SOU 2009:76 
  
 Betänkande av Utredningen om svenskt rättsväsende 
  
 i internationella uppdrag 
  
 Stockholm 2009 
  
 Svenskt rättsväsende 
  
 i internationella uppdrag,  
  
 m.m. 
  
 SOU och Ds kan köpas från Russell kundtjänst. För remissutsändningar  
  
 av SOU och Ds svarar Russell Offentliga Publikationer på uppdrag av  
  
 Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Beställningsadress:  
  
 Fritzes kundtjänst 
  
 106 47 Stockholm 
  
 Orderfax: 08-598 191 91 
  
 Ordertel: 08-598 191 90 
  
 E-post: order.fritzes@nj.se 
  
 Internet: www.fritzes.se 
  
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, (SB PM 2003:2, reviderad 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. 
  
 Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på  
  
 http://www.regeringen.se/remiss 
  
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice 
  
 Tryckt av Simpson AB 
  
 Stockholm 2009 
  
 ISBN 978-91-38-23273-6 
  
 ISSN 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för  
  
 Justitiedepartementet  
  
 Regeringen beslutade den 18 december 2008 att tillkalla en särskild  
  
 utredare med uppdrag att utreda dels organisatoriska frågor beträffande  
  
 det svenska rättsväsendets deltagande i internationella  
  
 uppdrag och insatser, dels jurisdiktionsfrågor relaterade till svensk  
  
 civil personals deltagande i sådana sammanhang (dir. 2008:155).  
  
 Till särskild utredare förordnades hovrättslagmannen Andrews.  
  
 Att som experter biträda utredningen förordnades fr.o.m. den  
  
 18 december 2008 numera juristen vid Försvarets radioanstalt Owens (tidigare departementssekreterare i Justitiedepartementet),  
  
 polisöverintendenten Cohen, RPS, och folkrättsrådgivaren  
  
 Barrett, UD. Den 9 januari 2009 förordnades experten  
  
 vid Domstolsverket Nichols och den 12 januari 2009 chefsåklagaren  
  
 Cruz som experter i utredningen.  
  
 Som sekreterare anställdes fr.o.m. den 1 januari 2009 hovrättsassessorn  
  
 Hall.  
  
 Utredningen har antagit namnet Utredningen om svenskt rättsväsende  
  
 i internationella uppdrag. Utredningen överlämnar härmed  
  
 betänkandet Svenskt rättsväsende i internationella uppdrag, m.m.  
  
 (SOU 2009:76).  
  
 Utredningens uppdrag är därmed slutfört.  
  
 Arild i augusti 2009  
  
 Davis  
  
 Davies 
  
 Innehåll  
  
 Förkortningar m.m. ............................................................ 13  
  
 Sammanfattning ................................................................ 21  
  
 Summary .......................................................................... 31  
  
 Författningsförslag ............................................................. 43  
  
 1 Förslag till lag (0000:00) om personal i internationella  
  
 civila krishanteringsinsatser..................................................... 43  
  
 2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken (1962:700) ........... 48  
  
 3 Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen  
  
 (1977:1160)............................................................................... 51  
  
 4 Förslag till lag om ändring i inkomstskattelagen  
  
 (1999:1229)............................................................................... 52  
  
 5 Förslag till förordning (0000:00) om personal i  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser ........................... 53  
  
 1 Inledning................................................................... 59  
  
 1.1 Uppdraget................................................................................. 59  
  
 1.2 Utredningens arbete ................................................................ 60  
  
 1.3 Disposition av betänkandet..................................................... 61  
  
 5 
  
 Innehåll SOU 2009:76  
  
 Del A Allmänt om internationell verksamhet  
  
 2 Internationella insatser på rättsområdet ........................65  
  
 2.1 Den utrikespolitiska bakgrunden ............................................65  
  
 2.2 Allmänt om rättsväsendets internationella uppdrag ..............66  
  
 2.3 Förenta nationerna ...................................................................68  
  
 2.3.1 Civil krishantering ........................................................69  
  
 2.3.2 Utvecklingssamarbete...................................................74  
  
 2.4 Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa............75  
  
 2.4.1 Civil krishantering ........................................................75  
  
 2.5 Europeiska unionen..................................................................78  
  
 2.5.1 Civil krishantering ........................................................78  
  
 2.5.2 Utvecklingssamarbete...................................................84  
  
 2.6 TIPH – en civil krishanteringsinsats.......................................87  
  
 2.7 Internationella tribunaler och domstolar................................88  
  
 2.8 Samverkan mellan internationella aktörer ..............................92  
  
 2.8.1 Allmänt ..........................................................................92  
  
 2.8.2 Särskilt om ILAC..........................................................95  
  
 3 Svenska insatser på rättsområdet .................................97  
  
 3.1 Den inrikespolitiska bakgrunden ............................................97  
  
 3.2 Aktörer med övergripande uppgifter ....................................100  
  
 3.2.1 Regeringskansliet ........................................................100  
  
 3.2.2 Hicks.........................................105  
  
 3.2.3 Sida...............................................................................110  
  
 3.2.4 Institutet för utvärdering av internationellt  
  
 utvecklingssamarbete..................................................115  
  
 3.2.5 Svenska institutet ........................................................116  
  
 3.3 Myndigheter med verksamhetsinriktade uppgifter..............116  
  
 3.3.1 Domstolsväsendet.......................................................116  
  
 3.3.2 Åklagarväsendet ..........................................................120  
  
 3.3.3 Polisväsendet ...............................................................122  
  
 3.3.4 Kriminalvården............................................................128  
  
 3.3.5 Andra myndigheter.....................................................131  
  
 6 
  
 SOU 2009:76 Innehåll  
  
 3.4 Övriga aktörer........................................................................ 132  
  
 3.4.1 Advokatkåren.............................................................. 132  
  
 3.4.2 Akademiska institutioner samt icke-statliga  
  
 organisationer ............................................................. 135  
  
 3.5 Samverkan............................................................................... 141  
  
 4 Andra myndigheter med internationell verksamhet....... 143  
  
 4.1 Inledning................................................................................. 143  
  
 4.2 Försvarsmakten...................................................................... 143  
  
 4.3 Sida.......................................................................................... 144  
  
 4.4 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap .................. 145  
  
 4.5 Kustbevakningen.................................................................... 146  
  
 4.6 Lantmäteriet ........................................................................... 147  
  
 4.7 Migrationsverket.................................................................... 147  
  
 4.8 Skatteverket............................................................................ 147  
  
 4.9 Tullverket ............................................................................... 148  
  
 4.10 Övriga ..................................................................................... 148  
  
