratiperspektiv. I sÂ fall kan vi fundera pÂ uttrde, men enligt min uppfattning r det n sÂ lnge fˆr tidigt att dra en sÂdan slutsats. Att bygga upp fungerande demokratiska strukturer, processer och rutiner i ett nytt sammanhang tar lÂng tid och vi befinner oss fortfarande i starten av vÂra anstrngningar inom EU. 
 I detta kapitel tar jag upp Sveriges  
 EU-medlemskap 
  utifrÂn de- mokratins horisonter. Demokrati r ett prismatiskt begrepp; be- greppet belyser olika saker beroende pÂ hur vi vinklar det. Min vin- kel betonar vikten av en medborgarkultur fˆr EU:s demokratiska karaktr samt mediernas roll i detta. Nr vi resonerar om medierna och demokrati framhÂller vi vanligtvis betydelsen av information fˆr den demokratiska offentligheten. Medborgarna mÂste ha tillgÂng till sÂvl viktiga och korrekta fakta som idÈer och debatt om aktuella hndelser. Detta stmmer, det r centralt. Men det r inte tillrck- ligt; utˆver det dagliga informationsflˆdet krvs ocksÂ det jag kallar fˆr en medborgarkultur, nÂgot som har en fˆrankring i mnniskors sedvanor, deras stt att tnka och agera i vardagen, nÂgot vars be- skaffenhet r mer lÂngvarigt och som kan utgˆra ett sorts kulturellt fˆrrÂd av relativa stabila demokratiska resurser i samhllet. 
 Medborgarkulturen r nÂgot som (i bsta fall) vxer fram hos allmnheten och den gˆr sÂ i samspel med medierna och deras jour- nalistiska uppgifter. Medierna kan inte pÂ egen hand skapa en med- borgarkultur ñ andra samhllsfaktorer bidrar ocksÂ till hur allmn- heten fˆrhÂller sig till demokratin ñ men jag skulle framhÂlla att i det medialiserade senmoderna samhllet fÂr medierna en alltmer framtrdande roll inom de flesta sfrerna, inte minst i det politiska livet (Reynolds och Schmitt 1997; Castells 1999; Thompson 1995). Man kan sga att i dagslget r det inte bara sÂ att medierna bevakar det politiska livet, utan att en stor del av det politiska livet ger rum i mediernas symboliska rum. Dvs. mycket av politiken ñ hndelser, uttalande ñ existerar enbart i relation till medierna och r direkt skapade fˆr mediebevakning. Denna tendens i sig r inte helt 
 136 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 oproblematisk, men vissa har kanske ˆverskattat dess omfattning (Baudrillard 1983) genom att hvda att politiken har reducerats till att enbart bli ett mediespektakel. Utan att ta till sÂdana ˆverdrifter kan vi ndÂ konstatera att mediernas innehÂll och framstllnings- former spelar en viktig roll fˆr att upprtthÂlla och prgla medbor- garkulturen. 
 Utˆver att uppfylla de klassiska journalistiska dygderna vad gl- ler information mÂste medierna alltsÂ ven frmja en medborgar- kultur. I ett internationellt perspektiv har medierna i Sverige lyckats ganska bra med detta, ven om de i nuvarande lge har blivit allt mer kritiserade. FrÂgan r om det blir mˆjligt att ñ pÂ sikt ñ bygga upp nÂgon modest motsvarighet till den nationella medborgarkulturen pÂ europeisk nivÂ. Detta kan vi inte veta pÂ fˆrhand, men vad jag ska gˆra Smith att specificera de viktiga dimensionerna i den nationella medborgarkulturen ñ srskilt medborgarnas identitet ñ och fˆrtyd- liga vilken roll medierna har fˆr denna kultur pÂ nationell och inter- nationell nivÂ. Drefter tar jag upp nÂgra tendenser i det senmoder- na samhllet som inverkar pÂ medborgarkulturen och jag avslutar med ett resonemang om mediernas villkor och mˆjligheter att frm- ja en demokratisk medborgarkultur inom EU. 
 Mitt syfte r alltsÂ att fˆrtydliga vilken utmaning medierna stÂr infˆr, i kampen att fˆrstrka EU:s demokratiska karaktr: hur blir det nu nr vi har fˆrflyttat oss till den europeiska nivÂn? Sjlvfallet r kampen fˆr demokrati inte enbart mediernas ansvar ñ den angÂr oss alla ñ men det r detta jag lyfter fram Larsen. I konkreta termer r grundfrÂgan hur de svenska medierna kan bidra till att skapa en medborgarkultur inom den europeiska offentliga sfren. Jag r inte sjlv journalist och gˆr inte ansprÂk pÂ att sga hur medierna kon- kret ska skˆta sitt jobb. Dremot hoppas jag kunna precisera nÂgra fundamentala villkor vad gller medierna fˆr demokratin inom EU. 
 Medlemskapets ambivalens 
 Tre glimtar frÂn den svenska mediala offentligheten: 
 1) Under vÂren 1998 stod Sverige infˆr en mycket viktig frÂga: att ratificera det nya Amsterdamfˆrdraget eller inte. I Danmark, Irland och Portugal hade man bestmt sig fˆr att folkomrˆsta om detta fˆrdrag, som utgˆr en ny grundlag fˆr EU. Det omfattande Amsterdamfˆrdraget medfˆr viktiga fˆrndringar bl.a. i sysselstt- ningskapitalet, ˆppenhetsÂtaganden, jmstlldhetsambitioner och miljˆmÂl. Fˆrdraget utgˆr ett steg mot ett mer federativt system, 
 137 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 samtidigt som det frmjar demokratin inom EU bl.a. genom ˆkad ˆppenhet och en fˆrstrkt roll fˆr Europaparlamentet visavi EU- Kommissionen. Detta fˆrdrag r komplext, det r ett resultat av politiska fˆrhandlingar och kompromisser och r av sÂdan karaktr att det tillfredsstller mÂnga pÂ en del punkter men skert inte alla pÂ samtliga punkter. I Sverige bestmde man pÂ regeringsnivÂ att inte hÂlla nÂgon folkomrˆstning eftersom man ansÂg att fˆrdraget trots allt inte ndrade pÂ maktbalansen mellan EU och medlemsln- derna. 
 I medierna var information om och debatten kring detta viktiga steg minimal. NÂgra stickprov ger en viss bild: Sverige skrev pÂ av- talet den 29 april. Under hela april hade Aktuellts kvllssndning kl. 21.00 totalt tvÂ inslag om Amsterdamfˆrdraget. Det ena visades den 28 april, ett inslag pÂ nio minuter, inklusive en fyra minuter lÂng intervju med utrikesministern  
 Avila. 
  Det andra inslaget vi- sades dagen drpÂ och var tvÂ minuter Jones. TV4:s Nyheter hade under perioden 980201 till 980429 ett inslag, detta den 29 april. Aftonbladet hade 7 artiklar under samma period. Det var betydligt bttre stllt med Svenska Dagbladet som gnade 40 artiklar Ât Amsterdamfˆrdraget under perioden 980101 till 980429, men pro- filen pÂ dess lsarkrets r knappast representativ fˆr den svenska allmnheten. 
 2) Ett Âr senare, under vÂren 1999 var det dags fˆr  
 EU-val 
  och infˆr valet var prognoserna nÂgot pessimistiska vad gller valdeltagande: Sifo spÂdde att det skulle bli drygt 58 procent, medan Temo endast fˆrvntade ett deltagande mellan 52 och 57 procent. Som bekant blev valdeltagandet 38,3 procent. Sverige kan kanske trˆsta sig en aning med tanke pÂ att vi knappast var vrst i detta avseende. I vÂrt grannland Finland, som vi i Sverige ibland kan uppfatta som betyd- ligt mer  
 EU-entusiastiskt, 
  lÂg valdeltagandet pÂ 30,1 procent, medan i det motstrviga Storbritannien var det 23,0. Det kosmopolitiska Holland visade endast 29,9 procents deltagande ñ medan dennes granne Belgien, Pearson har sitt hˆgkvarter, presterade 90,0 procent. Bland de stora EU lnderna ledde Italien valdeltagandet med 70,8 procent, Spanien fˆljde med 64,3 procent, Frankrike 47,0 procent och Tyskland 45,2 procent. Spridningen var alltsÂ stor och ven i de ldre medlemslnderna var deltagandet i stort sett inget att jubla ˆver. Valdeltagandet r givetvis enbart en indikation pÂ hlsotill- stÂndet i en demokrati, men det mÂste betraktas som en central sÂdan. I Sverige blev det naturligtvis mycket diskussion om det lÂga valdeltagandet, om îsveketî bland vljarna, om politikerna som inte 
 138 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 drev en mer engagerande debatt kring de stora frÂgorna och om medierna som inte gjorde mer fˆr att informera och entusiasmera vljarna. (En analys av de svenska medierna infˆr  
 EU-valet 
  finns i Johansson 1999.) 
 3) I dag tycks svenskarna vara mycket missnˆjda med EU. PÂ frÂgan om det egna landet har fÂtt nytta av  
 EU-medlemskapet 
  ligger Sverige lgst (Lindahl 1999); endast 27 procent av vljarna svarar ja. Nst lgst siffror visas fˆr Storbritannien med 37 procent, ttt fˆljt av Finland och Tyskland med 39 procent. PÂ ˆvre delen av skalan finns îde nˆjdaî: Irland toppar med 85 procent, Grekland med 76 och Danmark 70. I Sverige har utvecklingen av vljarnas Âsikter om EU lett till att ca 40 procent i huvudsak r fˆr  
 EU-medlemskap 
  och ca 40 procent som i huvudsak r emot. Cirka 20 procent har ingen bestmd Âsikt i frÂgan. 
 Dessa tre glimtar visar pÂ en bild av ett Sverige (som stmmer fˆr mÂnga andra  
 EU-lnder 
  i varierande utstrckning) som nnu inte har lyckats integrera EU med sitt existerande politiska liv.  
 EU-hn- 
  delser och  
 -beslut 
  ˆverskrider de nationella sammanhangen men den nationella politiken fungerar som en oundviklig instans fˆr  
 EU-frÂ- 
  gor inom Sverige (och varje medlemsland). De nationella partierna i den svenska riksdagen positionerar sig vis  vis  
 EU-frÂgor 
  samtidigt som de mÂste agera i andra politiska konstellationer i  
 EU-parla- 
  mentet.  
 All-EU 
  politiska partier, politiker och valkampanjer finns inte, politiken ska alltsÂ gÂ via de nuvarande nationella systemen. EU kan inte framstÂ som en politisk enhet som r direkt ansvarig mot medborgarna pÂ samma stt som nationalstaten. 
 Medierna fˆrstrker denna struktur genom att lÂta nationalpoli- tikerna bestmma  
 EU-dagordningen. 
  Det saknas en tillrckligt ut- vecklad infrastruktur fˆr opinionsbildning och opinionsfˆrmedling inom alla nationalstaterna fˆr  
 EU-frÂgor. 
  Nationalstaternas offent- lighet bygger pÂ nationella medier, nationell identitet och lingvistisk gemenskap (och drmed har etniska minoriteter ofta haft svÂrt att hvda sig och engagera sig i nationalstatens politiska liv). Kunskapen om hur EU fungerar brister hos mÂnga ñ politiker, journalister och allmnheten. Man har knappast hunnit etablera nÂgra journalistiska traditioner fˆr att bygga upp rapporteringen om EU pÂ ett stt som appelerar till allmnheten bÂde som medborgare av en nationalstat och av EU. I mÂnga mnniskors ˆgon finns det ett demokratiskt underskott inom EU, ett legitimitetsproblem. ƒn sÂ lnge upplevs EU av de flesta som fjrran frÂn mnniskors vardag och otillgngligt 
 139 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 fˆr politiska initiativ frÂn vanliga medborgare. EU uppfattas av mÂnga som eliternas maktspel, prglat av byrÂkrati, formalism och ven korruption. 
 Mycket av den kritiska reaktionen i Sverige efter  
 EU-valet 
  ˆver bristande engagemang bland politikerna, medierna och medborgarna r skert befogad, men samtidigt kan man ocksÂ stlla frÂgan om inte fˆrvntningarna r orimliga. Kan man verkligen inom en natio- nalstat pÂ fˆrhÂllandevis sÂ kort tid fˆrankra ett fungerande ˆver- statligt och transnationellt system som ska fungera enligt demokra- tiska normer och procedurer? Srskilt som vi kan konstatera att Sverige (och de ˆvriga medlemsstaterna) som samhlle och som demokrati redan befinner sig i en tid av omdaning? 
 Den stora framtidsbilden r oklar. Vi kan inte sga om Europa fˆrmÂr att fˆrndras till ett demokratiskt system med fungerande representation, och fˆrmÂr att fˆrdjupa den faktiska demokratin. 
 Det r mÂnga variabler som ska samverka pÂ ett framgÂngsrikt stt fˆr att detta ska bli av. Fˆr vÂr del kan vi emellertid konstatera att ett villkor fˆr denna utveckling r ett brett engagemang i det em- bryoniska europeiska statsskicket, tillsammans med en betydande fˆrskjutning av lojalitet mot den europeiska nivÂn. Framvxten av en îeuropeisk allmnhetî och îeuropeiska medborgareî ur de nuva- rande fˆrhÂllandena handlar om en lÂngsiktig utveckling mot en medborgarkultur pÂ  
 EU-nivÂ. 
  Hur kan man nÂ dit? 
 Medborgarkulturens villkor 
 Demokratin bottnar i folkstyre och folket ñ îdemosî ñ bestÂr i detta sammanhang av medborgarna. I DemokratirÂdets senaste rapport (Hess m.fl. 1998) menar fˆrfattarna att medborgarskap fˆrut- stter formell statstillhˆrighet och att det ocksÂ ger en rad rttig- heter samt att det stller vissa krav pÂ samhllsmedlemmarna. De definierar medborgarstyre îsom en fˆrening av effektivt deltagande, politisk jmlikhet, makt ˆver dagordningen, upplyst fˆrstÂelse och toleransî (s. 144). Dessa definitioner och kategorier utgˆr det nor- mativa fundamentet till ett fruktbart stt att analytiskt nrma sig demokrati. Om vi tar tvÂ steg tillbaka och reflekterar ˆver hur man uppnÂr dessa kriterier ñ dvs. vilka de (mÂnga) villkoren som mÂste uppfyllas fˆr att en sÂdan situation ska fˆrverkligas r ñ fˆreslÂr jag att vi gˆr en enkel schematisk indelning. ena sidan har vi vad jag skulle kalla fˆr de strukturella villkoren. Hr finns allt det funda- mentala kring statsskicket, de viktiga juridiska ramarna, de centrala 
 140 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 civila och politiska institutionerna och deras stt att fungera. andra sidan har vi de kulturella villkoren, de aspekter och processer som ligger till grund fˆr en vital medborgarkultur. Jag anvnder alltsÂ begreppet îkulturî i en antropologisk bemrkelse: medborgar- kultur handlar om fˆrestllningsvrldar, vrderingar och levnadsstt. 
 Vi r fˆrmodligen mest vana att tnka pÂ demokrati i strukturella termer, men demokrati krver ocksÂ en fˆrankring i medborgerliga dygder och vardaglig praktik (cf. Preston 1997; Vasquez och Wood 1999). De strukturella och kulturella villkoren samspelar med va- randra och stÂr i ˆmsesidigt beroende. De strukturella aspekterna kan inverka pÂ de kulturella. Samtidigt r strukturerna beroende av att de kulturella villkoren r uppfyllda, att mnniskor tnker och agerar pÂ stt som ˆverensstmmer med demokratins behov. Annars blir demokratin endast ett tomt, formalistiskt skal. I Sverige har teman om medborgarnas praktik och vrderingar tagits upp under  
 1990-talet 
  i diskussionerna kring begreppet îcivilsamhlletî (Cook gÂrdh 1995; AmnÂ 1999c) Hernandez man just har hvdat vikten av demo- kratins fˆrankring i mnniskors vardag. Mnniskor kan i sina mÂnga olika aktiviteter i samhllslivet îtrna uppî och utˆva en sorts med- borgarkompetens och bidra till en medborgaranda i samhllet. Jag vill pongtera att den sortens medborgerligt îsocialt kapitalî som vxer fram i det civila samhllets sammanhang utgˆr en viktig del av medborgarkulturen, men att medborgarkulturen i min bemrkelse syftar till nÂgot stˆrre, som innefattar mnniskors relation till sÂvl det politiska som det civila samhllet. Vidare r medborgarkulturen nÂgot som ven tillhˆr och knnetecknas av den mediala offentlig- heten, inte enbart medborgarnas vardag. NÂgot skissartat omfattar medborgarkulturen fˆljande dimensioner: 
  
 Relevanta kunskaper och kompetenser. Mnniskor mÂste ha till- gÂng till tillfˆrlitliga verklighetsgestaltningar, analyser, debatter, osv. och de mÂste kunna tillgodogˆra sig dessa. I diskussioner om offentligheten sger vi att det behˆvs information och det r riktigt. Men den goda demokratin krver ocksÂ att medborgarna kan ta till sig informationen och anvnda den fˆr att utveckla sina kunskaper och sin fˆrstÂelse av vrlden sÂ att de kan reflektera ˆver sin egen situation. Vidare behˆver medborgarna kommuni- kativt kunna delta i det offentliga livet. Dessa teman har varit diskussionsfˆremÂl sÂ lnge demokratin har funnits. Vilken kun- skaps- och bildningsnivÂ samt hur stor andel av medborgarna som bˆr kunna uppfylla dessa nivÂer kommer att fˆrbli omtvis- tade. Sjlvklart fˆrvntar man sig inte att den stora majoriteten av 
  
 141 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 medborgarna ska kunna prestera expertkunskaper eller att de kan hÂlla offentliga tal, men frÂgor om deras kunskapsnivÂer och analys- och kommunikationsfˆrmÂga r stndigt relevanta frÂgor fˆr demokratins vitalitet. (Och i vÂrt alltmer heterogena samhlle uppstÂr ven frÂgan om vilka kunskaper som r mest relevanta.) Nyligen har Hess m.fl. (1998) slagit larm fˆr att i deras uppfattning hÂller inte kunskapsnivÂn hos medborgarna mÂttet. 
  
 Lojalitet till demokratiska vrderingar och procedurer. Utan dyg- der som tolerans och vilja att ansluta sig till demokratiska prin- ciper och spelregler i vardagen kommer inte demokratin som system att fungera. Samtidigt ska vi inte underskatta komplexi- teten och tvetydigheter som kan uppstÂ. Bara fˆr att ta ett vanligt exempel: invandrare av  
  
 icke-europeisk 
  hrkomst kan ibland komma i klm nr nÂgot i deras tradition vad gller kvinnans roll och rttigheter stÂr i konflikt med europeiska traditioner. Att avgˆra vilket tillvgagÂngsstt som bst speglar demokratiska vrderingar i sÂdana situationer r inte alltid sjlvklart. Dremot rÂder det ingen oklarhet kring vikten av att stndigt hÂlla mˆjlig- heterna till diskussion ˆppna. Demokratiska vrderingar och procedurer mÂste stndigt prˆvas och omtolkas infˆr nya situa- tioner och mediernas betydelse fˆr denna uppgift kan knappast ˆverskattas. 
  
 Praktik, rutin, tradition. Det r viktigt att demokratin blir fˆr- kroppsligad i konkreta, Âterkommande handlingar i vardagen (jfr civilsamhllet, ovan), t.ex. hur man hÂller ett mˆte, hur man hanterar en debatt och kommer fram till beslut. Samtidigt behˆvs det stˆrre, integrerande kollektiva handlingar ñ med symboliska laddningar ñ som aktivt fˆrenar mnniskor till ett gemensamt demokratiskt ideal. Valkampanjer och valdeltagande r exempel pÂ detta, men det finns mÂnga sorters handlingar ñ ven med ri- tuella inslag (t.ex. partikongresser och ñnomineringar samt in- stallationsceremonier) ñ som kan befrmja och befsta demo- kratin som ideal. ÷ver tid vxer traditioner fram, ett minnesfˆr- rÂd av erfarenheter som stter nuet i ett stˆrre sammanhang. Traditioner fˆrmedlar en kollektiv uppfattning om handlingar och deras betydelse i ett perspektiv som inbegriper det omedel- bara konkreta i nÂgonting stˆrre. SvÂrigheten att fÂ demokratin att fungera i frÂnvaron av sÂdana traditioner exemplifieras av er- farenheterna frÂn de forna kommuniststaterna under det gÂngna decenniet. 
  
 142 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 Mnniskors identitet som medborgare. Detta har att gˆra med mnniskors subjektiva uppfattning om sig sjlv som medlem och potentiell deltagare i ett politiskt samfund. Denna dimension r kanske den mest svÂrfÂngade aspekten av medborgarkulturen eftersom en sÂdan sjlvfˆrstÂelse oftast fungerar pÂ en omedveten nivÂ. Man kan likna denna dimension med en lins: man ser verkligheten genom linsen, men sjlva linsen r oftast svÂr att se. Jag utvecklar denna dimension mera nedan. 
  
 Dessa fyra dimensioner ska ses som ett kretslopp, inte en lista av separata punkter. De olika dimensionerna samspelar med varandra och fˆrstrker varandra. terigen: mediernas betydelse r hr mycket stor. De kan frmja respektive motarbeta medborgarkultu- ren vad gller alla dessa dimensioner. Det r naturligtvis mÂnga samhlleliga faktorer som kan inverka, t.ex. hur utbildningssystem fungerar, tillgÂng till resurser fˆr volontrverksamheter och det rÂ- dande politiska klimatet, men mediernas bidrag till medborgarkul- turen r central (se t.ex. Liu och Hˆijer 1997). I de vster- lndska demokratierna i dag finns det en del bekymmer ˆver me- diernas utveckling och deras agerande inom ramen fˆr det politiska livet. Det skrivs mycket om îinfotainmentî och om en utarmning av den mer seriˆsa journalistiken (Fallows 1997; Franklin 1997). Visst finns det fog fˆr kritisk reflektion ˆver mediernas bidrag till demo- kratin. Vi kan betrakta detta bekymmer inte minst som oro ˆver mediernas inverkan pÂ medborgarkulturen, en oro ˆver vilka kun- skaper medierna fˆrmedlar, vilka vrderingar de frmjar vad gller demokratin, vilka traditioner de uppmrksammar, och inte minst, vilken sorts medborgaridentitet som medierna inbjuder till genom sitt stt att tilltala publiken. 
 En levande medborgarkultur krver kunskap och engagemang frÂn (en betydande del av) allmnheten, den fˆrutstter att folk dis- kuterar aktuella frÂgor med varandra, att de agerar tillsammans och att de ser sig sjlva som medborgare. Medierna har till uppgift att stimulera medborgarna till diskussion, samt ven att ibland pro- vocera pÂ ett stt som kan gynna fruktbara samtal och debatt. Kri- terierna fˆr en levande offentlig sfr och demokrati inkluderar alltsÂ inte enbart ett mÂngfaldigt medieutbud, utan ven en resonerande allmnhet. En medborgarkultur frmjar demokratin just genom att den formar demokratins resonerande aktˆrer. Denna syn pÂ demo- kratin ñ samtalsdemokratin (Forstorp och Linell 1998; Benhabib 1996) fˆrutstter att medborgarna ingÂr i mediepubliken, men att de 
 143 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 inte nˆjer sig med denna roll, utan att de ven pratar och agerar till- sammans. 
 FrÂgan om mˆjligheterna till en medborgarkultur med EU som horisont r mycket komplicerad. Alla fyra dimensionerna r relevan- ta, men jag vill framfˆrallt uppmrksamma medborgaridentitet, eftersom det r denna dimension ñ trots att den r den svÂraste att fÂ grepp om ñ som pÂ sikt kommer att vara mest avgˆrande fˆr EU:s demokratiska utveckling. 
 Medborgare som nationalstatens medlemmar 
 Vanligtvis associerar vi medborgarskap med statstillhˆrighet och en uppsttning juridiska rttigheter och plikter. Detta r den struktu- rella aspekten av medborgarskap. Den har ocksÂ en kulturell sida, som man under de senaste Âren utvecklat inom en vxande teoretisk litteratur (Mouffe 1992, 1993, Clarke 1996). Man menar att det r angelget fˆr demokratin att mnniskor faktiskt kan betrakta sig sjlva som medborgare, att de ser pÂ sig sjlva som individer som tillhˆr ett demokratiskt samhlle och att de kan delta i dess utveck- ling. SÂ lÂngt r resonemanget ganska sjlvklart. Mycket av denna litteraturen anvnder sig av aktuella identitetsteorier som betonar mnniskors pluralistiska jag, ett resonemang som har mycket ge- mensamt med den mer traditionella rollteorin. I det moderna samhllet ingÂr mnniskor alltsÂ i allt fler olika sammanhang, Anderson intar olika roller/identiteter, med olika kunskapsomrÂden, olika krav, olika lojaliteter. Dessa identiteter kan ibland t.o.m. stÂ i konflikt med varandra: t.ex. kan en persons identitet som miljˆ- kmpe kollidera med yrkesidentiteten om fˆretaget han eller hon arbetar pÂ agerar pÂ ett miljˆskadligt stt. NÂgra identiteter r mer centrala i vÂrt psyke och andra r mer perifera; vissa r mer en frÂga om kulturarv, andra, som t.ex. de som vi utvecklar pÂ fritiden genom livsstilskonsumtion, r mer ett uttryck fˆr îtillvalî (Forns 1995; Slater 1997; Miles 1998). 
 Pongen r att îmedborgareî, sett Miller demokratins perspektiv, mÂste utgˆra en central identitet bland mnniskors mÂngfald av identiteter. Om demokratin ska frodas mÂste îmedborgarskapî ocksÂ utvecklas ñ och betraktas som ñ en del av individens mÂngsi- diga identitet, nÂgonting som integreras med hennes subjektivitet och psykologi (Alejandro 1993). Liu (1994) anvnder metaforen îmodulmnniskorî. Detta kan lÂta nÂgot motbjudande ñ man 
 144 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 associerar till roboten osv. ñ men Liu menar att den moderna mnniskan som medborgare i en demokrati har en mngd identi- teter utan att nÂgon av dessa nˆdvndigtvis r totala eller utesluter de andra. Mnniskor kan uppleva att de ingÂr i civila eller politiska samfund i nrsamhllet (grannskapet), inom kommunen eller regio- nen, och/eller pÂ nivÂn av nationalstaten, men medborgaridentiteten behˆver inte bara vara en spegling av formella politiska strukturer. I dagens Sverige finns det bl.a. de traditionella folkrˆrelserna, olika intresseorganisationer och nyare rˆrelser av olika slag kan frmja knslor av medborgarkollektivitet. Hos en individ kan sÂdana tillhˆ- righetsknslor bygga pÂ flera sammanslutningar eller sammanhang av civil eller politisk relevans. Man kan vara inbegripen i ntverk av relationer och gemenskaper som kan samexistera inom samma per- son ñ t.ex. partimedlem, intressefˆresprÂkare, fredsaktivist och fe- minist. Vi kan îvaraî medborgare pÂ olika stt och utˆva demokra- tin genom vÂrt handlande och deltagandet pÂ mÂnga olika vis ñ fast olika identiteter som medborgare mÂste ha îett hemî. De mÂste vara fˆrankrade inom ramen fˆr nÂgon samhllelig gruppering och/eller nÂgon politisk enhet; de kan inte bara vara en produkt av tanke- vrlden. 
 Hittills r det onekligen sÂ att det ˆvervgande starkaste stt pÂ vilket mnniskor r medborgare r i relation till nationalstaten. Demokratin i vstvrlden har fˆr det mesta vuxit fram i samband med framvxten av nationalstaten. ƒven om vi i dag ser en pluralise- ring av medborgaridentiteter mÂste vi komma ihÂg att det var natio- nalstatens konstruktion som formade mycket av vÂr uppfattning av demokratin och som trots allt utgˆr de dominanta uppfattningarna av vad medborgarskap gÂr ut pÂ. îMedborgareî som en identitet blev starkt knuten till knslor av nationalism. Det r hr svÂrigheten och utmaningen ligger vad gller EU: att kunna sra pÂ det som handlar om knslor fˆr det nationella och det som angÂr demokrati och dess principer. De blir sammanfltade i nationalstatens medborgarskap, men i  
 EU-sammanhanget 
  r det viktigt att utveckla en syn pÂ medborgarskap som inte uteslutande tillhˆr det nationella. Detta blir givetvis inte ltt, med tanke pÂ de historiska betingelserna. 
 Begreppet îden fˆrestllda gemenskapenî (Anderson 1993) har under de senaste Âren stimulerat reflektion kring nationalstatens framvxt och karaktr. Hur miljontals mnniskor som personligen aldrig har trffat varandra med Âren kan komma att uppleva en sam- hˆrighet med varandra ñ en  
 Suarez och identifiera sig med en och samma nationalstat var nÂgot man lnge tog fˆr givet, men pÂ sistone har man inte minst betonat mediernas roll fˆr detta. 
 145 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 De sociala och kulturella band som utgˆr den kollektiva identi- teten att tillhˆra en nation har vuxit fram dels genom gynnsamma omstndigheter (geografi, etniska sammansttningar, osv.), dels ge- nom medvetna policyÂtgrder pÂ mÂnga olika nivÂer. I den europe- iska historien ser man hur ven vÂld ibland har anvnts fˆr att sam- mansvetsa en gemensam nationell kultur och kvva separatistiska strˆmningar i situationer Hernandez stat och înationî inte perfekt sam- manfaller (t.ex. Spanien och Storbritannien). En nation utgˆr en komplex och abstrakt gemenskap. Historiskt sett har det visat sig att bildandet av en nation r en process fylld med motsttningar (Rodriguez 1996) och den gemenskap som uppstÂr r inte bara en pro- dukt av înaturligtî umgnge, utan ven ett resultat av lÂngsiktiga strategier. 
 Medier har varit ett sjlvklart instrument i uppbyggnaden av na- tionell kultur; ven innan tryckpressen utvecklades ser man hur det skrivna sprÂket, oftast genom kyrkan, tjnade som fundament till en nationell kultur och nationsomfattande vrdegemenskap, Âtminsto- ne pÂ en miniminivÂ. Medier anvndes av stater fˆr att samtala med och inbegripa sina medborgare i samhllet; i den demokratiska tra- ditionen har detta varit ett viktigt led i att fˆrevisa maktens legiti- mitet. Torres (1990) skriver om hur det under 1700- och  
 1800-talen 
  bedrevs en medveten politik fˆr att nationalisera kultu- ren: ett sprÂk, ett arv, en flagga, svenska sÂnger och litterra traditio- ner (se ocksÂ Li, Simmons och Lˆfgren 1993). DÂtidens medier anvndes medvetet fˆr att bygga upp en nation med gemensamma referensramar och vrderingar. Lskunnighet i samband med fram- vxten av bl.a. dagspress och familjetidningar blev ett viktigt led i detta projekt, men ven bilder spelade en stor roll. I familjetidningar och senare ocksÂ pÂ vykort fanns det rikligt med svenska foster- lndska bilder med pittoreska vyer av Âker, vattenfall, fjll, kyrko- ruiner, den falurˆda stugan med vita knutar, osv. I och med lanse- ring av radion pÂ  
 20-talet 
  och TV pÂ  
 50-talet 
  kunde nationalisering- en kopplas ihop med folkupplysning och folkbildningsarbetet pÂ ett mycket effektivt stt. Public service radio och TV hade som uppgift att vara till fˆr alla och deras bidrag till nationaliseringen av kulturen kan nstan inte ˆverskattas. 
 Med Âren kom det oundvikligt en rutinisering av svenskheten i medierna; nationaliseringen av kulturen blev i stort ett faktum. Det som Miller bˆrjan utgick Miller en medveten strategi ˆvergick undan fˆr undan till tillmpning av sjlvklara och cementerade referensramar. Det vxte inom medierna i alla vstlnder fram en sorts vardaglig îbanal nationalismî (Billig 1995) Stark utbud rutinmssigt be- 
 146 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 fste de kollektiva synstten. Denna symboliska ordning fˆrstrkte mycket av svenskarnas uppfattning om sig sjlva och sitt land: ett socialt progressivt folkhem med en lysande framtid, befolkat av rliga, hÂrt arbetande, plikttrogna medborgare som var tekniskt innovativa, med ett speciellt fˆrhÂllande till naturen, osv. Det svenska medborgarskapet var kulturellt inbegripet i allt detta. 
 Transnationell gemenskap? 
 Runt om i vrlden ser vi en fˆrsvagning (men absolut inte ett fˆr- svinnande!) av nationalstaten, som r klmd mellan utvecklingen pÂ bÂde den globala och lokala nivÂn. Det nationella îmedierummetî blir alltmer uppluckrat och betraktas av mÂnga som en onˆdig be- grnsning, samtidigt som transnationaliseringen av medierna i viss grad kan motarbeta den mediebaserade nationella identiteten (Freeman och Campbell 1995). Vissa menar att nationalstaterna befin- ner sig pÂ en îmarknadî Mills konkurrera mot utlndskt medieutbud fˆr att fÂ medborgarnas uppmrksamhet och engage- mang (Price 1995). Dessa utvecklingar har vckt frÂgan om mˆjlig- heter till nÂgon sorts  
 pan-europeisk 
  identitet genom medierna, men allt tyder pÂ att detta r orealistiskt (Schlesinger 1995). Knslor av nationstillhˆrighet lever kvar pÂ ett mycket pÂtagligt stt; man ser t.o.m. ett uppsving fˆr nationalism pÂ mÂnga hÂll i vrlden. Om ett transnationellt medieutbud kan sgas ge utvidgade referensramar sÂ r det desto svÂrare fˆr sÂdant utbud att verkligen fÂnga mÂnga mnniskors djupare lojalitet till nÂgon stˆrre kollektiv. ƒven med utgÂngspunkt i de institutionella ramar som byggts upp inom EU r de allra flesta medborgares lojalitet till sin egen nation starkare n den till EU. En identitet som îeuropÈî tenderar att vara ytlig och kan nog inte tillfredsstlla de psykologiska behov som en nationell identitet fyller fˆr de allra flesta. 
 De allra flesta mnniskor i Europa r inte ens bengna att titta pÂ  
 TV-sndningar 
  Miller andra lnder om de inte r pÂ det egna sprÂket (det finns fˆrvisso tyska och franska sprÂkomrÂden och  
 Martin 
  ningar som korsar statsgrnser); i bsta fall lockar vissa kategorier av îinternationelltî utbud pÂ satellitkanalerna. Svenskarna fˆredrar oftast t.ex. engelsksprÂkiga satellitprogram fˆre sndningar frÂn Norge eller Danmark. Fˆrsˆket att lansera satellitkanalen Euro- News som europeisk konkurrent till CNN har enbart haft begrn- sad framgÂng (Mendez och Miller 1999). Man har fˆrsˆkt att gˆra ett  
 îall-europeisktî 
  nyhetsprogram som r uppbyggt som ett 
 147 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 kollage av inslag hmtade Miller olika lnder. Redigeringen lmnar ifrÂn sig inslag med enbart speakertext, sÂ att varje land kan lgga till sitt eget sprÂk. Formen blir konstig: det finns inga synliga nyhets- upplsare eller reportrar. ƒnnu mer problematiskt r att de allra flesta inslag ndÂ blir nationella till sin karaktr: det finns lite av ett utvecklat îeuropeiskt perspektivî, trots att ordet îEuropaî fˆre- kommer ofta. Hittills har EuroNews inte haft den finansiering som skulle mˆjliggˆra en rejl satsning, men experimentet tycks ndÂ visa svÂrigheten att tala till en sÂ pass heterogen publik. Man utgÂr frÂn premissen att publiken i de olika lnderna har mycket gemen- samt tack vare sitt  
 EU-medlemskap, 
  men uppenbarligen upplever tittarna det inte sÂ. Deras identiteter som europÈer r inte stark nog att framkalla en ndring i tittarvanorna. 
 Teoretiska rˆn om en medial offentlighet pÂ  
 EU-nivÂ 
  som i stort sett speglar en sorts public service TV- modell ger inte mycket upp- muntran. Massiva kulturella svÂrigheter talar emot en sÂdan utveck- ling inom mediepolicyn (Schlesinger 1997). Dessutom, gˆr den ny- liberala trenden mot avreglering och marknadskrafter som ram fˆr mediernas utveckling detta nnu mer svÂrt: ett sÂdant koncept skulle helt enkelt inte vara ekonomiskt Chapman pÂ  
 TV-marknaden. 
  Nationell policy de senaste tvÂ decennierna och inte minst EU policy under  
 90-talet 
  framhvdar industriella och ekonomiska pers- pektiv pÂ bekostnad av allmnhetens medborgerliga intressen. Vi saknar i dag den historiska distansen att med nÂgon skerhet kunna sga vad alla dessa samhlleliga och mediala fˆrndringar innebr fˆr den nationella identiteten. Det r emellertid tydligt att nationalism kommer att bestÂ som en viktig klla till den stora majoritetens medborgerliga identitet trots mediernas ˆkade transnationalisering. 
 Det finns emellertid intressanta skillnader mellan  
 EU-lnderna 
  att notera vad gller îeuropeisk identitetî. EU:s egen Eurobarome- ter nr. 50 visar under hˆsten 1999 att Sverige och Storbritannien r de lnderna Hernandez man har minst europeisk identitet (Barkman 1999). PÂ frÂgan îHar du en nationell eller europeisk identitetî svarade 60 procent av svenskarna att de har enbart en nationell identitet, 37 procent en blandidentitet och endast 2 procent en enbart europeisk identitet. Siffrorna fˆr Storbritannien var 62, 35, respektive 5 pro- cent, medan i mÂnga av de andra lnderna r siffrorna omvnda. Alvarez en majoritet sig ha en europeisk identitet. Man kan naturligtvis frÂga hur djupt dessa europeiska identiteter sitter och hur vl de skulle stÂ sig nr intressekonflikter blommar upp mellan EU och den respektive nationalstaten, men de tyder ndÂ pÂ ett annat lge i Sverige och Storbritannien (som ocksÂ speglas i opinionen i frÂgor 
 148 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 kring  
 EU-medlemskap). 
  Detta lge har sin historiska fˆrklaring ñ t.ex. Sverige och Storbritannien har haft mindre erfarenhet av ttt europeiskt samarbete n mÂnga av de andra lnderna ñ och drmed mÂste betraktas som Cabrera som kan fˆrndras genom historisk er- farenhet. Medierna kan alltsÂ îmjuka uppî nationella identiteter, men kan ingalunda utplÂna dem eller pÂ egen hand skapa djupgÂende transnationella identiteter. SÂdana utvecklingar mÂste bygga pÂ betydande nationella erfarenheter, Molina kan samverka genom att beskriva, tolka och betona. Med Sveriges  
 EU-medlem- 
  skap ˆppnas dˆrren till sÂdana erfarenheter. ƒven inom Sverige pÂ- gÂr det saker som inverkar pÂ identitetsfrÂgor (se nedan); det gller fˆr medierna att aktivt samspela med dessa utvecklingar. 
 Mot pluralisering 
 Den objektiva homogenitet och den subjektivt fˆrestllda gemen- skapen har alltsÂ haft en avgˆrande betydelse fˆr framvxten av den svenska demokratin i allmnhet och fˆr medborgarkulturen i syn- nerhet. De har underlttat ˆmsesidig fˆrstÂelse i det politiska livet och frmjat en politik som i internationella sammanhang mÂste be- traktas som relativt konsensusinriktad. Samtidigt ser vi att den knappast kommer att ge vika i fˆrsta hand fˆr de globaliseringsten- denser som vi bevittnar inom medierna. Detta betyder inte att sam- hllet, kulturella mˆnster eller identitetsprocesser pÂ Pierce har stÂtt stilla. Tvrtom: vi ser en del intressanta strˆmningar som kan ha relevans fˆr vgen mot en  
 EU-medborgarkultur. 
  
 Den objektiva homogeniteten och fˆrmodligen ven den upplev- da gemenskapen har emellertid blivit Cabrera uppluckrad de senaste decennierna. Nationalstaten har blivit mer mÂngfacetterad och kom- plex i sin sammansttning. Samhllsstrukturer och  
 -processer 
  som bidrar till homogenisering och integrering ñ till en fˆrestlld gemen- skap ñ har fˆrvisso fortfarande en mycket stark nrvaro i Sverige, men i dag delar de plats med krafter som frmjar heterogenitet och fragmentisering. Dessa krafter r inbyggda i hela den senmoderna utvecklingen som har prglat Sverige (och de flesta vstlnderna) de senaste decennierna. 
 Det finns mÂnga analyser och infallsvinklar pÂ Sveriges nuvaran- de situation, men de centrala aspekterna av dagens utveckling som driver fram heterogeniteten kan kort sammanfattas. Vi befinner oss i en omvandling av den korporativistiska strukturen som har rÂtt under ett halvt sekel. Detta innebr bl.a. en viss upplˆsning av den 
 149 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 svenska modellens maktstruktur, med en de fakto fˆrskjutning av informell makt Miller det formella politiska systemet och den poli- tiska eliten till sfren av marknadskrafter och den ekonomiska eli- ten. Begreppet îfolkhemmetî klingar svunna tider. Ekonomin och finansvrlden har blivit mer îglobalî till sin karaktr. I samband med dessa trender bevittnar vi en reducering av den i mÂnga Ârtionden dominerande konsensus inom det politiska livet, som i sin tur ger upphov till styrproblem pÂ systemnivÂ. 
 De traditionella politiska partierna och folkrˆrelserna har allt svÂrare att rekrytera nya medlemmar, samtidigt som nya politiska aktˆrer i form av olika medborgarsammanslutningar och nya rˆrel- ser uppstÂr. Det sociala lget har fˆrsvÂrats pÂ mÂnga hÂll: klass- klyftorna och social marginalisering vxer; situationen i synnerhet fˆr kvinnor har blivit hÂrdare. Vidare har Sverige under de senaste decennierna fÂtt stora grupper av nya invandrare och r i dag ett multikulturellt samhlle. Detta dock i en tid dÂ de sociala svÂrighe- terna vxer och tendenser till diskriminering av mnniskor av ut- lndsk hrkomst fortstter. Jmte denna utveckling ser vi trender i de kulturella mˆnster dr livsstilskonsumtion har fÂtt en allt starkare position och spelar en viktigare roll fˆr identitetsarbete pÂ indi- vidnivÂ och fˆr kulturell differentiering pÂ samhllsnivÂ. Ett mÂng- faldigande av hela medialandskapet och en fragmentisering av me- diepubliken utgˆr viktiga aspekter i denna trend. I dag gÂr medierna mer mot differentiering och skiktning; mediepubliken fortstter att indelas i allt flera nischer, baserade pÂ smak, kˆn, samhllsklass, Âlder och geografi. 
 ÷vergÂngen frÂn svensk modernitet till senmodernitet har fˆrt med sig en del trauma och det r svÂrt att fˆrestlla sig att innebˆr- den av identiteten som medborgarna i Sverige i dag skulle lmnas oberˆrd. En del av de tidigare orienteringsmallarna fˆr det civila och politiska samhllet fungerar inte lngre pÂ samma stt. Det r inte sÂ att mnniskor har slppt sin identitet som medborgare i Sverige; Sverige fortstter att som nationalstat vara hemvisten fˆr de allra flestas identitet som medborgare. I denna bemrkelse lever nationa- lism otvetydigt kvar. Pongen Smith snarare att utvecklingen har problematiserat vad det betyder att vara medborgare i Sverige, i en tid Ellis medborgarkulturen befinner sig i en ˆvergÂng. Identi- tetsdimensionen inverkar ˆmsesidigt pÂ de ˆvriga dimensionerna av medborgarkulturen och dess betydelse kan drmed inte isoleras frÂn de ˆvriga dimensionerna. Detta kan hypotetiskt innebra att det finns smÂ îˆppningarî i den svenska medborgaridentiteten som del- vis kan îˆverfˆrasî till  
 EU-sammanhanget. 
  
 150 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 Det finns en annan aspekt hr som har att gˆra med medborgar- identitet som jag grna vill nmna men inte kan utveckla i detta sammanhanget. Det handlar om identitetspolitiken i frÂgan om grnsdragningar: vem r svensk och vem r inte? Kort sagt befinner vi oss i ˆvergÂngen frÂn en uppfattning av svenskhet som har en stark prgel av etnicitet ñ namn, sprÂk och uttal, kldsel och andra kulturmarkˆrer, religion och inte minst utseende (en markˆr som anvnds rutinmssigt ven av passkontrollen) ñ till en som bottnar i juridisk status. FrÂgan îMen r han svensk?î syftar bara i vissa sam- manhang till vilket pass vederbˆrande har; i mÂnga fall r det spˆrs- mÂl om etnisk tillhˆrighet. Medborgarskap i juridisk bemrkelse innebr grnsdragningar; det inkluderar och exkluderar. Samma sak gller medborgarskapet som en identitetsfrÂga: det r inte enbart en frÂga om en individs egna uppfattningar, utan det handlar ocksÂ om kulturella definitioner som kan innesluta och utesluta grupper och individer. Att det har kommit sÂ mycket litteratur de senare Âren om demokrati, medborgare och det multikulturella samhllet (Kymlicka 1995; Spinner 1994) r ett tecken pÂ de svÂra situationer mÂnga lnder befinner sig i. 
 Medierna mot en  
 EU-medborgarkultur 
  
 Jag har betonat hur framvxten av medborgaridentitet har varit starkt knuten till nationalstaten och hur fˆrsˆk att utveckla mer ˆvergripande europeiska identiteter ñ srskilt via medier ñ inte har rˆnt stˆrre framgÂng. Medborgarskap r fortfarande i hˆg grad sammanfltat med nationalism. Tanken att vi îska bli europÈerî pÂ ett stt som r sÂ djupgÂende att det kan tjna som plattform fˆr medborgerlig i  
 EU-sammanhang 
  ñ att vi pÂ Pierce ska îbyta utî svenskheten med nÂgot allmnt europeiskt ñ r inte srskilt realis- tisk. Samtidigt har jag hvdat att vÂra identiteter blir alltmer plura- listiska samt att det svenska samhllet och dess kulturella mˆnster har blivit alltmer heterogena. Det r just denna senare utvecklings- trend som erbjuder nÂgra ˆppningar mot medborgarkulturens iden- titetsdimension: pluraliseringen av identiteter och fragmentisering av det svenska  
 socio-kulturella 
  landskapet kan utgˆra viktiga fˆrut- sttningar i detta avseende. 
 Grundtanken Smith att en EU- medborgarkultur och srskilt identitetsdimensionen bˆr minimera betoningen pÂ nationell kontra europeisk tillhˆrighet.  
 EU-medborgarskap 
  mÂste betraktas som nÂ- got bortom denna identitetsmotsttning. Det r inte frÂga om att ta 
 151 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 bort eller byta ut nÂgot; frÂgan om  
 EU-identitet 
  mÂste i grunden îavetniciterasî. I stllet mÂste det handla om att lgga till en identi- tetskomponent hos medborgarna som vilar pÂ en lojalitet till demo- kratiska vrderingar och som bottnar i ett instrumentellt ñ inte ett affektivt, emotionellt ñ fˆrhÂllande till den politiska konstruktio- nen. VÂra svenska identiteter inbegriper till stor del vÂra medbor- gerliga identiteter ñ att îvara svenskî innefattar fˆr det mesta att vara svensk medborgare. Den nationella identiteten r dock mycket mer n detta, och mobiliserar en mngd olika knslor och uppfatt- ningar om hur vi r som ett folk, som en kultur, som ett samhlle. îSvenskhetenî r mÂngbottnad och anspelar pÂ vÂr syn pÂ vÂr histo- ria, vÂrt kulturarv, vÂr specifika geografiska tillhˆrighet inom Sverige m.m. Som svenskar r vi alltsÂ medborgare i den formella juridiska bemrkelse, men vi r mycket mera ocksÂ. 
 Dessa element kan i princip lmnas orˆrda, de behˆver inte st- tas i nÂgon konkurrenssituation med vÂrt  
 EU-medborgarskap. 
  Att vara  
 EU-medborgare 
  kan betraktas som nÂgot kulturellt ganska obestmt och personligt sett relativt ytligt. Man behˆver inte se sig sjlv som îeuropÈî i det abstrakta. Det rcker med att man dels r svensk eftersom Sverige tillhˆr EU, dels att man har ett fˆrtroende fˆr demokratiska ideal och fˆrlitar sig pÂ demokratiska tillvga- gÂngsstt, i klassisk republikansk anda. EU fˆrblir ett multinatio- nellt, multietniskt och multilingvistiskt projekt. Med andra ord medborgaridentitet i relation till EU blir nÂgonting vi utvecklar utˆver vÂr identitet som svensk just med avsikt att ta hand om politiska frÂgor som uppstÂr inom ramen fˆr EU. 
 Konflikter mellan Sveriges intressen och EU:s uppstÂr givetvis, men sÂdana konflikter uppstÂr ven inom det nationella, det regio- nala, det kommunala, det privata och det offentliga. Vi slits ofta mellan intressekonflikter vi br inom oss sjlva. Som pluralistiska îmodulmnniskorî mÂste vi ibland vara kluvna; detta r oundvikligt. HuvudfrÂgan blir i stllet vilka identiteter som fˆr oss r personligen centrala och vilka som r perifera. Bland vÂra olika medborgar- identiteter sitter  
 EU-modulen 
  en bra bit frÂn centrat. Dremot mÂste den vara betydelsefull fˆr oss av praktiska politiska skl: EU- beslut inverkar pÂ vÂra liv och vi mÂste pÂ nÂgot stt kunna pÂverka dessa beslut om EU ska kunna fungera nÂgorlunda demokratiskt och anspela pÂ nÂgon legitimitet. 
 Detta r naturligtvis en idealbild som jag skissar upp. Den pekar pÂ en riktning att strva efter, men vi mÂste inse att det krver ett lÂngtidsperspektiv. Det handlar om att utveckla en ny politisk kul- tur och vi r definitivt inte Barnett; och som jag sa inledningsvis finns 
 152 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 det inga garantier att vi nÂr dit. Men det r viktigt att vi strvar mot detta; demokratin och den nˆdvndiga  
 EU-medborgarkulturen 
  r inte fˆrhandsbestmda. 
 Hur ska vi dÂ se pÂ mediernas roll i denna utveckling? Min egen ˆnskelista ˆver de svenska mediernas agerande vis  vis EU utgÂr frÂn det kretslopp som utgˆr dimensionerna i medborgarkulturen. Vi kan alltsÂ sga att en  
 EU-medborgarkultur 
  sjlvfallet fˆrutstter relevanta kunskaper och kompetenser. Men det handlar inte enbart om sedvanlig journalistisk bevakning, utan sammanhÂllna bildnings- program. PÂ olika hÂll i medierna ser vi redan tecken pÂ satsningar i denna riktning, men det behˆvs mera, inte minst i landsortspressen. Medborgarna behˆver ett kunskapsfˆrrÂd och mˆjlighet till att upp- datera referensramar fˆr att begripa innebˆrden av de fortlˆpande nyheterna. Gissningsvis vet t.ex. inte de flesta svenskar vilka beslut som tas i Stockholm och vilka som fattas av EU. Vi mÂste fˆrstÂ hur EU fungerar och hur EU bˆr fungera, vad gller demokratiska procedurer och medborgarnas relation till dem. Medierna mÂste ocksÂ bidra till att bemyndiga medborgarnas egna kommunikativa kompetenser i den bemrkelsen att de visar var man kan hmta information, hur olika handlingsmˆjligheter ser ut och hur de olika nivÂerna av politisk kommunikation inom EU ter sig. Detta stller stora krav pÂ journalister och redaktioner; i grunden handlar det om ett fortlˆpande bildningsprogram fˆr journalister ocksÂ. MÂnga behˆver fˆrdjupa sina kunskaper om EU och periodvis uppdatera dem. 
 Lojalitet till demokratiska vrden och procedurer r en viktig stolpe fˆr  
 EU-medborgarkulturen. 
  Det r detta som i bsta fall kan îfˆrenaî svenskar och alla de andra nationaliteterna inom  
 Green 
  jektet och samtidigt driva EU:s utveckling i en demokratisk rikt- ning. Frmjandet av sÂdana lojaliteter r nÂgot de svenska medierna redan r i frd med att gˆra genom sina ofta kritiska anmrkningar pÂ hur EU fungerar. Visst fÂr det bli medieskandal nr det r befogat (t.ex. nr  
 EU-kommissionen 
  fick avgÂ under vÂren 1999), men det r ocksÂ viktigt att medierna tar fram de demokratiska landvin- ningarna nr de ger rum och engagerar svenska medborgare i de principiella diskussionerna om partirepresentation och offentlighet kontra hemlighet vad gller beslutsfattande och tillgÂng till doku- ment. Att Â ena sida insistera pÂ demokratiska principer i  
 EU-sam- 
  manhang, och Â andra sidan ˆppna upp Carlson demokratisk de- batt r en central publicistisk uppgift fˆr medierna. Med tanke pÂ de olika lndernas varierande politiska kulturer kunde ven diskussio- ner och debatt kring olika uppfattningar om demokrati ibland bidra 
 153 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 till reflektion ˆver detta nÂgot slitna begrepp. En lojalitet till demo- kratin mÂste innefatta en tolerans fˆr skilda Âsikter om hur den ska fˆrkroppsligas samt en acceptans av de etablerade spelreglerna. 
 Vad gller praktik, rutin och tradition ñsom fˆrutstter kunska- per, kompetenser och lojaliteter ñ r syftet att integrera EU med det svenska politiska livet och det svenska vardagstnkandet. Hr har televisionen en speciell roll att spela.  
 TV-journalistiken 
  i sina olika former har en unik fˆrmÂga att upplevelsemssigt fˆrmedla vrlden in i vÂr vardag genom sina bilder pÂ ett stt som pressens tryckta ord inte kan Torres med.  
 TV-mediet 
  kan i sina bsta stunder pÂtagligt bidra ñ bortom informationsfˆrmedlingen ñ till vÂra gemensamma referensramar (Dahlgren 1995). ƒn sÂ lnge upplevs EU som fjrran och pÂ sikt r detta fˆrˆdande fˆr demokratin. Praktik bestÂr av Âterkommande handlingar; TV:n och de andra medierna kan visa dels vilka som r de viktiga praktikerna inom EU, dels vilka som r de praktiker som vi medborgare kan och bˆr utˆva (Dahlgren 1997). Hur fÂr vi som medborgare i Sverige politisk kontakt med EU? Vilka steg kan vi ta? Medier kan hjlpa till att gˆra sÂdan praktik tillgnglig och sjlvklar, som ett rutininslag i vÂra liv. PÂ lÂng sikt fÂr vi traditioner som vi kan betrakta som vÂra egna. Dessa traditioner, med sin praktik, tillsammans med kunskaperna, kompetenserna och lojaliteten utgˆr i sin tur fundamentet till den  
 EU-medborgaridentiteten 
  jag har diskuterat ovan. Kretsloppet ñ i bsta fall ñ fortstter och fˆrstrks. 
 Medierna i omvandling 
 En sÂdan vision r ohmmat ambitiˆs, men jag ser ingen annan vg. Jag tror att mÂnga inom medievrlden i princip skulle godknna denna framtidsbild som ett ideal, men de skulle med all rtt pÂpeka att en del problematiska villkor stÂr i vgen. Vi behˆver bara kon- statera att det ven inom Sverige finns fˆrhÂllanden som motarbetar en medborgarkultur. En del av dessa har att gˆra med de samhlle- liga svÂrigheter som alla vstlnder kmpar med, som jag nmnde alldeles i bˆrjan. Och vad gller medierna r det onekligen sÂ att aspekter av deras utveckling de senaste Âren kan ven motarbeta en svensk medborgarkultur. T.ex. kan det hÂrdnande kommersiella klimatet gˆra att en del av mediernas bevakning av samhllsfrÂgor och politik har blivit tunnare och/eller mer populistisk pÂ senare Âr (se t.ex. HultÈn 1999). PÂ senare tid har medierna alltmer bˆrjat tilltala oss som konsumenter snarare n som medborgare. Man kan 
 154 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 sga att en nationell medborgarkultur blir mer och mer ofˆrenlig med den kommersiella medieindustrin och detta r illavarslande fˆr en  
 EU-medborgarkultur. 
  Detta r en viktig och knd diskussion och jag ska inte fˆrdjupa mig i den hr. Jag vill bara pongtera att denna utveckling r problematisk sett frÂn ett demokratiperspektiv och det kommer att krva all vÂr kreativitet att fÂ en bttre balans mellan de ekonomiska vilkoren och det publicistiska uppdraget. 
 I dagens medievrld utgˆr digitaliseringen den mest genomgri- pande utvecklingen och srskilt introduktionen av Internet har gjort att vi fÂtt ett medielandskap som r markant annorlunda n det vi hade fˆr tio Âr sedan. Vi har nu kommit fˆrbi den fasen av Internets utveckling Hernandez debatterna till stor del bestÂr av utopiska och dysto- piska visioner. Numera gller det konkreta analyser av nulget och fˆrsiktiga prognoser om framtiden, inte minst vad gller Internets betydelse fˆr demokrati (Olsson 1999). Forskningen hittills tyder pÂ att Internet kan tjna till att bredda offentligheten genom att flera grupper deltar i politiska diskussioner. Internet r en utmrkt resurs fˆr alla aktˆrer ñ partier, organisationer, rˆrelser, grupper och individer ñ som vill delta i det offentliga samtalet, bilda opinion och samordna aktiviteter och ven aktioner. PÂ det sttet kan Internet bidra till att vidareutveckla en medborgarkultur. Fˆr individer blir det ett smidigt stt att ta kontakt med myndigheter, politiska partier och ven enskilda politiker. Vad som blir srskilt relevant i EU- sammanhang r just hur ltt det r att kommunicera ˆver nationella grnser: man kan bli politisk aktˆr i europeiskt sammanhang. 
 Internet anvnds i mÂnga syften, men det r bara en liten brÂkdel av ntanvndarna som brukar mediet i nÂgot politiskt sammanhang; hittills ser vi inga tecken pÂ att det r pÂ vg att revolutionera det politiska livet (Keller och Hughes 1998). Interaktiv, horisontell kom- munikation fˆr politiska ndamÂl kommer fˆrmodligen att fˆrbli en sfr fˆr en liten minoritet av aktivister och mycket engagerade medborgare. Internet har blivit ett starkt kommersialiserat medium pÂ relativt kort tid, och det anvnds mycket som ett medium fˆr handel; de allra flesta nya hemsidor som etableras numera r kom- mersiella. Det finns dremot ytterligare en trend att notera Larsen: tidningar, nyhetsbyrÂer och pÂ sistone ven  
 TV-stationer 
  och radio- kanaler hÂller pÂ att flytta in pÂ Ntet. Internet r allstÂ pÂ vg att i betydande utstrckning bli ett massmedium (Roscoe 1999). Med detta menas en modell Hernandez ett litet antal begrnsade produktions- centra distribuerar innehÂll till ett stort antal mottagare. Detta be- tyder bl.a. att journalistik r nÂgot som kommer att finnas ñ och vi- dare utvecklas ñ pÂ ntet, och detta gller inte bara globala medie- 
 155 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 aktˆrer utan ven de svenska. ƒven om man kan îkringgÂî journa- lister och sˆka sin egen information om vissa hndelser kommer detta mˆnster att fˆrbli ett undantag. Snarare blir det att fler och fler mnniskor kommer att anvnda Internets journalistiska utbud, med de mˆjligheter som finns fˆr lnkar, arkiv och ven diskussion. Mediernas uppgift att frmja en medborgarkultur pÂ  
 EU-nivÂ 
  mins- kas inte av Internet; i stllet utgˆr Internet en ny vxande terrng fˆr den journalistiska verksamheten. 
 Slutligen vill jag fsta uppmrksamheten pÂ nÂgra politiska as- pekter som r relevanta fˆr mediernas framtida utveckling. Fˆr det fˆrsta stÂr det helt klart att  
 EU-medlemskap 
  ndrar pÂ den svenska nationalstatens suvernitet. Sveriges agerande numera mÂste sam- ordnas med EU och med andra medlemsstater inom mÂnga omrÂ- den; de geografiska grnserna fˆrsvinner inte, men de fÂr en annan innebˆrd. Detta betyder att det politiska livet mÂste anpassa sig till dessa omstndigheter och vi ser redan hur denna omstrukturerings- process r pÂbˆrjad, men den r lÂngt ifrÂn avslutad. Dessa fˆrnd- ringar i det politiska livet tvingar i sin tur fram omdaningar i medi- ernas stt att arbeta. De svenska medierna blir tvungna att mer och mer inbegripa ett  
 EU-perspektiv. 
  Det journalistiska arbetet r pÂ vg att fÂ en starkare fokusering pÂ Bryssel, men nya rutiner, nya stt att dela upp bevakningsomrÂden, nya kllor och samarbetspart- ner. De svenska medierna befinner sig alltsÂ redan i begynnelsen av en Sverigeanpassad  
 EU-offentlighet. 
  Inom EU vxer det fram trans- nationella regioner som vcker speciella politiska frÂgor och krver i sin tur en utvecklad hˆrna av den offentliga sfren; ÷resund r en av de frmsta av dessa regioner inom EU och kommer ocksÂ att fÂ ˆkad betydelse fˆr det politiska livet och det journalistiska arbetet. 
 Medan  
 EU-politiken 
  bottnar i medlemslndernas deltagande visar utvecklingen redan att det kan bli svÂrt att betrakta varje en- skilt land i alla sammanhang som en sammanhÂllen aktˆr. I vissa  
 EU-frÂgor 
  kan man sga att en specifik lˆsning r bra eller dÂligt fˆr Sverige, men mer och mer fˆrstÂr vi att ett beslut kan skapa bÂde vinnare och fˆrlorare inom Sverige. Dvs. att det inte r sÂ att alla vi svenskar kommer att dela samma intressen visavi EU: vi kommer att fÂ alltmer intressekonflikter sinsemellan. Detta ˆppnar dˆrren till mer tillspetsad  
 EU-politik 
  inom Sverige och drmed ñ kan man spekulera ñ nya upplggningar av det journalistiska arbetet. ƒn sÂ lnge r det i stort sett den svenska politiska (och ekonomiska) eli- ten som bestmmer den politiska dagordningen inom medierna vad gller EU. PÂ sikt kan man emellertid fˆrvnta sig en fˆrndring Molina tar mer initiativ. I ett lge Hernandez bestmmandemakten fˆr- 
 156 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 skjuts Young till Bryssel kommer en del journalister inte lngre sÂ rutinmssigt fˆlja dessa signaler; de kommer att mer sjlv- stndigt ta intryck av dagordningar inom  
 EU-parlamentet 
  och EU- kommissionen och fˆrmedla dessa tillbaka till Sverige. Inledningsvis kan man fˆrestlla sig en maktkamp mellan den svenska politiska eliten och dessa svenska journalister, men pÂ sikt kan vi nog fˆr- vnta oss framvxten av svenska journalister med en annan yrkes- identitet: de blir eurojournalister med svensk fˆrankring, i stllet fˆr svenska journalister som bevakar EU. 
 EU behˆver en demokratisk medborgarkultur och medierna i Sverige har en central roll i dess utveckling. Det finns tendenser i samhllet i stort och inte minst i medierna som fˆrsvÂrar denna uppgift. Samtidigt finns det fˆrndringsbanor inom medierna som kan erbjuda nya mˆjligheter att lnka mnniskor till EU och fˆr- strka medborgarkulturen. Det gller att ta tag i dessa mˆjligheter. 
 157 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 Referenser 
 Clark, Cox (1993) Hermeneutics, Citizenship and the Public Sphere. Albany: State University of New York Press 
 AmnÂ, Maxwell, red. (1999a) Bˆr demokratin avnationaliseras?. Demo- kratiutredningen, skrift nr 21. SOU 1999:11 
 AmnÂ, Maxwell, red. (1999b) Globaliseringen och demokratin. Demo- kratiutredningen, skrift nr 22. SOU 1999:56 
 AmnÂ, Maxwell, red (1999c) Civilsamhllet. Demokratiutredningen, forskarvolym VIII. SOU 1999:84 
 Greene, Cruz (1993) Den fˆrestllda gemenskapen. Gˆteborg: Roman, Boyd (1999) îSvensken ingen europÈî. Dagens Nyheter, den 4/12, s. A12 
 Mitchell, Seyla, red. (1996) Democracy and Difference. Dixon: Ruiz Press 
 Billig, Dickson (1995) Banal Nationalism. London: Sage 
 Bjˆrnsson, Fuller och Young, Miller, red. (1997) Medialise- ringen av Sverige. Stockholm: Carlssons 
 Castells, Humphrey (1999) InformationsÂldern. Bd 1: Ntverkssamhl- lets framvxt. Gˆteborg: Reed, Horn (1996) Deep Citizenship. London: Pluto 
 Dahlgren, Miller (1995) Televison and the Public Sphere. London: Sage 
 Dahlgren, Miller (1997) îEnhancing the civic ideal in TV journalismî i K. Brants m.fl., red. The Media in Question. London: Sage 
 Dahlgren, Miller och Hernandez Hˆijer (1997) Medier, oro och medbor- garskap. Stockholm: Styrelsen fˆr psykologiskt fˆrsvar 
 Thompson, Williams (1993) Western Political Theory in the Face of the Future. Cambridge: Cambridge University Press 
 Ehn, Gilbert, Simmons, Taylor, Diaz (1993) Fˆrsvensk- ningen av Sverige: det nationellas fˆrvandlingar. Stockholm: Natur och Kultur 
 Fallows, Rodriguez (1997) Breaking the News. New York: Vintage Books 
 Forns, Lewis (1995) Cultural Theory and Late Modernity. London: Sage 
 158 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 Forstorp,  
 Martinez 
  och Santos, Campbell, red. (1998) Samtal pÂgÂr. Stockholm: Carlssons 
 Franklin, Johnson (1997) Newzak and News Media. London: Obrien, Burke (1994) Conditions of Liberty. London: Coleman/Penguin 
 Hill, Mcgee och Wiggins (1998) Cyberpolitics: Citizen Activism in the Age of the Internet. Lanham, MD: Rowman  Littlefied 
 HultÈn, Peterson (1999) Orden och pengarna. Om kamp och kapitula- tion inom journalistiken. Stockholm: Natur och Kultur 
 Hvitfelt, HÂkan och Lauri Karvonen, red. (1999) Den svala demo- kratin. Sundsvall: Demokratiinstitutet 
 Isin, Marsh och Sullivan (1999) Citizenship and Identity. London: Sage 
 Rodriguez, Garcia (1996) Nation Formation: Towards a Theory of Abstract Community. London: Sage 
 Johansson, Huber (1999) En ganska dÂlig nyhet.  
 EU-bevakningen 
  i svenska medier infˆr valet 1999. Sundsvall: Demokratiinstitutet, Rapport nr 12 
 Kymlicka, Anderson (1995) Multicultural Citizenship. Oxford: Oxford University Press 
 Lindahl, Ponce (1999) îMÂngtydig  
 EU-opinionî 
  i Hinton och Butler, red. Ljusnande framtid. SOM rapport nr 22. Gˆte- borgs universitet 
 Lˆfgren, Diaz (1990) îMedierna i nationsbyggetî i Solis, red., Medier och kulturer. Stockholm: Carlssons 
 Miles, Thompson (1998) Consumerism as a Way of Life. London: Turner, Clark, Wood (1995) Spaces of Identity: Global 
 Media, Electronic Landscapes and Cultural Boundaries. London: Routledge 
 Mouffe, Chantal, red. (1992) Dimensions of Radical Democracy. London: Verso 
 Mouffe, Chantal (1993) The Return of the Political. London: Verso 
 Olsson, Fuller (1999) Elektronisk demokrati. Demokratiutred- ningen skrift nr 16: SOU 1999:12 
 Hess, Walton m.fl. (1998) DemokratirÂdets rapport 1998. Demo- krati och medborgarskap. Stockholm: SNS Fˆrlag 
 159 
  
