Invandrare som medborgare, väljare och politiker 
 1 
 Pope och Jones 
 Demokratins problem i teorin och i praktiken 
 Länge sågs ökad internationalisering i enbart positiva termer. Sedan  
 1980-talet 
  har man dock i en mer nyanserad bild även börjat upp- märksamma de allt fler nya samhällsproblem som den ökade inter- nationaliseringen ger upphov till (Powell och Vang 1998). Exempelvis saknar i dag allt större grupper av människor till följd av internationell migration grundläggande politiska rättigheter, eller är inte i stånd att i praktiken utnyttja de rättigheter de formellt har. Därigenom utmanar internationell migration både den formella och reella politiska jämlikheten genom att skapa nya politiskt margina- liserade grupper. Hur kan vi då förstå detta nya demokratiproblem? 
 Ett sätt att närma sig problemet är att identifiera de nära samband som finns mellan individens politiska, sociala och civila rättigheter, hennes medborgarskap och hennes medlemskap i en nationalstat, ett mönster som Brubaker ser som den nya politiska ojämlikhetens kärna (Brubaker 1989). Utan medborgarskap inga medborgerliga rättigheter och utan medlemskap i en stat, alltjämt i dag oftast en nationalstat, inget medborgarskap. Medborgarskap som ett juridiskt medlemskap i ett politiskt system kombineras således med medlemskap i social och kulturell mening i en nation och uppfattas därför ofta liktydigt med nationell tillhörighet. Följaktligen skapar fel nationell bakgrund problem både för individen och demokratin. När nationalstaten på detta sätt fungerar som institu- tionell grund för politiska och sociala rättigheter uppstår en dis- krepans mellan invandrares reella behov av civila, sociala och poli- tiska rättigheter och medborgarskapets mer eller mindre explicit 
 53 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 ställda krav på rätt nationell och kulturell tillhörighet som villkor för dessa rättigheter. 
 Historiskt har demokratins landvinningar handlat om att göra det politiska medborgarskapet tillgängligt för allt fler samhällsgrupper (Mouffe 1992, Phillips 1995). Mouffe beskriver demokratins framsteg som utvidgning av politiska rättigheter utmed två axlar, either new groups have claimed access to rights already declared, or new rights have been demanded in social relations hitherto con- sidered naturally hierarchical, such as those concerned with race, gender, etc. (Mouffe 1992:1 ff). I vår tids västerländska demokra- tier duger kön, religion, hudfärg eller ekonomiska tillgångar inte längre som argument för formell uteslutning från den politiska pro- cessen. Enligt Becker är det inte heller demokratins ideal som är dagens huvudproblem utan det faktum att dess principer långt ifrån är genomförda ens i de länder som gör anspråk på att vara dess främsta företrädare. Hon är inte ensam om att vara kritisk. I dag förs en livlig politikteoretisk debatt om den demokratiska repre- sentationens villkor och brister. Vilken relevans äger då denna de- batt för oss när vi vill analysera invandrarnas marginaliserade sam- hällsposition? Vilken sorts verktyg ger oss demokratidebattens bi- drag för att vi bättre ska förstå de demokratiproblem som har sitt upphov i internationell migration? 
 En central fråga i den politikteoretiska debatten har under den senaste tiden kommit att handla om hur man kan garantera fullt in- flytande i den demokratiska processen för minoritetsgrupper, med från majoriteten annorlunda intressen och erfarenheter (Benhabib 1996, Kymlicka 1995). Enligt Kymlicka har de problem som är be- häftade med invandrarnas, ursprungs- och andra kulturella minori- teters rättigheter kastat tveksamhetens ljus över flera grundanta- ganden som i decennier styrt det politiska livet. Intressedispyter mellan minoritetsgrupper och majoriteten, som ofta diskuteras i termer av kulturella rättigheter, ses av många politikteoretiker som den kanske största utmaningen för dagens demokratier. Man efter- lyser nya  
 identitet/särart-policies 
  ( 
 identity/difference 
 ), dvs. nya sätt att i den offentliga politiken hantera människors olikhet på grund av deras kulturella bakgrund. När den kända teoretikern Peterson i mitten av  
 1990-talet 
  beskriver agendan för medborgarskaps- och demokratidebatten, framhåller hon hur identitets- och särartsfrå- gorna på senare tid har upptagit en särskilt framträdande plats i västerländska liberala demokratier. Den politiska diskussionen har i hög grad kretsat kring s.k. nya sociala rörelser och de frågor dessa har väckt och tagit strid för. Dessa nya rörelsers frammarsch tolkar 
 54 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 hon som ett uttryck för att postmateriella värden har fått en mer framskjuten position i samhället, och att det i politiken har ägt rum en övergång från fördelningspolitiska frågor till att diskutera the grammer of forms of life. Vi kan citera henne (Benhabib 1996:4): 
 The struggles over wealth, political position, and access that characte- rised bourgeois and  
 working-class 
  politics throughout the nineteenth and the first half of the twentieth century Miller over abortion, over ecology  and the politics of racial, linguistic and ethnic pride. 
 Den mångkulturella politiken presenteras ofta som ett steg mot en lösning på de socialt och politiskt marginaliserade minoritetsgrup- pernas problem. Man utgår då från ett grundantagande om att en individs kulturella identitet är av central betydelse eftersom den på- verkar hur andra bemöter henne. Människors självrespekt är således i regel beroende av den respekt och uppskattning, eller av bristen därpå, som den egna kulturella gruppen åtnjuter i samhället. Den liberala demokratins universella politik som utgår från alla medbor- gares lika värde anses därför inte vara problemfri. Visst har den liberaldemokratiska traditionen inneburit utjämning av medborger- liga och politiska rättigheter för stora grupper av samhällsmedlem- mar, och ofta även viss social och  
 socio-ekonomisk 
  jämlikhet. Men i och med att dess särartsneutrala politik innebär att alla samhälls- medlemmar får ett identiskt paket av fri- och rättigheter, utan hän- syn till individers och gruppers olikhet gentemot varandra, tvingas de in i en enhetlig form som inte gör dem rättvisa, en form som dessutom inte är neutral utan i själva verket speglar majoritetskul- turens uttryckssätt, erfarenheter och värderingar (Taylor 1992). Ett sådant  
 icke–erkännande 
  leder till att en person eller en grupp far illa när det omgivande samhället återspeglar en förfalskad eller ring- aktande uppfattning av den. Vanligtvis är de på grund av sin grupp- tillhörighet nedvärderade och stigmatiserade individerna också underrepresenterade i politiken. Därför talar man om erkännandets politik som ett alternativ till den förtryckande särartsneutrala politi- Stone. Den mångkulturella politikens alternativ inbegriper offentliga åtgärder för att skydda och stödja en minoritetsidentitet. Här kan stödformerna sträcka sig från speciella språkrättigheter till garante- rad representation i politiska församlingar. I princip handlar det om att bevilja den på grund av sin minoritetsställning missgynnade gruppen en eller annan form av särskilda rättigheter för att kompen- sera för det respekt och skydd som majoriteten automatiskt åtnju- ter. 
 55 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 Som alternativ till mångkulturell politik förespråkar vissa debatt- deltagare den  
 icke-diskriminerande 
  modellen som en mindre radikal  
 policy-linje 
  i minoritetsfrågor. Enligt politikteoretikern Walzer, som är en varm anhängare av den  
 icke-diskriminerande 
  staten som en lösning på  
 etno-kulturella 
  motsättningar, går modellen ut på att man i den offentliga politiken ställer sig neutral till de olika kulturella grupper som konstituerar samhället. På samma sätt som staten kan låta bli att ta ställning i frågor om tro och religion, ska den varken uppmuntra eller bestraffa olika minoritetsgruppers identiteter och uttryck för kulturell tillhörighet. Individen behöver varken känna sig upphöjd eller nedvärderad på grund av sin kulturella bakgrund. Den offentliga politiken bör vara neutral i kulturhänseende och i stället hänvisas värnandet om kulturella identiteter till den privata sfären (Walzer 1995). Knappast oväntat har de som har velat kritisera modellen ifrågasatt det möjliga för staten att i praktiken kunna driva kulturellt neutral offentlig politik. De har avfärdat mo- dellen som en praktisk omöjlighet, bland annat med hänvisning till att samhällets institutioner genomsyras av den dominerande majo- ritetskulturen i allt från värderingar till högtidsdagar. 
 Som begrepp anses mångkulturell politik vara förknippat med åt- skilliga problem, inte minst beroende på dess mångtydighet. Under detta paraplybegrepp avhandlas flera olika sorters artskilda frågor. 
 Den har presenterats som lösning på från varandra mycket olika marginaliserade gruppers problem, såsom ursprungsminoriteters, de homosexuellas och invandrarnas. Men man har också framhållit att den mångkulturella politiken inte bör ses som en lösning på invand- rares svaga samhällsposition. Då handlar argumentationen om att invandrargrupper inte kan betraktas som  
 etno-kulturella 
  eller språk- liga minoriteter i den meningen att de skulle vara ett resultat av en statsbildningsprocess, och uppstått på grund av tvångsinförlivande av landområden med andra kulturella grupper eller genom undan- trängande av ursprungsminoriteter. I stället bygger den nya etniska mångfalden på enskilda individers och familjers frivilliga val att läm- na det gamla landet, ett val som också anses innebära att man ut- tryckligen tagit ställning för kulturell integration i det nya hem- landet. Visserligen strävar invandrargrupperna efter och har rätt till majoritetssamhällets respekt för sina kulturella rötter men huvud- syftet är ändå att bli integrerad i majoritetssamhällets institutioner, och den nya kulturella pluralismen kan därför anses vara av mer övergående karaktär. Statens ansvar bör då begränsas till att se till att offentliga politiska program varken gynnar eller missgynnar in- 
 56 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 vandrare på grund av deras kulturella tillhörighet, dvs. till den icke- diskriminerande modellen för offentlig politik 
 En möjlig invändning är att distinktionen mellan  
 etno-kulturella 
  och invandrarminoriteter inte alltid är lika glasklar som man vill göra gällande. I dagens värld haltar exempelvis argumentet om frivillighet som grund för  
 utvandrings-/invandringsbeslutet 
  eftersom betydande delar av migrationsrörelserna i realiteten består av flyk- tinginvandring där grupper av människor ofta just på grund av sin minoritetsetnicitet blivit förföljda av staten. Den framtvingade flykten kan knappast tolkas som en medveten viljeyttring för att gruppen önskar kulturell integration i mottagarlandet, för att spetsa till resonemanget. Därmed inte sagt att den mångkulturella politiken är det rätta sättet för staten att förhålla sig till invandrargrupper; endast att de framförda argumenten mot en sådan politik inte är invändningsfria. För det andra är det uppenbart att individens rätt till erkännande av sin kulturella särart enligt resonemanget tycks vara begränsad, eftersom man endast i de fall då staten tidigare brutit mot gruppen, kan argumentera för dess rätt till offentligt stöd och skydd. Därmed framstår och framställs ett till sin faktiska sam- mansättning mångkulturellt samhälle än i dag som en avvikelse från det normaltillstånd som en stat för en nation, en nationalstat utgör. Följaktligen kräver den mångkulturella politiken en särskild motive- ring till skillnad från den  
 en-nationella 
  kulturpolitiken som norm. 
 Nyttan av den senaste demokratiteoretiska debatten kan ändå kanske sägas vara begränsad för vår uppgift, att analysera invandrar- nas marginalisering i samhället. När den teoretiska problematise- ringen av kulturell identitet och särart och av medborgarskapets i realiteten ojämlika innebörd, endast inbegriper grupper med for- mella medborgerliga rättigheter, ursprungsminoriteter, kvinnor m.fl., blir debatten mindre intressant för oss. Även debattens starka fokus på frågor kring kulturell identitet och särart gör den mindre relevant för en diskussion om invandrarnas bristfälliga sociala och politiska rättigheter. Ökad tolerans mot kulturyttringar och statligt erkännande av invandrargruppers minoritetsidentiteter löser i sig knappast frågorna om social och politisk uteslutning, kan man hävda. Grundproblemet handlar i första hand om högst materiella värden och först i andra hand om postmateriella sådana. Det före- faller som att i lika hög grad som utländska medborgare och till en del även naturaliserade, befinner sig i en marginaliserad position i samhället och i politiken, är de också osynliga i den demokratiteo- retiska diskussionen. Invandrare som icke medborgare hör inte hemma i den politiska demokratin, men inte heller i diskussionen 
 57 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 om demokrati. En huvudförklaring till detta ligger i att argumenta- tionen om den liberaldemokratiska traditionens brister i själva ver- ket förs med utgångspunkt i den liberaldemokratiska teorin, en teo- rigrund inom vilken det formella medlemskapet i den politiska ge- menskapen tas för givet (Kymlicka 1995). 
 Migrationsforskningen har valt ett något annorlunda perspektiv på rättighetsfrågan. Främst har intresset riktats mot frågor om in- vandrarnas formella position med betoning på medborgarskapets juridiska sida, dvs. medborgarskap som legalt medlemskap i det po- litiska systemet. Hit hör till exempel jämförande studier av olika länders medborgarskapslagstiftning och av dubbelt medborgarskap och  
 denizenship 
  
 2  
 (Bauböck 1994). Men man forskar också om, som till exempel Brubaker gör, hur olika länders sätt att tänka och tala om nationen och om nationellt medlemskap, har utformats olika beroende på den historiska och institutionella kontexten. En stats medborgarskapslagstiftning, som reglerar vem som kan få tillträde till det legala medlemskapet, kan då ses som en institutionalisering av dess diskurs om nationen (Brubaker 1989, 1992). Inom denna forskningsgren söker man problematisera den formella uteslutning- en av invandrare och de historiska och juridiska mekanismerna bakom denna. Men de frågor som handlar om i vilken utsträckning som invandrare i praktiken lyckas realisera det nyvunna medborgar- skapets formella civila, sociala och politiska rättigheter, brukar där- emot ofta hamna utanför dessa studiers intressefokus. Föga över- raskande har man också kritiserat den juridiserande ansatsen för ensidighet och för att den inte har ägnat tillräckligt mycket upp- märksamhet åt det substantiella medborgarskapet (Castles 1994). Om man i stället väljer det sistnämnda som analysens startpunkt, ställer man andra och annorlunda frågor. Till exempel saknar vissa medborgargrupper med formella medborgerliga rättigheter, som etniska minoriteter, ändå i praktiken fulla rättigheter. Å andra sidan har exempelvis permanent bosatta invandrare, trots att de i många länder formellt inte är medborgare, mycket omfattande sociala och även vissa politiska rättigheter, med status som  
 kvasi-medborgare 
  eller  
 denizens  
 (Castles 1994). Att det substantiella medborgarskapet överensstämmer med det juridiska är teoretiskt sett bara ett av flera möjliga utfall. 
 Således har den samtida demokratidebatten kritiserat det libe- raldemokratiska arvet för att på ett för minoritetsgrupper förtryck- ande sätt i själva verket kamouflera majoritetshegemonin i sin på- stådda universalism, medan debatten om medborgarskap och in- vandrare mera varit inriktad på att problematisera villkoren för det 
 58 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 formella medborgarskapet. Diskrepansen mellan människors reella behov å ena sidan och deras formella rättigheter å den andra kan sä- gas vara den röda tråd som ändå binder samman de båda debatterna. Detta leder oss till vårt nästa problem, nämligen till frågan om hur man kan minska den rådande demokratiska obalansen. 
 Den svenska modellen för demokratisk representation 
 Flera politikteoretiker identifierar betoningen av individuella rättig- heter som den liberaldemokratiska traditionens stora svaghet och hävdar att underrepresenterade minoriteter behöver någon form av kompletterande grupprättigheter (Benhabib 1996, Kymlicka 1995, Phillips 1995). För att de ska kunna få sina intressen tillgodosedda måste staten garantera dem skydd för kulturella särrättigheter och representation på den politiska arenan. Kaiser formulerar det så att medan majoritetspolitiker väl kan representera redan etable- rade politiska idéer och ståndpunkter, förmår de inte representera en minoritetsgrupps speciella erfarenheter. En fungerande demokratisk representation kräver därför att medlemmar från olika sociala grupper deltar i den politiska processen och genom sin närvaro påverkar de gemensamma politiska besluten (Phillips 1995). Av resonemanget följer till exempel att endast invandrare själva kan representera sådana problem och erfarenheter i det svenska sam- hället som enkom har med deras livssituation att göra. Upplevelser av att på grund av sin annorlunda kulturella bakgrund ha blivit utsatt för negativ särbehandling i arbetslivet eller på bostadsmarknaden kan tänkas tillhöra en kategori av invandrarspecifika erfarenheter. Diskussionen om grupprepresentation väcker naturligtvis en rad mycket debatterade och svårlösta frågor om vilka samhällsgrupper som kan anses konstituera sådana minoritetsgrupper som ska ha särrättigheter och om och på vilka grunder som staten kan tillskriva individer en viss grupptillhörighet. 
 Ett arrangemang där grupprepresentation används som komple- ment till liberalismens åsiktsrepresentation pekar i riktning mot en korporativ grupprättighetsmodell där olika samhällsgruppers särin- tressen vägs in i de politiska besluten. Internationellt har man sär- skilt fokuserat den svenska modellen som ett institutionellt arrange- mang där även invandrare och minoriteter garanteras goda möjlig- heter att få sina frågor och särintressen representerade. Den svenska korporativa formen av intresseförmedling har därmed blivit presen- 
 59 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 terad som en förebild och ett intressant experiment för hur invand- rare kan inlemmas, som grupper med egna intressen och behov i det politiska systemet, med goda möjligheter att mobilisera för sina intressen (Soysal 1994). 
 Den korporativa stilen för policyutformning utgör tillsammans med den universella välfärdspolitiken den svenska modellens två grundelement. En från vaggan till graven omsorg om medborgarna medelst generella välfärdsprogram utan en stigmatiserande indi- viduell prövning (Aguilar 1992) och en strävan efter social jäm- likhet i samhället har präglat välfärdspolitikens dagordning och traditionellt även omfattat invandrare. Denna politik lade även grunden för 1975 års invandrar- och minoritetspolitiska riktlinjer. Därför har invandrarpolitiken, trots ändrad officiell rubricering från 1975 års invandrar- och minoritetspolitik först till 1986 års invand- rarpolitik och sedan till 1996 års integrationspolitik, alltjämt sedan slutet av  
 1960-talet 
  haft jämlikhetsmålet som den helt överordnade politiska ambitionen. Skillnaden mellan infödda svenskar och in- vandrare, naturaliserade svenska medborgare eller  
 denizens  
 utan svenskt medborgarskap, har i termer av civila, sociala och politiska rättigheter hållits till minimum. 
 Ett uttryck för den politiska viljan att erbjuda invandrare lika villkor är den liberala medborgarskapslagstiftningen. I internatio- nella sammanhang har man beskrivit den svenska medborgarskaps- policyn som: The Swedish government appears to have understood the potential political ramifications of postwar labour migrations early on. Naturalization in Sweden is relatively quick and easy, and naturalization rates are high (Hammond 1989:131). På grund av sin liberala grundhållning uppvisar den svenska synen på medborgar- skapsfrågan likheter med de medborgarskapspolicies som brukar känneteckna länder som bygger på invandring. Men den kan även jämföras med den expansiva franska synen, där barn till invandrade föräldrar med viss automatik erhåller franskt medborgarskap. Bakom den franska expansionistiska stilen ligger enligt Brubaker den franska elitens starka tilltro till de egna institutionernas, exem- pelvis skolväsendets, förmåga att inte bara integrera utan också kulturellt assimilera, de nya medborgarna (Brubaker 1992). I Sverige har den liberala hållningen i medborgarskapspolicyn setts som en viktig länk i en framgångsrik integrationspolicy och  Sweden has been able to make citizens of its postwar immigrants with so little fuss or friction, konstaterar Brubaker år 1989 (Brubaker 1989:10). En delförklaring tror han finns i den svenska invandrarpopula- 
 60 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 tionens sammansättning som ända fram till  
 1980-talet 
  dominerades av nordisk och europeisk invandring. 
 I internationell jämförelse anses den svenska invandrarpolitiken ha utmärkt sig för att vara generös inte bara i fråga om invandrares sociala rättigheter utan också när det gäller deras möjligheter till politiskt inflytande. Den har präglats av ambitionen att integrera in- vandrarna utan krav på kulturell assimilering (Castles 1994). Ett konkret resultat av detta policyval var 1975 års rösträttsreform, som öppnade kanaler även för invandrare som var utländska medborgare,  
 denizens 
 , att rösta och kandidera i kommunala val. En utomstående observatör har betygsatt den svenska regeringens invandrarpolitik på följande sätt: 
 many immigrants did not naturalize, and the Swedes recognized that this was anomalous in a democratic society. As a result, they granted municipal and regional voting rights to resident aliens 1975. Despite this exemplary decision, the problem of alien participation and repre- sentation in Swedish society has not Contreras fully solved. (Hammond 1989:131) 
 I den svenska institutionella kontexten utgör kanaler för särintresse- representation ett viktigt drag och intresseorganisationerna en cen- tral plattform för insyn och inflytande i de processer där den offent- liga politiken utformas. Organiserade särintressen, och speciellt de starka arbetsmarknadsorganisationerna, intar traditionellt en viktig roll i politiken genom att de via egen representation kan påverka dagordningen, driva egna frågor och skaffa tolkningföreträde för sin problemsyn. De kan med andra ord göra sina medlemmars särskilda behov och erfarenheter gällande i politiken. Även invandrare är, har man argumenterat i en jämförande studie av invandrarpolitiken i ett antal västeuropeiska länder, i Sverige inkorporerade på samma sätt genom sin  
 etnisk-kulturella 
  grupptillhörighet (Soysal 1994). 
 Enligt Soysal styr framför allt två faktorer hur invandrare i Väst- europa blir inkorporerade som samhällsmedlemmar (Soysal 1994). Dels har den internationella diskursen om mänskliga rättigheter på- verkat mottagarländers invandrarpolitik. Dels har varje lands egna institutionella lösning för att i det politiska systemet inlemma de egna samhällsmedlemmarna även tillämpats på invandrare. Hon argumenterar för att Sverige skiljer från andra länder där t.ex. den liberala principen om individen i fokus dominerar, som i Storbritan- nien, eller där staten är utgångspunkten för det politiska medlem- skapet, som fallet är i Frankrike. Den svenska modellen för inkor- porering av egna medborgare i det politiska systemet betyder, när den tillämpas på invandrare att man i Sverige ... defines migrant 
 61 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 groups as ethnic minority communities, and ... Tran bet- ween ethnic groups, while emphasizing separate existences and col- lective identities (Soysal 1994:80). Individen har politiska rättig- heter som medlem i en social grupp och denna ingår i sin tur i ett centraliserat system av inbyggda kanaler för inflytande i den poli- tiska processen. Invandrargrupper har i likhet med andra korpora- tiva grupper en väl definierad relation till staten, bland annat med representation i offentliga utredningar, i beslutande och rådgivande offentliga organ. Staten i sin tur har en uttalad policy för att hantera deras kollektiva intressen. 
 Den svenska modellen som institutionell ram för invandrarnas intressemobilisering inbegriper således dels enskilda individers in- flytande via de partipolitiska kanalerna, dels utnyttjandet av de korporativa påverkansformerna via organisationsväsendet. I sista hand är deras politiska inflytande beroende av förmågan att effektivt utnyttja bägge kanalerna. Medan den kommunala rösträttsreformen 1975 avsåg att för  
 denizens  
 öppna vägen för politiskt och fackligt deltagande och hjälpa invandrare att placera sina frågor på den lokalpolitiska agendan, skulle de nationella invandrarorganisa- tionerna fungera som intressesammanslutningar i förhållande till majoritetssamhället (Hammar 1985). 
 Tillsammans med den liberala medborgarskapspolicyn garanterar dessa institutionella arrangemang invandrarna formellt en stark ställning i den demokratiska processen, både som individer och som medlemmar i en grupp med särintressen. Mycket talar för att Sverige åtminstone teoretiskt har uppnått a relatively successful political assimilation of immigrants (Castles 1994). 
 Socialt och politiskt medlemskap i praktiken 
 Den formella uteslutningen av invandrare från samhällets ekono- miska och politiska institutioner är reducerad till ett minimum. I internationell jämförelse har de långtgående formella sociala och politiska rättigheter samtidigt som reglerna för naturalisering avser att underlätta byte till svenskt medborgarskap. Invandrarna borde ha haft särskilt goda möjligheter att kunna göra sina problem och erfarenheter gällande i politiken. Men med vilken framgång har de formella rättigheterna blivit genomförda? Och hur jämlik är i prak- tiken invandrares samhällsposition med de infödda majoritetssvens- 
 62 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 karnas? Ett sätt att besvara dessa frågor är att citera en färsk utvär- dering av svensk demokrati: 
 Demokratins likhetsideal är sällsynt illa uppfyllt vad avser invandrarna. De svenskar som immigrerat eller har utländska föräldrar har ofta mycket svårt att ta sig in i det etablerade Sveriges institutioner. Tecknen på passivitet och vanmakt är mycket oroande. Allt färre utländska medborgare finner det värt att utnyttja sin rätt att rösta i kommunala val. 
 Så beskriver SNS Demokratiråd situationen för invandrarväljarna i sin rapport över tillståndet i den svenska demokratin 1997 (Morales m.fl. 1997:37). Liknande slutsatser drar flera statliga ut- redningar, senast Demokratiutvecklingskommittén (SOU 1996:162) samt Invandrarpolitiska kommittén (SOU 1996:55). 
 Vi ska nedan närmare granska två medborgarroller som på goda grunder kan sägas inta en nyckelposition i en individs liv. I det soci- ala medborgarskapet är arbetslivsdeltagandet centralt för att med- borgaren ska kunna omvandla sina formella rättigheter till konkreta sociala resurser. Kanske är arbete i sig inte en tillräcklig men ändå en nödvändig förutsättning för individens deltagande inom samhällets övriga domäner, inklusive i det politiska livet. Hennes villkor på bostadsmarknaden, hennes hälsa och sociala kontaktnät styrs i hög grad av om hon har arbete och vilket slags arbete hon har. 
 En överblick över invandrarnas ställning på arbetsmarknaden visar att den i snabb takt har försämrats sedan  
 1980-talet. 
  Ända tills i början av  
 1970-talet 
  fick arbetskraftsinvandrarna möta en expande- rande arbetsmarknad. Det nya arbetskraftstillskottet var en lösning på den akuta arbetskraftsbristen både inom industrin och inom den offentliga sektorn som var under stark uppbyggnad. Sedan dess har dock situationen ändrats radikalt och i synnerhet under  
 1990-talet 
  när statens finanser kraftigt försämrades efter en viss återhämtning under  
 1980-talets 
  senare del (SOU 1997:57). Grundvillkoren för den svenska modellens välfärdspolitik och de ekonomiska förut- sättningarna har genomgått en drastisk omprövning. I praktiken har staten tvingats att överge full sysselsättning som det traditionella arbetsmarknadspolitiska målet, med en kraftig ökning av arbetslös- heten under första hälften av  
 1990-talet, 
  vilket också har ändrat för- utsättningarna för den aktiva arbetsmarknadspolitiken (Lindbeck 1997). Den med internationella mått omfattande offentliga sektorn ses inte längre som en lösning på samhällets problem utan snarare som ett problem för den nationella ekonomin (Premfors 1996). På ett motsvarande sätt tycks den invandrade arbetskraften ha för- 
 63 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 vandlats från att ha varit en lösning på arbetsmarknadens problem till att uppfattas som ett av dess främsta problem. 
 Den senaste tidens ekonomiska utveckling har fått betydande konsekvenser för invandrarna. Sedan början av  
 1990-talet 
  har ar- betslösheten varit hög och arbetskraftsdeltagandet lågt bland ut- ländska medborgare och i synnerhet bland utomnordiska medbor- gare. Under 1996 var 30,6 procent av de utomnordiska medborgarna arbetslösa medan motsvarande siffra för svenska medborgare låg på 7,3 procent. År 1997 hade arbetslösheten bland de förra stigit till 33 procent (Ura 1998:1). Även om arbetslösheten inte är lika hög bland naturaliserade svenska medborgare är den ändå betydligt högre än bland infödda svenska medborgare; under andra halvåret 1997 uppgick arbetslösheten bland dem till 18 procent. Tidigare studier av invandrarnas arbetsmarknadsposition indikerar dessutom att med avseende på inkomster ligger utrikesfödda efter den svenska majoriteten (Wadensjö 1991) och att den sociala rörligheten bland dem är begränsad (Ekberg 1993, Diaz och Gustafsson 1995). 
 AMS prognos för framtidens utvecklingstrender på arbetsmark- naden är inte särskilt hoppingivande när det gäller de i dag värst drabbade kategorierna av arbetssökande. I synnerhet gäller detta kategorin utomnordiska medborgare. Enligt verkets bedömning är inte utsikterna särskilt goda att situationen för dessa nämnvärt kommer att förbättras ens under en konjunkturuppgång. På grund av den fortsatta rationaliseringen och effektiviseringen både inom den offentliga och den privata sektorn kommer enklare arbetsupp- gifter att rationaliseras bort och okvalificerade arbeten även i fort- sättningen att minska. Speciellt hårt drabbar detta de flyktingar från utomeuropeiska länder som har lägre utbildning än motsvarande grundskola (Ura 1998:1). 
 Förklaringarna till invandrarnas svaga position på arbetsmarkna- den inkluderar bland annat invandringens ändrade karaktär från arbetskrafts- till flyktingmigration, de drastiskt ändrade villkoren på arbetsmarknaden och konsekvenser av strukturella förändringar inom industrisektorn samt arbetslivets nya krav, bland annat på s.k. social kompetens, liksom invandrarnas bristande språkkunskaper. Men man har även fått upp ögonen för invandrarnas vittnesmål om etnisk diskriminering i arbetslivet (SOU 1997:174, Soininen och Bailey 1995, Bailey och Soininen 1998). 
 Således skapar vardagslivets villkor olika faktisk innebörd av det sociala medborgarskapet för invandrare och majoritetssvenskar. Den långtgående formella jämlikheten saknar sin motsvarighet i det so- ciala medborgarskapets faktiska villkor, vilket även har påpekats av 
 64 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 flera statliga utredningar som har uttryckt oro inför framtiden. Man har diskuterat risken för att en etniskt och socialt segregerad arbetsmarknad håller på att växa fram, vilket i sin tur kan leda till ett nytt klassamhälle där skiljelinjerna går efter etnisk tillhörighet. (SOU 1996:55, SOU 1997:174). Det är lätt för oss att se att frågor som rör arbete och utbildning, social kompetens och yrkeskvalifi- kationer liksom diskriminering därför är viktiga för invandrare. Den fråga som då naturligtvis inställer sig är hur de har mobiliserat sig kring dessa och andra för dem vitala politiska frågor. Som vi har sett är de institutionella förutsättningarna i särklass goda i form av indi- viduella och korporativa rättigheter för ett aktivt politiskt medbor- garskap. 
 Ett viktigt argument bakom 1975 års rösträttsreform var att den kommunala rösträtten skulle göra det möjligt för  
 denizens  
 att delta i lokalpolitiskt och fackligt arbete på samma villkor som andra sam- hällsmedlemmar. Från att valdeltagandet låg på 60 procent i 1976 års kommunala val, sjönk det till 40 procent i 1994 års val, vilket kan jämföras med 85 procents deltagande för hela väljarkåren. Även de naturaliserades valdeltagande ligger ca 10 procent under det genom- snittliga (Orozco och Soininen 1996, 1998a). Trots den liberala med- borgarskapslagstiftningen och  
 denizens  
 lokala politiska rättigheter, avviker invandrarna markant från den övriga väljarkåren genom lågt valdeltagande och klen politisk representation. Medan de utrikes- födda utgör cirka 10 procent av befolkningen ligger deras andel bland de förtroendevalda i kommuner och landsting klart under fem procent, 4,6 respektive 4,4 procent (Orozco och Soininen 1996, 1998a). Med andra ord är deras intressen och erfarenheter tydligt underrepresenterade i den demokratiska processen. Men kanske vill infödda politiker föra deras talan? Detta är dock inte fallet enligt en år 1993 genomförd studie bland kommunpolitiker. Inte ens en pro- cent av de i Sverige födda politikerna nämnde invandrare eller flyk- tingar bland de kategorier de ansåg sig representera (Orozco och Soininen 1996, 1998a). Utan tvekan ifrågasätter de ovan beskrivna resultaten bilden av invandrare som politiskt assimilerade i det svenska politiska systemet. Tvärtom markerar resultaten den tydliga klyftan mellan de politiskt beslutade och i praktiken realiserade politiska rättigheterna. 
 Den korporativa inflytandekanalen via organisationsväsendet står öppen för invandrare och utgör ett komplement till rösträtten. Intresserepresentation genom fackliga organisationer och via egna invandrarorganisationer framstår i den svenska kontexten som minst lika avgörande som nyttjandet av rösträtten. Teoretiskt sett 
 65 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 borde förutsättningarna vara goda för invandrare att arbeta för sina kollektiva särintressen exempelvis när det gäller deras i särklass svaga position på arbetsmarknaden, eller i fråga om för invandrar- grupper viktiga sociala och kulturella frågor. Men hur ser det ut i praktiken? 
 Historiskt intar de fackliga organisationerna en stark position i Sverige, inte minst beroende på att de inte har varit splittrade efter religiösa eller etniska skiljelinjer. Den fackliga organiseringsgraden är i internationellt perspektiv hög och även utländska medborgare är nästan lika ofta anslutna som infödda svenskar. Däremot är sanno- likheten att ha ett fackligt förtroendeuppdrag cirka 35 procent lägre för utländska medborgare (Orozco och Soininen 1996). Påståenden om att det förekommer etnisk diskriminering även inom fackliga organisationer (SOU 1992:96) tillsammans med underrepresenta- tionen i förtroendeuppdrag tyder på att det kan vara svårt för in- vandrarmedlemmar att få gehör för sina intressen. Detta väcker naturligtvis viktiga frågor om den interna organisationsdemokratin, men skapar dessutom tveksamhet kring de fackliga organisationerna i deras roll som representanter för sina invandrarmedlemmars be- hov. Det är en inom forskningen om frivilliga organisationer känd paradox att just de organisationer vars huvudsyfte är att arbeta för ökad demokrati och rättvisa inte alltid själva förmår se bristerna i den interna organisationsdemokratin (Wrench 1996). 
 En annan svårighet är att den svenska modellens korporativa in- tresserepresentation primärt utgår från klassintressen, vilket möjli- gen har försvårat för de fackliga organisationerna att erkänna vikten av andra särintressen, till exempel intressen som bygger på kulturella skillnader eller kön, i form av bristande jämställdhet eller etnisk diskriminering i arbetslivet. Den klassbaserade korporativa modellen för policyutformning tenderar att vara särartsneutral och just därför i första hand representera majoritetsintressen och majoritetens värden, behov och erfarenheter. 
 Ser vi till de svårigheter som speciellt utomnordiska invandrare och framför allt utomeuropéer tycks möta på arbetsmarknaden i det politiska livet, tyder resultaten på att det rör sig om vitala intressen som inte är tillgodosedda. Lågt arbetskraftsdeltagande och hög ar- betslöshet paras med invandrarnas frånvaro i den politiska proces- sen. De egna organisationerna är ytterligare en kanal för invandrare att föra fram sina frågor i den politiska processen. Frågan är vilken roll som invandrarorganisationerna kan tillmätas som politiska aktö- rer. I internationella jämförelser har man tillskrivit dem rollen som invandrarnas egen kanal till inflytande i det politiska systemet, där 
 66 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 staten som mot- och medpart balanserar samhällets organiserade särintressen mot varandra. Invandrarorganisationerna erhåller av staten ekonomiskt stöd till sin verksamhet och anlitas av samma stat som remissorgan i frågor som rör invandrare. Men fungerar de som inflytelserika språkrör för invandrargruppers sociala, politiska och kulturella intressen? Enligt den forskning som finns på området är inte detta självklart. I första hand ägnar sig de lokala invandrarföre- ningarna åt kulturella aktiviteter och idrott, och mera sällan åt driva en särintressefråga (Bäck 1983). Ett fåtal större riksorganisationer har dock arbetat som påtryckningsorganisationer gentemot staten i t.ex. språk- och skolfrågor. Man har även argumenterat för att det statliga stödets utformning, bidrag till nationella föreningar som främjar kulturella aktiviteter, skulle ha försvårat för invandrare att identifiera gemensamma sociala och politiska intressen (Schierup 1992). Bortsett från enstaka minoritetskulturella frågor, har invand- rarorganisationerna sannolikt spelat en mer underordnad roll som representanter för invandrarintressen i den demokratiska processen. 
 Deltagande, kultur och integration 
 Utländska medborgare fick 1975 rätt att rösta i kommunala val. Valdeltagandet uppgick i det första valet 1976 till 60 procent, och har därefter successivt fallit för att 1994 nå 40 procent. När vi skri- ver detta är resultatet för 1998 års val inte känt i detta avseende, men det finns tecken som tyder på att nedgången har fortsatt. 
 3  
 Även om invandrare som blivit naturaliserade svenska medborgare, som ju också får delta i riksdagsvalen, röstar i högre utsträckning, så är deras valdeltagande regelmässigt ungefär tio procentenheter lägre än vad som gäller för hela väljarkåren. Den här utvecklingen med ett lågt och monotont fallande valdeltagande har förstås upplevts som alarmerande. Regeringen uppdrog t.ex. hösten 1998 åt det nybildade integrationsverket att undersöka det låga valdeltagandet bland in- vandrare. Det är karaktäristiskt för tonläget, att verket i en inbjudan till ett forskarseminarium om saken satte rubriken Demokrati - en krisbransch? 
 En fråga, som det kan vara befogat att ställa, är på vilka grunder man ska vara alarmerad. Det skulle kunna påminnas om att den skola inom tänkandet om politik och samhälle, som går under be- teckningen  
 public choice  
 aldrig lyckats visa, att det för den enskilde väljaren är rationellt att delta i val. Visserligen är individens kostna- der för att delta i val små och visserligen kan nyttoutfallet vara stort, 
 67 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 men när nyttoutfallet diskonterats med sannolikheten att just min röst ska avgöra, slutar kalkylen ändå på minus (jfr t.ex. Laver 1997, Snyder och Davis 1994). Kanske finns det andra sätt att påverka politiken, och kanske finns det andra sätt att påverka den egna livs- situationen som är effektivare än att delta i val. Man kan inte, från det faktum att invandrare i liten och minskande utsträckning deltar i de val de har rätt att delta, omedelbart dra slutsatsen att invandrarna är utanförstående och marginaliserade i den svenska demokratin. I ett sådant perspektiv är det mer överraskande, det som skulle kräva en förklaring, snarare att någon över huvud taget bryr sig om att delta i val; inte att någon eller några avstår från att delta. 
 Vi undersökte med hjälp av intervjuer med 366 invandrarväljare i Malmö 1991 valdeltagandet och dess variationer. Våra viktigaste slutsatser var att två strukturella faktorer var betydelsefulla när man skulle förstå såväl variationen mellan olika invandrare och invand- rargrupper, som mellan infödda svenskar och invandrare. Den ena av dessa strukturella faktorer var integrationen – varmed vi avsåg deltagandet i olika sociala sammanhang. Den andra strukturella faktorn kallade vi kulturell orientering. Med detta menade vi indi- videns hållning till individen, grupper och överhet. Den med avse- ende på deltagande i val mest utanförstående kategorin var lågt in- tegrerad och föll i en kulturell orientering som karakteriserades av svaga grupplojaliteter men lydnad gentemot överhetens bud. 
 4 
  