 5 Andra länder............................................................ 149  
  
 5.1 Inledning................................................................................. 149  
  
 5.2 Danmark................................................................................. 150  
  
 5.3 Finland.................................................................................... 152  
  
 5.4 Norge...................................................................................... 154  
  
 5.5 Tyskland ................................................................................. 156  
  
 5.6 Kanada .................................................................................... 157  
  
 5.7 USA ........................................................................................ 158  
  
 7 
  
 Innehåll SOU 2009:76  
  
 Del B Överväganden och förslag  
  
 6 Svenskar i internationella organisationer .....................161  
  
 6.1 Inledning.................................................................................161  
  
 6.2 Nuvarande ordning ................................................................161  
  
 6.2.1 Rekrytering till befattningar inom FN och OSSE....161  
  
 6.2.2 Rekrytering till befattningar inom EU ......................162  
  
 6.3 Överväganden och förslag .....................................................164  
  
 6.3.1 Principiella frågor........................................................164  
  
 6.3.2 Behov av nationella strategier.....................................166  
  
 6.3.3 Prioriterade befattningar ............................................167  
  
 6.3.4 Hanteringen inom Regeringskansliet ........................168  
  
 6.3.5 Praktiska frågor...........................................................169  
  
 7 Organisatoriska frågor ...............................................173  
  
 7.1 Inledning.................................................................................173  
  
 7.2 Tidigare utredningar m.m. .....................................................174  
  
 7.2.1 Civil krishantering ......................................................174  
  
 7.2.2 Utvecklingssamarbete.................................................175  
  
 7.2.3 Särskilt om departementspromemorian Domare  
  
 och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1)...176  
  
 7.2.4 Särskilt om Veteransoldatutredningens  
  
 betänkanden En svensk veteranpolitik, del 1  
  
 och 2 (SOU 2007:77 och 2008:91) ............................178  
  
 7.3 Överväganden och förslag .....................................................179  
  
 7.3.1 En nationell helhetssyn...............................................179  
  
 7.3.2 Styrning .......................................................................183  
  
 7.3.3 Prioriterade uppdrag ...................................................186  
  
 7.3.4 Samspel mellan internationella uppdragsformer .......189  
  
 7.3.5 Centrala stödfunktioner .............................................191  
  
 7.3.6 Ett nationellt råd .........................................................194  
  
 7.3.7 Samverkan med andra aktörer ....................................195  
  
 7.3.8 Ett nationellt nätverk..................................................198  
  
 7.3.9 Nordisk samverkan.....................................................200  
  
 7.3.10 Anställningsmyndighet...............................................201  
  
 7.3.11 Rekrytering..................................................................204  
  
 8 
  
 SOU 2009:76 Innehåll  
  
 7.3.12 Rekryteringsunderlag ................................................. 206  
  
 7.3.13 Rekryteringsförfarande vid domar- och  
  
 åklagartjänster ............................................................. 210  
  
 7.3.14 Särskilt om rekrytering till EU:s civila  
  
 krishanteringsinsatser................................................. 212  
  
 7.3.15 Anhörigfrågor ............................................................. 213  
  
 7.3.16 Jämställdhetsfrågor..................................................... 215  
  
 7.3.17 Insatsfrekvens ............................................................. 218  
  
 7.3.18 Ledighet....................................................................... 221  
  
 7.3.19 Ersättare – domare och åklagare ................................ 222  
  
 7.3.20 Kvalitetssäkring .......................................................... 224  
  
 7.3.21 Meritvärdering m.m.................................................... 226  
  
 7.3.22 Information................................................................. 231  
  
 7.3.23 Utbildning................................................................... 233  
  
 7.3.24 Utrustning och logistik .............................................. 238  
  
 7.3.25 Jour .............................................................................. 240  
  
 7.3.26 Uppföljning................................................................. 241  
  
 8 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m........................ 245  
  
 8.1 Inledning................................................................................. 245  
  
 8.2 Risk för ohälsa........................................................................ 246  
  
 8.3 Nuvarande ordning ................................................................ 248  
  
 8.3.1 Allmänt........................................................................ 248  
  
 8.3.2 Allmänna regler........................................................... 249  
  
 8.3.3 Särskilda regler ............................................................ 251  
  
 8.3.4 Avtalslösningar ........................................................... 255  
  
 8.4 Tidigare lagstiftningsärenden ................................................ 259  
  
 8.4.1 Bakgrund ..................................................................... 259  
  
 8.4.2 Departementspromemorian Domare och åklagare  
  
 i internationella insatser (Ds 2002:1) ........................ 260  
  
 8.4.3 Veteransoldatutredningens betänkanden  
  
 En svensk veteranpolitik, del 1 och 2  
  
 (SOU 2007:77 och 2008:91) ...................................... 262  
  
 8.5 Överväganden och förslag..................................................... 265  
  
 8.5.1 Behovet av en författningsreglering .......................... 265  
  
 8.5.2 Formerna för författningsreglering........................... 267  
  
 8.5.3 Personalkategorier som primärt bör omfattas av  
  
 författningsregleringen............................................... 269  
  
 9 
  
 Innehåll SOU 2009:76  
  
 8.5.4 Andra personalkategorier ...........................................272  
  
 8.5.5 Övrigt ..........................................................................274  
  
 8.5.6 Ikraftträdande m.m. ....................................................275  
  
 9 Straffrättslig jurisdiktion............................................277  
  
 9.1 Inledning.................................................................................277  
  
 9.2 Den folkrättsliga bakgrunden................................................278  
  
 9.2.1 Allmänt ........................................................................278  
  
 9.2.2 Jurisdiktionsprinciper .................................................279  
  
 9.2.3 Dubbel straffbarhet.....................................................281  
  
 9.2.4 Immunitet....................................................................282  
  
 9.2.5 Statusavtal....................................................................283  
  
 9.2.6 FN:s hantering av frågor om straffrättsligt ansvar  
  
 för personal i FN:s fredsbevarande insatser ..............287  
  
 9.3 Gällande rätt ...........................................................................290  
  
 9.3.1 Undantag från kravet på dubbel straffbarhet ............290  
  
 9.3.2 Krav på åtalsförordnande............................................295  
  
 9.3.3 Immunitet....................................................................296  
  
 9.4 Tidigare lagstiftningsärenden ................................................296  
  
 9.4.1 Departementspromemorian Domare och åklagare  
  
 i internationella insatser (Ds 2002:1).........................297  
  
 9.4.2 Internationella straffrättsutredningens  
  
 betänkande Internationella brott och svensk  
  
 jurisdiktion (SOU 2002:98) .......................................297  
  
 9.5 Överväganden och förslag .....................................................299  
  