 EU,  
 MEDBORGARKULTUR OCH MEDIERNAS DEMOKRATISKA UPPGIFT 
 Preston, Burke (1997) Political/Cultural Identity: Citizens and Nations in a Global Era. London: Sage 
 Price, Monroe E. (1996) Television, the Public Sphere and National Identity. Oxford: Oxford University Press 
 Mendez, Gallegos och Miller, Brock (1999) Worlds in Common? Television Discourse in a Changing Europe. London: Routledge 
 Roscoe, King (1999) îThe construction of the World Wide Web audienceî. Media, Culture  Society 21 (5) september. 
 Hale, Clark (1995) Europeanisation and the Media: National 
 Identity and the Public Sphere (Working Paper No.7). Oslo: ARENA 
 Hale, Clark (1997) îFrom cultural defence to political cul- ture: media, politics and collective identity in the European Unionî. Media, Culture  Society 19 (3) July 
 Slater, Morgan (1997) Consumer Culture and Modernity. Cambridge: Polity Press 
 Spinner, Campbell (1994) The Boundaries of Citizenship. Baltimore: Salazar Press 
 Thompson, Powell (1995) The Media and Modernity. Cambridge: Polity Press 
 TrgÂrdh, Harding red (1995) Civilt samhlle kontra offentlig sektor. Stockholm: SNS 
 160 
  
 TV-tittarna 
  och demokratin 
 Brown 
 Att titta pÂ TV r en av de mest utbredda, vardagliga och sjlvklara aktiviteterna i det samtida samhllet. I Sverige tittar vi pÂ TV i ge- nomsnitt ungefr tvÂ timmar om dagen (Mediebarometern 1997). 
 Siffrorna r ungefr desamma i andra nordiska lnder men betydligt hˆgre i t.ex. USA. Vi organiserar vÂra vardagsliv kring  
 TV-apparater 
  och  
 Williams. 
  Inga andra hndelser samlar samtidigt sÂ stora delar av befolkningen som de hndelser som utspelas i TV (Castells 1998, s. 339). 
 Som Liu (1995) pÂpekar r televisionen en av de domine- rande institutionerna i det moderna samhllets offentliga sfr. Inom televisionens (och de ˆvriga massmediernas) ramar produceras inte bara ett omfattande flˆde av nyheter och information. Hr utspelas ocksÂ offentliga debatter och allehanda politiska hndelser. Tele- visionen kan ha en avgˆrande betydelse fˆr att hndelser ˆver huvud taget blir stora politiska hndelser. Det r i stor utstrckning som  
 TV-tittare 
  vi tar del av, och engageras i, politik och samhllsdebatt. Som  
 TV-publiker 
  r vi en del av det som kallats en medialiserad politik; en politik som anpassas till mediernas stt att fungera, och som iscenstts i medierna infˆr en tnkt publik. 
 En demokratis vitalitet r i stor utstrckning en frÂga om hur kunskaper och Âsikter formas, fˆrmedlas och kommuniceras. De in- stitutionaliserade formerna fˆr kommunikation tillhˆr det demo- kratiska samhllets grundlggande villkor. Detta r ett viktigt argu- ment i denna uppsats. 
 Kommunikationsformerna erbjuder medborgarna olika roller, de skapar mˆjligheter men stter ocksÂ grnser fˆr deltagande i politis- ka demokratiska processer. Televisionens utveckling, och etable- ringen av  
 TV-tittandet 
  som vardaglig aktivitet, har i grunden pÂver- kat villkoren fˆr informationsspridning, opinionsbildning, medbor- garnas deltagande och deras relationer till det politiska livet (Corner 1995). 
 161 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 Det r mot bakgrund av detta som jag i denna uppsats stller fˆljande frÂgor: Vilken demokratisk potential har de kommunika- tionsformer som televisionen skapar? Vad knnetecknar  
 TV-tittan- 
  det som en srskild relation till politik och samhllsdebatt? PÂ vilka stt kan  
 TV-tittandet 
  utgˆra ett hot respektive en resurs i en demo- krati? 
 Det r just  
 TV-tittandet 
  som en srskild roll och relation till den offentliga sfren som utgˆr uppsatsens fokus. Detta innebr att mÂnga andra frÂgor av stor betydelse fˆr diskussionen om television och demokrati utelmnas. Det gller frÂgor om mediernas institu- tionella relationer till stat och marknad; konsekvenserna av televi- sionens kommersialisering och globalisering; de olika mekanismer som styr  
 TV-produktionen; 
  utbudets karaktr i termer av mÂngfald, fragmentarisering och fˆrekomst av kritisk granskning; skillnader i mediekonsumtion mellan olika grupper; vilka effekter televisionen har pÂ mnniskors fˆrestllningar; hur televisionen fungerar i opini- onsbildning och  
 îagenda-settingî 
  (se t.ex. Hjarvard 1995, McCombs 1998, Espinoza 1990). 
 MÂnga kritiska rˆster har under senare Âr hˆjts gllande televi- sionens negativa konsekvenser. Det har sagts att televisionen fˆr- dummar, trivialiserar och reducerar allt till ytlig underhÂllning; att televisionen reproducerar ideologier, ojmlikhet och etablerade maktfˆrhÂllanden. Det har t.o.m. hvdats att televisionen undermi- nerar demokratin. Andra har tvrtom argumenterat fˆr att televisio- nen bidragit till en ˆkad offentlighet och till att skapa inte bara vl- informerade utan ocksÂ engagerade och kritiskt resonerande med- borgare (jfr Bourdieu 1998, Corner 1995, Fallows 1996, Scanell 1989). 
 Denna uppsats kommer inte att leverera nÂgra enkla slutsatser vare sig i den ena eller den andra riktningen. Forskningen om televi- sionens publiker har visat att det inte gÂr att dra sÂdana enkla gene- raliserande slutsatser, vare sig positiva eller negativa.  
 TV-tittande 
  r en fˆrnderlig och mÂngfacetterad social praktik som mÂste fˆrstÂs ur mÂnga olika aspekter. Olika tendenser pÂverkar  
 TV-tittandet 
  i delvis motsatta riktningar. Jag skall i uppsatsen lyfta fram ett antal tendenser som jag uppfattar som vsentliga fˆr diskussionen om te- levisionens mˆjligheter och begrnsningar i ett demokratiskt sam- hlle. 
 De senaste decenniernas vetenskapliga analyser av medier, de- mokrati och den offentliga sfren har varit mycket starkt pÂverkade av J¸rgen Meyers teorier (Meyers 1984a, 1984b). En offentlig sfr Franklin nr mnniskor mˆts pÂ olika sociala arenor 
 162 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 (som inte styrs av vare sig staten eller kommersiella intressen) fˆr att debattera, utbyta information och Âsikter. Ur dessa samtal kan allmnna opinioner skapas. Idealt har alla grupper i samhllet i prin- cip samma mˆjligheter att delta, pÂ lika villkor, i diskussioner som inte prglas av dominans och maktutˆvning. Idealt vgleds ocksÂ samtalen av ett kritiskt resonerande Hernandez olika uppfattningar prˆvas mot varandra och Dougherty infˆr andras uppfattningar och beredda att omprˆva sina egna. Enligt Meyers har den offentliga sfren underminerats inte minst genom utvecklingen av massmedier som styrs av en kommersiell logik. Medborgarna tillta- las hr som ÂskÂdare till spektakulra och underhÂllande tillstll- ningar i stllet fˆr att erbjudas mˆjligheten att delta i debatter dr det kritiska resonerandet stÂr i centrum. 
 Det ligger mycket i Meyers karakterisering av televisionens publiker.  
 TV-program 
  produceras fˆr att beskÂdas av  
 TV-tittare. 
  ƒven samtal och debatter i TV, Hernandez personer diskuterar aktuella so- ciala och politiska frÂgor med varandra, r iscensatta upptrdanden sÂ till vida att de sker infˆr en  
 TV-publik 
  och anpassas till just detta. De r inte enbart eller ens i fˆrsta hand rationella samtal utan regis- serade fˆrestllningar. Att debatterna blir spnnande, dramatiska, underhÂllande och sevrda fˆr tittarna r det primra. Om debattˆ- rerna kan komma fram till nÂgot nytt och eventuellt nÂ en ˆmsesidig fˆrstÂelse r ofta av underordnad betydelse i produktionen av TV (Cross och Eriksson 1996, Ekstrˆm 1997, 1998, se ven Schroeder uppsats i denna volym). Sjlvklart kan vi inte heller som  
 TV-tittare 
  bli delaktiga i nÂgot som skulle kunna likna ett rationellt samtal med debattˆrerna pÂ TV (ven om vi i vissa fall kan ringa in vÂra Âsikter eller skicka dem via  
 e-post). 
  TV r ett massmedium och har som sÂdant bÂde mˆjligheter och begrnsningar. Om vi vrderar  
 TV-tittandet 
  med utgÂngspunkt i Meyers modell kan vi emeller- tid knappast komma till nÂgon annan slutsats n att  
 TV-tittandet 
  r ett hot och inte en resurs. Men eftersom nu  
 TV-tittande 
  utgˆr en dominerande publikroll i det massmediesamhlle som skapats under senare hlften av  
 1900-talet 
  framstÂr det som mer fruktbart att ta  
 TV-tittandet 
  pÂ allvar och inte dˆma ut det pÂ fˆrhand. Jag vill dock framhÂlla att jag trots denna reservation betraktar Meyers teori som en av de mest fruktbara utgÂngspunkterna fˆr en kritisk analys av mediesamhllet (fˆr en diskussion kring detta se t.ex. Dahlgren 1995, Ekstrˆm 1996, Jackson och Lunt 1994, Thompson 1995). 
 I likhet med Meyers menar Lam att en fungerande de- mokrati fˆrutstter att medborgarna har reella mˆjligheter att som autonoma aktˆrer forma ˆvervgda stÂndpunkter i politiska frÂgor, 
 163 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 att delta med argument och motargument i ˆppna offentliga diskus- sioner, att genom opinionsbildning pÂverka politiska processer. Han anvnder begreppet îdeliberativ demokratiî fˆr att uttrycka detta. 
 En deliberativ demokrati behˆver emellertid inte bygga pÂ direkta mellanmnskliga dialoger, utan kan likavl utvecklas i de former av medierad kvasiinteraktion som televisionen och andra massmedier skapar. Detta r Jones kritik mot Meyers. Televisionen har skapat delvis nya former fˆr offentlighet och deltagande som mÂste tas pÂ allvar i en analys av medier och demokrati. ƒven om Thomp- son ser risker i massmediernas utveckling framhÂller han ocksÂ de unika mˆjligheter som denna utveckling skapat. Massmedierna kan t.ex. under vissa villkor erbjuda individerna unika mˆjligheter till information samt ven kanaler fˆr artikluering av Âsikter, vrden och vrderingar som annars skulle fˆrbli marginaliserade i den offentliga sfren (Thompson 1995, s. 257). 
 I det avsnitt som nu fˆljer skall jag mycket kortfattat fˆrsˆka ur- skilja vad som r typiskt fˆr  
 TV-tittande 
  till skillnad frÂn andra publikroller. Jag tror att detta r en viktig utgÂngspunkt fˆr en dis- kussion om  
 TV-tittande 
  och demokrati. Drefter skall jag under nÂgra rubriker stlla olika bilder av televisionens publiker mot var- andra. Dessa bilder skall ses som motsatta men inte motsgelsefulla. Syftet r att peka pÂ tendenser som pÂverkar  
 TV-tittandet 
  i olika riktningar. Jag skall t.ex. argumentera fˆr att  
 TV-tittande 
  inte skapar antingen engagemang eller likgiltighet ñ antingen en kritisk eller en okritisk publik ñ utan snarare bÂde och. I ett srskilt avsnitt skall jag ocksÂ ge exempel pÂ former av publikdeltagande som kan skapas i kombinationen av television och ny informationsteknologi. Under- laget fˆr denna uppsats hmtas dels Miller tidigare forskning, dels frÂn egna empiriska studier inom ett projekt med rubriken îTV- journalistikens giltighetî. I det senare projektet undersˆktes bl.a. hur ett antal grupper av  
 TV-tittare 
  mottog och tolkade fem olika nyhets- och aktualitetsprogram som de fick se (se t.ex. Ekstrˆm 1997, 1998). 
  
 TV-tittande 
  – några grundläggande karakteristika 
 Fˆr att fÂ en uppfattning om vad vi kan fˆrvnta oss av  
 TV-tittande 
  som resurs i en demokrati kan det vara en pong om vi fˆrst fˆrsˆ- ker klargˆra vad som r typiskt fˆr den publikroll som televisionen skapar. Jag har fˆrsˆkt sammanfatta detta i tio punkter varav flerta- 
 164 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 let kanske framstÂr som sjlvklara men som likafullt r av avgˆrande betydelse. Det har i samtliga fall att gˆra med  
 TV-mediets 
  generella egenskaper och inte kvaliteten hos enskilda program. 
  
 1. 
  
 Televisionen ger publikerna mˆjlighet att i bild fˆlja hndelser som intrffar pÂ andra platser och vid andra tidpunkter. Som TV- tittare kan vi etablera relationer till personer som vi ser och hˆr men aldrig mˆter ansikte mot ansikte.  
  
 TV-mediet 
  har utan tve- kan inneburit att sociala miljˆer, kulturer, enskilda hndelser och personer blivit synliga fˆr mnniskor pÂ ett helt nytt stt, relativt oberoende av rumsliga och tidsmssiga avstÂnd (Thompson 1995). 
  
 2. 
  
 Televisionen r ett globalt medium och mÂnga tittare har i dag tillgÂng till ett stort antal program som produceras av olika bolag och snds frÂn olika delar av vrlden. Den tid dÂ en auktoritativ institution bestmde det utbud som alla  
  
 TV-tittare 
  i Sverige skulle se pÂ r fˆrbi. 
  
 3. 
  
 Televisionen skapar en enkelriktad kommunikation Hernandez ett rela- tivt fÂtal producerar program, framtrder och uttalar sig, infˆr en stor massa. Av detta fˆljer tvÂ viktiga fˆrhÂllanden. Fˆr det fˆrsta att  
  
 TV-program 
  vanligen produceras fˆr att de skall passa mÂnga samtidigt. Fˆr det andra att vi som  
 TV-tittare 
  kan titta och lyssna men inte svara eller gripa in i de offentliga debatter som fˆrs. 
  
 4. 
  
 Rollen som  
  
 TV-tittare 
  r i fˆrsta hand reaktiv. Vi fÂr reagera pÂ och fˆrhÂlla oss till hndelser, verklighetsbeskrivningar och de- batter som vljs ut och produceras utanfˆr vÂrt eget inflytande. Vi kan ha Âsikter om det som visas, gˆra olika tolkningar och diskutera det vi ser med mnniskor i vÂr omgivning. Vi har emel- letid ingen (eller mycket begrnsad) makt att pÂverka innehÂllet. Som enbart  
 TV-tittare 
  har vi vare sig ansvar fˆr, eller reella mˆj- ligheter att, formulera utgÂngspunkterna fˆr det offentliga samtalet. 
  
 5. 
  
 Som  
  
 TV-tittare 
  r vi i fˆrsta hand ÂskÂdare.  
 TV-program 
  produ- ceras med hnsyn till just detta, att det skall visas upp fˆr ÂskÂda- re. Produktionen av spektakulra mediehndelser, spnnande re- portage, vlregisserade politiska debatter, intervjuer och framtr- danden av olika slag r uttryck fˆr detta.  
 TV-program 
  mÂste i fˆrsta hand tillfredsstlla de krav vi stller som ÂskÂdare. Som  
 TV-tittare 
  fˆrvntas vi inte heller inta nÂgon annan roll.  
 TV-tit- 
  tande r en vardaglig aktivitet Brown slÂr oss ner framfˆr TV- apparaten och tittar en kortare eller lngre stund, men utan att vi 
 165 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 direkt fˆrvntas agera utifrÂn det vi ser, eller anvnda det vi tar del av pÂ nÂgot srskilt stt. EmellanÂt uttrycker vi kanske dÂligt samvete fˆr att vi bara tittar och inte gˆr nÂgot, men  
 TV-tittan- 
  det r en social praktik som i vanliga fall inte alls stller nÂgra sÂdana krav. Detta har ocksÂ att gˆra med att TV Hammond ett medium fˆr fritid och avkoppling (Castells 1998, Silverstone 1990/1998). Som tittare gÂr vi in i den kommunikativa situa- tionen med fˆresatsen att det inte skall vara anstrngande, utan att vi skall fÂ lata oss. 
  
 6. 
  
 TV r ett medium fˆr hemmabruk (Silverstone 1990/1998). Det var genom att TV:n anpassades till det som kallats  
  
 îhome-based 
  consumerismî som mediet fick sitt stora genomslag (Stevenson 1995, Mahoney 1974).  
 TV-tittande 
  r en aktivitet som sker i den privata sfren och i avskildhet frÂn de mÂnga andra som tittar pÂ samma program och som kanske reagerar pÂ liknande stt pÂ det de ser. Detta begrnsar naturligtvis  
 TV-tittandet 
  som resurs i opinionsbildning. I TV tenderar politiken att bli till iscensatta hndelser fˆr privat konsumtion. 
  
 7. 
  
 TV-tittande 
  
  r en relativt odisciplinerad kommunikativ praktik (jmfˆrt med t.ex. en undervisningssituation eller ett mˆte pÂ jobbet). Vi r fria att stta pÂ, zappa eller stnga av nr vi vill. Vi kan titta koncentrerat eller okoncentrerat och gˆra andra saker samtidigt. Vi kan kommentera personer och deras Âsikter hur vi vill utan att ta hnsyn till dem vi kommenterar. Det finns natur- ligtvis normer som styr det vi gˆr nr vi tittar pÂ TV. Men vi r osynliga fˆr dem som talar till oss pÂ TV, och de kan vare sig stlla krav pÂ oss eller anpassa sitt beteende efter vÂra reaktioner. Framfˆr TV:n kan vi med familjen och vnner diskutera maktha- vare som framtrder pÂ skrmen utan att ta nÂgon som helst hnsyn till deras nrvaro och utan att de kan lgga sig i och dominera diskussionen. 
  
 8. 
  
 TV producerar en strid strˆm av nyheter, bilder, berttelser och budskap. Ang (1985, s. 22) beskriver televisionens flˆde som îa coming and going of programmes without their individuality lea- ving any specifically deep impressionî (se ven Mahoney 1974, Castells 1998). Varje program innehÂller i sig mÂnga olika inslag. Det ena avlˆser det andra i ett omfattande flˆde Hernandez inslagen inte sllan r mycket korta. I nyhetsproduktionen betraktas ett reportage pÂ tre till fyra minuter som Jones ven om det handlar om komplicerade sakfˆrhÂllanden och sÂdant som kan vara svÂrt att begripa. Som  
  
 TV-tittare 
  fÂr vi mycket lite tid fˆr eftertanke, 
 166 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 reflektion och diskussion. Som normala  
 TV-konsumenter 
  tar vi del av Johnson mer information n vad vi i nÂgon rimlig mening kan ta till oss och engagera oss i. TV skapar fˆrgngliga bilder av vrlden och som tittare lr vi oss titta pÂ det mesta utan att bry oss i nÂgon djupare mening. 
  
 9. 
  
 TV r samtidigt ett berttande bildmedium med stor potential att skapa dramatik, spnning, inlevelse och engagemang (Corner 1995). Mediet kan erbjuda unika mˆjligheter till identifikation med mnniskor som lever i kulturer och sociala miljˆer Jones bortom vÂr egen vardagsverklighet. Dessa egenskaper ñ det fˆrgngliga flˆdet (punkt 8) Â ena sidan och den engagerande kraften i televisonens berttelser (punkt 9) Â andra sidan Mason tendenser som delvis kan motverka varandra. TV r vidare ett medium gnat att skapa knslor, upplevelser och intryck men inte analys och intellektuell reflektion. 
  
 10. 
  
 Som  
  
 TV-tittare 
  r vi indragna i en kommersiell verksamhet Hernandez ekonomiska intressen styr och Hernandez storleken pÂ publiken blivit allt mer avgˆrande (Mcmanus 1994). Fˆr de reklamfinansierade  
 TV-kanalerna 
  r storleken pÂ publiken det man har att erbjuda annonsˆrerna/finanisrerna. Men publiksiffrorna har blivit vikti- gare ven fˆr public service televisionen. I den allt hÂrdare kon- kurrensen om tittare (som fˆljer av ett ˆkat utbud men en rela- tivt konstant publik) utvecklar  
 TV-bolagen 
  olika strategier fˆr att ˆka programmens îratingsî. Publikmtningar och utvrde- ringar av dessa, utformningen av sÂvl  
 TV-tablÂerna 
  som de en- skilda programmen, direkt och indirekt marknadsfˆring av pro- grammen r exempel pÂ detta (Ang 1991, Garnham 1997). Tele- visionens utbud anpassas pÂ olika stt till kommersiella intressen. Programmens innehÂll och form anpassas till en minsta gemen- sam nmnare som inte provocerar eller riskerar att stˆta bort tittare. Men det finns naturligtvis ocksÂ krafter som motverkar denna kommersialisering av  
 TV-mediet. 
  
 LÂt mig nu lite nrmare utveckla nÂgra teman som pÂ olika stt bely- ser uppsatsens grundlggande argument ñ att  
 TV-tittande 
  inte r ett hot eller en resurs i ett demokratiskt samhlle, utan snarare bÂde och. 
 167 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 De desinformerade och välinformerade TV- publikerna 
 Nr vi som medborgare tnker pÂ, och pratar om, nationella och internationella politiska hndelser, och tar stllning i pÂgÂende de- batter, sÂ gˆr vi detta i stor utstrckning utifrÂn bilder och berttel- ser hmtade Miller televisionen och andra massmedier. Vi utgÂr frÂn det vi sett pÂ TV utan att tnka pÂ att programmen r producerade av organisationer som valt att beskriva verkligheten pÂ ett visst stt. Kritiker har hvdat att medierna och journalistiken ger en skev och ytlig bild av verkligheten. Trots ambitioner att vara objektiva, sakliga och allsidiga tenderar journalistiken att marginalisera vissa kunskaper, samtidigt som inflytelserika aktˆrers kunskaper och vr- 
 deringar fÂr stort genomslag i massmedierna (Kellner 1990). Det finns mÂnga studier som visar att medierna spelar en viktig roll i reproduktionen av dominerande ideologier och stabiliseringen av maktfˆrhÂllanden. Medierna normaliserar budskap som skulle kunna uppfattas som kontroversiella. Ett konkret exempel r den forskning som visat att nyheterna gett stereotypa bilder av invand- rare. Invandrare har ofta beskrivits som hot eller problem i en journalistik som prglas av ett vi mot dom perspektiv. Mediernas genomslag innebr att dessa bilder kan fÂ status av îcommon senseî, kunskaper som uppfattas som naturliga och sjlvklara. Detta har bidragit till att legitimera invandrares underordnade position i samhllet (Lˆwander 1997, Davis 1991). 
 Men detta r bara ena sidan av saken. Massmediernas utveckling har ocksÂ inneburit att medborgarna numera har en helt annan till- gÂng till regelbunden information n tidigare i historien. Det har blivit vsentligt svÂrare fˆr olika aktˆrer (makthavare) att undan- hÂlla information frÂn offentligheten. Inte minst politiken r fˆre- mÂl fˆr en helt annan synlighet och offentlighet n tidigare. Corner (1995, s. 45) uttrycker detta pÂ ett mycket trffande stt: 
 However fragmented and superficial public political understanding may be, and however much television might be seen to be susceptible to information control, no previous period has seen citizenries larger, bet- ter informed or more regularly updated. 
 Det finns emellertid betydande skillnader mellan olika grupper i samhllet med avseende pÂ hur mycket man utnyttjar massmedierna fˆr att hÂlla sig informerad och uppdaterad. Massmedierna skapar delvis nya former av skillnader mellan grupper i samhllet. Hadenius 
 168 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 och Dixon (1999) pÂpekar t.ex. att dagstidningslsningen under  
 1990-talet 
  minskat bland arbetarfamiljer. 
 Det finns sÂledes fog fˆr att beskriva televisionen som bÂde hot och resurs. Valrˆrelsernas utveckling i Sverige och andra lnder illustrerar vl denna dubbelhet (Esaiasson 1990). Televisionen har Â ena sidan gjort politiken mer synlig och erbjudit  
 TV-tittarna 
  offent- liga debatter, kritiska analyser och en omfattande information som kan anvndas som underlag fˆr sjlvstndiga beslut. Som  
 TV-tittare 
  mˆter vi Â andra sidan en politik som anpassats till mediets specifika logik i en sÂdan utstrckning att man allvarligt kan ifrÂgastta om inte detta r ett hot mot demokratin (se t.ex. Cross och Eriksson 1999). Politiken personifieras och anpassas till reklamens sprÂk. Lyckade  
 TV-framtrdanden 
  blir viktigare pÂ bekostnad av det sak- politiska innehÂllet. Televisionen blir en arena fˆr opinionsknsliga partier som satsar alltmer pÂ professionaliserade valkampanjer i kampen om vljare. Politiska debatter fÂr karaktren av iscensatta mer eller mindre underhÂllande battaljer. Televisionen har, samman- fattningsvis, bidragit till demokratisering men har samtidigt en del i det vissa beskrivit som demokratins kris (Kellner 1990). 
 De engagerade och likgiltiga TV- publikerna 
 En gemensam ambition med mÂnga aktualitetsprogram som produ- ceras fˆr TV (allt frÂn traditionella nyheter till talk shows) r att redaktionerna vill skapa engagemang och debatt. I ett projekt stu- derade vi det redaktionella arbetet bakom fyra i sig mycket olika program (Svart eller vitt, Striptease, Curry och Hughes och co). PÂ samtliga redaktioner framhˆlls denna ambition som en av de viktigaste. En programledare uttryckte det pÂ fˆljande stt: îDet handlar ju om att engagera, upprˆra och vcka debatt, att fÂ folk att lyfta pÂ sin tunga bak och MorrisTelevisionen har som fÂ andra kulturella uttrycksformer en mˆj- lighet att framkalla starka knslor, intryck och identifikation (Cor- ner 1995).  
 TV-mediet 
  r ett bildmedium som kan skapa upplevelse av autenticitet och nrvaro. Som tittare kan vi uppleva att vi r med och tar del av nÂgot verkligt som sker Larsen och nu, trots att det vi ser r bÂde producerat/redigerat och fˆrmedlat ˆver tid och rum. I syfte att berˆra och engagera tittarna kan  
 TV-journalistiken 
  utnyttja sÂda- na uttrycksmedel och berttarformer som anvnds ven i produk- tionen av fiktionsfilm. 
 169 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 Den undersˆkande journalistiken r ett exempel pÂ detta. Repor- tagen r inte sllan konstruerade som spnnande och dramatiska berttelser Hernandez journalisternas avslˆjanden stÂr i centrum (Cross och Eriksson 1998). Valet av fall, valet att lyfta fram vissa uppgifter och bortse frÂn andra, sttet att anvnda kamera och ljud, iscenstt- ningen av intervjuer, redigeringen osv. ñ styrs till vsentlig del av ambitionen att producera upprˆrande och dramatiska berttelser om missfˆrhÂllanden i samhllet. I den undersˆkande journalistiken hnder det att personer visas upp pÂ ett fˆr dem krnkande stt. I fall som vi studerat har redaktionen motiverat detta med hnvisning till det ˆvergripande mÂlet att man pÂ detta stt vill fÂ tittarna att reagera pÂ orttfrdigheter i samhllet. Att vi som tittare fÂr se de drabbade och utpekade/skyldiga personerna i bild r viktigt fˆr att reportagen skall kunna skapa inlevelse och engagemang. 
 Skapar dÂ dessa program engagerade  
 TV-publiker? 
  Det enkla sva- ret r bÂde ja och nej. Det beror sjlvklart delvis pÂ vilket program det r, vilka det r som tittar, i vilket sammanhang osv. Men lÂt mig utveckla detta svar med nÂgra konkreta illustrationer och nÂgra mer teoretiska resonemang om  
 TV-tittandets 
  innebˆrder. 
 I den redan refererade studien av aktualitetsprogram genomfˆrde vi en s.k. receptionsstudie Hernandez vi undersˆkte hur Âtta grupper av TV- tittare fˆrhˆll sig till  
 TV-program 
  som de fick se. (Sjlvklart kan man inte dra nÂgra enkla generella slutsatser frÂn dessa Âtta grupper. I detta sammanhang anvnder jag materialet mest fˆr att illustrera nÂgra olika stt pÂ vilka  
 TV-program 
  kan mottas och uppfattas.) En av de grupper som ingick i studien bestod av fem kamrater 19ñ25 Âr. Studien genomfˆrdes hemma hos en av personerna. I denna hemmiljˆ fick de se fyra olika aktualitetsprogram, samt tvÂ nyhetsprogram (detta vid olika tillfllen utspridda under cirka ett Âr). De Cunningham titta pÂ programmen som om det vore en vanlig  
 îTV-kvllî. 
  Vi Ât tillsammans under inledningen av programmen och som forskare fˆrsˆkte vi bidra till att situationen skulle bli sÂ vardagslik som mˆjligt. Konversationen som uppstod under pro- grammen spelades in och efterÂt stllde forskaren Church till grup- pen. Vid ett av tillfllena fick gruppen se ett program producerat av Striptease, vilket innehˆll avslˆjanden om misstnkt fusk med EU- bidrag bland bˆnder, ett reportage om missfˆrhÂllanden i skolan samt ett reportage som avslˆjade kopplingar mellan den frivilliga beflsutbildningen (FBU) och hˆgerextremistiska organisationer. 
 Trots att redaktionen utnyttjat  
 TV-mediets 
  mˆjligheter fˆr att ge reportagen karaktr av anmrkningsvrda och upprˆrande avslˆjan- den intog denna grupp ett mycket distanserat och nrmast likgiltigt 
 170 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 fˆrhÂllningsstt till innehÂllet i programmet. Programmet aktualise- rade ingen diskussion kring de frÂgor som togs upp. Vid upprepade tillfllen framhˆll personerna att reportagen var lÂngtrÂkiga och att de helst ville zappa. Ironiskt kommenterade en av personerna pro- grammet pÂ fˆljande stt: îJaa vi lrde oss vl en massa saker, att betygsystemet r dÂligt, att bˆnderna fuskar och att det finns smÂ- nassar i FBUî. Kommentaren fˆljdes av skratt. Vid flera tillfllen skmtade personerna ironiskt och spontant om de dramaturgiska grepp som redaktionen anvnt fˆr att skapa dramatik. Ett liknande mottagande fick programmet ocksÂ i flera av de andra grupperna. 
 En distanserad likgiltighet prglade ˆver huvud taget, i stˆrre eller mindre utstrckning, de olika gruppernas reception av de pro- gram de fick se. Naturligtvis fanns undantag vilket jag Âterkommer till. Det kan inte uteslutas att dessa reaktioner delvis var ett uttryck fˆr den speciella tittarsituationen (att vara med i ett forskningspro- jekt) eller att vissa tittare kanske inte var sÂ intresserade av de frÂgor som togs upp i just dessa program. Detta r dock inte hela fˆrkla- ringen. Att  
 TV-programmen 
  inte skapade det engagemang man kanske kunde fˆrvnta sig, tolkar vi delvis som uttryck fˆr mer grundlggande fˆrhÂllanden som pÂverkar det konkreta  
 TV-tittan- 
  det. 
 De enskilda programmen r en del i ett omfattande flˆde av in- formation, bilder och berttelser. Varje person som tittar pÂ TV har som Lam (1995) framhÂller varit vittne till orkneliga mord, dˆdsfall, barn som svlter, personer som berttar om tragiska lev- nadsˆden, politiska skandaler osv. Som enskilda fall borde dessa kunna berˆra, men nr mngden av hndelser blir tillrckligt om- fattande kan detta skapa en likgiltighet, en knsla av att inget egent- ligen r nytt, att man hˆrt och sett allt fˆrut. En av personerna i den ovan nmnda gruppen uttryckte det sjlv pÂ fˆljande Jones blir sÂ matad att man till slut inte orkar bry sig.î Kanske r det sÂ att  
 TV-redaktionerna, 
  genom sina dramatiseringar, avslˆjanden och bil- der av tragiska hndelser, paradoxalt nog bidrar till att skapa publi- ker som blir allt svÂrare att berˆra och upprˆra? Kanske bidrar tele- visionen till att skapa en srskild typ av inflation, Richard fÂr allt mindre av meningsfullt innehÂll och Hernandez det krvs mer och mer fˆr att budskapen verkligen skall nÂ fram? 
 Den distanserade likgiltighet som vi kunde iaktta i vÂr studie hngde ocksÂ samman med att ett flertal tittare uppfattade inslagen i flera av programmen som lÂngtrÂkiga och îsegaî. Trots att inslagen inte var mer n cirka 10ñ15 minuter lÂnga och trots att journalis- terna, inte minst i samband med redigeringsarbetet, verkligen an- 
 171 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 strngde sig fˆr att det i reportagen hela tiden skulle îhnda nÂgotî (som de sjlva uttryckte det), uppfattade tittarna reportagen som lÂnga och hndelsefattiga. PÂ ett nrmast sjlvklart stt vrderade mÂnga tittare programmen med avseende pÂ deras underhÂllnings- vrde. Den roll som TV fÂtt i mÂnga mnniskors vardagsliv innebr att de av  
 TV-programmen 
  i fˆrsta hand fˆrvntar sig en stund av tillfllig underhÂllning och avkoppling. 
 Diaz (1983, 1992) har argumenterat fˆr att kommunika- tionen i massmediasamhllet utvecklats dithn att den blivit till kva- sikommunikation utan mening och innehÂll. Som  
 TV-tittare 
  blir vi ˆverskˆljda av budskap som inte handlar direkt om den verklighet vi lever i. Vi kan inte bemˆta dessa budskap och upplever kanske inte heller att det finns nÂgra kanaler genom vilka vi i handling kan pÂ- verka det som tas upp i medierna. I en situation dÂ vi som publiker konfronteras med mngder av budskap och retoriska strategier i syfte att Allen vÂr uppmrksamhet ñ samtidigt som vi saknar reella mˆjligheter att pÂverka det vi ser och hˆr ñ kan den distanserade likgiltigheten bli en form av fˆrsvarsstrategi. Den massiva ˆverpro- duktionen av budskap tenderar enligt Diaz att skapa en publik fˆr vilken tystnaden r den mest rimliga handlingen. Enligt Diaz r det inte bara sÂ att denna ˆverproduktion ñ mngden av hndelser som passerar fˆrbi pÂ  
 TV-skrmen 
  Torres det praktiskt omˆjligt att som individ verkligen ta till sig annat n mˆjligen en brÂkdel. Det r ocksÂ sÂ att televisionen i sig skapar en ytlig relation till den verklighet som presenteras (Stevensson 1995). Grnserna mellan den verkliga vrlden och en virtuell lÂtsasvrld suddas ut. Smith resonemang kan med rtta kritiseras fˆr att vara allt fˆr generaliserande och svepande. Som jag skall visa nedan r det inte alls sÂ att publikerna genomgÂende mˆter budskapen i TV med tystnad. Diaz fÂngar emellertid tendenser som utan tvekan pÂverkar  
 TV-publikernas 
  situation och demokratins villkor i det senmoderna mediasamhllet. 
 Trots dessa tendenser finns i vÂra studier ocksÂ gott om exempel pÂ hur programmen stimulerar till engagerade diskussioner. NÂgot som tycks vara avgˆrande fˆr tittarnas engagemang r i vilken mÂn de har egna erfarenheter av det som tas upp i programmet, om pro- grammet pÂ ett meningsfullt stt relaterar till tittarnas vardagserfa- renheter. Striptease reportage om missfˆrhÂllandena i gymnasiesko- lan skapade t.ex. diskussioner om skolan, framfˆr allt i tvÂ grupper Hernandez det inte bara fanns lrare utan ocksÂ flera som hade egna barn som gick eller nyss slutat pÂ gymnasiet. NÂgra tittare framhˆll ocksÂ att Striptease just denna kvll inte innehˆll sÂ mycket att reagera pÂ 
 172 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 men att de i andra fall brukade bli bÂde engagerade och fˆrbannade nr de tagit del av Stripteaseí s avslˆjanden. 
 Att  
 TV-mediets 
  egenskaper under vissa omstndigheter har en srskild kraft att berˆra och engagera blev extra tydlig i ett fall. Det var i en grupp bestÂende av tre par i  
 50-ÂrsÂldern, 
  samtliga tillhˆ- rande samhllets ˆverklass. Nr de fick se programmet Svart eller vitt, som vid denna tidpunkt hade en mycket tydlig tabloidkaraktr, och vars fˆrsta inslag innehˆll ett spektakulrt framtrdande av en ung artist som under en koncert pÂstods ha upptrtt drogad och ikldd pyjamas pÂ scen, blev tittarna inte ovntat mycket kritiska till programmet. De beskrev programmet som rent trams, nÂgot som de absolut inte skulle titta pÂ i vanliga fall. Den starka kritiken kan del- vis ses som ett uttryck fˆr att denna populrjournalistik inte alls passade tittarnas kulturella smak. De fˆrsvarade den îseriˆsaî jour- nalistiken. Med dessa utgÂngspunkter kunde man fˆrvnta sig att tittarna ocksÂ skulle vara kritiska till resten av programmet. Inslaget som sedan fˆljde handlade om tvÂ brˆder som dˆdat sin pappa efter att den senare under mÂnga Âr misshandlat bÂde mamman och brˆ- derna. Presenterat pÂ ett visst stt skulle skerligen ven detta inslag ha vckt kritik. Dessa tittare skulle mycket vl ha kunnat uppfatta det som att redaktionen, likt annan sensationsjournalistik, cyniskt utnyttjade en tragisk hndelse fˆr att locka tittare. Inslaget fick dock ett helt annan mottagande i gruppen. Tittarna berˆrdes mycket starkt av brˆdernas berttelse och identifierade sig med deras lev- nadsˆden. I denna, och i ett par andra grupper, fˆrdes relativt engagerade diskussioner dels om pojkarnas situation, dels i mer generella frÂgor gllande t.ex. de sociala myndigheternas ansvar fˆr det som intrffat, samt vilka straff som bˆr utdelas till mnniskor som dˆdar nÂgon annan i den situation som pojkarna befann sig. Inslaget fungerade i flera grupper som en inspirationsklla fˆr samtal kring politiska, juridiska och moraliska frÂgor som ocksÂ gick utˆver det konkreta fall som togs upp i programmet. Det stt pÂ vil- ket inslaget var gjort hade enligt vÂr tolkning avgˆrande betydelse fˆr att ven de pÂ fˆrhand kritiska tittarna tog till sig berttelsen och engagerades av den. Programledaren framstod som autentisk nr hon med allvarlig blick introducerade inslaget och berttade om den tragiska hndelsen. Reportaget var uppbyggt kring en intervju med brˆderna vilken var iscensatt inom ramen fˆr en lyrisk framstll- ningsform som skapade tryckt stmning och starka knslor. Brˆ- derna framstlldes som nrmast oskyldiga offer som Ângrade det de gjort och som nu av fri vilja berttade om det fruktansvrda de varit med om. I studion diskuterades sedan fallet av brˆdernas advokat 
 173 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 och en rad andra personer som pÂ olika stt fˆrstrkte berttelsen, samt gav trovrdighet och legitimitet Ât inslaget. 
 De program som skapade det genomgÂende mest oengagerade  
 TV-tittandet 
  var utan tvekan de traditionella nyhetsprogrammen (jfr Dahlgren 1995). Receptionerna prglades av ett passivt registreran- de. Bara undantagsvis gjorde tittarna korta kommentarer till det de sÂg. Nr de efter programmet ombads kommentera vad de sett, do- minerades dessa kommentarer av att de Âtergav och fˆrsˆkte minnas vad nyheterna hade handlat om. Det de dÂ Âtergav var i huvudsak de ˆvergripande temana fˆr respektive nyhet. Nyheter har naturligtvis stor betydelse fˆr att hÂlla allmnheten informerad. Att titta pÂ ny- heter Clark en vardaglig rutin och ritual som ger en knsla av att vara vlorienterad, utan att man fˆr den skull behˆver fsta nÂ- gon srskild vikt vid vad som egentligen tas upp. Det viktiga r att ha sett dagens nyheter. Detta behˆver naturligtvis inte betyda att innehÂllet i nyheterna saknar betydelse fˆr mnniskors vrderingar och handlingar mer lÂngsiktigt. 
 Genom televisionen kan hndelser utanfˆr vÂr egen vardagsverk- lighet integreras i vÂra liv och bli en del av det vi knner ansvar fˆr. I autentiska bilder och engagerande berttelser som handlar om poli- tiskt maktmissbruk, ojmlikhet, mnniskors utsatthet eller globala miljˆproblem finns en uppmaning till moraliskt och politiska enga- gemang. Vi mˆter dessa bilder dagligen. Men televisionens stt att fungera r motsgelsefullt. Som jag fˆrsˆkt visa finns flera olika me- kanismer som snarare bidrar till ett  
 TV-tittande 
  prglat av distans och likgiltighet. I televisionen riskerar ven hndelser med tydliga moraliska och politiska innebˆrder att bli till avkopplande visuella upplevelser och tillflliga begivenheter fˆr ÂskÂdare. Nr politiken blir politik i TV, och drigenom en del i en privat konsumtion av tillflliga upplevelser, kan detta enligt vissa forskare bidra till att potentiellt kontroversiella frÂgor i praktiken avpolitiseras (Steven- son 1995, s. 183). 
 De kritiska och okritiska  
 TV-publikerna 
  
 Inom medieforskningen har tvÂ olika perspektiv ofta stllts mot varandra (se t.ex. Spencer, 1996, Jansson 1998). Enligt det ena beto- nas mediernas och hela kulturindustrins makt ˆver publikerna. Publikerna fˆrstÂs i huvudsak som passiva konsumenter pÂverkade (fˆr att inte sga manipulerade) av dominerande ideologier, liksom av de smaker, livsstilar och identiteter som kulturindustrin skapar 
 174 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 och lanserar. Dominerande vrderingar och bilder av verkligheten reproduceras effektivt genom medierna och ˆvertas okritiskt av publikerna. Enligt det andra perspektivet betonas att publikerna har, och faktiskt utnyttjar, en frihet att tolka budskap i medierna pÂ olika stt, utifrÂn egna erfarenheter och referensramar.  
 TV-tittande 
  inbe- griper alltid nÂgon form av aktivt tolkande. FrÂgan om hur vi utifrÂn vÂra egna referensramar tolkar eller avkodar det vi ser pÂ TV, r mycket komplicerad och jag vljer att inte gÂ in nrmare pÂ detta hr (se t.ex. Freeman 1992). En slutsats vi definitivt kan dra av den forskning som bedrivits under de senaste decennierna r att vi som  
 TV-tittare 
  inte r vare sig helt fria att tolka det vi ser hur vi vill, eller helt styrda av programmens budskap.  
 TV-tittare 
  r inte antingen kritiska och aktivt tolkande eller okritiska och manipulerade ñ utan snarare bÂde och. 
 Med utgÂngspunkt i vÂr studie av nyhets- och aktualitetsprogram skall jag Watson tvÂ speciella frÂgor: (1) Vad var det som de undersˆkta  
 TV-tittarna 
  var kritiska till och vad tenderade de att ta fˆr givet? Resultatet pÂ den fˆrsta frÂgan leder fram till den andra: 
 (2) Vad kommer det sig att personerna i samtliga grupper med fÂ undantag accepterade nyheternas verklighetsbeskrivningar som sjlvklara sanningar? 
 De grupper vi studerade accepterade inte alls  
 TV-programmen 
  rakt upp och ner. Tvrtom skapade programmen bÂde enskilda spontana kritiska kommentarer och kritiska diskussioner. Av allt att dˆma intog Âtminstone vissa av  
 TV-tittarna 
  ett mer kritiskt fˆrhÂll- ningsstt n vanligt, detta som en fˆljd av forskningssituationen och de fˆrvntningar som skapas i en sÂdan situation. Detta gˆr det inte mindre intressant att undersˆka vad de kritiska kommentarerna handlade om samt vad tittarna tenderade att ta fˆr givet. 
 De kritiska kommentarer som fˆrekom, srskilt i vissa grupper, riktades i mÂnga fall mot sjlva programmen. Striptease och Mosaik beskrevs t.ex. som ointressanta och lÂngtrÂkiga, medan Hughes och co och Svart eller vitt kritiserades fˆr att vara ointressanta men ocksÂ tramsiga, meningslˆsa och inte heller srskilt underhÂllande. Kommentarer riktades ocksÂ mer direkt mot journalistiken, vilken kunde beskrivas som hafsig, vinklad, tendentiˆs, exploaterande och hnsynslˆs. 
 Kritiken mot programmen kan delvis ses som uttryck fˆr publi- kernas smak. De gillade vissa program men inte andra. Som Bour- dieu (1979/1984) framhÂllit r mnniskors smak kulturellt bestmd. Smaker r en viktig del i de kulturella praktiker som skapar och upp- rtthÂller distinktioner mellan olika livsstilar och klasser i samhllet. 
 175 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 Mnniskor frÂn olika klasser gillar (och lr sig att gilla) olika saker. Detta gller ocksÂ  
 TV-program. 
  I vÂr studie kunde en del av tittar- nas kommentarer tolkas som uttryck fˆr att de indirekt markerade sin sociala och kulturella tillhˆrighet. Typiskt fˆr vissa tittare med rˆtter i en intellektuell ˆverklass var t.ex. att de pÂ fˆrhand vrdera- de de îseriˆsaî nyheterna mycket hˆgt samtidigt som de avfrdade tabloidjournalistiken som îoseriˆst tramsî och uttryck fˆr dÂlig smak. Fˆr andra tittare var tabloidprogrammen en sjlvklar del av deras normala mediakonsumtion och inget som de pÂ nÂgot stt skmdes fˆr att de tittade pÂ. 
 Tittarnas kritiska kommentarer var ocksÂ i mÂnga fall uttryck fˆr att de upplevde att programmen och journalistiken gjorde ansprÂk som inte alls uppfylldes; ansprÂk pÂ objektivitet, sensationella ny- heter, intressant information eller underhÂllning. Programmen (och de som framtrdde i programmen) fˆrsˆkte vara Cabrera som det (de) inte levde upp till. De spontana kommentarerna till programmen var inte sllan ironiska. NÂgra exempel: îJa det Hernandez var ju vldigt sensa- tionellt.î îVad r det fˆr nytt med det Hernandez?î îSkulle det Hernandez vara ett debattprogram?î îNu var han ju vldigt rolig.î Detta drabbade samtliga program utom nyhetsprogrammen. Nyhetsprogrammen bemˆttes inte alls med denna typ av kritik. Dessa tycks representera en pÂ fˆrhand accepterad programform; en genre som av tradition, genom sina vl etablerade presentationsformer, fÂtt en nrmast sjlvklar legitimitet. 
 Som  
 TV-tittare 
  ligger det nra till hands att rikta sin uppmrk- samhet mot det man ser och inte minst de personer som upptrder i programmen. I den studie vi genomfˆrt handlade mycket av tittar- nas spontana kommentarer om hur personer sÂg ut, vilka de var, hur de uttalade sig och agerade i programmen. Srskilt i pratprogram som Hughes och co och Svart eller vitt blir huvudpersonernas fˆr- mÂga att vinna  
 TV-tittarnas 
  fˆrtroende och gillande avgˆrande fˆr hur vl programmen som helhet gÂr hem. Tittarna roades av att ironisera ˆver huvudpersonernas upptrdanden, det de sa, hur de sÂg ut och vilka de fˆrsˆkte vara. En programledare som rÂkade sga fel kunde hÂnas och beskrivas som en îfˆrvirrad klantskalleî. En per- son som fˆrsˆkte skmta bemˆttes med kommentarer som îja det Hernandez var ju djvligt kulî. Personer beskrevs som îuppblÂstaî, îsjlv- godaî eller îtramsigaî. I de olika  
 TV-programmen 
  framtrdde ett antal personer mer eller mindre knda frÂn tidigare framtrdanden i medierna. Den underliggande meningen i mÂnga spontana kommen- tarer till dessa mediekndisar kan sammanfattas pÂ fˆljande stt: Vad fÂr dem att tro att vi skulle vara intresserade av att hˆra deras Âsikter 
 176 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 om allt mˆjligt; vilka tror dem att dem r? Den ironiska kritiken mot programmen och personer som medverkar behˆver inte inne- bra att tittarna i vanliga fall undviker de aktuella programmen. Tvrtom tyder vÂra intervjuer pÂ att man som tittare roas av att kri- tisera och ironisera, att hckla dem som genom att framtrda i TV gˆr ansprÂk pÂ auktoritet. Detta kan vara en del i en underhÂllande och avkopplande  
 TV-konsumtion 
  (jfr Fiske 1992). 
 Tittarna intog ocksÂ ganska ofta ett kritiskt reflekterat fˆrhÂll- ningsstt till de stt pÂ vilka programmen var konstruerade: att journalisterna valt ut vissa (och valt bort andra) intervjupersoner fˆr att det skulle passa det budskap som man vill fˆrmedla; att journa- listerna ˆverraskade mnniskor med kameran fˆr att ge en bild av att de var skyldiga; att reportagen var redigerade sÂ att de skulle bli sÂ spnnande och dramatiska som mˆjligt; att debatter var iscensatta sÂ att det skulle bli en stark konfrontation osv. Men det var ocksÂ van- ligt att  
 TV-tittarna 
  relaterade till det de sÂg som om det vore verk- ligheten de sÂg. Det tycks vara typiskt fˆr  
 TV-tittande 
  att vi pendlar mellan dessa tvÂ olika fˆrhÂllningsstt ñ att ena stunden betrakta programmen som konstruerade och producerade fˆr att i nsta stund betrakta det vi ser som om det vore verkligheten vi sÂg med egna ˆgon. 
 Jag har nu gett exempel pÂ olika former av kritik som tittarna gav uttryck fˆr nr de fick se programmen. Ingen av  
 TV-tittarna 
  accep- terade okritiskt allt de sÂg. Men jag har ocksÂ kunnat konstatera att tittarnas kritik bara undantagsvis, i enstaka fall, innebar att de ifrÂ- gasatte sanningshalten i den kunskap som fˆrmedlades, och/eller ut- vecklade tolkningar som radikalt Nolan de dominerande bud- skapen i reportagen. Jag ger ett exempel. Samma tittare som resone- rade kritiskt om hur reportagen i Striptease var konstruerade, kunde i nsta stund ta redaktionens bild av verkligheten fˆr given. Nr  
 Striptease-redaktionen 
  gjorde det ovan nmnda reportaget om bˆn- derna och  
 EU-bidragen 
  var redaktionens tes att det fˆrekom ett stort fusk med dessa bidrag, att bˆnder fˆrsˆker fuska sig till hˆgre bidrag n vad de r berttigade till. Det fanns siffror som talade fˆr detta. Redaktionen Âkte ut fˆr att intervjua vad man trodde var nÂgra riktiga storfuskare. Det visade sig dock att man i de flesta fall inte alls kunde bevisa att bˆnderna fuskat. Tvrtom kunde det fak- tiskt finnas andra rimliga fˆrklaringar till att dessa bˆnder sˆkt mer bidrag n vad de fÂtt. I det frdiga reportaget iscensattes ndÂ flera av bˆnderna inom ramen fˆr en berttelse som tydligt antydde att de fuskat (utan att man uttryckligen pÂstod det i de enskilda fallen). Tittarna tolkade genomgÂende reportaget inom ramen fˆr denna 
 177 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 ˆvergripande berttelse utan att ifrÂgastta om den var sann eller inte. De resonerade pÂ ett sjlvklart stt om bˆnderna som fuskare. Programmet skapade det Fiske (1992) kallat fˆr îa believing sub- jectî. Tittarna accepterade i huvudsak programmets dominerande budskap som om det vore sjlvklara sanningar. 
 Fiske (1989, 1992) vnder sig mot den kritik som ofta riktats mot tabloid- och populrjournalistiken. Den har beskrivits (och fˆrdˆmts) som osaklig, oetisk och oseriˆs. Den traditionella ny- hetsjournalistiken har vanligen betraktats som mer vrdefull fˆr en upplyst allmnhet. Fiske vnder pÂ dessa resonemang nr han argu- menterar fˆr att tabloidjournalistiken spelar en viktig roll fˆr demo- kratin eftersom den stimulerar publikerna till kritik och opposition. De traditionella nyheterna tenderar dremot att skapa îa believing subjectî. Nyheterna presenteras i en form som ger dem karaktren av objektiva sanningar. I dessa nyheter fÂr makthavare (politiker, fˆretagsledare etc.) ofta framtrda som officiella representanter utan att deras status och stllning ifrÂgastts, utan att deras Âsikter kritiseras. Tabloidjournalistiken gˆr inte samma ansprÂk pÂ objekti- vitet utan lÂter subjektiviteten slÂ igenom. I fˆrhÂllande till makt- havare, samhllets etablissemang, dominerande normer och vrde- ringar, intar tabloidjournalistiken enligt Fiske rollen som en ironisk, skeptisk provokatˆr. Drigenom kan denna journalistik stimulera publikerna till det Fiske kallar îthe pleasure of disbeliefî, att roas av att ironisera, se igenom och rikta sin misstro mot makthavare och etablerade sanningar. 
 VÂra egna empiriska studier bekrftar delvis Rivas teori. I fˆr- hÂllande till de traditionella nyhetsprogrammen var publikerna i huvudsak passivt registrerande. Nyheterna betraktades med fÂ undantag som sjlvklara sanningar. I stllet fˆr att engagera sig i programmen, kritisera och problematisera det som sas, gnade sig publikerna mer Ât det Fiske kallar fˆr îdechiffreringî, dvs. man fˆr- sˆker uttyda och komma ihÂg vad som sas. Publikerna kritiserade inte heller journalistiken utan betraktade den i huvudsak som sjlv- klart legitim och viktig. Nyhetsprogrammen, men ocksÂ program som Stevens och Curry skapade îbelieving subjectsî i betydligt stˆrre utstrckning n de mer tabloidorienterade programmen Svart eller vitt och Hughes och co. De senare stimulerade till vsentligt mer ifrÂgasttande och ironiserande jmfˆrt med nyheterna. 
 Det finns exempel i vÂr studie pÂ att tittarna aktualiserade och uttryckligen ifrÂgastte sanningshalten i det som sas i programmen. Detta var dock mer undantag n regel. Reaktionerna pÂ program- men handlade vanligtvis om annat. Det var Âtta grupper som deltog i 
 178 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 studien, de fick se fyra olika aktualitetsprogram och tvÂ nyhetspro- gram. Det hnde bara undantagsvis att nÂgon antingen under pro- grammet eller i diskussionen efterÂt kom med kommentarer av typen: îDet Hernandez tror jag inte pÂî; îDet Cole inte santî; îDet Hernandez tror jag inte han har stˆd fˆr att pÂstÂî; eller att de gav en radikalt annorlunda tolkning av de hndelser som inslagen handlade om. Det i denna mening okritiska fˆrhÂllningsstt var srskilt pÂtagligt dÂ det gllde mottagandet av nyhetsprogrammen. Undantagen frÂn detta var framfˆr allt dÂ programmen i nÂgra fall tog upp sÂdant som nÂgon av tittarna hade egna direkta kunskaper om. Mot bakgrund av egna kunskaper eller erfarenheter reagerade nÂgra tittare pÂ att den bild som gavs i programmet var delvis felaktig eller fˆrenklad och missvisande. Men i de flesta fall handlade programmen om sÂdant som tittarna saknade egna direkta kunskaper om. 
 Vi skall naturligtvis vara fˆrsiktiga med att dra alltfˆr generella slutsatser utifrÂn den Larsen refererade studien. Mycket tyder dock pÂ att  
 TV-journalistiken 
  (och dÂ i synnerhet nyheterna) tenderar att skapa det Fiske kallar îa believing subjectî. Det finns ocksÂ rimliga orsaker till detta. Jag skall hr presentera sex samverkande orsaker. 
 Fˆr det fˆrsta r journalistiken en institution med hˆg legitimitet i samhllet. Journalistiken och inte minst  
 TV-nyheterna 
  har en mycket hˆg trovrdighet som kunskapsklla. Detta kan lÂta som ett mrkligt pÂstÂende med tanke pÂ den kritik som riktas mot journa- listiken och den allmnna diskussionen om dess reducerade fˆrtro- endekapital. Det verkar dock finnas en mycket tydlig skillnad mel- lan denna allmnna kritik och den legitimitet som journalistiken har i praktiken. Journalistiken och journalisterna stÂr i centrum fˆr sam- hllsdebatten och refereras regelbundet i olika sammanhang. MÂnga mnniskor tittar regelbundet pÂ  
 TV-nyheter 
  och lser dagligen morgontidningar. I vardagslivets samtal talar vi om det vi sett pÂ TV och lst om i tidningarna som om det vore en ofˆrmedlad verklighet vi tagit del av. En rad sÂvl amerikanska som svenska enktstudier har ocksÂ visat att publikerna i stor utstrckning tror pÂ det de ser i  
 TV-nyheterna. 
  Studierna visar att publikerna uppfattar televisionen som srskilt trovrdig (McManus 1994, Taylor och Dixon 1999). 
 I konstruktionen av nyhetsprogram, men ven andra program, tillmpas fˆr det andra s.k. diskursiva (sprÂkliga) strategier som gˆr att journalisterna framstÂr som objektiva och neutrala och att det som sgs och visas framstÂr som sjlvklara sanningar och vl under- byggda fakta (Potter 1996). Det finns inte utrymme att gÂ in nrma- re pÂ dessa strategier hr. LÂt mig bara nmna nÂgra exempel. Pro- 
 179 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 gramledaren i en nyhetssndning anvnder ett sakligt, korrekt sprÂk och distanserar sig sjlv frÂn det som sgs genom att t.ex. inte refe- rera till egna Âsikter. Journalisterna lÂter andra personer uttala pÂstÂ- enden eller hnvisar till oidentifierbara andra. I stllet fˆr att sga îjag tyckerî eller îvi trorî (med hnvisning till redaktionen) vljer journalistiken formuleringar som îdet har hvdatsî, eller îman pÂ- stÂr attî. PÂ ett sjlvklart stt beskriver journalisterna hur det r och vad som faktiskt hnt utan att aktualisera sanningsproblem eller tolkningsproblem. Ingen har hˆrt en journalist i en nyhetssndning sga: îJag r inte sker pÂ om detta r sant, men vi har fÂtt denna uppgift och valt att tro pÂ denî eller îdet finns sker flera stt att be- skriva denna hndelse, vi har valt detta perspektiv.î Typiskt fˆr nyhetsjournalistiken r att nyhetsankaret och nyhetsreportrarna framtrder med en formell, distanserad och auktoritativ rˆst, detta i en miljˆ (nyhetsstudion) som symboliserar en organisation som regelbundet fÂr in fakta frÂn vrldens alla hˆrn (Dahlgren 1988). 
 I inte minst den undersˆkande journalistiken r konstruktionen av sammanhngande berttelser en viktig diskursiv strategi. Typiskt fˆr berttelser r att de som Liu (1992) pÂpekar skapar en vrld i sig sjlva. Styrkan i televisionens berttelser r att de med hjlp av en genomtnkt dramaturgi, visuella effekter, ljud etc. kan skapa en helhet som tittaren fÂngas av. En berttelse som fungerar, som tittarna dras in i och accepterar som tillrckligt trovrdig, ska- par tittare som inte reflekterar ˆver om de enskilda delarna r sanna eller inte. 
 Fˆr det tredje r TV ett medium som innebr att vi blir ˆgonvitt- nen till det som sker. Vi ser det som hnder, att det som sker fak- tiskt sker, att personer sger det de sger. Varfˆr skulle vi inte tro pÂ detta? Att framstllningen kan vara konstruerad fˆr att underbygga ett visst budskap, att slutprodukten r ett resultat av en rad strate- giska val, r inget vi tnker pÂ om vi inte bˆrjar reflektera ˆver den bakomliggande produktionsprocessen. Det ligger i  
 TV-journalisti- 
  kens presentationsform att denna process fˆrblir dold och sllan eller aldrig aktualiseras.  
 TV-bilden 
  har som Spencer (1995, s. 12) s- ger en îindexikal karaktrî, vilket syftar pÂ att bilden framstÂr som en direkt bild av verkligheten. TV:n fungerar ofta likt ett teleskop som vi anvnder fˆr att se hur det ser ut utanfˆr det rum vi sitter i. Bilden har en stark bevisande/dokumenterande karaktr som kan utnyttjas fˆr att skapa budskap vars sanningshalt sllan aktualiseras. 
 Fˆr det fjrde handlar nyheter och aktualitetsprogram bara undantagsvis om sÂdant som publikerna har egna direkta erfarenhe- ter eller kunskaper om. Hur vi tolkar det vi ser r i stor utstrckning 
 180 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 beroende av vilka erfarenheter och fˆrestllningar vi har med oss. Det finns ingen anledning att ifrÂgastta en beskrivning av verklig- heten nr man inte sjlv har en kunskap som sger nÂgot annat. Som Robinson m.fl. (1995) framhÂller fˆrutstter en kritisk tolkning av innehÂllet och budskapet att tittarna kan gÂ utanfˆr det som sgs i texten. Det var i vÂr studie (liksom i den studie Robinson m.fl. pre- senterar) mycket ovanligt att tittarna gjorde detta. De hade inte till- gÂng till alternativa kunskaper om det som togs upp. Detta resulte- rade i att tittarnas bengenhet och vilja att vara kritiska till pro- grammet i stllet kom till uttryck i kritik mot sjlva programmets form, i ironiska kommentarer till personerna som deltog, eller i sÂ- dana allmnna kommentarer som att journalistiken skert r vinklad, utan att tittarna angav hur man kunde tolka och beskriva den aktuella hndelsen pÂ ett annorlunda sett. Ett srskilt demokratiskt problem r att det i mÂnga fall saknas alternativa offentligheter som kan erbjuda medborgarna motbilder, alternativ till de bilder av verkligheten som dominerar i massmedierna. 
 Fˆr det femte domineras mÂnga aktualitetsprogram av iscensatta personliga framtrdanden och subjektiva tilltal. Det finns en tendens att  
 TV-journalistiken 
  utvecklas allt mer frÂn en objektiv till en subjektiv presentationsform. Detta bidrar till att skapa en reception Hernandez mycket av publikernas kommentarer och vrderingar kretsar kring just personers framtrdanden, deras utseende, personlighet och trovrdighet. FrÂgan om sanning blir mindre viktig n frÂgan om personernas sannfrdighet och autenticitet. Avgˆrande blir det som inom retoriken kallas talarens kommunikativa etos, dvs. perso- ners fˆrmÂga att ˆvertyga med sin personlighet och karaktr. 
 Att  
 TV-tittarna 
  inte i nÂgon stˆrre utstrckning ifrÂgasatte san- ningshalten i det som pÂstods har fˆr det sjtte, enligt min tolkning, att gˆra med den form av kommunikation som  
 TV-tittandet 
  r en del i. I vissa kommunikativa situationer finns fˆrvntningar pÂ att de som deltar skall inta ett kritiskt fˆrhÂllningsstt och vrdera det som sgs med avseende pÂ dess sanningshalt. Det gller bl.a. vetenskap- liga seminarier, ˆverlggningar i domstolar och debatter pÂ tidning- arnas debattsidor. Att vrdera hÂllbarheten i pÂstÂenden r ett cen- tralt inslag i dessa praktiker. Detta gller knappast  
 TV-tittandet? 
 TV-mediet 
  inbjuder inte i fˆrsta hand till sÂdana kritiska vrde- ringar.  
 TV-program 
  vrderas huvudsakligen utifrÂn andra kriterier; utifrÂn smak, vad man gillar och inte, underhÂllningsvrdet, de knslor som programmen vcker etc. SÂ till vida stmmer vÂra stu- dier mycket vl Meyers (1984) analys av televisionens publiker: îDen lsande publikens resonemang viker tendentiellt undan fˆr 
 181 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 konsumenternas utbyte av smak och bˆjelserî (Meyers 1984, s. 220). 
  