 I den här delen av denna artikel ska vi med hjälp av samma mate- rial som användes för analysen av valdeltagandet vidga perspektivet, för att se om samma mönster återkommer i andra avseenden av po- litiskt deltagande. Har invandrarna en mer undanskymd ställning än de infödda också då vi betraktar dessa ur andra aspekter? Är samma invandrargrupper som var svagast med avseende på valdeltagandet också svagast i andra avseenden? Ackumuleras svagheten eller tar man igen på gungorna vad man förlorar på karusellen? 
 Allmänt brukar det vara så, att olika slags samhälleligt och poli- tiskt deltagande är kumulativt. Den som till exempel är aktiv i för- eningar deltar med större sannolikhet även på andra sätt, exempelvis genom att kontakta politiker och byråkrater eller delta i manifesta- tioner. Det kan diskuteras, hur en sådan samvariation mellan olika deltagandeformer ska förstås och förklaras. En i litteraturen ofta förekommande förklaring är att sociala och ekonomiska resurser är den bakomliggande förklaringen. Resursstarka individer deltar på olika sätt, medan de resurssvaga avstår från alla olika former av del- tagande. Denna tes om sambandet mellan resursstyrka och politiskt deltagande har kommit att betraktas som en standardmodell för po- 
 68 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 litiskt deltagande, närmande sig status som en social naturlag (jfr Verba m.fl. 1978). 
 Det är förstås denna lag som talar för att vi också bland de av oss intervjuade invandrarna ska vänta oss ett sammanfallande möns- ter vad gäller valdeltagande och andra former av deltagande. Mot detta talar, att det i olika sammanhang har kunnat konstateras, att just deltagande i val visar ett relativt svagt samband med andra del- tagandeformer, och därmed också med den socioekonomiska stan- dardförklaringen. Både Gardner, Kaufman och White i sin jämförande studie av det politiska deltagandet i sju länder och den svenska Maktut- redningen i undersökningen av svenskarnas deltagande i slutet av  
 1980-talet, 
  konstaterar att valdeltagandet tenderar att bilda en egen deltagandedimension, svagt relaterad till andra former av deltagande (Verba m.fl. 1978, Morales m.fl. 1989) 
 Analysen här består av tre delar: Först ska vi studera sådana frå- gor som direkt berör en individ eller hennes familj personligen – det som Maktutredningen kallade  
 den lilla demokratin  
 (Morales m.fl. 1989). Därefter ska vi övergå till – i samma terminologi – den stora demokratin, deltagandet i sammanhang där det gäller att påverka situationen för en större gemenskap, kommunen eller landet. Inom ramen för resonemanget om den stora demokratin ska vi skilja mellan det  
 faktiska handlandet  
 och den mentala beredskapen att delta. Vi kallar denna för  
 medborgerligt engagemang  
 där vi uppmärk- sammar kunskap om och intresse för politik, politiskt självförtroen- de samt synen på den svenska demokratin. 
 Den lilla demokratin 
 I analysen av den lilla demokratin behandlade Maktutredningen sex olika medborgarsituationer eller roller: rollen som boende, som konsument, som patient, som småbarnsförälder, som skol- barnsförälder och rollen som förvärvsarbetande. Som analysin- strument utvecklades ett schema med fyra kategorier: 
  
 · 
  
 Hälsan tiger still 
 : Medborgaren är nöjd med sin situation och tar heller inga initiativ till att förändra den. 
  
 · 
  
 Tyst vanmakt 
 : Medborgaren är missnöjd med situationen men tar ändå inget initiativ till förändring. 
  
 · 
  
 Maktlöshet 
 : Medborgaren är missnöjd med situationen, försöker påverka den men misslyckas. 
 69 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
  
 · 
  
 Maktutövning 
 : Medborgaren är missnöjd med situationen och gör framgångsrika försök att förändra. 
 I våra intervjuer har vi ställt frågor som liknar Maktutredningens frågor för fyra roller, som vi har sett som särskilt relevanta för in- vandrarna och för den kommunalpolitiska kontexten: rollen som förälder (vi har frågat om relationerna till skola/barnomsorg och till hemspråksundervisning), rollen som äldre eller anhörig till äldre (äldreomsorgen), rollen som flykting (den kommunala flykting- mottagningen). Våra data medger inte att man skiljer mellan kate- gorierna maktlöshet och maktutövning (dvs. huruvida försök att påverka har krönts med framgång). Vi har därför summerat dem till den nya kategorin maktförsök. 
 Tabell 1. Medborgerliga handlingsvägar i fyra situationer. Procent 
  
 Tyst vanmakt 
  
 Hälsan tiger still 
  
 Maktförsök 
  
 Skola/barnomsorg 
  
 19 
  
 40 
  
 42 
  
 Hemspråk 
  
 17 
  
 47 
  
 36 
  
 Äldreomsorg 
  
 26 
  
 53 
  
 21 
  
 Flyktingmottagning 
  
 27 
  
 66 
  
 7 
  
 Med avseende på skola, barnomsorg och hemspråk är bilden ganska ljus: den har en klar tyngdpunkt på hälsan tiger still och makt- försök. Man ska dock hålla i minnet, att de vanmäktiga trots allt är ganska stora grupper (var femte till var sjätte). Äldreomsorg och flyktingmottagning visar en lite dystrare bild, då de mer domineras av de passiva kategorierna. Detta gäller särskilt flyktingmottag- ningen. Man kan jämföra med Maktutredningens resultat som för de tre situationer som närmast avsåg relationen till kommunernas välfärdsproduktion (patient eller anhörig, småbarnsförälder och skolbarnsförälder) visade en grupp vanmäktiga som 1987 varierade mellan 15 och 34 procent. När SNS Demokratiråd upprepade mät- ningen 10 år senare, hade de vanmäktigas andelar ökat med 7 till 10 procentenheter (Morales m.fl. 1998). 
 Våra resultat och Maktutredningens/Demokratirådets resultat är inte direkt jämförbara, men det förefaller inte alltför vågat att påstå att skillnaderna i det här avseendet av den lilla demokratin mellan invandrare och infödda svenskar i skiftet mellan 1980- och  
 1990-tal 
  om de fanns, var ganska små. När det gäller de andelar som har tagit initiativ för att förändra sin situation, konstaterar demokratirådet att 
 70 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 det 1997 finns en skillnad, till invandrarnas nackdel. Det kan alltså vara möjligt, att situationen för invandrarna har försämrats under de tio år som gått sedan Maktutredningens förra mätning. 
 Till den lilla demokratins mer personliga sfär skulle vi också vilja räkna det som Maktutredningen kallade administrativ kompetens, vilket operationaliserades som att man trodde sig om att kunna författa ett överklagande om man blivit felbehandlad av en myndig- het. Två tredjedelar av Maktutredningens respondenter var i denna mening administrativt kompetenta. Här får vi i vårt intervjumate- rial ett rätt så mycket lägre tal (58 procent). Av demokratirådets uppföljning 1997 framgår att förmågan att överklaga i stort sett är oförändrad, men att skillnaderna mellan infödda svenskar och in- vandrare har ökat. 
 Efter dessa iakttagelser, vilka tyder på en något sämre ställning för invandrare vad gäller förmågan att påverka i den lilla demokra- tin ska vi gå över till att undersöka våra data med hjälp av samma modell som vi använde för analysen av valdeltagandet, dvs. en analys i termer av integration och kulturell orientering. Vi måste dock först stanna upp ett tag för att säga några ord om hur dessa strukturella faktorer har mätts: 
 5 
  
 · 
  
 Integration  
 mäts med ett index bestående av förvärvsarbete, äktenskap, socialt umgänge, föreningsmedlemskap och mass- mediakonsumtion. 
  
 · 
  
 Kulturell orientering  
 har i första vändan mätts med hjälp av ett batteri av 15 attitydfrågor om staten, grupper och individer. 
 Från attitydfrågorna har vi med hjälp av faktoranalys konstruerat två dimensioner, vilka om de korsas med varandra ger upphov till fyra kategorier. Dessa har i sin tur tolkats i termer av den amerikanske statsvetaren Salazar (Thompson m.fl. 1990) av socialantropologen Sullivan (1973, 1982) inspirerade kultur- teori, som pekar ut fyra  
 ways of life 
 : 
  
 · 
  
 Egalitärer  
 är sociala varelser med en värdemässig tonvikt på so- lidaritet, sammanhållning och ömsesidighet, men med en skepsis mot staten. Samvete bryter lag och den egna uppfattningen är viktig. 
  
 · 
  
 Hierarker  
 har samma sociala värden som egalitärerna men beto- nar laglydnad som ett viktigare värde än den egna uppfattningen och det egna samvetet. 
 71 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
  
 · 
  
 Individualisterna  
 är hierarkernas raka motsats: Sammanhåll- ningen i familj och grupper är mindre viktig. Lag kan brytas om samvetet eller egennyttan så bjuder. 
  
 · 
  
 Fatalisterna  
 saknar liksom individualisterna gruppförankringen, men är liksom hierarkerna noga med laglydnaden. 
 En analys av den lilla demokratins handlingsvägar och den admini- strativa kompetensen i dessa termer visar signifikanta samband med både integration och med kulturell orientering: 
 Tabell 2. Handlingsvägar i den lilla demokratin och administrativ kompetens. Fördelning (procent) efter kulturell orientering respektive integration 
  
 Hälsan 
  
 Tyst 
  
 Makt- 
  
 Admi- 
  
 tiger 
  
 van- 
  
 försök 
  
 nistrativ 
  
 still 
  
 makt 
  
 kompe- 
  
 tens 
  
 Fatalister 
  
 58 
  
 31 
  
 11 
  
 Lawrence16,85 
  
 35 
  
 Chi-två 
  
 38,49 
  
 Individu- 
  
 41 
  
 21 
  
 37 
  
 DF 
  
 6 
  
 74 
  
 DF 
  
 3 
  
 alister 
  
 P 
  
 0,010 
  
 P 
  
 0,000 
  
 Hierarker 
  
 56 
  
 10 
  
 34 
  
 46 
  
 Egalitärer 
  
 59 
  
 18 
  
 21 
  
 72 
  
 Låg integ- 
  
 61 
  
 22 
  
 17 
  
 Chi-två 
  
 16,00 
  
 41 
  
 Chi-två 
  
 21,937 
  
 ration 
  
 DF 
  
 2 
  
 DF 
  
 1 
  
 Hög integ- 
  
 46 
  
 13 
  
 41 
  
 P 
  
 0,000 
  
 48 
  
 P 
  
 0,000 
  
 ration 
  
 De som faktiskt försökt påverka sin situation är bara elva procent av fatalisterna, att jämföra med  
 21–37 
  procent av de övriga kategorierna av kulturell orientering. Den andel av de högt integrerade, som på samma sätt försökt påverka sin situation är hela 21 procentenheter större än motsvarande andel av de lågt integrerade. Samma mönster återkommer när vi betraktar förmågan att överklaga beslut: Det är fatalisterna och de i det svenska samhället svagt integrerade, som utmärker sig med särskilt låga andelar. En multivariat analys, som vi inte redovisar här, pekar på, att de båda faktorerna kulturell orientering och integration var för sig har effekter på de beroende variablerna. 
 Medborgerligt engagemang 
 Man kan  
 à priori  
 göra troligt att det finns en koppling mellan delta- gande i den stora demokratin – aktiviteter som syftar till att påverka beslut i stat och kommun – och intresse för politik, känslan av poli- 
 72 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 tiskt självförtroende, kunskaper om politik och synen på det demo- kratiska systemet. Man kan vänta sig en mer passiv hållning från den som är ointresserad, har svagt politiskt självförtroende, dåliga kun- skaper om politiken och en kritisk eller alienerad hållning gentemot det demokratiska systemet. Omvänt väntar vi oss mer aktivitet av den som i dessa olika avseenden av medborgerligt engagemang har positiva värden: politiskt intresse, starkt politiskt självförtroende, goda kunskaper om politiken och en positiv syn på demokratin. Däremot är det inte självklart hur orsakssambanden mellan med- borgerligt engagemang och politiskt deltagande ser ut. Intuitivt skulle vi kanske tänka oss det medborgerliga engagemanget som en förutsättning för deltagande, men man kan också med deltagarde- mokraterna se deltagandet som fostrande. Genom deltagandet växer kunskaper, intresse och självförtroende (jfr Pateman 1970). 
 Det kan till och med vara rimligt att föreställa sig det medbor- gerliga engagemanget och deltagandet som ömsesidigt beroende av varandra. Ett sådant antagande kan leda till dynamiska förlopp som är onda cirklar eller goda cirklar: Svagt engagemang leder till lågt deltagande, vilket ytterligare förstärker utanförståendet och försvagar engagemanget. Eller: Deltagande kan bryta den onda cir- keln och öka engagemanget, kunskaperna, intresset och självförtro- endet, vilket leder till ännu mer deltagande osv. (jfr Gaventa 1980). 
 Tabell 3. Intresse för politik 
  
 Mycket 
  
 Ganska 
  
 Ganska 
  
 Helt 
  
 N 
  
 intresserad 
  
 intresserad 
  
 ointresserad 
  
 ointresserad 
  
 Rikspolitik 
  
 23 
  
 44 
  
 15 
  
 18 
  
 339 
  
 Kommunalpolitik i 
  
 20 
  
 45 
  
 16 
  
 19 
  
 341 
  
 Malmö 
  
 Hemlandets 
  
 32 
  
 32 
  
 15 
  
 21 
  
 318 
  
 politik 
 De intervjuade i vår undersökning framstår inte överlag som särskilt ointresserade av politik. Omkring två tredjedelar säger att de är ganska eller mycket intresserade av politik. I Maktutredningens riksrepresentativa urval ett par år tidigare var det 62 procent som påstod sig vara ganska eller mycket intresserade av politik. I ett annat riksrepresentativt urval 
 6  
 samma år som vi genomförde vår undersökning var det bara 56 procent av de tillfrågade som menade sig vara ganska eller mycket intresserade. 
 73 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 Det politiska självförtroendet har vi sökt närma oss med en upp- sättning frågor om hur man bedömer att ens möjligheter är i jämfö- relse med andras. Tror man sig om att ha större eller mindre möjlig- heter än andra att föra fram krav till politikerna, att få sina krav be- aktade av politikerna, att få rättelse om man behandlats fel och att förstå vad som händer i politiken? 
 Tabell 4. Politiskt självförtroende (ens egna möjligheter större eller mindre än andras). Procent 
  
 Mycket 
  
 Något 
  
 Något 
  
 Mycket 
  
 N 
  
 större 
  
 större 
  
 mindre 
  
 mindre 
  
 Att föra fram krav till 
  
 5 
  
 12 
  
 42 
  
 42 
  
 243 
  
 politikerna 
  
 Att få krav beaktade av 
  
 4 
  
 11 
  
 45 
  
 41 
  
 229 
  
 politikerna 
  
 Att få rättelse vid felbe- 
  
 7 
  
 15 
  
 49 
  
 30 
  
 245 
  
 handling 
  
 Att förstå vad som händer i 
  
 11 
  
 22 
  
 41 
  
 26 
  
 246 
  
 politiken 
  
 Det politiska självförtroendet är genomgående lågt. I alla efterfrå- gade avseenden är det ett stort flertal  
 (67–85 
  procent) av respon- denterna, som tror att deras egna möjligheter är mindre än andras. Maktutredningens medborgarundersökning hade andra svarsalter- nativ (en skala från 0 för mycket mindre till 10 för mycket större) och redovisar för samma frågor som vi ställt medelvärden mellan 4,1 till 4,8 på en tiogradig skala. Om man försöksvis räknar om vår fråga till en tiogradig skala (3 1/3 för något mindre och 6 2/3 för något större) varierar medelvärdena för de olika delfrå- gorna mellan 2,6 och 3,9. Denna jämförelse pekar alltså mot att de intervjuade invandrarna känner ett lägre politiskt självförtroende än svensken i gemen. 
 De (kommunal)politiska kunskaperna har vi undersökt med tre olika mått: 
  
 · 
  
 Intervjupersonerna har själva fått skatta sina egna kunskaper om kommunala frågor på en femgradig skala från mycket dålig till mycket bra. En knapp tredjedel (29 procent) menade sig ha ganska eller mycket dåliga kunskaper. Ungefär lika många (28 procent) ansåg att kunskaperna var ganska eller mycket bra, medan 44 procent tyckte sig ha varken bra eller dåliga kunska- per. 
  