 9.5.1 Behovet av en utvidgning av svensk straffrättslig  
  
 jurisdiktion ..................................................................299  
  
 9.5.2 Personalkategorier ......................................................302  
  
 9.5.3 Brott som avses ...........................................................306  
  
 9.5.4 Krav på åtalsförordnande............................................307  
  
 9.5.5 Behov av förändring av materiell straffrättslig  
  
 lagstiftning...................................................................308  
  
 10 
  
 SOU 2009:76 Innehåll  
  
 10 Kostnads- och konsekvensanalys................................ 313  
  
 10.1 Ekonomiska konsekvenser .................................................... 313  
  
 10.1.1 Allmänt........................................................................ 313  
  
 10.1.2 Kostnader för förstärkt kapacitet i Sverige –  
  
 plattformskostnader................................................ 314  
  
 10.1.3 Kostnader för deltagande i internationella civila  
  
 krishanteringsinsatser................................................. 314  
  
 10.2 Konsekvenser i övrigt ............................................................ 315  
  
 Del C Författningskommentarer  
  
 11 Författningskommentarer .......................................... 319  
  
 11.1 Förslaget till lag (0000:00) om personal i internationella  
  
 civila krishanteringsinsatser................................................... 319  
  
 11.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken ......................... 331  
  
 11.3 Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen  
  
 (1977:1160)............................................................................. 334  
  
 11.4 Förslaget till lag om ändring i inkomstskattelagen  
  
 (1999:1229)............................................................................. 334  
  
 Bilaga  
  
 Kommittédirektiv 2008:155............................................................ 335  
  
 11 
  
 Innehåll SOU 2009:76  
  
 12 
  
 Förkortningar m.m.  
  
 AFDEM The African Civilian Standby Roster for  
  
 Humanitarian and Peace-building Missions  
  
 AFL Lag (1962:381) om allmän försäkring  
  
 AFS Arbetsmiljöverkets författningssamling  
  
 AIDCO EuropeAid Co-Operation Office  
  
 ALA Asia and Latin America  
  
 ALFA Allmänt löne- och förmånsavtal  
  
 art. artikel  
  
 AU Afrikanska Unionen  
  
 AuG Advokater utan gränser  
  
 AVA Affärsverksavtalet  
  
 BBE Bilaterala Biträdande Experter  
  
 CARDS Community Assistance to Reconstruction,  
  
 Development and Stabilisation  
  
 CCBE Council of the Bars and Law Societies of the  
  
 European Union  
  
 CDI Commitment to Development Index  
  
 CEEBA Chief Executives of European Bar Associations  
  
 CIJL Centre for the Independence of Judges and  
  
 Lawyers  
  
 CIVCOM The Committee for Civilian Aspects of Crisis  
  
 Management  
  
 CPCC Civilian Planning and Conduct Capability  
  
 13 
  
 Förkortningar m.m. SOU 2009:76  
  
 CRC Civilian Response Corps  
  
 CRT Civilian Response Teams  
  
 CV Curriculum Vitae  
  
 Danida Danish International Development Assistance  
  
 DCI Development Cooperation Instrument  
  
 DIIS Danish Institute for International Studies  
  
 DPKO Department of Peacekeeping Operations  
  
 Ds Departementsserien  
  
 DV Domstolsverket  
  
 EBM Ekobrottsmyndigheten  
  
 ECCC Extraordinary Chambers in the Courts of  
  
 Cambodia  
  
 EES Europeiska Ekonomiska Samarbetsområdet  
  
 EG Europeiska gemenskapen  
  
 ENPI European Neighbourhood Partnership  
  
 Instrument  
  
 ESFP Europeisk säkerhets- och försvarspolitik  
  
 ESK Europeiska säkerhetskonferensen  
  
 ESS Europeiska säkerhetsstrategin  
  
 EU Europeiska unionen  
  
 EUF Europeiska Utvecklingsfonden  
  
 Eurojust European Judical Cooperation Unit  
  
 EuropeAid EuropeAid Co-Operation Office  
  
 Europol European Police Office  
  
 FBA Hicks  
  
 FN Förenta Nationerna  
  
 FoP Förordning (1999:1155) om Polisens  
  
 utlandsstyrka  
  
 14 
  
 SOU 2009:76 Förkortningar m.m.  
  
 Frontex European Agency for the Management of  
  
 Operational Cooperation at the External  
  
 Borders of the Member States of the European  
  
 Union  
  
 Fö Försvarsdepartementet  
  
 GOB Grov Organiserad Brottslighet  
  
 GUSP Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik  
  
 IBA International Bar Association  
  
 ICC International Criminal Court  
  
 ICJ International Commission of Jurists  
  
 ICJ International Court of Justice  
  
 ICJ-S Svenska avdelningen av Internationella  
  
 juristkommissionen  
  
 ICTR International Criminal Tribunal for Rwanda  
  
 ICTY International Criminal Tribunal for the former  
  
 Yugoslavia  
  
 IHB Internationale Humanitaere Beredskab  
  
 IHF Internationella Helsingforsfederationen  
  
 IKFF Internationella Kvinnoförbundet för Reyes och  
  
 Frihet  
  
 ILAC The International Legal Assistance Consortium  
  
 IPA Instrument for Pre-accession Assistance  
  
 IPDC International Police Development Course  
  
 ISAM Enheten för internationell samordning  
  
 (enhet inom Rikspolisstyrelsen)  
  
 Ispa Instrument for Structural Policy for  
  
 Pre- Accession  
  
 IT informationsteknologi  
  
 JPO Junior Professional Officer  
  
 Krus Kompetensrådet för utveckling i staten  
  
 15 
  
 Förkortningar m.m. SOU 2009:76  
  
 KUR Kommittén för utvecklingssamarbete på  
  
 rättsområdet  
  
 KUSP Kommittén för utrikes- och säkerhetspolitik  
  
 LAF Lag (1976:380) om arbetsskadeförsäkring  
  
 LAS Lag (1982:80) om anställningsskydd  
  
 LBK lovbekendtgörelse  
  
 LSP Lag (1977:265) om statligt personskadeskydd  
  
 LuF Lag (1999:568) om utlandsstyrkan inom  
  
 Försvarsmakten  
  
 Meda Euro-Mediterranean Partnership  
  
 MSB Myndigheten för samhällsskydd och beredskap  
  
 NATO North Atlantic Treaty Organization  
  
 NGO Non-Governmental Organization  
  
 Palmer Resource Bank for Democracy  
  
 and Human Rights  
  
 NRC The Norwegian Refugee Council  
  
 ODIHR Office for Democratic Institutions and Human  
  
 Rights  
  
 OHR Office of High Representative  
  
 OROLSI Office of Rule of Law and Security Institutions  
  
 OSS Oberoende Staters Samvälde  
  
 OSSE Organisationen för säkerhet och samarbete i  
  
 Europa  
  
 par. paragraph  
  
 PCA Permanent Court of Arbitration  
  
 PFF Partnerskap för fred  
  
 PGU Sveriges politik för global utveckling  
  
 Phare Pologne-Hongrie: Actions pour la  
  
 Reconversion Économique  
  
 PLO Palestine Liberation Organization  
  
 16 
  
 SOU 2009:76 Förkortningar m.m.  
  