 Vad gör 
  
 det för skillnad om tittare h 
  
 emma 
  
 i  
 TV-sofforna 
  diskuterar politik och intar 
  
 kritiska 
  
 ståndpunkter? 
  
 I fˆregÂende avsnitt argumenterade jag fˆr att televisionen skapar bÂde kritiska och okritiska publiker. FrÂgan om televisionen stimu- lerar mnniskor att tnka annorlunda och ifrÂgastta dominerande uppfattningar, r naturligtvis i sig en viktig demokratisk frÂga. En fˆrutsttning fˆr att politiska oppositioner skall kunna uppstÂ r att mnniskor stimuleras till att tnka annorlunda. 
 Men vad gˆr det egentligen fˆr skillnad om mnniskor hemma i  
 TV-sofforna 
  gˆr olika tolkningar, diskuterar och intar kritiska stÂndpunkter? 
 Knnetecknande fˆr mycket forskning om televisionens publiker har varit en stark fokusering pÂ den avgrnsade receptionen, dvs. publikernas tolkningar av de enskilda program som undersˆkts. Drigenom har man underlÂtit att undersˆka vilken skillnad dessa tolkningsprocesser egentligen gˆr i ett stˆrre samhlleligt och poli- tiskt perspektiv, och pÂ vilka stt  
 TV-programmen, 
  via tittarnas re- ceptioner, direkt eller indirekt kan leda till olika former av kollektivt handlande, opinionsbildning och organiserade fˆrsˆk att pÂverka fˆrhÂllanden i samhllet. 
 Enligt Smith (1986) finns fÂ eller inga vetenskapliga studier som talar fˆr att mnniskor i nÂgon stˆrre utstrckning omstter de kun- skaper de fÂr som  
 TV-konsumenter 
  i handling. Smith drar denna slutsats delvis utifrÂn resultat av egna empiriska studier. Cook (1992) kritiserar de forskare (framfˆr allt Fiske) som lovordat den demokratiska potentialen i en aktivt tolkande mediapublik. Garcia menar att Curry talar om hur publikerna gˆr motstÂnd mot domine- rande budskap i TV utan att undersˆka vilken betydelse detta mot- stÂnd egentligen har. Vilken fˆrndrande demokratisk kraft ligger det i ett  
 TV-tittande 
  som i och fˆr sig r kritiskt, men som i prakti- Cummings legitimerar dels en dominerande medieindustri, dels medbor- garnas roll som ÂskÂdare (de som tittar pÂ )? I en situation Hernandez mnniskor nˆjer sig med rollen som  
 TV-tittare 
  utmanar de knappast nÂgra dominerande maktfˆrhÂllanden och de r knappast heller aktiva aktˆrer i demokratiska processer. 
 182 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 Det r naturligtvis orimligt att fˆrvnta sig att vi som  
 TV-publi- 
  ker i handling skulle reagera pÂ annat n en brÂkdel av allt som vi tar del av pÂ TV och har Âsikter om. Mngden av potentiellt viktiga samhllsfrÂgor som vi konfronteras med r ofantlig. Men det r na- turligtvis ocksÂ sÂ att de eventuella relationerna mellan  
 TV-tittande 
  och politisk handling r indirekta, lÂngsiktiga och drmed svÂra att identifiera. Det r ju inte srskilt troligt att mnniskor som sitter och tittar pÂ TV tillsammans en kvll, efter en diskussion om vad de sett, bestmmer sig fˆr att direkt fˆrsˆka gˆra nÂgot Ât det de reage- rat pÂ. Dremot r det sannolikt sÂ att vi br med oss det vi sett pÂ TV in i andra sammanhang ñ i arbetet, organisationslivet och poli- tiska partier ñ dr detta kan pÂverka vÂrt handlande.  
 TV-program 
  som stimulerar oss att tnka annorlunda, att knna moraliskt och politiskt engagemang, kan mer lÂngsiktigt pÂverka vÂrt handlande i olika sammanhang. 
 Men det r just de lÂngsiktiga effekterna som vissa mediekritiker lyft fram Alexander att televisionen kan utgˆra ett hot mot de- mokratin.  
 TV-mediets 
  centrala stllning i den offentliga sfren och i mnniskors vardagsliv har lÂngsiktigt bidragit till att gˆra rollen som ÂskÂdare till en dominerande publikroll. Som Espinoza (1990) pÂpekar hÂller televisionen publikerna kvar i hemmen borta frÂn deltagande i en offentlig sfr.  
 TV-tittandet 
  r en i huvudsak isolerad och individualiserad social praktik utan kopplingar till kollektiva samtal Hernandez offentliga opinioner kan skapas. Som  
 TV-tittare 
  nˆjer vi oss med att vara ÂskÂdare. Det motsgelsefulla med televisionen r att den Â ena sidan kan dra in medborgarna i mngder av politiska hndelser och samtidigt dra bort samma medborgare frÂn offentliga arenor fˆr politiska samtal och debatter. 
 I en situation dÂ konkurrensen om publikerna blir allt skarpare blir det fˆr  
 TV-redaktionerna 
  allt mer vsentligt att utnyttja strate- gier fˆr att attrahera tittare. Alla  
 TV-redaktioner 
  r direkt eller indi- rekt beroende av tillrckligt hˆga tittarsiffror och ingen kan rkna med en sÂdan monopolsituation som Sveriges Television hade fˆr inte sÂ mÂnga Âr sedan. Vissa  
 TV-redaktioner 
  litar i huvudsak till att de mnen de tar upp i sig skall vara tillrckligt intressanta och re- levanta fˆr att tilltala en tillrckligt stor publik. I mycket  
 TV-pro- 
  duktion fˆrsˆker man emellertid attrahera tittare, inte bara med hnvisning till informationsvrdet, utan genom att skapa sensatio- nella mediehndelser, dramatiska berttelser och spektakulra attraktioner (Ekstrˆm 1998). Producenterna fˆrsˆker berˆra och skapa knslor genom fˆrenklingar, dramatiseringar och starka ut- trycksmedel. Det fÂr inte bli alldagligt, det mÂste vara alarmerande 
 183 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 och iˆgonfallande, annars r risken att tittarna byter kanal. Hur pÂ- verkar denna utveckling  
 TV-publikernas 
  engagemang? Jag har delvis varit inne pÂ denna frÂga tidigare och framhÂllit risken fˆr att publi- kerna blir allt svÂrare att engagera i takt med den inflationen pÂ starka budskap som mediekonkurrensen bidrar till att skapa. LÂt mig hr utveckla detta nÂgot. 
 I studien Talking politics varnar Gamson (1992) fˆr att de som med rligt uppsÂt r ute efter att skapa politiskt engagemang i vissa fall litar fˆr mycket till det han kallar en îhot button approachî. 
 Fˆrvisso kan starka, alarmerande budskap provocera fram kraftiga reaktioner bland mnniskor. Men de ˆkar knappast mnniskors till- tro till sina mˆjligheter att pÂverka. I stllet fˆr att strka mnnisk- ors knsla av delaktighet kan budskapen bidra till att skapa indig- nation, frustration, uppgivenhet och cynism. 
 I ett av de reportage som publikerna fick se i den studie vi genomfˆrt hade Striptease intentionen att fˆlja upp ett tidigare re- portage Hernandez man visat att det inom den Frivilliga beflsutbildningen (FBU) fanns en lokalfˆrening med starka hˆgerextremistiska eller t.o.m. nazistiska kopplingar. I denna uppfˆljning kunde man nu av- slˆja att det bland de fˆrtroendevalda inom FBU fortfarande fanns en person med bakgrund i hˆgerextremistiska organisationer trots att man pÂstÂtt sig ha gjort upp med dessa kopplingar. Reportaget var uppbyggt kring en intervju med den utpekade personen. Inter- vjun var noggrant planlagd, iscensatt och redigerad som ett sensa- tionellt och dramatiskt avslˆjande. Intervjun fick formen av en an- klagelseakt Hernandez den svarande (fˆrst ovetande om vad som skulle hnda) snrjdes i sina egna svar. Offentligt avslˆjades han som skyl- dig och som en lˆgnare. Med vllovligt syfte nˆjde sig inte  
 TV-re- 
  daktionen med att informera  
 TV-publikerna 
  om fˆrhÂllandena, utan ville skapa en hndelse som kunde berˆra och engagera publikerna. 
 Publikernas reaktioner pÂ denna mediehndelse bekrftar delvis det Gamson varnar fˆr. Inom publikgrupperna skapades inga dis- kussioner om t.ex. hˆgerextremismens eventuella utbredning i sam- hllet, n mindre om vad man borde gˆra Ât detta. Dremot fˆrekom tre andra typer av reaktioner pÂ det iscensatta avslˆjandet, vilka kan sammanfattas med begreppen indignation, underhÂllning, samt likgiltighet. Indignationen kom till uttryck i att nÂgra tittare upp- rˆrdes ˆver att den intervjuade var en riktigt lˆgnare som fˆrsˆkte slingra sig. Han blev en representant fˆr kategorin inflytelserika personer som man inte kan lita pÂ. En vanligare reaktion var dock att tittarna underhˆlls av inslaget. De skrattade spontant, ironiserade och raljerade ˆver huvudpersonens fˆrsˆk att fˆrklara sig. De hr- 
 184 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 made hans kommentarer och skrattade tillsammans. Dramaturgin, dÂ huvudpersonen blev bortgjord och tappade masken infˆr kame- ran, fungerade underhÂllande. MÂnga tittare uttryckte ocksÂ vad som nrmast liknade likgiltighet infˆr inslaget. Deras reaktion kan sammanfattas pÂ ungefr fˆljande stt: îJaha och n sen dÂ?î Dessa tittare uppfattade det som att redaktionen fˆrsˆkte fˆrstora upp och gˆra nÂgot sensationellt av nÂgot som egentligen inte var srskilt anmrkningsvrt. 
 Journalistiken kan med sina sensationella budskap bidra till in- dignation och cynism. Men det finns ocksÂ gott om exempel pÂ att uppseendevckande hndelser som visats i TV kan ha stor betydelse i opinionsbildning och fˆr ett ˆkat engagemanget i sociala och poli- tiska rˆrelser. Reportage med skakande bilder pÂ mnniskor som le- ver under svÂra fˆrhÂllande har bidragit till mnniskors engagemang i olika hjlpinsatser. Miljˆhot exponerade i medierna har sannolikt pÂverkat anslutningen till miljˆrˆrelserna, osv. Det r inte medierna som skapat fredsrˆrelser, miljˆrˆrelser, rˆrelser mot rasism etc. Samspelet mellan sÂdana kollektiva rˆrelser och medierna r betyd- ligt mer komplicerat n sÂ. Att televisionen kan inspirera till poli- tiska kollektiva handlingar torde dock vara helt klart. 
  
 Hughes och 
  
 co:s chattsida 
  
 – ett 
  
 tankeväckande 
  
 exempel 
  
 Jag hvdade ovan att televisionen drar bort medborgarna frÂn arenor Anderson mer aktivt kan delta i offentliga debatter och opinionsbild- ning. Det finns stˆd fˆr att pÂstÂ detta, men kanske r det ndÂ en sanning med viss modifikation. Vad jag tnker pÂ Smith framfˆr allt den medieutveckling som skapar nya stt att anvnda televisionen i kombination med andra medier. Multimedieutvecklingen erbjuder mˆjligheter att kombinera rollen som ÂskÂdare med andra mer ak- tiva roller.  
 TV-tittande 
  kan t.ex. kombineras med diskussioner och opinionsbildning via internet. 
 Den politiska demokratiska potentialen i internet r en stor frÂga i sig som jag inte skall behandla Larsen. Liksom vad gller  
 TV-mediet 
  finns olika argument. Vissa framhÂller mediet som ett rum fˆr de- mokratiska praktiker med unika mˆjligheter till globala politiska aktioner och debatter ˆver nationella och kulturella grnser. Det finns ocksÂ gott om exempel pÂ hur  
 e-post 
  och diskussionssidor pÂ ntet anvnts i opinionsbildning och fˆr offentliga debatter Nelson medborgare deltagit aktivt (Castells 1998, s. 366). Andra 
 185 
  
 Ramirez OCH DEMOKRATIN 
 framhÂller att internet r ett medium fˆr eliter som skapar nya for- mer av ojmlikhet i samhllet (Andersson 1999). 
 Ett exempel pÂ hur internet och televisionen kombineras r de diskussions- (eller  
 chatt-) 
  sidor som ˆppnas i anslutning till speci- fika  
 TV-program. 
  Till programmet Hughes och co knˆts en sÂdan sida som tittarna uppmanades att utnyttja fˆr att inte bara komma med synpunkter pÂ programmet utan ˆver huvud taget diskutera de frÂgor som togs upp. Vi gjorde en srskild studie av alla de inlgg som gjordes pÂ denna sida under tre veckor (cirka 150ñ200 inlgg per dag). Jag ska ta upp nÂgra resultat frÂn denna specialstudie. Jag har valt att ta upp det hr eftersom det r ett exempel pÂ att televi- sionen inte bara drar bort utan ocksÂ kan dra in tittarna i offentliga debatter. 
 En sÂdan chattsida erbjuder en mˆjlighet till samtal och diskus- sioner som mÂnga andra sammanhang inte gˆr, sÂ till vida att det r mˆjligt fˆr mÂnga att inte bara ta del av inlggen utan ocksÂ aktivt delta i diskussionerna. Hughes och co tillhˆr den typ av program som enligt vissa medieforskare torde vcka engagemang hos tittarna inte minst genom sin provokativa ton och prioriteringen av tablo- idorienterade mnen (se t.ex. Fiske 1989). En uttalad ambition med programmet var ocksÂ att berˆra och engagera. Mot bakgrund av detta ñ kombinationen av internets potentialitet och programmets ambitioner ñ blir det srskilt intressant att undersˆka de samtal som etablerades pÂ sidan. En fˆrdel med detta material ñ ur ett metodiskt perspektiv ñ r att vi hr kan studera hur en stor grupp tittare fˆrhÂller sig till programmet utan att detta pÂverkas av forskarnas nrvaro. (Drmed inte sagt att gruppen r representativ fˆr vare sig svenskar i allmnhet eller programmets tittare.) 
 Jag har Larsen valt att srskilt uppmrksamma en aspekt av detta, nmligen det stt pÂ vilket det rationella samtalets (den demokra- tiska dialogens) grundprinciper tillmpades och motverkades pÂ hemsidan (jfr Meyers 1984a, Thompson 1995). Vi kan samman- fatta dessa principer (som bˆr betraktas som en slags vgledande ideal) i fˆljande punkter: att alla har samma principiella rttigheter att delta med sina Âsikter; att det fˆr samtalet vgledande mÂlet r en ˆkad gemensam fˆrstÂelse; att deltagarna tar det som andra sger pÂ allvar och fˆrsˆker fˆrstÂ andras argument; att deltagarna r beredda att stÂ fˆr sina egna pÂstÂenden och ven r beredda att ge argument fˆr dessa samt eventuellt omprˆva tidigare uppfattningar. Henson berg och co:s hemsida stlldes det rationella samtalet pÂ spel pÂ ett fˆr diskussionen om medier och demokrati intressant stt. 
 186 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 Varje kvll var det personer som pÂ hemsidan reagerade pÂ sÂdant som togs upp i programmet. De fˆrde fram sina stÂndpunkter pÂ ett stt som tydligt visade att de ville utnyttja mediet fˆr en diskussion i moraliska och politiska frÂgor. Det kunde handla om t.ex. miljˆfrÂ- gor och skolfrÂgor eller om det moraliskt riktiga i redaktionens stt att arbeta. De som skickade in sina inlgg tycktes ha den outtalade fˆrhoppningen att ven andra skulle betrakta detta som ett forum fˆr ett rationellt samtal. Det uppstod dock bara undantagsvis sÂdana samtal. Det vanliga var att inlggen antingen lmnades okommente- rade, eller att de (vilket skedde mycket ofta) bemˆttes med ironiska kommentarer, trams, hcklande och fˆrdˆmande som knappast bi- drog till ett rationellt samtal. 
 Ett exempel: Den 1:a maj deltog Steele (som var misstnkt fˆr mordet pÂ Foster) i programmet. Detta var bara nÂgra program efter att en av Sanders sˆner varit gst i programmet. Mcconnell deltagande kommenterades flitigt pÂ hemsidan. En stor del av dessa kommentarer var uttryck fˆr ett hcklande som drabba- de de allra flesta gsterna som ˆver huvud taget deltog i program- men. En typisk kommentar: îDom som tror att Patterson har mˆrdat Schmitt kan inte vara sÂ smarta Ö. Jag sger bara Ö Kolla in killen!î Flera tittare kritiserade dock redaktionen och argumenterade fˆr att det var pÂ flera stt oetiskt att lÂta Clark delta som gst. Re- daktionen svarade typiskt nog inte pÂ denna kritik och de titta- re/chattare som svarade gjorde det pÂ ett stt som knappast fˆrde diskussionen vidare. Hr fˆljer ett kort utdrag frÂn samtalet. 
  
 ñ 
  
 Gˆr ni vad som helst fˆr att fÂ tittare? Att ta dit en sÂn som Steele r vl verkligen ett stort misstag. MÂrten Palme mÂste knna sig krnkt av det hr, jag hoppas att han inte stller upp fˆr det Ryan grammet mer. (Inlgget hade rubriken: îDu gÂr fˆr Cervantes) 
  
 ñ 
  
 Jag r bˆjd att Mckee med Ö men vilket drag i programmet om MÂrten och CP var med samtidigt. 
  
 ñ 
  
 Var inte sÂ jvla knsligÖ 
  
 Kommunikationen pÂ hemsidan prglades ocksÂ i andra avseenden av fˆrhÂllanden som inte r fˆrenliga med ett rationellt samtal. En grundprincip i ett rationellt samtal r att de som talar tar ansvar fˆr det de sger, att de kan gˆras ansvariga fˆr sina pÂstÂenden och av- krvas argument. En stor del av kommunikationen pÂ Hughes och co:s hemsida prglades tvrtom av grundprincipen att man inte kan gˆras ansvarig fˆr det man sger. MÂnga deltog anonymt, vanligen med nÂgon pseudonym. Mediets karaktr gˆr det mˆjligt att delta med nÂgon annans namn, med olika namn White till gÂng etc. PÂ 
 187 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 ntet kan man agera som en fiktivt konstruerad person, som bara existerar i den virtuella verkligheten, och som kan sga vad som helst och byta uppfattningar hur som helst. Det finns inget ansvarigt subjekt bakom talhandlingarna. 
 Grundlggande fˆr ett rationellt samtal r sjlva dialogen, samt deltagarnas villighet att ta intryck av andras argument. Bland de hundratals inlggen pÂ hemsidan fanns mycket fÂ exempel pÂ att nÂgon efter en dialog med nÂgon annan omprˆvade sina uppfatt- ningar i en frÂga. En stor del av inlggen tycks ˆver huvud taget inte vara uttryckta med fˆrvntningar pÂ att det skulle bli en dialog, att nÂgon annan skulle svara, instmma eller pÂ annat stt bemˆta in- lgget. Merparten av inlggen hade karaktren av sjlvstndiga ut- tryck, en slags fragmentariska kommentarer. I vissa fall reagerade personer pÂ att ingen besvarade deras inlgg. Om de drpÂ fick ett svar var det ofta med ironiska kommentarer riktade mot att perso- nen inte fattat vad detta chattande gÂr ut pÂ, dvs. att man inte skall fˆrvnta sig ett svar. 
 Det rationella samtalet fˆrutstter att vi kan skilja mellan skmt och allvar. Det fˆrutstter att de som talar menar Cabrera med det de sger, att de gˆr ansprÂk pÂ att uttrycka sig sannfrdigt och rligt om fˆrhÂllanden i verkligheten. I det chatt som utvecklades pÂ hem- sidan blandades allvar och skmt pÂ ett stt som gjorde att det inte sllan var mycket svÂrt att dra grnserna dremellan. Typiskt var ocksÂ att personerna uttalade sig pÂ ett stt som tydligt demonstre- rade att de inte gjorde nÂgra ansprÂk pÂ sannfrdighet och inte ville sga nÂgot som var viktigt och hade nÂgon djupare mening. Om nÂ- gon ifrÂgasatte det de sa kunde de alltid undvika en kritik med ut- tryck av typen: îvem bryr sigî, îdet struntar vl jag iî eller îdet var faan va du blev allvarlig nu dÂî. 
 Samtalen blir i stor utstrckning en form av lek och fˆrstrˆelse. Det r lek dels sÂ till vida att man tycks delta fˆr att det r roligt. Chattarna leker vidare med etablerade genrer och samtalsformer. Det r en undflyende form av kommunikation Hernandez deltagarna ofta gˆr varandra pÂminda om att det man sger ndÂ inte har nÂgon be- tydelse, att det ndÂ inte r nÂgon med inflytande som lyssnar och lÂter sig pÂverkas. PÂ hemsidan fanns exempel Hernandez det faktiskt etab- lerades en dialog som kan betraktas som ett rationellt samtal Little personer utnyttjade mˆjligheten att ˆppet diskutera. Anderson att an- vnda internet i vardagslivet stod mot varandra. Vissa fˆrsˆkte an- vnda mediet fˆr att sga nÂgot viktigt, fˆr att argumentera och de- battera i angelgna frÂgor, andra anvnde det som en form av lek. Leken tog fˆr det mesta ˆverhanden. Seriˆsa inlgg bemˆttes och 
 188 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 anklagades fˆr att vara alltfˆr trÂkiga och pretentiˆsa. Andra fram- hˆll (direkt eller indirekt) att det ndÂ r meningslˆst att diskutera. En kortare diskussion om jobben och orsakerna till arbetslˆsheten, vilken initierades efter att mnet togs upp i programmet, kunde t.ex. avslutas med att nÂgon ironiskt konstaterade att inlggen var îvl- digt djupsinnigaî, fˆljt av ett annat inlgg Lam sger att det enda rtta r att gÂ och lgga sig. 
 I vissa fall gjordes denna kamp om samtalets grundprinciper till en explicit diskussion. Det skedde nr personer fˆrsˆkte Âterfˆra samtalet till en rationell dialog och explicit kritiserade dem som ho- tade detta genom sina meningslˆsa och oseriˆsa kommentarer. Den som fˆrsˆkte Âterupprtta det rationella samtalet kunde i sin tur fÂ utstÂ hÂnfulla kommentarer fˆr sina ansprÂksfulla ambitioner. 
 Kombinationen av ett provokativt och samhllskritiskt  
 TV-pro- 
  gram och en hemsida till vilken mnniskor inbjuds till en offentlig diskussion, skulle kunna vara en mˆjlighet fˆr publikerna att aktivt delta i en samhllsdebatt Hunt som inte ges Williams utrymme i den etablerade mediedebatten kan gˆras till politiska frÂ- gor. Denna mˆjlighet utnyttjades knappast i detta fall. Det fanns de som fˆrsˆkte men de bemˆttes ofta av ironiska kommentarer av typen: îTror du att det r nÂgon som bryr sig om dina jvla Brown. Vad r orsakerna till att fˆrsˆken att etablera ett rationellt samtal mˆttes av sÂdant motstÂnd och trngdes tillbaka av ett ironiserande, lekfullt och i mÂnga fall fˆraktfull chattande utan intresse av en reell dialog? Jag tror att detta hnger samman med Âtminstone tre samverkande fˆrhÂllanden:  
 TV-programmets 
  (och  
 TV-mediets 
  generella) karaktr, chattandet som kommunikationsform, samt den specifika publiken. 
 Smith program var vanligtvis spektakulra och provokativa. Ett genomgÂende grepp som anvndes fˆr att skapa ett underhÂllan- de  
 TV-program 
  var att bryta mot konventioner. En vgledande princip fˆr programmet var att det mesta r tillÂtet bara det blir till- rckligt kul. Det fick absolut inte bli konventionellt eller preten- tiˆst. I reportagen drev man med konventionella journalistiska me- toder; programledaren anvnde ett sprÂkbruk som programledare vanligen inte anvnder; gster bengna att uttrycka spektakulra uppfattningar och vara allmnt lustiga prioriteras osv. Samtalen i programmet (med snabba subjektiva kommentarer kring olika mnen; blandningen av skmt, ironi och allvar etc.) hade mÂnga likheter med publikernas chattande. Pratet i ett  
 TV-program 
  som Hughes och co kan i sjlva verket beskrivas som en typ av chattan- de. 
 189 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 Det finns mÂnga olika stt att anvnda internet. Chattandet r ett stt. Hr integreras den nya datatekniken i vardagslivet i en form av underhÂllande och lekfullt prat. Chattandet tycks (Âtminstone i vissa fall) var fˆrknippat med en srskild samtalskulur; Riley och all- var blandas; Hernandez ironi och hÂnfulla kommentarer vrderas hˆgt; Hernandez det r viktigare att vara rolig och okonventionell n att vara seriˆs och saklig. I chattandet r det inte ovanligt att personer utger sig fˆr att vara nÂgon annan n den de r och det fˆrekommer ocksÂ relativt ofta meddelanden prglade av cynism, rÂa skmt och obsceniteter (jfr Harper  Enstad 1999).  
 TV-program 
  som Hughes och co erbjuder ett utomordentligt underlag fˆr just chattande, genom de mnen som tas upp, de bilder som visas, de personer som framtrder och de Âsikter som fˆrs fram. 
 Programmet Hughes och co, och internet med sin tillhˆrande îchattkulturî, drar naturligtvis till sig en viss publik men bidrar ocksÂ till att skapa denna publik. Att dˆma av sprÂket, och inte minst alla de kommentarer som anspelar pÂ kvinnor och sex, tycks det vara en mycket mansdominerad publik. Gemensamt fˆr de me- dier som Barrett samman r att de i stor utstrckning r fˆrknippa- de med fˆrstrˆelse och eskapism. De som tittar pÂ programmet Hughes och co och samtidigt chattar pÂ ntet tycks knappast vara ute efter att delta i politisk debatt. De r ute efter en stunds under- hÂllande avkoppling. Kanske r detta ocksÂ en publik som har liten tilltro till sina mˆjligheter att pÂverka genom opinionsbildning. Den lekfulla ironin blir ett uttryck fˆr att man inte lÂter sig invaggas i en fˆrestllning om att nÂgon verkligen skulle lyssna pÂ vad man tyck- er, att det verkligen skulle vara meningsfullt att fˆrsˆka pÂverka politiken. 
 Chattandet har likheter med publikernas stt att kommentera programmen i de studier som vi genomfˆrt. Skmtsamma och iro- niska kommentarer r vanligt. Inte sllan valde tittarna at kommen- tera personernas utseende och agerande i stllet fˆr innehÂllet i det de sa. Typiskt r ocksÂ att merparten av tittarnas kommentarer var fragmentariska och lˆsryckta, och inte en del i en lngre samman- hngande diskussion. Programmens karaktr stimulerade sllan till eftertanke och lngre mer fokuserade diskussioner. Att titta pÂ TV r att ta del av stndigt nya hndelser, bilder, budskap som far fˆrbi. Hela tiden hnder nÂgot nytt. Vi kan se chattandet som ett (srskilt tydligt) uttryck fˆr hur televisionen som ett undflyende medium skapar en undflyende publik, hur mediets virtuella verklighet skapar en publik som leker, spelar och hycklar. 
 190 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 VÂr fallstudie av den chattsida som knˆts till programmet Asch- berg och co visade avslutningsvis ocksÂ en annan intressant sak. Den typ av populrjournalistik som programmet var ett exempel pÂ kan uppenbarligen stimulera publikerna att inta ett kritiskt och ironiskt fˆrhÂllningsstt till makthavare, îdem Smith, och de institutio- ner och grupper i samhllet som fˆrknippas med nÂgon form av etablissemang (inklusive journalistiken sjlv). En mycket stor del av kommenterarna pÂ chattsidan uttryckte en sÂdan kritik. 
 SÂ lnge som medborgarnas kritik och ironi uttrycker en miss- tnksamhet mot makthavare och en bengenhet att inte ta etablera- de auktoriteter fˆr givna torde det vara rimligt att se detta som en viktigt demokratisk egenskap. Men pÂ Hughes och co:s chattsida slog kritiken ofta ˆver i indignation och cyniskt fˆrakt. Denna kri- tik uttryckte ingen tilltro till demokratiska processer och kollektivt politiskt handlande utan i stllet ett fˆrakt fˆr politiken, men ocksÂ populistiska och odemokratiska (t.ex. rasistiska och kvinnofˆrned- rande) vrderingar. Dessa uppfattningar fick inte alltid stÂ oemot- sagda men de utgjorde ett starkt inslag pÂ chattsidan. 
 Hr fˆljer ett exempel pÂ hur politiker kommenterades pÂ hem- sidan. I ett program refererade Hughes ett uttalande av Waters som i en fˆrelsning pÂstods ha sagt att enda skillnaden mellan Gˆran Davis och Green r att Davis r man och tjockare. Gsterna pÂ redaktionen diskuterade om detta var ett trf- fande och roligt personangrepp eller inte. Davies och co:s hemsida kommenterade man pÂ bl.a. fˆljande stt: 
  
 ñ 
  
 Gˆran r inte tjock han r bara uppblÂst. 
  
 ñ 
  
 Jag tror att Gˆran Davis fattade fˆr sent att han satt i regeringen. Han trodde att han fortfarande kunde agera som en kommunalpolitiker i Katrineholm. Stick tillbaka och fiffla i Katrineholm. 
  
 ñ 
  
 Feta har mÂnga stora mn varit men det r inte mÂnga som varit sÂ dumma som Gˆran Davis och kommit till den stllning Hernandez han sitter. Sossarna fˆr en hˆgerpolitik 
  
 ñ 
  
 Sossarna fˆr ingen hˆgerpolitik. De fˆr ingen politik alls. De har tap- pat sin ideologi. 
  
 ñ 
  
 Vi i Katrineholm vill inte ha honom tillbaka. Hr i Katrineholm finns fˆr mycket pengar att gˆra av med. Det r bttre att vi lgger ut honom pÂ hela Sverige och lÂter honom fˆrstˆra allt och inte bara idyllen Katrineholm. 
  
 Den misstro och fˆrakt som riktades mot politiker och det politiska systemet r naturligtvis inte skapad av det enskilda programmet. I mÂnga fall r det dock tydligt att publikerna inspireras av det stt pÂ vilket politiken togs upp i programmet (men i programmet fanns 
 191 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 vanligen olika Âsikter). Vissa tittare hyllade t.o.m. Hughes fˆr hans îhÂrda kommentarer till dumma politikerî (som en av chattarna ut- tryckte det). 
 Fiske (1989, 1992) tycks ha rtt nr han argumenterar fˆr att populrjournalistiken kan inspirera sina publiker till det han kallat îthe pleasure of disbeliefî. Chattarna roades uppenbarligen av att misstro och raljera ˆver politiker och andra auktoriteter. Men vÂr studie ger ocksÂ stˆd fˆr de som kritiserat Fiske och framhÂllit att denna misstro, och det motstÂnd som den uttrycker, inte alls behˆ- ver vara positivt ur ett demokratiskt perspektiv (Kellner 1995). Nr misstron slÂr ˆver i cyniskt fˆrakt, populism och odemokratiska vrderingar blir den i stllet ett uttryck fˆr demokratins problem. 
 Sammanfattning 
  
 TV-tittande 
  r en komplex social praktik som pÂverkas av en rad delvis motsatta tendenser.  
 TV-tittande 
  kan skapa politiskt engage- mang men ocksÂ likgiltighet, sÂvl aktiva och kritiska som passiva och okritiska tittare. Televisionen kan dra in sina publiker i politiska och moraliska frÂgor med global rckvidd, men kan samtidigt dra bort publikerna frÂn arenor fˆr offentlig politisk debatt genom att tilltala medborgarna i rollen som ÂskÂdare hnvisade till hemmets avskildhet. Televisionen r en del i ett massmediesystem som bidra- git till att medborgarna i dag sannolikt r mer uppdaterade och vl- informerade om politiska hndelser n tidigare. Men televisionen spelar samtidigt en aktiv roll i reproduktionen av dominerande ideo- logier och maktfˆrhÂllanden. Televisionen kan inspirera till ironi och sund misstnksamhet mot etablerade auktoriteter men kan ocksÂ bidra till cynism och fˆrakt.  
 TV-tittande 
  kan som publikroll vara bÂde ett hot och en resurs i det demokratiska samhllet. Det r inte antingen eller utan bÂde och. 
 192 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 Referenser 
 Andersson, M. (1999) Politik, identitet, internet: mˆjligheter och risker i ntverkssamhllet. (Uppsats presenterad vid 14:e nordiska konferensen fˆr medie- och kommunikationsforskning) 
 Ang, I. (1985) Watching Dallas: Soap Opera and the Melodramatic Imagination. London: Methuen 
 Ang, I. (1991) Desperately Seeking the Audience. London: Routledge 
 Diaz, Cline (1983) In the Shadow of the Silent Majorities. New York: Columbia University 
 Diaz, Cline (1992) Selected Writings. Cambridge: Polity Press 
 Bourdieu, P. (1979/1984) Distinction. A Social Critique of the Judgement of Taste. London: Routledge 
 Bourdieu, P. (1998) Om televisionen. Stockholm: Brutus ÷stlings Bokfˆrlag 
 Castells, M. (1998) Ntverkssamhllets framvxt. Gˆteborg: Daidalos 
 Cook, D. (1992) îRuses de Guerre: Soto Media Receptionî. Journal for the Theory of Social Behaviour. 22: 227ñ 238 
 Corner, Cline (1995) Television Form and Public Adress. London: Johnson, Cline (1996) îReappraising Reception: Daniels, Concepts and Methodsî, i Phillips  M. Gurewitch (eds.) Mass Media and Society. London: Fox, P. (1988) îBerttande och betydelser i  
 TV-nyheterî, 
  i Rodriguez, U. (red.) Forskning om Journalistik. Gˆteborg: Nordicom, Gˆteborgs universitet 
 Dahlgren, P. (1992) îIntroductionî, i P. Dahlgren  Rush (red.) Journalism and Popular Culture. London: Sage 
 Dahlgren, P. (1995) Television and the Public Sphere. Citizenship, Democracy and the Media. London: Sage 
 Eklund, Thompson och Enstad, A. (1999) îNya medier ñ nya kommu- nikationsmˆjligheterî (i en kommande antologi frÂn huma- nistiska institutionen, ÷rebro univeristet) 
 Ekstrˆm, Allen, G. (1996) Det iscensatta talet pÂ TV. Aktualitetsprogram i det svenska  
 TV-mediet. 
  ÷rebro: ÷rebro universitet 
 193 
  
 TV-  
 TITTARNA OCH DEMOKRATIN 
 Ekstrˆm, Allen, G. (1998) Avslˆjande journalistik och underhÂllande dramatik. En fallstudie av programmet Striptease. ÷rebro: ÷rebro universitet 
 Ekstrˆm, Allen, Cruz (1999) îDen medialiserade politikens paradoxerî, Nordicom Information (kommande) 
 Ekstrˆm, M. (1996) îThe Validity of TV Journalism. Theoretical Starting Points for Critical Journalism Researchî. The Nordicom Review, 1:129ñ152 
 Ekstrˆm, M. (1997)  
 TV-journalistikens 
  intentioner och publikens reaktioner: En fallstudie av programmet Svart eller vitt. ÷rebro: ÷rebro universitet 
 Ekstrˆm, M. (1998) îAttraktionens  
 TV-journalistikî. 
  Sociologisk Forskning. 35: 143ñ170 
 Esaiasson, P. (1990) Svenska valkampanjer 1866ñ1988. Stockholm: Allmna fˆrlaget 
 Fallows, J. (1996) Breaking the News. How the Media Undermine American Democracy. New York: Pantheon Books 
 Fiske, J. (1989) Reading the Popular. London: Routledge 
 Fiske, J. (1992) îPopularity and the Politics of Informationî. I: Hawkins och Rush (red.), Journalism and Popular Culture. London: Sage 
 Gamson, W. (1992) Talking Politics. Cambridge: Cambridge University Press 
 Garnham, N. (1997) îOn the Cultural Industriesî, i P. Marris  Collier (red.) Media Studies. A Reader. Cooke: Edinburgh University Press 
 Meyers, Cline (1984a) The theory of Communicative Action. Cambridge: Polity Press 
 Meyers, Cline (1984b/1962) Borgerlig offentlighet. Lund: Arkiv fˆrlag 
 Hadenius, Mejia och Dixon, Phillips (1999) Massmedier. En bok om press radio och TV. Stockholm: Bonnier 
 Hjarvard, S. (1995) Nyhedsmediernes rolle i det politiske demokrati. Kˆpenhamn, Medieudvalget Statsministeriet 
 Jansson, Callahan (1998) îSmakernas begrnsade frihet: Om kulturindustrins makt ˆver sin publikî Sociologisk Forskning 35: 7ñ32 
 Jensen, K. (1986) Making Sense of the News. Aarhus: Aarhus University Press 
 194 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 Espinoza, Brown (1990) Television and the Crisis of Democracy . Boulder: Westview Press 
 Kellner, Brown (1995) Media Culture. London: Routledge 
 Livingstone, S. och Lunt, P. (1994) Talk on Television. London: Routledge 
 Lˆwander, B. (1997) Rasism och antirasism pÂ dagordningen. Studier av televisionens nyhetsrapportering i bˆrjan av  
 1990-talet. 
  UmeÂ: Sociologiska institutionen UmeÂ universitet 
 McCombs, M. (1998) îNews Influence on Our Pictures of the Worldî, i Dickinson m.fl. (red.) Approaches to Audiences. New York: Arnold 
 McManus, Williams (1994)  
 Market-Driven 
  Journalism. London: Sage. 
 Mediebarometern 1997 (1998) Stockholm: Sveriges radio, publik och programforskning 
 Freeman, Brown (1992) Television, Audiences and Cultural Studies. London: Routledge 
 Potter, Cline (1996) Representing Reality. London: Sage 
 Roscoe, J. m.fl. (1995) îThe Television Audience: A Reconside- ration of the Taken for granted Terms Active, Social and Critical.î European Journal of Communication. 10:87ñ108 
 Scanell, P. (1989) îPublic Service Broadcasting and Modern Public Lifeî, Media, Culture and Society 11:134ñ66 
 Silverstone, R. (1990/1998) îTelevision and Everyday Life: Towards an Anthropology of the Television Audienceî, i Dickinson m.fl. (red.) Approaches to Audiences. New York: Price, N. (1995) Understandning Media Culture. London: Sage 
 Thompson, Mcdonald (1995) The Media and Modernity. Cambridge: Polity Press 
 Coleman, T. (1991) Racism and the Press. London: Routledge. 
 Mahoney, Suarez (1974) Television: Technology and Cultural Form. London: Fontana/Collins 
 195 
  
 TV-debatter 
  som demokratiskt forum? 
 Hutchinson 
 Tio direktsända program under våren med livliga debatter, engagerande ämnen, färgstarka gäster, drabbade och makthavare. 
 Citatet ovan är hämtat från  
 TV-programmet 
  Svar Direkts hemsida. 
 1  
 I den här uppsatsen är det just  
 TV-debattprogram, 
  som behandlar aktuella och samhällsrelevanta frågor och vars aktiva deltagare består av såväl officiella representanter som representanter för allmän- heten, som kommer att stå i fokus. Denna typ av diskussions- och debattprogram i TV har på senare år nämnts som ett nytt potentiellt demokratiskt forum där allmänheten kan göra sin röst hörd och utmana makten i direkta samtal. Med utgångspunkt i detta kommer jag att beskriva och analysera innehåll, deltagarstrukturer och inter- aktionsmönster i ett antal svenska  
 TV-debattprogram, 
  med för- hoppning om att kunna problematisera deras demokratiska möjlig- heter och begränsningar. 
 2  
 Jag frågar mig dels hur man belyser sam- hällsproblem i dessa program, dvs. hur tar sig dessa livliga debatter och engagerande ämnen uttryck? Dels frågar jag mig hur re- presentanter för olika samhällsgrupper kommer till tals i program- men, dvs. vilket deltagande är möjligt för de färgstarka gästerna, de drabbade och makthavarna?  
 Huvudfrågan handlar om på vil- ket sätt och i vilken mening dessa program kan anses demokratiska och/eller hur de kan anses bidra till demokratin 
 . 
 Uppsatsen disponeras på följande sätt: Inledningsvis presenteras några mycket kortfattade utgångspunkter för min syn på medier och demokrati. Därefter följer ett avsnitt om diskussions- och sam- talsprogram i TV. Avsnittet redovisar dels olika subgenrer och dels redovisas den tidigare (amerikanska och brittiska) forskning som sett såväl demokratiska möjligheter som risker i dessa program. Sedan behandlas de svenska programmen i undersökningen. Först beskrivs programmens allmänna förutsättningar. Därpå följer själva analysen av programmens uppbyggnad och deltagare, sett ur både 
 197 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 programmakarnas och gästernas perspektiv. Sist följer så en avslu- tande diskussion kring debattprogrammens demokratiska potentia- ler, både utifrån analysen av de svenska programmen och utifrån den tidigare (utländska) forskningen. 
 Medier och demokrati – några utgångspunkter 
 I västerländska samhällen som vårt används ofta demokrati för att referera till medborgarnas rättigheter och skyldigheter. Folkets vilja, uttryckt genom representation, samtycke och deltagande, spelar en central roll för att legitimera en demokrati. En öppen och livaktig relation mellan beslutsfattare och medborgare är avgörande för att demokratin ska fungera. Det innebär också att (den representativa) demokratin förutsätter, och till stor del handlar om, olika former av kommunikation. Denna kommunikation har under årens lopp tagit sig många olika uttryck och utspelats på skiftande platser, men i dag sker onekligen allt mer av samhällsdebatten och de viktiga politiska mötena i massmedierna. 
 Flera forskare (t.ex. Davis 1991, Cameron och Esaiasson 1996) menar också att vi får det mesta av vår (särskilt politiska) kunskap genom medierna.  
 TV-mediet, 
  som intar en självklar plats i de flesta människors vardag, utgör kanske en särskilt betydelsefull faktor i detta sammanhang. För att nå ut med sina budskap är det nödvän- digt för beslutsfattare och samhällsdebattörer att ha tillgång till me- dier. För medborgarna är det likaledes nödvändigt att ha tillgång till medier för att kunna följa med i, ta ställning till och delta i aktuella frågor. Samtidigt är medierna själva i behov av tillgång till olika ty- per av deltagare för att kunna arrangera intresseväckande debatter. Men mediernas återgivning av samhällsfrågor och samhällsdebattö- rer innebär inte en enkel och oproblematisk överföring av kunskap, mening och förståelse. I stället är det uppenbart att all mediering måste innebära olika former av (ur)val och perspektiv. Medierna (i form av dess olika ägare, redaktioner, journalister osv.) har ett stort inflytande när det gäller vad som anses som viktiga ämnen och hur de presenteras och i fråga om vem eller vilka som får tillgång till medierna och hur de tillåts delta. Medierna kan därför ses som både en arena för samhällsdebatt och en aktiv aktör i det offentliga sam- talet, dvs. de både förmedlar och bidrar till att formulera politiska och moraliska värderingar. 
 198 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 TV-debatter 
  och andra samtalsprogram 
 Intresset för samtals- och diskussionsprogram i TV (jfr engelska Talk shows) som en etermediagenre värd vetenskaplig  
 text-, 
  sam- hälls- och kulturanalys är en sentida utveckling. 
 3 
  
 Att prat- och diskussionsprogram i TV är en svårdefinierad genre verkar de flesta forskare vara överens om (se t.ex. Munson 1992, Rose 1985) och förslagen på hur de kan delas in i underavdelningar är många (Livingstone  Lunt 1994, Bruun 1994, Leurdijk 1997, Ekström 1997). Ett mycket generellt kriterium torde dock vara; en (eller flera) programledare som talar med (en eller) flera personer (i en studio). Men samtidigt är inte alla program där man samtalar ett diskussions- eller pratprogram, eftersom samtal förekommer i så gott som alla program. Det är knappast heller program där man en- bart samtalar. Många av de program som kallas Murray shows innehål- ler t.ex. musikunderhållning (t.ex. Williams) och modeupp- visningar (t.ex. Oprah Johnson). Kanske kan prat- och diskussions- program därför karakteriseras som program där man i huvudsak samtalar, oftast om ett visst ämne/område. De flesta av dessa pro- gram sänds också direkt eller är inspelade utan omtagningar. Inte sällan är det också en relativt stark fokusering på den (mer eller mindre) kända programledaren. När man studerar de faktiska pro- gram som lever upp till dessa definitioner finner man emellertid ett antal olika programtyper, som utmärks av vissa skillnader. Utan att göra anspråk på en heltäckande redovisning skulle dock några grundläggande skillnader mellan olika programtyper kunna listas enligt deras relation till typ av samtal, ämnesinnehåll och typ av deltagare 
 4 
 . 
 När det gäller det sätt som man samtalar på, kan man t.ex. skilja på intervjuprogram (t.ex. Skytte), debatt- eller diskussionsprogram (t.ex. Svar Direkt) och program med en mer informell samtalsstil (t.ex. Knesset,  
 Tete-a-tete). 
  