 74 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
  
 · 
  
 I en intervjufråga har vi bett de svarande att uppge rätt partibe- teckning på gruppledarna för de sex i stadsfullmäktige repre- senterade partierna. I medeltal uppgavs 1,6 rätta svar på frågan, och 45 procent hade inte något rätt. 
  
 · 
  
 I en annan fråga har de intervjuade fått uppge om de känner till om de olika partierna hade några kandidater i 1991 års kommu- nalval med invandrarbakgrund. I medeltal ansåg man sig ha så- dan kunskap om 2,2 av de sex partierna. 
  
 De självskattade kunskaperna framstår som ganska hyfsade, men det blir ett rätt nedslående resultat på de mer direkta kunskapsfrågorna. Inte heller vad gäller synen på det svenska demokratiska systemet utmärker sig de av oss intervjuade invandrarna som särskilt pessi- mistiska. Över lag tycks tilltron till det svenska politiska systemet vara god. För samtliga frågor, ger majoriteten  
 (63–76 
  procent) systempositiva svar. Svagast är tilltron med avseende på po- litikernas förmåga att ta strid och konflikt samt den lokala autono- min. 
 Tabell 5. Syn på det svenska demokratiska systemet. Procent 
  
 Tar helt 
  
 Tar delvis 
  
 Instämmer 
  
 Instämmer 
  
 N 
  
 avstånd 
  
 avstånd 
  
 delvis 
  
 helt 
  
 Röstning påverkar 
  
 12 
  
 13 
  
 19 
  
 57 
  
 289 
  
 rikspolitiken 
  
 Spelar ej roll vem 
  
 56 
  
 19 
  
 14 
  
 11 
  
 273 
  
 som har majoriteten 
  
 Röstning påverkar 
  
 12 
  
 16 
  
 24 
  
 48 
  
 304 
  
 kommunalpolitiken 
  
 Beslut kan lika 
  
 49 
  
 22 
  
 16 
  
 14 
  
 252 
  
 gärna tas av tjäns- 
  
 temän 
  
 Andra avgör kom- 
  
 38 
  
 26 
  
 19 
  
 17 
  
 270 
  
 munens framtid 
  
 Politikerna alltför 
  
 17 
  
 21 
  
 27 
  
 36 
  
 249 
  
 överens 
  
 Dessa svar kan jämföras med svar avgivna i den rikstäckande kom- munmedborgarundersökningen 1991, där fyra av de sex frågorna också ställdes. De systempositiva svaren var för tre av dessa mel- lan 7 och 25 procentenheter mindre vanliga än bland våra invandrare. Endast med avseende på tilltron till politikernas förmåga att ta strid var invandrarna mer negativa än svenskarna. 
 75 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 Vi har kunnat konstatera, att de intervjuade invandrarna i Malmö 1991 med avseende på intresse för politik och systemtilltro är minst lika engagerade som svenskarna. När det gäller kunskapsdimen- sionen har vi inte haft något riktigt bra jämförelsematerial. Av de aspekter av medborgerligt engagemang som vi har diskuterat, är det framför allt med avseende på det politiska självförtroendet som invandrarna faller ur: De tror i mindre utsträckning än svenskarna att deras röst räknas i politiken. Dessa resultat stämmer väl överens med vad Demokratirådet redovisar i sina resultat från år 1997: Högre värden för invandrare än för infödda vad avser systemtilltro men lägre värden för invandrare avseende självtilltro. Slutsatsen blir att invandrarna med avseende på medborgerligt engagemang liknar eller har bättre värden än de infödda, dock med det viktiga undantaget att de uppvisar märkbart sämre politiskt självförtroende. 
 Vi ska nu övergå till att granska sambanden mellan medborgerligt engagemang och vår  
 kultur-/integrationsmodell. 
  I detta sam- manhang har vi reducerat de beroende variablerna enligt följande: 
  
 · 
  
 Intresse för politik 
 : Intresse för svensk rikspolitik, intresse för Malmös kommunalpolitik, intresse för hemlandets politik. 
  
 · 
  
 Politiskt självförtroende 
 : Faktorpoäng 
 7  
 för en faktor bildad av bedömningarna av den egna möjligheten att föra fram krav, få krav beaktade, få rättelse och att förstå politiken. 
  
 · 
  
 Kunskap om politik 
 : Självskattad kunskap (balansmått andel mycket eller ganska bra minus andel mycket eller ganska dålig), kunskap om lokala partiledare (antal rätta svar om partitillhö- righet), kunskap om invandrarkandidater (antal partier man an- ser sig veta om de har invandrarkandidater eller ej). 
  
 · 
  
 Syn på svensk demokrati 
  
 :  
 Syn på folkstyret 
 : röstning i riksdagsval avgör politiken;  
 Syn på demokratins handlingskraft 
 : additativt in- dex av frågorna om att det inte spelar någon roll vad kommunen beslutar, eftersom andra avgör, att tjänstemän lika gärna kunde besluta i stället för politikerna och att det inte spelar någon roll vem som har makten i kommunen. 
  
 8 
  
 76 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 Tabell 6. Medborgerligt engagemang och kulturell orientering 
  
 Fatalister 
  
 Individualister 
  
 Hierarker 
  
 Egalitärer 
  
 Intresse rikspolitik 
 1 
  
 13 
  
 19 
  
 29 
  
 27 
  
 Lawrence7,025 
  
 p 0,07 
  
 Intresse lokalpoli- 
  
 8 
  
 19 
  
 23 
  
 26 
  
 Lawrence7,965 
  
 tik 
 1 
  
 p 0,05 
  
 Intresse hemlands- 
  
 29 
  
 17 
  
 43 
  
 36 
  
 Lawrence14,825 
  
 politik 
 1 
  
 p 0,00 
  
 Politiskt självför- 
  
 -0,43 
  
 0,15 
  
 -0,07 
  
 -0,14 
  
 E 
 2  
 0,031 
  
 troende 
 2 
  
 p 0,15 
  
 Självskattad kun- 
  
 -25 
  
 0 
  
 17 
  
 -6 
  
 Lawrence19,808 
  
 skap 
 3 
  
 p 0,00 
  
 Partiledarkunskap 
 4 
  
 0,91 
  
 2,25 
  
 1,08 
  
 1,85 
  
 E 
 2  
 0,104 
  
 Kunskap invand- 
  
 1,73 
  
 1,90 
  
 2,71 
  
 2,33 
  
 p 0,00 
  
 rarkandidater 
 5 
  
 E 
 2  
 0,013 
  
 Röstning avgör  
 6 
  
 p 0,19 
  
 51 
  
 54 
  
 58 
  
 62 
  
 Lawrence1,566 
  
 p 0,67 
  
 Syn på demokra- 
  
 27 
  
 28 
  
 38 
  
 31 
  
 E 
 2  
 0,029 
  
 tins handlings- 
  
 p 0,10 
  
 kraft 
 7 
  
 Anm:  
 1 Procent mycket intresserade 
  
 2 
  
 Medelvärde 
  
 3 
  
 Balansmått 
  
 4 
  
 Antal rätta svar 
  
 5 
  
 Antal partier man tror vet har invandrarkandidater eller ej 
  
 6 
  
 Procent som instämmer helt 
  
 7 
  
 Medelvärde additativt index, skala  
  
 0–100 
  
 När vi relaterar det medborgerliga engagemangets olika kompo- nenter till kulturell orientering (tabell 6) framträder inte ett enhet- ligt mönster. Följande typer av samband kan noteras: 
  
 · 
  
 Signifikant eller nästan signifikant relaterade; fatalisterna har lägsta värden 
  
 : Intresse för svensk rikspolitik, intresse för Malmös lokalpolitik, självskattad kunskap om politik, kunskap om lokala partiledare, syn på svensk demokratis handlingskraft 
  
 · 
  
 Signifikant relaterat men fatalisterna har inte det lägsta värdet 
  
 : Intresse för hemlandets politik 
  
 · 
  
 Ej signifikant relaterade 
 : politiskt självförtroende, kunskap om invandrarkandidater, syn på folkstyret 
 Motsvarande analys av sambanden med integration (tabell 7) visar, att samtliga komponenter utom intresse för hemlandets politik och synen på den svenska demokratin är relaterade på ett enhetligt sätt till integration: De sämre integrerade är mindre intresserade av 
 77 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 svensk riks- och lokalpolitik, de har ett sämre politiskt självförtro- ende och de har sämre politiska kunskaper än de välintegrerade. 
 Tabell 7. Medborgerligt engagemang och integration 
  
 Låg integration 
  
 Hög 
  
 integration 
  
 Intresse rikspolitik 
  
 17 
  
 31 
  
 Lawrence9,292 
  
 p 0,00 
  
 Intresse lokalpolitik 
  
 15 
  
 27 
  
 Lawrence6,815 
  
 p 0,01 
  
 Intresse hemlandspolitik 
  
 35 
  
 29 
  
 Lawrence1,341 
  
 p 0,25 
  
 Politiskt självförtroende 
  
 -0,32 
  
 0,20 
  
 E 
 2  
 0,066 
  
 p 0,00 
  
 Självskattad kunskap 
  
 -17 
  
 17 
  
 Lawrence18,093 
  
 p 0,00 
  
 Partiledarkunskap 
  
 0,86 
  
 2,42 
  
 E 
 2  
 0,217 
  
 Kunskap invandrarkandidater 
  
 1,75 
  
 2,85 
  
 p 0,00 
  
 E 
 2  
 0,027 
  
 p 0,00 
  
 Röstning avgör 
  
 58 
  
 58 
  
 Lawrence0,016 
  
 p 0,90 
  
 Syn på demokratins handlings- 
  
 31 
  
 30 
  
 E 
 2  
 0,000 
  
 kraft 
  
 p 0,81 
  
 Anm:  
 Se tabell 6. 
 För att summera den här analysen kan vi konstatera, att de flesta centrala aspekterna av medborgerligt engagemang är relaterade till kulturell orientering och integration på samma sätt som valdelta- gande och deltagandet i den lilla demokratin – de som är svagare integrerade i det svenska samhället och de som har en kulturell orientering, som vi har betecknat som fatalism, kännetecknad av svag gruppförankring men lydnad inför överheten, är mindre intres- serade och mindre kunniga än övriga. Det kanske viktigaste undan- taget, väl värt att notera är, att den egenskap som vi har kallat po- litiskt självförtroende inte på samma sätt synes vara kulturellt be- tingad. Här är det graden av integration som slår igenom. De som inte deltar i andra sociala samspel i samhället, de känner sig också politiskt svagare än andra. Det är inte minst viktigt att peka på detta förhållande ur policysynpunkt. Om man nämligen antar att den kul- turella orienteringen är en djupare liggande psykologisk disposition, kanske med ursprung i det gamla hemlandets politiska kultur, så är det graden av integration, som är både den svenska statsmaktens och invandrargemenskapernas handlingsparameter. Man skulle med någon rimlighet åtminstone kunna skissera en kedja av effekter där integration i det svenska samhället, oberoende av kulturell bak- 
 78 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 grund, leder till ett ökat politiskt självförtroende, som i sin tur med- för ett ökande demokratiskt deltagande. 
 Deltagandet i den stora demokratin 
 Vi ska i detta sista delavsnitt betrakta ett antal olika former som kan komma till användning för att påverka det allmännas beslut i poli- tiska frågor, utöver deltagandet i val. Att vi här utelämnar valdelta- gandet kommer sig förstås av att vi, som det inledningsvis konstate- rades, har studerat detta i ett annat sammanhang. 
 Tabell 8. Deltagande (utom valdeltagande) i den stora demokra- tin. Procent 
 1 
  
 Invandrare i 
  
 Malmö 
  
 Sverige 
  
 Sverige 
  
 Malmö 1991 
  
 1991 
  
 1991 
  
 1987 
  
 Kontaktat (svensk) politiker 
  
 7 
  
 10 
  
 8 
  
 8 
  
 Kontaktat invandrarpolitiker 
  
 3 
  
 Kontaktat (svensk) tjäns- 
  
 22 
  
 12 
  
 8 
  
 20 
  
 teman 
  
 Kontaktat tjänsteman som 
  
 12 
  
 är invandrare 
  
 Arbetat i (svensk) förening 
  
 10 
  
 3 
  
 2 
  
 9 
  
 Arbetat i invandrarförening 
  
 16 
  
 Arbetat i (svenskt) parti 
  
 4 
  
 3 
  
 3 
  
 3 
  
 Arbetat i hemländskt parti 
  
 6 
  
 Arbetat i aktionsgrupp 
  
 5 
  
 3 
  
 3 
  
 2 
  
 Strejkat 
  
 6 
  
 2 
  
 Bojkottat 
  
 17 
  
 15 
  
 Harris 
  
 30 
  
 39 
  
 Harris till 
  
 24 
  
 hemlandet 
  
 (Svenska) massmedia 
 2 
  
 11 
  
 6 
  
 5 
  
 9 
  
 2 
  
 7 
  
 Hemländska massmedia 
  
 Kontaktat rättslig instans 
  
 8 
  
 7 
  
 Anm  
 1 I Invandrare i Malmö 1991 och Sverige 1987: procent som någonsin deltagit i resp. aktivitet; i de båda andra undersökningarna: procent som deltagit i resp. aktivitet under senaste året. 
  
 Anm  
 2 I Invandrare i Malmö 1991 och Sverige 1987: Kontaktat eller medverkat i...; i de båda andra undersökningarna: Skrivit insändare. 
 79 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 Samma eller liknande frågor har ställts i några andra intervju- eller enkätundersökningar, omfattande urval av svarspersoner som är såväl infödda svenskar som invandrare. Dessa undersökningar är Maktutredningens medborgarundersökning från år 1987, som vi också refererat till på andra ställen, 1991 års kommunmedborgar- undersökning, som det också tidigare i framställningen gjorts jämförelser med, och det är slutligen en enkät med ett urval Malmö- bor 1991. 
 9 
  
 Resultatet av jämförelsen i tabell 8 kan sammanfattas med att det är små skillnader mellan infödda svenskar och invandrare. Det enda fall, där vi bedömer att våra resultat signifikant skiljer sig från alla de övriga undersökningarnas resultat gäller hur många som bidragit med pengar eller deltagit i penninginsamlingar, där Maktutredningen visar en rätt mycket högre andel än vad våra data gör. I övrigt kan man skönja en svag tendens att invandrarna faktiskt är aktivare än svensken i gemen, men dessa skillnader är som sagt troligen inte statistiskt säkerställda. 
 Dessa iakttagelser från år 1991 står i bjärt kontrast mot de stora skillnader mellan invandrares och inföddas deltagande som redovisas av Demokratirådet för år 1997. På de tre deltagandedimensionerna kontakter, partiaktiviteter och manifestationer är de inföddas aktivitetsnivå 1,4 till 2,4 gånger så hög som invandrarnas. När man går tillbaka till Maktutredningens data tio år tidigare, visar det sig att skillnaderna är mer beskedliga: de inföddas aktivitetsnivåer är ungefär 1,2 gånger så höga som invandrarnas. På denna punkt synes det med andra ord ha skett en avsevärd försämring i den meningen att skillnaden i deltagande mellan svenskar och invandrare har ökat. Detta ligger väl i linje med det kraftigt fallande valdeltagandet bland invandrarna. 
 Vi ska nu se om eventuella samband mellan deltagandeformerna och vår  
 kultur-/integrationsmodell 
  kan förmå att kasta ett ljus över denna utveckling. För att något reducera dataanalysens komplexitet har vi genomfört en faktoranalys av materialet, och vägledda av denna konstruerat fem olika sammanfattande mått på olika delta- gandedimensioner: 
  
 · 
  
 Hemlandsorienterad aktivitet 
 : Arbetat i ett hemländskt poli- tiskt parti eller förening i Sverige, arbetat i den egna gruppens invandrarförening, kontaktat eller medverkat i hemländska massmedia. 
 80 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
  
 · 
  
 Invandrarorienterad aktivitet 
 : Kontaktat en kommunal eller statlig tjänsteman med invandrarbakgrund eller kontaktat en politiker som är invandrare. 
  
 · 
  
 Svenskorienterad aktivitet 
 : Kontaktat en svensk politiker, kon- taktat en svensk kommunal eller statlig tjänsteman, arbetat i en svensk förening eller organisation, kontaktat eller medverkat i svenska massmedia, arbetat i ett svenskt politiskt parti. 
  
 · 
  
 Manifestationer 
 : Bidragit ekonomiskt, samlat in pengar, bojkot- tat t.ex. vissa varor, bidragit ekonomiskt, samlat in pengar för att skickas till hemlandet. 
  
 · 
  
 Aktioner 
 : Arbetat i en aktionsgrupp, deltagit i strejk på arbets- platsen. 
 För var och en av dessa dimensioner har vi noterat om  
 någon  
 akti- vitet förekommit. Slutligen tillförs analysen ett sammanfattande mått på alla aktivitetstyperna: 
  
 · 
  
 Någon aktivitet 
 : Minst en av aktivitetstyperna. 
 Tabell 9. Deltagandeformer, kulturell orientering och integra- tion. Procent med någon aktivitet i respektive kategori 
  
 Aktivitet 
  
 Hemlands- 
  
 Invandrar- 
  
 Svensk- 
  
 Manifesta- 
  
 Aktioner 
  
 Någon 
  
 orienterad 
  
 orienterad 
  
 orienterad 
  
 tioner 
  
 aktivitet 
  
 Fatalister 
  
 16 
  
 10 
  
 20 
  
 22 
  
 3 
  
 32 
  
 Individua- 
  
 19 
  
 10 
  
 39 
  
 46 
  
 12 
  
 65 
  
 lister 
  
 Hierarker 
  
 23 
  
 10 
  
 23 
  
 47 
  
 9 
  
 62 
  
 Egalitärer 
  
 19 
  
 17 
  
 40 
  
 54 
  
 13 
  
 71 
  
 Chi-två 
  
 1,293 
  
 3,419 
  
 14,058 
  
 18,078 
  
 5,752 
  
 28,595 
  
 P 
  
 0,731 
  
 0,331 
  
 0,003 
  
 0,000 
  
 0,124 
  
 0,000 
  
 Låg integ- 
  
 21 
  
 13 
  
 21 
  
 41 
  
 7 
  
 54 
  
 ration 
  
 Hög integ- 
  
 20 
  
 13 
  
 44 
  
 50 
  
 12 
  
 69 
  
 ration 
  
 Chi-två 
  
 0,134 
  
 0,000 
  
 19,590 
  
 3,123 
  
 1,942 
  
 8,142 
  
 P 
  
 0,715 
  
 0,992 
  
 0,000 
  
 0,077 
  
 0,163 
  
 0,004 
  
 Det visar sig att det är två aktivitetsdimensioner som ger resultat som stämmer överens med  
 kultur-/integrationsmodellen. 
  Det gäller vad vi här kallat svenskorienterat deltagande dvs. kontakter med svenska politiker och tjänstemän, arbete i svenska partier eller föreningar samt medverkan eller kontakter med svenska media, och dessutom manifestationer. I båda dessa avseenden visar 
 81 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 fatalisterna och de svagt integrerade särskilt liten aktivitet. Där- emot är deltagande som är orienterat mot hemlandet eller mot in- vandrare i Sverige, men även aktioner oberoende av såväl kulturell orientering som integration. Vi har också genomfört en flerdimen- sionell analys med hjälp av variansanalys. Denna visar ett än tydliga- re resultat: 
  
 · 
  
 Endast totalmåttet någon aktivitet stämmer helt överens med  
  
 kultur-/integrationsmodellen. 
  Det finns också en signifikant interaktionseffekt mellan kulturell orientering och integration (det visar sig att bland egalitärerna befordrar inte integration aktivitet). 
  
 · 
  
 Det svenskorienterade deltagandet är endast signifikant rela- terat till integration. 
  
 · 
  
 Manifestationer är endast signifikant relaterat till kulturell orientering. 
  
 Innebörden av detta är, att när det gäller de i den svenska demokra- timodellen centrala deltagandeformerna, så är dessa i första hand beroende av integration i meningen deltagande i andra sociala sam- spel i det svenska samhället. Parallellen med det politiska självför- troendets beroende av integration är slående. Om det är så, att 1997 års (och för den delen 1999 års) invandrare i det svenska samhället i olika avseenden är svagare integrerade än 1991 års invandrare, kan vi förstå den nedgång i deltagande i den stora demokratin och de ökande klyftorna i politiska resurser mellan infödda och invandrare, som SNS Demokratiråd har noterat. 
 Sammanfattning 
 Vi kan nu i en tablå sammanfatta de analyser som har gjorts av in- vandrarnas deltagande i den lilla demokratin, invandrarnas medborgerliga engagemang och deras deltagande i den stora de- mokratin: 
 82 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 Tabell 10. Sammanfattning av invandrarnas politiska deltagande 
  