 Prop. Proposition  
  
 PSA Avtal om ersättning vid personskada  
  
 PTE Potentiellt traumatisk händelse (Potentially  
  
 traumatic event)  
  
 REACT Rapid Expert Assistance and Cooperation  
  
 Teams  
  
 RedR-IHE Registered Engineers for Disaster Relief and  
  
 the International Health Exchange  
  
 RIF Rådet för rättsväsendets  
  
 informationsförsörjning  
  
 RiR Riksrevisionen  
  
 RKC Rikskommunikationscentralen  
  
 RP-rd Regeringens proposition till riksdagen (Finland)  
  
 RPS Rikspolisstyrelsen  
  
 RWI Smith  
  
 and Humanitarian Law  
  
 RÅ Riksåklagaren  
  
 R2P Responsibility to protect  
  
 Saco Sveriges akademikers centralorganisation  
  
 SADEV Swedish Agency for Development Evaluation  
  
 (Institutet för utvärdering av internationellt  
  
 utvecklingssamarbete)  
  
 Beasley African civilian standby roster for  
  
 Humanitarian Relief and Peacekeeping Missions  
  
 Sapard Special Accession Programme for Agriculture  
  
 and Rural Development  
  
 SARC Special Assistant to the Resident Coordinator  
  
 SEKO Facket för Service och Kommunikation  
  
 SHK Svenska Helsingforskommittén för Mänskliga  
  
 rättigheter  
  
 17 
  
 Förkortningar m.m. SOU 2009:76  
  
 Sida Styrelsen för internationellt  
  
 utvecklingssamarbete  
  
 SILD Swedish Institute for Legal Development  
  
 Skr. Skrivelse  
  
 SMR Norsk Senter for menneskerettigheter  
  
 SPG Sida Procurement Guidelines  
  
 SPV Statens pensionsverk  
  
 SSR Säkerhetssektorreform  
  
 St.meld. Stortingsmelding (Norge)  
  
 Swedint Swedish Armed Forces International Centre  
  
 SWERA Swedish Refugee Aid  
  
 SÄPO Säkerhetspolisen  
  
 Tacis Technical Assistance to the Commonwealth of  
  
 Independant States  
  
 TAIEX Technical Assistance Information Exchange  
  
 Unit  
  
 TCO Tjänstemännens Centralorganisation  
  
 TGL-S Avtal om statens tjänstegrupplivförsäkring  
  
 TIPH Temporary International Presence in Hebron  
  
 UD Utrikesdepartementet  
  
 UN United Nations  
  
 UNFICYP United Nations Forces In Cyprus  
  
 UNHCR United Nations High Commissioner for  
  
 Refugees  
  
 UNIFEM United Nations Development Fund for Women  
  
 UNMIK United Nations Interim Administration  
  
 Mission in Kosovo  
  
 UNMIL United Nations Mission in Liberia  
  
 UNPCC United Nations Police Commanders Course  
  
 18 
  
 SOU 2009:76 Förkortningar m.m.  
  
 19  
  
 UNPOC United Nations Police Officers Course  
  
 UNPriPOC United Nations Prison and Probation Officer  
  
 Course  
  
 UNTSO United Nations Truce Supervision Organization 
  
 URA Avtal om utlandskontrakt och riktlinjer för  
  
 anställningsvillkor vid tjänstgöring utomlands  
  
 USAID United States Agency for International  
  
 Development  
  
 UVA Avtal om utlandstjänstgöring  
  
 WCO World Customs Organization  
  
 ZIF Zentrum für Internationale Friedenseinsätze  
  
 (Tyskland) 
  
 Sammanfattning  
  
 Utredningen har haft i uppdrag att förbättra förutsättningarna för  
  
 svenskt rättsväsende att delta i internationella uppdrag, för att på  
  
 det sättet bidra till Sveriges dokumenterade engagemang när det  
  
 gäller civil krishantering och internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 Civil krishantering, inom framför allt FN:s och EU:s ram, syftar till  
  
 att bygga upp eller återställa civila samhällsfunktioner i olika kris och  
  
 konfliktsituationer, en verksamhet som blivit allt viktigare efter  
  
 kalla krigets slut och mot bakgrund av erfarenheterna från bl.a. konflikterna  
  
 på Balkan. Internationellt utvecklingssamarbete sker inom  
  
 de olika länderprogram och efter prioriteringar som Sida på regeringens  
  
 uppdrag sedan länge svarar för. Utvecklingssamarbetet kan även  
  
 finansieras genom EU.  
  
 En uppbyggnad av ett i alla hänseenden fungerande rättsväsende  
  
 är nödvändig för att krisdrabbade samhällen ska kunna utvecklas i  
  
 positiv riktning. Efterfrågan från bl.a. FN och EU på personal inom  
  
 rättsområdet till internationella fredsfrämjande insatser och internationellt  
  
 utvecklingssamarbete har under senare år ökat markant.  
  
 Ett deltagande i internationell verksamhet ger rättsväsendet, dvs.  
  
 framför allt domstolsväsendet, åklagare och polis samt kriminalvården 
  
 , en möjlighet att också förvärva kunskap och erfarenhet som  
  
 kan nyttiggöras i den egna nationella verksamheten.  
  
 Regeringens ambitioner vad gäller insatser på rättsområdet  
  
 kommer till uttryck i olika strategi- och måldokument. Utredningen  
  
 lämnar i betänkandet förslag på hur rättsväsendets olika delar ska  
  
 kunna stärkas var för sig men även inbördes i sitt internationella deltagande 
  
 . Rättsväsendet sätts också in i ett vidare sammanhang, där  
  
 samverkan med övriga svenska och internationella aktörer inom  
  
 rättsområdet, det övriga civila samhället men även militär verksamhet  
  
 framhålls.  
  