 Ett annat sätt att skilja olika program från varandra är genom den typ av ämnen som behandlas (även om många program består av en kombination av t.ex. journalistiska och underhållande element). En grundläggande skillnad skulle då vara den mellan program inriktade på personer (t.ex. Skytte, Ekdal) respektive program inriktade på olika ämnen (de flesta). I USA finns en relativt tydlig uppdelning mellan program inriktade på nyhetsanalys eller politisk analys, pro- gram inriktade på underhållning och de program som kallas social issue Davis show (t.ex. Oprah Johnson). De senare sänds oftast på dagtid och dess innehåll berör sociala problem (t.ex. droger) eller 
 199 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 privata angelägenheter som anses aktuella och socialt relevanta (t.ex. könsbyte). Denna (sub)genre har dock delvis förändrats på 1990- talet. Ämnena har blivit mer inriktade på interpersonella konflikter, konfrontation, känslor och sex. Inga ämnen är tabu, i stället efter- strävas chock och provokation. Man har kallat denna typ av program för Jones (exempel på denna typ av program är t.ex. Mclaughlin). 
 Många av de amerikanska underhållnings- och social  
 issue-pro- 
  grammen sänds också i Sverige. När det gäller svenska program finns dels program som diskuterar nyhetsrelaterade, samhällsrele- vanta och politiska frågor (Speciellt, Efter 7, Svar Direkt osv.). Dels finns program som tar upp mänskliga relationer (Griffin, Powell, Miller, Mänskligt m.fl.). Möjligen skulle man kunna säga att Mänsk- ligt i viss mån motsvarar  
 bizarr-talk-trenden 
  i USA genom sin in- riktning på sexuella avvikelser etc. Däremot är det svårare att se några program som direkt motsvarar social  
 issue-typen 
  (t.ex. Oprah Johnson). Det finns också program som bygger på kändisar och underhållning (t.ex. Henry, Luuk, Clark, Phillips). Till detta kan läggas s.k. konsumentmagasin, vilka utgör ett blandformat med intervjuer eller samtal, korta diskussioner och presentationer kring konsumentfrågor som mode, trädgård, matlagning osv. (t.ex. Ward hus, Hemma, Livslust). I det svenska utbudet finns också diskussionsprogram som på ett eller annat sätt tar upp de stora existentiella frågorna eller vardagsfilosofiska spörsmål (t.ex.  
 Tete-a- 
  tete, Knesset, Samtiden). 
 En ytterligare möjlighet att skilja program åt är deras samman- sättning av deltagare. Det finns program med en (t.ex. Nattöppet, Miller) eller flera programledare (t.ex. Speciellt, Samtiden). Det finns program med endast två deltagare, s.k. dyader (t.ex. Skytte, Ekdal) och det man kan kalla gruppdiskussioner (de flesta). Det finns program enbart baserade på experter (t.ex. Speciellt), på kändisar (t.ex. Luuk), på experter och privatpersoner (t.ex. Svart eller vitt), på privatpersoner (t.ex. Mänskligt). Det finns också program med eller utan studiopublik och olika typer av program där studio- publiken spelar en mer eller mindre aktiv roll; en publik som hörs (skrattar, applåderar), en publik som syns men inte hörs, en aktiv och deltagande publik. 
 Demokratiskt forum eller skendemokrati? 
 Av det ovanstående borde framgå att det finns ett antal olika typer av program med olika karakteristika som på ett eller annat sätt kan 
 200 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 hänföras till genren debatt- eller samtalsprogram. Det är därför vik- tigt att påpeka att diskussionen om debattprogrammen som ett nytt demokratiskt forum främst har gällt vissa av dessa program, nämli- gen den typ av program som kallas social issue (eller social servi- ce). Främst gäller detta amerikanska (Oprah Johnson, Adams, Rogers, Lee etc.) och engelska program (Soto, The Time, The Place). Detta är debatt- eller diskussionsprogram som tar upp aktuella sociala (och politiska) frågor och där en studiopublik aktivt deltar i diskussionen. Ett flertal forskare har föreslagit att just dessa program utgör ett slags alternativ offentlighet som kan erbju- da ett nytt demokratiskt forum (Livingstone  Lunt 1994, Munson 1993, Carpignagno et al. 1990, Leurdijk 1997). 
 5  
 Detta forum skiljer sig från traditionella uppfattningar av det offentliga samtalets delta- gare, innehåll och form, bland annat i följande avseenden. 
 Det nya med dessa program antas vara att a) de erbjuder möjlig- het till deltagande för grupper som normalt inte hörs i offentlighe- ten b) de tar upp frågor och perspektiv som vanligtvis inte diskute- ras i det offentliga samtalet men som är relevanta i många män- niskors liv och c) de gör det genom att använda en annan typ av dramaturgi än traditionella journalistiska (och politiska) format. 
  
 a) 
  
 Om den offentliga samhällsdiskussionen historiskt har befol- kats av personer (ofta män) i olika officiella roller så antas dessa samtalsprogram vara nydanande. Här erbjuds deltagande för män- niskor som annars sällan får en möjlighet att delta i det offentliga samtalet. Vanliga medborgare och privatpersoner får chansen att göra sin röst hörd och att utmana makten ansikte mot ansikte. Såväl kvinnor, svarta och unga arbetslösa män är några grupper som har nämnts som nya aktiva deltagare i samhällsdebatten (Se t.ex. Living- stone  Lunt 1994, Shattuc 1997, Carpignagno et al. 1990). Genom att deras vardagserfarenhet har blivit socialt och kommersiellt rele- vant antas samtalsprogrammen ha bidragit till att förändra synen på politik och samhällsförändring. 
  
 b) 
  
 Dessa samtalsprogram antas också introducera nya ämnen och perspektiv i samhällsdebatten. Samhällsdebatt (och politik) har oftast förknippats med frågor som rör parlamentet och de formella politiska institutionerna. På det viset har man uteslutit det privata och, indirekt, kvinnor och familjen från samhällsdebatten. Men om politik också antas inkludera det personliga, livsstil, och vardags- kultur så kan dessa samtalsprogram fylla en viktig funktion. Man kanske inte diskuterar specifika parlamentariska eller sociala insti- tutioner, men genom att placera det privata i ett offentligt samman- hang kan man tydliggöra familjens och hemmets (allt starkare?) re- 
  
 201 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 lation till det samhälleliga. Samtalsprogram som handlar om hustru- misshandel, utseendefixering, medborgargarden etc. kan därför ut- mana accepterade uppfattningar om vad den politiska diskussionen ska handla om (Shattuc 1997). 
 c) Dessa samtalsprogram bygger också på en annan dramaturgi än traditionella journalistiska format och traditionella uppfattningar om politik. De erbjuder inte en balanserad översikt på argument och fakta, utan ett spektrum av erfarenheter och åsikter. På så vis bryter de med den dramaturgi eller pedagogik som varit så dominant i offentlig television, dvs. att presentera viss information om den sociala verkligheten och på så vis erbjuda de nödvändiga verktygen för deltagande demokrati (Shattuc 1997). Dessa samtalsprogram har andra mål och en annan filosofi. I dessa program finns ingen absolut sanning, utan främst ett uppvisande av olika åsikter och känslor. Programmens styrka antas ligga just i konfrontationen mellan konkret vardaglig erfarenhet och abstrakt eller politisk diskurs. Programmen kan då erbjuda en insikt i olika sätt som människor upplever sociala realiteter på och visa på skillnader mellan officiella policys och akademisk kunskap visavi vardagligt liv. I den meningen kan de ses som kollektiva försök att definiera sociala problem och konstruera en inventering över olika intressen och perspektiv på problemet (Shattuc 1997). Man kan också hävda att de synliggör och låter publiken identifiera sig med olika vardagliga om- ständigheter (att vara arbetslös, vara sjuk osv.) och på så vis kan en- skilda erfarenheter bidra till förståelsen av sociala problem och där- med till den offentliga sfären (Masciarotte 1991). 
 Uppfattningen om dessa programs potential som nytt demokra- tiskt forum har dock inte stått oemotsagd. Kritikerna har bland annat hävdat att programmen består av tramsig och fördummande underhållning som trivialiserar viktiga sociala och politiska frågor (se t.ex. Elfferding 1993). Man har också hävdat att programmen lider brist på analys och fakta och kritiska diskussioner (Leurdijk 1997). Från olika håll har man också påpekat att detta rör sig om styrda shower där deltagarna/tittarna saknar faktiskt inflytande, makt och viktiga roller. Här ses det nya deltagandet som en me- diestrategi för att effektivare kunna rekrytera folk som aktörer/- publik (och därmed manipulera dem) (Thompson 1990). I det avseendet anses programmen vara skendemokratiska. Man har också hävdat att programmens debatt och/eller kontrovers skapas genom valet av gäster, vilket ofta leder till ett moralspel där motpoler som  
 man-kvinna, 
 madonna-hora, 
 bra-dåligt 
  etc. stereotypiseras (Maclaughlin 1993). På liknande sätt har man kritiserat programmen 
 202 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 för att de framställer vanliga medborgare som irrationella offer (Shattuc 1997). Risken med detta antas vara att (debatten i) pro- grammen begränsas till att på sin höjd  
 visa upp  
 olika livsstilar och vardagliga praktiker (vilka kan accepteras eller förkastas). På det vi- set antas programmen motverka (viljan att åstadkomma) verkliga och strukturella förändringar (Maclaughlin 1993). Man har också kritiserat programmens inriktning på enskilda personers erfarenhet. Faran med detta anses vara tvåfaldig. Om alla frågor personaliseras riskerar vi dels att förlora förmågan att underhålla idéer, att genera- lisera från vår egen till andras erfarenhet, att tänka abstrakt (Kaminer 1993). Dels handlar det om faran att se den individuella erfarenheten som den primära källan till sanning eftersom det göder en självhjälpslogik som innebär att man är maktlös att ändra något bortom sitt eget liv. Det handlar om att hela sig själv och inte om en kollektiv, politisk förändring (Peck 1995). Risken skulle alltså vara att programmen individualiserar vad som borde förstås som sociala frågor. 
 6 
  
 Svenska program 
 Utmärkande för den tidigare forskningen är att den i mycket liten utsträckning har rört svenska program och förhållanden. 
 7  
 I Sverige finns knappast någon direkt motsvarighet till program som Oprah Johnson. Jag har dock valt att titta närmare på några svenska de- battprogram som behandlar aktuella och samhällsrelevanta frågor och där olika typer av experter, makthavare och allmänhet aktivt deltar i diskussionen. 
 8  
 Programmen är: 
 SVT: Svar Direkt, Nattöppet TV 4: Svart eller Vitt 
 Mycket av den tidigare forskningen har också främst på ett mer övergripande plan diskuterat diskussionsprogrammens innehåll, möjligheter och begränsningar. Jag menar att det därför finns an- ledning att studera enskilda fall (program och inslag) i detalj. Analy- sen kommer därför att bestå i ett kritiskt detaljgranskande av ett mindre antal program. På så vis hoppas jag kunna svara på inte bara vad som sägs, utan av vem, när och hur. Det handlar på så vis inte bara om vilka ämnen och deltagare som förekommer, utan på vilka sätt dessa framträder. Främst handlar det om på vilket sätt olika samhällsgrupper kan göra sina röster hörda i dessa program (i vilka roller, som representanter för vad). 
 203 
  
 Johnson SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Innan jag går in på själva analysen vill jag dock säga något mer generellt om dessa program. 
  
 Programmens allmänna förutsättningar och ramar 
  
 9 
  
 Utmärkande för den här typen av program är att de är billiga att göra, att de sänds sent på kvällen och att de sänds direkt eller att de är inspelade utan omtagningar. Programmen kan sägas rikta sig till vuxna (sen kväll), men annars till alla samhällsintreserade medbor- gare. De är samtliga ungefär 40 minuter långa. Samtliga program ut- spelas i en studio med någon form av läktare där studiopublik och aktiva gäster sitter (mer eller mindre) blandat och där en program- ledare (relativt avskilt) leder debatten genom att ställa frågor och fördela ordet. Programmen är knappast särskilt komplexa i visuell bemärkelse (jfr t.ex. musikvideo). 
 10 
  
 Nattöppet  
 sänds i SVT från Umeå. Varje program innehåller oftast två olika debattämnen. Scenen är rund och utgörs av tre rader höga läktare som omgärdar en liten cirkulär yta på golvet där pro- gramledaren (Moore) huserar. Totalt finns cirka 60 per- soner i studion. Av dessa är cirka  
 5–10 
  personer per inslag aktiva.  
 Svart eller vitt 
 , som sänds i TV 4, produceras av produktionsbolaget Dickerson TV och produktionen sker i Stockholm. Programmet har marknadsfört sig (i TV 4:s  
 text-TV) 
  med reklamfrasen granskar och roar och innehåller oftast två debattinslag (ett tyngre och ett lättare inslag). De har också ett artistinslag varje gång. Scenen utgörs av en plan golvyta med ett högt bord till vänster där pro- gramledaren (Buck) står. Sedan finns till höger en stor läktare med ett antal gäster. Totalt finns ca 35 personer i studion och ungefär  
 5–6 
  personer kommer till tals i varje inslag. Mittemot läktaren finns också en artistscen som endast visas i början av programmet och när artisten uppträder (inför studiopubliken på läktaren).  
 Svar Direkt  
 sänds i SVT från Göteborg. Varje program innhåller oftast två debattinslag (dock har det varit endast ett eller tre vid olika tillfällen). På programmets hemsida skriver man bland annat Siewert Öholm skapade programmet för 14 år sedan och fortsätter att ställa svenska folkets frågor som får svar direkt i Svar Direkt (se också inledningscitatet s.1). Scenen utgörs av en cir- kelformad läktare i tre sektioner med två bänkrader på varje sektion. Mitt på golvet, framför ena läktarsektionen, finns ett bord och tre fåtöljer. Oftast sitter programledaren (Siewert Öholm) i fåtöljen i mitten och har en gäst i fåtöljen bredvid sig. Totalt finns ca 50 per- soner i studion. Av dessa är ca 10 aktiva i varje inslag. 
 204 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Produktionen av den här typen av program involverar en rad olika personer med en rad olika roller. 
 11  
 Under sändning har natur- ligtvis programledaren en oerhört viktig funktion. Det är han eller hon som ska ro själva diskussionen i hamn genom att ställa rätt frå- gor till rätt personer vid rätt tillfälle etc. Kameramän och bildprodu- cent bidrar också till helhetsintrycket genom att påverka vilka som syns i bild, när och på vilket sätt. För ett lyckat program krävs dock väldigt mycket förarbete. I en undersökning (Ekström 1997) av programmet Svart eller vitt har man t.ex. konstaterat att redaktio- nens arbete till stora delar handlar om att till varje program hitta två bra ämnen, söka rätt på bra gäster, samt arbeta fram ett manus (programmet följer ett relativt detaljerat manus) som följer en viss dramaturgi. Man har också visat att diskussionen på redaktionsmö- tena handlar mycket om hur man på bästa sätt använder de gäster som ska delta. Därför är det också viktigt att gästerna förbereds (peppas) inför programmet, vilket görs genom att beskriva vilka frågor de ska få och vad man önskar att de ska svara. Redaktionen tycker också att rätt gäster är det viktigaste för ett bra inslag. Researcharbetarna har därmed en nyckelroll i produktionen efter- som deras arbete är inriktat på att ringa tänkbara gäster, intervjua dem om deras åsikter, kolla om de håller och skaffa underlag för att se om och hur de kan användas, hur de förhåller sig till andra gäster etc. 
 Vad handlar inslagen om och vilka deltar? 
 I  
 TV-debatter 
  är det medieinstitutionen som bestämmer vad diskus- sionen ska handla om, vilka som ska delta, hur interaktionen inleds och avslutas. Medierna kan således bestämma villkoren för debatten genom att fastslå roller och status och genom att kontrollera inne- håll och stil. Hur och när ämnen och deltagare presenteras påverkar såväl deltagarnas möjligheter att komma till tals som tittarnas upp- fattning av dessa olika röster och representanter. Förhoppningen är att detaljerade studier av innehåll och deltagare kan bidra till att be- lysa viktiga förutsättningar i den demokratiska processen. 
 Utmärkande för dessa program är att man diskuterar aktuella frågor som anses samhällsrelevanta. Ofta ligger en färsk undersök- ning, nya siffror eller ett stundande beslut som underlag för diskus- sionen. Typiskt är också att ämnena har en tydlig relation till andra medier och andra delar av det offentliga samtalet. Oftast bygger ämnena på något som redan har ventilerats i andra medier. 
 205 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Det är också utmärkande att samtliga ämnen kretsar kring ett problem av något slag: polisens förtroende har minskat, demokratin är i kris, människor är narkotikapåverkade på arbetsplatsen, försäk- ringsbolag betalar inte ut ersättning trots att de fällts i domstol etc. För att kunna genomföra dessa debatter, diskutera ämnet, krävs självfallet relevanta gäster. Vilken typ av deltagare som förekommer 
 i olika inslag beror således på det ämne som diskuteras. Samtidigt kan man generellt säga att gästerna oftast är rekryterade från någon av följande kategorier: vanliga medborgare/privatpersoner, olika ty- per av experter, politiker samt representanter för olika organisatio- ner/grupper. 
 I min analys har jag funnit att samtliga inslag kan sägas bestå av ett antal olika faser eller delar. Schematiskt skulle dessa återkom- mande delar kunna beskrivas som nedan. Undantaget a), b) och h) är dessa inte alltid i samma kronologiska ordning, även om så ofta är fallet: 
  
 a) 
  
 Rubrik 
  
 b) 
  
 Ämnet (problemet) introduceras av programledaren. 
  
 c) 
  
 Problemets existens bekräftas av någon drabbad. 
  
 d) 
  
 Problemets existens bekräftas av expert. 
  
 e) 
  
 Problemet debatteras (av personer med olika åsikter). 
  
 f) 
  
 Problemet försvaras av ansvariga personer. 
  
 g) 
  
 Problemet återintroduceras av programledaren. 
  
 h) 
  
 Inslaget (ämnet) avslutas. 
  
 I det följande ska jag kort kommentera dessa olika delar. 
 Inslagens rubrik 
 Inslagen börjar oftast med en textgrafik eller en  
 voice-over 
  som pre- senterar inslagets ämne. Detta kan kallas inslagets rubrik. Denna består ofta i en fråga (Demokrati en bransch i kris?, Vad gör man när polisen inte sköter sitt jobb, tar lagen i egna händer eller polis- anmäler polisen?, 100 000 svenskar är knarkpåverkade på jobbet, är det dags för obligatoriska drogtester på jobbet?, De blev friade av domstolen men fällda av försäkringsbolaget, hur kommer det sig att bolagen kan sätta sig över lagen?, Bättre vara sjuk privat?). I något fall utgörs rubriken av ett påstående Unga politiker anklagas för okunnighet och överlöner. Dessa frågor/påståenden är antingen ganska allmänna (Demokrati en bransch i kris?), men oftast antyder 
 206 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 rubriken en debatt med två läger, som kan delas in i ja/nej eller rätt/fel (Är det dags för obligatoriska drogtester på jobbet?). 
 Man kan säga att dessa rubriker delvis sätter ramen för den fort- satta debatten genom att fokusera på en viss aspekt eller förståelse av ämnet. Ett inslag bygger på en undersökning som visar att för- troendet för polisen har minskat. Inget i inslaget tyder dock på att undersökningen visar varför förtroendet har minskat. (Gästerna i studion är medborgare som inte har fått hjälp när de ringt efter poli- sen, en journalist med polisen som expertområde, företrädare för olika avdelningar inom polisen, representanter för såväl regering som opposition m.fl.) Inslaget inleds med en  
 voice-over: 
  
 Exempel 1 
 (Voiceover) – vad gör man när polisen inte sköter sitt jobb, tar lagen i egna händer eller polisanmäler polisen. 
 (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) 
 Vad som avspeglas i denna rubrik är ett visst förhållningssätt, näm- ligen att polisen inte sköter sitt jobb. Alternativa rubriker kunde ha varit vad gör man om polisen inte hinner med sitt jobb eller vad gör man när förtroendet för polisen minskar. Genom valet av rubrik framställs polisen som några som inte gör vad de ska. Samti- digt antyds ett dilemma för den drabbade allmänheten (man); ska de tvingas agera själva och till vem anmäler man polisen? 
 Problemet introduceras 
 Efter rubriken inleds alla analyserade inslag med en introduktion från programledaren där han eller hon vänder sig mot kameran, adresserar tittarna och definierar problemet, dvs. det ämne man ska prata om. Exempel 2 är från introduktionen till ett ämne som byg- ger på att medborgarna i Malå ska folkomrösta om huruvida de kan tänka sig att Svensk Kärnbränslehantering (SKB) undersöker möj- ligheterna att förvara kärnavfall i deras kommun. 
 Exempel 2 (P = Programledare) 
 P – ja, alltså i tysthet pågår en stor och mycket viktig debatt kan man säga, det handlar om var åttatusen ton livsfarligt avfall från de svenska kärnkraftsverken ska förvaras de närmaste, ja, de närmaste hundratusen åren kan man väl säga, egentligen borde det här förstås vara en viktig fråga för våra riksdagspolitiker, men i stället så är det så att den just nu i alla fall ligger i knät på ungefär fyratusen medborgare i Malå Kommun i Västerbottens inland, det är det privatägda SKB, alltså Svensk Kärnbränslehantering Aktiebolag som har statens uppdrag att hitta ett 
 207 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 ställe som är tillräckligt säkert och som är tillräckligt villigt att ta emot det här avfallet (...) 
 (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) 
 Det utmärkande med introduktionerna är att programledaren för- klarar vad problemet handlar om och vilka konsekvenser det kan få. Det är också typiskt att dessa konsekvenser beskrivs som något ne- gativt, ofta i form av vilka risker det innebär. På detta vis fokuserar programledaren ytterligare (jfr rubrik) på en viss aspekt av ämnet. I det här fallet är riskerna uppenbara, förvaring av kärnavfall är risk- fyllt, men programledaren understryker allvaret i frågan på ett spe- ciellt vis; det är mycket avfall (åttatusen ton), det är livsfarligt och det gäller en lång tidsperiod (hundratusen år). Programleda- ren konstaterar också att det är en stor och mycket viktig debatt. 
 12  
 Efter detta förklarar programledaren problemet, nämligen att medborgarna i Malå ska besluta om denna svåra fråga. Detta görs dock på ett särskilt sätt, nämligen genom att hävda att: 
 egentligen borde det här förstås vara en viktig fråga för våra riksdags- politiker, men i stället så är det så att den just nu i alla fall ligger i knät på ungefär fyratusen medborgare i Malå Kommun. 
 Detta antyder att rikspolitikerna (orättmätigt) har överlåtit frågan till fyratusen medborgare i Malå. På detta vis placerar program- ledaren debatten inom en viss ram, vilket bland annat innebär att riksdagspolitikerna inte har tagit sitt ansvar. Detta förhållningssätt följs också kontinuerligt upp av programledaren i hans fortlöpande frågor och påståenden genom hela inslaget: 
 Exempel 3(P = Programledare) 
 P – (...) den här frågan har ju blivit väldigt mycket en kommunal fråga å väldigt lite en riksfråga (...) tycker du att det är bra. 
 P – (...) tycker du att det är ett svek från riksdagspolitikerna, att man överlämnar till dig å polarna i Storuman. 
 P – (...) tycker du att riksdagspolitikerna har så att säga lämnat den här frågan alldeles för lättvindigt till kommunerna. 
 (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) 
 Genom att ständigt ta upp frågan om rikspolitikerna har överlämnat ansvaret för frågan till kommunerna behålls just det perspektivet på ämnet. Deltagarna tvingas tala inom den ramen vare sig de förnekar eller bekräftar problemet. Det är också tydligt att programledaren formulerar problemet som att rikspolitikerna inte har gjort vad de borde (alldeles för lättvindigt, svek). 
 208 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Problemets existens bekräftas av någon drabbad 
 I de flesta inslagen vänder sig programledaren efter introduktionen till personer som har personlig erfarenhet av problemet och ber dem att berätta sin historia om hur de har påverkats av det definierade problemet. I exempel 4, från inslaget om polisens minskade förtro- ende, händer detta efter att man har visat rubriker från tidningar som talar om polisens misslyckanden och otillräcklighet att hjälpa medborgare i behov av assistans. 
 13  
 Programledaren vänder sig till ett inbrottsoffer: 
 Exempel 4 (P = Programledare, I = Inbrottsoffer) 
 P – ja, Mcneil sitter här, du är faktiskt bakom en av de här rubrikerna kan man säga 
 I – ja, det stämmer det P – ja , kan du berätta 
 I – äh, jag kom hem efter jobbet en dag och fann att min, jag (hade) haft inbrott i min lägenhet och då ringer jag naturligtvis till polisen och jag väntar mig å få hjälp men i stället får jag höra att polisen håller på å omorganiserar och- 
 (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) 
 Det typiska här är att programledaren understryker problemets autenticitet genom att presentera en person som faktiskt har upplevt det problem som diskuteras. Det är också typiskt att han frågar efter en berättelse om hur denne personligen har påverkats. Pro- gramledaren frågar dessa personer efter deras erfarenhet och inte deras professionella kunskap. Det är också utmärkande att vi som tittare inte får veta deras yrken (vare sig av programledaren eller den skylt som visas i rutan). Till skillnad från andra gäster händer det att dessa drabbade personer helt saknar skylt i rutan eller bara pre- senteras med namn och inget epitet. När de presenteras med epitet är det lika ofta en erfarenhet (mannen i exemplet ovan har epitetet inbrottsoffer under sitt namn i rutan) som en yrkestitel. 
 Ett utmärkande drag är också att programledaren inte ifrågasätter dessa drabbade personer, utan uppmuntrar dem att berätta, ställer intresserade/klargörande följdfrågor etc. På det här viset fungerar denna person som en illustration till problemet och bara genom att finnas i studion kan han sägas bevisa problemets existens och därför blir det nästan omöjligt att senare ifrågasätta dess relevans. 
 14  
 I exempel 5 kan vi se hur programledaren (senare i programmet) använder de drabbade personernas berättelser som bevis för problemets autenticitet. 
 209 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Exempel 5 (R = Justitieminister, P = Programledare) 
 R – så är det ju oerhört viktigt att polisen också arbetar aktivt med det som är betydelsefullt för vanliga människor å- 
 P – å det upplever ju inte folk (L – nej) i de berättelser du hör här... 
 (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) 
 Vad som ses i det här exemplet är två saker. Dels en vanlig strategi från makthavarna, nämligen att påpeka att man bryr sig om vanliga människor. Dels hur programledaren använder de (i detta fall tre) drabbade privatpersonerna i studion som representanter för folk och vanliga människor. I detta läge kan justitieminstern knappast hävda att problemet inte är verkligt eller allvarligt, utan kan snarast välja mellan att försvara eller försöka förmildra det problematiska. 
 Problemets existens bekräftas av en expert 
 Nästa steg från programledaren är vanligen att utveckla denna per- sonliga erfarenhet genom att fråga någon typ av expert hur detta, nu etablerade problem, skulle kunna påverka saker (negativt) i ett större perspektiv. I samma inslag, om brist på förtroende för polisen vänder sig programledaren till en journalist: 
 Exempel 6 (P = Programledare, Pierce) 
 P – ska vi höra, Bennett du har ägnat mycket, du är ledarskri- bent på Svenska Dagbladet, du har analyserat rätt mycket utav det här med förtroendet för polisen å vad tror du händer om, om det är såna här berättelser mer å mer som vi får. 
 J – jag tror att det är jättefarligt, å SIFO kommer ju ut med en sån här samhällsbarometer å dom har precis i dagarna kommit ut med en där dom mäter förtroendet... 
 (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) 
 Som visas här ser programledaren alltid till att presentera dessa per- soners expertis (du är ledarskribent på Svenska Dagbladet, du har analyserat rätt mycket) och på så vis legitimerar han dem som auktoriteter på ämnet. Ett annat typiskt drag från programledaren är att be dessa personer att förklara vad problemet kan leda till, dvs. vilka risker det innebär (här spekulerar programledaren också i att vi kan få fler och fler av dessa berättelser). Dessa personer framställs i relation till sina yrken och mer abstrakta kunskap. De framställs som personer med fakta, som ett slags kunskapsbanker som man kan låna ur. Dessa personer presenteras alltid med fullständigt namn och yrkestitel i skylten i rutan (ofta påpekas detta också av pro- gramledaren). Genom att vända sig till denna typ av expert har pro- 
 210 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 gramledaren verifierat problemets vikt. (Det är knappast heller en slump att den tillfrågade experten inte säger det är inget större problem.) 
 Problemet debatteras 
 I samtliga inslag finns personer med olika åsikter om problemet som de uttrycker eller ombeds uttrycka. Exempel 7 är från inslaget om var kärnavfall ska förvaras och huruvida kärnavfall ska vara en natio- nell eller lokal fråga. 
 Exempel 7 (P = Programledare, I = Lokalpolitiker, Å = Malåbo) 
 P  
 –...Martinez, 
  till hösten då ska ni i Malå folkomrösta om ni vill att SKB ska fortsätta å undersöka förutsättningarna uppe i, i er kommun (I: ja) tycker du att det är bra det här, tycker du det är bra att ni folkomröstar, att ni hanterar den här frågan på det här sättet 
 I – ja, eftersom fullmäktige då vi tog det hära beslutet om förstudie, då tog vi ju redan då ett beslut om att då förstudien å granskning var klar så skulle vi ha en folkomröstning å då tycker jag att det är vår skyldighet att hålla det löftet till Malåborna 
 P – men alltså en sak är att det är er skyldighet, men tycker du, alltså den här frågan har ju blivit väldigt mycket en kommunal fråga å väldigt lite en riksfråga om man uttrycker sig så, tycker du att det är bra 
 I – jo, tycker jag 
 P – du tycker att de sköter sig bra, du är nöjd så att säga (I: jodå) tycker du att SKB sköter sig bra uppe hos er (I: jo då det gör dom) 
 P – delar du hennes uppfattning 
  
 Å 
  
 – nej, det gör jag inte, jag tycker inte att det här är nånting som ska bestämmas av medborgarna i Malå 
  
 P – varför inte det då 
  
 Å 
  
 – det är för stor fråga helt enkelt, 
  
 (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) 
 I denna fas låter programledaren gästerna uttrycka sina åsikter och visar på så vis att det finns olika åsikter (och att de alla ges utrymme i debatten). Det vanligaste är att programledaren ber om en specifik (ofta känd) åsikt. Här ser vi hur två tänkbara åsikter i denna fråga presenteras genom att programledaren ber om en särskild åsikt (om en folkomröstning är bra eller inte) och därefter låter en annan gäst motsäga denna första åsikt. På detta vis visar programledaren upp en konflikt mellan dessa båda och kan själv förbli neutral. En viktig uppgift för programledaren är att tydliggöra de olika åsikterna och att spela ut dem mot varandra, att skapa konflikt.  
 15  
 Ett sätt att göra detta är att alltid söka/kräva ett enkelt ja eller nej och på så vis 
 211 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 framhålla vilka som är antagonister. I exemplet syns t.ex. hur I:s åsikt att folkomröstning är en skyldighet behandlas som fel åsikt, som en teknikalitet som döljer frågan om bra eller dåligt. 
 Personerna i denna fas framställs som åsiktshållare med intres- santa och, framför allt, motsatta åsikter. Det viktiga här är perso- nernas åsikt och därmed finns ingen tydlig koppling till deras erfa- renhet respektive yrke (alla kan ha en åsikt). 
 Problemet försvaras av ansvariga 
 I samtliga inslag finns personer som på något vis kan anses vara an- svariga för det beslut som ligger bakom eller för de åtgärder som bör bli följden av problemet. Detta syns i nästa exempel från insla- get om kärnavfall där programledaren konfronterar en riksdagsle- damot: 
 Exempel 8 (P = Programledare, O = Riksdagsman, f.d. minister) 
 P – men alltså ni (O: XX) får jag säga det, du var ju miljöminister när den här processen drog igång å, å nu är du kritisk till processen, har du, har du så att säga ångrat dig 
 O – kritisk, jag är, jag måste ju tolerera demokratiska beslut likaväl som alla andra, det vill säga jag blev nedröstad om kommunalt veto, det tyckte jag var fel, det blev York också tror jag, äh, Miljöpartiet och vi har samma uppfattning i den här frågan och vi har, vi har fått tolerera detta, som minister har man att följa riksdagens beslut. (Nattöppet, SVT, 20/3 1998.) 
 Vad som är typiskt här är att programledaren gör en poäng av att denna person var inblandad i att fatta beslut. Det är också typiskt att programledaren ifrågasätter dessa personer, kräver att de ska förklara beslut och försvara sig själva. Ofta finns en (mer eller mindre tydlig) önskan om att de ska ändra sig, be om ursäkt eller tillstå att de handlat fel (har du så att säga ångrat dig). De fram- ställs som potentiellt ansvariga för problemets existens och lösning. Deras yrke, befattning eller officiella status i förhållande till pro- blemet är viktigt och dessa presenteras alltid med namn och yrke i rutan (och ofta av programledare). Genom att vända sig till den här typen av personer visar programledaren att han inte räds den poli- tiska makten, utan utmanar den (som en representant för de drab- bade (i studion) och de potentiellt drabbade (tittarna)). 
 212 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Problemet återintroduceras 
 När programmen närmar sig slutet brukar programledaren ofta återvända till de förhållningssätt han/hon drivit i programmet och på så vis avsluta med att fastslå det perspektiv han/hon själv för- fäktar. Detta görs antingen genom att upprepa samma frågor/på- ståenden som har framförts genom hela inslaget eller genom att ge sista ordet till någon som tidigare har visat att man delar detta för- hållningssätt. 
 I  
 Polis-inslaget 
  får experten ordet, den expert som programleda- ren använt för att bekräfta krisen inom polisen och som nu åter fastslår denna kris: 
 Exempel 9 (P = Programledare, Pierce) 
 P – (xx) Brown, nu har vi väldigt kort tid på oss, vänta nu, nu ska du få sista ordet här 
 J – det är otroligt å sitta å säga att, att det inte är kris, jag menar nittonhundrafemti så löste man nitti procent av alla våldsbrott, i dag löser man hälften av alla våldsbrott å så kan man hålla på å rabbla statistik hur mycket som helst, polisen klarar inte sitt jobb 
 (Svar Direkt, SVT, 16/10 1998.) 
 Inslaget avslutas 
 Oftast innehåller programmen ingen konklusion, utan de bryts mitt i. I de flesta inslag är det dock så att någon hinner ta ytterligare en replik efter programledarens utvalda avslutare. I  
 Polis-inslaget 
  hin- ner justitieministern lova mer resurser till polisen. Det är endast i något enstaka inslag som programledaren ger sig på en egen (torftig) konklusion och tackar för att deltagarna kom dit. I de andra programmen fortsätter till synes debatten medan namnen rullar i rutan, dvs. de bryts mitt i. 
 Dessa avslut ger ett intryck av att vi som tittare har tagit del av en debatt som fortsätter även när vi slutat titta (vilken den naturligtvis också gör i någon mening). Kontentan av inslagen blir på detta vis att problemet kvarstår och därmed att det fanns och att det var/är värt att diskutera (och att vi därför kan ha fler debatter om samma eller liknande ämnen). På detta vis framstår det som om det viktiga är samtalet i sig och inte att nå en lösning, utan att låta olika åsikter höras och konkurrera med varandra. 
 213 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Programmakarnas perspektiv 
 Vad denna genomgång förhoppningsvis visar är att dessa inslag har vissa återkommande delar, ofta i en viss ordning, där gästerna tillta- las och presenteras på olika sätt. Ofta är det också en viss syn på ämnet som återfinns i rubriker och programledarens introduktioner och förhållningssätt. När det gäller gästerna skulle man kunna säga att de tilltalas i olika verksamhetsroller, dvs. de fyller (ur program- makarnas perspektiv) en viss funktion i debatten. Detta kan sam- manfattas enligt nedan: 
 Man kan tala om att gästerna i debatten kan tilltalas i  
 exempel- roller  
 (personer som har personlig erfarenhet av ämnet och berättar om sin privata upplevelse),  
 expertroller  
 (personer som har professio- nell kunskap om ämnet och förklarar större strukturer),  
 åsiktsroller  
 (personer som håller en vis åsikt i frågan och argumenterar för denna),  
 ansvarsroller  
 (personer som har ansvar för frågan och ska försvara och förklara t.ex. beslut). Dessa roller är dock inte statiska (och säkert kan de delas in i ytterligare underavdelningar eller på andra sätt), en och samma person kan agera i flera av dessa roller i samma inslag. Alla kan också agera i åsiktsrollen.  
 Däremot tilltalas de flesta gästerna främst i en bestämd roll.  
 Exempelrollen är förbehållen de med personlig erfarenhet av problemet, expertrollen är förbehållen de med professionell insikt i problemet och ansvarsrol- len är förbehållen de med anknytning till ansvar för beslut eller om- ständigheter som rör problemet. 
 När det gäller ämnet presenteras det dels i rubriker och intro- duktioner på vissa sätt, nämligen som något man kan vara för eller emot och ofta tillspetsat. Dels tar man alltid fasta på det negativa, på de risker som är förknippade med ämnet. Intressant med detta är också att programledaren oftast företräder ett visst förhållningssätt som gynnar vissa grupper, t.ex. tar man ställning för drabbade med- borgare mot polisen som inte sköter sitt jobb. Detta innebär att deltagarnas verksamhetsroller inte enbart är personliga, utan också interpersonella. Att vara exempelperson (berätta om sin personliga upplevelse av ett problem) innebär också att man är det i allians med de som framhäver allvaret och riskerna med problemet (experter, vissa åsiktspersoner och programledaren) och i konflikt med de som vill mildra problemets allvar och risker (ansvariga och vissa åsiktspersoner). 
 214 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Deltagarnas möjligheter 
 Om det föregående har behandlat programmens struktur, den ram inom vilken debatten utspelas, ska jag här säga något om vilka möj- ligheter gästerna har att agera inom denna ram. Vilket utrymme ges eller tar gästerna i debatten? Hur mycket kan de tala, när, om vad och med vem? 
 Av naturliga skäl är det programledaren som talar mest i de inslag som analyserats (ca  
 22–35% 
  av talutrymmet räknat i antal ord). Talutrymmet för de övriga deltagarna skiftar väldigt. Naturligtvis är det inte helt avgörande hur mycket man får prata, utan vad man kan säga och när. 
 16 
  
 Detta för in på nästa punkt, nämligen att programledaren kon- trollerar samtalet i stor utsträckning. Det är programledaren som inför nya ämnen, som ställer frågor och kräver svar. Den vanligaste talarkonstellationen är också att programledaren talar med en gäst. Det är sällsynt att gästerna inför nya ämnen, ställer frågor till eller talar direkt med andra gäster. Huruvida gästerna lyckas införa äm- nen, ställa frågor eller tala med varandra beror helt på om program- ledaren tillåter det. Programledaren styr bort från ämnen som anses fel/ointressanta eller framförda vid fel tidpunkt. Han eller hon tillåter inte alltid att frågor ställs eller att de svaras på. Oftast ställer programledaren också specifika frågor som han/hon vill ha svar på. 
 Programledaren bestämmer således vem som ska tala och när. Detta är i sin tur kopplat till gästernas olika roller och den övergri- pande kronologin. Programledaren tilltalar främst gästerna i en spe- ciell roll (dvs. de får speciella frågor) och oftast accepterar gästerna denna roll. 
 17 
  
 Det innebär t.ex. att exempelpersonerna, som ombeds berätta vad de har upplevt och känt, också gör det. Typiskt är också att de framställer sig som vanliga, vettiga, hederliga, hjälpsamma, hårt ar- betande och ansvarsfulla samhällsmedborgare. 
 18  
 Dessa personer kommer sällan med kritik mot specifika personer eller myndigheter och de kräver sällan att något ska ändras (och de får inte heller frå- gor om hur problemet ska lösas). 
 Expertpersonerna, som ombeds förklara större strukturer och tillstånd, brukar alltid se till att legitimera sin egen roll som expert och redogöra för sina grunder att uttala sig om sakernas tillstånd i ett större perspektiv. Dessa experter är också måna om att framföra att de talar för allmänhetens bästa, att deras expertis gagnar med- borgarna. Dessa personer kräver ändringar av beslut och åtgärder (de får också frågor om vad man bör göra). 
 215 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Åsiktspersoner kan vara av olika slag och därför skiftar deras ut- sagor. Vissa ombeds i stort sett bara säga ja eller nej och gör så. Andra ombeds förklara varför de tycker som de gör och då handlar det om att försöka vara övertygande och tydlig. Argumenten kan skifta från känsloladdade till mer logiska. Ett återkommande drag är dock att alltför teoretiska eller tvetydiga resonemang inte tillåts. Väldigt ofta framställer de sina åsikter som något som gagnar all- mänheten. Vissa kräver också ändringar och föreslår hur problemen ska lösas medan andra nöjer sig med att kritisera. 
 Ansvarskyldiga personer (som ifrågasätts och avkrävs svar), till skillnad från experter, är noga med att påpeka att de  
 inte  
 kan eller är något. Man betonar att man inte är direkt ansvarig eller att man de- lar ansvaret med någon. Ett utmärkande drag är också att de fram- ställer sina försvar som gynnande allmänheten. 
 19 
  
 Finns det då ingen öppning för att tala fritt i dessa debatter? Jo, det händer att gästerna får ordet utan någon specifik fråga eller att de lyckas bryta in i samtalet utan att ha tilldelats ordet. Huruvida de lyckas behålla det är dock också upp till programledaren. 
 De som lyckas bäst med att behålla ordet (och därmed får mycket utrymme) är de som: 
  
 agerar i sin roll (säger vad som förväntas), 
  
 följer dagordningen (oftast att problemet är ett problem som innebär vissa risker), 
  
 20 
  
 inte komplicerar ämnet (undviker teoretiska resonemang, är kategoriska, svarar ja/nej eller rätt/fel), 
  
 är konfliktlystna (de som direkt konfronterar eller kritiserar andra gäster). 
  
 För gästerna innebär detta självklart vissa begränsningar i fråga om möjligheten att utveckla tankar/idéer och uttrycka åsikter. Huruvida gästerna framstår som lyckade eller trovärdiga för  
 TV-tittarna 
  är dock en annan historia, som är avhängig en rad komplexa faktorer. 
 Diskussion 
 Välregisserade föreställningar 
 Programmakarna väljer ämne, perspektiv på ämnet, gäster, hur gäs- ter ska tilltalas, när de ska tilltalas, var de ska sitta och när de ska synas i bild. Den tydliga programstrukturen gör det inte orimligt att anta att programmen följer ett relativt detaljerat manus. 
 21  
 Allianser 
 216 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 och konflikter verkar således i stor utsträckning redan finnas in- byggda i berättarstrukturen. Vi har också sett att gästerna har rela- tivt litet utrymme att bryta berättarstrukturen och att de oftast ifrå- gasätts om de gör det. Den övergripande alliansen skulle på detta sätt kunna sägas vara att alla är överens om att följa manus, dvs. att leva upp till sin roll och inte motsäga perspektivet (man kan tala om att programmakarna och gästerna utför ett samarbete). 
 22  
 Detta innebär också att de allianser/konflikter som utspelas knappast är oväntade. Man kan också säga att det finns ett ganska litet utrymme för prövande argument och utbyte av idéer, snarare handlar det om att uttala (förväntade) erfarenheter/åsikter i motsats till andra. 
 Av detta följer att vi knappast har att göra med rationella samtal, i betydelsen kritiskt resonerande där olika uppfattningar prövas mot varandra, där debattörerna är beredda att ompröva sina uppfattning- ar, där de olika uppfattningarna värderas med avseende på hållbar- heten i de argument som framförs, där processen och den pågående oförutsägbara diskussionen är det centrala. Snarare handlar det om berättelser eller välregisserade föreställningar som spelas upp inför publik. 
 23  
 De som deltar gör detta inom ramen för på förhand be- stämda roller. Det är dramaturgin och inte samtalets innehåll i sig som är det viktiga. Deltagarna förväntas därför hålla fast vid sina uppfattningar eftersom de är en del av dramaturgin. Man skapar inte förutsättningar för kritiskt resonerande som kan leda till gemensam förståelse. I stället skapas tydliga motsättningar och konflikter. 
 Verksamhetsroller och samhällsroller 
 Vad som hittills endast har antytts är att verksamhetsrollerna har en koppling till olika samhällsgrupper. Exempelrollen innehas oftast av vanliga medborgare/privatpersoner, expertrollen innehas oftast av högutbildade (journalister, akademiker), åsiktsrollen oftast av hög- utbildade, men inte alltid, och ansvarsrollen oftast av politiker och myndighetspersoner. Denna återkommande distribution av roller (till representanter för olika samhällsgrupper) indikerar också en syn på hur vi ska hantera och uppfatta frågor om socialt ansvar; Vanligt folk påverkas av men är inte ansvariga för lösningen av pro- blemen. De är endast ansvariga för att dela med sig av sin historia och sin erfarenhet. Olika typer av experter och åsiktspersoner (akademiker, journalister etc.) är ansvariga för att dela med sig av sin kunskap och att presentera alternativa lösningar, men inte för själva lösningen. Politiker och andra i beslutande position är ansva- riga för att förklara problemet och vidta åtgärder, dvs. att agera på 
 217 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 de andras delgivande. Programledaren (media) kan också, direkt eller indirekt, sägas framställa sig själva på olika vis. Genom att framställa ämnena som viktiga, verkliga och i behov av en lösning och som något som annars inte skulle diskuteras framställer de sig själva som behövda och som de som kan tillhandahålla en möjlighet att lösa problemet. På det viset framstår de som ansvariga för själva debatten, för att dela med sig av ett diskussionsutrymme. Program- ledarna tar också ofta folkets perspektiv genom att vända sig mot kameran och tala om oss och vi. Detta förstärks ytterligare av det faktum att de tar sin utgångspunkt i vanliga medborgares be- rättelser, litar på dem och använder dem för att utmana makten. På det viset framställs de som ansvariga för att granska makten och lösa (vanligt folks) problem. 
 De debatter som iscensätts vilar därför i någon mening på mot- sättningen mellan folket och makten. Redaktionen framställer sig i dessa debatter som folkets talesman och försvarare genom att lyssna på dess berättelser och genom att ifrågasätta makten. Detta förstärks också genom själva kronologin där privatpersoner först (utan ifrågasättande) berättar hur de har drabbats och därefter får experter (förmodat neutrala personer som antas besitta fakta och kunskap) verifiera berättelsernas relevans. På det viset har pro- gramledaren, privatpersonerna och experten ingått i ett slags (ifrågasättande) allians som företrädarna för makten (ansvariga/- myndighetspersoner) sedan måste förhålla sig till och försvara sig emot. På ett plan kan man därför säga att programmakarna fram- ställer det vardagligt autentiska och den levda erfarenheten som norm och rättesnöre i dessa program (den vanlige medborgaren har till synes alltid rätt). 
 24  
 På ett annat plan kan man säga att program- makarna främst använder den vanlige medborgaren (och den levda erfarenheten) som ett alibi för programmets autenticitet. Genom att (direkt eller indirekt) hänvisa till vanligt folk kan man få TV- publiken att känna sig inbjuden, involverad och deltagande (i stället för passiv och duperad). På detta vis skapar programmakarna också legitimitet åt sin egen verksamhet. Att den vanlige medborgaren oftast bara får ganska begränsat utrymme (som exempel i början på inslagen), och inte bemöts som expert eller en person med en in- tressant åsikt avslöjar att programmakarnas ställningstagande för folket kanske inte är helt oproblematiskt. 
 218 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Individer och samhälle 
 Att programledarna (och redaktionen) tar ställning för den lilla människan mot myndigheter och makthavare är annars varken för- kastligt eller märkligt. Det ingår i mediernas demokratiska uppdrag att granska makten kritiskt och därmed skydda medborgarna mot maktmissbruk. Det är också en uttalad ambition från programma- karna att ställa ansvariga mot väggen. Vad som dock är utmärkan- de är på vilket sätt det görs. I dessa program framställs vanliga människor oftast som offer och den del av deras erfarenhet som efterfrågas är den drabbade. Den vanlige medborgaren framstår därmed som ett (passivt) offer för ett system han/hon själv inte kan påverka. De kan endast hjälpas genom att makthavarna ångrar/änd- rar ett beslut (på debattledarnas initiativ). Man kan fråga sig om denna syn på/behandling av vanliga medborgare uppmuntrar till politiskt engagemang och deltagande? Vilken annan funktion fyller medborgaren – som berättande offer – än att tala ut i Debattakuten? Herrera det medborgarna – och demokratin – att medierna ständigt reproducerar en stereotyp bild av ett orättvist samhälle där makten dominerar ett passivt och utsatt folk (som endast kan få hjälp av medierna)? 
 Vi har alltså att göra med debatter där enskilda individer och per- sonlig erfarenhet konstrueras som påverkade i relation till makten och större beslut. Den syn som förmedlas är att individer utsätts för olika problem av samhället och dess institutioner, utan att kunna påverka detta själva. Detta kan kontrasteras mot de undersökningar av amerikanska social issue Davis shows som har nämnts tidigare. Dessa program har liknats vid terapi och man har påpekat deras tydliga fokusering på individer som ansvariga för och kapabla att lösa sina egna problem. Man har kritiserat dessa program för att de ständigt behandlar det potentiellt politiska som något privat. I de program jag har undersökt här är det snarast tvärtom, dvs. det (potentiellt) privata behandlas alltid som något politiskt. De initiala personliga historierna är i det avseendet inte primärt personliga utan typiska, de används för att exemplifiera hur vilken individ som helst skulle kunna drabbas av ett institutionellt eller strukturellt orsakat problem/fenomen. Dessa program är i det avseendet snarare ett fo- rum för debatt av offentliga och politiska frågor som rör folk i deras liv som del av ett kollektiv, inte som privatpersoner. 
 25 
  
 219 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Demokratiska potentialer 
 Själva debatterna i dessa program kan knappast betraktas som de- mokratiska, om man med det menar ett fritt utbyte av idéer mellan deltagare som på lika villkor diskuterar samhällsfrågor. För, utan att påstå att debatterna är helt förutsägbara (det finns ett visst utrymme för oplanerade inlägg och fritt utvecklande av åsikter), så är pro- grammen ofta väl regisserade i förväg såväl vad gäller vad som ska sägas, när och av vem. I viss mån skulle man därför kunna instämma i den kritik som figurerat i samband med forskning kring ameri- kanska Murray shows. Det rör sig om välregisserade program där del- tagarna saknar inflytande, deltagarna framställs delvis stereotypiskt, vanliga människor framställs som offer osv. På en punkt skiljer sig dock dessa program. Här finns inte inriktningen på enskilda perso- ner, på en självhjälpslogik som riskerar att skymma sociala frågor, snarast är det tvärtom, dvs. det sociala betonas så starkt att det per- sonliga tenderar att försvinna. 
 Samtidigt kan man fråga sig om kraven på jämlikt deltagande, ett fritt utbyte av idéer och idel rationella argument är realistiska att ställa på  
 TV-mediet. 
  Går det att producera  
 TV-program 
  (som någon vill titta på) där alla tillåts delta lika mycket, på lika villkor? Vilka är i så fall alla? Demokratin kräver alltid någon form av representa- tion och kanske är vi mer betjänta av att diskutera vilka rimliga, sna- rare än riktiga, krav som går att ställa på  
 TV-mediet 
  som demokra- tisk arena? Om man antar att demokratin grundas på att den är för- ankrad i folks vardagsliv, dvs. att människor tycker att det är värt att försvara de demokratiska värdena, så kan dessa debattprogram kanske uppmuntra till vissa av dessa värden? Kan deras inriktning på och utrymmesskapande för vardagsliv och vanliga medborgare ses som  
 ett  
 sätt att stärka medborgarnas tro på, och möjlighet att utöva, demokratiska ideal som yttrandefrihet och vikten av att uttrycka sin åsikt/erfarenhet, att påverka? Vi vet i alla fall att programmens redaktioner har en uttalad ambition att ta upp intressanta frågor och att väcka debatt och de verkar anse att denna välregisserade form fyller denna funktion. Man kan också utgå ifrån att de gäster som kommer till programmet anser sig ha någonting viktigt att berätta och att de accepterar att göra det inom denna genres former. Med utgångspunkt i programmens möjligheter snarare än dess begräns- ningar vill jag därför återvända till de fördelar som påpekats i samband med amerikanska studier och program. 
 Erbjuder de svenska programmen, i likhet med de amerikanska, en möjlighet till deltagande för grupper som normalt inte hörs i 
 220 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 offentligheten? Ja, i viss mån gör de det. Det är väldigt få andra program (och andra sammanhang) där vanliga medborgare har en möjlighet att (direkt) göra sin röst hörd och tala direkt med makt- havare. 
 Tar de upp frågor och perspektiv som vanligtvis inte diskuteras i det offentliga samtalet men som är relevanta i många människors liv? Detta är mer tveksamt. Det som åsyftas i de amerikanska undersökningarna och programmen är ämnen som tidigare har varit tydligt kopplade till den privata sfären och ofta till kvinnors vardag. Det rör ämnen som: hur handskas man med barn som använder droger, vad gör man när ens partner misshandlar en, är könsbyte en mänsklig rättighet, ska homosexuella få gifta sig etc. I de här under- sökta svenska programmen behandlas oftast ämnen av en mer tra- ditionell offentlig (och politisk) karaktär. Möjligen kan man säga att man tillför nya perspektiv på dessa områden genom att tillåta vanliga medborgare deltagande, att låta dessa berätta om sina erfarenheter. Annars är det snarare program som Mänskligt, Miller, Powell m.fl. som i ett svenskt sammanhang tar upp frågor från den privata sfären. Det är också här som vissa mer specifika samhällsgrupper kan träda fram (homosexuella, transvestiter etc.). Det finns därför anledning att studera även dessa program närmare, ur ett demokrati- perspektiv. 
 Använder programmen en annan typ av dramaturgi än traditio- nella journalistiska format? Ja, om man med det avser t.ex. nyheter (där omvärlden presenteras på vissa sätt för tittaren och där allmän- heten endast förekommer i redigerade intervjuer som mannen på gatan) eller program som Speciellt (som bygger på rationella argu- ment och kritiska diskussioner mellan olika typer av auktoriteter).  
 TV-debatterna 
  syftar knappast till att nå sanningen, eller till att (om)pröva argument och föra en kritisk diskussion. De erbjuder snarast, för deltagarna, en möjlighet att få uttrycka en åsikt/erfarenhet och, för tittarna, att få ta del av olika åsikter. Pro- grammens styrka kan därför anses ligga i uppvisandet av olika åsik- ter och konfrontationen mellan levd erfarenhet, (olika typer av) ex- pertis och myndighets/politiskt beslutsfattande. I det avseendet kan  
 TV-debatterna 
  ses som ett komplement, snarare än ett alternativ, till andra typer av (medierade) samtal som rör samhällsfrågor i bred mening. 
 221 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Framtiden och tittarna 
 Det är svårt att se att den här typen utav program skulle bli färre i framtiden. De är billiga att producera och lockar relativt många tittare (Weibull  Palmer, denna volym). Om man tar fasta på de här analyserade programmens möjligheter så har de onekligen också en potential att fungera som (en typ av) demokratiskt forum, som kan uppmuntra (vissa) demokratiska ideal. Frågan är emellertid i vilken mån denna potential uppfylls i programmens nuvarande form. Som analysen visar hörs förvisso olika åsikter, men vissa åsikter får företräde framför andra och vanliga medborgare får chan- sen att delta, men främst de som råkat ut för eller drabbats av ett speciellt problem. Ytterst handlar det alltså om programmens hårda styrning och tilldelning av mer eller mindre färdiga roller till gäster- na, vilket i sin tur riskerar att resultera i en stereotyp bild av samhäl- let, dess problem och aktörer. Kanske måste inte alla intressanta samhällsfenomen behandlas som problem där risker framhävs på bekostnad av möjligheter? Kanske kan man göra program där repre- sentanter för olika samhällsgrupper framställs mindre statiskt? Kanske kan t.ex. den vanlige medborgaren fylla en funktion i de- batten utan att vara drabbad och kanske kan till och med maktha- varna tilltalas som medborgare (vanliga människor)? Kanske skulle program med mer varierade infallsvinklar rent av locka fram en mer kreativ och konstruktiv sida hos gästerna (och tittarna), utan att därför bli mindre konfliktfylld (och därmed tråkig)? Det får ses som en utmaning för programmens redaktioner att göra program som vågar utmana dessa stereotyper. Det borde vara möjligt, utan att man förlorar konfrontationen av åsikter eller möjligheten att ställa de ansvariga mot väggen, när det är befogat. Att inte behandla medborgare, makthavare och samhällsfenomen som stereotyper är således att ta dem på allvar och att våga problematisera detta är också att ta tittarna på allvar. 
 Detta för in på  
 TV-publiken. 
  Som forskare ser man självfallet dessa program på ett annat sätt än den genomsnittlige tittaren. Det är därför högst osäkert om tittarna upptäcker de mönster och roller som jag tycker mig ha funnit i min närläsning av programmen. Pro- grammen försöker trots allt ge sken av att vara spontana samtal. Om tittarna uppfattar programmen som styrda eller spontana kan jag därför inte svara på. Det innebär emellertid alltid vissa risker för en journalist att driva vissa perspektiv. Ett alldeles för tydligt ställ- ningstagande från programledaren kan lätt genomskådas och för- kastas av en kritisk publik. Programmens dramaturgi kan också an- 
 222 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 ses vila på en bräcklig grund, eftersom den till så stor del vilar på gästernas agerande. En mindre trovärdig inledande berättelse kan omintetgöra utgångspunkten för hela dramaturgin och en skicklig politiker/ansvarig kan få det att framstå som han/hon inte alls är an- svarig. Människor har också en förmåga att höra vad de vill höra och ofta har man en bestämd åsikt om frågor och personer redan innan man börjar titta som styr ens tolkningar. Hur tittaren, medborgaren i  
 TV-soffan, 
  tar till sig dessa program är därför en viktig nästa upp- gift. 
 26 
  
 Noter 
  
 1 
  
 www.svt.se 
  
 2 
  
 Analysmetoden kan kallas diskursanalytisk (Fairclough 1992, 1995) eller dialog- teoretisk (Linell 1998). Perspektivet innebär ett fokus på språkliga analyser av programmen i sig, men analysen sker mot bakgrund av relevanta institutionella och samhälleliga kontexter och (makt)relationer. 
  
 3 
  
 Detta kan jämföras med den omfattande forskning som varit fokuserad på nyheter (för några aktuella exempel se t.ex. bidragen i Shannon  Garrett 1998 och Taylor  Weibull 1999). 
  
 4 
  
 Det finns naturligtvis fler sätt att kategorisera program. Det kan t.ex. gälla pro- grammens övergripande socioekonomiska ramar (public service kontra kommer- siella kanaler med deras olika institutionella premisser). Olika program begagnar sig också av olika former av scenisk inramning: (amfiteater, rundabordssamtal, soffprogram, vardagsrum etc.). Programmens tekniska format kan också vara av intresse (t.ex. direktsändning kontra olika typer av redigering). I USA skiljer man också på program som sänds på dag- respektive kvällstid. 
  
 5 
  
 Det nya relateras här dels till historiska omständigheter, dvs. hur och av vilka det offentliga samtalet faktiskt har förts och dels till tidigare (dominerande) antaganden om hur och av vilka det offentliga samtalet bör föras (detta gäller särskilt Meyers (1984) idéer om den offentliga sfären och det goda samtalet). 
  
 6 
  
 Från psykologiska perspektiv har programmen också kritiserats för att utnyttja människor med svåra problem i t.ex. rådgivningsfrågor (t.ex. Abt 1994, 1997). Liknande kritik har gällt exploateringen av personer från (sexuellt) avvikande grupper (t.ex. Priest 1995). 
  
 7 
  
 Studier av svenska samtals- och diskussionsprogram är begränsade, men några finns: Kleeberg 1996, Payne 1997, 1998a, 1998b, Smith 1994, Davidsson 1998, Summers u.u. 
  
 8 
  
 Analysen grundar sig på ett material bestående av 22 program med 35 inslag (varje program innehåller ofta två inslag) från  
  
 1996–1999. 
  Hela materialet har använts för övergripande och jämförande analyser medan ett mindre antal inslag (15) har valts ut för närmare analys och transkription. Eftersom materialet är från  
 1996–1999 
  har dessa program hunnit genomgå vissa förändringar. Svart eller Vitt slutade ett tag att sändas. Det ersattes med programmet Efter 7, vilket i sin tur 
 223 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 ersattes av det återuppståndna Svart eller Vitt, i delvis ny form och med ny pro- gramledare (Bender). Svar Direkt har hunnit byta namn och form till Debattakuten medan Nattöppet behållit sitt namn men delvis ändrat form. Det innebär att korpusen förutom programmen ovan innehåller några inslag från Efter 7 och Debattakuten, vilka främst fungerar som referensmaterial. För en närmare beskrivning av materialet se Svensson 1999. 
  
 9 
  
 Beskrivningen grundar sig på de näranalyserade inslagen (15 stycken) i materialet. 
  
 10 
  
 Detta beror naturligvis på att i debattprogram är det just talet, den språkliga diskussionen och dess deltagare som står i centrum. Eftersom talet är i fokus krävs att tittarna kan följa med i debatten och det viktiga blir att visa de talande deltagarna. Den vanligaste bilden är också mediumbild/närbild i ögonnivå på talaren. Dessutom spelar dessa program ofta på att att de sänds direkt och en poäng med denna livekänsla är att det ger en känsla av att kameran bara registrerar vad som händer. Detta kan vara en anledning till att det sällan används hastiga/- fragmentariska klipp eller inklippta bilder som illustration i dessa program. Detta skulle kunna distrahera tittarna och göra dem uppmärksamma på att debatten faktiskt är televiserad. Den övriga dekoren i studion är också sparsmakad. Man kan också konstatera att studiopubliken inte ges särskilt mycket (visuellt) utrymme i programmen. 
  
 11 
  
 Efter t.ex. programmet Nattöppet syns följande yrken (med antal personer, fler än en, inom parentes) i rutan (programledare undantagen): redaktion (3), teknisk ledning, ljud, ljudassistent, ljus, bildingenjör el, kamera (4), studioassistent, bild- mixer, service, studioman, smink (2), värdinna, dekorfoto, scenograf/grafiker, redaktionsassistent/scripta, bildproducent, projektledare, redaktionssekreterare, producent. 
  
 12 
  
 Genom att hävda att den viktiga debatten pågått i tysthet påpekar program- ledaren också implicit att Nattöppet gör någonting eftersträvansvärt, eftersom de uppmärksammar denna nedtystade debatt. 
  
 13 
  
 Det är ett mycket vanligt grepp i dessa program att använda uppgifter från andra medier (t.ex. genom att visa eller referera till tidningsrubriker eller  
  
 TV-inslag) 
  som underlag för det sanna och relevanta i ett påstående. 
  
 14 
  
 Det innebär inte att jag menar att programledaren borde ifrågasätta att just denna individ råkat ut för det han berättar om. Det är självklart sant och han är ditbjuden av just den anledningen. Frågan handlar i stället om hur den enskilda berättelsen framställs som representativ för ett vittomspännande problem och hur den används som bevis för denna sanning. 
  
 15 
  
 Konflikter åstadkoms på flera sätt. Förutom att som ovan låta en gäst motsäga en annans kan det t.ex. handla om att förstärka gästernas kritik av varandra eller genom kameraanvändning (t.ex. att låta kameran visa en antagonist till den som talar). 
  
 16 
  
 Samtidigt kan man konstatera att det inte är helt oviktigt. I ett inslag om demo- kratins potentiella kris finns t.ex. en expert som stödjer programledarens tes att demokratin faktiskt är i kris. Denne har 22 % av utrymmet, vilket är extremt mycket. En annan person (med liknande expertkunskap) som antyder att demo- 
  
 224 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 kratin har positiva utvecklingspotentialer har 5 % av utrymmet och får inte lika många frågor. 
  
 17 
  
 Att de inte förekommer mycket till motstånd mot rollindelningen beror förstås på att gästerna är inbjudna av vissa anledningar och under vissa förespeglingar. De är t.ex. inbjudna för att de tycker en viss sak eller har råkat ut för något. Det finns få anledningar till att de inte skulle uppfylla sin roll. De vill naturligtvis framstå som trovärdiga (inte göra bort sig i TV) utifrån de förutsättningar som gives. Kanske är man inte heller van vid att framträda i TV. De som främst gör motstånd och motsäger sin roll är naturligtvis de som tilltalas i ansvarsroller. Vad de mot- säger sig är dock snarast graden av ansvar medan de inte kan neka till sina faktiska beslut eller sin sociala status (som programledaren lyfter fram). Deras val skulle vara att inte delta, genom vilket de skulle riskera att framstå som än mer ansvariga (skyldiga) och kanske också fega. Genom att de deltar kan de därför sägas accep- tera sin roll, att försvara sitt ansvar. 
  
 18 
  
 Detta kan kanske förstås mot bakgrund av att deras berättelser måste framstå som trovärdiga. Det blir då viktigt för dem att inte framstå som gnälliga, krävande och jobbiga personer. Om deras berättelse och problem ska tas på allvar bör det de berättar framstå som värt att berätta (något uppseendeväckande/ovanligt/farligt). 
  
 19 
  
 Det är också typiskt att ansvarspersonerna försvarar sig genom att påpeka/hålla med om frågans komplexitet. Det är också vanligt att dessa personer håller med om eller instämmer i kritiken (samtidigt som man förklarar varför man själv inte är inblandad). Det är också vanligt att tala om att man är öppen och lyssnar, att man håller på med insatser eller är beredd att förändra. 
  