 Kultur-/integrations- 
  Integrationsrelaterat 
  
 Kulturrelaterat 
  
 Inga samband 
  
 relaterat 
  
 · 
  
 Påverkan och makt i den lilla demokratin 
  
 · 
  
 Administrativ kompetens 
  
 · 
  
 Intresse för riks- 
  
 · 
  
 Politiskt själv- 
  
 · 
  
 Intresse för 
  
 · 
  
 och lokalpolitik 
  
 · 
  
 förtroende 
  
 hemlandets 
  
 Självskattad 
  
 Kunskap om 
  
 · 
  
 politik 
  
 kunskap och 
  
 invandrarkan- 
  
 Syn på 
  
 kunskap om 
  
 didater 
  
 demokratins 
  
 lokala parti- 
  
 handlingskraft 
  
 ledare 
  
 · 
  
 Syn på folkstyret 
  
 · 
  
 Någon aktivitet 
  
 · 
  
 Svenskorientera  
 · 
  
 Manifestationer  
 · 
  
 Invandrarorien- 
  
 · 
  
 överhuvud taget 
  
 t deltagande 
  
 · 
  
 terat deltagande 
  
 Hemlandsorien- 
  
 Aktioner 
  
 terat deltagande 
  
 Sammanställningen visar, att i de flesta avseenden är den modell gil- tig, där kulturell orientering och integration var de centrala förkla- ringsvariablerna, och som vi utvecklade i vår tidigare analys av val- deltagandet. Detta innebär, att i de flesta av de avseenden vi under- sökt av deltagande i den lilla demokratin, medborgerligt engagemang och deltagande i den stora demokratin, finner vi liknande mönster som i analysen av valdeltagandet. Det är samma grupper i invandrarkollektivet som tenderar att stå utanför i alla olika sam- manhang: Det är de som är svagt integrerade i samhället, och det är de som har en kulturell orientering gentemot samhället som präglas av svaga grupplojaliteter men lydnad inför överheten. Vissa grupper står alltid utanför – utanförståendet kumuleras. Det finns inga gungor att ta igen förlusterna på karusellen på. 
 Men kanske finns det också något löftesrikt i resultaten. I två alldeles centrala avseenden spelar den kulturella orienteringen en mindre eller ingen roll: Det gäller det politiska självförtroendet och det gäller de deltagandeformer som direkt riktar sig mot det svenska politiska systemet. Här är det integration som är den avgörande faktorn. I vårt integrationsindex ingår som en komponent deltagan- de i arbetslivet. Det är markant att i Demokratirådets jämförelse mellan olika grupper med avseende på medborgarskapets dimensio- ner, så är det nästan exakt samma skillnader mellan arbetande och arbetslösa som mellan infödda och invandrare. Allt detta pekar på arbetet som den nyckel som skulle kunna låsa upp invandrarnas utanförstående i den svenska demokratin. 
 83 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 Att representera erfarenheter 
 Att representera erfarenheter är en central demokratifråga. I anslut- ning till vår undersökning om den kommunala invandrarpolitiken i Haninge, Malmö och Västerås i början att  
 1990-talet 
  (Orozco och Soi- ninen 1998b) genomförde vi en rad intervjuer med de kommunpo- litiker och tjänstemän som hade kommit i kontakt med lokala in- vandrarfrågor, några av dem i sin egenskap som ledande kommun- politiker, andra återigen i en mera undanskymd roll som fritidspoli- tiker. Av de intervjuade politikerna hade 13 personer invandrarbak- grund genom att de var födda i utlandet. I våra intervjuer med denna politikerkategori tog vi bland annat upp frågor som rörde politisk representation och vilken betydelse som man tillmätte den egna invandrarerfarenheten i det lokalpolitiska arbetet. 
 Vi indelade intervjupersonerna i fyra kategorier med utgångs- punkt i deras politiska karriär och de kommunala förtroendeuppdrag som de hade haft: lägre respektive högre allmänpolitiker och lägre respektive högre invandrarpolitiker. Distinktionen mellan allmän- och invandrarpolitiker drog en skiljelinje mellan dem vars kommunalpolitiska engagemang huvudsakligen handlade om in- vandrarpolitik och dem som främst gjorde karriär som allmänpoliti- ker. Vilken social bakgrund hade då våra politiker, vilka invandrar- grupper hörde de hemma i och hur såg deras politiska karriär ut? 
 Kategorin  
 lägre allmänpolitiker 
 , som alltså hade politiska för- troendeuppdrag på lägre nivå utan uttalad invandrarpolitisk profil, kännetecknades framför allt av att de hade sin politiska hemvist inom fackföreningsrörelsen och socialdemokratin. Här fann vi en socialdemokratisk politiker i en lite perifer nämnd med tidigare fackliga uppdrag. Han hade i likhet med flera av våra politiker kom- mit till Sverige som barn. När familjen flyttade från Finland till Sverige i början på  
 1940-talet 
  var han bara fem år gammal. Följaktli- gen talar han om sig själv som vi svenskar. På ett motsvarande sätt följde även politiker nummer två i mitten på  
 1960-talet 
  som tio år gammal med sin familj till Sverige. Under sitt yrkesverksamma liv hade hon arbetat både inom sjukvården och industrin och även i hennes fall vilade det politiska engagemanget på tidigare facklig ut- bildning och fackliga uppdrag. Ytterligare en annan kvinnlig social- demokratisk politiker i denna kategori hade flyktingbakgrund från Tyskland och kom till Sverige i anslutning till andra världskriget. Hennes politiska karriär sträckte sig över ett antal politikområden, bland annat hade hon arbetat med kvinno- och miljöfrågor och tidi- gare i viss utsträckning även med invandrarfrågor. Låg utbildning i 
 84 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 tider av ökad arbetslöshet i början av  
 1990-talet 
  hade resulterat i att hon vid tidpunkten för intervjun var arbetslös. 
 Även den fjärde allmänpolitikern, en i Sverige utbildad civileko- nom med kurdisk (från Turkiet) familjebakgrund, och med för- troendeuppdrag lokalt inom folkpartiet, hade tillbringat sin upp- växttid i Sverige. Som aktiv folkpartist var han medlem i det liberala invandrarförbundet men hade däremot aldrig varit medlem i någon nationell invandrarförening. Endast en av våra fem lägre allmänpoli- tiker hade flyttat till Sverige i vuxen ålder. Han var ursprungligen från dåvarande Jugoslavien och satt vid intervjutillfället i social- nämnden. Trots sitt arbete som kroatisk hemspråkslärare var han noga med att betona att han inte var medlem i någon av de många jugoslaviska och kroatiska organisationerna som fanns på orten. 
 För det andra har vi de politiker som närmast kan karakteriseras som  
 högre allmänpolitiker 
 . Ett par av dem var ledande kommunpo- litiker, bland annat ett dåvarande och ett, skulle det sedermera visa sig, blivande kommunalråd, moderat respektive socialdemokrat. I det ena fallet rörde det sig om en person som efter kriget följde med sin familj från Danmark som ettåring, i det andra fallet om en två- åring som på ett motsvarande sätt kom med familjen från Estland. Det moderata kommunalrådet kunde minnas hur han under sin skoltid hade blivit mobbad på grund av sina danska rötter, medan politikern med estnisk bakgrund hade minnen av hur han under sina ungdomsår delvis hade känd sig som est. Det talades estniska i hans föräldrahem. 
 Ytterligare tre högre allmänpolitiker, en folkpartist, en socialde- mokrat och en vänsterpartist ingick i urvalet. Samtliga tre som hade varit bosatta i Sverige sedan 1960- respektive början av  
 1970-talet, 
  hade en lång politisk karriär bakom sig. Folkpartisten, född och uppvuxen i Tyskland, hade ursprungligen varit på besök i Sverige genom ett utbyte via liberala ungdomsförbundet. Emellertid blev han kvar i Sverige och var numera verksam som egen företagare. De två övriga politikerna, bägge från Finland, hade under  
 1980-talet 
  varit mycket aktiva i den finska föreningsverksamheten och bland annat agerat i den finska skolfrågan. 
 Endast en av våra intervjupersoner ingick i kategorin  
 lägre in- vandrarpolitiker 
 . Denna finländska industriarbetare satt för social- demokraterna i socialnämnden, arbetade främst med invandrarfrågor och hade sedan slutet av  
 1970-talet 
  vid sidan av sina politiska förtroendeuppdrag även starkt engagerat sig i den finska föreningen där han dessutom tidigare hade varit styrelsemedlem. 
 85 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 Slutligen kan vi för det fjärde urskilja de invandrarpolitiker som i början av  
 1990-talet 
  upptog en mer framstående roll på den kom- munalpolitiska arenan ( 
 högre invandrarpolitiker 
 ). Samtliga dessa tre politiker kom till Sverige i vuxen ålder på 1960- och  
 1970-talet, 
  med mer eller mindre avslutade universitetsstudier med i bagaget från Estland, Polen respektive från Grekland. Gemensamt för alla tre är att de har kombinerat sin kommunalpolitiska karriär med betydande engagemang i den egna invandrargruppens förenings- och organisa- tionsverksamhet. Två av dem representerade det socialdemokratiska partiet, den tredje var verksam som moderat kommunpolitiker. De förtroendeuppdrag de hade haft i invandrarnämnden hade också fått sällskap av uppdrag i kyrkorådet, skolstyrelsen och valberedningen, för att nämna några. 
 Sammanfattningsvis kan vi säga att samtliga tretton politiker hade en gedigen svensk bakgrund trots att de var födda i utlandet. Utan undantag hade de varit bosatta i Sverige sedan årtionden till- baka och för det mesta också tillbringat sin barndom och uppväxttid här. Med tanke på den sociala bakgrunden kan de framför allt anses vara socialt representativa för  
 1960-talets 
  arbetskraftsinvandrare från Finland och Sydeuropa, samt för flyktinginvandringen i anslutning till andra världskriget. Flertalet av dem var socialdemokrater och för många av dem byggde den kommunalpolitiska karriären på ett tidigt engagemang i fackligt arbete, på fackliga kurser och uppdrag. Rollen som intresseförmedlare mellan invandrarföreningar och den kommunala beslutsarenan tycktes dock endast ha axlats av de till Sverige i vuxen ålder flyttade kommunpolitikerna. 
 Det är tydligt att 1970- och  
 1980-talets 
  flyktinginvandring från utomeuropeiska länder inte i början av  
 1990-talet 
  hade lämnat några spår i hur politikerkåren var sammansatt i de tre aktuella kommu- nerna. En viktig delförklaring kan vara att den fackliga vägen till att bli involverad i socialdemokratiskt partiarbete av olika skäl inte längre fungerar lika effektivt som förut. Dels har invandringen änd- rat karaktär från arbetskrafts- till flyktinginvandring, dels kan den höga arbetslösheten bland utländska medborgare och den generella ökningen av korttidsanställningar i arbetslivet sannolikt ha bidragit till att minska både möjligheterna till och intresset för att arbeta fackligt. En ytterligare förklaring kan finnas i det faktum att endast ungefär hälften av våra politiker var invandrare i den meningen att de hade flyttat till Sverige i vuxen ålder. Enligt detta mönster borde det snarare vara barn till de senaste decenniernas flyktinginvandrare än representanter för föräldragenerationen, som  
 10–20 
  år senare kan förväntas dyka upp på den politiska arenan. 
 86 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 Vem representerar politiker med invandrarbakgrund? 
 Ställda inför frågan om vilken eller vilka samhällsgrupper och/eller intressen som våra tretton politiker i första hand ansåg sig repre- sentera, kunde deras svar variera mycket. Bland lägre allmänpolitiker var det vanligt att se sig som representant för arbetare, sina kamrater eller arbetarklassen. Dessa var de mest typiska svaren från socialdemokratiska politiker, vilka också i regel ansåg sig tillhöra arbetarklassen. Men även invandrare eller flyktingar nämns av några som en särskild grupp att företräda i politiken. 
 Då kunde det låta på följande sätt: 
 Jag tycker att jag har en uppgift att överblicka det sociala och framför allt när det gäller invandrare. Det är i individärenden som jag har att bidra med. ... det kan vara invandrarärenden där invandrare har råkat ut för  och många gånger lyckas [jag] förklara varför det är si och så och att beslut skall fattas si och så. 
 Främst identifierar sig dessa fem allmänpolitiker med arbetarklassen, men i vissa fall även med andra grupper i samhället, Främst turkar och kurder, och de svaga i samhället, t.ex. handikappade och knarkare och barn. En politiker säger att han Vet ej, men säger in- vandrarklassen. Säger att det finns en speciell invandrarklass i sam- hället. 
 Politikerna i kategorin högre allmänpolitiker tenderade att i större utsträckning problematisera frågan om representation. Som moderat kommunalråd kan man konstatera att: Det var en knepig fråga. Jag representerar alla människor i samhället ... privilegiet att som kommunstyrelsens ordförande föra det egna partiets politik. Däremot kan han inte svara på frågan om vilken samhällsklass han tillhör, han kan inte uppleva samhället på det sättet. Den ledande socialdemokratiske kommunpolitikern har däremot något lättare att ta ställning till vem han representerar som politiker. Han företräder socialdemokraterna, arbetarklassen och lägre medelklass. Folkpar- tisten, den tredje ledande allmänpolitikern, deklarerar tydligt att han inte identifierar sig med invandrare eller med sin egen invandrar- grupp även om han annars är mycket intresserad av sociala frågor. Däremot anser en högre allmänpolitiker med finländsk bakgrund att han Upplever sig tillhöra  
 Sverige-finländare 
  eller arbetare. Är stolt över sin finska uppväxt och känner starkt för sina finska rötter. 
 Hypotetiskt kan vi tänka oss att just de politiker som har eller har haft sin huvudsakliga politiska gärning inom det invandrarpoli- tiska området i högre grad än andra skulle se sig själva som företrä- dare för invandrare generellt eller för vissa invandrargrupper mer 
 87 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 specifikt. Detta tycks dock inte stämma med dessa politikers egen syn på saken. 
 En av våra tre högre invandrarpolitiker ser sig som representant för det socialdemokratiska partiet och tolkar sin roll som invandrar- politiker snarare som ett resultat av önskemål och påtryckningar från partiet, det var solklart att han med sina språkkunskaper skulle få ta sig an invandrarfrågorna. Men även om initiativet låg hos par- tiet framhåller han att han gärna vill arbeta med invandrarfrågor och lyfta fram dem i politiken. Men på frågan om grupptillhörighet och identitet blir svaret att han närmast känner sig som arbetare. 
 Vår andra socialdemokratiska invandrarpolitiker hade på grund av stridigheterna med kommunen lämnat invandrarpolitiken i mitten av  
 1980-talet. 
  Han ansåg sig dock präglas av sitt grekiska ursprung och därför kändes det fortfarande naturligt för honom att känna tillhörighet med den grekiska gruppen i Sverige. Som politiker tycktes han vara den som hade axlat ansvaret för att arbeta för den grekiska och även för andra invandrargruppers intressen. 
 Den tredje högre invandrarpolitikern, moderat, såg sig visserligen som representant för de personer som berördes av invandrar- nämndens verksamhetsområde, men betonade att han i politiken representerade alla kommunbor oavsett om de var invandrare eller svenskar. Att han själv skulle identifiera sig med någon samhälls- grupp var en främmande tanke för honom som moderat. Man tän- ker inte i de banorna, konstaterade han. 
 Vilken betydelse tillmäter de representationsfrågan? 
 Att erfarenheter bara kan representeras av dem som delar dessa har varit en av utgångspunkterna i demokratidebatten. Hur problema- tiserade då politikerna frågan om representation och vilken betydel- se ville de tillmäta den sociala representationen i förhållande till idé- och åsiktsrepresentation när det gällde invandrarnas intressen? Vil- Stone typ av erfarenheter ansåg man att det behövdes för att arbeta med invandrarfrågor och skulle exempelvis just politiker med in- vandrarbakgrund vara bättre skickade än andra för att arbeta med invandrarfrågor? 
 Vi vänder oss först till kategorin lägre allmänpolitiker, de flesta uppvuxna i Sverige och utan uttalade intressen för att specifikt ar- beta med invandrarfrågor 
 .  
 Nej, det finns ingen skillnad mellan in- vandrarpolitiker och andra i det avseendet, men de som arbetar med invandrar- och flyktingfrågor måste ha god kunskap om invandrarna och om deras kulturella bakgrund, är det sammanfattande slut- 
 88 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 omdömet i denna politikerkategori. Det krävs inte att man själv är invandrare, men visst kan det vara så att just politiker med invand- rarbakgrund kan ha något särskilt att bidra med i invandrarpolitiska frågor, resonerar man. En av de intervjuade önskar sig att svenska politiker som arbetar med invandrarfrågor verkligen utnyttjade möj- ligheten att lyssna på invandrarerfarenheter. Han kommenterar detta med att Vi svenskar (!) har ibland en egenhet att tro att vi är bäst på allt och jag har märkt att andra kulturer kan vara före oss och som har löst problemen på andra bra sätt. 
 Kunskapen om invandrare, invandrarkunskapen är ett viktigt tema för flera av de intervjuade politikerna. Kunskap behövs enligt en av dem även för att Invandrare kan missbruka den svenska välfärden. Svensken kan inte ana att de har blivit lurade. 
 Ytterligare en annan politiker belyser problematiken från ett mycket annorlunda perspektiv. Hon berör både det dilemma som en minoritetsrepresentant kan hamna i, dvs. att få svårt att vinna gehör för sina synpunkter, och själva huvudproblemet om att kunna representera erfarenheter och intressen man själv inte har. Dels konstaterar hon att man kanske lyssnar lite mer på en svensk om han för fram de här kunskaperna, men samtidigt framhåller hon att Men tro inte att en person som inte har upplevt hur det är att läm- na sitt hemland vet hur det känns. Man kan ju ha språkkompetensen men man måste också ha kulturkompetensen, kunna identifiera sig med dem som man skall företräda, resonerar vår socialdemo- kratiska politiker med flyktingbakgrund från Tyskland. 
 Bland högre allmänpolitiker är tongångarna i sak de samma i re- presentationsfrågan, men man formulerar sig på ett annorlunda sätt. I grunden gäller att man inte själv behöver vara invandrare för att kunna representera denna väljarkategori. Det räcker med att man är kompetent, kunnig och har hög integritet. Helst skall man ha vida kunskaper om världen, ha insikt om hur människor kan ha det. Det är viktigt att man är lite idealist och humanist, eller har humanis- men som sin lidelse, och dessutom har kunskap om sitt eget sam- hälle. Färdigheter som dessa kan man exempelvis skaffa sig genom utlandstjänstgöring, resonerar en av politikerna. När det gäller flyk- ting- och invandrarfrågor är det viktigt att man har bra människosyn och solidaritet, att man känner för rättvisa och jämlikhet gentemot andra. Till skillnad från lägre allmänpolitiker får den kunskap och kompetens som här efterlyses en vidare betydelse. Den begränsas inte till att handla om kunskap om invandrare och deras bak- grundskulturer utan syftar snarare till en av både rätta kunskaper och värderingar sammansatt hållning i invandrarfrågor. 
 89 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 Men visst, konstaterar en av de intervjuade högre allmänpoliti- kerna, Det är lättare att vara politiker för dem som man har en ge- mensam bakgrund med. Det handlar väldigt mycket om att förstå levnadsvillkor. Och han fortsätter: Jag med invandrarbakgrund vet vad det innebär att hamna längst ned på samhällsstegen. 
 Vilken syn på representationsfrågan har då de politiker som i första hand har arbetat med invandrarfrågor under sin politiska kar- riär? Vi får inget direkt svar på frågan om invandrarbakgrunden är nödvändig för att man skall kunna företräda invandrarintressen. Däremot betonar man vikten av goda kunskaper i invandrar- och flyktingfrågor. Samtliga tre poängterar också att det är mycket tungt att arbeta med invandrarfrågor, inte minst beroende på att verk- samheten i invandrarnämnden täcker en hel rad av områden och arbetsfält med frågor om skolan, språkundervisning, bostäder och sociala problem. En av intervjupersonerna menar att man måste kunna visa vanlig mänsklighet för då klarar man det mesta. 
 Men det kan också vara så att man ändå inte klarar av uppgiften. En före detta i invandrarfrågor aktiv politiker hade lämnat ord- förandeskapet i invandrarnämnden efter långvariga stridigheter med kommunen. Han var mycket bitter. Enligt hans beskrivning var in- vandrarfrågorna mycket inflammerade och Det kan vara riskabelt att vara invandrare och syssla med invandrarfrågor i kommunalpoli- tiken. Dessutom får man som invandrarpolitiker lätt dra en dubbel börda, dels ansvaret för invandrarfrågor, dels det vanliga kommu- nalpolitiska arbetet för hela väljarkåren, vilket gör att man till slut inte orkar längre. Detta tycks de vanliga svenska politikerna slippa, de skyller på bristande språkkunskaper för att inte behöva engagera sig i invandrarfrågor, resonerade han. 
 Teoretiskt sett är det önskvärt att invandrar- och flyktingbeho- ven företräds i politiken av politiker med egna genuina invandrar- erfarenheter, men i praktiken tycks just denna kategori av politiker, med en vuxen invandrares upplevelser och erfarenheter av det svenska samhället och med invandrarfrågorna som arbetsområde, möta flest problem i det politiska arbetet. Medan lägre allmänpoli- tiker betonade behovet av invandrarkunskap och högre allmänpo- litiker såg lösningen i en mer ideologiskt orienterad humanism och kompetens i arbetet med invandrarfrågor, erfor de politiker som i praktiken hade ägnat sin politiska gärning åt invandrarfrågor med viss resignation detta som ett synnerligen svårt politikområde. 
 Slutligen har vi frågan om ifall våra politiker ansåg att deras egen invandrarbakgrund förpliktigade dem att särskilt uppmärksamma invandrarväljarnas intressen. Med undantag för någon enstaka per- 
 90 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 son uppfattade inte de tretton intervjuade politikerna sig själv som särskilda företrädare för invandrare eller flyktingar. Detta samman- fattar också på ett bra sätt våra resultat. Flertalet av de intervjuade politikerna varken ansåg sig representera invandrarväljarna eller kan anses vara representativa för de invandrargrupper som kommit till Sverige under de senaste årtiondenas flyktinginvandring. Som barn till invandrare, som flera av dem var, förefaller de dessutom snarare vara socialt representativa för den uppväxande generationen med utländskt påbrå men knappast för den vuxna invandrarbefolkningen. 
 De ökade klyftornas medborgarskap – att institutionalisera det ojämlika medborgarskapet 
 Av vår genomgång framgår hur invandrarnas sociala och politiska medborgarskap i betydande utsträckning präglas av ojämlikhet. En svag arbetsmarknadsposition och i praktiken begränsat politiskt in- flytande kännetecknar i varierande grad både naturaliserade och  
 de- nizens 
 . En teoretiskt möjlig förklaring till detta kunde vara en tids- mässig eftersläpning mellan statens beslut om formella rättigheter och deras praktiska genomförande. Mot den tolkningen talar dock det faktum att under de senaste årtiondena har klyftan snarare ökat än minskat. 
 Vi nämnde inledningsvis hur problemet med invandrarinflytande direkt för oss till kärnfrågorna i dagens demokratidebatt och till frågan om på vilket sätt samhället kan garantera ett fullvärdigt de- mokratiskt inflytande för de grupper som har från majoriteten annorlunda intressen och erfarenheter. Många bedömer den liberal- demokratiska formen både som otidsenlig och otillräcklig för att lösa problemet för de samhällsgrupper som i dag lider av en margi- naliserad position i samhället och i politiken. Man har sett lösningen i någon form av kompletterande grupprättigheter som kunde ga- rantera även dessa grupper en likvärdig demokrati, en demokrati som skulle ge dem en chans att få sina intressen erkända och tillgo- dosedda. Demokratins värde för de eftersatta grupperna handlar naturligtvis ytterst om huruvida även de kan få sina intressen inväg- da i de gemensamma politiska besluten, framhåller man (Kymlicka 1995). Den svenska modellens öppning för särintresserepresentation har nämnts som ett intressant experiment där invandrares indi- 
 91 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 viduella politiska rättigheter blivit kompletterade med möjligheter till grupprepresentation. Men mot bakgrund av deras position i ar- betslivet och i politiken, kan vi knappast påstå att denna modell för intresserepresentation har fungerat som en garant för social och po- litisk jämlikhet. 
 En möjlig förklaring kan vara den allmänna nedtoningen av all korporativ representation sedan  
 1980-talet. 
  På grund av den eko- nomiska och ideologiska utvecklingen, dels den offentliga politikens minskade ekonomiska utrymme, den offentliga sektorns nedbant- ning och prioriteringen av ekonomisk effektivitet, dels nyliberalis- mens gynnande av marknadsinfluerad politisk ledningsstil, har den korporativa sammanjämkningen av skilda gruppintressen som ett tidigare viktigt led i den politiska processen alltmer trängts undan. Med andra ord har all korporativ representationen förlorat i bety- delse och därmed även den som specifikt gällt för invandrarintres- sen. Den svenska modellens uppkomst och eventuella fall har under de senaste decennierna engagerat många debattörer och statsvetare. Både slutsatserna som betygssättningen har varierat mycket allt be- roende på vilka aspekter av modellen som stått i fokus för debatten. De flesta är dock överens om att den svenska modellen i grunden är försvagad när det gäller sådana grundläggande drag som full syssel- sättning som det övergripande målet för arbetsmarknadspolitiken samt samförstånd och korporatism som politisk stil (Premfors 1999). 
 Den andra förklaringen handlar om för den svenska modellen interna problem. Trots att den ofta tolkas som en modell för all särintresserepresentation är den i grunden en samarbetsmodell för arbetsmarknadens parter och staten, i historiskt perspektiv en mo- dell för att reglera konflikten mellan arbete och kapital. Som klass- baserad modell för klasspolitik ger den svenska korporatismen mindre spelrum för andra särintressen, och i realiteten underordnas dessa den grundläggande klassdimensionen. Även om korporatism ofta beskrivs och uppfattas som en möjlighet för samhällets alla or- ganiserade intressen att utöva politiskt inflytande, har i verkligheten endast de stora arbetsmarknadsorganisationerna och organisationer som bygger på folkrörelser ett mer reellt inflytande (Premfors 1999). Dessa villkor uppfyller inte invandrarorganisationerna även om de teoretiskt sett har en möjlighet att samverka med staten. 
 Den tredje förklaringen handlar slutligen om invandrarorganisa- tionernas roll som korporativa intresseförmedlare. I den utsträck- ning som de över huvud taget har arbetat som representanter för särintressen har de i regel gjort detta i frågor som rört  
 etnisk-kultu- 
  