 Vid utvecklande av formerna för det internationella deltagandet  
  
 föreslås att särskild hänsyn tas till behovet av enhetlighet och effektivi21 
  
 Sammanfattning SOU 2009:76  
  
 tet, liksom till önskvärda synergieffekter. Samordning inom Regeringskansliet  
  
 och mellan rättsväsendets olika delar, liksom Coleman sammanhållande roll, betonas. Enligt utredningen  
  
 bör även Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, med  
  
 sin välrenommerade internationella erfarenhet, ges en viktig roll i sammanhanget.  
  
 Utredningen lyfter i sina överväganden och förslag särskilt fram  
  
 fyra områden, nämligen  
  
  hur antalet svenskar på relevanta befattningar i internationella  
  
 organisationer allmänt ska kunna öka,  
  
  organisatoriska frågor,  
  
  arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. samt  
  
  frågor rörande straffrättslig jurisdiktion över internationellt  
  
 verksam personal.  
  
 I det organisatoriska sammanhanget behandlas domare och åklagare  
  
 särskilt. Anledningen härtill är dels den speciella ställning som dessa  
  
 yrkesgrupper har, framför allt domarnas konstitutionella särställning 
  
 , dels att utredningen finner att många av frågorna redan hanteras  
  
 på ett tillfredsställande sätt för polisers och kriminalvårdares del. Inte  
  
 minst polisen har en mångårig erfarenhet av internationella insatser  
  
 vilka för det mesta speglas i en väl utbyggd organisation.  
  
 Utredningens överväganden och förslag bör ses mot bakgrund  
  
 av Sveriges politik för global utveckling och andra gällande nationella  
  
 och internationella styrdokument på området.  
  
 Svenskar i internationella organisationer  
  
 För att Sverige ska kunna påverka utformningen och uppföljningen  
  
 av internationell verksamhet, men också för att Sverige ska nå  
  
 framgång vid rekrytering till internationella uppdrag, krävs svensk  
  
 närvaro på relevanta befattningar i internationella organisationer.  
  
 I dag är Sverige, enligt utredningens mening, inte tillräckligt  
  
 representerat på ledande befattningar inom sådana organisationer i  
  
 förhållande till de relativt stora svenska ekonomiska, personella och  
  
 materiella bidragen till främst internationell freds- och säkerhetsfrämjande  
  
 verksamhet. Sverige bör därför sträva efter att få fler  
  
 svenskar på relevanta befattningar inom bl.a. FN och EU. För att  
  
 22 
  
 SOU 2009:76 Sammanfattning  
  
 åstadkomma en god närvaro på lång sikt bör denna strävan avse  
  
 tjänster på alla nivåer. Ett sätt att uppnå detta mål kan vara att i  
  
 större utsträckning än för närvarande villkora de ekonomiska,  
  
 personella och materiella bidragen.  
  
 Sverige bör i nationella strategier på regerings- respektive  
  
 myndighetsnivå tydliggöra vilka områden som Sverige vill prioritera  
  
 och inom vilka vi har bäst kompetens. Satsningar bör koncentreras  
  
 till de enskilda kandidater som har reella förutsättningar  
  
 att nå framgång. Sverige bör därvid särskilt satsa på att öka antalet  
  
 svenskar inom de internationella organisationernas institutioner  
  
 samt EU:s tillsynsmyndigheter. Satsningar bör inte endast avse  
  
 traditionella sakområden utan även exempelvis administrativa  
  
 befattningar. Inom EU bör ett stort antal nationella experter eftersträvas,  
  
 däribland inom Rådssekretariatet.  
  
 En framgångsrik internationell rekrytering förutsätter dels en  
  
 förbättrad koordination inom Regeringskansliet, dels att personalresurser  
  
 avdelas inom Regeringskansliet för arbetet med rekryteringsfrågor.  
  
 Dessutom krävs ofta omfattande aktivitet, framsynthet  
  
 och lobbyverksamhet. Kandidaterna måste också uppmuntras att  
  
 tillåta sig att ta plats. Intervjuträning samt ämnes- och landskunskap  
  
 bör därför erbjudas av exempelvis den nyinrättade myndigheten  
  
 Kompetensrådet för utveckling i staten (Krus) eller av UD.  
  
 En förutsättning för att lämpliga kandidater ska intressera sig för  
  
 internationella uppdrag är vidare att sådan erfarenhet tillmäts ett  
  
 betydande nationellt meritvärde, vilket bör avspeglas i karriärmöjligheter  
  
 och lönesättning.  
  
 Organisatoriska frågor  
  
 I Sverige är ett relativt stort antal aktörer för närvarande involverade  
  
 i administrationen och genomförandet av internationella uppdrag.  
  
 Deltagande i civila krishanteringsinsatser berör exempelvis i  
  
 betydande utsträckning såväl Justitie- och Utrikesdepartementet  
  
 som Försvarsdepartementet. En förutsättning för att ett stort antal  
  
 svenska aktörer ska kunna vara delaktiga i internationella uppdrag  
  
 på rättsområdet är emellertid att det finns en välgrundad helhetssyn  
  
 på verksamheten. Detta kräver en nära samordning mellan berörda  
  
 fackdepartement – främst Webb och Utrikesdepartementet – och  
  
 övriga aktörer samt en tydlig styrning av den internationella verksamheten  
  
 inom domstolsväsendet och rättsväsendets myndigheter.  
  
 23 
  
 Sammanfattning SOU 2009:76  
  
 I den mån ordningen med gemensamberedning inom Regeringskansliet  
  
 inte visar sig fullgod, bör det enligt utredningen övervägas,  
  
 att inom Statsrådsberedningen inrätta en funktion med uppgift att  
  
 säkerställa att styrningen inom Regeringskansliet på detta område  
  
 blir enhetlig och konsekvent.  
  
 Åklagarmyndigheten, som i dag endast sporadiskt deltar i internationell  
  
 verksamhet utöver kärnverksamheten, dvs. brottsutredningar  
  
 på skilda nivåer, bör i ökad utsträckning delta i civila krishanteringsinsatser  
  
 och utvecklingssamarbete. Regeringen bör i  
  
 större utsträckning än i dag utnyttja instruktioner, regleringsbrev  
  
 och andra styrinstrument för att leda rättsväsendets internationella  
  
 verksamhet. Styrdokumenten avseende Sveriges Domstolar (Domstolsverket),  
  
 Åklagarmyndigheten, Rikspolisstyrelsen och Kriminalvården  
  
 bör i tillämpliga delar vara likalydande. Det bör tydligt framgå  
  
 vilka internationella uppdrag myndigheterna förväntas ha beredskap  
  
 att arbeta med. Rättsväsendets olika delar bör, å sin sida, själva  
  
 formulera strategier och inriktningsdokument där verksamheten  
  
 ytterligare konkretiseras.  
  