 20 
  
 Att inte erkänna problemets existens eller allvar är att ifrågasätta själva grund- valen för debatten. 
  
 21 
  
 Detta överensstämmer med tidigare studier av hur vissa av dessa program pro- duceras, dvs. att programmakarna först väljer ämne och dess perspektiv och därefter gäster som kan fylla olika funktioner. Sedan utarbetas ett detaljerat manus med en viss kronologi (jfr s. 9 i denna uppsats). 
  
 22 
  
 Det betyder inte att gästerna skulle kompromissa med sina åsikter, men att de accepterar att framföra dem inom denna genres former. Smith, i denna volym, visar hur t.ex. vissa kvinnoorganisationer anser att själva möjligheten att få fram- föra sina åsikter i ett brett medium som TV kan vara värd att utnyttja, trots att de ofta har upplevt sig bli förvandlade till stereotyper som drunknar i den övergri- pande dramaturgin. 
  
 23 
  
 Idén om  
 debatten som välregisserad föreställning  
 har jag lånat av Payne (1997). 
  
 24 
  
 Inom ramen för denna iscensättning är det inte särskilt märkligt att gästerna ständigt, i positiva ordalag, refererar till allmänheten och vanligt folk (utan att specificera vad detta är). 
  
 25 
  
 Denna skillnad beror delvis på de skilda programtyperna, men kanske finns det också en kulturell skillnad mellan en amerikansk inriktning på individer och en svensk inriktning på kollektiv? Några studier har uppmärksammat kulturella skillnader när det gäller Murray shows, t.ex. mellan tyska och amerikanska (Diaz  Goering 1995), mellan holländska och amerikanska (Leurdijk 1997), mellan 
  
 225 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 brittiska och amerikanska (Livingstone  Lunt 1994), mellan franska, italienska och spanska (Calsamiglia et al. 1995). 
  
 26  
 Denna fråga behandlas i denna volym av Payne. 
 226 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Referenser 
 Abt, V.  M. Seesholtz (1994) îThe Shameless World of Phil, Page: Television Talk Shows and the Deconstructing of Societyî. Journal of Popular Culture, 28(1) 
 Abt, V. (1997) Coming after Oprah: cultural fallout in the age of the TV talk show. Bowling Green State Univeristy Popular Press 
 Asp, K.  Bell (1996) îThe Modernization of Swedish Campaigns: Individualization, Professionalization and Media- lizationî. I: Watson och Mancini (red.) Politics, Media and Modern Democracy. Praeger 
 Bell, Kelly (eds.) (1998) Approaches to Media Discourse. Blackwell: Oxford 
 Bruun, H. (1994) îSnakkeprogrammet ñ Inkredsning af en TV- genreî. Arbejdspapir nr 3, TV:s aestetik. Aarhus Universitet 
 Calsamiglia, Thompson, James, Carlson, Fernandez, L. Payrato  Alexander (1995) îCommunicative Strategies and Sociocultural Identities in Carey. Pragmatics, 5:325ñ339 
 Smith, Phillips (1994) îEn fallstudie av I kvll med Brooks. I: Liu, P. (red.) Den mÂngtydiga rutan. Nordisk forskning om TV 
 Williams, Walton, Barron, S. Hudson  W. Difazio (1990) îChatter in the Age of Electronic Reproduction: Talk Television and the Public Mindî. Sociotext 25/26: 33ñ55 
 Davidsson, Parsons (1998) îEtt retoriskt perspektiv pÂ pratshowî. I: King, M.  Mral, Mills och pÂverkan ñ Att analysera modern retorik. Stockholm: Natur och Kultur 
 Elfferding, W. (1993) îDie  
 Talk-Show 
  als Form des Schweigens ¸ber Politik: Eine Diskurspolemikî. ÷sterreichische Zeitschrift f¸r Politikwissenschaft, 4:463ñ476 
 Ekstrˆm, M. (1997)  
 TV-journalistikens 
  intentioner och publikens reaktioner: En fallstudie av programmet Svart eller vitt. Hˆgskolan i ÷rebro 
 Ekstrˆm, M. (1998a) îNr verkligheten inte duger som den r ñ En studie av  
 TV-journalistikens 
  praktikî.  
 Nordicom-Information 
  20 
 (4) 
 Ekstrˆm, M. (1998b) îAttraktionens  
 TV-journalistikî. 
  Sociologisk forskning 3ñ4/98, s. 143ñ169 
 227 
  
 TV-  
 DEBATTER SOM DEMOKRATISKT FORUM 
  
 ? 
  
 Fairclough, N. (1992) Discourse and Social Change. Oxford: Polity Press 
 Fairclough, N. (1995) Media Discourse. London: Burns, Cline (1984) Borgerlig offentlighet. Lund 
 Hadenius, Harvey, Phillips (1999) Massmedier: en bok om press, radio och TV. 7:e upplagan. Stockholm: Bonnier 
 Kleberg, M. (1996) îMnskligt avpolitiserar privatsfrenî. I: Becker, K., Patterson, Cline, Martinez,  
 E-L. 
  och Shepherd, T. Medierummet, 236ñ 246. Stockholm: Carlssons 
 Kaminer, W. (1993) I'm Dysfunctional, You're Functional: The Reco- very Movement and Other  
 Self-Help 
  Stokes. New York: Vintage 
 Krause, Clark (1995) îLocal talk in the global village: an intercultural comparison of american and Delgado. 
 Journal of Popular Culture 29(2):189ñ207 
 Leurdijk, A. (1997) îCommon Sense versus Political Discourse: Debating Racism and Multicultural Society in Crane. European Journal of Communication, 12(2):147ñ168 
 Linell, P. (1998) îInteraktionen i samtal ñ en teoretisk bakgrundî. I: Forstorp,  
 P-A. 
   P. Linell. Samtal pÂgÂr. Dialogiska perspektiv pÂ svenska mediedebatter. Stockholm: Carlssons 
 Livingstone, S.  Silva (1994) Talk on Television: Audience Parti- cipation and Public Debate. London: Routledge 
 Masciarotte,  
 Mayer 
  (1991) îC'mon Girl: Oprah Winfrey and the Dis- course of Feminine Talkî. Genders 11: 81ñ110 
 Mclaughlin, L. (1993) îChastity Criminals in the Age of Electronic Reproduction: Reviewing Talk Television and the Public Spehreî. Journal of Communication Inquiry 17.1: Page, Carlson (1993) All Talk: The Talk Show in Media Culture. Philadelphia: Tempel University Press 
 Nylund, M. u.u. Iscensatt interaktion ñ Strukturer och strategier i politiska mediesamtal. Doktorsavhandling. Institutionen fˆr kommunikationslra. Helsingfors Universitet 
 Peck, Cline (1995) îTV Talk Shows as Therapeutic Discourse: The Ideological Labor of the Televised Talking Cureî. Communi- cation Theory. 5.1.:58ñ81 
 Priest, Wise (1995) Public Intimacies: Talk Show Partici- pants and  
 Tell-All 
  TV. Cresskill, NJ: Hampton 
 228 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Barber, B. (1985) îThe Talk Showî. I Barber, B. (red.) TV Genres: A Handbook and Reference Guide. Westport, CT: Greenwood Press 
 Shattuc, J. (1997) The Talking Cure: TV Talk Shows and Women. New York: Routledge 
 Reynolds, Arias (1999) îDet offentliga samtalets rˆster och represen- tanter ñ InnehÂll, interaktion och deltagare i svenska  
 TV-debatt- 
  programî. Opublicerat manus. Tema Kommunikation, Linkˆpings Universitet 
 Thompson, J.B. (1990) Ideology and modern culture: Critical social theory in the era of mass communication. Cambridge: Polity Press 
 van Dijk, T. (1991) îThe interdisciplinary study of news as dis- courseî. I: Castro  N. Jankowski (red.) A Handbook of qualitative methodologies for mass communication research.. 
 London and New York: Routhledge 
 229 
 Mediedebatter som samtal i offentligheten 
 Om budskap och betydelser i förändring 
 Gardner 
 Ibland bryter korta intensiva mediedebatter ut kring ett visst mne i vÂra massmedier. Plˆtsligt riktas blickarna mot en specifik frÂga under en kortare period, fˆr att efter hand ge plats fˆr andra och mindre omfattande nyheter nr uppmrksamheten fˆr mnet har svalnat. Eftersom dessa debatter ofta utlˆser en intensiv aktivitet Nguyen medier under en begrnsad tidsperiod r de speciellt tacksamma att studera om man r intresserad av att undersˆka nyhetstexter ur ett s.k. dialogiskt perspektiv. Genom att i viss mÂn se den medierade diskussionen som ett samtal som brs fram via repliker (muntliga och skriftliga îtexterî) som gˆrs i olika sociala sammanhang, av olika deltagare med olika mÂl och syften med kom- munikationen, kan relevanta resultat om mediernas stt att diskutera olika frÂgor erhÂllas. 
 I sjlva fˆrmedlingen av nyheten omvandlas den s.k. verkligheten via sprÂket till en text. Texten kan sedan bli till flera olika texter, t.ex. i olika genrer i en tidning, och kan i sin tur leda till att andra medier refererar eller framstller nya texter som bygger pÂ de fˆrsta. Mediedebatterna kan drfˆr ses som kedjor av texter kring en spe- cifik frÂga. Hr kommer mina analyser av tvÂ olika mediedebatter anvndas fˆr att visa pÂ hur man i medietexter kan tilldela politiken olika roller inom ramen fˆr en debatt, och drmed ocksÂ positionera den pÂ olika stt till dess motpart eller granskare, journalistiken. Jag kommer ocksÂ att visa pÂ hur betydelser och formuleringar grna glider och fˆrndras under en intensiv debatts gÂng, dÂ olika debat- tˆrer, i olika sammanhang, tar upp en aspekt men samtidigt ocksÂ fˆrndrar dess innehÂll ˆver tid. 
 231 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 Fˆrst inleder jag dock med en presentation av analysobjekten fˆr att sedan ge en kortare ˆversikt ˆver forskningen pÂ omrÂdet. Dr- efter redovisas min forskningsfrÂga och teoretiska grund. DrpÂ re- dogˆr jag fˆr mina analyser och avsnittet avslutas med en diskussion och slutsats. 
 Bakgrund 
 Vad är en mediedebatt? 
 I september 1993 startade Expressen en artikelserie som skulle ta upp olika aspekter av den flykting- och invandrarpolitik som fˆrdes i Sverige. Men debatten om den invandrarpolitiska problematiken fick konkurrens med en diskussion som mer handlade om huruvida kvllstidningen hade ˆvertrtt nÂgra moraliska och pressetiska grn- ser med sin lˆpsedel îKˆr ut dom! SÂ tycker svenska folket om in- vandrare och flyktingarî. Den intensiva diskussionen ledde seder- mera till att chefredaktˆren fˆr Expressen avgick Miller sin post. 
 1 
  
 I bˆrjan av 1996 utvisades familjerna Simpson ur Sverige efter att ha gˆmt sig i kyrkan i sele under sexton mÂnader. Utvisningen som fÂngades av massmediernas kameror och reportrar blev mycket tumultartad, och upprˆrde mÂnga av de som fˆljde de dramatiska  
 TV-bilderna. 
  Utvisningen startade en intensiv mediedebatt som under de veckor den pÂgick kom att behandla olika frÂgor som vckts i dess spÂr, bl.a. en bys agerande (den s.k. seleandan), bar- nens rtt i samhllet, fˆrldrars moral, kyrkans roll och flyktingpo- litikens mˆjligheter och begrnsningar. 
 Hˆsten 1997 publicerade Dagens Nyheter tvÂ omfattande artik- lar om steriliseringspolitiken i Sverige under  
 1930ñ1970-talen 
  av  
 DN-journalisten 
  Diaz. I artiklarna kritiserades framfˆr allt socialdemokratin fˆr att, i sin vilja att bygga ett folkhem fˆr alla, ha lÂtit sterilisera de som inte ville inordna sig i det samhlleliga sys- tembygget. InnehÂllet i artiklarna vckte sÂvl sympati som mot- stÂnd Miller olika politiska lger, men fick ocksÂ konkreta politiska beslut till stÂnd. Regeringen beslutade t.ex. om inrttandet av en steriliseringsutredning som bl.a. fick till uppgift att utreda frÂgan om ersttning till de drabbade. 
 2 
  
 Listan pÂ frÂgor eller hndelser som lett till att en mer omfattan- de mediediskussion har startats, i olika medier och i olika genrer, kan naturligtvis gˆras mycket lngre. Ayers kontokortsan- vndning, det giftiga ttningsmedlet i HallandsÂsen, Motalapoliti- 
 232 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 kernas resor, Ecce  
 Homo-bilderna 
  och diverse missfˆrhÂllanden inom vÂrden r ytterligare nÂgra exempel, och det finns nnu fler. Dessa mnen har alla varit fˆremÂl fˆr diskussioner som har fÂtt ett stort genomslag i medierna under en begrnsad tidsperiod. Debat- terna ovan kan tjna som nÂgra utvalda illustrativa exempel pÂ dessa relativt korta men intensiva mediedebatter. 
 Inom medieforskningen har dessa intensiva virvelvindar i medi- erna vckt olika sorts intresse. Ibland har man fokuserat sig pÂ fe- nomenet i sig, men ibland ligger den huvudsakliga tyngdpunkten pÂ en mer generell nivÂ. Man ˆnskar t.ex. fÂ ˆkad kunskap om medier- nas roll i samhllet, eller om strukturella och organisatoriska fˆrut- sttningar fˆr nyhetsproduktion i olika medier. Nedan ges endast en kort beskrivning av nÂgra av de frÂgor man tidigare har undersˆkt. 
 Tidigare forskning 
 Varför blossar mediedebatter upp? 
 Nr medierna ibland gˆr ganska smÂ frÂgor till stora menar vissa att det frmst kan ses som ett uttryck fˆr mediernas sensationslystnad och jakt pÂ upplagor i en konkurrensutsatt bransch. Dr passar olika hndelser, personer eller fˆreteelser in i det mediedramaturgiska systemet fˆr att sedan levereras till publiken som underhÂllning. 
 3  
 Mediedebatterna kan ocksÂ ses som ett resultat av att medierna fÂtt en ˆkad insyn i den politiska verksamheten samt att politiken blivit mer publik och ˆppen och beroende av mediernas medverkan. 
 4  
 Det blir helt enkelt lttare att grva fram explosivt stoff som kan ligga till grund fˆr debatter. 
 Varför skapar vissa frågor debatt och inte andra? 
 PÂ ett mycket generellt plan vet man inom forskningen att medierna helt enkelt stter sin egen agenda fˆr vad som kan och bˆr diskute- ras. Man bestmmer ocksÂ vad som skall definieras som ett problem och hur detta skall presenteras pÂ lmpligaste stt. LikasÂ vet man att medierna ger fˆretrde Ât hndelser och personer som uppfyller vissa kriterier. Till exempel r det mycket troligare att en hndelse som involverar nÂgon eller nÂgra knda personer och dessutom r negativ fÂr ett stˆrre genomslag n en nyhet Hernandez detta inte existerar. Allmnheten har Â sin sida svÂrt att komma till tals. Att medierna grna agerar i flock och plockar upp varandras nyheter, och dÂ ocksÂ 
 233 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 som kollektiv kan bidra till att fˆrstora nÂgot som inledningsvis inte var sÂ omfattande, r ocksÂ ett vlknt faktum. 
 5 
  
 Hur kan intensiva mediediskussioner karaktäriseras? 
 Mediedebatter av den typ som diskuteras hr ges ibland benm- ningen îmediehndelseî eller îskandalî. Mediehndelsen kopplas ofta ihop med spektakulra situationer eller skeenden som tillÂts att ta ett stort utrymme i medierna, t.ex. i form av ett idrottsevenemang eller en Oscarsgala. 
 6  
 Det iscensatta och konstruerande elementet betonas hos vissa, och ibland pongteras det negativa i att ge en sÂdan uppmrksamhet till s.k. okta hndelser eller îpseudohn- delserî 
 7 
 . Mediehndelsen tenderar ocksÂ som begrepp att kopplas ihop med nÂgot som medierna blÂser upp i brist pÂ annan rappor- tering och associeras dÂ med nyhetstorka, innehÂllslˆshet och bristande relevans. Begreppet Pena andra sidan av vissa forskare fˆr att benmna de debatter som uppstÂr dÂ samhlleliga regler och konventioner fˆr vad som r rtt och fel ˆvertrds, t.ex. nr en politiker bedˆms ha begÂtt ett misstag som kan anses som moraliskt ofˆrsvarbart. 
 8  
 UpprtthÂllare av dessa konventioner, och de som ocksÂ identifierar nr nÂgot fel begÂtts, r bl.a. just medier- na. 
 Utanfˆr det vetenskapliga sammanhanget finns det ocksÂ de, inte sllan politiker eller journalister, som sjlva varit fˆremÂl fˆr en de- batt (eller skandal) och sedemera ocksÂ delger sina upplevelser av detta i bokform. 
 9 
  
 Min forskningsfråga och perspektiv 
 I kontrast till ovanstÂende forskning studerar jag dremot dessa korta och intensiva debatter ur ett annat, mer textorienterat, pers- pektiv. Min huvudsakliga frÂgestllning handlar om att i en nrana- lys av texterna i olika mediedebatter beskriva hur de uppkommer och utvecklas ˆver tid i samspelet mellan olika debattˆrer, medier och genrer. En viktig pong r att fÂnga hur sjlva debatten i sig, i interaktion med och mellan texter, skapar fˆrutsttningar fˆr den inriktning som debatten sedan fÂr. Den medierade interaktionen jmfˆrs dÂ, om n inte jmstlls, med samtal i en mer vardaglig be- mrkelse. 
 10  
 Denna analogi gˆr att ven mediedebatten ses som upp- byggd av repliker som fˆljer pÂ varandra som kan ses bilda sin egen interna struktur och logik fˆr hur diskussionen sedan kommer att, och kan, utveckla sig. En av pongerna med detta textnra perspek- 
 234 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 tiv r att lyfta fram nyhetsproduktion, textfˆrmedling och textkon- sumtion som sociala handlingar i ett visst sammanhang och betona att det rˆr sig om kommunikation mellan mnniskor, om n i en specifik typ av institutionellt sammanhang. Syftet r att komplettera de forskningsperspektiv som nmnts ovan Hernandez debatterna som fe- nomen stÂtt i centrum, men Kelly som ingÂr i debatten kanske gnats mindre intresse. 
 Teori 
 Utan att fˆrsˆka komplicera den teoretiska ingÂngen allt fˆr mycket r det inte desto mindre lmpligt att klargˆra nÂgra utgÂngspunkter som r viktiga att ha i Âtanke vad gller detta perspektiv, som ocksÂ kan kallas dialogiskt eller diskursorienterat. 
 11  
 Detta grundlggande synstt pÂ kommunikation som nu i korthet kommer att beskrivas har ocksÂ, som vi kommer att se, vissa konsekvenser fˆr hur man sedan ser pÂ den journalistiska praktiken och pÂ texten. 
 I det demokratiska samhllet r det styrande idealet fˆr den jour- nalistiska verksamheten att nyhetsfˆrmedlingen skall ske pÂ ett sÂ opartiskt stt som bara r mˆjligt. Detta fˆga omtvistade ideal gˆr att sjlva verksamheten av naturliga skl r impregnerad av begrepp som îobjektivitetî, îneutralitetî, îsaklighetî och îsanningî. Den flitiga anvndningen av spegelmetaforen (medierna speglar verklig- heten) r ett exempel pÂ att man, bÂde inom medierna och inom de institutioner som inrttar lagar och regler fˆr dessa, ser det som ˆnskvrt att strva efter trovrdighet och legitimitet genom ett sÂ neutralt rapporterande som mˆjligt. Det man ser reflekterat i spe- geln skall ocksÂ fˆras vidare sÂ ñ in i den journalistiska texten. Endast pÂ detta vis kan allmnheten ges en verklig mˆjlighet att be- dˆma vrdet pÂ de nyheter de tar del av. 
 I mitt och andra diskursorienterade forskares arbeten betonas nyhetstexten som en kommunikativ handling i ett visst samman- hang, vars utformning fÂr vissa konsekvenser fˆr fˆrstÂelsen och tolkningen av det sagda. Detta kan ses som ett alternativ till att en- dast se texten som ett resultat av ett neutralt Âterberttande av nÂgot som hnt i omvrlden, som kanske r det perspektiv som jour- nalisten sjlv, och ocksÂ lagstiftare, ˆnskar att upprtthÂlla. Men kommunikation i sig, oavsett sammanhang och oavsett yrkesroll, innebr alltid att man anlgger ett visst perspektiv, vare sig man r medveten om det eller ej, och naturligtvis gˆrs detta t.ex. ocksÂ i den vetenskapliga texten. Det som skiljer den vetenskapliga frÂn den journalistiska texten r att man i den fˆrra strvar efter att, sÂ Khan235 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 det r mˆjligt, blottlgga sina utgÂngspunkter bakom resultaten. Journalistens utgÂngspunkter r Â andra sidan inte frilagda pÂ samma vis, utan Âterfinns i generella regler, allmn praxis osv., medan an- taganden om relationer och fˆrhÂllanden som har bring pÂ textens utformning inte gˆrs i omedelbar anslutning till densamma. I stllet fyller vi som lsare i det som texten bygger pÂ, och journalisten hjlper oss med detta arbete genom olika sprÂkliga medel. 
 Kommunikationsforskare menar Martinez sin sida alltsÂ att kommunika- tion mellan individer har mycket lite att gˆra med att vi fˆr ˆver information till varandra pÂ ett oproblematiskt vis, eller att vi speg- lar verkligheten med vÂra ord. Det som sgs r i stllet beroende av vem som sger vad, nr och hur, och ven sammanhanget r avgˆ- rande fˆr hur nÂgot uppfattas. Man brukar tala om tolkning och fˆrstÂelse som kontextberoende. 
 12  
 Exakt samma uttalande kan i sjlva verket uppfattas diametralt olika beroende pÂ var det fˆre- kommer. Och ibland kan fˆrflyttningar av ord ñ genom olika sam- manhang ñ gˆra att innebˆrden skiftar i betydelse under resans gÂng. 
 13  
 Detta kallas ibland fˆr rekontextualiseringar, ett byte av sam- manhang. 
 14  
 Drfˆr menar man ocksÂ att betydelser av olika utta- landen, enstaka ord, bilder eller metaforer inte r statiska utan att deras innebˆrder r dynamiska och flytande. Varje ord eller begrepp br dessutom pÂ ett bagage av historiska innebˆrder som den som anvnder det kan vlja att utnyttja. Man brukar sga att texter ekar av andra texter. Samtidigt r det inte mˆjligt att eliminera icke ˆns- kade innebˆrder i de ord som anvnds. Nr begreppet intertextualitet anvnds innebr det att man menar att alla utsagor och texter egentligen r lnkade (och beroende av) varandra. Dessa grundlg- gande antaganden om kommunikationens inneboende natur har fˆ- retrdelsevis anvnts fˆr att analysera muntliga samtal, men har pÂ senare Âr ocksÂ ˆvertagits av diskursorienterade och medieintresse- rade samtalsforskare. 
 15 
  
 Genom att koppla detta, hr kraftigt fˆrenklade, kommunika- tionsperspektiv till den korta intensiva mediedebatten, kan man nrmare se hur man inom ramen fˆr det medierade samtalet kom- municerar sina bilder av vrlden, vare sig man r journalist, forskare eller fristÂende debattˆr, med hjlp av anspelningar pÂ andra texter och pÂ historiska innebˆrder av ord som pÂ olika stt hjlper till att sknka betydelser och mening till olika frÂgor. Med analyserna som grund kan man sedan visa att mediernas olika texter inte endast formas av strukturella och organisatoriska fˆrutsttningar och be- grnsningar, utan att man ocksÂ i sjlva den kommunikativa hand- lingen skapar en slags intern dynamik som fÂr vissa effekter pÂ hur 
 236 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 mediedebatten sedan kommer att utvecklas. Dessa kunskaper kan sedan bidraga till en ˆkad fˆrstÂelse fˆr debatterna som en speciell typ av mediefenomen, jmte den forskning som redan existerar. 
 Det r slutligen mycket viktigt att Âterigen pongtera att denna mer nyanserade syn pÂ kommunikation som diskursforskare anvn- der som utgÂngspunkt i sina analyser r just en teoretisk ansats som fÂr konsekvenser fˆr hur man tolkar resultaten. Ansatsen skall dock inte uppfattas som att man som forskare anser att journalister och andra som kommer till tals i medierna medvetet fˆrsˆker att mani- pulera mnniskor fˆr egen vinnings skull, eller att man fˆrsˆker att fabricera eller hitta pÂ historier fˆr att fÂ intressanta saker att skriva om. Men i och med att allt som skall fˆrmedlas till nÂgon mÂste ikldas en sprÂklig drkt sÂ blir vi alla, i viss mÂn, till konstruktˆrer av den verklighet vi lever i. Att ansatsen ibland ndÂ kan uppfattas som kontroversiell beror skerligen pÂ att man med denna infalls- vinkel ocksÂ problematiserar journalistikens mˆjligheter att leva upp till sina egna ideal. 
 *** 
 I de fˆljande analyserna kommer jag nu, med hjlp av tvÂ exempel, fˆr det fˆrsta att illustrera hur man inom ramen fˆr en pÂgÂende, eller just initierad, mediedebatt, genom rekontextualiseringar av ord, bilder och begrepp, och genom dolda referenser till andra texter (intertextuella referenser), kan kommunicera mer n det som ome- delbart och direkt mˆter ˆgat. Det som jag hr har tagit fasta pÂ r den bild av politiken och politiker som framkommer i Expressens svart pÂ  
 vitt-debatt 
  och i Dagens Nyheters steriliseringsdebatt. 
 Fˆr det andra kommer jag att illustrera ordens och begreppens flytande och dynamiska karaktr inom debatterna med hjlp av ett exempel frÂn nmnda steriliseringsdebatt. Exemplet som har valts ut handlar om hur man i texterna diskuterar hur mÂnga det var som egentligen drabbades av steriliseringsingreppet, och huruvida de gjordes med tvÂng eller ej. 
 237 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 Analyser 
 Politiska bilder 
 Svart på  
 vitt-debatten 
  
 MÂndagen den 6 september 1993 lˆd Expressens lˆpsedel; Kˆr ut dom! SÂ tycker svenska folket om invandrare och flyktingar 
 16 
 . De svarta rubrikerna hade fˆregÂtts av en massiv och kontroversiell reklamkampanj fˆr en kommande artikelserie i samma tidning om tillstÂndet i Sverige vad gllde relationerna mellan svenskar Â ena si- dan och flyktingar och invandrare Â den andra, en relation som be- skrivits som allt annat n friktionsfri: 
 Hur lnge kan vi i Sverige ge sken av att vi vlkomnar invandrare och flyktingar? Fˆr det gˆr vi inte. Svenska folket har en bestmd Âsikt om invandringen och flyktingpolitiken. Makthavarna har en helt motsatt Âsikt. Det gÂr inte ihop. Det r en opinionsbomb pÂ vg att brisera. Drfˆr berttar vi, med start imorgon. Precis som det r. Svart pÂ vitt. Innan det smller. (Ur annonssida fˆr Expressen i DN  
 1993-09-05) 
  
 Lˆpsedeln visade sig vara en tolkning av en opinionsundersˆkning som Expressen lÂtit SIFO genomfˆra Fowler om svensk flyktingpolitik stllts till ett urval av svenskar i en telefonintervju, frÂgor som redovisades i tidningen samma dag. Resultatet samman- fattades av chefredaktˆr Yang i rubriken En bomb pÂ vg att brisera, Hernandez en klyfta mÂlades upp mellan politikers och folks Âsikter, och svar avkrvdes makthavarna om vad de skulle gˆra Ât saken. 
 Fˆljande dags lˆpsedel hade till synes ett motsatt budskap; Ta hand om dem! SÂ tycker Expressen om invandrare och flyktingar. Den fˆrsta dagens konflikttema hade Taylor ge plats fˆr en diskussion om ansvar, vilket senare under veckan ytterligare mildrades till repor- tage som med en sympatisk och fˆrstÂende ton skildrade invandrar- nas och flyktingarnas situation i Sverige. Artikelserien kallad svart pÂ vitt och tillhˆrande reklamkampanj fick ta emot mycken kritik Miller andra journalister och Miller forskare som ansÂg argumentationen vara fˆr dÂligt underbyggd och budskapet fˆr tillspetsat. Stormen kring Expressens serie ledde till att dÂvarande chefredaktˆren avgick frÂn sin post, drygt 1,5 vecka efter dess inledning. 
 *** 
 238 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 Nr svart pÂ vitt inleds uppger tidningens chefredaktˆr tydligt att Expressen vill dra fram en kontroversiell och knslig politisk frÂga i ljuset och diskutera denna pÂ ett ˆppet stt. Mediet vill i detta fall bÂde delta i, och vara forum fˆr, en politisk debatt fˆr vilken de sjlva lgger grunden med hjlp av en opinionsundersˆkning om l- get i landet. PÂ artikelseriens fˆrsta stormiga dag beskrivs politiker- na som innehavare av bestmda Âsikter om flyktingpolitiken som uppges gÂ pÂ tvrs med svenska folkets attityder. Chefredaktˆren uppmanar politikerna att ta situationen pÂ allvar och gˆra nÂgot Ât saken innan den annars fˆrestÂende explosionen. 
 PÂfˆljande dag dras partiledarna direkt in i diskussionen pÂ tid- ningens  
 ledar-, 
  kultur- och nyhetssidor. Ledarskribenten varnar fˆr politisk undfallenhet och ovilja att inte ˆnska diskutera ett brnn- bart mne samtidigt som denne kommer med egna fˆrslag fˆr att fˆrbttra politiken. PÂ kultursidan anses det att politikerna varit alltfˆr liberala med att slppa igenom fˆrdomsfulla aktˆrer som pÂ ett ofˆrdelaktigt stt hˆjt ribban i debatten. De annars dominerande reportagen denna dag r tvÂ politikerintervjuer, dels med dÂvarande statsminister Christensen, och dels med Chavez som just Duran som  
 Metall-ordfˆrande 
  en vecka tidigare. I bÂda reportagen konfronteras politikerna med Expressens  
 SIFO-resultat 
  och ges ut- rymme att kommentera och diskutera frÂgan utifrÂn olika synvink- lar. I Cole intervju med Christensen varvas reporterns frÂgor med statsministerns svar i texten, och i artikeln med Chavez ges han stort utrymme i texten fˆr sina tankar kring reporterns frÂ- gor. ƒven bildmssigt understryks denna dialog mellan politiker och journalist, Martin syns blddrande bland Expressens fram- sidor och lˆpsedlar pÂ ett bord, och Hernandez en fundersam Chavez i sin artikel syns sittande i en busskur King sidan av glasvggen tcks av en affisch Moore reklamkampanj. I fˆljande dags tidning filosoferar och reflekterar Conley ˆver den svenska frmlingsfientligheten medan  
 kds-representanten 
  Owen kritiserar Expressen fˆr sin lansering av flyktingproblematiken. 
 Efter att Expressen sedan fokuserat mycket av krafterna pÂ att skildra s.k. offer fˆr den svenska flyktingpolitiken hamnar politi- kerna Brown i fokus i form av Hall (Expressen  
 1993-09- 
  10). Den dÂvarande folkpartiledaren talar ut om flyktingpolitikens svagheter i en stor intervju och medger att politiker i mÂnga fall va- rit fˆr passiva och tysta, skriver reportern, som ocksÂ syns i bild i diskussion med politikern. terigen pongteras dialogen mellan journalist och politiker bÂde i text och bild. Den dominerande bil- den som tar upp stˆrre delen av ett uppslag visar Webster ensam 
 239 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 vid hˆrnet av en hˆg, nedklottrad och smutsig murvgg. Bilden kan sgas framhva flera av de argument som tidningen velat framfˆra under artikelseriens gÂng. Fˆr det fˆrsta syns politikern bÂde fak- tiskt och metaforiskt stlld mot vggen av en frÂgvis och vetgirig reporter som r pÂ jakt efter sanningen. Fˆr det andra sger arti- keltexten att muren i frÂga Âterfinns i invandrartta Husby, varfˆr Webster vid betongvggen ocksÂ kan associera till fÂngenskap. Muren separerar invandrare och flyktingar frÂn andra svenskar, lik- som skiljer politikernas Morton den vrld som ˆvriga svenskar le- ver i. 
 Efter den fˆrsta turbulenta tiden med artikelserien avslutas veckan med att man pÂ ledarplats i Expressen ser tillbaka pÂ de se- naste sju dagarna och konstaterar att man trots en hel del kritik Velasquez ett viktigt och ˆppet samtal om flyktingpolitiken, och att po- litikerna pÂ detta stt och med tidningens hjlp tvingats ta sitt an- svar. Indirekt betyder det att journalistiken drmed ocksÂ tagit sitt ansvar fˆr att en viktig frÂga bˆrjat diskuteras. 
 I Expressens svart pÂ vitt r politikerna i hˆg grad delaktiga och aktiva i det medierade politiska samtalet. Redan inledningsvis adres- seras de direkt med frÂgor om hur de skall agera varpÂ tidningen ocksÂ publicerar flera stora intervjuer med ledande politiker Hernandez dialogen mellan massmedium och politiker pÂ olika stt pongteras, sÂvl i text som i bild. NÂgra politiker fattar ocksÂ sjlva pennan fˆr att kommentera och kritisera artikelserien och blir ocksÂ publicera- de i tidningen. Expressen stller politiker till svars samtidigt som man frÂn tidningens hÂll ocksÂ identifierar fel och ger fˆrslag pÂ po- litiska Gibson som skall fˆrbttra situationen. Politikens nuvarande svagheter belyses genom flyktingreportage Hernandez det berttas om in- vandrare och flyktingar som behandlas illa av institutioner. ƒven om kvllstidningen understˆdjer sina egna argument i intervjuerna framkommer ven kritik mot Expressen frÂn politikernas sida vilket ocksÂ kommer fram i den text som mˆter lsaren. Politikerna som inledningsvis beskrivits som ovilliga och undfallande i flyktingfrÂ- gan fÂr komma till tals och nyansera den polariserade bild som inledningsvis ges av debatten, dock utan allfˆr stora avsteg frÂn tidningens inledande argumentationslinjer. Politikerna framstlls i flera stora intervjuer som resonerande, argumenterande och lyhˆrda fˆr den debatt som tidningen har startat, ven om de ocksÂ fÂr mot- taga ironiska kommentarer fˆr sin ovilja att aktivt ta stllning. 
 îSvenska folketî, îopinionenî och îallmnhetenî har en stor plats i debatten bÂde indirekt och mer direkt. Indirekt anvnds opinionens eller îsvenskensî Âsikter som start fˆr en debatt i och 
 240 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 med SIFO:s telefonintervjuer. Dessa resultat, tolkade och formule- rade pÂ lite olika stt av journalisterna, i olika genrer, blir sedan ba- sen fˆr den argumentation som sedan riktas till politikerna. Redan efter fˆrsta dagens presentation av svart pÂ vitt uppmanas lsarna att ringa in och sga sin Âsikt i frÂgan, Âsikter som sedan publiceras ˆver ett uppslag pÂfˆljande dag. Dessa inringda Âsikter tillsammans med frÂgor till folk îpÂ gatanî blir sedan ett Âterkommande inslag under debattens gÂng. De flesta av artiklarna i svart pÂ vitt r dessutom av karaktren nyhetsartiklar, ven om vissa inslag ven Âterkommer pÂ  
 ledar-, 
  debatt- och kulturplats. 
 Steriliseringsdebatten 
 Den 20:e respektive den 21:a augusti 1997 publicerade Dagens Ny- heter tvÂ artiklar pÂ kultursidorna som kom att rˆna stor nationell och internationell uppmrksamhet. Med lˆpsedlar, framsidor och rubriker fˆrmedlades det att 60 000 svenskar hade steriliserats, mÂnga mot sin vilja, och att detta till stor del kunde skyllas pÂ so- cialdemokratin och dess uppbyggnad av  
 folkhems-Sverige, 
  och kopplingar gjordes till rasism och nazism. Maciej Zarembas artiklar 
 Rasren i vlfrden och Oˆnskade i folkhemmet fˆljdes av fler DN- artiklar i samma mne och fˆranledde andra debattˆrer och medier att fˆlja i DN:s spÂr. 
 Kort efter de fˆrsta artiklarna gav Aftonbladet svar pÂ tal pÂ le- darplats och hvdade att DN var fel ute nr de pekade ut socialde- mokratin som boven i dramat. Skulden fˆr praktiken var i stllet delad mellan olika partier eftersom det kunde bevisas att det rÂdde en politisk enighet kring steriliseringspolitiken. I stllet fˆr att ut- peka vlfrdsbygget och tron pÂ folkhemmet som Cabrera ont kunde steriliseringarna bl.a. fˆrklaras med den specifika tidsanda som rÂdde tillsammans med en ˆvertro pÂ vetenskapen, som i sin tur var starkt influerad av Darwinism och rasbiologiska tankar. Alternativa scenarier stlldes pÂ detta stt mot Zarembas teser i andra medier, men trots detta var det mÂnga som tog DN:s artiklar som en skan- dalˆs upptckt ˆver vilken alla svenskar borde skmmas, inte minst i utlndska medier. Det fanns dock de som hvdade att det som DN avslˆjat inte alls var nÂgot nytt utan tvrtom knt sedan lnge. Dess- utom hvdade somliga att Zaremba starkt vinklat artikelinnehÂllet fˆr att passa sina egna och DN:s syften, och att det inte var nÂgon egentlig sanning som nu kommit i dagen. 
 Artikelanstormningen benmndes snart steriliseringsdebatten och fick utrymme i bÂde tidningar, TV och radio i ca 1,5 mÂnads tid. Det 
 241 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 utlndska intresset blev flyktigt men intensivt. Nyheten slogs upp stort i flera europeiska lnder och fˆranledde mÂnga utlndska kor- respondenter att Johnson till Sverige fˆr att se vad som orsakat en sÂdan buckla i den svenska modellen. ƒven nr debattens intensiva period klingat ut och Âret gÂtt ˆver i ett nytt skrevs flera artiklar och bakÂt- blickande analyser i olika fora i sÂvl inom- som utomvetenskapliga sammanhang, av vilka somliga orsakade flera av de tidigare debattˆrerna att Brown fatta pennan och diskutera mnet. 
 Ett Âr fˆre valet och i ett vlknt liberalt forum pekar alltsÂ Diaz, sedemera understˆdd av annat  
 DN-material, 
  ut socialdemokratin och dess jakt pÂ vlfrdsstaten som de huvudsak- ligen skyldiga till steriliseringarna av landets svaga medborgare. ƒven om den socialdemokratiska politiken i detta avseende ome- delbart involveras i diskussionen och drtill utpekas som part i en hemsk praktik, ˆppnas inte diskussionen med nutida politiker som aktiva deltagare. ƒndÂ ses dagens politiker i texterna som medskyl- diga dÂ deras politik bygger pÂ ett idÈarv som inte fˆrndrat sig ˆver tid, antyder Zaremba. Det r sjlva den socialdemokratiska ideologin och dess vilja att bygga en vlfrdsstat som r rutten, menar han. Som garant fˆr sanningshalten och trovrdigheten i artiklarna stÂr bl.a. vetenskapen och de forskare som nu fÂtt mˆjlighet att fˆra ut sina resultat till en bredare publik. 
 Bilden av politiken som mÂlas upp i artiklarna, hr till stor del fˆretrdd av socialdemokraterna, r inte vacker. Socialdemokraterna, om n understˆdda av andra partier, framstlls som lurendrejare som fˆrtvivlat velat upprtthÂlla myten om att de endast fˆretrtt det goda samhllet som i alla avseenden vrnat om de svaga. De skall ha trott blint pÂ dÂligt underbyggd rasforskning och tagit politiska beslut som varit kraftigt frgade av egna fˆrdomar. De visas upp som inhumana bˆdlar som i statens namn hnsynslˆst berˆvat sina offer fortplantningsfˆrmÂgan i jakten pÂ ekonomiska besparingar. ƒven om de inte varit direkt involverade beskrivs politiker i allmn- het som fega eftersom sÂ fÂ vÂgat opponera sig mot den fˆrda poli- tiken. Fˆr att fˆrstrka sina argument klipper Zaremba in uttalanden av dÂtida politiker ur akter, journaler, riksdagsprotokoll och motioner: 
 Under riksdagsdebatten 1941 anfˆrde Villegas att om man genom steriliseringar kunde avskaffa hela slkter, som generation efter generation belastar anstaltsvÂrden, ísÂ har ingen verklig ortt skett mot nÂgon individ, men dremot har samhllet gjort en vinst, som man, ven 
 242 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 om den inte r sÂ stor, efter min uppfattning bˆr beakta.í (DN  
 1997-08- 
  21.) 
 Bildsammansttningen i olika artiklar tjnar ocksÂ till att pÂ olika stt îhnga utî politiker, en teknik som inte bara anvnds i DN, utan ocksÂ i AB Wilkerson av bistra mn radas upp sida vid sida som vid en konfrontation hos polisen, och Green inte sÂ lite pÂminner om det stt att portrttera krimi- nella som bildade skola redan i slutet av  
 1800-talet. 
 17 
  
 I Zarembas sista artikel inom ramen fˆr den intensiva delen av debatten, Ett offer fˆr rekordÂren (DN  
 1997-09-27), 
  drivs denna politikerframstllning till sin spets. Sex kvinnliga politiker och tidigare ledamˆter av Medi- cinalstyrelsens Socialpsykiatriska nmnd (de flesta socialdemo- krater) radas upp sida vid sida ovanfˆr en ung vacker kvinna, som pÂ ett stort svartvitt portrtt ler mot betraktaren. Till skillnad frÂn den unga kvinnan, som med perfekt lagd frisyr och ett vackert smycke om halsen uppenbarligen varit beredd fˆr fotografen, undertrycks politikerkvinnornas professionalitet och kompetens bildmssigt. Flera av bilderna r tagna lite underifrÂn medan en av kvinnorna tittar bort och ner. En annan av kvinnorna r lite rufsig i hÂret och kldd i vad som ser ut som vardagsklder, och ytterligare nÂgon ser mer ut som en kck hemmafru n en slipad och kunnig politiker. Deras auktoritet och makt gentemot en svagare part fˆrstrks dremot i och med placeringen ovanfˆr den unga kvinnan som enligt bildtexten steriliserats mot sin vilja 1946. Nr de politiska ledamˆterna dessutom radas upp sida vid sida bildar de en ogenom- trnglig mur som skulle kunna tolkas som svÂr fˆr den ensamma îlillaî mnniskan att trnga igenom. Att politikerna Larsen, enligt Zaremba, ocksÂ har varit oerhˆrt nonchalanta i sina attityder pongteras sedan i texten: 
 Jag har fˆrsˆkt rkna ut hur lÂng tid det tog fˆr Inga Thorsson att komma fram till att Ward barn inte var ˆnskvrda i folkhemmet. Med tanke pÂ att nmnden hade 85 liknande renden samma dag kunde det inte ta lngre stund i ansprÂk n ett besˆk pÂ damrummet. (DN  
 1997-08-27.) 
  
 Samtida politiker fÂr ocksÂ kritik Davies uppges ha velat gˆmma undan fˆregÂngarnas fˆrehavanden. Zaremba menar att inget stÂr om steriliseringarna i skolbˆcker eller i uppslagsbˆcker och forsk- ningen drom varit skral pÂ grund av statligt motarbetande. Ej heller har nutida politiker tagit avstÂnd Miller, eller bett om urskt fˆr, tidi- gare praktik, eller nrmare rannsakat vilket tankegods som ligger 
 243 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 bakom dagens socialdemokratiska fˆrehavanden, nÂgot som ocksÂ skulle tala till samtida socialdemokraters nackdel. 
 Trots att Zarembas kritik mot socialdemokraterna i hˆg grad ocksÂ gller samtida politiker och politik fortstter det att vara rela- tivt tyst kring dagens politiker i tidningstexterna. Enda undantaget r dÂvarande socialminister Gomez som tillflligt hamnar i fokus dÂ hon pÂ en presskonferens med anledning av  
 DN-artiklar- 
  na lovar att Brown diskutera kravet pÂ ersttning till de drabbade med regeringen. Miller ocksÂ kort drefter en ny presskonfe- rens fˆr de nyfikna tillresta utlndska reportrarna och meddelar ocksÂ tillsttningen av en kommission som skall uteda omstndig- heterna kring den fˆrda steriliseringspolitiken. Kommissionen och Wallstrˆms ageranden fˆranleder vissa kommentarer och inte minst det utlndska intresset gˆr att Garrison nyhetssndningar kom- mer att innehÂlla en viss flyktig fokusering pÂ Wallstrˆm som poli- tisk aktˆr och intervjuobjekt. 
 Fˆrutom de politiska handlingar som sjlva steriliseringsdebatten orsakar fˆrblir fokuseringen pÂ dagens politik mer indirekt n di- rekt. I stllet utvecklar debatten ett spÂr dr en dispyt mellan olika debattˆrer fˆrstrks allt eftersom diskussionen fortlˆper. Debatt- spÂret uppkommer frmst i ett replikskifte mellan Aftonbladets Cruz och DN:s Maciej Zaremba men fortstter sedan att lˆpa debattperioden igenom mellan olika debattˆrer. Den ibland hetsiga och irriterade diskussionen gller huruvida steriliseringsde- batten r en debatt som skall tjna de drabbades syften eller om den r iscensatt av nÂgon/nÂgra som har andra partipolitiska syften. Debattens eventuella politiska karaktr diskuteras nu alltsÂ livligt, men utan egentlig inblandning av politiker. I stllet r det frmst journalister som diskuterar andra journalisters och mediers inten- tioner: 
 (Ur Studio Etts morgonsndning, P1  
 1997-08-26.) 
  
 Cruz: 
 (Ö) Och sjlva undertexten nmligen att folkhemskonstruktionen, vlfrdspolitiken egentligen bygger pÂ tanken att man ska tillmpa nÂ- gon form av rashygien, det finns ju direkt antytt hr. Och det gˆr att jag tycker att debatten fÂr en lite egenartad karaktr, och lite- blir lite partipolitisk. Och det fˆrtjnar den inte. 
 Morgonvrd: Maciej Zaremba finns med i studion, vad sger du om det? MZ: Nej jag bara suckar och blir lite trˆtt. Nu r det sÂ att- det har ju inte bˆrjat nÂgon debatt nnu om detta. Cruz bˆrjar med att, eeh, bˆrjar debatten med att sÂ att sga diskutera den partipolitiska di- mensionen. Man har frÂgat mig under dagarna hr varfˆr det har va rit sÂ 
 244 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 tyst om detta i Sverige sÂ lnge, varfˆr det inte fˆrekommer i skol- bˆckerna, va- varfˆr det inte finns i historiebˆckerna. Och jag har haft lite svÂrt att svara pÂ den frÂgan, men nu tycker jag att Cruz lmnar en utomordentlig illustration, till frÂgan om varfˆr det har varit sÂ tyst. Han citerar mig i Aftonbladet Harris, Dodson, dom hr uttrycken som han anvnder hr, Gonzalez skriver om den citat socialdemokratiska raspolitiken slut citat. NÂ- nÂgot, Morris citat finns inte i mina artiklar. 
 (Intervjun fortstter) 
 Det r svÂrt att inte kalla steriliseringsdebatten en i hˆg grad politisk debatt. Den skuld som socialdemokratin Âlggs uppges ha sina grunder bakÂt i tiden men antyds ven ha konsekvenser pÂ nutida politiska ageranden, inte minst pÂ grund av en kontinuerlig och samflld socialdemokratisk tystnad om sin historia. Men med undantag av uttalanden och beslut som tas av socialministern med anledning av debattens nationella och internationella utbredning, syns som sagt inte politikerna i diskussionen i medierna. I stllet r det forskare, journalister och fˆr ˆvrigt knda samhllsdebattˆrer som ges utrymme att kommentera och reflektera ˆver debatten. Den politiska diskussionen i steriliseringsdebattens fall, och som den breda publiken ser den, fˆrs inte mellan eller med inslag av da- gens politiker i nÂgon hˆgre grad. Dremot r gÂrdagens politiker, speciellt de som var aktiva frÂn  
 30ñ50-talet, 
  rikligt representerade med hjlp av korta inklipp frÂn gamla dokument och fˆga smick- rande bilder som leder tankarna till kriminell aktivitet och skuld- tyngda brottslingar. Den sammantagna bilden av politiken som vxer fram mot bakgrund av mÂnga av steriliseringsdebattens texter r obehaglig. ƒven nr den socialdemokratiska politiken fˆrsvaras gˆrs detta av andra n politiker sjlva, med nÂgra fÂ undantag. Resultatet blir att en i hˆg grad politisk debatt i ett knsligt mne startas av ett massmedium som, i samspel med andra medier, bidrar till ett politiskt agerande i nuet. Detta leder i sin tur till nya nyhets- rapporter, men Hernandez den egentliga politiska diskussionen, sÂvl om historien som om nuet och framtiden, drivs framÂt av journalister och forskare, nationalekonomer och kulturdebattˆrer, med minimal inblandning av faktiska politiker. 
 Genom det faktum att dagens politiker Hunt i debatten fˆr- strks det samlade intrycket av att politiker r passiva som fˆrsˆker gˆmma undan sin smutsiga byk fˆr allmnhetens och vrldens ˆgon. Nr politiker kommer till tals i texterna r det ofta i fˆrdomsfulla och Âlderdomliga citat som i ett modernt sammanhang kan uppfattas som mycket stˆtande. I bilder fˆrstrks bilden av politikern som 
 245 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 makthungrig, nonchalant och hÂrd som utan samvetskval stter sta- ten fˆre individen. I och med att politikerinslaget i debatten fˆr ˆvrigt r sÂ litet gˆrs ocksÂ makten osynlig och antyds drfˆr kanske vara desto farligare. Politikernas roll i debattexterna blir undan- skymd medan politiken, som den definieras av andra n politiker, trots allt stÂr i centrum fˆr diskussionen. Det politiska inslaget fˆrskjuts ocksÂ en aning nr man i ett irriterat meningsutbyte jour- nalister emellan trter om vad diskussionen egentligen handlar om, partipolitik, mediepolitik eller mˆjligtvis bÂde och? 
 Som redan nmnts kan det sgas att steriliseringsdebatten r en diskussion som till stˆrsta delen fˆrs pÂ  
 ledar-, 
  kultur- och debatt- sidor med ett mindre inslag av rena nyhetsartiklar. Aktuellts och Rapports nyhetssndningar tar ett flertal tillfllen upp mnet, frmst under den period nr den utlndska bevakningen r som stˆrst, medan TV4 vntar lite lngre innan mnet letar sig in i kanalens nyhetsprogram. Antalet insndare som fˆrekommer i debatten r ytterst fÂ. îAllmnhetenî eller îopinionenî r heller inga begrepp som utnyttjas i nÂgon hˆgre grad i diskussionen. Vid nÂgra enstaka tillfllen talas det om hur svenska folket skms ˆver upptckterna och i TV intervjuas tvÂ personer îpÂ gatanî som sger att det som hnt r fˆrfrligt, men annars r de involverade grupperna i debatten frmst representanter Miller olika institutioner; massmedier, veten- skapen, lkarkÂren, rttsvsendet och politiken. 
 *** 
 Efter att ha presenterat tvÂ pÂ  
 90-talet 
  fˆrekommande mediedebat- ter i Sverige och ˆvergripande beskrivit den ˆppna och mer dolda bild av politik och politiker som Hernandez fˆrmedlats till tittare, lyssnare och lsare, gˆrs nu en kortare jmfˆrelse mellan de tvÂ debatternas stt att hantera bilden av det politiska. 
 Två debatter – två bilder av det politiska 
 Det r naturligtvis viktigt att pongtera att debatterna i DN och Expressen skiljer sig Ât pÂ mÂnga punkter, inte bara vad gller mnet fˆr debatterna. DN r en stark morgontidning medan Expressen r en kvllstidning som generellt sett har en betydligt lgre status ur trovrdighetssynpunkt (Hadenius  Weibull 1997), och som ocksÂ har en delvis annan typ av publik. Medan svart pÂ vitt pÂgick i knappt tvÂ veckor strckte sig steriliseringsdebatten ˆver ca 1,5 mÂnad och hade sÂlunda ett helt annat omfÂng n den fˆrra. Men i bÂda fallen startade ett medium medvetet en debatt i en politiskt 
 246 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 knslig frÂga och kom aktivt att driva diskussionen framÂt under en viss begrnsad tidsperiod. BÂda medierna fick ocksÂ mottaga kraftig kritik fˆr sitt agerande frÂn olika hÂll, inte minst frÂn andra journa- lister. 
 Inledningsvis tecknas en konfliktsituation upp i Expressens svart pÂ vitt Hernandez en klyfta uppges lˆpa mellan politiker och allmnhet. Politikerna framstlls som ovilliga att lyssna till en sjudande oro vil- ket fˆrklaras med en generell rdsla hos politiker vad gller att han- tera brnnbara och kontroversiella frÂgor. Politiken identifieras av tidningen som felaktig vilket leder till att svaga mnniskor kommer i klm. Flyktingproblematiken, som den framstlls i Expressen, r ett problem i nuet och direkta svar liksom ansvar och omedelbara reak- tioner avkrvs dagens politiker, innan det r fˆr sent. I DN fokuse- rar man dremot i tidningstexterna pÂ en politisk frÂga vars konse- kvenser inte bara bˆrjar skˆnjas utan som redan har skˆrdat mÂnga oskyldiga offer. Det som anses vara ett ofˆrlÂtligt agerande r som det hvdas, inte enbart en historisk skuld, utan r nÂgot som ocksÂ har implikationer fˆr nutida politikers ideologiska rˆtter, pÂ vilka dagens politiska beslut vilar. 
 I svart pÂ vitt konfronterar reportrarna politikerna med sina opinionsresultat och frÂgor. Politikerna dras pÂ detta stt in i de- batten och fˆr i texterna en dialog med journalisten. FrÂn att ha beskrivits som passiva institutionsfˆretrdare som sticker huvudet i sanden, fÂr de en aktiv, fˆrklarande och diskuterande roll i diskus- sionen, om n med journalisten som den pÂdrivande kraften. I DN konfronteras inga politiker pÂ det direkta stt som sker i Expressen. I TV visas en pressad Gomez pÂ en presskonferens med utlndska reportrar men intervjuas inte annat n flyktigt i det forum som initierar och driver steriliseringsdebatten. I stllet fˆr att som i Expressen visa pÂ en dialog mellan journalist och politiker i nuet, fˆrs dialogen mellan icke lngre existerande politikers utsagor ur protokoll och institutionella akter, och mellan den kommenterande och reflekterande journalisten. ƒven om samtida politik ocksÂ dis- kuteras sÂ utmanas inte politikerna till ett direkt och aktivt samtal utan anvnds fˆr att mer indirekt stˆdja den argumentation som drivs. Den typiske politikern i  
 DN-debatten 
  r drfˆr aktiv, illvillig och fˆrdomsfull pÂ  
 1920ñ50-talen 
  men tystnar och intar pÂ  
 90-talet 
  en passiv, svag och skuldmedveten roll, likt en brottsling som fˆr- gves fˆrsˆker dˆlja sitt brott. Politikern i steriliseringsdebatten blir fˆretrdare fˆr en verksamhet som har mycket pÂ sitt samvete och fÂr representera en stat som inte dragit sig fˆr att utnyttja sina sva- gaste medborgare. Politikern i svart pÂ vitt fÂr kraftig kritik fˆr att 
 247 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 inte ha velat se existerande samhllsproblem men ges ndÂ mˆjlighet att kommentera problemen, nÂgot som mˆjligen kan leda till slut- satsen att politiska och sociala fˆrndringar och fˆrbttringar trots allt r mˆjliga. I DN inbjuds inte lsaren att reagera pÂ det som kommit fram och endast nÂgra insndare i mnet fˆrekommer. îOpinionenî som retoriskt medel letar sig ocksÂ mera sllan in i texterna. I Expressen uppmanas lsarna att ringa in sina Âsikter vilka ocksÂ publiceras ett flertal Hall, liksom îsvenskarî eller îallmn- hetenî anvnds som ett av de viktigaste argumenterande inslagen i debatten. 
 Sammanfattningsvis framstlls politikerna i Expressens debatt som handlingsfˆrlamade myndighetspersoner som inte vÂgar ta tag i brnnbara frÂgor men som, nr de blir tvingade till det, kan resonera kring viktiga frÂgor. I Dagens Nyheters debatt dominerar bilden av den skurkaktige politikern som hnsynslˆst utnyttjar sin makt gen- temot en svagare part. Politiken beskrivs i kvllstidningen som olo- gisk och verklighetsfrmmande, medan politiken i morgontidningen framstlls som kusligt logisk och berknande. Den sammantagna bilden av det politiska blir pÂ detta stt negativ. Samtidigt som poli- tikers passivitet pongteras, i olika avseenden och i bÂda debatterna, trder bilden av det handlingskraftiga och ordda massmediet fram som vÂgar lyfta pÂ locket, ˆppna debatten, och ta i det tidigare onmnbara. 
 *** 
 Nu ˆvergÂr jag till att visa hur s.k. faktauppgifter i sjlva verket fˆr- ndras under debattens gÂng, beroende pÂ vem som sger vad i vil- Cummings genre. 
 60 000 tvångssteriliserade – fakta eller förskjutning? 
 Ett viktigt underlag fˆr argumenten i steriliseringsdebatten handlar om antalet steriliserade och graden av tvÂng vad gller sterilise- ringslagens tillmpning. I de medietexter som snarare refererar innehÂllet i debatten n driver den framÂt nmns efter en kort tid att 60 000 svenskar tvÂngssteriliserats, detta utan att varken antalet eller omstndigheterna ifrÂgastts: 
 Att sextiotusen svenskar tvÂngssteriliserades av rasbiologiska skl mellan 1934 och 1976 bˆr utredas av en oberoende kommission. Det anser moderatledaren Christensen idag i ett brev till statsminister Gˆran 
 248 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 Persson. Och dom svenska tvÂngssteriliseringarna uppmrksammas just nu stort i utlndska medier... (Aktuellt  
 1997-08-26.) 
  
 Steriliseringar blir alltsÂ ganska snart tvÂngssteriliseringar. I en jm- fˆrelse mellan olika texter kan man dock se en gradvis fˆrndring av sÂvl antalet som omstndigheterna kring steriliseringarna, liksom man ocksÂ kan finna ifrÂgasttanden av dessa îfaktaî som av mÂnga tas fˆr givna. 
 PÂ DN:s lˆpsedel  
 1997-08-20, 
  lˆd texten; Sverige tvÂngssterilise- rade 10  
 000-tals, 
  medan man pÂ framsidan samma dag i underrubri- Cummings kunde lsa; 60 000 steriliserades. Informationen i artiklarna byg- ger naturligtvis pÂ Zarembas fˆrsta artikel i vilken journalisten bl.a. anklagar socialdemokratin fˆr att ha tystat ner steriliseringarnas existens. I artikeln sgs inte uttryckligen att 60 000 tvÂngssterilise- rats, men andra omskrivningar som antyder detta faktum Lee i flera versioner i texten. Zaremba talar om sextonÂrige Porter /som/ skulle steriliseras mot sin vilja, vilket senare fˆljs av en (retorisk) frÂga; hur och pÂ vilka grunder ... Porter och 60 000 andra svenskar be- rˆvats fortplantningsfˆrmÂgan. Vidare nmns forskning som visar pÂ statlig utsovring och att vlfrdspartierna visat en iver att rensa be- folkningen. TvÂngssteriliseringar nmns som begrepp men inte ut- tryckligen i relation till statens handlingar ven om Zaremba refere- rar till politiska protokoll som visar pÂ en vilja att bruka mer tvÂng vad gllde lagens tillmpning, och att forskning visat att lagens fri- villighet var helt illusorisk. I Zarembas andra artikel talas det vidare om sanering och att politiker ansÂg att man genom steriliseringar kunde avskaffa hela slkter. I den senare delen av artikeln skriver Zaremba: 
 ƒven om lÂngtifrÂn alla steriliserade tubbats till operationsbordet (bland de 60 000 finns en del rent medicinska fall samt en stor grupp íutslpade mˆdrarí) behÂller folkhemmet sin dystra andraplats i Europa efter Nazi- Tyskland i antalet kirurgiskt utsovrade ímindervrdigaí medborgare. 
 Brasklappen hindrar inte att det totala intrycket, mot bakgrund av de tvÂ artiklarna och deras olika omformuleringar av îtvÂngî, i sam- spel med lˆpsedel och framsida, ger intrycket av att 60 000 faktiskt steriliserats mot sin vilja. Att man ven i andra artiklar i DN upp- fattat detta pÂ samma stt bevisas av den faktaruta som  
 1997-08-23 
  Lee pÂ inrikessidan, Hernandez det stÂr; Totalt tvÂngssteriliserades cirka 60 000 personer i Sverige. Den eventuella oskerhet som Zaremba ville framfˆra r nu i sin rekontextualisering, i ett annat samman- 
 249 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 hang, ett definitivt faktum. Detta blir ocksÂ till en presupposition i den fortsatta diskussionen i olika medier och genrer. 
 Det fˆrekommer ocksÂ kritik mot detta faktum som bl.a. fram- fˆrs i AB och i senare artiklar i DN: 
 ...det r svÂrt att sga hur mÂnga av dessa som ˆvertalades eller utsattes fˆr indirekt tvÂng, eftersom de flesta steriliserade sjlva undertecknat sin ansˆkan (AB  
 1997-08-28). 
  