 92 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 rella problem, något som möjligen kan ses som en naturlig följd av hur de är organiserade, efter  
 etnisk-nationell 
  tillhörighet. Däremot har de frågor som är förknippade med invandrarnas sociala och po- litiska medborgarskap sällan funnit sin väg ens till riksorganisatio- nernas agenda. Riksdagsbeslutet år 1986 om att invandrargrupper inte åtnjuter grundlagens skydd som minoritetsgrupper, vilket an- sågs följa av den internationella folkrätten, är naturligtvis också ägnat att tona ner frågan om invandrargruppers särintressen, och därmed även invandrarorganisationers roll som representanter för sådana intressen. 
 Teoretiskt sett är den svenska modellens politikprocess öppen för invandrares särintressen. I praktiken har denna öppenhet haft sina begränsningar. Ochoa slutsatser om situationen i Australien kan därmed sägas äga relevans för de svenska förhållandena. Enligt honom överbrygger inte formell jämlikhet som medborgare i sig ekonomisk eller social marginalisering eller ger delaktighet och makt i centrala ekonomiska och politiska institutioner. Och att vara medborgare är ingen garanti för skydd mot diskriminering (Castles 1994). 
 För de invandrare som inte är svenska medborgare,  
 denizens 
 , skiljer sig vardagens sociala och politiska medlemskap i det svenska samhället drastiskt från den jämlikhet som deras formella rättigheter utlovar: Arbetslösheten är hög och den politiska underrepresenta- tionen ett faktum. Men även för naturaliserade svenska medborgare och deras i Sverige födda barn tycks villkoren vara relativt sett sämre. Till exempel löper enligt en nyligen genomförd arbetsmark- nadsundersökning andra generationens invandrare betydligt större risk än infödda svenskar att drabbas av arbetslöshet, trots i övrigt likartad bakgrund och likvärdiga skolbetyg: andra generationens invandrare, det vill säga de som är födda i Sverige, har betydligt sämre odds än jämförbara kamrater med helsvensk bakgrund, kon- staterar forskarna (SvD 990214). 
 Den ökade klyftan mellan formella och reella medborgerliga rät- tigheter är ett generellt problem i det svenska samhället enligt be- tänkandet Nya villkor för ekonomi och politik (SOU 1993:16). Utredningen fastslår att demokratins samhällsordning grundar sig på det aktiva medborgarskapet och framhåller att medborgarens faktiska möjligheter att utnyttja sina rättigheter kräver att hon har tillgång till olika slag av resurser. Visserligen är de medborgerliga re- surserna internationellt sett relativt jämnt fördelade i det svenska samhället, resonerar utredningen, men ser samtidigt den kraftigt ökade arbetslösheten som det i dag allvarligaste hotet mot det aktiva 
 93 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
 medborgarskapet. Vi kan bara tillägga att detta hot inte drabbar samhällsmedlemmar jämnt, utan i särskilt hög grad dem med in- vandrarbakgrund, och detta oavsett medborgarskap och om de är födda i Sverige eller ej. 
 Mycket tyder således på att villkoren för vardagslivets medlem- skap i det svenska samhället inte endast följer det formella och juri- diska medlemskapet som  
 denizen  
 eller medborgarskap som naturali- serad svensk medborgare. I stället styrs individens faktiska medlem- skap även av medborgarskapets andra dimension, hennes medlem- skap i den dominerande kulturella gruppen, i nationen Sverige. På sikt finns det risk för en utveckling i riktning mot att det juridiska  
 medlems-/medborgarskapet 
  alltmer skiktas beroende av individens  
 etnisk-nationella 
  ursprung. Samtidigt som den svenska liberala medborgarskapslagstiftningen kan tolkas som att den nära följer  
 jus  
  
 soli- 
 principen, 
  bosättning(srätt) ger rätt till medborgarskap, tycks det praktiska medlems- och medborgarskapet i stället visa ökad tendens att följa  
 jus  
  
 sanguinis- 
 principen, 
  enligt vilken härstamning styr rätten till civila, sociala och politiska rättigheter. 
 Att det råder ett motsatsförhållande mellan att formellt vara medborgare och ändå vara urskiljbar från andra medborgare genom etniskt ursprung eller kulturell tillhörighet blir allt vanligare i dagens samhällen. Men när dessa skillnader dessutom ger upphov till ojäm- likhet måste medborgarskapet ses som icke fullbordat (Castles 1994). Hur kan medborgarskapet göras mer inklusivt? Enligt t.ex. Lopez möter dagens demokratier en viktig utmaning i att utveckla en medborgarskapssyn som är relevant för mångetniska och mångkul- turella samhällen, och där betoningen på nationell homogenitet er- sätts med ökad pluralism ifråga om kulturella och etniska identiteter (Leca 1992). Enligt Ochoa, som talar för ett mer jämlikt medbor- garskap och likvärdigt deltagande av alla samhällsgrupper, förutsät- ter detta viktiga institutionella förändringar. Han förespråkar multi- kulturellt medborgarskap som kombinerar universalitetsprincipen med rätt till olika behandling av samhällsgrupper med skilda värden, intressen och behov (Castles 1994). För det första betyder det jäm- lika medborgarskapet likhet inför lagen, dvs. det juridiska medbor- garskapets formella jämlikhet. Men detta är dock inte tillräckligt. Erkännandet av formella lika rättigheter leder inte nödvändigtvis till jämlikhet i fråga om respekt, resurser och möjligheter. Tvärtom kan ett sådant formellt erkännande i själva verket dölja och legitimera att vissa grupper missgynnas och diskrimineras. Att behandla t.ex. in- vandrargrupper lika trots att rådande förhållanden, lagar och policies i praktiken resulterat i till och med med tiden ökad marginalisering, 
 94 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 är bara ett sätt att befästa ojämlikhet. Genom lämpliga politiska åtgärder bör staten motverka barriärer som är baserade på sociala markörer. Men hit hör också kraven på att behandla olika människor med skilda karakteristika, behov och önskemål och slutligen att erkänna sådana gruppskillnader som legitima i stället för att se dem som handikapp, avvikelser från majoritetsnormen. 
 De institutionella förändringar som har ägt rum sedan senare hälften av  
 1980-talet 
  i den svenska modellens ideologiska och orga- nisatoriska bas, kan måhända på sikt bidra till ett mera inklusivt medborgarskap än dagens. Den liberala vågen på  
 1980-talet 
  bidrog till en generell ideologisk förskjutning från kollektiva identiteter och värden mot ökad individualism (Aguilar 1998). Tillsammans med internationalisering har man utpekat ökad individualism, som en av de två huvudsakliga drivkrafterna bakom den svenska modellens försvagning (Premfors 1999). De starka kollektiva identiteterna som grund för solidaritet och jämlikhet i samhällsbygget ger vika för en mer individualistisk livsstil, inte minst på grund av medborgarnas höjda utbildningsnivå. Den alltmer utbredda synen på identiteter som enskilda individers livsprojekt där multipla grupptillhörigheter och identiteter korsar varandra, kommer sannolikt att framtvinga nya politiska praktiker för att hantera mångfald. Dessutom kommer välfärdsstaten både ideologiskt och organisatoriskt att behöva hantera ett i praktiken alltmer skiktat medborgarskap, som kan komma att utmana den sociala och politiska jämlikheten som dess grundpelare. 
 Noter 
  
 1 
  
 Maddox Soininen har haft huvudansvaret för utarbetandet av artikeln förutom avsnittet om Deltagande, kultur och integration som utarbetats av Jones. 
  
 2 
  
 Med uttrycket  
  
 denizens  
 avses permanent bosatta utländska medborgare. 
  
 3 
  
 Den s.k. Demokraticentralen i Umeå har gått igenom röstlängderna i tio invandrartäta kommuner . I dessa kommuner varierar deltagandet mellan 26 och 34 procent. Deltagandet i hela landet uppskattas till 34 procent. På vilka grunder denna uppskattning vilar framgår dock inte av rapporten. (Demokraticentralen 1998). 
  
 4 
  
 Undersökningen av valdeltagandet finns redovisad i Orozco och Soininen 1994. 
  
 5 
  
 Det redogörs mer ingående för konstruktionen av mätinstrumenten och analyskategorierna i Orozco och Soininen 1994 och Soininen och Orozco 1993. 
  
 6 
  
 Medborgarundersökningen inom forskningsprogrammet Demokrati i förändring. För allmänt upplägg se Orozco och Simon 1993. För teknisk beskrivning se Simon m.fl. 1993. 
  
 95 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
  
 7 
  
 Faktoranalysen ger endast en faktor som uppfyller Stout kriterium (eigenvalue 2,867). De fyra variablernas faktorladdningar varierar mellan 0,75 och 0,90. 
  
 8 
  
 En faktoranalys av de sex frågor som redovisats under synen på demokratin ger två faktorer, varav de här uppräknade frågorna laddar på den andra faktorn (efter varimaxrotation) med  
  
 0,73–0,76. 
  De tre övriga variablernas laddningar med samma faktor varierar mellan  
 -0,12 
  och 0,23. 
  
 9 
  
 Denna undersökning redovisas bl.a. i Håkansson 1994. 
  
 96 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 Referenser 
  
 Webster (red.) (1994)  
 From Aliens to Citizens. Redefining the Status of Immigrants in Europé,  
 Aldershot: Avebury 
  
 Ramirez (red.) (1996)  
 Democracy and Difference: Contesting the Boundaries of the Political Princeton 
 , NJ: Holmes Press 
  
 Ramirez (1996) Introduction. The Democratic Moment and the Problem of Difference i S. Peterson (red.)  
 Democracy and Difference: Contesting the Boundaries of the Political Princeton 
 , NJ: Holmes Press 
  
 Brubaker R. (red.) (1989)  
 Immigration and the Politics of Citizenship in Europe and North America,  
 London: The German Marshall Fund of the United States and University Press of America 
  
 Brubaker R. (1989) Citizenship and Naturalization: Policies and Politics i R. Brubaker (red.)  
 Immigration and the Politics of Citizenship in Europe and North America 
 , London: The German Marshall Fund of the United States and University Press of America 
  
 Brubaker R. (1992)  
 Citizenship and Nationhood in France and Germany,  
 Cambridge: Best Press 
  
 Bäck H. (1983)  
 Invandrarnas riksorganisationer,  
 Stockholm: Dele- gationen för invandrarforskning 
  
 Castaneda och Ramos (1993) Medborgarna och politikerna i Morgan (red.)  
 Demokrati i förändring. Svenska kommuner och landsting i det lokala välfärdssamhället,  
 Stockholm: Publica 
 Bäck H. och M. Soininen (1994) Invandrarnas valdeltagande i Rollins och West (red.)  
 Väljare i kommunalvalet. Om missnöje, misstroende och politisk kultur 
 , Stockholm: SNS Förlag 
  
 Castaneda och M. Soininen (1996)  
 Invandrarna, demokratin och sam- hället: Om invandrarnas politiska deltagande i dagens Sverige 
 , Göteborg: Förvaltningshögskolan 
  
 Castaneda och M. Soininen (1998a) Immigrants in the Political Pro- cess  
 Scandinavian Political Studies  
 Vol. 21, s.  
 29–50 
  
 Castaneda och M. Soininen (1998b)  
 Den kommunala invandrarpolitiken. Arenor, aktörer och barriärer 
 , Stockholm: SNS Förlag 
 Castles S. (1994) Democracy and Multicultural Citizenship. Australian Debates and the Relevance for Western Europe i R. 
 97 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
  
 Castro (red.)  
 From Aliens to Citizens: redefining the status of immigrants in Europé,  
 Aldershot: Avebury  
  
 1–26 
  
 Demokraticentralen (1998) Rapport Valdeltagande. Rapport om valdeltagandet bland de röstberättigade utländska medborgarna i 10 invandrartäta kommuner, Umeå: Demokraticentralen 
  
 Douglas M. (1973)  
 Natural Symbols Harmondsworth 
 : Taylor 
  
 Nelson (1982)  
 In the Active Voice London:  
 Routledge and Kegan Oconnor 
  
 Gutierrez (1993)  
 Geografisk och socioekonomisk rörlighet bland invandrare,  
 Stockholm: ERU 
  
 Gutierrez och Allen (1995)  
 Invandrare på arbetsmarknaden,  
 Stockholm: SNS Förlag 
  
 Gaventa J. P. (1980)  
 Power and Powerlessness: Quiescence and Rebel- lion in an Appalachian Valley 
 , Urbana: University of Illinois Press 
  
 Romero och M. Soininen (1998) A model for immigrants? The Swedish corporate model and the prevention of ethnic discri- mination  
 Journal of Ethnic and Migration Studies  
 Vol 24, 523– 539 
  
 Hutchinson och Pratt (1994)  
 Pathologies of Rational Choice: A Critique of Applications in Political Science 
 , New Haven: Yale University Press 
  
 Hammar T. (1985) Sweden i T Hammar (red.)  
 European Immi- gration Policy: a comparative study,  
 Cambridge: Cambridge University Press  
 17–49 
  
 Håkansson A. (1994) Det kommunala valresultatet i Malmö i Rollins och West (red.)  
 Väljare i kommunalvalet. Om missnöje, misstroende och politisk kultur,  
 Stockholm: SNS Förlag 
 Johansson F., Campbell och  
 L-O. 
  Clark (1993) Kom- munmedborgarundersökningen 1991. Undersökningsdesign, urval, datainsamling, marginalfördelningar och bortfall, Göteborg: Statsvetenskapliga institutionen 
 Kymlicka W. (red.) (1995)  
 The Rights of Minority Cultures,  
 Oxford: Oxford University Press 
 Kymlicka W. (1995) Introduction i W. Kymlicka (red.)  
 The Rights of Minority Cultures,  
 Oxford: Oxford University Press 
  
 Laver M. (1997)  
 Private Desires, Political Action: An Invitation to the Politics of Rational Choice,  
 London: Sage 
  
 98 
  
 Smith  
 S 
 OININEN OCH  
 H 
 ENRY  
 B 
 ÄCK 
 Leca J. (1992) Preface: Democratic Politics Today i C. Mouffe (red.)  
 Dimensions of Radical Democracy. Pluralism, Citizenship, Community,  
 London: Verso 
 Lindbeck A. (1997)  
 The Swedish Experiment,  
 Stockholm: SNS Förlag 
 Miller M. (1989) Political Participation and Representation of Noncitizens i R. Brubaker (red.)  
 Immigration and the Politics of Citizenship in Europe and North America,  
 London: The German Marshall Fund of the United States and University Press of America 
  
 Mouffe C. (red.) (1992)  
 Dimensions of Radical Democracy: Plura- lism, Citizenship, Community,  
 London: Verso 
  
 Mörth U. och Jacobs (1998)  
 Interdependens, konflikt och säkerhetspolitik,  
 Stockholm: Nerenius  Santérus Förlag 
  
 Pateman C. (1970)  
 Participation and Democratic Theory, 
 Cambridge: Cambridge University Press 
 Petersson O., Campbell och Jones (1989)  
 Medborgarnas makt,  
 Stockholm: Carlssons 
 Petersson O., Davidson, M. Barnes och Campbell (1997) Demokrati över gränser, Demokratirådets rapport. Stockholm: SNS Förlag 
 Brandt, Davidson, M. Barnes, Moore och Campbell (1998) Demokrati och medborgarskap, Demokratirådets rapport 1998. Stockholm: SNS Förlag 
 Phillips A. (1995)  
 The Politics of Presence 
 , Oxford: Clarendon Press 
  
 Premfors R. (1996)  
 Reshaping the Democratic State: Swedish experience in a comparative perspective.  
 Stockholm: SCORE 
  
 Premfors R. (1999) Den svenska modellen som demokrati; Amnå, E. (red.)  
 Demokrati och medborgarskap  
 (SOU 1999:77) 
  
 Smith (1996)  
 The Social Democratic State: The Swedish Model and the Bureaucratic Problem of Social Reforms 
 . Pittsburgh: University of Pittsburgh Press 
  
 Smith (1998)  
 Just Institutions Matter: the moral and political logic of the universal welfare state 
 . Cambridge: Cambridge University Press 
  
 Nelson  
 C-U. 
  (1992) Kultur eller handling  
 Zenit  
  
 117–118: 
 45–61 
  
 99 
  
 I 
 NVANDRARE SOM MEDBORGARE 
 ,  
 VÄLJARE OCH POLITIKER 
  
 Soininen M. och Rollins (1993)  
 Electoral Participation of Immi- grants in Sweden: Integration, Culture and Participation.  
 New Community Vol. 20 Nr 1 
  
 Soininen M. och M. Bailey (1995) Persuasion contra Legislation: preventing racism at the workplace. Sweden Dublin:  
 European Foundation for the Improvement of Living and Working Condi- tions 
 . Working paper No: WP/95/53/EN 
  
 SOU 1992:96  
 Förbud mot etnisk diskriminering i arbetslivet  
 SOU 1993:16  
 Nya villkor för ekonomi och politik 
  
 SOU 1995:76  
 Arbete till invandrare 
  
 SOU 1996:55  
 Sverige: framtiden och mångfalden  
 SOU 1996:162  
 På medborgarnas villkor 
  
 SOU 1997:57  
 I medborgarnas tjänst: en samlad förvaltningspolitik för staten 
  
 SOU 1997:174  
 Räkna med mångfald: förslag till lag mot etnisk diskriminering i arbetslivet 
  
 Mitchell (1994)  
 Limits of Citizenship: migrants and  
 post-national 
  membership in europé,  
 Chicago: University of Chicago Press 
  
 Svenska Dagbladet  
 (1999) 14 februari Invandrarnas barn har svårt få jobb 
 Taylor C. (1992) The Politics of Recognition i A Gutmann (red.) 
 Multiculturalism and the Politics of Recognition.  
 Garcia, NJ: Princeton University Press 
  
 Thompson M., Johnson och Moreno (1990)  
 Cultural Theory,  
 Boulder: Edwards 
  
 Ura 1998:1  
 Arbetsmarknaden för invandrare AMS 
 Wadensjö E. (1991) Högre utbildning och inkomster i  
 Arbetskraft, arbetsmarknad och produktivitet.  
 Expertrapport nr 4 till Produkti- vitetsdelegation Stockholm. 
 Walzer M. (1995) Pluralism: A Political Perspective i W. Kymlicka (red.)  
 The Rights of Minority Cultures.  
 Oxford: Oxford Univer- sity Press  
 139–154 
  
 Verba S., N. Nie och Morris (1978)  
 Participation and Political Equality: A  
  
 Seven-Nation 
  
  Comparison.  
 Cambridge: Cambridge University Press 
 Wrench J. (1996) Preventing Racism at the Workplace: A Report on 16 European Countries. Dublin: European Foundation for the Improvement of Living and Working Conditions 
 100 
 Antipoder? 
 Politisk tilltro och attityder till välfärdsstaten i Sverige och Nya Zeeland 
 * 
  
 Parker 
 – Gå och hämta Nordisk familjebok ska vi se på bilderna. Vi hade gjort det många gånger, men som när man lyssnar till musik kunde man återleva mysteriet av att slå upp avsnittet om Nya Zeeland: fotografierna upphörde aldrig att lysa, de blanka sidorna var som insidan av hennes armar. 
 – Där har du  
 Syd-öns 
  väldiga fjäll. De är över tretusen meter höga, be- täckta av evig snö. Du måste vara varmt klädd, fast det är så långt söderut, för där nere på andra sidan ekvatorn är söder detsamma som norr för oss. 
 Det var svårt att dra konsekvenserna av ett sådant yttrande. 
 (ur Myers  
 Juloratoriet 
 ) 
 Allt står inte rätt till med den svenska demokratin. Det sjunkande valdeltagandet under nittiotalet, i synnerhet vid det senaste valet 1998, sjunkande förtroende för politiker och det politiska systemet, minskande identifikation med och medlemstal i de politiska partier- na är några indikationer på att svenskarnas attityder gentemot den organiserade politiken blivit mer skeptiska (Davis  Holmberg 1995; Widfelt 1995; Möller 1998; Holmberg 1999). 
 Parallellt med detta har det inom delar av den politiska eliten vuxit fram vad man med Ferrell kunde lite tillspetsat kalla en  
 post-demokratisk 
  övertygelse (Jacobsson 1997:313 ff.; se även Burke 1998). Här ser man inte längre politik och demokrati som en fråga om vissa beslutsformer, som söker förverkliga en idé om politisk jämlikhet. I stället ser man politik som frågor om hand- lingskraft och att kompetenta personer fattar de rätta besluten. Där- för vill man på olika sätt – t.ex. genom mer expertstyre eller genom långsiktiga överenskommelser mellan politiska eliter – begränsa 
 101 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 väljarnas direkta inflytande i praktisk politik (t.ex. Åberg 1997; Södersten 1997; Dockered m.fl. 1998). 
 I denna uppsats kommer medborgarnas politiska tilltro att stå i centrum för analysen. För det första kommer att analyseras i vilka grupper vi hittar den starkaste politiska tilltron, och i vilka grupper den är lägre. För det andra ska undersökas i vilken mån den politiska tilltron får effekter för medborgarnas syn på välfärdsstaten. Det är ju rimligt att föreställa sig att den som inte litar på politiker, offentliga tjänstemän och det politiska systemet, eller på sin egen förmåga att agera politiskt, också kommer att vara mindre villig att acceptera en långt gående statlig intervention på olika områden. Detta är ett argument som emellanåt förts fram i den s.k. institu- tionalismen, där man hävdat att det sätt på vilket de politiska institutionerna fungerar är fundamentalt i fråga om att forma med- borgarnas tilltro och inställning till statlig intervention (Aguilar 1995). Politiska institutioner som är ineffektiva, orättvisa eller svåra att påverka skapar motstånd mot statlig intervention mer generellt, något man menar varit särskilt tydligt i fallet USA (Steinmo 1994). 
 Samtidigt som detta är ett argument som omedelbart förefaller högst plausibelt har det empiriska stödet för tesen inte visat sig helt övertygande. I vissa undersökningar har man funnit ett samband såtillvida att de mest politiskt alienerade också är mer skeptiska till välfärdsstatlig intervention (Contreras  Pettersen 1981). I andra undersökningar har man dock inte funnit några sådana samband alls (Martinussen 1988; Edlund 1999; Svallfors 1999). 
 En tänkbar anledning till att man inte lyckats hitta några entydiga samband mellan politisk tilltro och attityder till välfärdsstaten kan vara att dessa samband kanske varierar mellan olika typer av välfärdsstater och politiska system. I denna uppsats ska därför det svenska fallet kontrasteras med ett i såväl geografisk som institutio- nell bemärkelse avlägset land, nämligen Nya Zeeland. 
 1  
 De karakte- ristiska dragen i det nyzeeländska fallet jämfört med det svenska kommer att närmare utvecklas nedan. Tills vidare kan vi nöja oss med att peka på att i såväl välfärdsstatliga kännetecken som politiskt system som politisk utveckling skiljer sig Sverige och Nya Zeeland påtagligt från varandra. De samband vi kan hitta som är gemen- samma för bägge dessa länder är sannolikt rådande i en stor upp- sättning västländer. 
 Trots detta finns i fråga om den politiska tilltrons utveckling drag som är gemensamma för de båda länderna. I bägge fallen har man nämligen noterat en påtaglig nedgång i politisk tilltro bland medborgarna allt sedan sextiotalet (Möller 1998; Holmberg 1999; 
 102 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 Vowles 1998). Denna utveckling har i fallet Nya Zeeland lett till att man efter en folkomröstning övergett det gamla majoritetsvalsyste- met och i stället infört en form av proportionellt valsystem. I Myers rige har man i stället diskuterat svårigheterna att utkräva politiskt ansvar vid koalitionsregerande och diskuterat olika sätt att stärka regeringens handlingskraft (t.ex. Åberg 1997; Lewin 1998). 
 De empiriska frågor som analysen avser att besvara kan därför summeras som följande: 
  
 a) 
  
 Hur ser den politiska tilltron ut i Sverige, jämfört med en i många avseenden radikalt annorlunda välfärdsstat som den ny- zeeländska? Hur ser de aggregerade nivåerna på tilltron ut? Hänger olika aspekter på politisk tilltro samman på likartat sätt i de båda länderna? Är det samma grupper som uppvisar hög res- pektive låg tilltro i de bägge länderna? 
  
 b) 
  
 Hur ser länken mellan politisk tilltro å ena sidan och attityder till välfärdsstaten å den andra ut i de båda länderna? Är de som litar på det politiska systemet i större utsträckning än andra vil- liga att också anförtro staten viktiga uppgifter? Ser dessa sam- band ut på likartat sätt i Sverige och Nya Zeeland? Hur viktig är den politiska tilltron för att forma åsikter kring välfärdspolitiken jämfört med andra förhållanden, grundade i arbetsdelning och marknadsfördelning? 
  
 Uppsatsen är disponerad på följande sätt: I nästa avsnitt beskrivs de viktigaste särskiljande kännetecknen i de svenska och nyzeeländska välfärdsstaterna och senare politiska utveckling. Avsnitt tre beskri- ver de data som artikeln bygger på och de metodproblem som blir aktuella i jämförande attitydforskning. I det fjärde avsnittet analy- seras den politiska tilltron, dess nivå och struktur jämförs både mellan och inom de båda länderna. Avsnitt fem analyserar länken mellan politisk tilltro och attityder till välfärdsstaten. Slutsatsav- snittet summerar uppsatsens viktigaste resultat, både i relation till den pågående debatten om politisk tilltro och i förhållande till teo- rier om politiska institutioners betydelse. 
 Två välfärdsstater – några kännetecken 
 Trots sina inbördes skillnader har Sverige och Nya Zeeland under hela  
 1900-talet 
  haft ett gemensamt predikament. De är båda små världsmarknadsberoende länder, i vilka ett behov att skydda sina 
 103 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 befolkningar från världsmarknadens svängningar uppstått (jfr Kat- zenstein 1985). De sätt de historiskt sett valde för att hantera denna situation var dock radikalt skilda, vilket också fått följder för deras sätt att möta den ekonomiska globaliseringens krav under 1980- och  
 90-talen 
  (Castles 1985; 1987; 1996; Ochoa m.fl. 1994; Davidson 1989; Mcbride 1996). 
 Sverige, tillsammans med andra mindre västeuropeiska länder, är ett typiskt exempel på vad Ochoa (1987) kallar kompensations- politik ( 
 domestic compensation 
 ), där man deltar fullt ut i frihandeln och konkurrensen på världsmarknaden men söker att via arbets- marknadsmässiga och välfärdsstatliga åtgärder kompensera de grup- per som tillfälligt eller permanent blir förlorare i konkurrensen. Genom omfattande socialförsäkringar och andra bidrag samt en icke marknadsstyrd sektor av offentliga tjänster har man sökt säkerställa att de mer brutala sidorna av marknadskonkurrensen inte slår igenom i människors vardagsliv. Dessutom har man byggt upp ett system av arbetsmarknadsåtgärder för att göra det möjligt för en så stor del av befolkningen som möjligt att (åter)inträda på arbets- marknaden och få sin försörjning via denna. 
 Nya Zeeland (och Australien) valde i slutet av förra seklet en helt annan väg för att skydda sin ekonomi och befolkning mot marknadens osäkerhet. I stället för att satsa på kompensationspoli- tik valde man att i så stor utsträckning som möjligt  
 skydda  
 ekono- min och befolkningen från världsmarknaden ( 
 domestic defence 
 ) (Castles 1989). Att denna strategi föll sig naturlig berodde kanske framför allt på att landet var jämförelsevis rikt, långt från det befästa fattighus Sverige vid denna tid utgjorde. 
 I denna skyddspolitik var det framför allt tre element som var väsentliga. Det första var en starkt reglerad invandringspolitik. Denna hämtade inte sällan sin näring i uttalat rasistiska argument: det gällde att hejda den gula faran och behålla den anglosaxiska be- folkningsstocken utan främmande inblandning. Men åtgärderna syftade framför allt till att bibehålla en arbetskraftsbrist som gjorde full sysselsättning och höga löner möjliga. Det andra var ett om- fattande tullskydd för den egna inhemska industrin. Detta gjorde det möjligt för företagen att överleva och vara vinstrika trots de re- lativt sett höga lönerna. Det tredje och kanske viktigaste inslaget var ett system för rättslig reglering av löner och arbetsförhållanden,  
 the conciliation and arbitration system 
 , i vilket en skiljedomsnämnd reglerade förhållandet mellan arbetsgivare och anställda. Denna skiljedomsnämnd etablerades 1894 och fick under  
 1930-talet 
  utöka- de befogenheter (Davidson 1989:  
 179–187). 
  
 104 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 Under en stor del av  
 1900-talet 
  fungerade denna form av skydds- politik väl. Arbetslösheten var obefintlig under efterkrigstiden fram till mitten av sjuttiotalet. Lönerna var i ett jämförande perspektiv höga. Nya Zeeland var dessutom fram till början av  
 1970-talet 
  förmodligen, såvitt kan bedömas från ganska bristfälliga data, ett av de mest jämlika länderna i den industrialiserade världen (Castles 1985:27 ff.). 
 Denna socialpolitiska modell innebar att många välfärdsstatliga åtgärder förblev förhållandevis rudimentära och dessutom behovs- prövade. Välfärdsstatens insatser skulle framför allt tas i anspråk av de som för en kortare tid råkade hamna utanför den ordinarie ar- betsmarknaden. Till sin egen ålderdom antogs arbetaren på grund av de relativt höga lönerna kunna spara själv. På sin ålders höst hade dessutom de flesta ett färdigamorterat hus att bo i; att göra det möjligt att äga sin egen bostad var ett centralt inslag i den nyzee- ländska välfärdsmodellen (Davidson 1994). 
 Trots denna relativa selektivism var dock Nya Zeeland tidigt ute med olika välfärdsstatliga reformer: allmän folkpension infördes t.ex. redan 1898. Under 30- och  
 40-talen 
  kom vissa mer universella inslag att inkluderas i den nyzeeländska välfärdsstaten. En allmän och kostnadsfri utbildning och sjukvård infördes 1938, flera år innan den brittiska NHS. Något socialförsäkringssystem av västeuropeiskt slag, med inkomstrelaterade ersättningar, kom dock aldrig att etableras. Det samlade socialpolitiska systemets karaktär kom därför att förbli utpräglat selektivt och inriktat på att hjälpa de sämst ställda som inte kunde försörjas via arbetsmarknaden, familjen eller egna besparingar (Davidson 1989: kap.  
 5–8). 
  