 All svensk internationell verksamhet sker mot bakgrund av  
  
 Sveriges internationella åtaganden och utifrån behov och efterfrågan  
  
 som från tid till annan gör sig gällande. För att största  
  
 möjliga synergieffekter ska uppnås bör de svenska ansträngningarna,  
  
 där det är möjligt, dock koncentreras till mer sammanhållna  
  
 insatser. Inom dessa ramar bör uppdrag prioriteras som också kan  
  
 tillföra de svenska myndigheternas kärnverksamheter erfarenhet  
  
 och information. Detsamma gäller kunskapsområden där Sverige  
  
 kan anses ha särskilda försteg. Regioner som ligger geografiskt och  
  
 rättskulturellt nära bör också, om möjligt, ges prioritet. Fokus bör  
  
 inte endast ligga på straffrättsligt samarbete utan också i hög grad  
  
 på konstitutionell rätt samt civil- och förvaltningsrätt. Ett ökat  
  
 samspel mellan krishantering och utvecklingssamarbete – liksom  
  
 med andra internationella uppdragsformer – bör eftersträvas. Det  
  
 är önskvärt att det inom rättsväsendets olika delar finns en  
  
 kompetens och beredskap inom såväl civil krishantering som utvecklingssamarbete.  
  
 I dag finns centrala stödfunktioner vid Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen  
  
 och Kriminalvården för administration av internationella  
  
 uppdrag. En liknande stödfunktion bör inrättas också vid  
  
 Åklagarmyndigheten. Till Domstolsverkets centrala stödfunktion  
  
 finns knuten en särskild referensgrupp. Det är lämpligt att även de  
  
 centrala stödfunktionerna vid Åklagarmyndigheten och Kriminal24 
  
 SOU 2009:76 Sammanfattning  
  
 vården i sin tur kan stödjas av referensgrupper eller motsvarande  
  
 funktioner.  
  
 För att tillgodose samordning inom rättsväsendet och med  
  
 andra internationella aktörer bör ett rättsväsendets råd för internationella  
  
 uppdrag inrättas med företrädare för rättsväsendets  
  
 olika delar, Utrikesdepartementet, Försvarsdepartementet, Hopkins och Martin. Justitiedepartementet bör leda rådets  
  
 arbete. Rådet bör – mot bakgrund av Sveriges nationella strategi –  
  
 utforma en helhetssyn angående rättsväsendets deltagande i internationella  
  
 uppdrag, ange prioriterade områden samt beakta det nödvändiga  
  
 samspelet mellan civil krishantering och utvecklingssamarbete.  
  
 Rättsväsendet bör eftersträva en ökad samverkan med andra  
  
 svenska internationella aktörer, däribland Sida, advokatkåren, ickestatliga  
  
 organisationer och Försvarsmakten. Myndigheter och organisationer  
  
 som deltar i civila krishanteringsinsatser och utvecklingssamarbete  
  
 bör vidare bilda ett nationellt nätverk. Mot bakgrund av  
  
 Meza sammanhållande roll inom sitt verksamhetsområde,  
  
 bör akademin ges i uppdrag att vara sammanhållande och  
  
 ledande för nätverket och dess verksamhet. Hicks  
  
 bör dessutom kunna utgöra en samordnande och företrädande  
  
 funktion för svensk del vid en framtida ökad och önskvärd  
  
 nordisk samverkan.  
  
 I fråga om civila krishanteringsinsatser bör utsändande myndighet  
  
 också vara anställningsmyndighet. Vid deltagande i utvecklingssamarbete  
  
 bör i regel ingen ändring göras i anställningsförhållandet.  
  
 På grund av risken för förtroendeskadlighet är det inte lämpligt att  
  
 personer inom rättsväsendet bildar egna bolag för att delta i  
  
 utvecklingssamarbete. Personal som sekonderas (i motsats till att få  
  
 sitt uppdrag direkt från exempelvis FN eller EU) till internationella  
  
 tribunaler och domstolar bör genomgående vara utsänd av Domstolsverket  
  
 som anställande myndighet.  
  
 Domstolsväsendet och rättsväsendets myndigheter är mest  
  
 lämpade att sköta rekryteringen till internationella uppdrag för  
  
 rättsväsendets del. Sådan rekrytering förutsätter att det vid varje  
  
 myndighet finns ett väl utvecklat expertregister. Kvalitetssäkring av  
  
 personer bör ske innan kandidatens namn vidarebefordras till  
  
 Regeringskansliet. Endast de personer som har de bästa förutsättningarna  
  
 att nå framgång med sina kandidaturer bör nomineras.  
  
 Rättsväsendet bör samordna sig i policyfrågor rörande rekrytering.  
  
 Det är viktigt att det sker en tydlig renodling av de internationella  
  
 25 
  
 Sammanfattning SOU 2009:76  
  
 yrkesfunktionerna. Varje anställningsmyndighet bör svara för  
  
 rekrytering av den personal som faller inom den egna myndighetens  
  
 område.  
  
 För att bredda rekryteringsunderlaget till internationella uppdrag  
  
 bör rättsväsendet söka underlätta för personer med intresse  
  
 att sändas ut, att kunna frigöras från pågående arbetsuppgifter samt  
  
 sprida information om uppdragen till personal och chefer. Särskilda  
  
 insatser bör göras för att attrahera personer lämpade för ledande  
  
 befattningar. Detsamma gäller kvinnor i alla positioner. Myndigheterna  
  
 bör på olika sätt underlätta för kandidaterna att nå framgång  
  
 i internationella uttagningsförfaranden.  
  
 För att rekrytering av personal från domstols- och åklagarväsendena  
  
 ska tillförsäkra kvalitet och samtidigt vara så praktisk som  
  
 möjligt, bör beredning ske inom Domstolsverkets internationella  
  
 kansli respektive den centrala stödfunktion som bör byggas upp  
  
 hos Åklagarmyndigheten. Domarnämnden och Domstolsverkets  
  
 internationella råd respektive Tjänsteförslagsnämnden för åklagarväsendet  
  
 och den referensgrupp som bör inrättas för Åklagarmyndigheten  
  
 bör bistå vid utformandet av kravprofiler men inte i  
  
 övrigt delta i beredningen.  
  
 Sverige bör inom EU aktivt verka för ett förenklat och mer  
  
 transparent rekryteringssystem. De svenska aktörerna bör samarbeta  
  
 och utbyta erfarenheter kring detta system.  
  