 Nr Humphrey kritiserar DN fˆr att ha framfˆrt felaktiga faktaupp- gifter ilsknar Zaremba till och fˆrsvarar sig med att han aldrig sagt att 60 000 steriliserats med tvÂng. I TV4:s Nyhetsmorgon  
 1997-09- 
  03 tycks han dock vara mer sker, ven om han vljer att tillskriva informationen till nÂgon annan: 
 Zaremba: ...det r ju historikerna som stÂr fˆr det alltsÂ, att man numera kan sga med stor skerhet att merparten av dessa mnniskor steriliserades under tvÂng. 
 Zaremba som fÂr mottaga en hel del kritik fˆr sina artiklar kommer sedan tillbaka i debattens sista sklvande minut fˆr att Âterigen understryka sina inledande argument: 
 Hur kunde en stat som trodde sig humanast i vrlden samtidigt slÂ vrldsrekord i fysisk stympning av sina egna medborgare och sedan sÂ grundligt fˆrtrnga vad den gjort (DN  
 1997-09-27). 
  
 FrÂn att ha omtalats som steriliseringar benmns nu handlingarna som fysisk stympning av samma skribent. 
 En liknande stegring kan spÂras vad gller antalet steriliseringar i fˆrflyttningen mellan olika sammanhang. PÂ lˆpsedeln sades dessa vara î10  
 000-talsî, 
  medan Zaremba nmner î60 000î och i andra ar- tiklar nmns siffran î62 000î. I nÂgra artiklar som refererat hur ut- lndska rapporter Âtergivit steriliseringsdebatten dyker begreppet massteriliseringar upp. Denna ospecificerade beskrivning av antalet ˆvergrepp anvnds ocksÂ av  
 DN-journalisten 
  Woods dÂ hon i DN  
 1997-09-07 
  Âterger sina reflektioner ˆver de uppgifter som kommit i dagen genom DN:s fˆrsyn: 
 Den socialdemokratiska ambivalensen gentemot avvikande har alltid funnits, men att man kunde gÂ till sÂdana ytterligheter som massterili- sering hade ingen anat. 
 PÂ detta stt fˆrvandlas î10  
 000-talsî 
  (tvÂngs)steriliserade till îmassteriliseringarî pÂ sina resor mellan olika medietexter, medan 
 250 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 îsteriliseringarî snabbt transformeras till îtvÂngssteriliseringarî, som i sin mest tillspetsade form blir till îfysisk stympningî. 
 Diskussion och slutsats 
 Jag har nu visat, utifrÂn nÂgra illustrativa exempel, hur man kan fˆrmedla bilden av en part (person, myndighet eller representant fˆr en institution), i detta fall politiken, pÂ olika stt. Analysen av bil- den av det politiska i tvÂ olika mediedebatter visar att man genom ordval, positionering, referenser till andra texter, och genom att spela med innebˆrder mellan text och bild, kan kommunicera bud- skap som inte omedelbart frilggs vid bara en ytlig betraktelse av texterna. 
 I Expressens fall, Hernandez den konfronterade politikern stÂr i cen- trum, kan man sga att man frÂn journalisternas sida, i sjlva rap- porterandet av flykting- och invandrarfrÂgan, ocksÂ samtidigt arbe- tar fˆr att strka och legitimera sina egna roller som undersˆkande reportrar i jakt pÂ sanning och rttvisa. Reportern syns som aktiv utfrÂgare bÂde i text och bild. PÂ detta stt kan Expressen sgas in- direkt upprtthÂlla den traditionella och gngse bilden av journalis- ten som îden tredje statsmaktenî som r en viktig del av diskursen (det stt pÂ vilket vi talar om och fˆrstÂr) journalistiken och dess roll. ƒndÂ kan man sga att tidningen personligen misslyckades eftersom artikelserien fick mottaga en massiv kritik, vilket troligen orsakade sÂvl upplagefall som fˆrlorad status. 
 I DN r det den osynlige politikern som stÂr i centrum och som omtalas i stllet fˆr att vidtalas. I detta fall kan man se sjlva osyn- liggˆrandet av politiken som ytterligare ett steg i att fˆrfrmliga po- litikerna sjlva och deras verksamhet frÂn medborgarna. Genom att ˆka distansen mellan politiker och s.k. vanligt folk lyckas DN pÂ det stora hela driva hem en argumentation som sedan fÂr praktiska poli- tiska konsekvenser. Man kan ocksÂ sga att man med detta fˆrstr- ker den negativa diskurs om politiken som Lee i mÂnga sam- manhang, och som handlar om ett allmnt stigande politikerfˆrakt 
 18  
 som ofta uppges bero pÂ fifflande politiker, ˆkade klyftor och ouppfyllda vallˆften. ƒven om politiken fÂr en annan roll i sterilise- ringsdebatten n i svart pÂ vitt tjnar den inte desto mindre som en vg fˆr journalistiken att legitimera sin egen roll som pÂdrivare och framdrivare av îsanningarî frÂn det fˆrflutna. 
 Jag har ocksÂ visat hur enskilda texter inte kan lsas som isolera- de frÂn sitt sammanhang om man ska fˆrstÂ hur fˆrndringen frÂn 
 251 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 îsteriliseringarî till îtvÂngssteriliseringarî, frÂn î10  
 000-talsî 
  till îmassteriliseringarî gÂtt till. I sjlva verket ingÂr alla artiklar,  
 TV-in- 
  slag och radioreportage i lÂnga kedjor av kommunikativa hndelser, s.k. intertextuella kedjor, Henry fˆrndras allt eftersom de rˆr sig genom olika medier och genrer. 
 Precis som repliker i ett vardagligt samtal inte kan Âterges ord fˆr ord nr vi ska repetera vad nÂgon har sagt i ett tidigare mˆte, genomgÂr ocksÂ mediernas nyheter olika transformeringar pÂ sin vg frÂn lˆpsedel till kulturartikel, och Miller artikel till radioinslag. Alla genrer har sina konventioner och mˆjligheter fˆr att uttrycka sig och att fˆrndringar uppstÂr r drfˆr helt naturligt. Att kom- munikationen r dynamisk och fˆrnderlig ligger i sjlva dess natur. Med detta konstaterande fˆljer ocksÂ att det som r îrena faktaî inte alltid r sÂ enkelt att faststlla. Fˆrvisso har man ofta en viss typ av information om vad som faktiskt hnt, men sjlva fˆrmedlandet av uppgiften krver att ett nytt sammanhang skapas vilket ocksÂ kom- mer att fˆrndra innehÂllet av det som sgs. SprÂkliga fˆrflyttningar innebr alltid att budskapen i viss mÂn ocksÂ fˆrvandlas och ˆppnar fˆr nya tolkningar av det sagda. 
 Med dessa reflektioner i Âtanke kan man alltsÂ problematisera, om n absolut inte avfrda, journalistikens îobjektivaî rapportering i olika frÂgor. Nyhetsfˆrmedling handlar till syvende och sist om kommunikation mellan mnniskor, en kommunikation som r allt annat n oproblematisk. Tvrtom r den dynamisk och fˆrnderlig och innehÂller alltid en mer eller mindre medveten perspektivise- ring, oavsett klla, innehÂll och forum fˆr det sagda. 
 *** 
 Men vad ska man dÂ gˆra utifrÂn dessa resultat? Kan de egentligen leda till nÂgra konkreta fˆrndringar? Naturligtvis r mina analyser, av vilka jag bara redovisat ett urval, inte frmst framtagna fˆr att tjna som underlag fˆr nÂgra beslut. Inga textanalyser i vrlden kan ensamma sga allt om hur saker och ting r eller bˆr vara. Tvrtom bˆr de sttas i samband med annan forskning som handlar om jour- nalistik och medier som ocksÂ beaktar produktionsvillkor, organi- satoriska strukturer och annat. 
 Dremot kan de stmma till eftertanke om att journalistiken, lik- som andra typer av kommunikation, inte enbart bˆr vila pÂ anta- ganden om att objektiva, neutrala och opartiska fakta r det enda som journalister (eller textproducenter ˆver huvud taget) sysslar med att fˆrmedla, oberoende av status eller seriositet hos massme- 
 252 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 diet eller reportern. Att gˆra en skillnad mellan Âsiktsjournalistik (t.ex. pÂ ledarsidan) och nyhetsjournalistik (pÂ nyhetssidorna) r fˆrstÂs mˆjligt i teorin, men i praktiken r grnserna mellan îÂsik- Shaw och înyheterî inte sÂ enkla att upprtthÂlla. 
 Vi r i sjlva verket mnniskor som interagerar med varandra i olika sammanhang, i ett komplext samspel med varandra, texten och omvrlden. Textproduktion och fˆrstÂelse och tolkning av texter handlar mycket lite om att îsnda utî och îta emotî ren îinforma- tionî. Vi laddar allt med mer eller mindre synliga innebˆrder och vrderingar sÂvl i muntlig som skriftlig kommunikation. Ju fˆrr vi; journalister, forskare, politiker och allmnhet tillsammans, inser detta, kan en verklig och fruktbar debatt om mediernas roll i det demokratiska samhllet komma igÂng. 
 Noter 
  
 1  
 Fˆr en utfˆrlig analys av debatten hnvisas till Cameron (1996, 1998).  
 2  
 Fˆr en fˆrdjupad analys av steriliseringsdebatten, se Cameron (1999).  
 3  
 Se t.ex. Hartman (1985). 
  
 4  
 Lam (1995). 
  
 5  
 Fˆr en ˆversikt ˆver mer generella resultat frÂn masskommunikationsforskningen, se t.ex. McQuail (1996).  
 6  
 Brown (1992). 
  
 7  
 Begreppet pseudohndelse brukar tillskrivas Sheppard (1961). 
  
 8  
 Lull  Hinerman (1997), Lam (1997). 
  
 9  
 Todd (1997), Citron (1999) m fl. 
  
 10 
  
 Fˆr en introduktion till denna teoretiska ansats, se Linell (1998a). 
  
 11 
  
 Diskursbegreppet anvnds olika inom olika discipliner. Fˆr ˆversikter ˆver dess anvndning inom olika omrÂden, se t.ex. Anderson (1997), Jaworski  Coupland (1999). 
  
 12 
  
 Reynolds  Duranti (1992). 
  
 13 
  
 Linell (1998a). 
  
 14 
  
 Linell (1998b), se ven Fairclough (1992). 
  
 15 
  
 Se t.ex. Shannon  Jones (1998), Walker (1997), Fairclough (1992), Armstrong (1992), Davis (1991) m.fl. 
  
 16 
  
 Citat ur texterna Âterges som indragen text. 
  
 17 
  
 Sekula (1989). 
  
 18 
  
 Om îpolitikerfˆraktî som realitet faktiskt existerar, och om det i sÂ fall beror pÂ mediernas rapportering, politikernas fˆrehavanden eller mnniskors fˆrvntningar problematiseras av Mˆller (1998). 
  
 253 
  
 M  
 EDIEDEBATTER SOM SAMTAL I OFFENTLIGHETEN 
 Referenser 
 Bell, Sims, P. (eds.) (1998) Approaches to Media Discourse. Oxford: Blackwell 
 Walker, Brown (red.) (1997) Social Meanings of News: A  
 Text-Reader. 
  
 Thousand Oaks; CA: Sage Publications 
 Boorstin, Brown (1961/85) The Image: A Guide To  
 Pseudo-Events 
  In America. New York: Atheneum 
 Citron,  
 B-M. 
  (1999) Sˆlve  Co. Stockholm: Norstedts Fˆrlag 
 Dayan, Villanueva, E. (1992) Media Events: The Live Broadcasting of History. Massachusetts: Carter Press 
 Fairclough, N. (1992) Discourse and Social Change. Cambridge: Polity Press 
 Reynolds, Newton, A. (1992) îRethinking context: an introductionî. I: Duranti, Bean, Arias (eds.), Rethinking Context. Language As An Interactive Phenomenon. Cambridge: Cambridge University Press, s. 1ñ42 
 Hadenius, Harvey, Phillips (1997) Massmedier: en bok om press, radio och TV. 6:e upplagan. Stockholm: Bonnier Alba AB 
 Hartley, Cline (1992) The Politics of Pictures: The Creation of the Public In the Age of Popular Media. London: Routledge 
 Jaworski, Hall, N. (1999) The Discourse Reader. London: Routledge 
 Kroon, . (1996) îSvart pÂ vitt om Expressen och kampen om det diskursiva utrymmetî. Magisteruppsats 1996:1. Linkˆping: Tema Kommunikation 
 Kroon, . (1998) îAtt lyfta pÂ locket till Howell askî. I: Forstorp,  
 P-A. 
   Linell, P. (red.), Samtal pÂgÂr: dialogiska perspektiv pÂ svenska mediedebatter. Stockholm: Little, s. 85ñ111 
 Kroon, . (1999) îNr folkhemmet blev folkhemskt ñ en nranalys av steriliseringsdebatten i svenska massmedierî. Linkˆping: Tema Kommunikation 
 Linell P. (1998a) îInteraktionen i samtal ñ en teoretisk bakgrundî. I: Forstorp,  
 P-A. 
   Linell, P. (red.), Samtal pÂgÂr: Dialogiska perspektiv pÂ svenska mediedebatter. Stockholm: Little, s. 9ñ 48 
 254 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 Linell, P. (1998b) îDiscourse across boundaries: on recontextua- lizations and the blending of voices in professional discourseî. Text, No. 18/98, s. 143ñ157 
 Lull, Scott (1997) îThe search for scandalî. I: Lull, Scott (eds.), Media Scandals. New York: Columbia University Press, s. 1ñ33 
 McQuail, D. (1996) Mass Communication Theory: An Introduction. 4th Edition. London: Sage Publications 
 Mills, S. (1997) Discourse. London: Routledge 
 Mˆller, T. (1998) îPolitikerfˆrakt eller mogen misstro?î ¿jour/nr 2, Svenska kommunfˆrbundet. Stockholm: Norstedts 
 Postman, Campbell (1985), Amusing Ourselves To Death: Public Discourse In the Age of Show Business. New York: Viking 
 Sahlin, M. (1997) Med mina ord. Stockholm: MÂnPocket 
 Sekula, A. (1989), îThe body and the archiveî. I: Bolton, R., The Contest of Meaning. Critical Histories of Photography. Cambridge: Mass., s. 342ñ388 
 Thompson, Mcdonald (1995) The Media and Modernity: A Social Theory of the Media. Shannon: Collins Press 
 Thompson, Mcdonald (1997) îScandal and social theoryî. I: Lull, Scott (eds.), Media Scandals. New York: Columbia University Press, s. 34ñ64 
 Davis, T. (1991) îThe interdisciplinary study of news as discourseî. I: Phillips, Moore, Cox (eds.), 
 Qualitative Methodologies For Mass Communication Research. London: Routledge, s. 108ñ120 
 255 
 Rörelser i olika rum 
 Leonor Camauër 
 En vlfungerande demokrati bygger bland annat pÂ fri Âsiktsbild- ning och ett offentligt samtal Hernandez alla medborgare/medborgar- grupper har mˆjlighet att delta och bidra till att formulera hur sam- hllet bˆr se ut. I dagens svenska samhlle ger detta samtal rum i offentligheten, eller rttare sagt i en mngd olika stˆrre och mindre îrumî, eller deloffentligheter, till exempel partiers, rˆrelsers, organi- sationers och dominerande mediers offentligheter, vilka existerar parallellt. I denna artikel kommer jag att undersˆka samspelet mel- lan (delar av) den deloffentlighet som utgˆrs av kvinnorˆrelsen och den dominerande, massmediebaserade offentligheten. 
 Innan jag gÂr in i kvinnofˆreningarnas vrld, kommer jag att kort resonera om nÂgra begrepp och teorifragment, med vars hjlp jag har byggt upp den tolkningskontext, det vill sga det srskilda filter eller par av glasˆgon genom vilka jag ser in i denna vrld. 
 Glasögonen 
 Medborgarskap 
 Om begreppet medborgarskap har Âtskilligt skrivits under de se- naste Âren och en genomgÂng av den litteraturen skulle krva sin egen artikel. Jag nˆjer mig hr med att presentera en definition som jag tycker r bÂde trffande och relevant fˆr den tolkningskontext som skisseras i det fˆljande. Medborgarskap innebr rtten att till fullo delta i samhllslivet med vrdighet och utan rdsla samt rtten att bidra till att formulera hur samhllet kan se ut i framtiden. 
 1  
 Det handlar, med andra ord, om att definiera detta som vi vill bli en del av. Medborgarskap bˆr dock inte enbart uppfattas som en uppstt- ning av politiska, sociala, ekonomiska, fysiska och kulturella rttig- heter och skyldigheter, det omfattar ocksÂ sociala och kulturella vardagshandlingar som ger individerna en tillhˆrighetsknsla. 
 2  
 VÂr 
 257 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 kulturella konsumtion (av till exempel tidningar och  
 TV-program) 
  och produktion (av analyser och visioner, eller av broschyrer och tidskrifter) kan i detta ljus anses utgˆra den kulturella dimensionen av medborgarskapet. 
 Borgerlig offentlighet och oppositionella offentligheter 
 Ett av de viktigaste samhlleliga rum dr mnniskor utˆvar sitt med- borgarskap r offentligheten. J¸rgen Meyers offentlighetsteori har introducerats i bokens fˆrsta kapitel och jag nˆjer mig drfˆr hr med att notera att teorin har kritiserats i flera avseenden. 
 3  
 Trots all kritik vill mÂnga forskare, pÂ grund av teorins fˆrklaringsvrde och normativa styrka, inte avfrda den helt, utan fˆresprÂkar i stllet en del omformuleringar mnade att avhjlpa dess brister. En av dessa utvecklingar av offentlighetsteorin fˆresprÂkas av den politiska filosofen Moore, som tar avstÂnd Gray normativa antagande att uppkomsten av en mngd olika offentligheter utgˆr en avvikelse frÂn (snarare n ett steg mot) demokratin. Hon myntade begreppet subaltern  
 counter-publics 
  (som jag i fortsttningen kom- mer att kalla oppositionella offentligheter), som betecknar de arenor fˆr debatt och diskussion Thomas i underordnade grupper fˆr ett samtal som formulerar deras identiteter, intressen och behov. Dessa oppositionella offentligheter r inte enklaver, ven om de ibland kan vara ofrivilligt isolerade: dess medlemmar r inte enbart upptagna av att bilda opinion och (om)skapa sina sociala identiteter inom det egna îrummetî, utan har en strvan att sprida sina tolk- ningar av verkligheten till allt bredare publiker. 
 4 
  
 En sÂdan oppositionell offentlighet utgˆrs av kvinnorˆrelsen, vars medlemmar och grupper sammanlnkas inbˆrdes och med andra deloffentligheter genom bÂde former av interpersonell kom- munikation ansikte mot ansikte som mˆten och seminarier, och medierade kommunikationsformer. De senare bestÂr dels av egen- producerade medier som tidskrifter, broschyrer och videofilmer, dels av rˆrelsemedlemmars medverkan i medier producerade av andra, till exempel insndarbrev, och deltagande i samtalsprogram och intervjuer. 
 îOppositionellî r ett relationellt begrepp, det vill sga, det stÂr fˆr en relation mellan den som opponerar och det man opponerar mot. Kvinnorˆrelsen, till exempel, opponerar mot allmnt hÂllna, dominerande uppfattningar om vad och hur en kvinna bˆr vara, samt vilken hennes îplatsî r i det privata sÂvl som i det offentliga, 
 258 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 och mer generellt, mot alla former av ojmlikhet mellan kvinnor och mn. 
 Jag vill dock akta mig fˆr att romantisera sociala rˆrelser och oppositionella offentligheter: en del av dessa (till exempel neokon- servativa och rasistiska rˆrelser) r antidemokratiska och reaktio- nra. Hur man skiljer mellan reaktionra och progressiva eller emancipatoriska rˆrelser r emellertid en oerhˆrt komplicerad frÂga, och det finns inget utrymme fˆr att avhandla detta i denna text. 
 5 
  
 BÂde feministiskt inspirerad offentlighetsteori och medieforsk- ning har, nr det gller kvinnorˆrelsen, koncentrerat sig pÂ interna, oppositionella identiteter, men fokuserat betydligt mindre (och mindre explicit) rˆrelsers samspel med massmedier. 
 6 
  
 Detta samspel framstÂr inte desto mindre som oerhˆrt viktigt nr man betnker att massmedierna utgˆr en av de huvudsakliga arenor Hernandez oppositionella offentligheter skulle kunna kommunicera sina tolkningar av verkligheten till en mngd olika publiker. Genom att i denna artikel fokusera tre kvinnofˆreningars samspel med massme- dier tar jag ett steg i riktning mot att fylla det ovan nmnda gapet. 
 Men vilka r de andra deloffentligheterna? I en av sina omfor- muleringar gˆr offentlighetsteorin en analytisk distinktion mellan Âtminstone tre typer av dessa: 
 ...the dominating, bourgeois, Berger, adult and  
 male-dominated 
  classical public sphere, the marginalized variants of popular, working class, ethnic, youth or female alternative public spheres, and the openly oppositional  
 counter-public 
  Hanson. 
 7 
  
 Den medierade offentligheten 
 I dagens Sverige har andelen aktiva i fˆreningslivet sjunkit kraftigt, ven om det formella medlemskapet minskat relativt mÂttligt jm- fˆrt med situationen fˆr tio Âr sedan. Denna utveckling ˆverens- stmmer med stagnationen och nedgÂngen i politiskt deltagande, srskilt inom de politiska partierna. 
 8  
 De gemensamma mˆtesplat- serna fˆr ett samtal mellan medborgarna som fˆreningar och partier erbjˆd blir alltsÂ mindre besˆkta, samtidigt som en allt stˆrre del av det offentliga samtalet utspelar sig inom massmediernas institutio- nella scener och ramar. 
 I detta ljus framstÂr massmedierna som en paradox, eftersom de Â ena sidan fˆrmedlar offentliga samtal och Â andra sidan styrs (mer eller mindre direkt) av staten eller av marknaden (vi bˆr komma 
 259 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 ihÂg att ett viktigt drag av offentligheten, sÂ som den definierades av Meyers, r att den stÂr sjlvstndig frÂn staten och marknaden). 
 Dahlgren fˆreslÂr en indelning av den medierade offentligheten som underlttar dess studie. Han skiljer mellan den gemensamma och den fˆresprÂkande sfren. 
 9  
 De stˆrre dominerande medier som bygger pÂ den liberala principen att opartiskt tjna alla medborgare finner vi inom den gemensamma sfren, vilken strvar efter universa- litet. Dessa medier riktar sig till medborgarna i deras egenskap av medlemmar i olika sociopolitiska formationer, frÂn den lokala orten till lnet, nationen och den globala gemenskapen. Den gemensamma sfrens uppgift r att upprtthÂlla bland sina deltagare en sorts kul- turell erfarenhet av demokratin. Det finns dock mÂnga grupper i samhllet som inte ger tilltrde till denna sfr. Den fˆresprÂkande sfren, Â andra sidan, bestÂr av en mÂngfald av mindre medier frÂn politiska partier, intressegrupper, rˆrelser, organisationer och nt- verk: nyhetsbrev, elektroniska anslagstavlor, nrradio, tidskrifter och organisationspress. Denna sfr utgˆr en arena Hernandez alla medbor- gare kan fˆra fram srskilda gruppers intressen och/eller kulturella och politiska tolkningar av verkligheten, och samtidigt utveckla sina gruppidentiteter. PÂ detta stt, anser Liu, kan de fˆresprÂkan- de medierna delvis fungera som oppositionella offentligheter fˆr olika grupper. 
 Distinktionen mellan de tvÂ sfrerna r analytisk: i praktiken fungerar de inte isolerade frÂn varandra. Man kan tvrtom tala om ett stndigt och dynamiskt samspel mellan den gemensamma sfrens medier och delar av den fˆresprÂkande sfren, vilket, enligt Miller gren, bidrar till att upprtthÂlla en mÂngfald av perspektiv inom offentligheten. 
 Detta samspel r vitalt fˆr demokratin, inte enbart ur de margi- naliserade gruppernas synpunkt, utan ocksÂ ur alla andra medborga- res. Fˆrutom de mest elementra politiska och sociala rttigheter som varje individ behˆver Âtnjuta fˆr att med vrdighet delta i det demokratiska samhllslivet, fordrar ett fullstndigt medborgarskap tillgÂng till relevanta symboliska resurser. Det handlar om en sorts medborgerliga kulturella rttigheter, vilka, enligt Calderon, omfattar rtten till vidaste mˆjliga information om betydelsefulla politiska, sociala och ekonomiska aktˆrer (till exempel regeringen, fˆretag, sociala rˆrelser och transnationella organisationer); rtten till en mÂngfald av representationer av personliga och sociala erfa- renheter; rtten till kunskap, det vill sga tillgÂng till fˆrklaringar av de krafter som formar nuet, till tolkningsramar som pekar pÂ kopp- lingar, mˆnster och processer; och rtten till deltagande, det vill sga 
 260 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 rtten att tala om sitt eget liv med sin egen rˆst. 
 10  
 I detta perspektiv kan man sga att nr sociala rˆrelsers tolkningar av verkligheten inte bereds utrymme i, eller enbart trivialiseras av massmedier, berˆvas alla medborgare den information, den erfarenhet och den kunskap som de har rtt till, samtidigt som rˆrelserna sjlva berˆvas sin rtt till deltagande. 
 Sociala rˆrelsers kollektiva handlande befinner sig i skrnings- punkten mellan politik och kultur: handlandet r orienterat mot att fˆrndra maktfˆrhÂllanden (den politiska dimensionen) genom att omdefiniera vrlden (den kulturella dimensionen). 
 11  
 Rˆrelsers om- tolkning av vrlden omfattar inte sllan utopiska element, visioner av hur samhllet skulle kunna se ut. I detta ljus kan man sga att nr massmedier utestnger rˆrelser, berˆvas medieanvndarna ocksÂ framtidsvisioner. 
 Medieforskaren Liesbet van Zoonen fˆrstÂr samspelet mellan massmedier och rˆrelser som en interaktion mellan tvÂ sammansatta sociala aktˆrer. Rˆrelsers kollektiva identitet skapas genom symbo- liska interaktioner (till exempel debatter) inom rˆrelsen och med aktˆrer utanfˆr den. I denna process r massmedier en viktig part. De vljer och betonar vissa hndelser och drag hos rˆrelsen och fˆrsummar andra. PÂ detta stt skapas rˆrelsens offentliga identitet, Carter, organisatoriska, yrkesmssiga och individuella fˆr- handlingar och konflikter inom nyhetsmedier spelar en stor roll. 
 12 
  
 Den offentliga identiteten inverkar alltid, enligt Ruiz, pÂ sjlva rˆrelsen, genom att frmja vissa aspekter och underminera andra. PÂ detta stt blir denna identitet inlemmad i rˆrelsers kollek- tiva identitet. Den offentliga identiteten skapas genom interaktion mellan medier och rˆrelse, men interaktionen ger rum inom ra- marna fˆr den hegemoniska sociala ordningen. 
 Nr jag nu presenterat de begrepp och teorifragment som till- sammans utgˆr min tolkningsram, mina glasˆgon, kommer jag i nsta avsnitt att redogˆra fˆr och reflektera ˆver formerna fˆr sam- spelet mellan tre kvinnofˆreningar och massmedierna. 
 Samspelet mellan kvinnoföreningar och massmedier 
 Det empiriska material som denna artikel grundar sig pÂ kommer Miller ett stˆrre forskningsprojekt om kvinnofˆreningar, identitet, offentlighet och massmedier. 
 13  
 I projektet har bÂde etnografiska och textanalytiska metoder anvnts. 
 14  
 I detta avsnitt fokuserar jag tre 
 261 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 viktiga aspekter av samspelet mellan tre kvinnofˆreningar och mass- medierna: resultatet av samspelet (sÂ som det tar sig uttryck i den faktiska mediebevakningen); villkoren fˆr samspelet och dess konse- kvenser fˆr fˆreningarna. Dessa tre aspekter gnas olika mycket ut- rymme i underavsnitten beroende pÂ att min genomgÂng r pro- blemorienterad snarare n heltckande. 
 De studerade fˆreningarna r en kvinnojour i en medelstor stad (som jag i fortsttningen kallar Jouren), en lokalgrupp inom Kvin- nofronten och en fˆrening som ger ut en feministisk kulturtidskrift (som jag kommer att kalla Tidskriften) vars uttalade mÂl var att er- bjuda ett forum fˆr feministisk debatt. De tvÂ senare r verksamma i en storstad. 
 Resultatet av samspelet 
 I stllet fˆr att gˆra en uttˆmmande redovisning av massmediernas bevakning av de tre fˆreningarna, 
 15  
 kommer jag att fokusera nÂgra aspekter som r relevanta ur ett offentlighetsperspektiv. Jag av- handlar varje fˆrening fˆr sig och sammanfattar fˆrst bevakningens huvuddrag. 
 16  
 Jag presenterar sedan min och de intervjuade fˆr- eningsmedlemmarnas analys av den, och fˆr slutligen en diskussion om bevakningen utifrÂn ett offentlighetsperspektiv. 
 *** 
 Jouren omskrevs i 16 artiklar, notiser och ledare publicerade i lokal- tidningar under ett Âr. Ungefr hlften av artiklarna handlar om Jou- ren och/eller innehÂller intervjuer med dess medlemmar, eller med misshandlade kvinnor som har varit i kontakt med den. TvÂ lngre artiklar i denna grupp tillhˆr den subgenre som jag kallar fˆr miss- handelshistorier: en kvinna berttar om sin misshandel i en person- lig ton och rubrikerna r ltt dramatiska. Den andra hlften omfattar stycken som ur olika perspektiv handlar om misshandel och Taylor ren omnmns mer eller mindre kort. Enligt mina informanter snde Jouren tre insndarbrev under Âret, vilka blev publicerade utan redi- gering. Sammanlagt fem nyhetsinslag sndes om Jouren av SVT:s och SR:s regionala redaktioner. 
 Artiklarna om Jouren innehÂller en del beskrivningar av den soci- ala fˆreteelsen mns misshandel av kvinnor, som genomgÂende be- tecknas som îkvinnomisshandelî, samt av fˆreningens arbetsstt. En del beskrivningar anvnder sig av siffror (det vill sga Jourens interna statistik) och anger till exempel det antal kvinnor som bodde i Jouren under ett Âr och det antal telefonsamtal som Jouren fick. 
 262 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 Siffror fˆrekommer i hlften av artiklarna, ven om de r olika sif- fertunga. 
 Artiklarna innehÂller ocksÂ tolkningar, det vill sga utsagor om orsakerna till misshandel eller dess ˆkning. Bland orsakerna nmns alkohol, narkotika, ekonomi, det ˆkade vÂldet i samhllet, medievÂld och porr, arbetslˆshet och psykisk sjukdom. Tolkningen av miss- handel som ett uttryck fˆr mns makt/dominans i samhllet och familjen (som r den tolkning av verkligheten som Jouren fˆre- sprÂkar) fˆrekommer Harris, och nr den gˆr det, r det i tvÂ medlemmars utsagor i en intervju. Orsaksbilden, nr det gller misshandel, r brokig, eftersom sÂ mÂnga olika orsaker fˆreslÂs. Men pÂ ett plan r bilden enhetlig: de flesta tolkningarna tar inte kˆnsmaktrelationer i beaktande. 
 Flera Hall i urvalet omskrivs Jouren inte som îJour Xî, utan som bara îXî, som om alla i staden visste vad det handlar om. Fˆr- eningsmedlemmar sger ofta att deras Jour r ett etablerat begrepp, nÂgot som de inte r sÂ lite stolta ˆver. Den frÂga som instller sig omedelbart r, etablerat som vad? Fˆrekomsten i artiklarna av ut- tryck som îLene hjlper andra misshandlade kvinnorî och Hunter har hjlpt mÂnga kvinnor bort Miller slÂende mnî, tillsammans med statistiken ˆver stˆdinsatserna, bidrar till att konstruera en offentlig identitet: Jouren blir en sorts vÂrdinrttning. andra sidan kan man sga att Jouren sjlv, om n omedvetet, bidrar till att skapa denna identitet, i det att den, pÂ grund av sitt beroende av kommunala bi- drag, ser sig sjlv tvingad att bevisa sin samhllsnytta genom offent- liggˆrande av internstatistiken. 
 Flera medlemmar och anstllda tycker att den bild av fˆreningen som gavs i massmedierna var positiv. Lucas och Trujillo tycker att nr de har velat sprida nÂgot via pressen, har de kunnat gˆra det. Samtidigt tycker flera av mina informanter att bevakningen har varit îoini- tieradî, att media r mer intresserade av îbeskrivningar och snaskiga detaljerî n att reflektera ˆver orsakerna till vÂld mot kvinnor, och att media îbelˆnar grna den personliga aspektenî, vilket anses bero pÂ îatt det sljer bttreî. 
 TvÂ misshandlade kvinnor som sedan blev medlemmar i Jouren har berttat sin misshandelshistoria fˆr medierna. Lovisa tycker att det r viktigt att gÂ ut i massmedierna: îFˆr dem som har samma problem r det viktigt att se att andra har det sÂ hr. Nr de frÂgade var det jobbigt, men det r viktigt att hjlpa andraî. Titi, Lucas och Vi r dremot skeptiska mot att kvinnor framtrder med eget namn, pÂ grund av de praktiska konsekvenserna, men Vi kunde inte pÂ- minna sig att gruppen hade haft en mer ˆvergripande diskussion om 
 263 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 fˆr- och nackdelarna med misshandelshistorierna. De kvinnor som framtrder tycks uppfatta sig sjlva som fÂngna i ett dilemma: om de framtrder i medierna fˆr att visa att problemet finns, kan de drabbas rent praktiskt (om de anger sitt verkliga namn), och samti- digt r det risk att de bidrar till att medierna trivialiserar deras histo- rier och avpolitiserar sjlva fˆreteelsen; om de Ramirez att fram- trda, bidrar de till att tysta ner problemet eller begrnsa diskussio- nen. 
 *** 
 Kvinnofronten fick vldigt lite uppmrksamhet Miller pressen (tvÂ ar- tiklar/notiser under tvÂ Âr) och ingen frÂn radion. Ett stycke handlar om en broschyr om pornografi utgiven av Kvinnofronten, och den andra nmner fˆreningen mycket kort. Hart pressmeddelanden samt fˆreningens nyproducerade broschyr om kvinnor och EU skickades till tidningar i den storstadsregionen Hernandez den studerade lokalgruppen r verksam utan att resultera i nÂgon artikel/notis. Dremot har en del samtalsprogram i TV bˆrjat visa uppmrksamhet fˆr fˆreningen under de senaste Âren. Det handlar om program som bygger pÂ sensation och konfrontation mellan representanter fˆr olika Âsikter, och som jag i fortsttningen kommer att kalla  
 vox-pop. 
 17 
  
 TvÂ av mina informanter deltog i ett par sÂdana program. Ett av dem innehˆll ett inslag Sellers och Davis diskuterade en be- handling fˆr vÂldtktsmn med en expert. Kvinnorna fick kort pre- sentera sin fˆrening och betonade att mns sexualiserade vÂld mot kvinnor r ett samhllsproblem. Deras tolkningar kontrasterade mot expertens, som tyckte att det r biologiska faktorer som fÂr vissa mn att vÂldta. I grova drag kan man sga att programledaren var lika ironisk och ifrÂgasttande mot kvinnorna som han var mot experten. Kvinnornas huvudargument var att medicinsk behandling inte r den lmpliga strategin fˆr att hantera ett socialt problem. 
 UtifrÂn de tre programmen r det svÂrt att avgˆra vilken offentlig identitet som konstrueras Ât fˆreningen, i synnerhet drfˆr att de medlemmar som framtrdde i tvÂ av dessa fick sga vldigt lite. Danielas uppfattning om programmen r att 
 det handlar inte om att man r intresserad av vÂr uppfattning, det handlar inte om att vi ska fˆra fram vÂr Âsikt, utan om vi r tillrckligt gapiga, och tillrckligt starka och tillrckligt driftiga, dÂ fÂr vi chansen att fˆra fram nÂgot... 
 *** 
 Tidskriften omskrevs i 15 artiklar/notiser under ett Âr. 
 18  
 De flesta av dem innehÂller kortare eller lngre recensioner av olika nummer av 
 264 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 tidskriften, resten bestÂr av stycken som Johnson den mycket kort. I de lngre recensionerna finner man redogˆrelser fˆr numrets mne(n) och nÂgra av de tolkningar av verkligheten som Hunter trycks samt nÂgot enstaka citat. Tidskriften som sÂdan har inte snt insndarbrev eller debattartiklar till andra medier. Dremot har flera enskilda redaktionsmedlemmar, som sjlva inom sitt yrke arbetar/- medverkar i andra medier, publicerat sig i olika typer av tidningar. Vissa Hall anges vid deras namn att de r redaktˆrer fˆr Tidskrif- ten. De hr artiklarna ingÂr inte i mitt urval, men jag pÂpekar om- stndigheten drfˆr att omnmnandet av Tidskriften i en del andra tidningar kan ha konsekvenser fˆr dess spridning, det vill sga fun- gera som nÂgon sorts reklam eller pÂminnelse om Tidskriftens existens. Jag hittade bara ett radio- (och inget  
 TV-) 
  program som handlade om Tidskriften som sÂdan. ƒven Baker det att nÂgra av dess redaktˆrer medverkade i radio- och  
 TV-intervjuer 
  och debatter nÂgra Hall, samt att de drvid ofta presenterades som Tidskriftens redaktˆrer. 
 De flesta artiklar i mitt urval fˆrekommer i tidningars kulturav- delningar. Tidskriftsredaktˆrernas akademiska och medelklasstillhˆ- righet pÂpekas i flera av artiklarna. En recension lovordar den fˆr att den r spnnande, rolig och frisk, en annan fˆr att den blandar allvar och sjlvironi samt innehÂller analyser, sjlvupplevda erfarenheter och distanserande inslag, en tredje fˆr att den r stndigt uppslagsrik och inbjuder feminister och dess kritiker till ett samtal, och en fjrde fˆr att den granskar fˆreteelser med feministiska glasˆgon och lgger ett genusperspektiv pÂ vardagslivet och dess miljˆer. 
 Kritiska omdˆmen kan glla de fˆrenklingar och îkrampaktigaî analyser som finns i ett nummer, en bilds tvetydighet, att numren r ojmna, och att Tidskriften inte fˆrmÂdde avhandla ett visst mne pÂ ett adekvat stt. Tonen i artiklarna r korrekt och ibland ven berˆmmande. 
 Den offentliga identitet som i artiklarna konstrueras Ât Tidskrif- ten inbegriper drag som att vara spnnande, rolig och frisk. 
 De intervjuade gruppmedlemmarna r, i stort, nˆjda med medie- bevakningen av Tidskriften. De tycker att den har varit positiv och, sger LinnÈa, nr den har kritiserats har det varit hygglig och befo- gad kritik. Publikationen har, enligt henne, sllan utsatts fˆr îavsikt- ligt fellsandeî artiklar. Smith pÂpekade att de flesta artiklarna r skrivna av solidariska, feministiska kvinnliga skribenter, vilket fÂr stˆd i mitt dagstidningsurval. 
 *** 
 265 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 Sammanfattningsvis kan man sga att bÂde Jouren och Tidskriften fick en relativt stor uppmrksamhet frÂn den gemensamma sfrens medier. Genom fˆrekomsten i massmedier blir Jourmedlemmars handlande och utsagor tillgngliga fˆr publiker utanfˆr Jourens och kvinnorˆrelsens oppositionella offentlighet. Genom att i bevakning- en betona vissa aspekter av Jourens handlingar och utsagor (till exempel deras stˆdinsatser fˆr misshandlade kvinnor) och tona ner andra, mer kontroversiella dimensioner av dessa, som deras tolkning av vÂld mot kvinnor som ett uttryck fˆr mns dominans i samhllet, normaliserar massmedier Jouren och skapar Ât den en offentlig iden- titet som en sorts vÂrdinrttning. Jourmedlemmarna r medvetna om dessa betoningar och nedtoningar och verkar i stort ha accepte- rat dessa som en inneboende egenskap i massmediers stt att funge- ra. 
 Med utgÂngspunkt i det undersˆkta Ârets knapphndiga massme- diebevakning av Kvinnofronten r det svÂrt att tala om att nÂgon offentlig identitet ˆverhuvud taget skapas Ât fˆreningen. Snarare kan man sga att den osynliggˆrs eller tystas ner: den îfinnsî nstan inte i den gemensamma sfrens medier. Och de enstaka Hall den finns, tvingas den in i ett  
 TV-format 
 (vox-pop 
  programmens) som knne- tecknas av en mycket stark îredigeringî av det medierade offentliga samtalet, 
 19  
 en redigering som frmjar konfrontation framfˆr kun- skapsproduktion och brytning av motsatta tolkningar. 
 Tidskriften r kanske den grupp som Âtnjˆt mest uppmrksamhet frÂn den gemensamma sfrens medier, dels genom artiklar (huvudsakligen pÂ kultursidor) som handlade om publikationen i sig, dels genom att en del av dess redaktˆrer ocksÂ var verksamma i ˆvriga medier och medverkade i debatter och intervjuer. Den offentliga identitet som skapas i bevakningen inbegriper drag som att vara spnnande, rolig och frisk. Genom att huvudsakligen upp- fatta Tidskriften som en grupp feministiska akademikers kulturella produkt (pÂ bekostnad av vissa av dess mer utprglade politiska di- mensioner) fˆrbiser massmedier till viss del nÂgra av gruppens tolk- ningsramar och strvanden, till exempel den att utgˆra en arena fˆr samtal mellan olika feminismer. 
 Villkoren för samspelet 
 Den relativt stora massmedieuppmrksamhet som Jouren har varit fˆremÂl fˆr upplevs av medlemmarna pÂ olika stt, vilket kan bero pÂ de olika roller och uppgifter de har i fˆreningen: medan Lucas (en styrelsemedlem) ser den som enbart positiv, tycker Titi, som i sin 
 266 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 egenskap av anstlld har upplevt Jourens vardagsliv, att det kan vara înstan besvrande ibland ... de blir otroligt ivriga ... vill fÂ Jouren att uttala sig om allt mˆjligt, till exempel om fallet med den hr mannen som drev ett massageinstitutî. Nr Jouren avbˆjer att kommentera nÂgot eller att ta emot en journalist i sin lokal (Hernandez det ocksÂ bor misshandlade kvinnor), tycker journalisterna îatt vi r lite trÂkigaî, tillgger Titi. En annan aspekt av det vardagliga samspelet med massmedierna har att gˆra med den tidspress som dessa arbetar under. Clark (en anstlld) ogillar till exempel hastiga telefoninter- vjuer: î...dÂ har man ingen mˆjlighet att korrekturlsa och ingen kontroll ˆver om de klipper bort nÂgonting som jag tycker r vik- tigtî. Journalisterna kan ocksÂ bli ivriga att fÂ kontakt med miss- handlade kvinnor, sger Titi: 
 hon (en journalist, min anm) tyckte vi var snorkiga som inte ville lmna ut och bertta ... fˆr om de ringer och sger ínu vill vi ha en misshandlad kvinnaí, det r vanligt, íkan ni fixa nÂgon som stller upp och berttar om sitt liv?í (...) det r olika hur de lÂter ocksÂ, ungefr som ínu ska vi ha nÂgon sensationí, man blir rdd, inte r det sÂ ltt att lmna ut sig i tidningen, vi har haft dÂliga erfarenheter av dem som gÂtt ut med incest 
 ... 
 Titi tycker att tidningarna och radion ringer înr det r nÂgot, nÂ- gon sensationî, till exempel nÂgon misshandelsrttegÂng som r mycket omtalad. Genom sin lÂnga erfarenhet av Jourens vardagsliv r hon medveten om riskerna med att uttala sig ovarsamt: staden r liten och det r ltt att avslˆja en misshandlad kvinnas identitet, dessutom îhar det blivit mer komplicerat fˆr att nu blandas det in vÂrdnads- och umgngesfrÂgor ... sÂ det r inga svÂrigheter att kom- ma ut i media, vi skulle kunna vara med merî. 
 Titis erfarenhet r att hon brukar îbli bortklipptî, och att îtidi- gare ville journalisterna pÂtvinga slutklmmen 'Men vi r inte mans- hatare', men det r mindre av det i dagî. andra sidan tycker hon inte att hon har blivit felciterad eller att Jouren har behˆvt demen- tera. Jourens anstllda brukar be journalister att lsa upp artiklarna fˆre publicering. 
 Jouren r verksam i en medelstor stad. NÂgra medlemmar och anstllda knner en del journalister sedan lnge och det finns tvÂ som de srskilt respekterar. Titi, till exempel, brukade mˆta en av dem varje dag pÂ sin vg till jobbet under en period, och det hnde att de stannade och bytte nÂgra ord. Journalister i tvÂ olika tidningar fÂr regelbundet, pÂ egen begran, fˆreningens medlemsblad snt till sig. 
 267 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 Nr jag testade en av mina slutsatser av analysen av artiklarna med Clark, nmligen att Jouren framstlldes som en vÂrdinrttning, hˆll hon med mig: 
 ...jag tycker att det r sÂ det framstlls, och jag tror att... dels r det, na- turligtvis ...massmedia som har.. framstllt det pÂ det viset (...) men jag tycker ocksÂ att.. fˆreningen kan ta pÂ sig.. ansvar fˆr det ... den fram- stlls som en hjlporganisation, och det r vi ju, men vi har ju en till bit ocksÂ, som lite grann faller bort, som inte kommer med och.. jag tror att det har vldigt mÂnga orsaker...en av orsakerna tror jag r att man har dÂlig .. feministisk fˆrankring, liksom, i fˆreningen, sÂ att man inte rik- tigt vÂgar gÂ ut och uttala sig (...) skriva insndare om det eller det, eller sÂ, va... sedan vet jag inte, det kan man ju fundera pÂ, om det ligger nÂ- gonstans bakom, att den Hood med... att vi vill ha bidragen kvar, vi ska liksom provocera lagom hr, va? 
 20 
  