 Under åttio- och nittiotalen har såväl den svenska som den ny- zeeländska välfärdsstaten genomgått markanta förändringar. Om- fattningen av omstruktureringen liksom det sätt den genomförts på skiljer sig dock markant. Dessa skillnader återspeglar till betydande del den skilda institutionella miljö i vilken de genomfördes. 
 I Nya Zeeland blev omstruktureringen drastisk och konfliktfylld. Den inleddes under en Labourregering, som kom till rege- ringsmakten 1984. Förändringen leddes av finansministern Cherry och hans nyliberalt orienterade departement. Avregleringar av kredit- och valutamarknader, kraftigt minskade eller helt av- skaffade tullskydd för den inhemska industrin, ökade marknadsin- slag i den offentliga sektorn, övergång till en ekonomisk politik med låg inflation som främsta mål och avskaffande av de sista resterna av skiljedomssystemet för löner och arbetsförhållanden var några av beståndsdelarna i politiken. Politiken var påtagligt elitstyrd och 
 105 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 följde en strategi som formulerades som  
 crash through or crash 
 , där policyförändringar genomfördes i en rasande fart över huvudena på både opposition, fackförbund och väljare (Ochoa m.fl. 1994; Kelsey 1995). 
 I valet 1990 föll den vid det laget djupt impopulära Labourrege- ringen och en konservativ regering tillträdde. Denna har på de flesta områden fortsatt och accelererat den politik Labour inledde. Arbets- marknaden och välfärdsstaten, där Labour gick fram mer försiktigt än på den ekonomiska politikens område, har reformerats i en marknadsanpassad riktning. Hälsovården har till stora delar gjorts avgiftsfinansierad, bara de sämst ställda får numer gratis hälsovård. Ersättningsnivåerna för arbetslöshet och sjukdom har skurits ner markant och barnbidraget avskaffats. Kronjuvelen i denna nyliberala omorientering är den s.k.  
 Employment Contract Act 
 , som förvandlar relationen mellan anställda och arbetsgivare till en närmast privatjuridisk angelägenhet med den uttalade ambitionen att göra fackförbunden överflödiga. Denna ambition har till stora delar uppfyllts: de redan tidigare svaga fackförbunden har under nittiota- let tappat både medlemmar och inflytande (Kelsey 1995: kap.  
 8–9). 
  
 Även den svenska välfärdsstaten har förändrats på många punkter under nittiotalet (Mcbride 1996; Palme  Wennemo 1998). Den kraftigt ökade arbetslösheten under nittiotalets första år var en av de bidragande orsakerna till snabbt ökande underskott i statens finan- ser. Det statliga budgetunderskottet har under perioden efter 1994 eliminerats genom en kombination av skattehöjningar och nedskär- ningar i välfärdspolitiken. Nya egenavgifter inom socialförsäkring- arna har införts, samtidigt som en särskild värnskatt på höga in- komster införts. Ersättningsnivåer inom socialförsäkringarna har minskats samtidigt som ersättningsvillkoren skärpts på många punkter. Inom kommunerna har personaltätheten inom skola, vård och omsorg minskat, men trots detta dras många kommuner med en dålig ekonomi till följd av den fortsatt höga arbetslösheten och ökade socialbidragskostnader (Bergmark 1997). 
 Den största institutionella förändringen har varit införandet av ett nytt pensionssystem, i vilket det tidigare förmånsbaserade ATP- systemet ersatts med ett system baserat på intjänade rättigheter, där dessutom villkoren förändrats på många punkter. Trots detta måste den svenska utvecklingen under nittiotalet sägas bygga på föränd- ringar, besparingar och nedskärningar inom ett existerande system snarare än ett systemskifte som i fallet Nya Zeeland. 
 Problemen vad gäller den politiska tilltron har därför kommit att se olika ut i de båda länderna. I det nyzeeländska fallet har den po- 
 106 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 litiska tilltron påverkats negativt av ett drastiskt och till stora delar oannonserat systemskifte, framburet och genomdrivet av en liten grupp centralt placerade politiker och tjänstemän. Att systemskiftet påbörjades under en Labourregering gjorde dessutom att frustrerade väljare lämnades utan alternativ när en ny regering under höger- partiet National efter valet 1990 fortsatte och fördjupade system- skiftet. 
 Frustrationen över systemskiftets hastighet och elitstyrda ka- raktär var en av anledningarna till att kraven på byte av valsystem växte sig starkare i Nya Zeeland under nittiotalets inledning. Dess- utom fanns en utbredd känsla av att det rådande majoritetsvalssys- temet (first past the post) inte lämnade utrymme för politiska al- ternativ utanför de två dominerande partierna. 
 Efter en folkomröstning i samband med valet 1993 övergavs det gamla valsystemet till förmån för en variant av proportionellt val- system (som under efterkrigstiden tillämpats i Västtyskland). Erfa- renheterna från valet 1996 blev dock till stora delar en besvikelse för de som förväntat sig att den politiska förutsägbarheten och med- borgarkontrollen över politiska processer skulle öka till följd av bytet av valsystem. Valets stora segrare, populistpartiet  
 New Zea- land First 
 , gick till val på ett protektionistiskt program och en stark kritik av regeringspartiet  
 National 
 . Efter valet gjorde man en ko- vändning och gick efter månaders betänketid i koalition med just  
 National 
 . Under tiden i regering har partiets väljarstöd krympt ihop till någon enstaka procent samtidigt som nyzeeländarna lärt sig att proportionalitet och koalitionsregerande inte nödvändigtvis innebär ökad kontroll över den politiska processen. Undersökningar av den politiska tilliten tyder på en viss, men ganska liten, ökning av den politiska tilliten mellan 1993 och 1996, en ökning som i jämförelse med den påtagliga nedgången sedan sextiotalet är mycket blygsam (Karp  Banducci 1998; Vowles 1998). 
 I Sverige har tillitsproblematiken under nittiotalet kommit i en annan tappning. Här har svårigheterna snarare varit att urskilja var det politiska ansvaret för olika åtgärder ska sägas ligga. Det mesta av de välfärdspolitiska nedskärningarna har legat på kommunal nivå, samtidigt som ramarna både i form av övervältringskostnader från nedskärningar i socialförsäkringarna och i form av skattestopp ska- pats på central nivå. Detta har i många fall gett underlag för en skuldundvikandets politik, där olika politiska parter sökt und- komma ansvaret för impopulära besparingsåtgärder (Svallfors 1996a: 221; 1996b; Weaver 1986). 
 107 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Det permanenta minoritets- och koalitionsregerandet, som alltid gör den politiska ansvarsfrågan diffus, har blivit speciellt problema- tiskt i tider av nedskärningar och åtstramningar. Centrala politiska beslut under nittiotalet, som försvaret av kronkursen under hösten 1992 och påföljande finanspolitiska och socialpolitiska åtstram- ningsåtgärder, har varit föremål för överenskommelser partipolitiska eliter emellan med liten insyn och oklara ansvarsförhållanden (Elm- brant 1993: kap.  
 33–34; 
  Svallfors  
 1996a:157–169; 
  Teorell 1998: kap  
 2–5). 
  
 Skillnaderna mellan Sverige och nya Zeeland i dessa avseenden speglar till stor del den skilda institutionella miljö i vilken 1980- och  
 90-talens 
  förändringar i välfärdsstaten ägt rum: 
  
 · 
  
 Det nyzeeländska majoritetsvalssystemet gav handlingskraftiga enpartiregeringar medan ett proportionellt valsystem av svensk typ tenderar att producera minoritets- eller koalitionsregeringar som är beroende av politiska kompromisser för sin överlevnad. 
  
 · 
  
 De välfärdsstatliga institutionerna är mer komplexa i Sverige, där både kommunernas starka ställning och de fristående myn- digheterna fungerar som hinder för drastiska och snabba om- struktureringar. Den nyzeeländska institutionella strukturen är betydligt enklare och medger att politiska majoritetsskiften i parlamentet snabbt kan få genomslag i praktiska reformer. 
  
 · 
  
 De nyzeeländska fackföreningarna är splittrade och svaga och har i ganska liten utsträckning kunnat bjuda motstånd. Från  
  
 Labour-ledningens 
  sida såg man över huvud taget inga skäl att konsultera dem under åttiotalets omorientering. I Sverige har både LO och TCO varit aktiva aktörer i välfärdspolitiska frågor och LO behåller nära relationer till det socialdemokratiska par- tiet, trots stora påfrestningar i samarbetet under senare år. 
 Givet de stora institutionella skillnaderna mellan Sverige och Nya Zeeland, och de flagranta olikheterna i det sätt på vilket välfärds- statlig förändring genomförts under 80- och  
 90-talen, 
  finns det goda skäl att närmare undersöka hur den politiska tilltron är fördelad mellan olika befolkningsgrupper och hur denna hänger samman med attityder till välfärdspolitiken. Innan dess måste dock de data analy- sen bygger på presenteras. 
 108 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 Data och analysmetoder 
 De data artikeln baseras på kommer från  
 International Social Survey Program  
 (ISSP). I detta program har man försökt skapa genuint jämförbara attityddata i en uppsättning industrialiserade länder (se Schaefer och Dixon 1989; Becker m.fl. 1990). Programmet startade i mitten av åttiotalet och involverar i slutet av nittiotalet ca trettio industriländer spridda över sex kontinenter. Attitydundersökningar inom en rad områden har genomförts, och från och med 1990 har man inlett replikationer av tidigare studier så att möjlighet nu finns att jämföra både över tid och mellan länder (Svallfors 1996c). 
 Komparativ attitydforskning kan vara mycket givande. Samtidigt är den dock behäftad med svårigheter som kan göra resultaten svår- tolkade. Det viktigaste är förmodligen problemet att konstruera indikatorer som har en komparativ validitet. Attityder är naturligt nog kontextberoende, vilket ju är orsaken till att man över huvud taget vill jämföra dem mellan länder, och detta är i sig inget problem. Problemet uppstår om det inte är värderingar och attityder som varierar mellan länder, utan innebörden i vissa begrepp. Här finns en uppenbar risk att skapa artefakter i stället för forskningsresultat. 
 Den som studerar attityder till välfärdspolitik inser till exempel snabbt att frågor om välfärd i Sverige och frågor om welfare i USA inte refererar till samma sak. Svenskarna kommer att svara på vad de anser om sjukvård, pensioner m m, alltså välfärdspolitiken i bred mening. Amerikanerna kommer att svara på vad de anser om behovsprövade bidrag till de sämst ställda och kommer i de flesta fall att associera till ensamstående, drogmissbrukande mödrar i ghettot eller någon annan högst negativ bild (Smith 1987). 
 Problem som dessa har så långt som möjligt hanterats inom ISSP. Utformningen av frågeformuläret är t.ex. en genuint transkulturell övning, där  
 drafting groups  
 bestående av flera länders representanter förbereder förslag till nya frågeformulär som sedan ska godkännas i hela  
 ISSP-församlingen 
  med alla länders representanter. Möjligheterna att lokalisera och eliminera termer och begrepp som skapar problem i jämförelser har därför varit unikt stora inom ISSP. Det torde dock vara omöjligt att helt undvika problem med jämförbarheten, och det är där- för en klok taktik att analysera ett mindre antal strategiskt valda länder snarare än att inkludera så många länder som möjligt. Därigenom kan forskaren lättare få syn på och tolka specifika problem i jämförbarhe- ten. 
 109 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Ett annat problem rör urval och bortfall (ISSP96: Study Descrip- tions). Urvalen är i bägge länderna slumpmässiga och representativa för den vuxna befolkningen. Svarsfrekvensen är i Sverige 68,3 % och i Nya Zeeland 70,9 % och de svarande är i stort sett representativa för befolkningen i fråga om de bakgrundsfaktorer som kan studeras (kön, ålder, utbildning, bostadsort). En viss överrepresentation kan dock märkas bland de med högre utbildning. Några stora problem vad gäller jämförbarheten torde inte uppstå, även om ett bortfall på ca 30 % naturligtvis inte är idealt. 
 De samlade dataproblemen pekar på att man bör vara omsorgsfull både i designen av komparativ forskning och i tolkningen av de resultat som produceras. Man bör inte fästa för stor vikt vid smärre skillnader i enstaka procenttal, men lägga större vikt vid bredare attitydmönster som de avtecknas i olika attitydindex och också beakta hur olika bakgrundsfaktorer påverkar attityder i olika länder (Küchler 1987; Scheuch 1989). 
 De frågor som använts i analysen kommer från 1996 års under- sökning om  
 The Role of Government 
 , som genomfördes i 23 länder, däribland Sverige och Nya Zeeland. I denna ställdes en rad frågor beträffande både medborgarnas politiska tilltro och deras attityder till statlig intervention i olika avseenden. 
 De indikatorer på politisk tilltro som används har utformats för att fånga olika aspekter. Här finns både indikatorer på tilltron till den egna politiska förmågan, indikatorer på tilltron till det politiska systemets vilja och förmåga att respondera på krav från medborgar- na och indikatorer på tilliten till politiska aktörers ärlighet och in- tegritet. 
 I fråga om att välja indikatorer som mått på stöd för välfärds- statlig intervention erbjuder denna survey olika möjligheter. I ett batteri av frågor listas olika insatser som staten kan göra för eko- nomin och frågar om respondenterna är för eller mot dessa. Detta batteri förefaller dock alltför präglat av de rådande förhållandena i respektive land (minska de offentliga utgifterna eller minska den statliga regleringen av näringslivet betyder t.ex. rätt olika saker i Sverige och Nya Zeeland). Dessutom har de insatser för ekono- min som listas i flera fall föga med välfärdspolitik att göra. I ett annat frågebatteri listas ett antal områden och respondenterna till- frågas om de anser att mer eller mindre skattepengar bör satsas på dessa. Detta är också svårt att jämföra mellan länderna, då uppfatt- ningar om mer eller mindre naturligtvis påverkas av hur mycket de faktiskt satsar av skattepengar. 
 110 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 I stället valdes en uppsättning indikatorer där man frågar om respondenterna anser att det bör vara offentliga myndigheters an- svar att och därefter listar en rad tänkbara insatser. Det bedöm- des att detta frågebatteri skulle ge en mer adekvat bild av det prin- cipiella stödet för välfärdsstatliga insatser. Som framgår nedan visade sig detta frågebatteri dessutom ge mått med tilltalande tekniska egenskaper i bägge länderna. 
 De analyser som följer går från att redovisa procentsiffror för en- staka indikatorer, till att med olika former av dimensionsanalys stu- dera hur dessa hänger samman inbördes, över konstruktion av sam- manfattande mått i indexform, till multivariata analyser av sam- banden mellan olika variabler och indikatorer. De konkreta analys- metoderna och tolkningen av olika mått presenteras i anslutning till tabellerna. 
 Politisk tilltro 
 I analyser av politisk tilltro brukar man skilja mellan olika aspekter (se t.ex. diskussionen i Stephenson m.fl. 1990 och där citerade arbeten). Den viktigaste distinktionen är förmodligen mellan vad man kan kalla politiskt självförtroende, dvs. en persons bedömning av sina egna förmågor att delta på ett kompetent sätt i politiska frågor, och systemtilltro, dvs. tilltro till det politiska systemets responsivitet och dess lyhördhet för medborgerliga krav. 
 2  
 Till detta kan vi lägga politisk tillit som en egen dimension, i vilken tilliten till stabilite- ten, integriteten och ärligheten hos politiska aktörer och det poli- tiska systemet står i fokus. 
 3 
  
 Hur ser då svenskarna och nyzeeländarna på det politiska syste- met och sin förmåga och möjlighet att påverka det? I tabell 1 finns sammanställda de påståenden kring detta som ställdes i  
 ISSP-under- 
  sökningen och svaren i Sverige och Nya Zeeland. I tabellen redovi- sas för det första den andel som på varje fråga svarar instämmande. För det andra redovisas medelvärdet för varje enskild fråga. Svars- alternativen för varje delfråga i tabellen har där kodats i fem steg, så att en mycket låg politisk tilltro får värdet 0 medan en mycket hög sådan får värdet 4. 
 4  
 Genomsnitten för varje fråga kan alltså variera mellan 0 och 4 och högre värde indikerar starkare tillit och politiskt självförtroende. 
 111 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Tabell 1. Politisk tillit och politiskt självförtroende i Sverige och Nya Zeeland 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Instämmer 
  
 MedelvärdeInstämmer 
  
 Medelvärde 
  
 Människor som jag har inget 
  
 66,4% 
  
 1,23 
  
 61,2% 
  
 1,45 
  
 att säga till om i beslut som 
  
 fattas av regering och riksdag 
  
 Den vanlige medborgaren har 
  
 12,3% 
  
 1,31 
  
 19,0% 
  
 1,42 
  
 ett ganska stort inflytande på 
  
 politiken 
  
 Inte ens den mest kompetente 
  
 54,2% 
  
 1,61 
  
 53,7% 
  
 1,68 
  
 politiker kan åstadkomma 
  
 särskilt mycket eftersom det 
  
 politiska systemet fungerar 
  
 som det gör 
  
 Jag tycker jag är ganska 
  
 40,9% 
  
 2,17 
  
 63,6% 
  
 2,54 
  
 insatt i de viktiga politiska 
  
 frågorna i vårt land 
  
 Allmänna val är ett bra sätt att70,1% 
  
 2,77 
  
 67,7% 
  
 2,72 
  
 få politiker att lyssna till vad 
  
 människor tycker 
  
 Jag tror de flesta människor 
  
 20,0% 
  
 2,20 
  
 15,4% 
  
 2,39 
  
 är mer insatta i politik än vad 
  
 jag är 
  
 De politiker vi väljer till riksda- 
  
 15,2% 
  
 1,48 
  
 25,7% 
  
 1,66 
  
 gen försöker att hålla sina 
  
 vallöften 
  
 Man kan lita på att de flesta 
  
 12,7% 
  
 1,35 
  
 24,6% 
  
 1,71 
  
 högre offentliga tjänstemän 
  
 gör vad som är bäst för landet 
  
 Intresserad av politik 
 a 
  
 34,9% 
  
 2,03 
  
 50,6% 
  
 2,40 
  
 (n) (minimum) 
  
 (1185) 
  
 (1113) 
  
 a) andel som uppger sig vara Mycket eller Ganska intresserad av politik Källa: ISSP96 
 Som framgår är inte medborgarnas tilltro till det politiska systemet särskilt stor i vare sig Sverige eller Nya Zeeland. Genomgående litar också nyzeeländarna något mer på det politiska systemet och sin egen politiska kompetens än vad svenskarna gör. För den som vant sig att se svenskarna omtalas som ett folk där tilltron till myndig- heter och politik skulle vara särskilt stor kan denna förefalla för- bluffande liten. Å andra sidan stämmer siffrorna väl med forskning 
 112 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 som pekat på en kontinuerlig nedgång i den politiska tilliten från sextiotalet och framåt (Holmberg 1999). 
 Hur hänger de olika indikatorerna på politisk tilltro samman med varandra? En inspektion av korrelationerna mellan enskilda indika- torer ger vid handen att tabellens femte indikator, om de allmänna valen som ett bra sätt att få politiker att lyssna, har svaga samband med de andra frågorna, särskilt i Sverige. Detta kan bero på att den inte tydligt skiljer frågan om val i  
 princip  
 är ett bra sätt att få poli- tiker att lyssna från frågan om valen av i dag  
 faktiskt  
 fungerar på detta sätt. 
 De övriga frågorna uppvisar begripliga och tolkbara samband, vilket framgår av faktoranalysen i tabell 2. 
 5  
 På den första faktorn i bägge länderna laddar frågor som har med tilliten till det politiska systemet och till politiska aktörer att göra, frågor om systemets och dess representanters lyhördhet, kompetens, ärlighet och integritet. 
 6  
 Den andra faktorn innefattar i stället frågor som rör den egna upp- fattade politiska kompetensen och intresset. 
 Med stöd i faktoranalysens resultat kan därför två summerade index konstrueras. Det första döps till Politisk tillit och kan ge- nom summering av värdena på de relevanta indikatorerna variera mellan 0 och 20. Högre värde indikerar en starkare tillit till det po- litiska systemet. Det andra indexet döps till Prestonkt självförtroen- de. Detta kan efter summering av resterande frågor variera mellan 0 och 12, med högre indexvärde indikerande starkare politiskt själv- förtroende. I tabell 3 visas indexfördelningar i Sverige och Nya Zeeland, samt deras reliabilitet. 
 7  
 Tabellen visar, som vi kunde för- vänta oss från tabell 1, att både den politiska tilliten och det politiska självförtroendet är något högre i Nya Zeeland än i Sverige. 
 I vilka grupper kan man förvänta sig större respektive mindre politisk tilltro? I tidigare forskning har man ofta kommit fram till att kvinnor, lågutbildade, arbetare och unga har mindre politisk tillit och politiskt självförtroende än män, högutbildade, högre tjänste- män och äldre (Reid  Bean 1993; Listhaug 1995). I den svenska debatten har det däremot hävdats att den politiska misstron skiljer sig väldigt lite mellan olika befolkningsgrupper (Petersson 1977: 260; Holmberg 1981:  
 165–8). 
  
 113 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Tabell 2. Dimensioner i politisk tillit och politiskt självförtroende i Sverige och Nya Zeeland. Principal  
 Components-analys 
  (Varimax rotation) 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Faktor 1 
  
 Faktor 2 
  
 Faktor 1 
  
 Faktor 2 
  
 Människor som jag har inget säga till 
  
 0,75 
  
 0,10 
  
 0,69 
  
 0,13 
  
 Vanlige medborgaren stort inflytande 
  
 0,76 
  
 -0,03 
  
 0,68 
  
 0,05 
  
 Politiker åstadkommer inte mycket 
  
 0,56 
  
 0,18 
  
 0,52 
  
 0,12 
  
 Insatt i viktiga politiska frågor 
  
 0,07 
  
 0,83 
  
 0,04 
  
 0,79 
  
 Flesta människor mer insatta i politik 
  
 0,07 
  
 0,71 
  
 0,02 
  
 0,69 
  
 Politiker försöker hålla vallöften 
  
 0,75 
  
 0,11 
  
 0,63 
  
 -0,14 
  
 Litar på offentliga tjänstemän 
  
 0,70 
  
 0,05 
  
 0,61 
  
 -0,09 
  
 Intresserad av politik 
  
 0,11 
  
 0,84 
  
 -0,01 
  
 0,79 
  
 Eigenvalue 
  
 2,79 
  
 1,67 
  
 2,00 
  
 1,75 
  
 Faktorladdningar > 0,50 fettade. För påståendenas formulering, se tabell 1. 
 Tabell 3. Politisk tillit och politiskt självförtroende i Sverige och Nya Zeeland. Indexvärden 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Politisk tillit 
  
 7,02 
  
 7,93 
  
 Cronbachs Alpha 
  
 0,75 
  
 0,61 
  
 (n) 
  
 (1090) 
  
 (1067) 
  
 Politiskt självförtroende 
  
 6,50 
  
 7,37 
  
 Cronbachs Alpha 
  
 0,72 
  
 0,65 
  
 (n) 
  
 (1108) 
  
 (1071) 
  
 I den senaste rapporten från Demokratirådet, som bygger på data från 1997 års medborgarundersökning, framkommer dock stora skillnader framför allt mellan utbildningskategorier och yrkesklasser i fråga om den politiska självtilltron (Morales m.fl. 1998: kap. 4). Detta är också fallet vad gäller utövandet av olika politiska aktivite- ter och medborgerliga färdigheter (Morales m.fl. 1998:  
 90–1, 
  
 114 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
  
 122–4). 
  På de punkter jämförelser över tid kan göras tyder dessa på att skillnaderna i dessa avseenden är synnerligen stabila. 
 I vilka grupper i Sverige och Nya Zeeland hittar vi den största respektive minsta politiska tilliten och självförtroendet? Här ska vi jämföra män med kvinnor, högutbildade med lågutbildade, personer i olika klasser samt yngre med äldre. Medan köns- och åldersva- riablerna inte erbjuder några problem vad gäller jämförbarheten mellan länderna, är problemen större vad gäller att skapa jämförbara utbildnings- och klasskategorier. Utbildningsvariabeln skiljer mellan tre grupper: de som endast har grundskola i de båda länderna, de som har gymnasial eller eftergymnasial utbildning men inte har exa- men från universitet, och de som har en universitetsexamen. Detta är den mest detaljerade jämförbara indelning som låter sig göras givet de påtagliga skillnaderna mellan länderna i utbildningssystemet mellan grundskolenivå och universitet. 
 För att skapa jämförbara klasser har de olika yrkesindelningarna som använts kodats om till en variant av det klasschema som ut- vecklats av Franklin och hans kollegor och sedan använts i en mängd undersökningar av social mobilitet och röstande. Logiken i detta schema är att gruppera yrken i enlighet med den arbetssitua- tion och marknadsposition som karakteriserar dem (Sharp och Collins  
 1992:28–47). 
  Klassificeringen har visat sig ha hög intern validitet i fråga om att faktiskt skilja mellan yrken med skilda ar- betsmarknads- och arbetssituationer (Evans 1992). Klasschemat finns i varianter med varierande detaljrikedom. Den version som används här skiljer mellan okvalificerade arbetare, kvalificerade ar- betare, lägre tjänstemän, tjänstemän på mellannivå, högre tjänstemän och egenföretagare (se detaljer i Svallfors 1997; 1999a). 
 Ett stort problem med klassvariabeln är att i Nya Zeeland har frågan om yrke endast ställts till de som har något arbete. Pensio- närer, arbetslösa, hemarbetande etc har inte inkluderats. I de tabeller som följer har därför sambanden mellan klass och tillit/självför- troende i Nya Zeeland endast inkluderats på en bivariat nivå, (som då endast representerar de som har arbete). I den multivariata ana- lysen har klass utelämnats. Då separata analyser där endast de som har arbete inkluderats gett intressanta avvikelser i resultat jämfört med dem som redovisas i tabellerna kommenteras detta i text och fotnoter. 
 I tabell 4 jämförs indexvärdena i olika grupper, både bivariat och med kontroll för de övriga variablerna. Siffrorna bygger på s.k. Multipel klassifikationsanalys (MCA), där sambanden mellan en uppsättning oberoende variabler och en beroende variabel beräknas. 
 115 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 MCA producerar en mängd användbara mått, t.ex. de faktiska me- delvärdena i respektive grupp, medelvärden justerade med avseende på andra variablers inverkan, samt sambandsmåtten Eta och Beta som uttrycker sambandet mellan den oberoende variabeln och den beroende, med respektive utan kontroll för inverkan från modellens övriga variabler. 
 8 
  