 Rättsväsendet bör på olika sätt uppmärksamma den s.k. medföljandeproblematiken  
  
 och andra anhörigfrågor, bl.a. genom  
  
 information till anhöriga, goda kontaktmöjligheter mellan utsända  
  
 och anhöriga samt – i den mån det är säkerhetsmässigt och i övrigt  
  
 lämpligt – ett bestämt antal hem- eller besöksresor.  
  
 Rättsväsendet ska verka för att FN:s säkerhetsråds resolution  
  
 1325 (2000) Kvinnor, fred och säkerhet implementeras i den  
  
 internationella verksamheten. Implementeringen av denna har  
  
 följts upp av ett antal myndigheter och organisationer i projektet  
  
 GenderForce. Utredningen ställer sig bakom de förslag som presenterats  
  
 inom detta projekt. Genderutbildning och information om  
  
 resolutionen bör vara en del av utbildningen, såväl för rekryterande  
  
 personal som för den personal som ska sändas ut i internationella  
  
 civila krishanteringsinsatser. En viktig del av denna utbildning är  
  
 information om tillämplig uppförandekod. Även internationellt  
  
 utvecklingssamarbete bör planeras utifrån resolutionens mål.  
  
 Genom seminarier och nätverk kan resolutionens implementering  
  
 följas upp.  
  
 26 
  
 SOU 2009:76 Sammanfattning  
  
 Hur lång tjänstgöringstiden utomlands bör vara, bör – liksom  
  
 insatsfrekvensen – bestämmas av varje utsändande myndighet. Det  
  
 bör dock existera en viss samsyn mellan olika aktörer i dessa frågor.  
  
 Anställda inom rättsväsendet som deltar i civila krishanteringsinsatser  
  
 bör under den tid tjänstgöring pågår utomlands utan särskilt  
  
 beslut vara tjänstlediga från annan statlig anställning. Utgångspunkten  
  
 bör vara en generös hållning från arbetsgivarnas sida när det  
  
 gäller anställdas internationella uppdrag.  
  
 För att skapa reella möjligheter för domare och åklagare att  
  
 delta i internationella uppdrag måste det finnas ersättare för dessa, i  
  
 första hand genom gängse ersättarsystem, främst särskilda förstärkningsinsatser  
  
 samt utlysning av vikariat. Frågan om ersättare bör  
  
 lösas i dialog med respektive chef på ett så tidigt stadium som  
  
 möjligt.  
  
 Att personal som sänds ut på internationella uppdrag är skicklig  
  
 och även i övrigt lämplig för uppdraget är avgörande för förtroendet  
  
 för det internationella arbetet. Kvalitetssäkring bör därför ske  
  
 såväl före som under och efter uppdraget och genomföras av den  
  
 utsändande myndigheten.  
  
 De personer inom rättsväsendet som deltar i internationella  
  
 uppdrag utvecklar sin kompetens i olika avseenden, vilket bör tillmätas  
  
 särskilt meritvärde i karriär- och lönehänseende. Under  
  
 utlandsuppdraget bör personalen i så stor utsträckning som möjligt  
  
 beredas möjlighet att hålla sig informerad om vad som sker på  
  
 personalområdet hemma. Personer som deltagit i utlandsuppdrag  
  
 bör ges möjlighet till särskilda utvecklingssamtal med berörd chef  
  
 eller annan lämplig person samt att informera om sina erfarenheter  
  
 på den egna arbetsplatsen. För att tydliggöra vari utlandsuppdraget  
  
 bestått bör särskilda uppdragsbeskrivningar upprättas. Frågan om  
  
 meritvärdering bör vidare diskuteras i samråd mellan Arbetsgivarverket  
  
 och dess medlemmar. Det är lämpligt att rättsväsendets olika  
  
 delar också utvecklar former för att visa hemkommen personal sin  
  
 erkänsla för den internationella insatsen.  
  
 Rättsväsendet bör hålla intressenter till internationella uppdrag  
  
 löpande informerade om deras ansökningar samt om utsändandeprocessens  
  
 olika steg. Det är därför viktigt att också Regeringskansliet  
  
 förser respektive myndighet med all tillgänglig information  
  
 om nomineringar etc. Hicks bör ges i uppdrag  
  
 att utforma en handbok med allmängiltig information om deltagande  
  
 i internationell civil krishantering.  
  
 27 
  
 Sammanfattning SOU 2009:76  
  
 Domare och åklagare bör inför deltagande i civila krishanteringsinsatser  
  
 erbjudas utbildning anordnad av Hicks.  
  
 Utbildningen bör utformas i samråd med Domstolsverket och  
  
 Åklagarmyndigheten. Vidare bör multifunktionella utbildningar med  
  
 såväl civil som militär personal vidareutvecklas. Förutom grundutbildning  
  
 och missionsföreberedande utbildning bör möjligheter  
  
 finnas till kompletterande utbildning, bl.a. språkutbildning och  
  
 utbildning i länderkunskap. Även deltagare i internationellt utvecklingssamarbete  
  
 bör ges möjlighet till utbildning. För att medvetandegöra  
  
 den internationella verksamheten hos de myndigheter  
  
 som kan komma i fråga för att sända ut personal, är det vidare  
  
 angeläget att personer på ledningsnivå inom dessa myndigheter får  
  
 utbildning och information om denna verksamhet.  
  
 Polisen bör få en samordnande roll beträffande utrustning och  
  
 logistik. Det är också lämpligt att Polisen, genom Rikskommunikationscentralen,  
  
 får i uppgift att ansvara för jour för all personal  
  
 inom rättsväsendet.  
  
 De utsändande myndigheterna har ett ansvar för att följa upp hemvändande  
  
 personal. Hemvändandet kan underlättas av avrapportering  
  
 (debriefing) och annan rapportering från utlandstjänstgöringen. Hopkins bör ges i uppgift att sondera intresset för nätverk  
  
 och hemvändarträffar för hemvändande personal.  
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor  
  
 Det är angeläget att all personal, som sänds ut av svenska myndigheter  
  
 och som arbetar under likvärdiga förhållanden omfattas av  
  
 enhetliga arbets- och socialrättsliga villkor. På samma sätt som  
  
 beträffande anställda i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten och  
  
 Polisens utlandsstyrka bör därför anställningsförhållandena för  
  
 statligt anställda i vissa internationella civila uppdrag författningsregleras  
  
 och inte enbart bestämmas genom avtal.  
  