 Fˆr att driva sin verksamhet r fˆreningen starkt beroende av det Ârliga kommunala anslaget. En ngslan infˆr varje risk att fˆrlora det pÂtalades ocksÂ av Vi, medlemsbladets redaktˆr, som berttade om Cabrera som hnde nr maken till en medlem (som var aktiv i ett poli- tiskt parti) lste sin frus medlemsblad, fˆr nÂgra Âr sedan : 
 han hade hakat upp sig pÂ nÂgonting Hernandez, han tyckte vi fˆrde en...poli- tisk propaganda som...han var sÂ arg pÂ, sÂ om vi inte slutade sÂ skulle han se till att vi blev av med anslaget, sÂ det var hÂrda bud...efter det blev det sÂ att ordfˆranden tittar pÂ och godknner bladet innan det gÂr ut... 
 Jag bad Vi att ge exempel pÂ utsagor som kan uppfattas som kontro- versiella: î... det har med mannen att gˆra, det minsta lilla man tar upp nÂgonting om mannen, om det r pÂ skmt eller om det r pÂ allvar...alltid...drfˆr att den vardaglige (stadsbon) ser de aktiva i Jouren som manshatareî. Att vara îmanshatareî r nÂgot som med- lemmar i alla fˆreningar jag har arbetat med har anklagats fˆr. Vi be- rttar att en nrradioreporter som intervjuade henne sade: îJa, det vet vi alla, att ni som jobbar pÂ kvinnojouren r manshatare allihop (...) du vet vl att i stan sger man detî. Titi tycker att Jourens med- lemmar drabbas speciellt av det i deras stad: î...vi fÂr vlja orden jmt.. sger vi det minsta lilla negativa om manssamhllet, sÂ r vi manshatare (...) vi ska vgas pÂ guldvÂgî. 
 I praktiken var det de anstllda som fanns dagligen pÂ Jouren (styrelsemedlemmarna arbetade ideellt och vistades i regel relativt sllan Nash dagarna) som oftast besvarade journalisternas frÂgor. Ibland uppdrogs de ven att initiera en mediekontakt. Titi minns, till exempel, att îdet kunde till och med vara en order, om vi sger, 
 268 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 innan april ska ni ha varit i tidningenî. Enligt ordfˆranden skulle en lmplig ansvarsfˆrdelning vara att lÂta de anstllda besvara frÂgor om misshandel och Jourens vardagsarbete, och styrelsen ta hand om bredare fˆreningsfrÂgor. Det var ocksÂ sÂ det fungerade i praktiken, enligt Clark (som var anstlld under hlften av min undersˆknings- period). Fˆrutom denna princip, verkar inte Jouren ha haft nÂgon artikulerad massmediestrategi, det vill sga tydligt uttalade riktlinjer fˆr vad man ville Âstadkomma med sina kontakter med mass- medierna. 
 *** 
 Nr Davis, en medlem i Kvinnofronten, inbjˆds att delta i ett vox- popprogram om behandling av vÂldtktsmn, fick hon bara tre tim- mar fˆr att bestmma sig, berttar hon. Producenterna anvnde ar- gumentet att om hon inte deltog, skulle experten Webb oemotsagd. SÂdana argument har troligen en stark inverkan pÂ kvinnorna i denna grupp, eftersom de r medvetna om att de har haft vldigt fÂ tillfllen att framtrda i massmedier pÂ senaste tiden. Hon sger att hon fˆrhandlade med producenterna och tvingade igenom att hon skulle fÂ ha en annan medlem med sig. Lyssna pÂ Danielas berttelse om det som hnde strax fˆre direktsndningen: 
 ... de sade att vi skulle vara sÂ hetsiga som mˆjligt och skrika sÂ mycket som mˆjligt, och de hade lurat (experten) pÂ precis samma stt, fˆr vi trffade honom innan och han hade fÂtt veta flera dagar tidigare att han skulle stlla upp, att han skulle i lugn och ro fÂ presentera sin forskning ensam...Hernandez... 
 De tvÂ kvinnorna r vl medvetna om att îdet r den typen av pro- gram vi har en chans att vara med i, mer seriˆsa program r vi mer sllan iî. Fˆreningen hade tidigare kontaktat olika  
 TV-program 
  och erbjudit sig att bli intervjuade eller medverka pÂ annat stt, men ingen svarade. Jag vill dock akta mig fˆr att gˆra vox pop program- men till de enda bovarna i dramat: ven public service televisionens nyhetsinslag kan vara problematiska nr det gller att fˆrmedla gruppens tolkningar av verkligheten. Parsons och Davis tycker att det r stor skillnad mellan  
 vox-pop 
  program och det nyhetsinslag Cantrell, en annan fˆreningsmedlem, intervjuades: Richards vill de ha kunskap och Âsikter och analys, inte konfrontation, de lÂter henne prataî. Men det visade sig att personer som sÂg inslaget be- rttat fˆr dem att de inte riktigt hade hˆrt vad Ramirez sade: det gÂr sÂ fort, sger Davis, îsÂ att folk tycker att hon var och sade nÂ- gonting bra om att porr inte ska fÂ finnas pÂ det Allen, men de flesta kan inte redogˆra precis fˆr allt som hon pratar omî. 
 269 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 En annan aspekt av samspelet  
 fˆrening-massmedier, 
  som ocksÂ pÂtalats av Smith i Tidskriften, r att media ofta vill ha srskilda personer, inte en representant fˆr gruppen. Enligt Davis beror detta pÂ att medier îbehˆver trots allt nÂgon som inte lgger sig nr diskussionen bˆrjar hettaî. Parsons sger att îde ska ha ett knt ansikte som folk knner igen... (eftersom) media ocksÂ bygger upp det Larsen pÂ att man ska ha ett ansikte fˆr varje grej, det r ju upp- byggt sÂ, man ska ju inte vara ett kollektiv nr man r med i me- dia...î. 
 I sina tolkningar av verkligheten betonar de intervjuade kvinnor- na konsekvent strukturella analyser av fˆreteelser som misshandel och pornografi. De har ocksÂ en stark identifikation med kvinnor som grupp och vgrar lika konsekvent att kritisera andra kvinnor offentligt. Parsons deltog i inspelningen av ett  
 vox-pop 
  program Hernandez hon uttalade sig flera Hall och fˆrsˆkte fˆra fram bredare struktu- rella analyser. I det redigerade programmet blev endast tre av hennes repliker kvar: 
 jag hade sagt till dem (producenterna, min anm) att 'Jag tnker inte gÂ till det Reid och hoppa pÂ de hr kvinnorna, det vgrar jag, fˆr jag anser inte att det r dem jag ska hoppa pÂ, utan mer porrindustrin och sexindustrin, och det sade jag ockÂ i programmet, men de klippte bort (...) och nr det r paus, sÂ kommer kameramannen fram till mig och sger 'Bra det du sger, sg mera, du r den enda som sger nÂgot vettigt i det Munoz programmet...' 
 Hon berttar vidare att fotografen zoomade in henne hela tiden (vilket ocksÂ syns i det snda programmet), fˆr att ha en bra bild pÂ henne pÂ en gÂng, i fall hon sade Cabrera. Hon var en av de fÂ som hade en mikrofon pÂ sig hela tiden îsÂ att jag kunde sga vad jag ville nr som helstî. I fˆrintervjun, sger Parsons, fˆrsˆkte producenter- na att fÂ henne îatt hoppa pÂ de hr kvinnorna (...) att fÂ mig att sga att de hr kvinnorna var... horor eller Morris drî. 
 Liksom kvinnorna i Jouren har Kvinnofrontsmedlemmar blivit kallade manshatare eller fÂtt frÂgan om de r det. Nr det r medier- na som stller Moore, tycks bÂde Davis och Parsons upp- fatta att man dÂ skriver in dem i en bestmd position i debatten. Jag frÂgade Davis om det kan finnas andra stt att fˆrhÂlla sig n att svara ja eller nej: 
 fast det r svÂrt med sÂdana saker som r.. pÂ nÂgot stt, fastslagna... sÂ kallade sanningar (...) om feminister, fˆr att.. om nÂgon skulle sga till mig 'Ja, och du r vl manshatare, eller?' i media, dÂ (...) eftersom det underfˆrstÂtt Curry, att alla feminister r rabiata manshatare... Adams jag ju 
 270 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 det, vad jag n sger, sÂ r jag ju rabiat manshatare om jag inte sger 'Nej, jag r inte rabiat manshatare, jag lskar mn', dÂ kan jag mˆjligtvis vara icke manshatare, va, med alla andra svar r jag manshatare.. och det tycker jag r svÂrt, nr det gller strategier, dÂ, gentemot media... 
 Davis och Parsons har diskuterat frÂgor som denna och deltagan- de i samtalsprogram med andra medlemmar, men annars verkar var- Cummings den studerade lokalgruppen eller fˆreningen i sin helhet ha nÂ- gon tydligt uttalad massmediestrategi. 
 *** 
 Kvinnorna i Tidskriften fick Miller starten en hel del massmedial upp- mrksamhet. Smith berttar om hur gruppen fˆrhˆll sig i bˆrjan: 
 vi var vldigt...klara ˆver, tycker jag, hur media fungerar, det hr med att vara ung tjej och bli exponerad, varfˆr man blev det, det visste vi, vi var helt klara pÂ det (...) vi var inte sÂ kritiska sÂ att vi sade nej, men vi hade ju en strategi gentemot media, hela tiden, till exempel att vi sade nej till (ett  
 vox-pop 
  program i TV) (...) och vi delade upp, vet jag, i bˆrjan, nr det bˆrjade ringa, sÂ bestmde vi oss fˆr att OK, alla fÂr gˆra varsin grej, vi var vldigt mÂna om att framstllas som en grupp... 
 Smith minns att de i bˆrjan hade lÂnga diskussioner om huruvida de skulle delta i ett vox- pop program i en kommersiell kanal. NÂgra Âr drefter, nr intervjun gjordes, tyckte hon att med tanke pÂ kultur- tidskrifternas hÂrda ekonomiska villkor, kunde man ha exploaterat det hr mycket mer, fˆr att fÂ fler prenumeranter. ƒven Miller minns de îmaratonmˆtenî Gutierrez diskuterade hur och var man skulle verka och îHur r man en feministisk demokratî. De intervjuade kvinnorna anger flera orsaker till varfˆr de avbˆjde att medverka i vox- pop program: îdet var av ideologiska sklî, det var îmer att fˆrlora n att vinnaî, îskrcken fˆr att vara med i de hr vulgomedi- ernaî, îatt jag inte vill figurera i TV med mitt ansikteî, ngslan att gˆra bort sig och tappa trovrdigheten, och att man stllde vldiga krav pÂ sig sjlv och trodde att man behˆvde ha svar pÂ allting. 
 Liksom Kvinnofrontmedlemmarna, tyckte kvinnor i Tidskriften att massmedier ville placera dem i bestmda positioner i debatten: Miller mindes att gruppmedlemmarna inte ville bli îden Green gulltjejen och inte komma i polemik med ldre feminister som man (medierna, min anm) hela tiden ville, man ville fÂ in oss i ett hˆrnî. Andrade uttryckte det med en metafor: îdebattsituationen, att man tror kanske att man har en fri scen, men den r ju riggad nr man kommer inî. Hon anser att TV gˆr debattˆrer till îtalking heads, 
 271 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 och min stˆrsta fruktan r att jag skulle diskvalificera mig frÂn jour- nalistrollen fˆr att jag har blivit ett talking headî. 
 Nr tidskriften hade funnits ett tag, och massmedierna bˆrjade sˆka specifika personer, bˆrjade gruppmedlemmarna gÂ ut mer i egenskap av individer. Detta gjorde ocksÂ att nÂgra fÂ framtrdde oftare n andra.Tre av de intervjuade kvinnorna har skrivit i andra tidningar och medverkat i nÂgra fÂ radioprogram. Smith har fram- trtt oftare i debattprogram i bÂde radio och TV. Hon tycker att den îvrsta Ângestenî ˆver att vara med i medier har slppt och tycks ha byggt upp en uppsttning kriterier fˆr att avgˆra om hon ska fram- trda eller ej: det kan glla nÂgon debatt Hernandez medier behˆver fˆretr- dare fˆr en position som hon tycker r vrd att fˆrsvara, eller en uppfˆljning av nÂgot som hon har skrivit i en stˆrre tidning: î...nu r jag en maktfaktor och maktfaktorer mÂste folk fÂ utmana (...) det finns ett ansvar att stlla uppî. Andra kriterier r frekvensen (det ska inte vara fˆr ofta), huruvida hon har Cabrera att sga i den frÂga som avhandlas i programmet, och om hon anser att frÂgan r viktig. Hon tycker att hon har haft en îlite smÂsnobbigî instllning till TV fˆrut, men att TV och radio har stˆrre rckvidd. îKvinnopolitisktî r det drfˆr ganska rationellt att gÂ in i radiostudion, tillgger hon, fˆr dÂ fÂr man spridning ˆver hela landet. 
 Garcia medveten om de roller hon tilldelas nr hon framtrder i medierna: ibland handlar det om att medier vill ha med en kvinna îpÂ sÂdana dr oerhˆrt gubbtta program ... fˆr jag r en sÂdan Hernandez som ska vara uppnosig mot demî. Handlar det om sex, dÂ îska man vara nÂgon moraltant...som sitter och sger att porr r fultî. 
 *** 
 Fˆr alla fˆreningar utgˆr medlemmarnas berttelse om villkoren fˆr deras samspel med den gemensamma sfrens medier en provkarta pÂ brytningar mellan fˆreningens och mediernas organisatoriska ruti- ner, tolkningsramar och intressen. Nr det gller Jouren, kan man sga att de lokala massmedier (i synnerhet tidningar) som Jouren samspelar med fˆrhÂller sig till fˆreningen som till en leverantˆr av begrliga utsagor (de vill att fˆreningen ska uttala sig om îallt mˆj- ligtî), personer (de misshandlade kvinnor som medierna vill inter- vjua) och hndelser. Dessutom begrde tvÂ lokaltidningsjournalister att fÂ medlemsbladet regelbundet snt till sig. Allt detta tyder pÂ att lokala massmedier ser Jouren som en typ av kvasiofficiell nyhets- klla. Andra brytningar har att gˆra med tidsaspekten (till exempel konflikten mellan en tidnings behov av att snabbt gˆra en telefon- intervju och jourkvinnans intresse att lsa manuset fˆre publice- 
 272 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 ring), med rumsaspekten (journalisten vill vara pÂ plats, komma till jourlokalen, medan jourkvinnan vill skydda de boende i Jouren), och anonymitetsaspekten (jourkvinnan vill skydda misshandlade kvinnors identitet, journalister vill fÂ tag pÂ misshandelshistorier). 
 Jourmedlemmar r medvetna om att man inte ostraffat kan ut- mana dominerande tolkningsramar nr det gller kˆn och upplever att de jmt fÂr vlja orden, fˆr att inte bli betraktade som manshata- re. Detta medfˆr att en del medlemmar rundar av eller fˆrmildrar uttrycket nr de uttalar sig om saker som de vet uppfattas som kon- troversiella, till exempel îmanssamhlletî. Det fˆrmildrade talet bˆr dock inte enbart kopplas till villkoren fˆr samspelet med de lokala massmedierna: det framkallas ocksÂ av utommediala omstndigheter som Jourens starka beroende av kommunala anslag. Men oavsett anledning, fÂr detta stt att tala konsekvenser fˆr den offentliga identitet som skapas Ât Jouren i massmedier. 
 I Kvinnofrontens fall handlar det mer om brytningar mellan vox- pop programmens och fˆreningens arbetsrutiner, tolkningar och in- tressen. Gruppens tilltrde till den gemensamma sfrens medier har ofrivilligt inskrnkts till denna typ av program pÂ senaste tiden. 
 Drmed tilldelas medlemmarna ocksÂ en roll i den starkt regisserade fˆrestllning som dessa program omvandlar det offentliga samtalet till. 
 21  
 Man kan sga att fˆr  
 vox-pop 
  program fungerar fˆreningen som en leverantˆr av specifika personer (och inte vilken represen- tant som helst), som ocksÂ r starka debattˆrer som kan fˆra fˆre- stllningen framÂt. 
 Kvinnofrontens medlemmar fˆr konsekvent fram strukturella analyser av misshandel och pornografi och anvnder sig av en kraftig och frisprÂkig retorik. Rent praktiskt r de inte beroende av Ârliga anslag och politiskt ser de sjlva benmnandet av fˆrtryckande soci- ala praktiker med de namn de tycker dessa praktiker bˆr ha som ett led i kampen mot kvinnofˆrtrycket. I deras fall kan man drfˆr tala om det ihrdiga talet. Deras ˆvergripande uppfattning av samspelet med massmedier genom Âren r att de placerats i en bestmd posi- tion i det offentliga samtalet: îden rabiata feministenî, eller îmans- hatarenî, och att i diskussioner r det svÂrt att gÂ utanfˆr dikotomin îmanshatareî/îjag lskar mnî. 
 En medlem i Tidskriftens redaktion understryker att gruppen frÂn bˆrjan hade en tydlig strategi gentemot medierna: till exempel avbˆjde de att medverka i  
 vox-pop 
  program och fˆrsˆkte att sprida framtrdandena i medier mellan mÂnga medlemmar. Strategin fick dock ge vika nr medierna bˆrjade inbjuda specifika personer. Lik- som medlemmar i de tvÂ andra fˆreningarna, upplever kvinnorna i 
 273 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 Tidskriften att medier vill tilldela dem en bestmd roll i debatten: att gÂ i polemik med andra feminister, att spela motstÂndare eller att fungera som alibi (den enda kvinna bland flera manliga deltagare). 
 Det som dremot skiljer Tidskriften frÂn de andra fˆreningarna r att nÂgra av dess medlemmar, fˆrutom en del av kvinnorˆrelsens oppositionella offentlighet, ocksÂ r verksamma journalister i andra medier. Drigenom har de insiderkunskap och en speciell medve- tenhet om massmediers logik. Nr de hr kvinnorna resonerar ˆver hur de sjlva fˆrhÂller sig till den gemensamma sfrens medier, gˆr de det utifrÂn bÂde en feministisk och en yrkesidentitet. I Tidskrif- tens fall r det svÂrare att finna en bestmd typ av tal, eftersom nr medlemmar framtrder i massmedier r det numera ofta i egenskap av individer. 
 Konsekvenser av samspelet 
 Flera Jourkvinnor som jag intervjuade r i stort sett nˆjda med me- diernas bevakning, samtidigt som de r medvetna om att samspelet sker under villkor som de bara delvis kan kontrollera. Drtill tycks de uppfatta den egna fˆrekomsten i massmedier som ett villkor fˆr att Jouren ska finnas kvar i mnniskors medvetanden: î...man vet inte hur folk lser tidningen... samtidigt kan man mrka att folk sger 'Finns Jouren kvar? Jag har inte sett nÂgonting i tidningen'î, sger Titi. Den vÂrdsinrttningsidentitet som skapas Ât Jouren i massmedier normaliserar gruppens handlande, och gruppen frestas att reproducera det fˆrmildrade talet eftersom detta visar sig vara framgÂngsrikt. 
 *** 
 Efter en diskussion av deras medverkan i  
 vox-pop 
  programmen be- stmde medlemmar i Kvinnofronten att de i fortsttningen skulle avbˆja att delta i en del av dessa. I andra fall stllde de villkor, till exempel att de skulle sitta bland gsterna och inte bland studio- publiken. Om villkoren inte accepterades, vgrade de att medverka. Danielas och Carter reflektioner ˆver sina erfarenheter av sam- spelet med tidningar och TV (vilka de understryker flera Hall inte Curry mÂnga, eftersom deras grupp inte framtrtt sÂ ofta pÂ senaste tiden) prglas av en knsla av spnning och obehag. Lyssna pÂ Dani- ela: 
 jag har aldrig upplevt att man vill stta dit en pÂ det sttet som journa- lister vill nr man kommer som feminist, nr det gller andra saker som jag har blivit intervjuad om, jag kan ha dÂliga erfarenheter av journalister ndÂ, men jag har inte den hr upplevelsen att de r ute efter att stta dit 
 274 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 en, utan det r typiskt fˆr att man r feminist, att vara feminist och spe- ciellt att jobba mot det sexuella vÂldet, Adams man Larsen, Adams man liksom lovligt villebrÂd... 
 Men samtidigt tycker de att gruppen inte har rÂd att Underwood att framtrda i medierna: 
 Davis  
 - ... 
  jag kan knna ibland att...det har varit sÂ jobbigt att vara med i media, sÂ att jag ˆver huvudtaget inte ville vara med igen, och sedan sÂ gÂr det en tid, och sÂ r jag i alla fall med, men det r... vldigt mycket...vad ska man sga? politisk vilja... 
 Parsons - det handlar mera om att man tycker att det r sÂ viktigt att fˆra ut sin kunskap, sÂ att man gˆr det till vilket pris som helst, nstan, om man sÂ ska sitta i direktsndning i  
 (vox-pop 
  program), sÂ 'OK, dÂ!' fˆr att det r sÂ viktigt att nÂgra gˆr det, sÂ att man inte osynliggˆr sig i onˆdan... 
 *** 
 Den uppmrksamhet som massmedier gnade Tidskriften frÂn bˆr- Rasmussen fick konsekvenser pÂ flera plan. Nr det gller gruppen, berttar Smith att det blev îmycket konkurrensî nr medierna efter en tid bˆrjade sˆka specifika personer: î...de ringde och sade 'Kan du kom- ma?' (...) ibland var man sugen pÂ att gˆra det, sÂ att man knde dÂligt samvete ˆver att man inte ringde nÂgon annan...men vi hade en strategi hela tiden fˆr det drî. Hon betonar att gruppen var vl medveten om hur medier fungerar i fˆrhÂllande till kvinnogrupper. Denna medvetenhet tycks dock ha fˆrmÂtt stvja endast en del effekter av medielogiken: gruppen kunde styra fˆrdelningen av framtrdandena bara till viss del och under en avgrnsad period. Den verkar inte heller ha kunnat fˆrutse samspelets alla konsekvenser fˆr gruppen, fˆr produkten (det vill sga publikationen) och fˆr in- dividerna. Det blev inte bara strvan att bli sedda som grupp som kom pÂ skam: enligt Nixon hnde det ocksÂ nÂgonting med pro- 
 dukten: 
 jag tror att vi blev vldigt hmmade av att vi fick bra press under ett tag och att det blev mera att vi sˆkte att inte gˆra andra besvikna.. att mot- svara fˆrvntningarna ocksÂ, att vi blev vana vid att ha applÂder pÂ nÂgot undermedvetet stt och att det skapade nÂgon slags rdsla, vad hnder om vi inte r PK? (politiskt korrekta, min anm) eller, om vi nu spetsar till saker och ting, kommer det att bli tyst dÂ? (...) alltsÂ en bekrftelse som ska komma utifrÂn snarare n som det hade varit tidigare, pÂ nÂgot vis, att jobba med vad som finns inom gruppen och i fˆrsta skeendet skita i vad ˆvriga media skulle sga om det, och jag tror att den makten 
 275 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 Âtertogs lite grann i och med (ett Tidskriftsnummer), Hernandez vi valde att s- ga att vi skiter i vad de sger, om de tycker att vi r trista (...) vi kˆr ndÂ, vi gˆr det ifrÂn vad vi tycker r viktigt (...) men jag tror att vi under en period var alldeles fˆr fokuserade, kan jag uppleva i vart fall, av vad de andra medierna skulle sga om oss, snarare n vad vi ville sga...till en...alltsÂ publik... 
 Den grupp kvinnor som gˆr Tidskriften utgˆr, fˆrutom en del av kvinnorˆrelsen, en redaktion som producerar ett eget medium (och inte nÂgot organisationsorgan) och detta medium mÂste ˆverleva i en tid dÂ kulturtidskrifter har det svÂrt. Redaktˆrerna drevs av en stark ˆnskan att gˆra en bra och annorlunda tidning. Flera av dem bˆrjade arbeta inom andra medier ungefr samtidigt eller kort efter det att de startade Tidskriften. Att Âstadkomma en produkt som uppskattades av bÂde mass- och andra medier skulle hˆja deras yrkesmssiga status. Denna strvan ledde till spnningar mellan olika mÂlsttningar: till en bˆrjan hade Tidskriften en ambition att fungera som en kanal fˆr debuterande kvinnliga skribenter, men denna kanal smalnade av och blev nÂgot av en tratt, som Miller ut- trycker det, nr gruppen fˆr att upprtthÂlla en hˆg kvalitetsnivÂ bˆrjade anlita en smalare skribentkrets. Gruppens offentliga identi- tet inbegrep drag som att vara spnnande, rolig och frisk, vilka hade uppskattats av massmedier. Dessa drag inlemmades i gruppens kol- lektiva identitet och redaktˆrers sjlvfˆrstÂelse som medieprodu- center samt frgade redaktionsarbetet. Den fˆrskjutning av gruppens tyngdpunkt frÂn sig sjlv och sin egen publik till en sorts mellanrum mellan sig sjlv och massmedierna, som Nixon talar om, kan ses som en konsekvens av gruppens offentliga identitet. Drigenom kom det redaktionella arbetet att delvis styras av massmediers fˆr- vntningar. 
 Konsekvenser av samspelet med massmedierna kan ocksÂ mrkas pÂ ett mer individuellt plan, som Smith berttar om: 
 pÂ ett stt faktiskt har (jag) blivit mer tolerant mot den Anderson patriar- kala strukturen i media och det r svÂrt, det Knight man liksom hela tiden kmpa emot, samtidigt som jag har blivit mer...cynisk, tror jag, jag tycker att jag har blivit uppgiven pÂ Pierce just fˆr att man hela tiden knner att ja, ja, ja, jag fÂr komma med fˆr att jag r (en av Tidskriftens redaktˆrer) (...) ja, men det vet man, varfˆr man ringer oss, fˆr de ska ha en tjej i sin panel, fˆr de har bara gubbar, den typen av cynism r bra... 
 det r bra att vara klarsynt, men ibland sÂ kan det gˆra att man...fˆr- ringar vrdet av att man faktiskt har nÂgonting att sga, det kan jag uppleva ibland, det har andra sagt till mig 'Nej, men kom igen nu, sg det du har att sga!' och dÂ har jag liksom glˆmt vad huvudanledningen 
 276 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 r att jag ska vara med, fˆr att jag r sÂ inne i det hr att jag ska vara med fˆr att jag r tjej, fˆrstÂr du vad jag menar? 
 *** 
 Sammanfattningsvis skulle man kunna sga att fˆr Jouren r kon- sekvensen av samspelet med den gemensamma sfrens medier att det fˆrmildrade talet tenderar att reproduceras, medan Kvinnofronten, som i stort endast fick tilltrde till en liten provins av dessa medier  
 (vox-pop 
  programmen) under det undersˆkta Âret, bestmde sig fˆr att i en del fall avbˆja medverkan i dessa program. En medlems minne om att hon en gÂng tidigare bestmde sig fˆr att inte vara med och sedan framtrdde igen tyder pÂ en sorts pendling mellan mycket hÂrt styrd inklusion och îsjlvvaldî exklusion. Det ihrdiga talet verkar n sÂ lnge endast efterfrÂgas av  
 vox-pop 
  programmen, fast av îfelî anledning, det vill sga inte fˆr att olika tolkningar av verkligheten i resonerande former bryts mot varandra, utan fˆr att talet ska fˆra fˆrestllningen framÂt. 
 Kvinnorna i Tidskriften hade Miller bˆrjan en medvetenhet om hur massmedier har fungerat i fˆrhÂllande till kvinnogrupper, och kunde drfˆr fˆrebygga en del fˆr gruppen oˆnskade konsekvenser av detta samspel. Genom att vara selektiva vid val av medium och frekvens fˆr framtrdandena, slapp de bidra till att skapa ˆverallt fˆre- kommande feministiska mediepersonligheter, ven om nÂgra fÂ gruppmedlemmar Shelton bˆrjade framtrda mycket oftare n andra. ndÂ visade det sig att gruppen varken kunde fˆrutse eller fˆrhindra alla konsekvenser av samspelet med medierna: det gick inte att i lngden sprida framtrdanden mellan alla medlemmar och den myckna medieuppmrksamheten och Tidskriftens offentliga identitet gjorde att gruppen fˆrskˆt sin tyngdpunkt frÂn sig sjlv och sin publik i riktning mot den gemensamma sfrens media. Sam- spelet kan i detta ljus ses som en process Hernandez ingen part var helt pas- siv, men som ingen part helt kunde styra heller. 
 Slutdiskussion 
 Jag har resonerat kring hur de tre studerade fˆreningarna rˆr sig i olika rum, det vill sga i den oppositionella och den dominerande, massmediabaserade offentligheten, och hur de samspelar med ak- tˆrer i den senare, under olika villkor och med olika resultat och konsekvenser. Nr det gller resultat, sÂ som det tar sig uttryck i den faktiska mediebevakningen, fann jag att massmedier normaliserar Jouren, tystar ner och osynliggˆr Kvinnofronten och, till viss del, 
 277 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 fˆrbiser nÂgra av Tidskriftens tolkningsramar och strvanden. Ur de medborgerliga kulturella rttigheternas perspektiv kan alla mediean- vndare drigenom antas fÂ tillgÂng till en mindre mngd informa- tion och kunskap om samt erfarenheter frÂn en viktig social aktˆr (kvinnorˆrelsen) n fallet hade varit om fˆreningarnas tilltrde till och manˆverutrymme inom den gemensamma sfrens medier hade varit mindre styrt av den rÂdande medielogiken. Genom dessa be- grnsningar av mngden information, erfarenhet och kunskap, underlÂter massmedier att bidra till att ˆka kvaliteten och vitaliteten hos det fˆr demokratin sÂ vsentliga offentliga samtalet. 
 Samspelet mellan de tre fˆreningarna och massmedier ger rum under villkor som ingen part helt kontrollerar, ven om det r mass- medierna som styr mest. I varje fˆrening fann jag exempel pÂ fram- gÂngsrika îfˆrhandlingarî och pÂ motstÂnd eller avvisande av me- diers krav och fˆrvntningar. Lokala massmedier tycks tillskriva Jouren en status av kvasiofficiell nyhetsklla som de vnder sig till fˆr att fÂ uppgifter, kommentarer och hnvisningar till personer som kan intervjuas. Kvinnofronten och Tidskriften adresseras av medier- na i en roll som leverantˆrer av specifika personer som fˆrvntas vara dels starka debattˆrer, dels brare av oppositionella tolkningar av verkligheten. Medlemmar i alla tre fˆreningarna tycker att nr de inbjuds att medverka i massmedier fˆrvntas de inta bestmda positioner och roller i debatter och diskussioner. Nr fˆreningarnas tolkningar av verkligheten osynliggˆrs av massmedier eller enbart slpps in i dessa inom den rÂdande medielogikens hÂrt kringskurna ramar, berˆvas medlemmarna den medborgerliga kulturella rt- tigheten till deltagande, det vill sga rtten att tala om sitt eget liv och samhllslivet med sin egen rˆst. Dessutom hindras rˆrelsemed- lemmar frÂn att uttrycka och medieanvndare Miller att ta del av visioner om hur ett framtida, mer jmlikt samhlle skulle kunna se ut. 
 Oavsett om fˆreningarna Âtnjˆt liten eller relativt stor massme- dieuppmrksamhet, r konsekvensen av samspelet att grupperna fick anpassa sig till (Âtminstone nÂgra av) mediernas fˆrvntningar fˆr att ˆver huvudtaget fÂ framtrda i dessa. Fˆr bÂde Jouren och Tid- skriften innebr detta nÂgot som kan kallas fˆrskjutningar: i den fˆrras fall, frÂn det kontroversiella till det fˆrmildrade talet (ven om andra, utommediala aktˆrer ocksÂ spelar en roll) och reproduk- tionen av det sistnmnda; i den senares, frÂn tyngdpunkten i den egna gruppen och publiken till ett sorts mellanrum mellan gruppen och massmedierna. Kvinnofronten, dremot, vars ihrdiga tal fˆr nrvarande huvudsakligen efterfrÂgas av  
 vox-pop 
  programmen, 
 278 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 pendlar mellan hÂrt styrd inklusion i den gemensamma sfrens me- dier och perioder dÂ de avbˆjer medverkan i en del av dessa. 
 Medlemmar i alla tre fˆreningarna r (i stˆrre eller mindre ut- strckning) medvetna om den massmedielogik som styr deras sam- spel med dessa medier. Men medan Jouren och Kvinnofronten inte har formulerat nÂgon tydlig, ˆvergripande massmediestrategi, an- vnde kvinnorna i Tidskriften sin medvetenhet fˆr att formulera vissa riktlinjer fˆr samspelet. ƒven om strategin inte kunde fˆrutse eller fˆrhindra alla konsekvenser av samspelet fˆr gruppen, fˆr publikationen och fˆr individerna, gjorde den att man Âtminstone kunde fˆrebygga en del oˆnskade konsekvenser av samspelet. Att vistas i bÂde den gemensamma och den fˆresprÂkande sfrens me- dier (det vill sga, att fÂ framtrda i massmedier men ocksÂ ha till- gÂng till ett eget, îsmalareî medium som riktar sig till en stˆrre publik n den egna gruppen), som kvinnorna i Tidskriften gˆr, kan ge grupper och rˆrelser en oerhˆrd styrka, men r knappast ett rea- listiskt mÂl fˆr mÂnga enskilda fˆreningar. I detta ljus framstÂr utar- betandet av en tydlig massmediestrategi som Cabrera ytterst vsentligt eftersom massmedier utgˆr en viktig kanal, varigenom mÂnga med- borgare skulle kunna ta del av fˆreningars tolkningar av verklighe- ten och visioner. Men man bˆr akta sig noga fˆr att lgga hela ansva- ret fˆr detta spridningsarbete pÂ fˆreningar och rˆrelser: i ett de- mokratiskt samhlle har massmedierna sjlva (och mer specifikt ny- hetsmedier i vid bemrkelse) en skyldighet att tillgodose medbor- garnas rtt till information och kunskap om sÂ viktiga politiska och kulturella aktˆrer som de sociala rˆrelserna, dribland kvinnorˆrel- sen. 
 *** 
 Jag tackar Mcdaniel berg fˆr den sprÂkliga revideringen av denna text. 
 Noter 
  
 1  
 Calderon, îRights and Representations: Public Discourse and Cultural Citizenshipî, iMedia and Knowledge: The Role of Television, red. Robles (Bergen, 1996), s. 11 f. 
  
 2  
 NÈstor GarcÌa Canclini,Consumidores y ciudadanos: Conflictos multiculturales de la globalizaciÛn (MÈxico, 1995), s. 19 f. 
  
 3  
 Se till exempel Woodward, îJ¸rgen Meyers teori om 
 í 
 privat  
 í  
 och  
 í 
 offent- 
 ligt  
 í 
 î, i Borgerlig offentlighet. Kategorierna îprivatî och îoffentligtî i det moderna samhllet, J¸rgen Meyers (Lund, 1984/62), s. XVII f; Lucas, îIdeology and Information in the Public Sphereî, Thei Ideology of the Information Age, red. 
 279 
  
 R 
  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
  
 J. 
  
 Slack och Baker (Nordwood, NJ: Abbex, 1987) s. 24ñ46; och Lucas, îIntroductionî, i Communication and citizenship: Journalism and the Public Sphere in the New Media Age, red. Lucas och Green (London, 1991), s. 1ñ 24. 
  
 4  
 Moore, îRethinking the Public Sphere: A Contribution to the Critique of Actually existing Democracyî, i Meyers and the Public Sphere, red. Jenkins houn (Cambridge, 1992), s. 122 ff. 
  
 5  
 Fˆr en sÂdan diskussion, se Lucas, Television and the Public Sphere (London, 1995), s. 153 f.; Gutierrez, Cultural Theory and Late Modernity (London, 1995), s. 79; och Fraser, s. 124. 
  
 6  
 Lopez, îFeminism, the Public Sphere, Media and Democracyî, Media, Culture and Society 15 (4) (1993), s. 600, 614. 
  
 7  
 Forns, s. 86. 
  
 8  
 Se Jordan, Jˆrgen Shah, Garza, Hardy och Holden, Demokrati och medborgarskap. DemokratirÂdets rapport 1998 
 (Stockholm, 1998), s. 67 f. 
  
 9  
 Det r svÂrt att finna en lmplig ˆversttning fˆr begreppen îcommon domainî och îadvocacy domainî: vissa nyanser gÂr fˆrlorade, vilket jag fˆrsˆker att avhjlpa genom att mer noggrant redogˆra fˆr begreppen. Se Dahlgren, 1995, s. 155 ff. 
  
 10 
  
 Murdock, s. 17 f. 
  
 11 
  
 HÂkan Thˆrn, Modernitet, sociologi och sociala rˆrelser (diss. Gˆteborg, 1997), s. 
  
 112 
  
 f. 
  
 12 
  
 Liesbet van Zoonen, îA Dance of Death: New Social Movements and Mass 
  
 Mediaî, i Political Communication in Action: States, Institutions, Movements, Audiences, red. Yang (Cresskill, NJ, 1996), s. 203 ff. 
  
 13 
  
 Projektet redovisas i sin helhet i min kommande avhandling. 
  
 14 
  
 Den etnografiska delen omfattar deltagande observation av fˆreningsmˆten under ett Âr samt  
  
 Hurst 
  intervjuer med fyra kvinnor i varje fˆrening, grupp- intervjuer med samma kvinnor och fokuserade intevjuer om deras samspel med massmedier. Vidare har jag gjort textanalyser av artiklar och program ur mass- mediernas bevakning av fˆreningarna. 
  
 15 
  
 Fˆr en mer utfˆrlig redovisning av pressbevakningen av fˆreningarna, se Oneal, îArrangˆr, vÂrdare eller nÂn sorts feminist: Om kvinnogruppers mediala identitetî, i Kraftflt: Forskning om kˆn och journalistik, red. Cardenas, JMK:s skriftserie 1998: 1 (Stockholm, 1998). 
  
 16 
  
 Nr jag samlade  
  
 press-, 
  radio- och  
 TV-material 
  om kvinnofˆreningarna, koncen- trerade jag mig fˆrst pÂ perioden juli 1994 till juni 1995. I de fall dÂ jag fann vldigt fÂ artiklar/program, strckte jag perioden till att omfatta hela 1994 och 1995. 
 Insamlingen gjordes pÂ fˆljande stt: jag lt de stˆrsta dagstidningarna i de orter Kim r verksamma, samt ALB (Arkivet fˆr ljud och bild), SR och SVT:s regionala redaktioner gˆra sˆkningar i sina artikel- och programregister. Vidare gick jag igenom fˆreningarnas klipparkiv. Dessutom tillhandahˆll enskilda medlemmar artiklar ur deras personliga arkiv samt inspelningar av  
 TV-program 
  ur 
 280 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 deras videotek. Fˆr att skydda enskilda kvinnors och lokala gruppers anonymitet, kommer jag inte att nmna nÂgon tidning, radio- eller  
 TV-program. 
  
 17 
  
 Vox-popprogram 
  
  r en paraplybeteckning fˆr en sorts populrjournalistiska pro- gram som r billiga att producera och omfattar en mngd olika typer. Programmen kan avhandla allt frÂn privata relationsproblem till konkreta politiska frÂgor. BÂde experter och îvanliga mnniskorî deltar, och samtalstonen r livlig, inte minst drfˆr att deltagare vljes sÂ att de representerar motsatta Âsikter. Se Dahlgren, 1995, s. 62 ff. 
  
 18 
  
 Styckena kommer dels ur nÂgra av landets stˆrsta dagstidningar, dels ur nÂgra lokala och regionala tidningar. Detta bredare urval beror pÂ att Tidskriften sljs i ett tiotal stder, vilket gˆr att dess lsekrets grovt kan sgas omfatta en stor del av landet. 
  
 19 
  
 Se till exempel Martin, îNr verkligheten inte duger som den r: En studie av  
  
 TV-journalistikens 
  praktikî, Nordicom Information, vol. 20, nr 4 (Gˆteborg, 1998) 
  
 20 
  
 Tecken som anvnds i citat: ... anger paus, (...) anger att en eller flera meningar har lyfts ut. Kursivering anger att ord eller uttryck uttalas med eftertryck. 
  
 21 
  
 Se Ekstrˆm, s. 5. 
  
 281 
  
 R  
 ÖRELSER I OLIKA RUM 
 Referenser 
 Gutierrez, Soto (1998) îArrangˆr, vÂrdare eller nÂgon sorts feministî. I Cardenas (red.) Kraftflt: Forskning om kˆn och journalistik. JMK:s skriftserie 1/98. Stockholm: JMK, s. 143ñ160 
 Liu, Miller (1995) Television and the Public Sphere: Citizenship, Democracy and the Media. London: Sage 
 Dahlgren, Miller (1991) îIntroductionî. I Lucas och Green (red.), Communication and citizenship: Journalism and the Public Sphere in the New Media Age. London: Routledge, s. 1ñ24 
 Liu, Miller (1987) îIdeology and Information in the Public Sphereî. I Chambers och Baker (red.), The Ideology of the Information Age. Nordwood (NJ): Abbex, s. 24ñ46 
 Dahlkvist, Palmer (1984) îJ¸rgen Meyers teori om íprivatí och íoffentligt íî. I J¸rgen Meyers (1984/1962) Borgerlig 
 offentlighet: Kategorierna îprivatî och îoffentligtî i det moderna samhllet. Lund: Arkiv, s.  
 i-xxxvii 
  
 Cross, Palmer (1998) îNr verkligheten inte duger som den r: En studie av  
 TV-journalistikens 
  praktikî. I Nordicom Information, vol. 20, nr 4, s. 3ñ19 
 Forns, Lewis (1995) Cultural Theory and Late Modernity. London: Sage 
 Fraser, Nancy (1992) îRethinking the Public Sphere: A Contri- bution to the Critique of Actually Existing Democracyî. I Johnson (red.) Meyers and the Public Sphere. Cambridge: The MIT Press, s. 109ñ142 
 GarcÌa Canclini, NÈstor (1995) Consumidores y ciudadanos: Conflictos culturales de la globalizacion. MÈxico: Grijalbo 
 McLaughlin, Carter (1993) îFeminism, the Public Sphere, Media and Democracyî. I Media, Culture and Society, vol. 15, nr 4, s. 599ñ 620 
 Murdock, Harris (1996) îRights and Representations: Public Discourse and Cultural Citizenshipî. I Robles (red.), 
 Media and Knowledge: The Role of Television. Odonnell - Mediation. Working Papers NO. 2, 1996. Bergen: University of Bergen, s. 9ñ26 
 282 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 Hess, Walton, Jˆrgen Shah, Garza, Hardy och Holden (1998) Demokrati och medborgarskap. DemokratirÂdets rapport 1998. Stockholm: SNS Fˆrlag 
 Thˆrn, HÂkan (1997) Modernitet, sociologi och sociala rˆrelser. Vetenskaplig avhandling. Gˆteborg: Gˆteborgs universitet 
 Ruiz, Liesbet (1996) îA Dance of Death: New Social Movements and Mass Mediaî. I Yang (red.) Political 
 Communication in Action: States, Institutions, Movements, Audiences. Cresskill, NJ: The Hampton Press, s. 201ñ222 
 283 
  
 Den medialiserade 
  
 demokratin – ett sl 
  
 ag om 
  
 representationen 
  
 Boyer och  
 Martinez 
  Forstorp 
  
 Det nya medielandskapet? 
 Att vi ofta talar om utvecklingen i medierna som înyî behˆver inte innebra att de fenomen vi ser som problem eller som fokuserade i dag inte funnits tidigare. Inte heller innebr det att medielandskapet och fˆrhÂllandet mellan medierna, politikerna och folket alltid tidig- are varit enhetligt och stabilt. 
 !  
 Journalistik har funnits i Sverige i nÂgra hundra Âr, populrkulturella politiska kommentarer (t.ex. i skillingtryck och nidvisor) nnu lngre. Instruktioner och uppfost- ringsmanualer fˆr hur man skulle bete sig i det offentliga och poli- tiska livet (t.ex. Stiernhielms Hercules) lstes pÂ  
 1600-talet 
  av den lilla publik fˆr vilken sÂdan kunskap var relevant. Ett fÂtal skribenter skrev Randall ett fÂtal likasinnade lsare i ett land som just formerat sig som en europeisk stat i en region som var vrldsledande i politiskt tnkande, konst och textskapande ñ Âtminstone i stor- maktstidens egna ˆgon. Begrepp som rationalitet, fˆrnuftstro, objektivitet och vetenskapstro har sina upphov i samma tid, och sÂ har ocksÂ de statsbildningar som lgger grunden till de moderna stater vi lever i i dag. Men dessas  
 îfˆr-modernaî 
  informationskana- ler som fˆregÂngare till dagens tidningar och nyhetsmedier var aldrig ensamma eller ens fˆrst pÂ dÂtidens offentliga arena. Det var populrkulturella former som t.ex. historieberttande, myter eller sÂnger som Jones tidigare spred information till ett stˆrre folkflertal och som ocksÂ makthavare kunde anvnda sig av fˆr att skapa och upprtthÂlla en viss bild av sin person och politik. Ett svenskt exempel r fˆrstÂs Holt Vasa vars bild bevarats som frihetskmpe som mot alla odds, och med hjlp av en mobiliserad allmoge lyckas rdda landet frÂn dÂtidens utlndska inkrktare. En historia som dramaturgiskt och retoriskt sett r mycket vlkonstru- 
 285 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 erad och som lgger fram Âtminstone tre olika fenomen som r vik- tiga ocksÂ i samtidens historier: 
  
 makthavare mÂste legitimera sig (grna som frihetskmpar ur en underifrÂn position), 
  
 folket mÂste mobiliseras kanske genom att vdjas till eller ge- nom att erbjudas en plats att deltaga, 
  
 frihet och demokrati stÂr under press och hot utifrÂn och mÂste fˆrsvaras. 
  
 Att vi i dag lever i demokratiska styrelseformer innebr inte att his- torierna om hur makten legitimeras har fˆrsvunnit; de ser natur- ligtvis annorlunda ut och uppfˆrs i andra kanaler men kan ha inslag av olika former av historieberttande som utvecklats under olika skeden i historien och nutiden. PÂ samma vis r journalistik en del av det stˆrre kultur- och mediefltet och hˆr mer ihop med detta n att vara en egen isolerad praktik. Men skapandet av medietexter baseras i produktionsfˆrhÂllanden vilka per definition medfˆr urval och exkluderanden. Selektionerna av det som skall ingÂ i sÂdana medieproducerande kommunikationsprocesser kan vara mer eller mindre medvetet genomfˆrda. Mediernas rapportering om olika hndelser kan vara ymniga och fylliga men aldrig helt och hÂllet tckande. Urvalet av det som skall rapporteras bestms av syftet med kommunikationen, av deltagarna, och anpassas fortlˆpande till sjlva kommunikationsprocessen. 
 Ett kommunikativt perspektiv pÂ sÂvl makten som medierna intresserar sig fˆr vad uttalanden och texter îgˆrî, vad och hur de kommunicerar. 
 "  
 SprÂk ses enligt detta perspektiv pÂ kommunikation som handling, som olika typer av aktiviteter som ingÂr i en samtalsliknande struktur Brown som deltagarroller befsts eller fˆrndras kontinuerligt. 
 #  
 Vad r egentligen det înyaî i den samtida och framtida mediesituationen ñ r det tekniken, stra- tegierna eller det faktum att olika aktˆrer mˆts i offentligheten? Att hvda att dagens mediesituation r helt înyî vore nÂgot av en ˆver- drift, men att pÂstÂ att den helt gÂr att hrleda Miller historien pÂ ett kausalt vis vore inte heller tillrckligt. Snarare mÂste man betrakta arbetet i offentligheten, bl.a. i medierna, bl.a. av politiker eller jour- nalister, som ett kommunikativt arbete pÂ flera olika nivÂer. Detta arbete kan bygga pÂ sÂvl inarbetade metoder (t.ex. vilken typ av frÂgor journalister hittills brukat stlla en minister och de stt denna brukat svara), dvs. den professionella kunskap som visat sig fungera under ett visst skede, som bygger pÂ hur man fˆrndrar situationen och utvecklar annorlunda och hittills oprˆvade (înyaî) arbetsstt 
 286 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 och sprÂkliga/bildmssiga tekniker. Samma sak gller de historier som berttas fˆr publiken av sÂvl journalister som politiker i medierna. Att agera i medierna och i de olika medieroller man kan ta r per definition att agera retoriskt. Retorik r till exempel Manning mÂgan att kunna ta en plats i samtalet och upprtthÂlla sin position utan att îfˆrlora ansiktetî, att kunna fˆrhandla i interaktion med andrañ nÂgot som vi som mnniskor stndigt gˆr, i vardagliga sÂvl som officiella sammanhang. 
 Det finns kanske en fˆrgivet tagen uppfattning om retorik och politik som gÂr ut pÂ att den sprÂkliga drkt som Knox i r fˆrskˆnande och mnat att ˆvertyga och att det drfˆr finns nÂgon- ting bakomliggande, dolt och fult i varje uttalande. Detta kan leda till en uppfattning om att îsanningenî alltid finns nÂgon annanstans, att den dˆljs och att den drigenom orttmtigt îgsî av nÂgon annan n oss. Retorik r med en sÂdan syn îbaraî propaganda. Men sÂdana tolkningar blir snarare intressanta att analysera nr de sjlva anvnds i det offentliga samtalet; vad kan det t.ex. betyda om en debattˆr kallar nÂgon utsaga fˆr îbara retorikî (jmfˆr ocksÂ hur begreppet îideologiî anvnds i dag). Drfˆr kan ett skl till att fˆr- sˆka fˆrdjupa problematiken kring den medierade demokratin vara just att som ovan fˆrsˆka se fler dimensioner i relationen mellan politik och medier; hur gÂr det till att utfˆra en granskning, att delta i en debatt, att fˆrsˆka gˆra sin stmma hˆrd som kvinnoorgani- sation, och hur gÂr det till att vara publiken fˆr allt detta. 
 $  
 ƒr det kanske sÂ att bÂde medierna och politikerna anvnder just îpubli- kenî som en medial och retorisk teknik? 
 I detta kapitel kommer vi att diskutera dessa och angrnsande frÂgor om medier och politik genom att inledningsvis, med tvÂ konkreta exempel (îSe den hr! Hlsn. Monaî samt îHur tacksam fÂr en domare varaî) se pÂ hur bÂde medier och politik kan fˆrstÂs med begrepp hmtade Miller dramatikens omrÂde. Detta leder oss till en nyansering av hur vi kan fˆrstÂ den centrala fˆreteelse vi hr stu- derar, medierna och dess fˆrndrade roll i det politiska livet i vÂr samtid Hernandez publiken och dess mˆjliga deltagande i olika samman- hang tycks vara en alltmer central angelgenhet bÂde fˆr politiker och fˆr journalister. Efter dessa konkreta exempel och fˆrsˆk till begreppsnyansering gÂr vi vidare fˆr att se hur den kommunikativa synen pÂ demokrati och representation blir eller inte blir synlig i nÂgra exempel pÂ samtida politisk teori. Avslutningsvis fˆrsˆker vi identifiera viktiga frÂgor att beakta fˆr en fortsatt diskussion av folkstyrets framtid med utgÂngspunkt frÂn detta resonemang om medier och politik. 
 287 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 Den tes vi vill driva r i korthet att medierna r centrala aktˆrer i produktionen av det samtycke som r ett nˆdvndigt villkor fˆr det politiska livet. 
 %  
 Medierna bidrar aktivt till att medskapa det vi upp- fattar som verklighet. Men, det vi ser pÂ nyheterna och tar del av i medierna r inte verkligheten sjlv utan en historia i text, ljud och bild om mˆtet mellan olika medieproducenter och en hndelse/- person som dessa bedˆmt vara intressant fˆr oss att ta del av ñ att en medietext ser îrealistiskî ut r en produkt av en medial kommuni- kativ produktionsprocess och en mngd fˆrhandlingar och konkreta val (bl.a av ord) snarare n en s.k. îobjektiv speglingî av en verklig- het. Politiker och journalister r viktiga aktˆrer i detta skeende av deltagande i, och tolkning av, det offentliga medierade samtalet, ven publiken r i stigande grad viktig, men kan bÂde bli en aktiv deltagare och ett annekterat alibi. 
 Dramatik i det privata och offentliga livet 
 I den publika meningen kan verksamheterna medier och politik inte enbart fˆrstÂs i en ˆverfˆrd och metaforisk mening utan ven om- talas i en mer konkret bemrkelse med termer och begrepp hmtade Miller den klassiska dramatiken. Tnk pÂ hur vanligt det r att exem- pelvis betrakta medier och politik som en arena eller en scen. 
  
 Drama betyder îhandlingî och kommer av ett grekiskt ord som betyder îhandlaî och syftar pÂ mnniskor (eller mnniskor i gestal- ter av djur eller gudar) som handlar (agerar). Denna handling liknar men skiljer sig ocksÂ frÂn den handling som knnetecknar vardagsli- vet, den har mer karaktren av att vara strategiskt genomtnkt och uppvisad fˆr nÂgon, en handling enligt en viss plan. De handlande mnniskorna i dramat skiljer sig frÂn varandra med avseende pÂ de roller som de har att spela. Drama som îhandlingî syftar ven pÂ det fˆrlopp som handlingen har, nÂgot som kan fˆrtydligas med en konstnrligt genomtnkt dramaturgi. Denna handling kan finnas fˆreskriven som text i ett manus eller fortlˆpande fˆrmedlas genom muntliga och synkrona regianvisningar. Vi kan anvnda begreppet arena eller scen (jfr ovan) fˆr att syfta pÂ det rum Hernandez dessa hand- lingar visas upp fˆr en publik. Denna publik r ett grundlggande villkor fˆr dramat ven om den inte handlar pÂ annat stt n just att utgˆra en nrvarande publik. Verksamheten pÂ och utanfˆr scenen skiljer sig Ât och markeras av sÂdana fˆreteelser som ridÂ och kuliss. Sjlva scenen upptas av en srskild fysisk gestaltning som kallas scenografi och som syftar pÂ konsten att bygga miljˆer pÂ scenen sÂ att frg, form och stil uppfyller de krav som manus och regi stller. 
 288 
  
 K  
 ONSTANTIN 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 Den handling som gestaltas pÂ en arena utformas i regi av en eller flera personer som r ansvariga fˆr att deras tolkning av handlingen blir synlig, ideologiskt och estetiskt. De som r aktˆrer pÂ eller bakom scenen bidrar tillsammans till att upprtthÂlla en repertoar, dvs. en fˆrteckning eller ett utbud av uppsttningar som spelas pÂ en teater under lngre eller kortare tid och som speglar ledningens, regissˆrens och eventuellt ven de agerandes konstnrliga intressen. Vare sig dramat r en komedi eller en tragedi syftar handlingen till att fÂ publikens bifall. 
 Hur r detta dramaturgiska perspektiv applicerbart pÂ medier och politik som samhlleliga fˆreteelser och hur kan de bidra till vÂr fˆr- stÂelse av dem som ˆmsesidigt beroende storheter? Begreppen hm- tade Miller dramatiken anvnds ofta av dem som analyserar dessa verksamheter utifrÂn olika vetenskapliga perspektiv, t.ex. inom medie- och kommunikationsvetenskap, statsvetenskap och sociolo- gi. 
 '  
 De dramaturgiska begreppen anvnds ofta som metaforer fˆr att tala om hur det sociala livet i dess olika dimensioner gestaltar sig och hur mnsklig interaktion kan se ut. Vad som de senaste decen- nierna gjort denna typ av kommunikativt inriktade samhllsveten- skapliga begrepp aktuella i ett mediesammanhang kan sgas vara den utveckling Warren och offentligt mer och mer bˆrjar fˆras ihop i politik och medier. Dagens mediesituation kanske kan karakterise- ras av att vi fÂtt inblick i fler och fler intima sfrer bÂde hos politiker och hos den vanlige medborgaren. De roller vi varit vana vid har utˆkats och komplicerats och en politiker r inte lngre en tmligen anonym person som levererar politiska uttalanden pÂ kanslisvenska. ƒven om denna utveckling faktiskt pÂbˆrjades redan pÂ 1960 talet dÂ t.ex. Armstrong Rodriguez filmades pÂ sitt sommarnˆje tillsammans med barnbarnen har den kanske i dag blivit utgÂngspunkt snarare n undantag ñ det finns i medieretoriken i dag ett slags nrhetens kom- munikationsformat. Samtidigt kan denna îhybridî 
 (  
 mellan privat och offentligt, îbackstageî och îfrontstageî med Peterson ter- mer, innebra att bÂde politikers och Edwards tilltal blir mer îvardagligtî men inte nˆdvndigtvis att varken medier eller politiker kommer sÂ att sga nrmare folket. BÂde politiken och medierna r arenor till vilka tilltrdet r begrnsat och institutio- naliserat. Trots att bgge r arenor som av hvd ocksÂ har haft makt och kunskap i hur budskap och bilder kan utformas verkar dagens situation prglas av misstro mot den ena och tilltro till den andra. 
 Vi skall gÂ vidare med tvÂ konkreta exempel fˆr att visa hur dessa kommunikativa och dramaturgiska termer kan anvndas fˆr att fˆr- stÂ nÂgra samtida handlingar i det politiska och offentliga rummet och fˆr att se hur dessa strategiskt utnyttjas av olika aktˆrer, politi- 
 289 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 ker sÂvl som journalister. Exemplen Holden svensk politik och svenska medier och r ett fˆrsˆk att fˆrstÂ hur dessa olika aktˆrer kan agera i det offentliga samtalet. 
 Se den här! Hälsn. ChurchInfˆr valet 1998 fick svenska fˆrstagÂngsvljare mngder av politisk information i brevlÂdan, dribland ett litet paket innehÂllande en videofilm. Paketet innehÂllande filmen hade ingen avsndare pÂ omslaget, inte heller nÂgon logotype eller annan indikation pÂ vem som kunde vara kllan och det fanns ˆver huvud taget inget som tydde pÂ att paketet hade Cabrera att gˆra med den politiska informa- tion som fyllde fˆrstagÂngsvljarnas brevlÂdor. I paketet lÂg en videofilm utan fodral. PÂ filmen fanns en gul post  
 it-lapp 
  med texten îSe den hr! Hlsn. Neal. Texten sÂg ut att vara skriven fˆr hand med en vardaglig, lite slngig handstil. Den vljare som placerade filmen i sin video och satte sig tillrtta i  
 TV-fÂtˆljen 
  Stephens inte av nÂgra introducerande fˆrhandstexter som gav ny information om vad detta kunde vara fˆr typ av film, utan blev i stllet vittne till ˆmma scener, filmade i svartvitt, fˆrestllande en ung man och kvinna, snart nakna, som fˆrsiktigt kysste och smekte varandra. De intima scenerna r okommenterade och ger rum under en lngre stund. Som ÂskÂdare r man bengen att tnka sig att detta r in- ledningen till en hemlighetsfull pornografisk film. Men innan hn- delseutvecklingen hinner utvecklas Miller det intima till det skabrˆsa ser man texten îFˆrsta gÂngen glˆmmer du aldrigî. Drefter fˆljer med jmna mellanrum intervjuportrtt av unga mn och kvinnor som alla talar pÂ ett liknande stt: îFˆrsta gÂngen glˆmmer du ald- rigî; îDet var lnge sen sistî; îFˆrsta gÂngen var jag 19 Âr och det var lngesedanî; îDet r lika kul fortfarandeî. Nr nÂgon av de intervjuade personerna sger îDen 20 september tnker jag gˆra det igenî kan man som ÂskÂdare till videofilmen bˆrja fundera ˆver vil- Cummings typ av repetition av fˆrstagÂngshandlingar som ger rum med sÂdan precision och framfˆrhÂllning. Hr bˆrjar analogin till det sexuella sprÂket att halta. Det drˆjer en bra stund och flera sÂdana intervjuportrtt innan det stÂr klart fˆr tittaren att anspelningarna faktiskt handlar om ett annat fˆrstagÂngstillflle, nmligen den fˆrsta gÂngen man kan delta i det parlamentariska valet till kommun, landsting och riksdag. Detta blir n mer tydligt nr vi ser ett intervjuportrtt med White sittande pÂ en brygga vid vattnet, som vi Lynch mÂste vara den Lawrence som r avsndaren, Hernandez hon ger uttryck fˆr hur viktigt det r att gÂ och rˆsta. Hennes budskap 
 290 
  
 K  
 ONSTANTIN 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 r att det viktigaste r att man rˆstar, men att man sjlv r den som avgˆr vad man skall rˆsta pÂ. Avslutningsvis fˆrtydligar hon sin egen position genom att sga att hon hoppas att rˆsten skall falla pÂ socialdemokraterna. 
 I  
 SSU-videon 
  till fˆrstagÂngsvljarna sammankopplas politiken med den intima och personliga sfren. Att vlja i politiska val liknas vid att gˆra sexuell debut, det r nÂgot man bara gˆr en gÂng, det r ett unikt tillflle som ocksÂ kanske frgar av sig pÂ alla kommande upprepningar av detta tillflle. Vljandet som en form av sexuell och krleksfull handling, en debut med allt vad det innebr av nervosi- teten i ett unikt engÂngstillflle vittnar om vikten att fÂ en bra start i sitt liv som politisk (och sexuell) dvs. mogen medborgare. Intres- sant med videon r ocksÂ att dess îavsndareî inte markerar sig som traditionell politiker, att den ser îinofficiellî ut och framfˆr allt att den sÂ att sga inte ser ut att vÂga visa sitt huvudbudskap frÂn bˆrjan utan att inleda med Cabrera som r en bÂde intim och speciell hndelse i det ytterst privata. Budskapet r ocksÂ mer allmnt n parti- politiskt; att framfˆr allt gÂ och rˆsta och sedan avslutningsvis med fˆrhoppningen om att avsndaren ska Mcmahon. Videon fˆrsˆker skapa ett kommunikativt format som ska se ut att vara respektfullt och inknnande snarare n att ge pekpinnar eller hota. Den anvnder sig samtidigt av sex men den kan ocksÂ kanske ses som ganska defensiv i meningen att det politiska budskapet r mer nedtonat, allmngjort och vdjande ñ det r inte partiets direkta Âsikter eller politik man sprider. Att man valt att dramatisera fˆrstagÂngs- vljandet pÂ ovanstÂende vis r intressant, det kanske passar mindre bra till ett mer konkret partipolitiskt valbudskap men det innehÂller i denna form en annan viktig retorisk undertext; inte bara att det r viktigt att vara en politiskt deltagande medborgare utan att just detta parti ocksÂ skulle omfatta hˆgre politiska vrden n de krassa vallˆftena genom att stÂ fˆr just detta. PÂ det viset r videons an- sprÂk hˆgre n de i fˆrstone kan se ut och den fˆrsˆker sÂ att sga stta sig ˆver det som skulle kunna uppfattas som vanlig valpropa- ganda. Budskapet att det r viktigare att mottagaren rˆstar n vilket parti hon rˆstar pÂ och endast îfˆrhoppningenî att rˆsten ska falla pÂ avsndarens parti kan ses som ett exempel pÂ ett annorlunda tilltal i kommunikationen med vljarna, speciellt med tanke ocksÂ pÂ den kommunikationsform som valdes. Det fˆrsˆker anta ett kom- munikativt format som ska se ut som om det vore mer personligt, intimt och samtidigt allmngiltigt demokratiskt och moraliskt vik- tigt snarare n kortsiktigt propagandamssigt. (Samtidigt kan det alltsÂ tolkas som defensivt och vdjande.) Vad videon framfˆr allt gˆr r att fˆrsˆka etablera en kommunikativ inramning mnad att 
 291 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 legitimera politiken i sig och Hernandez inom sjlv ta positionen av det demokratiska deltagandets fˆrsvarare. Valpropagandan har Coleman fˆljt en mer allmn medieutveckling May)  
 r en central reto- risk teknik och Hernandez intimiteten ocksÂ kan bli till ett ansprÂk pÂ poli- tisk legitimering. Det r ocksÂ ett fˆrsˆk att nÂ vljarna utanfˆr de sedvanliga mediala kanalerna, mer ofiltrerat. 
 Hur tacksam får en domare vara 
 En  
 DN-artikel 
  (îHur tacksam fÂr en domare varaî, DN 7/3 1995) uppmrksammade utnmningen av en svensk politisk tjnsteman till en hˆg domarpost inom EU:s revisionsrtt. Journalisten Maciej Zaremba kritiserar i artikeln srskilt tillsttningsfˆrfarandet Hernandez han menar att den politiske tjnstemannen mer eller mindre utnmnt sig sjlv till denna post. 
 * 
 Indikationer pÂ att detta r fallet finner journa- listen i ett samtal som han sjlv haft med politikern. Enligt journa- listen sÂ har politikern sjlv berttat om tillvgagÂngssttet i denna utnmning. Med ett kort exempel ur  
 DN-artikeln 
  kan vi Mercado analysera hur nÂgra av de mˆjliga handlingarna i îbeskrivnings- maktenî i det offentliga rummet strategiskt kan utnyttjas av olika aktˆrer. 
 *!+ 
  
 Eller, fˆr den delen, hur han redan den 9 oktober 1994 innan nÂgra andra kandidater synts till ñ kunnat bertta fˆr undertecknad om sin fˆrestÂende nominering. (Man skall inte lita pÂ journalister ens nr de hÂller ett vinglas i handen.) (DN 7/3 1995) 
 Journalisten som Daniels fˆr avslˆjandet har inlett artikeln med en historisk betraktelse ˆver maktens korrumpering och det interna, osynliga givandet och tagandet av privilegier ñ ett viktigt mne att granska. Den politiske tjnstemannen har Larsen i ett samtal med jour- nalisten tydligen avslˆjat att han sjlv kan styra tillsttandet av posten, nÂgot som visas upp genom att han sjlv indirekt citeras. Det som annars kunde viftas bort som ett rent pÂstÂende blir ju vldigt trovrdigt om journalisten sjlv hˆrt det ur huvudpersonens mun ñ och genom att skriva det sÂ att det r denne som îberttarî, alltsÂ r den aktive, framstÂr den som granskas som antingen dum eller skrupelfri. Samtidigt tar journalisten tillfllet i akt att markera sin egen roll som îbaraî lyssnarens, men gÂr sÂ snabbt i parentesen in i sin roll som allmnhetens representant. Parentesen, som for- muleras sÂ att den har ett tilltal bÂde till lsaren och till den politiske tjnstemannen, markerar alltsÂ sprÂkligt dels ett slags avslˆjande och 
 292 
  