 Tabell 4. Politisk tillit och politiskt självförtroende i olika grupper i Sverige och Nya Zeeland. MCA 
  
 Politisk tillit 
  
 Politiskt självförtroende 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Medelvärde 
  
 6,93 
  
 7,97 
  
 6,50 
  
 7,38 
  
 Medelvärdes- 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 avvikelse 
  
 (Eta) 
  
 (Beta) 
  
 (Eta) 
  
 (Beta) 
  
 (Eta) 
  
 (Beta) 
  
 (Eta) 
  
 (Beta) 
  
 Kön 
  
 0,06 
  
 0,07  
 * 
  
 0,05 
  
 0,04 
  
 0,22 
 *** 
  
 0,20 
 *** 
  
 0,14 
 *** 
  
 0,13 
 *** 
  
 Män 
  
 0,19 
  
 0,24 
  
 0,16 
  
 0,12 
  
 0,49 
  
 0,45 
  
 0,30 
  
 0,28 
  
 Kvinnor 
  
 –0,22 
  
 –0,28 
  
 –0,15 
  
 –0,12 
  
 –0,54 
  
 –0,49 
  
 –0,28 
  
 –0,26 
  
 Ålder 
  
 0,07 
  
 0,09 
  
 0,10 
  
 0,07 
  
 0,17  
 *** 
  
 0,15 
 *** 
  
 0,23 
 *** 
  
 0,27 
 *** 
  
 -20 
  
 0,16 
  
 0,81 
  
 –0,08 
  
 –0,18 
  
 –2,63 
  
 –2,01 
  
 –1,38 
  
 –1,36 
  
 21-30 
  
 0,35 
  
 0,61 
  
 0,60 
  
 0,29 
  
 –0,23 
  
 –0,03 
  
 –0,74 
  
 –0,92 
  
 31-40 
  
 –0,16 
  
 –0,32 
  
 0,26 
  
 0,14 
  
 –0,26 
  
 –0,41 
  
 –0,15 
  
 –0,23 
  
 41-50 
  
 0,06 
  
 –0,13 
  
 –0,34 
  
 –0,37 
  
 0,21 
  
 0,03 
  
 0,14 
  
 0,13 
  
 51-64 
  
 0,12 
  
 0,14 
  
 –0,14 
  
 0,04 
  
 0,11 
  
 0,17 
  
 0,23 
  
 0,33 
  
 65- 
  
 –0,46 
  
 –0,29 
  
 –0,18 
  
 0,05 
  
 0,39 
  
 0,50 
  
 0,61 
  
 0,74 
  
 Klass 
 a 
  
 0,21 
 *** 
  
 0,12 
 * 
  
 0,18 
 *** 
  
 – 
  
 0,36  
 *** 
  
 0,23 
 *** 
  
 0,21 
 *** 
  
 – 
  
 Ej facklärda 
  
 –0,62 
  
 –0,31 
  
 0,01 
  
 – 
  
 –0,97 
  
 –0,55 
  
 –0,41 
  
 – 
  
 arbetare 
  
 Facklärda 
  
 –0,73 
  
 –0,62 
  
 –1,08 
  
 – 
  
 –0,67 
  
 –0,69 
  
 –0,43 
  
 – 
  
 arbetare 
  
 Lägre tjänste- 
  
 –0,47 
  
 –0,14 
  
 –0,06 
  
 – 
  
 –0,15 
  
 0,18 
  
 –0,21 
  
 – 
  
 män 
  
 Tjm mellannivå 
  
 0,60 
  
 0,33 
  
 0,46 
  
 – 
  
 0,30 
  
 0,06 
  
 0,09 
  
 – 
  
 Högre tjänste- 
  
 1,46 
  
 0,77 
  
 0,75 
  
 – 
  
 1,47 
  
 0,83 
  
 0,92 
  
 – 
  
 män 
  
 Företagare 
  
 –0,02 
  
 0,07 
  
 –0,72 
  
 – 
  
 0,92 
  
 0,72 
  
 0,43 
  
 – 
  
 Utbildning 
  
 0,22 
 *** 
  
 0,17 
 *** 
  
 0,21 
 *** 
  
 0,21 
 *** 
  
 0,25 
 *** 
  
 0,20 
 *** 
  
 0,17 
 *** 
  
 0,22 
 *** 
  
 Grundskola 
  
 –0,62 
  
 –0,37 
  
 –0,78 
  
 –0,76 
  
 –0,57 
  
 –0,51 
  
 –0,24 
  
 –0,43 
  
 Gymnasium etc 
  
 –0,26 
  
 –0,26 
  
 0,10 
  
 0,10 
  
 –0,13 
  
 –0,07 
  
 –0,08 
  
 –0,01 
  
 Universitets- 
  
 1,67 
  
 1,32 
  
 1,38 
  
 1,34 
  
 1,16 
  
 0,88 
  
 0,82 
  
 0,98 
  
 examen 
  
 R 
 2  
 (%) 
  
 – 
  
 7,1 
  
 – 
  
 5,0 
  
 – 
  
 19,5 
  
 – 
  
 11,3 
  
 Hunt *** =  
 0.001-nivån 
  ** =  
 0.01-nivån 
  *  
 0.05-nivån 
  a) I Nya Zeeland endast för dem i arbete 
 I tabellen kan flera intressanta iakttagelser göras. För det första ser vi att för den politiska tilliten spelar varken kön eller ålder någon större roll i något av länderna. De yngre uppvisar inte någon mar- 
 116 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 kant lägre tillit än de äldre, som vi kunde förvänta oss utifrån tidi- gare resonemang. I Sverige har de tvärtom en något  
 högre  
 tillit än de äldre (även om skillnaderna mellan olika åldersgrupper inte är sta- tistiskt signifikanta). 
 För det andra ser vi att klasskillnaderna och skillnaderna mellan hög- och lågutbildade är stora i fråga om politisk tillit. De universi- tetsutbildade och de högre tjänstemännen har markant högre tillit till det politiska systemet än de med grundskoleutbildning och ar- betarna. Klasskillnaderna i Sverige reduceras dock som synes betyd- ligt när utbildningsnivån konstanthålls. Detsamma gäller i Nya Zee- land, vilket framgår av separata analyser där endast den arbetande befolkningen inkluderas, även om klasskillnaderna där inte reduceras lika mycket. I bägge länderna finns dock vissa klasskillnader kvar även när man tagit hänsyn till olika klassers utbildningsnivå. 
 Om vi flyttar blickarna till gruppskillnaderna i politiskt självför- troende ser vi att här spelar både köns- och åldersskillnader en stor roll. Kvinnor och unga ser sig i mindre utsträckning än män och äldre som politiskt intresserade och kompetenta. Könsskillnaderna är speciellt framträdande i Sverige, medan det motsvarande gäller för åldersskillnaderna i Nya Zeeland. Mot bakgrund av att kvinno- representationen i den svenska politiken är högre än i något annat land, och att Sverige även i övrigt ofta betraktas som en jämställd- hetens högborg, är det förra ett anmärkningsvärt resultat. 
 Klasskillnaderna och skillnaderna mellan olika utbildningskate- gorier i fråga om politiskt självförtroende är också framträdande, något som i synnerhet gäller Sverige. De högre tjänstemännen och de egna företagarna liksom de med högre utbildning har ett betyd- ligt bättre politiskt självförtroende än arbetarna och de lågutbildade har. Som framgår minskar klasskillnaderna i Sverige när vi kon- stanthåller utbildningsnivån men betydande klasskillnader kvarstår även i den multivariata analysen. 
 9 
  
 En variabel av annat slag än dem vi hittills jämfört är politiska sympatier. Här finns det anledning att tro att den politiska tilliten påverkas av huruvida man själv sympatiserar med den regering som för tillfället innehar den politiska makten. Men det kan också vara så att sympatisörer för olika partier tenderar att ha skilda grader av politisk tillit och politiskt självförtroende alldeles bortsett från den partipolitiska färgen på regeringen. 
 I analysen har fem olika kategorier av partisympatisörer urskiljts: 
 (a) vänstersympatisörer (vänsterpartiet i Sverige och the Alliance i Nya Zeeland), (b)  
 socialdemokratiska/Labour-sympatisörer, 
  (c) sympatisörer för mittenpartier (c, fp, kd och mp i Sverige, New 
 117 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Zealand First i Nya Zeeland), (d) högersympatisörer (M i Sverige, National och Other 
 10  
 i Nya Zeeland), samt (e) de utan partisym- patier. 
 I tabell 5 ser vi hur dessa partisympatisörer skiljer sig från va- randra med avseende på politisk tillit och politiskt självförtroende. Tabellen visar dels hur partisympatisörerna faktiskt skiljer sig från varandra, men också hur nettoskillnaderna partierna emellan ser ut när vi kontrollerat för skillnader i utbildningsnivå och för  
 köns-, 
  ålders- och klasskillnader mellan sympatisörer för olika partier. 
 Tabell 5. Politisk tillit och politiskt självförtroende bland olika partisympatisörer i Sverige och Nya Zeeland. MCA 
  
 Politisk tillit 
  
 Politiskt självförtroende 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Medelvärdes- 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 avvikelse 
  
 (Eta) 
  
 (Beta)  
 a 
  
 (Eta) 
  
 (Beta)  
 a 
  
 (Eta) 
  
 (Beta)  
 a 
  
 (Eta) 
  
 (Beta)  
 a 
  
 Partisympati 
  
 0,27 
 *** 
  
 0,28 
 *** 
  
 0,12 
 * 
  
 0,10 
 * 
  
 0,22 
 *** 
  
 0,18 
 *** 
  
 0,14 
 * 
  
 0,10 
 * 
  
 Vänsterpartier 
  
 0,54 
  
 0,74 
  
 –0,36 
  
 –0,34 
  
 0,58 
  
 0,97 
  
 0,33 
  
 0,46 
  
 Socialdemokra- 
  
 0,82 
  
 1,05 
  
 –0,37 
  
 –0,29 
  
 –0,05 
  
 0,09 
  
 –0,12 
  
 –0,09 
  
 terna/ Labour 
  
 Mitten 
  
 1,02 
  
 0,64 
  
 –0,70 
  
 –0,46 
  
 0,44 
  
 0,22 
  
 0,14 
  
 0,02 
  
 Höger 
  
 0,09 
  
 –0,31 
  
 0,44 
  
 0,41 
  
 0,55 
  
 0,14 
  
 0,27 
  
 0,17 
  
 Inga parti- 
  
 –1,46 
  
 –1,32 
  
 –0,15 
  
 –0,21 
  
 –0,70 
  
 –0,55 
  
 –0,40 
  
 –0,28 
  
 sympatier 
  
 Hunt *** =  
 0.001-nivån 
  ** =  
 0.01-nivån 
  *  
 0.05-nivån 
  a) med kontroll för variablerna i tabell 4. 
 Som vi ser är det i Sverige i synnerhet de som saknar partisympatier som skiljer ut sig genom att ha lägre politisk tillit och politiskt självförtroende. Detta är knappast förvånande – då är det faktiskt mer förvånande att denna grupp inte skiljer sig så mycket från de andra i Nya Zeeland. Vi ser också att när man håller andra skillnader konstanta är högersympatisörerna i Sverige mindre tillitsfulla än andra sympatisörer. Detta skulle antingen kunna tolkas som att moderata sympatisörer är mer skeptiska till politiker och offentliga tjänstemän i allmänhet, eller som att det just är den socialdemokra- tiska regeringen för vilken de har lägre tillit. Den senare tolkningen får ett visst stöd av att det i Nya Zeeland är högersympatisörerna som har den största politiska tilltron av alla. I Nya Zeeland är det till skillnad från i Sverige de som sympatiserar med den politiska mitten som är allra mest skeptiska gentemot politiken. Detta är knappast 
 118 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 förvånande då  
 New Zealand First  
 haft en utpräglat populistisk och systemkritisk appell. 
 I både Sverige och Nya Zeeland är det vänstersympatisörerna som har det bästa politiska självförtroendet. Det goda självförtro- endet hos högersympatisörerna är i huvudsak en effekt av att de till större delen än andra partier har en högt utbildad, manlig och tjäns- temannapräglad väljarkår, eftersom skillnaderna mellan dem och andra partier i stort sett försvinner när dessa faktorer konstanthålls. 
 I detta avsnitt har vi alltså tittat på hur den politiska tilliten och det politiska självförtroendet fördelas mellan olika befolknings- grupper i Sverige och Nya Zeeland. Men får dessa faktorer någon effekt på hur medborgarna betraktar statens ansvar och välfärds- statlig intervention? Detta är frågan för nästa avsnitt. 
 Attityder till välfärdsstaten 
 Vilket ansvar anser medborgarna i Sverige och Nya Zeeland att offentliga myndigheter bör ha i fråga om att säkerställa goda lev- nadsförhållanden? I tabell 6 redovisas, för de frågor som ställts kring detta i ISSP96  
 11 
 , den andel som anser att myndigheterna absolut bör ha ett sådant ansvar samt medelvärden för de olika delfrågorna. För varje delfråga i tabellen får den som tycker att offentliga myndigheter absolut bör ha ansvaret för en viss åtgärd värdet 3, den som anser att de förmodligen ska ha ett sådant ansvar får värdet 2, den som anser att de förmodligen inte bör ha ansvaret får värdet 1, medan den som anser att offentliga myndigheter absolut inte ska ha ett sådant ansvar får värdet 0. Genomsnitten för varje fråga kan alltså variera mellan 0 och 3 och högre värde indikerar starkare stöd för statlig intervention. 
 Av tabellen framgår att stödet för statlig intervention på flera punkter är starkare i Sverige än i Nya Zeeland. Det är framför allt i synen på statens ansvar för arbetslösheten och de arbetslösas lev- nadsstandard som skillnaderna är stora. Även i fråga om synen på inkomstutjämning är svenskarnas och nyzeeländarnas attityder klart åtskilda. För andra områden är dock attitydskillnaderna små: ny- zeeländarna anser t.ex. i lika stor utsträckning som svenskarna att staten bör ha ansvaret för sjuk- och hälsovård och stöd för univer- sitetsstudier. 
 119 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Tabell 6. Synen på statens ansvar i Sverige och Nya Zeeland 
  
 Bör det vara offentliga 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 myndigheters ansvar att 
  
 Ja, absolut 
  
 Medelvärde 
  
 Ja, absolut 
  
 Medelvärde 
  
 se till att alla som vill ha ett arbete 
  
 34,4% 
  
 1,89 
  
 18,4% 
  
 1,55 
  
 får det? 
  
 hålla prisutvecklingen under 
  
 44,5% 
  
 2,26 
  
 29,6% 
  
 1,94 
  
 kontroll? 
  
 svara för sjuk- och hälsovård? 
  
 71,1% 
  
 2,66 
  
 71,4% 
  
 2,68 
  
 svara för att de äldre har en 
  
 69,1% 
  
 2,66 
  
 58,5% 
  
 2,52 
  
 hygglig levnadsstandard? 
  
 upprätthålla en hygglig levnads- 
  
 38,3% 
  
 2,26 
  
 15,2% 
  
 1,68 
  
 standard för de arbetslösa? 
  
 minska inkomstskillnaderna 
  
 42,8% 
  
 2,03 
  
 21,6% 
  
 1,42 
  
 mellan rika och fattiga? 
  
 ge ekonomiskt stöd till univer- 
  
 36,0% 
  
 2,11 
  
 34,0% 
  
 2,16 
  
 sitetsstuderande vars föräldrar har 
  
 låga inkomster? 
  
 skapa hyggliga boendeförhållan- 
  
 27,0% 
  
 2,05 
  
 23,5% 
  
 1,96 
  
 den för dem som inte själva har råd? 
  
 (n) (minimum) 
  
 (1236) 
  
 (1095) 
  
 Källa: ISSP96 
 Tabell 7. Interventionsindex i Sverige och Nya Zeeland 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Interventionsindex 
  
 17,96 
  
 15,82 
  
 Holmes 
  
 0,85 
  
 0,81 
  
 (n) 
  
 (1092) 
  
 (945) 
  
 Detta är intressant då det i stor utsträckning kan sägas spegla insti- tutionella effekter: fri och allmän sjukvård och utbildning var som vi sett ovan centrala inslag i den nyzeeländska välfärdspolitik som etablerades redan innan kriget. Arbetslöshetspolitik har däremot, till skillnad från den svenska modellens fokus på sysselsättningspolitik, på det hela taget varit ett eftersatt och residualt område. 
 I tabell 7 har frågorna summerats till ett Interventionsindex. Indexet kan variera mellan 0 och 24 och precis som för de enskilda frågorna indikerar högre indexvärde starkare stöd för statlig inter- 
 120 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 vention. Som framgår är värdet på indexet högre i Sverige än i Nya Zeeland, något som ju var uppenbart redan i tabell 6. 
 I vilka grupper hittar vi då det starkaste stödet för respektive största motståndet mot statlig intervention? Och skiljer sig dessa mönster mellan de båda länderna? I tabell 8 jämförs värdena på Interventionsindex i olika grupper genom en  
 MCA-analys. 
  I denna har samma variabler inkluderats som i tabell 4 ovan. Dessa är nämligen i samtliga fall relevanta även för att studera attityder till välfärdspolitik: välfärdsstaten har stor betydelse för mäns och kvinnors livschanser och relationer; den omfördelar resurser mellan livscykelfaser och generationer; den modifierar relationen mellan marknadspositioner och levnadsförhållanden och mellan arbetsgiva- re och anställda, positioner som i stor utsträckning fångas av klass- positioner och utbildningsresurser. 
 12 
  
 I tabell 8 ser vi att gruppskillnaderna i attityder är framträdande i Sverige. Framför allt är det klasskillnaderna i attityder som är stora, och de reduceras ganska lite av en kontroll för övriga variabler i mo- dellen. Även efter kontroll för övriga variabler skiljer sig indexvärdet nära fem skalsteg mellan ej facklärda arbetare och högre tjänstemän. Utbildningsskillnaderna är betydligt mindre, de starka samband vi finner på en bivariat nivå reduceras avsevärt när klasspositioner tas med i bilden: att de universitetsutbildade är mer skeptiska till statlig intervention än de med någon typ av gymnasieutbildning beror t.ex. helt på att de har högre klasspositioner. 
 Åldersskillnaderna i attityder är också framträdande. Ju yngre respondenter desto större skepsis mot välfärdsstaten. Det är framför allt den allra yngsta gruppen som skiljer ut sig genom sitt svagare stöd för statlig intervention. Även mellan män och kvinnor återfinns attitydskillnader i förväntad riktning. 
 Skillnaderna mellan män och kvinnor är större i Nya Zeeland än i Sverige. Betydelsen av ålder är ungefär densamma, men gruppskill- naderna i Nya Zeeland följer ett mer utpräglat livscykelmönster, där de äldsta och grupperna i småbarnsfasen uppvisar det starkaste stödet medan de medelålders är mer skeptiska. Klass och utbildning har betydligt mindre betydelse i Nya Zeeland än i Sverige, även om mönstren av gruppskillnader ser ut på liknande sätt. 
 13 
  
 Den fråga som nu återstår att besvara är hur sambandet ser ut mellan de båda aspekter av politisk tilltro – politisk tillit och poli- tiskt självförtroende – som analyserades i avsnittet ovan och attity- der till statlig intervention. Utifrån argument i vissa institutionella teorier borde vi förvänta oss att den som har en hög politisk tillit också borde stödja statlig intervention. Hur sambandet mellan poli- 
 121 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 tiskt självförtroende och attityder till statlig intervention borde se ut är dock svårare att ha någon uppfattning om på förhand. 
 Tabell 8. Interventionsindex i olika grupper i Sverige och Nya Zeeland. MCA 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Medelvärde 
  
 17,86 
  
 15,76 
  
 Medelvärdes- 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 Faktisk 
  
 Justerad 
  
 avvikelse 
  
 (Eta) 
  
 (Beta) 
  
 (Eta) 
  
 (Beta) 
  
 Kön 
  
 0,14  
 *** 
  
 0,09 
 ** 
  
 0,17 
 *** 
  
 0,16 
 *** 
  
 Män 
  
 –0,55 
  
 –0,36 
  
 –0,76 
  
 –0,72 
  
 Kvinnor 
  
 0,65 
  
 0,43 
  
 0,72 
  
 0,69 
  
 Ålder 
  
 0,18  
 *** 
  
 0,16 
 *** 
  
 0,20 
 *** 
  
 0,18 
 *** 
  
 –20 
  
 –2,55 
  
 –3,67 
  
 –0,16 
  
 0,15 
  
 21–30 
  
 –0,50 
  
 –0,78 
  
 0,62 
  
 0,91 
  
 31–40 
  
 –0,96 
  
 –0,65 
  
 –0,83 
  
 –0,65 
  
 41–50 
  
 –0,30 
  
 0,03 
  
 –0,91 
  
 –0,91 
  
 50–64 
  
 0,64 
  
 0,55 
  
 0,36 
  
 0,13 
  
 65– 
  
 1,28 
  
 0,94 
  
 1,44 
  
 1,19 
  
 Klass 
 a 
  
 0,39 
 *** 
  
 0,35 
 *** 
  
 0,23 
 *** 
  
 – 
  
 Ej facklärda arbetare 
  
 1,80 
  
 1,51 
  
 0,52 
  
 – 
  
 Facklärda arbetare 
  
 1,13 
  
 1,27 
  
 1,13 
  
 – 
  
 Lägre tjänstemän 
  
 0,72 
  
 0,61 
  
 0,95 
  
 – 
  
 Tjm mellannivå 
  
 –0,90 
  
 –0,67 
  
 –0,38 
  
 – 
  
 Högre tjänstemän 
  
 –3,43 
  
 –3,12 
  
 –2,16 
  
 – 
  
 Företagare 
  
 –1,23 
  
 –1,33 
  
 –0,49 
  
 – 
  
 Utbildning 
  
 0,30 
 *** 
  
 0,12 
 ** 
  
 0,16 
 *** 
  
 0,14 
 *** 
  
 Grundskola 
  
 1,94 
  
 0,86 
  
 0,98 
  
 0,86 
  
 Gymnasium etc 
  
 –0,39 
  
 –0,36 
  
 –0,32 
  
 –0,29 
  
 Universitetsexamen 
  
 –1,94 
  
 –0,28 
  
 –0,99 
  
 –0,86 
  
 R 
 2  
 (%) 
  
 – 
  
 20,9 
  
 – 
  
 8,6 
  
 Signifikansnivåer *** =  
 0.001-nivån 
  ** =  
 0.01-nivån 
  *  
 0.05-nivån 
  a) I Nya Zeeland endast för dem i arbete 
 Redan av de analyser som hittills genomförts kan vi dessutom ana att relationen mellan politisk tillit och attityder till välfärdspolitik är mer komplex än vad den teoretiska debatten ger sken av. Det är nämligen i stor utsträckning samma grupper – högre tjänstemän och högutbildade – som både uppvisar den starkaste politiska tilliten och de mest skeptiska attityderna vad gäller statlig intervention. 
 122 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 Det finns dock skäl att mer direkt studera hur sambanden ser ut mellan politisk tillit, politiskt självförtroende och attityder till väl- färdsstatens ansvar. I tabell 9 redovisas hur sambanden mellan poli- tisk tillit och politiskt självförtroende å ena sidan och attityder till statlig intervention å den andra ser ut i Sverige och Nya Zeeland. 
 Eftersom frågan om yrke endast ställts till de som arbetar i Nya Zeeland, och sambanden i denna grupp är starkare än i befolkningen som helhet redovisas sambanden både för befolkningen i stort och för den arbetande befolkningen. 
 Tabell 9. Samband mellan Politisk tillit/Politiskt självförtroende och Interventionsindex.  
 B–koefficienter 
  
 Politisk tillit 
  
 Politiskt självförtroende 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Nya Zeeland 
  
 Sverige 
  
 Nya Zeeland 
  
 Nya Zeeland 
  
 (alla) 
  
 (arbetande) 
  
 (alla) 
  
 (arbetande) 
  
 Utan kontroll 
  
 –0,07 
  
 –0,13 
 ** 
  
 –0,07 
  
 –0,27 
 *** 
  
 –0,12 
  
 –0,25 
 ** 
  
 Med kön 
  
 –0,05 
  
 –0,12 
 ** 
  
 –0,06 
  
 –0,23 
 *** 
  
 –0,08 
  
 –0,19 
 * 
  
 Med ålder 
  
 –0,06 
  
 –0,14 
 ** 
  
 –0,09 
  
 –0,31 
 *** 
  
 –0,14 
 * 
  
 –0,24 
 ** 
  
 Med klass 
  
 0,04 
  
 – 
  
 –0,05 
  
 0,01 
  
 – 
  
 –0,17 
 * 
  
 Med utbildning 
  
 –0,01 
  
 –0,09 
 * 
  
 –0,04 
  
 –0,17 
 ** 
  
 –0,10 
  
 –0,21 
 * 
  
 Med alla 
  
 0,06 
  
 –0,09 
 * 
  
 –0,03 
  
 0,01 
  
 –0,06 
  
 –0,09 
  
 Hunt *** =  
 0.001-nivån 
  
 ** =  
 0.01-nivån 
  *  
 0.05-nivån 
  
 Som framgår av tabell 9 är sambanden mellan graden av politisk tillit och attityder till välfärdsstaten svaga. I Sverige uppnår de inte sta- tistisk signifikans, vare sig som enkla samband eller med kontroll för andra variabler. I Nya Zeeland är förtecknen på sambanden, där signifikanta sådana återfinns, genomgående negativa. De som har högre politisk tillit stödjer välfärdsstatlig intervention i mindre ut- sträckning än de som har lägre tillit. Det finns alltså inga som helst tecken på att hög politisk tillit, på det sätt det här har definierats och mätts, går hand i hand med stöd för statlig intervention. 
 I fråga om det politiska självförtroendet ser vi att mellan detta och attityder till välfärdsstaten finns i Sverige tydliga negativa sam- band när inga andra variabler än dessa två inkluderas. De som har stort politiskt självförtroende stödjer i mindre utsträckning än andra statlig intervention. Detta beror dock uteslutande på att både atti- tyder till välfärdsstaten och det politiska självförtroendet så tydligt bestäms av klasspositionen. När denna tas med i modellen försvin- ner sambanden mellan politiskt självförtroende och attityder till 
 123 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 välfärdsstaten helt. Att de med svagt politiskt självförtroende ten- derar att stödja välfärdsstaten är alltså inte orsakat av just detta svaga självförtroende; det är orsakat av att samma grupper som har svagt politiskt självförtroende också har ett starkare stöd för väl- färdspolitiken. 
 I Nya Zeeland är sambanden i hela befolkningen mellan politiskt självförtroende och attityder till välfärdspolitik svaga. Bland de för- värvsarbetande finns starkare samband. 
 14  
 Dessa försvagas av en kon- stanthållning för klass, men inte lika mycket som i Sverige. Det är först när alla variabler tas med som sambanden inte är statistiskt signifikanta. 
 Att politiskt självförtroende och politisk tillit spelar en obefintlig roll i att bestämma attityder till välfärdspolitik styrks också av att sambanden mellan de andra variablerna – kön, klass, ålder, utbild- ning – och attityder till välfärdspolitiken knappast förändras alls när vi tar med politisk tillit och politiskt självförtroende i modellen (tabeller som visar detta kan erhållas från författaren). Inte heller ökar modellens förklaringsvärde, uttryckt som andelen förklarad va- Bowman. 
 15  
 Det tycks som om det viktigaste resultatet i detta avsnitt blir negativt i så måtto att vi inte finner några som helst samband mellan politisk tillit och politiskt självförtroende å ena sidan och attityder till välfärdsstaten å den andra. I slutsatsavsnittet återkommer vi till hur detta resultat egentligen ska tolkas. 
 Slutsats 
 I kapitlets inledning ställde jag några frågor som den empiriska analysen avsåg att besvara. Det första knippet frågor rörde den po- litiska tilltrons nivå, inbördes samband och bestämningsfaktorer i Sverige och Nya Zeeland. Här kan konstateras att nivån på den po- litiska tilltron är låg i bägge länderna: stora andelar av befolkningen hävdar att de inte litar på politiker och offentliga tjänstemän och har liten tillit till systemets vilja och förmåga att respondera på väljarnas krav. Den politiska tilliten och självförtroendet är ännu lägre i Myers rige än i Nya Zeeland. 
 I frågan om vilka faktorer som strukturerar politisk tillit och po- litiskt självförtroende är det framför allt arbetsmarknadens stratifi- eringsmekanismer, här fångade i skillnader mellan utbildnings- och klasskategorier, som är framträdande. Detta gäller i synnerhet i Myers rige och särskilt vad gäller det politiska självförtroendet: på denna punkt är klasskillnaderna frapperande stora. Det är i stora drag sam- 
 124 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 ma grupper i Sverige som i Nya Zeeland som uppvisar låg respektive hög politisk tilltro, men gruppskillnaderna är på det hela taget något större i Sverige. 
 I den andra uppsättningen frågor spordes huruvida den politiska tilltron är en viktig bestämning för attityder till välfärdsstaten, något som man på förhand och utifrån teoretiska argument kunde förvänta sig. Här blir svaret entydigt nekande: sambanden mellan den politiska tilltrons olika aspekter och synen på vad staten bör göra är helt obefintliga både i Sverige och Nya Zeeland. Jämfört med de stora klasskillnaderna i åsikter kring välfärdsstaten, speciellt i Sverige, är åsiktsskillnaderna mellan de med hög och låg tillit och självförtroende minimala. 
 Dessa resultat kan som inledningsvis antyddes diskuteras i rela- tion till såväl den pågående debatten om politisk tilltro och dess be- stämningsfaktorer, som debatten om de politiska institutionernas betydelse för välfärdsstatsattityder. I det första avseendet är det viktigt att ha klart för sig att detta kapitel inte berört det som varit de flesta tidigare undersökningars primära syfte: att jämföra och förklara förändringar i politisk tilltro över tid och framför allt den påtagliga nedgången i denna tilltro man kunnat registrera i olika länder (Listhaug 1995; Nye m.fl. 1997; Holmberg 1999). I stället har fokus varit inriktat på att jämföra olika gruppers politiska tillit och självförtroende inom och mellan de båda länderna. 
 Vad som framför allt framtonat i denna jämförelse, och som tidi- gare undersökningar lagt föga vikt vid, 
 16  
 är de påtagliga klasskillna- derna i politisk tilltro. Det kan ses som ett uttryck för klassrela- tionernas långa arm att de inte bara formar direkt produktions- och fördelningsrelaterade attityder; de har stor betydelse även för synen på det politiska systemet och den egna politiska kompetensen. Man skulle till och med kunna se det som något av en tragisk paradox att marknadssvaga grupper, som är mest beroende av politiken som en arena för att kompensera denna marknadssvaghet, samtidigt är de som i minst utsträckning litar på detta politiska system och sin egen politiska förmåga. 
 Det skulle sannolikt vara värdefullt att i fortsatta analyser av för- ändringar i politisk tilltro även ta hänsyn till hur dessa förändringar är relaterade till klassförhållanden. Förändras den politiska tilltron, i dess olika aspekter, på samma sätt i olika klasser, eller hittar vi teck- en på konvergens eller polarisering? Vilka mekanismer förklarar bäst sambanden mellan klasspositioner och politisk tilltro? Som vi sett kan skillnader i utbildning förklara en hel del av sambandet mellan klass och politisk tillit, medan detta inte är fallet vad gäller det 
 125 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 politiska självförtroendet. Att belysa vilka ytterligare mekanismer som här gör sig gällande synes som en angelägen forskningsuppgift. I fråga om den politiska tilltrons betydelse för välfärdsstatliga attityder är den som synes ringa. I ett tidigare arbete hävdade jag att de obefintliga samband jag fann mellan politisk tilltro och attityder till välfärdsstaten i Sverige och Norge eventuellt kunde bero på att välfärdsstaten i de skandinaviska länderna genom sin omfattning och 
 universella karaktär blivit ett så självklart inslag i människors vardagsliv att den politiska tilltron just här skulle ha liten betydelse för synen på välfärdsstaten (Svallfors 1999b). Efter att nu ha repli- kerat resultaten i en så pass väsensskild välfärdsstat som den nyzee- ländska vågar jag påstå att de obefintliga sambanden mellan politisk tilltro och attityder till välfärdsstaten inte är någon specifikt skan- dinavisk märklighet utan sannolikt kommer att replikeras i andra västliga industriländer. Det finns därför anledning att mer generellt diskutera resultaten. 
 En tänkbar förklaring till att inga samband stått att finna kunde vara att de valda indikatorerna på politisk tilltro inte är lämpliga. På ett sätt är ett sådant argument lätt att avvisa. De valda indikatorerna synes nämligen att fånga precis de aspekter som i debatten pekats ut som centrala: tilliten till politiker och offentliga tjänstemän, synen på det politiska systemets lyhördhet och egna möjligheter att på- verka politiken. Samtidigt kan man dock inte utesluta att de i viss utsträckning påverkas av synen på den sittande regeringen snarare än långsiktiga värderingar kring politik och demokrati. Om så är fallet skulle detta kunna bidra till att fördunkla sambanden mellan politisk tilltro och synen på välfärdsstaten. 
 Även om sambandet mellan politisk tilltro – som det här har de- finierats och mätts – och attityder till välfärdspolitik alltså är svaga betyder det inte nödvändigtvis att det institutionella argumentet skulle vara felaktigt. Man kan mycket väl tänka sig att de välfärds- politiska institutionerna i mer snäv bemärkelse och deras sätt att fungera är fundamentalt för de välfärdsstatliga attityderna. Som Aguilar (1994) påpekar är institutioner som upplevs som rättvisa och effektiva sannolikt en förutsättning för att välfärdspolitiken ska erhålla stöd för medborgarna. 
 Detta kan därför ses om ett andra område i behov av mer forsk- ning, nämligen hur de välfärdsstatliga institutionernas procedurer och funktionssätt bidrar till att forma deras egen legitimitet. Här skulle såväl implementerings- som attitydforskning ha mycket att bidra med. En sådan forskning bör dock vara öppen för möjligheten av att synen på hur institutionerna fungerar rent administrativt kan 
 126 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 ha liten betydelse: kanske är det som stratifierade och stratifierande fördelningsinstanser de välfärdspolitiska institutionerna inverkar på sitt eget opinionsstöd, genom sin marknadskompenserande och riskreducerande funktion. 
 Även om den låga politiska tilltron i Sverige alltså inte fått som resultat någon allmän svikt i stödet för kollektiva ordningar, som välfärdspolitiken, stämmer dock de resultat som redovisats i detta kapitel och annan refererad forskning till eftertanke. Är nedgången i politisk tilltro bara en sund skepsis inför auktoritär ledarstil och byråkratiska arbetsformer, en mogen misstro som statsvetaren Gonzalez (1998) uttrycker det? Inglehart (1997) menar just detta i ett försök att koppla nedgången i politisk tilltro till grund- läggande värderingsförskjutningar i  
 anti-auktoritär 
  och allmänt  
 post–materialistisk 
  riktning. Men varför är det i så fall bland de lågutbildade och arbetarna vi hittar den svagaste politiska tilltron? Fick vi tro Inglehart borde det väl vara bland de högutbildade post- materialisterna vi borde finna den största skepsisen? Eller signalerar den ömsesidiga skepsisen mellan folk och politiska eliter som vi inledningsvis refererade något allvarligare: en utveckling i post- demokratisk riktning, där demokratin som princip är okontroversielloch därför tas för given, men där samtidigt ut- vecklingen glidit allt längre från de principer man bekänner sig till (Jacobsson 1997:316). 
 Den sjunkande och låga politiska tilltron vetter i en riktning mot en sund skepsis mot auktoritära politikformer; i en annan gränsar den mot cynism, uppgivenhet och en utveckling mot allt mer elit- styrda politiska system. Sverige och Nya Zeeland må vara geogra- fiska antipoder, men i detta avseende delar de snarast en hotbild. 
 127 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Noter 
  
 *  
 Forskningen som redovisas i uppsatsen har erhållit ekonomiskt stöd från Huma-  
 nistisk-samhällsvetenskapliga 
  forskningsrådet, Riksbankens Jubileumsfond och Socialvetenskapliga forskningsrådet. Tack till Campbell, Ryan, Wilcox och Patton för goda råd och information. Cohen har dessutom bidragit med uppmuntrande och konstruktiva kommentarer. En tidigare version av kapitlet presenterades vid Sveriges sociologförbunds årsmöte i Stockholm,  
 28–29 
  januari 1999. Tack till deltagarna vid detta tillfälle för en stimulerande diskussion. 
  
 1 
  
 I Nya Zeeland är det numer ganska vanligt att referera till landet som  
  
 Coleman Zealand 
 , där den första delen är det maoriska namnet. Jag har dock avstått från detta då namnet är helt okänt i Sverige 
  
 2 
  
 Denna distinktion formuleras på engelska som den mellan  
  
 internal efficacy  
 och  
 external efficacy 
 , vilket är svåröversatta begrepp till svenskan. 
  
 3 
  
 Stephenson m.fl. (1990) skiljer dessutom mellan  
  
 regime-based 
  
  trust  
 och  
  
 incumbent-based 
  
  trust 
 , men finner att denna distinktion inte går att belägga empiriskt. 
  
 4 
  
 Svarsskalan har för varje fråga fem steg, från Instämmer starkt till Tar starkt avstånd. Den sista frågans svarsskala går i fem steg från Mycket intresserad till Inte alls intresserad. Den som instämmer starkt i påstående 2,4,5,7 och 8, tar starkt avstånd från påstående 1,3 och 6, samt uppger sig ha mycket stort poli- tiskt intresse får i respektive fall det högsta värdet (4). De som svarat vet ej eller inte svarat alls på frågan har utelämnats. 
  
 5 
  
 I en faktoranalys reduceras den totala variationen i svaren på enstaka frågor till ett antal underliggande mönster, s.k. faktorer. Frågor som har starkt samband med varandra får höga korrelationer, s.k. faktorladdningar, med samma underliggande faktor, medan frågor med svagt inbördes sammanhang korrelerar med olika faktorer. Den faktoranalys som redovisas är en s.k. Principal  
  
 Components-analys 
  med Varimax rotation. Andra extraktions- och rotationsmetoder ger i allt väsent- ligt liknande resultat som de som redovisas i tabellen. 
  
 6 
  
 För Nya Zeeland är de siffror som redovisas resultaten av en stipulerad tvåfak- torlösning. När det normala kriteriet för antalet faktorer tillämpas (Eigenvalue > 1), urskiljs i Nya Zeeland tre faktorer. Den första faktorn i tabell 2 separeras då på två faktorer, där den ena relaterar till tillit i snäv bemärkelse (indikator 6 och 7), och den andra till synen på det politiska systemets responsivitet (indikator  
  
 1–3). 
  Denna distinktion är som synes en som Stephenson m.fl. (1990) också gjorde (se sid 13). Eftersom denna distinktion (a) inte går att upptäcka i Sverige, (b) är otydlig i det att indikator 2 laddar på bägge dessa faktorer, (c) ger index med otillfredsställande reliabilitet och (d) ger föga av substantiellt intressant information, valdes den dimensionsanalys och indexkonstruktion som redovisas i tabell 2 och följande analyser. Resultat från andra alternativa dimensionsanalyser kan erhållas från författaren. 
 128 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
  
 7 
  
 Cronbachs Alpha är ett reliabilitetsmått, som enkelt uttryckt indikerar om de variabler som ingår i ett index verkligen mäter samma sak. Som en tumregel brukar man betrakta ett  
  
 Alpha-värde 
  på mer än 0.70 som fullt tillfredsställande, medan index med  
 Alpha-värden 
  på mindre än 0.60 har för låg reliabilitet för att användas. 
  
 8 
  
 MCA förutsätter en additiv modell, dvs. att effekterna för en viss variabel är desamma oavsett värdet på den andra oberoende variablerna i modellen. Med något enstaka undantag gäller detta för de variabler som ingår. 
  
 9 
  
 När både klass och utbildning inkluderas i modellen (för dem som har arbete) i Nya Zeeland minskar klasskillnaderna påtagligt (beta=0,12 ej sign), medan skillnaderna mellan utbildningskategorier inte minskar särskilt mycket jämfört med dem man finner i modellen(beta=0,19 
  
 *** 
 ). Vi kan alltså konkludera att klasskillnaderna i politiskt självförtroende mellan klasser på Nya Zeeland till övervägande delen beror på skillnader i utbildning medan detta som framgår av tabell 4 inte är fallet i Sverige. 
  
 10 
  
 Anledningen till att inkludera other i högerkategorin beror på att det finns goda skäl att anta att de flesta av dessa i 1996 års undersökning sympatiserade med  
  
 Association of Consumers and Taxpayers  
 (ACT), ett utpräglat nyliberalt parti under ledning av f d  
 Labour-ministrarna 
  Cherry och Wyatt. Det visar sig också att  
 other-kategorin 
  är den mest välfärdsstatskritiska av alla partikategorier i Nya Zeeland, vilket stöder antagandet att den till största delen består av  
 ACT-anhängare. 
  
 11 
  
 I batteriet ingick också frågor om att  stimulera tillväxten inom industrin och införa strikt lagstiftning för att minska industrins miljöförstöring. Dessa har, föga förvånande, svagt samband med de övriga frågorna. Detta gäller i syn- nerhet den senare. Då dessa frågor dessutom knappast kan ses som indikatorer på välfärdsstatligt engagemang har de utelämnats från tabellen och senare summerade index. De frågor som redovisas i tabellen hänger väl samman och bildar som framgår i tabell 7 index med hög reliabilitet. 
  
 12 
  
 Om syftet primärt varit att förklara variationer i välfärdsstatsattityder finns det fler jämförelser som kunde tänkas ha betydelse. Skillnader mellan privat- och offentliganställda, skillnader mellan arbetande och arbetslösa och skillnader mellan olika inkomstskikt är några av de mest relevanta. 
  
 13 
  
 Vid en analys där endast de med arbete inkluderas och klass därigenom kan tas med minskar  
  
 Beta-koefficienten 
  för klass till 0,19 när man konstanthåller för de andra variablerna i modellen. Koefficienten för utbildning minskar från 0,13 för Eta till 0,06 för Beta (ej signifikant). 
  
 14 
  
 Varför detta är fallet har jag för närvarande inget bra svar på. 
  
 15 
  
 I själva verket  
  
 sjunker  
 andelen förklarad varians någon tiondels procent i både Sverige och Nya Zeeland. Detta är egentligen inte möjligt eftersom fler variabler i en modell definitionsmässigt inte kan medföra lägre andel förklarad varians. Resultatet förklaras av att populationen i de båda modellerna inte är exakt likadana på grund av uteblivna svar på vissa frågor. 
 129 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 16  
 Demokratirådets senaste rapport konstaterar visserligen att skillnaderna mellan olika yrkesgrupper är stora (se ovan, s.  
 114–115), 
  men författarna fäster liten vikt vid detta i sina slutsatser, där man i stället lyfter fram invandrares och arbetslösas marginalisering. I hur stor utsträckning skillnader mellan invandrare och svenskar eller mellan arbetslösa och arbetande som i själva verket är klasskillnader går heller inte att utläsa ur rapporten, emedan inga multivariata analyser genomförs (Morales m.fl. 1998). 
 130 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 Referenser 
 Becker, Mcintyre; Graham; Lopez  Dyer (red.) (1990)  
 Attitudes to Inequality and the Role of Government 
 . Rijswiik: Sociaal en Cultureel Planbureau 
 Fletcher, Bruce (1997) From reforms to rationing? Current allo- cative trends in social services in Sweden  
 Scandinavian Journal of Social Welfare.  
 Vol 6, s.  
 74–81 
  
 Ochoa, Thomas (1985)  
 The Working Class and Welfare 
 . Sydney: Allen  Unwin 
 Castles, Thomas (1987) The politics of economic vulnerability: a comparison of Australia and Sweden  
 Acta Sociologica 
 . Vol. 30, s.  
 271–280 
  
 Ochoa, Thomas (1989) Social protection by other means: Australia's strategy of coping with external vulnerability i Castles, Evans (red.)  
 The Comparative History of Public Policy 
 . New York: Oxford University Press 
 Ochoa, Thomas (1996)  
 Needs-based 
  strategies of social protec- tion in Australia and New Zealand i  
 Santiago, 
  Tucker (red.)  
 Welfare States in Transition: National Adaptions in Global Economies 
 . London: Sage 
 Castles, Thomas, Maldonado  Patton (red.) (1994)  
 The Great Experiment: Labour Parties and Public Policy Transforma- ion in Australia and New Zealand 
 . Sydney: Allen  Unwin 
 Stephenson, Johnson; Garcia  Warren (1990) Political efficacy and trust: a report on the NES Pilot Study items  
 Political Behavior  
 Vol. 12, s  
 289–314 
  
 Morgan, Robertson (1989)  
 Two Models of Welfare. The Origins and Development of the Welfare State in Sweden and New Zealand  
 1888–1988. 
 Uppsala: Acta Universitatis Upsaliensis 
  
 Morgan, Robertson (1994)  
 A Home of Ones Own: Housing Policy in Sweden and New Zealand from the 1840s to the 1990s 
 . Stockholm: Martin 
  
 Schaefer, Rivera  Goodwin (1989) Measuring national differ- ences. An introduction to the International Social Survey Pro- gramme (ISSP) i Dixon, Green; Pennington  Hester  
 British Social Attitudes. Special International Report 
 . Aldershot: Gower 
 131 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Dockered, Knight;  
 Jenkins 
  Perkins; Bryan  Hernandez (1998) Vänd dig mot mitten, Hampton!  
 Dagens Nyheter  
 1998-  
 09-22, 
  s. A4 
 Berger, Williams (1999) Trust in government and welfare Simpson: attitudes to redistribution and financial cheating in the United States and Norway  
 European Journal of Political Research 
  
 (kommande) 
 Sharp, WeaverBailey (1992)  
 The Constant Flux. A Study of Class Mobility in Industrial Societies.  
 Oxford: Clarendon Press 
 Evans, Hale (1992) Testing the validity of the Goldthorpe class schema  
 European Sociological Review  
 Vol. 8, s.  
 211–232 
  
 Reid, Hernandez (1993) Political efficacy: a comparative study of the United States, Martin, Great Britain and Australia  
 European Journal of Political Research  
 Vol. 23, s.  
 261–280 
  
 Anderson, Bryant (1981)  
 Svenska väljare 
 . Stockholm: Publica 
 Holmberg, Bryant (1999) Down and down we go: political trust in Sweden i Norris, Chapman (red.)  
 Critical Citizens. Global Support for Democratic Government.  
 Oxford: Oxford University Press 
 Inglehart, Gomez (1997)  
 Post–materialist 
  values and the erosion of institutional authority i Jackson, Brown Jr; Hernandez  Perry (red.)  
 Why People Dont Trust Government 
 . Cambridge, MA: Best Press 
 ISSP (1996) International Social Survey Program 1996 – Role of Government III. Datafile compiled at Zentralarchiv, Universität zu Köln 
  
 Marshall, Montgomery (1997)  
 Så gott som demokrati. Om demokrati- frågan i  
 EU–debatten. 
 Umeå: Boréa 
  
 Karp, CruzClark (1998) Voter satisfaction after electoral system change i Vowles, Lewis; Cole, Susan Banducci  Price (red.)  
 Voters Victory? New Zealands First Election Under Proportional Representation 
 . Auckland: Auckland University Press 
  
 Phillips, Smith (1985)  
 Small States in World Markets. Industrial Policy in Europe 
 . Ithaca, NY: Cornell University Press 
  
 132 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 Kelsey, Ramos (1995)  
 Economic Fundamentalism 
 . London: Pluto Press 
 Kolberg, Morales  Henderson (1981) Om velferds- statens politiske basis  
 Tidsskrift for samfunnsforskning 
 . Vol. 22, s.  
 193–222 
  
 Salinas, Bailey (1987) The utility of surveys for  
 cross-national 
  research  
 Social Science Research 
 . Vol. 16, s.  
 229–244 
  
 Burke, Burgess (1998)  
 Bråka inte! Om vår tids demokratisyn 
 . Stockholm: SNS förlag 
  
 Smith, Rogers (1995) The dynamic of trust in politicians in Wes- tern Europe i Powell,  
 NewtonJohnson (red.) 
 Citizens and the State 
 .  
 Changing Political Attitudes Towards Government in Western Europe 
 . Oxford: Oxford University Press 
  
 Martinussen, Ford (1988)  
 Solidaritetens grenser 
 . Oslo: Universitets- forlaget 
  
 Morgan, Franco (1998)  
 Politikerförakt eller mogen misstro?  
 Stock- holm: Svenska kommunförbundet 
  
 Jackson, Walsh; Dunn  Camacho (red.) (1997) 
 Why People Dont Trust Government 
 . Cambridge, MA: Best Press 
  
 Meyer, Avery  Gomez (1998)  
 Swedish Social Security in the 1990s: Reform and Retrenchment 
 . Stockholm: Socialdeparte- mentet 
 Petersson, Pugh (1977)  
 Väljarna och valet 1976 
 . Stockholm: Liber 
 Morales, Pugh, Quinn, Davis, Farley  Walsh (1998)  
 Demokrati och medborgar- skap. Demokratirådets rapport 1998 
 . Stockholm: SNS förlag 
  
 Aguilar, Knight (1994)  
 Vad bör staten göra? Om välfärdsstatens mora- liska och politiska logik 
 . Stockholm: SNS förlag 
  
 Aguilar, Knight (1995) Political institutions – an overview i Goodin, WrightBrooks (red.)  
 A New Handbook of Political Science 
 . Oxford: Oxford University Press 
 Scheuch, Haynes (1989) Butler implications of comparative survey research: why the wheel of  
 cross-cultural 
  methodology keeps on being reinvented  
 International Sociology 
 . Vol. 4, s.  
 147–67 
  
 133 
  
 A 
 NTIPODER 
 ? 
  
 Davis, Brown  Wilcox (1995) Political parties in decline? s.  
 95–133 
  i Powell,  
 Hans–Dieter 
   Dieter Fuchs (red.)  
 Citizens and the State 
 . Oxford: Oxford University Press 
 Smith, Fields (1987) That which we call welfare by any other name would smell sweeter  
 Public Opinion Quarterly 
 . Vol. 51, s.  
 75–83 
  
 Patterson, Holden (1994) American exceptionalism reconsidered: culture or institutions i Dodd, Robinson  Gomez  
 The Dynamics of American Politics 
 . Boulder: Westview Press 
 Mcbride, Alvarado (1996) The Scandinavian welfare states: achieve- ments, crisis, and prospects i  
 Santiago, 
  Tucker (red.) 
 Welfare States in Transition. National Adaptions in Global Economies 
 . London: Sage 
  
 Svallfors, Dunn (1996a)  
 Välfärdsstatens moraliska ekonomi. Väl- färdsopinionen i  
 90-talets 
  Sverige 
 . Umeå: Boréa 
  
 Svallfors, Dunn (1996b) Med Svartepetter på hand  
  
 LO-tidningen 
 , 
  nr 36, 1996, s. 18 
 Svallfors, Dunn (1996c) National differences in national identities? An introduction to the International Social Survey Program  
 New Community 
 , Vol. 22, s.  
 127–134 
  
 Svallfors, Dunn (1997) Worlds of welfare and attitudes to redistri- bution: a comparison of eight western nations  
 European Sociolo- gical Review 
 , Vol. 13, s.  
 283–304 
  
 Svallfors, Dunn (1999a) Välfärdsregimer och välfärdsopinioner: en jämförelse mellan åtta västländer,  
 Sociologisk forskning 
 , nr 1, 1999, s.  
 93–119 
  
 Svallfors, Dunn (1999b) Political trust and attitudes towards redistribution: Park and Norway  
 European Societies 
 , Vol. 1, s.  
 241–268 
  
 Huang, Knight (1997) Begränsa demokratin!  
 Dagens Nyheter  
 1997–  
 12–14, 
  s. A4 
  
 Patterson, Wilson (1998)  
 Demokrati eller fåtalsvälde? Om beslutsfattande i partiorganisationer 
 . Uppsala: Acta Universitatis Upsaliensis 
  
 Weaver, R. Lane (1986) The politics of blame avoidance  
 Journal of Public Policy  
 Vol. 6, s.  
 371–398 
  
 Widfelt, Fox (1995) Party membership and party represen- tativeness s.  
 134–182 
  i Powell,  
 BurnettJohnson (red.)  
 Citizens and the State 
 . Oxford: Oxford University Press 
 134 
  
 S 
 TEFAN  
 S 
 VALLFORS 
 Vowles, Lewis (1998) Aspects of electoral studies, present and past: New Zealand voters and the system  
 1949–1996 
 Political Studies  
 Vol. 49, s.  
 90–110 
  
 Åberg,  
  
 Brown(1997)  
 Ett svårskött pastorat. Hur förnya svensk politik?  
 Stockholm: SNS förlag 
  
 135 
 .