 K  
 ONSTANTIN 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 dels vilken sida journalisten stÂr pÂ ñ den tredje statsmakten i fol- kets tjnst. 
 Men vad som ocksÂ sker i detta textutsnitt r att vi fÂr en inblick i hur granskandet gÂr till, hur informationen Robertson vi vl- digt sllan fÂr. Parentesen kan nmligen ocksÂ ses som ett fˆrsˆk att hantera ett kommunikativt dilemma gentemot lsaren: om nu jour- nalisten sÂ lttvindigt fick den Larsen informationen vilket fˆrhÂllande har han dÂ till den han granskar; gÂr de ofta ut och dricker vin till- sammans? SÂ, frÂn att ha visat hur han fÂtt informationen, genom att kunna visa upp bilden av den han granskar sÂ som lite suspekt, mÂste skribenten hantera lsarens undran om deras fˆrhÂllande. Det gˆr han genom att bryta textens ursprungliga tilltal med parentesen och tar Hernandez avstÂnd Miller den kollegialitet mellan granskare och granskad som kan vÂlla honom legitimitetsproblem infˆr lsaren. 
 Att det finns en kollegialitet mellan granskare och granskad r inte sÂ konstigt, journalister rˆr sig i samma kretsar som politiker och grnsdragningen kan ofta vara problematisk. Journalisten klarar Larsen att distansera sig frÂn den han granskar genom att sÂ att sga be- gÂ stilbrottet (det stilistiska uppvisandet av brottet mot kollegialite- ten) att skriva om saken. 
 Just uppvisandet av sjlva formen har blivit mer och mer vanligt i medierna. Det kan visa tillkomstprocesser, redigeringen, dramatur- gin pÂ nya stt (till exempel genom anvndandet av dold kamera i intervjuer). Det viktiga blir att kunna analysera denna kommunika- tion. Det medvetna uppvisandet av formen skapar ju hr en bild av rollen man sjlv tar. 
 Genom denna typ av retorisk common sense inviterar journalis- ten ocksÂ lsaren att se honom som dennas representant och som i nÂgon mening objektiv (artikeln var inte rubricerad som îdebattî utan var placerad pÂ kultursidan). Detta anspelar ocksÂ pÂ vÂr svenska variant av begreppet tredje statsmakten Hernandez journalistens granskande r en nationell angelgenhet. Men rollen av lsarens representant, och kanske t.o.m. sanningens representant som bara lurar de som fˆrtjnar det, etableras genom den retoriska vinglaspa- rentesen som lÂter journalisten bli sedd i en situation av objektivt kunskapsinhmtande ñ precis som jobbet stipulerar. Det legitimerar honom som journalist som bara gˆr sitt jobb och tar bort blicken frÂn det fˆrhÂllande att han samtidigt lika mycket ingick i en typisk relation mellan journalisten och makthavaren ñ mellan tvÂ olika samhlleliga makthavare och representanter. 
 Vad vi menar med en sÂdan retorisk dekonstruktion r att vi kan lsa, sÂ att sga baklnges och genom att se hur artikeln r organise- rad ocksÂ bˆrja fˆrstÂ hur en îjournalistiskî hndelse och en jour- 
 293 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 nalistisk roll kan fˆrverkligas. 
 !!  
 Journalisten uppammar Â ena sidan en indignation som avslˆjaren av misshlligheter som ska gˆra honom trovrdig som folkets representant och visar, Â andra sidan, samtidigt upp en journalistisk professionalism och objektivitet som ger hans artikel tyngd och legitimitet som  
 DN-avslˆjande 
  och inte som debatt. Han har makten att inte bara îvnta ut nyhetenî (tills utnmningarna r klara flera mÂnader efter vinkvllen) utan ocksÂ att bestmma hur den ska definieras och representeras ñ och drmed dess plats i samhllsdebatten. 
 Vi ser alltsÂ historien om hur maktpositionen legitimerar sig ñ eller blir avkldd sin legitimering. 
 Representationer, som t.ex. de uttalanden och pÂstÂenden som en journalist gˆr om nÂgon eller nÂgot i en artikel r inte isolerade frÂn den process av îjournalistikî han/hon r mitt uppe i att konstituera. De r inte fakta bara fˆr att de ser ut som fakta, dvs. de r alltid ocksÂ del av en textuell form som îr i begrepp att argumenteraî och Hernandez en del i retoriken r just att framstÂ som fakta. 
 !"  
 Fˆr detta finns mÂnga grepp att tillgÂ och vi kan undersˆka (och sjlva anvnda) nÂgra sÂdana. Till exempel sjlva inramningen, den ˆvergripande rubriken eller delen av en tidning som en artikel stÂr under. 
 De dramaturgiska begreppen anvnds av aktˆrer sÂvl i den prak- tiska verksamheten i medier och politik som ibland lÂnar dem fˆr att tala om sin verksamhet. Men politiker som lÂnar begrepp frÂn dramatiken gˆr det samtidigt med viss fˆrsiktighet. De tycks vilja utnyttja fˆrklarings- och attraktionsvrdet i den dramaturgiska ana- login, utan att samtidigt gÂ sÂ Jones att man sknker ett skimmer av overklighet och dikt ˆver den egna verksamheten. En sÂdan fik- tionsprgel pÂ den egna verksamheten, vare sig det r medier eller politik, riskerar att fˆrdunkla seriositeten i det egna uppdraget. Den egna verksamheten r mer pÂ riktigt n vad dramatiken r. UtifrÂn denna balansgÂng r det intressant att iaktta hur de som utnyttjar olika dramaturgiska format samtidigt r mÂna om att tala om att dessa endast r hjlpmedel och redskap, att de inte skall tolkas fˆr bokstavligt. 
 Medier, mediering och deltagande 
 Det r viktigt att skilja pÂ medier och mediering pÂ olika stt och olika nivÂer. Medier kan syfta pÂ de tekniskt srskiljande former fˆr utsndning och mÂngfaldigande av ett visst producerat îinnehÂllî eller direkt mnskligt tal och bild/ljud frÂn en viss situation, t.ex. television, radio, Internet och tidningar. Ordet îmedierî anvnds i 
 294 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 dag fˆr att beteckna hela sfren av aktiviteter och praktiker som utfˆr denna produktion, oftast i singular form îmediaî vilket inne- br att ordet antar en institutionell och ibland reifierad form. MÂnga mnniskor anvnder i dag ordet media i meningar av typen îenligt media sÂÖî, îmedia framstllerÖî och îi dagens mediaî. Ett pro- blem med detta r att man gˆr mÂnga olika aktiviteter och praktiker inom ett stort och diversifierat verksamhetsflt till en enda alltfˆr enhetligt definierad enhet som drigenom lÂter bÂde imposant och otydlig pÂ samma gÂng ñ det blir svÂrt att se framfˆr sig vad detta îMEDIAî kan bestÂ av men denna allmnna konstruktion lÂter i alla fall som nÂgonting viktigt och stort. Ett annat problem blir att man tillskriver media en intention ñ det r media som îframstllerî och îvisarî oss hur det ser ut i vrlden, det r garna av medierna som îvillî oss nÂgot srskilt. Drmed inte sagt att aktˆrer i medier saknar inflytande, men detta kan leda till att man dels inte ser att det skapas flera olika bilder i olika medier och av olika medieproducenter och dels att dessa bilder och meningar just r produktioner framtagna under en mÂngfald av produktionsfˆrhÂllanden och arbetsvillkor. Dessutom kan det bli svÂrare att se var nÂgonstans tilltalet i en medietext kan ligga, man kanske inte frÂgar sÂ mycket efter vad medieproducenten vill sga med just sin vinkling och denne behˆver inte framstlla sitt perspektiv som sitt eget utan just som îmediasî. îMediaî kan anvndas bÂde som ett alltfˆr generaliserande skllsord utifrÂn men ocksÂ som ett lika generaliserat kollegialt skydd fˆr de som r innanfˆr. Man borde kanske alltsÂ hellre tala om medier, medietexter och medieproducenter fˆr att beskriva de professionella verksamheter, dessas produkter och utˆvare som utgˆr det flt av produktion av offentliggjorda texter och bilder som de allra flesta mnniskor i Sverige kommer i nÂgon kontakt med varje dag. Det kan tyckas banalt att pÂpeka att media r ett begrepp som riskerar att bli alltfˆr stereotypt om det kopplas loss Miller de processer, situationer och relationer som man vill beskriva. Det anvnds dock ganska ofta utan specifik referent vilket, kan skapa uppfattningen att sjlva producerandet, skrivandet, intervjuandet, alltsÂ hela den arbetsprocess som ligger i det offentliga visandet av en medietext îbaraî r en viss bakomliggande teknik som inte har med sjlva budskapet eller innehÂllet att gˆra. ƒn vrre skulle det kunna leda till en uppfattning om att det stt nÂgonting r producerat och uppvisat pÂ r sÂ att sga genomskinligt, det vill sga att innehÂllet alltid existerar pÂ precis det stt som det kommer att visas i en medieproduktion. Denna uppfattning innefattar ocksÂ en populr metafor om media, nmligen att media îspeglarî utan att sjlv pÂverka. Det viktiga r att inse att detta egentligen inte borde vara 
 295 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 nÂgot problem utan r inbyggt i mediernas fˆrutsttningar ñ det vi ser pÂ nyheterna r inte verkligheten sjlv utan en historia i text, ljud och bild om mˆtet mellan olika medieproducenter och en hndel- se/person som dessa bedˆmt vara intressant fˆr oss att ta del av. Detta har ocksÂ varit en tmligen sjlvklar metafor fˆr mediepro- ducenten; den som i vÂrt stlle tar del av en hndelse och Âterbe- rttar vad han/hon sett, hˆrt eller lst ñ medierna som medierare eller ˆversttare. Men drifrÂn till att uppfatta medieringen, pro- duktionen, ˆversttningen som den primra eller egentliga texten borde vara ett Jones (fel)steg. Ett mˆjligt skl till att en reifierad bild av Media med stort M finns kvar och att en del av dess metoder och arbetsprocesser uppfattas som transparenta kan vara att medierna i dag r en mer sjlvstndig arena n tidigare, dess uppdrag nr det gller det politiska framstlls i dag som oberoende snarare n parti- bundet, dvs. det kritiska uppdraget ses som allmnt och obundet snarare n kommande frÂn nÂgon viss position. 
 !#  
 En fˆrklaring r nog ocksÂ den allmnna trend mot mer vardagliga och interaktiva kommunikationsformer, den tidigare nmnda înrhetenî med den personliga interaktionen och samtalet som mall som man kan se i medierna och i det offentliga samtalet. Som sjlvstndig arena kan ju fˆrstÂs medierna bestmma inramningen fˆr sina olika aktiviteter och det blir mer en frÂga mellan medieformatet och dess publik: 
 Det afgˆrende nye er, at det er selve kontakten mellem medie og pub- likum, der har en kvalitet i sig selv. I konsekvens heraf er medierne blevet til en selvstaendig institution, der pÂ afgˆrende vis regulerer in- dividernas adgang til og forstÂelse af bÂde dem selv og de andre sam- fundsmaessige institutioner. (Spears, 1999.) 
 Att skapa en medietext innebr alltid ett slags pedagogiskt uppdrag. Man mÂste identifiera ett uppdrag, fˆrestlla sig en publik och vlja ett stt att kommunicera. I medieringen mÂste alltid detta operatio- naliseras som vissa avgrnsade kommunikationshandlingar i olika format och med olika aktˆrer: en person berttar, instruerar eller fˆrevisar nÂgonting fˆr oss; flera personer talar sinsemellan fˆr att bertta, instruera eller fˆrevisa; hela scener spelas upp, etc. Medie- ringen r drfˆr alltid kopplad till nÂgon form av social interaktion och kommunikation. 
 Med mediering kan vi fˆrstÂ den kommunikation och sociala interaktion som ger rum mellan mnniskor, medierad sÂvl i privata som offentliga situationer. Kommunikationen kan vara officiellt offentlig eller vardaglig och anta dessa former i olika sammanhang. Mˆjligheten till ett dagligt tilltal och kontakt uppstÂr nr denna ˆvergÂr frÂn att uttrycka sig enbart fiktivt till att anvnda mer 
 296 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 îfaktionî och interaktion. Genom att ta bort ett av sina egna fˆr- givet tagna dramaturgiska/distansskapande kommunikationsstt blir det mˆjligt att betraktas som deltagande arena. Genom att inte bara ge publiken tillfllen till att vardagligt prata om gÂrdagens hndelser utan genom att skapa arenor Hernandez den direkt (i realtid, live etc.) faktiskt r med (och ger upphov till en ny form av vardagligt repre- sentantskap) blir dessa arenor viktiga fˆr uttryckandet av vad (det vara mÂ) folk tycker. Nr politiker deltar Hernandez och ocksÂ utfˆr nÂgra av de handlingar som r politik (dvs. ger omedelbara svar som ser ut att vara ansvarstagande och procedurella av typenñ îjag ska titta pÂ det i morgon bittiî) anger de en ton som sger att politik kan utfˆ- ras pÂ det sttet. Dilemmat r fˆrstÂs att det har sett mer îdemokra- tisktî ut att lÂta vardag och representantskap konvergera trots att det senare r designat just att inte vara vad det fˆrra fˆrutskickar. 
 Slaget om representationen 
 Att pÂstÂ att medierna har makt r kanske inte ett kontroversiellt pÂstÂende. Inte heller ett srskilt djupgÂende sÂdant, om man inte gˆr tydligt hur makten kan fˆrstÂs och hur man uppfattar att den upprtthÂlls. Att anvnda ett maktbegrepp kan implicera att man ser utˆvning av makt ˆver huvud taget som en process som s a s endast r verksam ovanifrÂn och ned. Den som innehar en maktposition r automatiskt placerad ˆverst i en hierarki och kan utˆva fˆrtryck mot dem som befinner sig i en underordnad position. Nr det gller me- diernas makt r det emellertid Lang sÂ enkelt att denna alltid och enbart utgˆrs av en sÂdan hierarkisk dominansposition. 
 Att pÂstÂ att mediernas makt har mÂnga ansikten och att den inte alltid pÂ ytan visar vad den utger sig fˆr att vara, r inte heller ett kontroversiellt pÂstÂende. Mediernas makt visar prov pÂ lika mÂnga uppfinningsrika fˆrkldnader som de uppfinningsrika fˆrsˆken att hrleda dessa masker till ett och samma ansikte. I denna mening kan man tala om att mediernas makt r distribuerad till de olika aktˆrer som agerar i den medialiserade offentlighetens rum. 
 Men det r kanske viktigt att ven peka pÂ motsatsen, t.ex. hur man kan utnyttja en underifrÂn position fˆr att identifiera makten och, i nÂgon mening, samtidigt gˆra ansprÂk pÂ att avslˆja den. 
 Kritiken mot makten kan ocksÂ fˆrstÂs som makt och denna kan utnyttjas pÂ olika stt.  
 Icke-makten 
  kan alltsÂ fungera som en posi- tion frÂn vilken man agerar ocksÂ gentemot mediernas makt, bl.a. genom att kunna kritiskt lsa medietexter samt att kunna se medie- producenterna just som meningsskapare (snarare n îbaraî rappor- 
 297 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 tˆrer) i dessa texter, samt inte minst viktigt, se dem som maktposi- tioner i samhllet. Det r detta perspektiv som konsumenterna av medierna kan ta,  
 icke-makten 
  fˆrvandlas till ett redskap fˆr avslˆ- jande och fˆr publik mobilisering. Men denna inflytelserika icke- makt kan ven tas ifrÂn dem, av dem som agerar fˆr medierna. Att sjlv som mediefˆretrdare inta publikens position och att gˆra det pÂ ett ˆvertygande mimetiskt stt, att sÂ att sga gˆra sig till publi- kens representant, kan vara ett effektfullt stt att agera, ett stt som har fˆrdelen av att se ut som  
 icke-makt. 
  Det fˆrsiggÂr en kamp om publiken. 
 Makten har alltsÂ att gˆra med makten ˆver representationen: Vem och vad skall Âterges och gˆras nrvarande? Av vem? I detta avseende legitimerar sig medierna med samma argument som politi- Cummings. Begreppet representation kan betyda Âtminstone tvÂ olika saker som vi menar r intimt sammankopplade. 
 !$  
 Den dubbla betydelsen av ordet representation syftar dels pÂ den kommunikativa gestalt- ningen av nÂgonting, alltsÂ representation som Âtergivning i tal, text eller bild. Dels syftar det pÂ ett system fˆr stllfˆretrdarskap som r typiskt fˆr vissa politiska system, t.ex. den representativa demo- kratin. Relevanta avledningar av begreppet representation r repre- sentant, representantskap och representativitet, syftande pÂ de roller som man kan inta i relation till representationen samt pÂ de kriterier fˆr bedˆmningen av giltighet och legitimitet i detta rolltagande. 
 Banks tar upp denna representationens dubbelhet i sin knda bok om millenniets politik. I Towards 2000 skriver han om ordet representation: 
 Redan tidigt i historien fˆrekommer tvÂ relaterade men Âtskiljbara be- tydelser, fˆr det fˆrsta processen att gˆra nÂgonting nrvarande [îma- king presentî], Â andra sidan en symboliseringsprocess. De politiska anvndningarna [av begreppet representation] r ofta en blandning av dessa betydelser. (Mahoney 1983:111; vÂr ˆversttning.) 
 De flesta representativa system r, menar Mahoney, îfˆrvirrade blandningar av dessa tvÂ olika grundprinciperî (ibid:112).  
 !% 
  
 Representation r ett begrepp med mngder av betydelser som i en utskrift Myers upptar 14 sidor. 
 !  
 Ordet representation sÂvl som dess olika avledningar representera, representant och repre- sentativ, fˆrekommer bÂde i medier och politik. Att representera innebr, enligt SAOB, att fungera som ombud eller att utˆva vrd- skap. Att vara representant r en person som officiellt representerar en viss person eller en viss grupp. Representativ r den som utgˆr lmpligt eller typiskt exempel, eller den som pÂ ett vrdigt stt kan representera en viss grupp eller en viss person. Inom politiken 
 298 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 anvnds representation fˆr att beteckna ett srskilt (demokratiskt) system med valda fˆretrdare. Begrepp som representation ses Hernandez i fˆrsta hand som beteckningar pÂ de organisatoriska formerna fˆr folkstyre genom representantskap, dvs. former fˆr substitution genom en person fˆr ett flertal andra. Betydelsen av representation som (bildlig) framstllning, avbildning eller Âtergivande r dock den betydelse som tar mest utrymme i SAOB, dvs. ordet fˆrstÂtt i dess mer kommunikativa bemrkelse, eller i den mer filosofiska betydelsen kopplad till (mentala) fˆrestllningar, kognitiva sÂvl som dramaturgiska. 
 !'  
 I medier och politik anspelar ordet pÂ en mngd av dessa betydelser, pendlande mellan att Âsyfta represen- tation i parlamentarisk mening och att representera i symbolisk form t.ex. i en bild, ett sprÂk eller en text. 
 Slaget om representationen sker i en offentlighet som fˆrutstter att det man talar om r allmnt knt. Detta Âstadkommes genom nÂgon form av kommunikation som rymmer potentialen att distri- bueras till den allmnhet som avses. Offentligheten r dock sllan sÂ allmngiltig som den gˆr ansprÂk pÂ att vara och den totala tck- ningen i begreppets syftning r ofta mer idealiserad n konkret. Offentligheten syftar ven pÂ den eller de platser och arenor Hernandez medborgare kan kommunicera med varandra, vare sig detta r rum- men fˆr beslutsfattande i kommunfullmktige och riksdag, tid- ningar och nyhetsbrev eller televisionens nyhets- och debattpro- gram. 
 !(  
 Dessa offentliga platser kan vara konkreta, t.ex. gator, torg och rum, eller virtuella, t.ex. srskilda platser i mediernas utrymme Hernandez deltagandet kan ske bÂde i en studio och i ett vardagsrum, hemma hos folket. 
 Slaget om representationen sker infˆr och med en publik. Den etymologiska bakgrunden till ordet publik r îoffentligî, dvs. all- mnt knd (jfr ovan). Att gˆra nÂgonting offentligt kan formuleras ven genom uttrycket att gˆra nÂgot publikt, att gˆra nÂgonting tillgngligt fˆr en stˆrre grupp av mnniskor, delar av eller hela offentligheten. Publicering innebr att gˆra den typ av handling som innebr ett bidrag till denna offentlighet och specialisten pÂ detta r den som r publicist. Publik har en mer konkret dimension, nmli- gen syftande pÂ en samling ÂskÂdare eller deltagare. I denna bemr- kelse r publiken ofta mer knuten till avgrnsade grupper av mn- niskor n de som avses med offentligheten, t.ex. lsekretsen av en viss tidning, tittarna till ett visst program, rˆstarna pÂ ett srskilt parti, eller Âsiktsfˆretrdarna fˆr nÂgon srskild sakfrÂga. 
 Hur ser dÂ bataljmÂlningen ut? Slaget om representationen gller mˆjligheten att gˆra sig synlig och giltig och konstituerar det offentliga samtalets villkor. Man kan tala om att vissa samtal ger 
 299 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 rum i Âtskilda offentligheter och att de olika offentligheterna bidrar till denna avskildhet ven genom att forma sin egen pedagogik och sin srprglade kommunikativa gestaltning, inte sllan medvetet ut- formad som kritiska kontraster till andra sÂdana samtal. I det sam- tida samhllet kan man kanske urskilja tendenser till segregering av sÂdana olika konkurrerande och alternativa kommunikations- praktiker. Fˆrsˆk att ˆverskrida olika sÂdana grnser mellan de offentliga rummen innebr ˆmsesidiga anpassningsprocesser, Hernandez just kriterier fˆr representation och kampen om denna kommer att bli srskilt tydlig. Medborgarnas tillgÂng till de olika rummen fˆr offentliga samtal r Lang sjlvklar, ven om sjlvklarheten i detta ofta framstlls som demokratins frmsta adelsmrke. 
 !)  
 Att ˆver huvud taget rknas som en legitim deltagare i sÂdana demo- kratiska och mediala aktiviteter r inte sjlvklart. Mer inflytelserika aktˆrer har liknande problem: journalisterna behˆver hitta en vinkel utan att gˆra representationen vinklad; politikerna mÂste anpassa sig eller vlja att gÂ vid sidan av medierna. Varfˆr positionen att repre- sentera r en viktig samhllsfunktion sÂvl som en makt kan tyckas sjlvklart. Representationen kan ju syfta pÂ politikers legitimitet och politikens uttryck. Samtidigt gller samma sak journalistiken; jour- nalistikens uttryck skapar journalistikens legitimitet. Denna legiti- mitet Williams hos en publik som ofta beskrivs som de som har den slutgiltiga makten som de politiskt utˆvar en gÂng vart fjrde Âr ñ i medierna sker och erbjuds mˆjliga val varje dag. 
 Det kan ocksÂ innebra att man inte kan skilja utˆvandet av en politisk makt Miller den bild och definition av politiken sjlv som detta utˆvande befster (eller fˆrndrar). Men samma sak gller fˆr medierna, producenterna och medietexterna. Trots att deras uppdrag inte r att vara politiskt styrande (utan att vara maktens granskare) kommer deras utˆvande av sin formuleringsmakt att vara intimt fˆrknippad med en allmngjord bild av det som beskrivs, t.ex politiken och politikern, en bild som ocksÂ kan styra, mˆjliggˆra eller fˆrhindra olika stt att vara som politiker. En utveckling kan alltsÂ vara att medierna mer och mer tar ˆver rollen av îfolkets representantî samtidigt som politikernas representantskap ifrÂga- stts. Oavsett om varje enskild granskning r riktig eller ej ger den fˆrenklade allmngjorda bilden av medierna och politiken i dag en situation Hernandez politiken kan se ut att vara pÂ defensiven, vdjande till medborgarna att ˆverhuvud deltaga medan medierna r moraliskt avkrvande gentemot politikerna i medborgarnas namn. Det r fˆrdenskull naturligtvis inte sÂ att politikerna fˆrlorat sin makt till journalisterna men det r intressant att notera att det r politiker som i allt stˆrre utstrckning i dag tar den îdefensivaî underifrÂn- 
 300 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 positionen, ibland kopplad till nrhetens kommunikationsformat medan det r journalistiken som tar den konfrontativa debattposi- tionen ñ som i vÂra tvÂ inledande exempel. 
 Det finns tvÂ olika stt att bertta just sin historia om att man r legitim som makthavare ñ och tvÂ olika stt att mobilisera folket. 
 Kommunikation och mediering i politisk teori om demokrati 
 ƒr det mˆjligt att fˆrstÂ demokratin och dess olika begrepp (repre- sentation, offentlighet, publik, etc.) utan att ta hnsyn till den kom- munikativa dimensionen? I den fˆregÂende preliminra invente- ringen av elementen i en politisk dramaturgi har vi fˆrsˆkt att lyfta fram det faktum att flera centrala begrepp har bÂde en kommuni- kativ och en politisk dimension och drmed gˆra gllande att den medialiserade demokratin inte kan fˆrstÂs utan sin kommunikativa dimension. De konkreta exemplen hmtade Miller politisk kommuni- kation och journalistik om politik syftade ocksÂ till att gˆra detta pÂpekande. Olika definitioner av demokrati fˆrutstter en fˆrstÂelse av kommunikationen och presenterar ofta en normativ framstllning av hur den bˆr fungera fˆr att ocksÂ demokratin skall kunna fungera. 
 "+  
 FrÂgan kan stllas om inte demokrati huvudsakligen r ett kommunikativt begrepp som rymmer antaganden om hur olika personer fˆrhÂller sig till varandra genom kommunikativa handling- ar? tminstone kan vi urskilja den kommunikativa nivÂn i demo- kratin som den Hernandez den stndiga fˆrmedlingen och fˆrhandlingen inte bara om Gibson, etc. ger rum, utan ocksÂ den Ellis de demokratiska problemen och definitionerna behandlas. Man har, med ledning av detta synstt, svÂrt att tnka sig en definition av demokrati som inte samtidigt innebr nÂgon form av pÂstÂende i kommunikativ mening. 
 "!  
 NÂgra ingÂngar till en analys av ovan- stÂende teman skall gˆras i det fˆljande. 
 Enligt Williams r den politiska gemenskapen (polis) îett kol- lektiv av jmlikar som strvar efter det potentiellt bsta livet î. 
 ""  
 Den amerikanske filosofen och statsvetaren Gonzalez utgÂr Harvey definition om vad som mer konkret knnetecknar ett polis i den grekiska traditionen, och fˆrstÂr detta i termer av mnsklig interaktion i form av tal och handling. Enligt Arendt r det mˆjligheterna fˆr interaktion mellan medborgare i polis, dvs. den kommunikativa organiseringen snarare n enbart den srskilda fysiska platsen som utgˆr ett polis: 
 301 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 Det egentliga polis r inte  
 stads-staten 
  i dess fysiska mening, det r snarare den organisation av mnniskor som uppkommer nr dessa talar och handlar tillsammans, och dess sanna plats r dr mnniskor lever tillsammans i detta syfte oavsett var de rÂkar befinna sig. îVart du n gÂr r du en polisî dessa berˆmda ord blev inte bara den grekiska koloni- sationens srprgel, de uttryckte ocksÂ ˆvertygelsen om att handling och tal skapar en yta mellan deltagarna som kan finna sin riktiga loka- lisering nstan nr och var som helst. (Arendt 1958, 198; vÂr ˆverstt- ning) 
 I definitionen av polis r det enligt Arendt interaktionen mellan medborgare som skapar detta utrymme. Utrymmet r inte en plats eller en institution utan skapas genom tal och handlingar som genom sitt utfˆrande konstituerar det politiska livet. Detta r nÂgot som kan genomfˆras relativt sett oberoende av tid och rum. Dess rtta lokalisering, sger Arendt, r den mnskliga interaktionen. Man kan dÂ frÂga sig vilka dessa îplatserî fˆr utfˆrandet av den mnskliga interaktionen som r mˆjliga att tnka sig. Det kan vara konkreta fysiska platser som medger  
 ansikte-mot-ansikte 
  interak- tion men det politiska livet kan ocksÂ utfˆras i andra interaktions- former. Arendt ger just inte detta exempel, men kanske kan vi tnka oss att medierna r en sÂdan plats Hernandez det politiska livet utspelar sig. I reflektionerna kring demokratins kommunikativa villkor ingÂr det som en viktig fˆrutsttning, att fˆrstÂ hur det politiska livet kon- stitueras genom de mnskliga interaktionerna i deras olika former, ocksÂ utanfˆr vedertagna arenor och institutioner. 
 Men det kanske ndÂ inte r vilka relationer som helst som vi kan tnka oss i demokratin, utan det som Williams kallar îa commu- nity of equalsî!. Karaktren pÂ interaktionen mellan medborgarna kan inte se ut hursomhelst. Den mÂste vara utformad pÂ ett sÂdant stt att den, enligt statsvetaren Marshall, medger îtrue engagement among peersî. 
 "#  
 Det engagemang och de relationer som upprttas skall vara de som ger rum mellan jmlika medborgare. Medborgarskapet kan liknas vid en vnskapsrelation, ett tema som bl.a. den franske filosofen Booth Frank utvecklat i nÂgra av sina mer explicit politiska texter. 
 "$  
 Nr vi bygger vidare pÂ teorin om demokratin utifrÂn denna jmlika relation fˆrutstter vi ocksÂ deltagande och kommunikation, bl.a. pÂ det stt som anges av Tyler ovan, i strukturer som r participatoriska och dialogiska (Cornell) och som inte innebr tvÂng eller forcerad ˆvertalning. 
 Det populra deliberativa synsttet inom demokratiteorin har som mÂl en sÂdan  
 icke-tvingande 
  anvndning av den offentliga debatten som kan bidra till att hantera de djupaste kollektiva dis- 
 302 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 pyter i moraliska, politiska och sociala frÂgor. 
 "%  
 Sttet att hantera dessa olika problem bygger pÂ en tilltro till tal, samtal och dialog i det offentliga rummet, snarare n till tvÂngs- och vÂldshandlingar. Samtidigt fÂr dessa talsituationer inte vara prglade av en sÂdan ofrivillighet att man kan ha skl att tala om tvÂng eller (symboliskt) vÂld. Hela det ˆvertalande momentet finns endast i argumentatio- nen och den rationellt genomfˆrda diskursen, inte i andra former av ˆvertalning som ligger utanfˆr sprÂket eller som utnyttjar andra dimensioner av det, t.ex. det emotionella. Ett sÂdant deliberativt synstt med dess tilltro till mnniskors fˆrmÂga att resonera pÂ ett respektfullt stt har flera fˆrutsttningar, bl.a. i en mnniskosyn som ligger nra det kantianska idealet, dvs. att aldrig behandla mn- niskor enbart som medel, utan som mÂl. Fˆrutsttningarna ligger ocksÂ i en teori om hur vrdighet och respekt etableras. I delibe- rativa teorier Âterfinns kriterierna fˆr demokratin i fˆrstÂelsen av och fˆrsvaret fˆr sÂdana kommunikativa procedurer som gˆr det mˆjligt att genomfˆra sÂdana offentliga samtal som inte r tvingan- de. Dess fˆretrdare menar att sÂdana offentliga samtal utgˆr den enda mˆjliga situationen Hernandez mnniskor kan uttrycka sÂvl sina olik- heter som sina gemensamma ˆvertygelser samt en garanti fˆr att undvika att de senare eroderas pÂ ett irreversibelt stt. 
 Det deliberativa synsttet sammankopplas inte sllan med en normativ moral i form av regler som skall glla. Detta s.k. eontolo- giska (deontologi r regel- eller pliktetik) moraliska synstt har sitt upphov huvudsakligen hos Hodge, i vars efterfˆljd flera av fˆretr- darna fˆr deliberativ demokrati Lee. Att vara deliberativ enligt ett sÂdant normativt moraliskt synstt innebr alltsÂ att formulera regler som dikterar rtt handling och som r bindande i och genom sig sjlva. Benmningen procedur anvnds ibland fˆr att beteckna detta stt att vara normativ och teoretikerna kallas drfˆr ven ibland proceduralister, det gller t.ex. Fleming, J¸rgen Meyers och Martinez. Procedurer r ett antal riktlinjer som, om de efterfˆljs, leder till konsensus i moraliska och politiska frÂgor. Orsaken till att man fster en sÂdan vikt vid dessa procedurer, kommunikativa, sociala och psykologiska till sin karaktr, och dess riktiga efterfˆljande r att man programmatiskt anser att sÂdana inte kan hmtas nÂgon annanstans ifrÂn, det finns ingen individ eller grupp, ingen Lee eller annan hˆgre makt som kan bestmma ˆver de villkor fˆr att skapa konsensus som rÂder i en viss grupp. Kriteri- erna fˆr hur den gruppen skall kunna forma beslut och avgˆranden i moraliska och politiska frÂgor kan endast normeras utifrÂn den pro- cedur genom vilka dessa beslut fattas, dvs. genom sttet pÂ vilket kommunikationen genomfˆrs. Enligt detta synstt blir demokratin 
 303 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 demokratisk just genom att medborgarna fˆljer vissa regler fˆr kommunikation som de tillsammans har enats om r just demo- kratiska. 
 Fˆr att konfliktlˆsning skall bli mˆjlig enligt sÂdana procedurer, r det av vikt att de deltagande personerna har en fˆrmÂga att repre- sentera sina egna intressen, men ocksÂ att delvis avstÂ frÂn dem i syfte att vara opartiska. Dessa kommunikativa procedurer fungerar inte om man enbart hvdar sina egna intressen, utan vilja att fˆrstÂ vad de andra har fˆr skl och mÂl. Ett gemensamt krav pÂ alla delta- gare r drfˆr att kunna Âstadkomma en sÂdan distansering till de egna Âsikterna, att tillflligt Underwood empiriska intressen och moti- vationer. Detta krav r just gemensamt och fÂr inte innebra att nÂgon utstts fˆr vÂld genom att tvingas vara den som tar till distan- seringen. Flera skeden i det proceduralistiska/deliberativa synsttet r kritiska, i likhet med detta, och teorierna pÂ detta omrÂde r knappast omedvetna om sÂdana inneboende risker. Gemensamt fˆr dem r dock att en ˆkad kunskap om kommunikation och framfˆr allt en ˆkad precisering ifrÂga om de kommunikativa procedurerna enligt rationella kriterier kan bidra till att bttre hantera sÂdana kon- flikter. 
 Demokrati kan betyda det system av kommunikationsprocesser i diskussion och beslutsfattande som ˆverbryggar skillnader ñ i genus, sexualitet, nationalitet, klass, etnicitet och generation ñ och administrerar mÂngfalden mellan mnniskor och grupper, och som drmed fˆrutstter lika villkor fˆr deltagande mellan likvrdiga och jmbˆrdiga men samtidigt unika och olika medborgare. 
 "  
 Demokrati i denna mening r ett stt att fˆrstÂ och erknna detta komplexa sys- tem av skillnader (îmultiple intersecting differencesî) som knne- tecknar varje mnniska. Men demokrati innebr samtidigt tron pÂ att finna och implementera ett system fˆr ekvivalering av unika skillnader i termer av jmlikhet eller jmbˆrdighet. Nancy Fraser argumenterar fˆr att den socialpolitiska dimensionen av rttvisa och jmlikhet mÂste kombineras med en kulturpolitisk dimension av identitet och skillnad. Kulturella skillnader kan bara demokratiskt hanteras, menar hon, om de baseras pÂ social jmlikhet. Hon efterstrvar en position mellan de bgge motpolerna dekonstruktiv  
 anti-essentialism 
  och pluralistisk multikulturalism fˆr att kunna fˆrstÂ att kulturella skillnader bara kan utvecklas och demokratiskt medieras (îdemocratically mediatedî) pÂ en bas av social jmlikhet. 
 FrÂn delvis andra utgÂngspunkter har Banks disku- terat demokrati och kommunikation. Han menar fˆr det fˆrsta att frÂgan om kultur och kulturell tillhˆrighet r central fˆr den form av fˆrstÂelse som mÂste gˆra demokratin mˆjlig. Att pÂ detta breda stt 
 304 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 tala om kommunikation har givetvis att gˆra med de procedurer som tidigare Âsyftats men inkluderar samtidigt en mycket bred repertoar av kulturellt engagemang. Mahoney noterar det fatala i att det skett en lÂst uppdelning mellan hˆg- och lÂgkultur. 
 Ingenting har bidragit mer till att fˆr dess naturliga anhngare fˆrsura den demokratiska idÈn och driva dem i arg sjlvexil n de enkla ˆver- gripande kulturella frÂgorna: den uppenbara uppdelningen av vÂr kultur i en distanserad och sjlvupptagen sofistikering Â den ena sidan och Â den andra, en drogad massa. (Williams 1989:17 [1958]; vÂr ˆversttning.) 
 Den enligt honom fatala uppdelningen kan ha konsekvenser fˆr vÂr syn pÂ vilken kommunikation och vilka medier som r legitima. Mahoney noterar ocksÂ mer specifikt vilken plats kommunikationen har i vÂr fˆrstÂelse och betonar srskilt att det finns en missvisande syn som vi mÂste akta oss fˆr. 
 Vi har vuxit upp med vissa idÈer om kommunikation som jag tror i det stora hela r missledande. Vi ser kommunikation som en aktivitet som utspelar sig efter det att de viktiga sakerna redan hnt. Kommunikation r sÂ att sga rˆran efterÂt, det som hnder efter det som var vik tigt. 
 Den kommer i andra hand, pÂ samma stt som man tror att konst r sekundr, en marginell aktivitet, eftersom det verkliga livet kommer fˆrst och sedan gestaltningen. Fˆrst kommer verkligheten och sedan kommunikation om verkligheten. Men detta r sÂ i grunden missvisande att om vi inte fˆrstÂr detta fˆrstÂr vi ingenting. Vad vi fˆrst mÂste se r att det i vÂra uppfattningar och i sttet som vÂrt samhlle r utformat finns vissa kommunikationsmˆnster som vi bara delvis r medvetna om. Dessa kommunikationsmˆnster r inte fˆregivna, de r skapade av oss, de fˆrndras och r ˆppna fˆr kritik. Dessutom mÂste de lras om av varje ny generation. (Williams 1989:21 [1961]; vÂr ˆversttning.) 
 Mahoney hade en idÈ om att medborgarna skall ga produktions- medlen, inte minst gller detta medierna som produktionsmedlen i den demokratiska kulturen. Han ville medvetet komma bort Miller de faktorer som nu bestmmer hur kommunikationen fˆrs, nmligen de som baseras i auktoriteter och kontrollmonopol, i paternalism och kommersiella intressen. Mot detta ville han stlla utvecklandet av en demokratisk struktur fˆr inflytande i medierna. Kontrollen skulle spridas, det skulle utvecklas verkligt ˆppna (îtruly openî) kanaler fˆr deltagande, system skall gas av deltagarna och en allmn decentralisering och maktfˆrdelning skall rÂda. Basen fˆr det demokratiska systemet r, menar han att vanliga mnniskor skall kunna ha kontroll i sina egna hnder och att de inte skall vara mÂl- tavlor eller objekt fˆr nÂgra andra, t.ex. fˆr annonsˆrer eller pater- nalistiska fostrare. 
 "' 
  
 305 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 Brown har vi diskuterat nÂgra olika normativa visioner av demokratin, srskilt med hnsyn tagen till kommunikationen. Vi bˆr erinra oss villkoren fˆr att presentera sÂdana visioner och teori- er, nmligen att sÂdana framstllningar av normativa begrepp alltid r uttryck fˆr en form av auktoritetsutˆvning. Att fˆrskriva (nor- mera) nÂgonting r, som Lopez sger i samband med visioner av genus och solidaritet, att konstruera och postulera ett îviî. 
 "(  
 Att vara normativ innebr sÂledes att ta sig beskrivnings- och defini- tionsmakten samt formuleringsprivilegiet. 
 Med utgÂngspunkt frÂn ovanstÂende exempel kan flera frÂgor och farhÂgor identifieras. Vi har i detta kapitel pÂ nÂgra olika stt diskuterat hur man kan fˆrstÂ relationerna mellan medier/kommu- nikation och politik. Framtida studier behˆver ta fasta pÂ dessa mˆj- liga relationer som en utgÂngspunkt fˆr att fˆrstÂ den historiska utvecklingen inom respektive omrÂde. FrÂgan gller t.ex. om demo- kratins villkor har att gˆra med dessa fˆrndringar i kommunika- tionen, dvs. fˆrndras vÂrt stt att vara politiska genom fˆrndringar i fˆrutsttningarna fˆr det offentliga samtalet. FrÂgan gller ocksÂ om demokratin kan strkas genom olika former av regleringar eller Gibson pÂ detta omrÂde, t.ex. genom att ta det deliberativa synst- tet som en mˆjlig och framkomlig utgÂngspunkt eller om det deli- berativa synsttet paradoxalt nog just genom sin idealism kanske har en fˆr distanserad syn pÂ de vardagliga mˆten mellan mnniskor som vanligtvis inte ses som ingÂende i det offentliga samtalet? 
 Det offentliga samtalet, skriver Bjˆrn Elmbrant kritiskt, r ett sprÂkspel fˆr de redan invigda. I sin bok Dom Anderson dom Hernandez nere. Om demokratin i Sverige vdrar han mÂnga farhÂgor avseende mediernas roll fˆr politiken och i synnerhet fˆr demokratin. PÂ det hela taget ser han Larsen konturerna av ett fˆr demokratins framtid mycket negativt inflytande och farhÂgor vad avser den etablerade politiska kommunikationens destruktiva inflytande pÂ demokratin. 
 Runtom i Sverige finns vettiga mnniskor med kunskaper, idÈer, syn- punkter och erfarenheter. Det finns ocksÂ idealister, mnniskor som utstrÂlar civilitet och ansvarstagande, motstÂndare till dogmatism, brinnande demokrater. Men alla lever de under en daglig, tung sprreld av cynismer frÂn det som ibland kallas det offentliga samtalet. (Elmbrant, 1997:51) 
 Den politiska kommunikationen i demokratin utgˆrs av en komplex koordinering av olika former av samtalstyper och genrer, alltsÂ den politiska kommunikationen r ett konglomerat av olika typer av pÂstÂenden och antaganden som Jones samman pÂ olika stt i olika sammanhang. 
 ")  
 Detta komplexa flt r nÂgot som bˆr studeras 
 306 
  
 K  
 ONSTANTIN 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 ytterligare. Vi bˆr kanske ven frÂga oss: vilka r de kommunikativa egenskaper som anses knneteckna det ideala folkstyret ñ kan dessa egenskaper presenteras fˆr att utgˆra en grund till framstllningar av demokratin? Kan (en del av) dessa kommunikativa fˆrutsttningar utgˆra grunden i alternativa modeller fˆr den normativa politiken? ƒr det sÂ att vÂrt stt att tala om demokrati alltid fÂr en utopisk karaktr och vad har det fˆr konsekvenser fˆr vÂrt stt att agera i den medialiserade demokratin? 
 Medierna, kommunikationen och folkstyrets framtid 
 Som vi pÂpekade inledningsvis befinner sig det offentliga samtalets aktˆrer under olika historiska epoker stndigt i en relation till var- andra. Denna relation skulle man kunna kalla mer eller mindre îkol- legialî. Politiker, pÂ Vasatiden sÂvl som i dag, har alltid en relation till publiken och till dem som professionellt och publikt befolkar den publika arenan. Kollegialiteten innebr att man r verksam och mˆts inom en gemensam arena som befinner sig mellan respektive aktˆrers verksamhetsflt. Mellan dessa aktˆrer utvecklar sig nˆd- vndiga relationer som, i likhet med alla andra mnskliga relationer, bygger pÂ en balans mellan beroende och oberoende, mellan fˆr- troende och tvivel. Kollegialiteten bestÂr i de ˆmsesidiga beroenden och fˆrtroenden som utgˆr relationen och som r en fˆrutsttning fˆr arbete bÂde i politik och medier, men kollegialiteten definieras ocksÂ genom att aktˆrerna alltid fˆrhÂller sig till en tredje part, publiken, lyssnarna, vljarna. 
 Ett deliberativt synstt innefattar ocksÂ en syn pÂ kommunika- tion som liknar det man skulle kunna kalla den svenska modellens; Hernandez kommunikation r en frÂga om pedagogik och Hernandez mnniskor ska îlyftasî till fˆrstÂelse fˆr de politiska procedurerna. Kanhnda politikens îirritationî gentemot medierna i dag beror pÂ att dessa verkar formulera ett starkare pedagogiskt uppdrag Ât sig sjlva (i sÂvl populra underhÂllningsprogram, Hernandez ibland politiker grna medverkar, som debatter och granskande journalistik), n tidigare. Politiker kanske var vana vid att tillsammans med media fˆr folket kunna bertta historien om hur politiken gÂr till ñ och att se detta som ett slags nstan gemensamt îuppdragî. Medierna i dag r mycket mer sjlvstndiga och formaten fˆr hur historierna ska berttas vxer fram inom journalistikens eget flt och ibland med journlistikens egna angelgenheter som huvudfokus. De gentemot makten oberoende medierna r oundgngliga fˆr demokratin ñ det 
 307 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 vi har nrmat oss i detta kapitel r att analysera ocksÂ dessa medier som en del av makten. Det finns sÂ att sga ingen position som r neutral om man deltar i det offentliga samtalet, oavsett om man r politiker, journalist eller forskare ñ dremot kan man bertta histo- rien om sig sjlv som objektiv, genom att sjlv ta rollen som den legitime representanten fˆr det som r sant i den egna historien. 
 Att stlla frÂgor inom ramen fˆr en offentlig utredning innebr ocksÂ att delta i det offentliga samtalet. En utredning bidrar till att definiera problem och att fˆreslÂ lˆsningar pÂ dessa. PÂ samma stt som journalister och politiker upprttar kollegiala relationer i detta offentliga samtal, ingÂr medarbetarna i en utredning i ett sÂdant samtal som med stˆrre eller mindre skicklighet kan medverka till att utˆva den makt som detta innebr. Utredningen om folkstyret i Sverige infˆr  
 2000-talet 
  utgÂr, enligt kommittÈdirektiven (1997:101), frÂn en samtidsbild och identifierar Hernandez ett antal faktorer som anses vara viktiga fˆr fˆrndringen av det samtida svenska samhllet. I fˆrsta hand gller detta sÂdana demografiska, ekono- miska, politiska och sociala fˆrndringar som har betydelse fˆr statsskicket, de politiska institutionerna och landets fˆrhÂllande till omvrlden. Till de viktiga processerna i samtiden som kan pÂverka det politiska livet hˆr exempelvis fˆrndringar i den offentliga sek- torn och utvecklingen inom folkrˆrelserna och de politiska partier- na. Till de stora fˆrndringarna i samtidsbilden hˆr ven den sociala, politiska och kulturella globaliseringen och den betydelse fˆr den kulturella identiteten som det innebr att Sverige nu agerar som en aktiv del av Europas politiska administration. 
 NÂgra av dessa fˆrutsttningar, problem och mˆjligheter som folkstyret mˆter infˆr  
 2000-talet 
  framstlls som înyaî och gller, enligt kommittÈdirektiven, utvecklingen av kommunikations- och informationsmˆnster i samhllet, spridandet och anvndningen av nya informationstekniker. Dit hˆr ocksÂ utvecklingen av îdet nya medielandskapetî med fˆrutsttningar att interaktivt kombinera olika auditiva och visuella teletekniker. Fˆrndringen i medieland- skapet bestÂr ven i nya koncentrationer och konglomerat av gande och ett vxande kanalutbud som sammantaget kan ha konsekvenser fˆr hur en fri och allsidig opinionsbildning sker i samhllet. Till det nya medielandskapet hˆr ven den ˆkade betydelsen fˆr opinions- bildningen som spelas av olika professioner, t.ex. av journalisterna, den s.k. îjournalismenî. Opinionsbildningen styrs ven i ˆkad grad av olika intressegrupper som medvetet anvnder sig av lobbyister, kommunikationskonsulter, eller utvecklar strategiska kontakter med medierna fˆr att pÂ sÂ vis bli synliga och ˆka fˆrutsttningarna fˆr att bilda opinion. 
 308 
  
 K  
 ONSTANTIN 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 Efter en sÂdan kort problemredovisning som den ovanstÂende bˆr man frÂga sig var problemen med det politiska arbetet finns och hos vem. ƒr det ett problem fˆr arbetande politiker och/eller fˆr politiskt deltagande medborgare? ƒr det svenska folkstyret i reell mening verkligen hotat? Hur ser problemen i Sverige ut i ett jmfˆ- rande perspektiv? ƒr det politiska arbetet hotat av illegitima feno- men/krafter  
 (populrkultur-media-politik)? 
  
 Vad vi hr kan se r historien om den hotade demokratin. Varfˆr r det viktigt att inte ˆverdriva problemen? Dels behˆver 
 man naturligtvis inte ˆverdriva en situation sÂsom direkt hotande och farlig fˆr att kunna motivera en utredning av frÂgorna (hade det varit frÂgan om nÂgonting sÂdant hade knappast utredandet hjlpt) men framfˆr allt r det viktigt att just utreda frÂgor, dilemman och situationer snarare n att reifiera och objektgˆra îProblemetî. Detta r viktigt av flera skl; dels kan man fˆrsˆka fˆrdjupa frÂgorna och studiet av den medierade demokratin utan att behˆva ha som fˆrsta premiss att det finns ett fundamentalt problem som omedelbart mÂste lˆsas fˆr att inte en katastrof ska intrffa, dels r det viktigt att inse att Cabrera som definieras som ett allvarligt problem kan ge legitimitet Ât olika typer av Gibson. Ett îproblemî som sger att demokratin r allvarligt hotad skulle kunna motivera en mngd olika politiska Gibson. Detta r viktigt ocksÂ utifrÂn insikten om att den som sÂ att sga ger ett problem ocksÂ tar sig rtten att fˆreslÂ vilka Gibson som ska sttas in fˆr att rtta till problemet 
 #+ 
 . Hur man rttar till problemet r emellertid ingen oproblematisk Âtgrd som alla automatiskt r ˆverens om. Huvudanledningen fˆr oss att re- flektera runt ovanstÂende saker r dock att denna bok just handlar om hur man offentligt kan motivera, fˆra fram, formulera och skapa bilder, texter, argument, pÂstÂenden ñ och hur man kan upprtthÂlla bilden av och idÈn om att diskussionerna om Tyler fˆrs pÂ en arena som r tillgnglig fˆr oss alla. Att demokrati fortstter att vara nÂgonting mer n de fÂs styrelse ˆver de mÂnga; alltsÂ att det demo- kratiska styrelseskicket r vl fungerande inte bara till sin yttersta procedur ñ folkets rˆstande vart fjrde Âr, utan att styret r synligt och sˆker en politisk, offentlig och folklig legitimitet stndigt och kontinuerligt ocksÂ mellan valen. 
 Kanske fˆreligger det i dag inget reellt hot mot den svenska de- mokratin? Kanske r problemen typiska fˆr en vlfrdsstat i fˆrnd- ring? Problemen som nu formuleras, t.ex. genom samtidsbilden i kommittÈdirektiven (jfr ovan), innebr kanske snarare att det poli- tiska arbetet hÂller pÂ att îfˆrverkligasî pÂ ett fˆr etablissemanget icke igenknnbart (ˆnskat) stt ñ det populrkulturella inslaget i politiken uppfattas ofta som ett hot mot seriositeten och de demo- 
 309 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 kratiska ambitionerna hos folkstyrets eliter. Vilken roll spelar medi- erna i detta oˆnskade îfˆrverkligandeî av det politiska arbetet? ƒr îproblemetî med medierna av fˆretagsekonomisk natur, t.ex. kon- centrationen och spridningen av deras gandestruktur och/eller r det ett problem med medieringen och drmed ett mer kommunika- tivt problem? ƒr det kanske sÂ att medierna genom sitt behrskande av den mediala och politiska dramaturgin har blivit îbttreî pÂ att utfˆra politik, sÂ att sga i direktsndning infˆr folket n vad politi- kerna synes vara? Men om politikens torg flyttat in till studion innebr inte detta automatiskt att detta r en mer demokratisk arena med fler mˆjligheter till folkligt deltagande. De mediala positioner- na r inte nrmare folk/tittare/vljare n andra maktpositioner. 
 Har vi i dag svÂrt att identifiera det folkliga deltagandets sociala former ñ former som vi inte knner igen som de traditionella? Er- bjuder medierna nya former fˆr folkligt och politiskt deltagande ñ r medierna en mˆjlighet eller ett problem? Fˆr att kunna uttala oss om relationen mellan dessa olika nivÂer av medier och mediering blir det srskilt viktigt att ñ som vi har gjort i denna volym ñ identifiera hur vi kan fˆrstÂ vad medier kan vara och hur vi kan fˆrstÂ den kommunikativa medierande aspekten. 
 Noter 
  
 1  
 Fˆr en  
 historisk-sociologisk 
  analys av de svenska mediernas (i synnerhet tid- ningarna) utveckling i relation till makt, marknad och myndighet, se Nelson (1994). 
  
 2  
 Andra kommunikativa perspektiv pÂ medier och makt kan fokusera pÂ nÂgon av de mÂnga institutionella faktorer som ocksÂ bidrar till dess utformning, t.ex. villkor som har att gˆra med ekonomi, organisation, teknik, politik, kultur och professioner. 
  
 3  
 Fˆr analyser av offentlighetens diskurs i analogi med samtal, se flera av bidragen i Forstorp  Linell, red. (1998). 
  
 4  
 Flera av bidragen i denna bok om den medialiserade demokratin gˆr just sÂdana fˆrdjupningar av dessa problematiker. 
  
 5  
 Jfr. diskussionerna om organiseringen av samtycke i medierna hos bl.a. Spears (1999) och Garcia  Cortez (1994). 
  
 6 
 White (1995). 
  
 7  
 Se ven Spears (1999) som med ledning av Crawford och Hines fˆr en diskussion av hur dramaturgiska begrepp anvnds inom sociologi och medieforskning. 
  
 8 
 Meyrowitz (1985). 
  
 9  
 Spears (1999). 
 310 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 10  
 Begreppet îbeskrivningsmaktenî hmtas Taylor  Olsson (1994) som pÂ ett stlle definierar detta som îÖhur nyhetsjournalistiken beskriver samhllet och drmed ocksÂ utˆvar en maktî  
 (aa;13-14) 
  och vidare (15) Varje hndelse fˆrutstter en beskrivning Ross tillmˆtes signifikans. Detta gˆrs pÂ olika stt inom olika diskurser. SÂlunda r t.ex. en historisk hndelse en sak inom historie- vetenskapen och nÂgot annat inom journalistiken. Hrigenom problematiseras sjlva hndelsebegreppet. Hndelsen kan inte separeras frÂn beskrivningen av den [emfas i original]. Fˆr det inom medieforskningen okontroversiella synsttet pÂ hur medier fortlˆpande skapar snarare n speglar en verklighet, se t.ex. Sullivan (1995) och Grossberg, Lyons (1998). 
  
 11 
 Att fˆrstÂ hur nÂgonting blir en journalistisk hndelse r, enligt Nelson (1994;15) en viktig del i att fˆrstÂ îbeskrivningsmaktenî. 
  
 12 
  
 Potter (1996). 
  
 13 
  
 Utvecklingen av mediernas sjlvstndighet r en central punkt i Thompson reflektioner om den danska situationen: îMedierna udgˆr i dag selvstendige sociale institutioner, hvis karakteristika filtrerer og former den offentlige kommunikation pÂ bestemte mÂderî (aa). 
  
 14 
  
 Taylor (1999) listar fler mˆjliga betydelser av det politiska begreppet representation: social representation, rollrepresentation, Âsiktsrepresentation, anticipatorisk representation samt det han slutligen kallar dynamisk represen- tation. 
  
 15 
  
 Han r vidare kritisk mot det stt pÂ vilket representativiteten har utvecklats i den brittiska politiken: îThe idea now has considerable force. Its broad terms, a class of 'representatives' has Tran formed, initially in close relation to bodies of forced opinion, who at a certain point enter personal careers of being representative, in what is really the old symbolic sense. They are persons of political experience and judgement. If they do not already (through some accident of career or election) have anyone or anywhere to 'represent', there is public discussion and private action about 'finding them a seat'. Thus it oftens happens that there are important political representatives who do not yet represent anybody, in the carefully retained formal sense. Reified in this way, so that being a representative amounts to a career, a position or a job, the actual process of representing formed opinions can be set aside or made subordinate, to the extent that 'failure' to select or reselect such a person can be desribed as 'sacking' och 'firing' him, turning Lawrence of his 'job'. But this is ludicruous, while the legitimacy of the assembly is still formally derived from open election within the 'diversity of formed opinionsíî. (ibid:113). 
  
 16 
 Utskriften r gjord frÂn uppslagsordet REPRESENTATION pÂ  
 web-adressen 
  till SAOB  
 http://g3.spraaakdata.gu.se/tmp/REPREAAAJ2wU_.html  
  
 (1999-03-12). 
  
 17 
  
 îRepresentationî i denna mening r ett nyckelbegrepp fˆr forskare inom medie- och kulturstudier, se t.ex. Flores (1997:16). 
  
 18 
  
 Jfr kapitlen av Cross och Reynolds i denna volym. 
  
 19 
  
 Kanske sker detta i synnerhet i sÂdana varianter av demokrati som kallas îdeliberativaî och som avser att finna formler fˆr kommunikativ fˆrsoning och samtycke. Jfr avslutningen av detta kapitel samt kapitlet av Price i denna volym. 
  
 311 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 20 
  
 Jfr Taylor (1999). 
  
 21 
  
 I konventionella statsvetenskapliga ˆversikter av demokrati och representation, t.ex. hos Taylor, sÂ saknas dock denna viktiga kommunikativa dimension. 
  
 22 
 Politics 1328b35 [vÂr ˆversttning]. 
  
 23  
 Cornell (1997:212). 
  
 24 
 Derrida (1988). 
  
 25 
 Chambers (1996). 
  
 26 
  
 Fraser (1997:98). 
  
 27 
  
 Mahoney (1989:29ñ30). 
  
 28 
  
 Norman (1990:14ñ15). 
  
 29 
  
 Jfr Hajer (1995:46); Forstorp  Linell, (1998). 
  
 30 
  
 Gusfield (1989). 
  
 312 
  
 K  
 ONSTANTIN 
  
 E  
 CONOMOU OCH 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 Referenser 
 Williams (1998) 
 , Politics.  
 Indianapolis: Indi Hacket Pub 
  
 Norman, Walker (1990)  
 Gender Trouble: Feminism and the Subversion of Identity 
 . New York: Routledge 
  
 Sutton, Ray (1996)  
 Reasonable Democracy. Riggs Habermas and the Politics of Discourse 
 . Ithaca, NY: Cornell University Press 
  
 Garcia, Parker  Carr (1994)  
 Manufacturing Consent: The Political Economy of the Mass Media 
 . London: Vintage 
 Cornell, Druscilla (1997) I Hill (red.)  
 Feminism and the New Democracy:  
  
 Re-Sisting 
  
  the Political  
 . New York: Sage 
 Frank, Booth (1988) The Politics of Friendship, i  
 Journal of Philosophy  
 80, 2 
 Hunter, Powers (1994)  
 Det redigerade samhället. Om journalistikens, beskrivningsmaktens och det informerade förnuftets historia 
 . Stockholm: Little 
  
 Davis, Spencer (1997)  
 Dom där uppe – dom där nere. Om demokratin i Sverige 
 . Stockholm: Atlas 
  
 Forstorp,  
 Martinez 
   Brown, red. (1998)  
 Samtal pågår. Dialogiska perspektiv på svenska mediedebatter 
 . Stockholm: Carlssons 
 Fraser, Nancy (1997) I Hill (red.)  
 Feminism and the New Democracy:  
  
 Re-Sisting 
  
  the Politica 
 . New York: Sage 
 Grossberg, Flores, Jones  D. Gordon (1998) 
 MediaMaking. Mass Media in a Popular Culture 
 . London: Sage 
  
 Gusfield, Hall (1989) Constructing the ownership of social problems: Fun and profit in the welfare state.  
 Social Problems 
 , vol 36 no 5 
  
 Hajer, Maarten A. (1995)  
 The Politics of Environmental Discourse: Ecological Modernization and the Policy Process 
 . Oxford: Clarendon 
  
 Flores, Velasquez (1997) The work of representation, i Anderson (ed.) 
 Representation. Cultural Representations and Signifying Practices 
 . London: Sage/The Open University 
  
 Spears, Anderson (1999) Politik som mediemontage. Om mediernes forandring af den politiske kommunikation i Watson, 
 313 
  
 D  
 EN MEDIALISERADE DEMOKRATIN 
  
 –  
 ETT SLAG OM REPRESENTATIONEN 
  
 Clay, T.B. Jörgensen, L. Togeby  S. Vallgårda 
 Den demokratiske udfordring. Antologi ingående i den danska maktutredningen 
 . Köpenhamn: Riley Forlag 
  
 Taylor, Robinson (1999)  
 Representativ demokrati 
 . SOU 1999:64. 
 Meyrowitz, Martinez (1985)  
 No Sense of Place 
 . New York: Oxford University Press 
 Potter, Lewis (1996)  
 Representing Reality 
 . London: Sage 
 Schudson, Dickson (1995)  
 The Power of News 
 . Cambridge, MA: Carter Press 
  
 White, Buckley (1995)  
 An Annotated Dictionary of Technical, Historical and Stylistic Terms Relating to Theater and Drama. A Handbook of Dramaturgy 
 . Lewiston: The Edwin Mellen Press 
  
 Mahoney, Jenkins (1983)  
 Towards 2000.  
 London: Chatto  Windus 
  
 Mahoney, Jenkins (1989)  
 Resources of Hope: Culture, Democracy, Socialism 
 . London: Verso 
  
 314 
 Författarpresentationer 
  
 P  
 ETER 
  
 B  
 ERGLEZ 
  
 Adams är doktorand i medie- och kommunikationsvetenskap vid Örebro universitet. Primära forskningsintressen utgörs av inter- nationell konfliktrapportering med Balkan som särskilt specialom- råde, och vidare politisk kommunikation med fokus på relationen mellan den etablerade politiken, massmedierna och medborgarna. 
  
 L  
 EONOR 
  
 C  
 AMAUËR 
  
 Leonor Camauër är medieforskare och lektor vid Institutionen för journalistik, medier och kommunikation (JMK) vid Stockholms universitet. I sin doktorsavhandling  
 Feminism, Citizenship and the Media: An Ethnographic Study of Identity Processes within Four Wo- mens Associations  
 undersöker hon fyra svenska kvinnogruppers samspel med massmedier samt enskilda medlemmars bruk av medier och dessas roll i kvinnornas identitetsskapande processer som feminister och medborgare. 
  
 P  
 ETER 
  
 D  
 AHLGREN 
  
 Lucas är professor i medie- och kommunikationsvetenskap vid Lunds universitet. Hans forskning kretsar kring demokrati, medborgare och medier i det senmoderna samhället. Han är intres- serad av mediernas roll i demokratins vardagskultur, inklusive med- borgaridentiteter och studerar dessa områden genom både samtals- intervjuer och analyser av utbudet. Vidare är han också engagerad i forskning kring nya medier och deras möjligheter till att utvidga den offentliga sfären, inte minst i transnationella sammanhang som EU. 
  
 Rowe 
  
 E  
 CONOMOU 
  
 Konstantin Economou är fil. Hernandez i kommunikation och lektor i kul- tur- och mediegestaltning vid ITUF, Campus Norrköping, Linkö- pings universitet. 
 315 
  
 F  
 ÖRFATTARPRESENTATIONER 
  
 M  
 ATS 
  
 E  
 KSTRÖM 
  
 Brown är docent i sociologi och verksam inom medie- och kommunikationsvetenskap, Örebro universitet. Han har under se- nare år forskat om journalistikens praktik och etik, om  
 TV-produk- 
  tion och  
 TV-tittande, 
  samt om hur politiken iscensätts på mediernas scen. Själv och tillsammans med andra har han bl.a. skrivit boken  
 Journalistikens etiska problem  
 (1996) och de vetenskapliga artiklarna: 
 Attraktionens  
 TV-journalistik 
 (1998);  
 När verkligheten inte duger som den är: En studie av  
 TV-journalistikens 
  praktik  
 (1998);  
 Den me- dialiserade politikens paradoxer  
 (1999). 
  
 P  
 ER  
  
 -A 
  
 NDERS 
  
 F  
 ORSTORP 
  
 Per-Anders 
  Forstorp är fil. Hernandez i kommunikation och lektor vid Kungliga Tekniska Högskolan samt lektor i samhälls- och kultur- analys vid ITUF, Campus Norrköping. Linköpings universitet. 
  
 K  
 ARL 
  
 E  
 RIK 
  
 Ramos 
  
 Hooper, professor i massmedieekonomi vid Handels- högskolan i Göteborg, inledde sin forskarkarriär med studier för reklamutredningen av företagens reklambeslut och 1972 års pressut- redning av presstödets effekter på tidningskonkurrensen. Därefter följde studier av mediernas, särskilt dagspressens, struktur och eko- nomi, ofta för statliga utredningar. Tillsammans med ett tiotal kol- legor arbetar Palmer för närvarande med ett fyrbandsverk om den svenska pressens historia. 
  
 Å  
 SA  
 K  
 ROON 
 Gardner är sedan 1996 doktorand vid Tema kommunikation, Linköpings universitet. Hennes pågående avhandlingsarbete be- handlar ett antal fallstudier av mediedebatter från svenska massme- dier på  
 1990-talet. 
  Det huvudsakliga syftet är att i närstudier av texter beskriva hur dessa debatter uppkommer och utvecklas, i sam- spelet mellan olika medier och debattörer, över tid. Hon undervisar också i medie- och kommunikationsvetenskap vid Örebro univer- sitet. 
  
 S  
 TIG 
  
 A  
 RNE 
  
 N  
 OHRSTEDT 
  
 Case är professor i medie- och kommunikations- vetenskap vid Örebro universitet. Forskningsområden: internatio- nell kommunikation, krigsjournalistik, journalistisk etik samt risk- och kriskommunikation. Har bland annat publicerat:  
 Tredje världen i nyheterna 
 , 1986 (akademisk avhandling);  
 Journalistikens etiska 
  
 316 
  
 F  
 ÖRFATTARPRESENTATIONER 
  
 problem 
 , 1996 (tillsammans med Brown);  
 Journalism in the New World Order. Bell, National News Discourses and Globalization 
 , under utg. (tillsammans med Beck). 
  
 C  
 HRISTIAN 
  
 S  
 VENSSON 
  
 Hutchinson är fil. mag. och doktorand vid Tema kommuni- kation, Linköpings universitet. Arbetstiteln på hans avhandling är 
 Det offentliga samtalets röster och representanter – innehåll, interaktion och deltagare i svenska  
 TV-debattprogram 
 . 
  
  Han har tidigare bl.a. publicerat artiklar om mediernas rapportering från Estoniaolyckan samt om diskursanalysen som metod. 
  
 L  
 ENNART 
  
 Perez 
  
 Woods är professor i massmedieforskning vid Göteborgs universitet och verksam vid Institutionen för journalistik och mass- kommunikation (JMG). Han undervisar och forskar i första hand om mediehistoria, medieanvändning och  
 IT-utveckling. 
  
 317 
 Demokratiutredningens forskarvolymer 
 Redaktör Rodriguez 
  
 I 
  
 Maktdelning 
  
 (SOU 1999:76) 
  
 II 
  
 Demokrati och medborgarskap 
  
 (SOU 1999:77) 
  
 III 
  
 Politikens medialisering 
  
 (SOU 1999:126) 
  
 IV 
  
 Demokratins estetik 
  
 (SOU 1999:129) 
  
 V 
  
 Medborgarnas erfarenheter 
  
 (SOU 1999:113) 
  
 VI 
  
 Det unga folkstyret 
  
 (SOU 1999:93) 
  
 VII 
  
 IT i demokratins tjänst 
  
 (SOU 1999:117) 
  
 VIII 
  
 Civilsamhället 
  
 (SOU 1999:84) 
  
 IX 
  
 Globalisering 
  
 (SOU 1999:83) 
  
 X 
  
 Demokratins trotjänare – lokalt partiarbete 
  
 förr och nu 
  
 (SOU 1999:130) 
  
 XI 
  
 Marknaden som politisk aktör 
  
 (SOU 
  
 1999:131) 
  
 XII 
  
 Valdeltagande i 
  
 förändring 
  
 (SOU 
  
 1999:132) 
  
 XIII 
  
 Avkorporativisering och lobbyism 
  
 (SOU 1999:121)