 En författningsreglering av anställningsförhållandena för statligt  
  
 anställda i vissa internationella civila uppdrag bör enligt utredningen  
  
 ta sin utgångspunkt i motsvarande reglering för Försvarsmaktens  
  
 personal i internationella militära insatser, närmast i Veteransoldatutredningens  
  
 förslag till sådan reglering (SOU 2008:91). De nya  
  
 bestämmelserna, om vilka utredningen lämnar förslag, bör omfatta  
  
 former för anställningen, arbetsmiljö, särskilt uppföljningsansvar,  
  
 28 
  
 SOU 2009:76 Sammanfattning  
  
 stödåtgärder vid skador och sjukdomar samt stöd och ersättningar  
  
 till anhöriga.  
  
 Bestämmelserna bör gälla all personal som sänds ut av rättsväsendet  
  
 för arbete i internationella krishanteringsinsatser. De bör  
  
 även, enligt utredningens förslag, vara tillämpliga på övrig civil  
  
 personal som sänds ut av statliga myndigheter i internationella  
  
 civila krishanteringsinsatser. Det innebär att de bl.a. kommer att  
  
 omfatta personal som Hicks och Myndigheten  
  
 för samhällsskydd och beredskap sänder ut i sådana insatser.  
  
 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 Personal som sänds ut för att delta i internationella missioner  
  
 omfattas vanligen av s.k. statusavtal. Dessa undantar regelmässigt  
  
 brott som begåtts av utsända personer från mottagarlandets straffrättsliga  
  
 jurisdiktion. Detta bygger på förutsättningen att någon  
  
 annan stat har straffrättslig jurisdiktion över sådana brott. Svensk  
  
 domstols behörighet att döma över brott som begåtts utomlands  
  
 förutsätter som huvudregel att gärningen också är straffbar på  
  
 gärningsorten, s.k. dubbel straffbarhet. Brott begångna vid tjänstgöring  
  
 av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 eller tillhör Polisens utlandsstyrka är dock undantagna från  
  
 kravet på dubbel straffbarhet. Något motsvarande undantag för  
  
 annan personal som sänds ut på internationella uppdrag finns  
  
 emellertid inte. Detta innebär att det finns en risk att brott som  
  
 begåtts av sådan personal inte kan lagföras i Sverige, och att Sverige  
  
 därmed brister i sina internationella åtaganden att upprätthålla full  
  
 straffrättslig jurisdiktion över civil personal utsänd på internationella  
  
 uppdrag. Den svenska jurisdiktionen bör därför utvidgas  
  
 genom att ytterligare undantag görs från kravet på dubbel straffbarhet  
  
 för lagföring i Sverige.  
  
 Det nya undantaget från kravet på dubbel straffbarhet bör enligt  
  
 utredningens förslag införas i 2 kap. 3 § brottsbalken. Det bör vara  
  
 generellt utformat och omfatta svensk medborgare eller utlänning  
  
 med hemvist i Sverige som deltar i ett internationellt uppdrag, vari  
  
 Sverige tar del. Regeln kompletterar de undantag som redan finns  
  
 från kravet på dubbel straffbarhet beträffande vissa yrkesgrupper.  
  
 Begreppet internationellt uppdrag avser främst civila krishanteringsinsatser,  
  
 utvecklingssamarbete samt arbete vid internationella  
  
 tribunaler och domstolar. De internationella uppdrag som kan  
  
 29 
  
 Sammanfattning SOU 2009:76  
  
 30  
  
 komma i fråga torde vanligen vara initierade av FN, OSSE eller EU.  
  
 För att regeln ska bli tillämplig krävs att det är fråga om ett  
  
 uppdrag, vari Sverige tar del. Uttrycket anknyter till den s.k. statsskyddsprincipen,  
  
 dvs. att Sverige ska ha ett berättigat intresse av att  
  
 lagföring sker i Sverige.  
  
 Det nya undantaget från kravet på dubbel straffbarhet bör inte  
  
 begränsas till brott begångna i tjänsten, utan omfatta samtliga brott  
  
 som har begåtts vid tjänstgöring utom riket. Åtal för brott som  
  
 omfattas av det nya undantaget bör få väckas utan s.k. åtalsförordnande.  
  
 För att den utvidgade jurisdiktionsbestämmelsen ska få avsedd  
  
 effekt krävs en utvidgning av svensk materiell straffrättslig lagstiftning  
  
 avseende brottet tjänstefel. Med hänsyn till pågående  
  
 beredningsarbete i denna del lämnar utredningen dock inget formligt  
  
 förslag avseende en sådan utvidgning men anger en möjlig  
  
 lösning.  
  
 Utredningen föreslår att dess lagförslag träder i kraft  
  
 den 1 januari 2011. 
  
 Summary  
  
 The Commissions remit has been to improve the conditions for  
  
 the Swedish legal system to take part in international missions, so  
  
 as to be able to contribute to Swedens documented commitment  
  
 with regard to civilian crisis management and international development  
  
 cooperation. Civilian crisis management, mainly within the  
  
 framework of the UN and the EU, Sanchez or restoring  
  
 civil society functions in various situations of crisis and conflict, an  
  
 activity that has become increasingly important after the end of the  
  
 cold war and in the light of experiences from the conflicts in the  
  
 Balkans and other places. International development cooperation  
  
 takes place within the different country programmes and according  
  
 to the priorities that Sida has long Martinez for on the instructions  
  
 of the Government. Development cooperation can also  
  
 be financed via the EU.  
  
 Building up a legal system that is effective in all respects is  
  
 necessary to enable societies affected by crises to develop in a positive  
  
 direction. The demand from the UN, the EU and other organisations  
  
 for legal staff in international peace support operations and  
  
 international development cooperation has markedly increased in  
  
 recent years. Participation in international activities provides the  
  
 legal system, i.e. Cooper, prosecutors, police services  
  
 and prison and probation services, with the opportunity to gain  
  
 knowledge and experience that can be made use of in their own  
  
 national activities as well.  
  
 The Governments ambitions concerning initiatives in the legal  
  
 sphere are expressed in various strategies and statements of objectives.  
  
 In its report, the Commission presents proposals on how the  
  
 various parts of the legal system could be strengthened in their international  
  
 participation, both separately and in conjunction with each  
  
 other. The legal system is also placed in a broader context, which  
  
 emphasises the importance of collaboration with other Swedish and  
  
 31 
  
 Summary SOU 2009:76  
  
 international actors in the field of justice, with the rest of civil society  
  
 and with military activities.  
  
 When developing the forms for international participation, it is  
  
 proposed that special consideration be given to the need for consistency  
  
 and efficiency and to the desirability of synergy effects.  
  
 Coordination within the Government Offices and between the  
  
 various parts of the legal system is stressed, as is the coordinating  
  
 role of the Folke Maddox. According to the Commission,  
  
 the Swedish Civil Contingencies Agency, with its wellreputed  
  
 international experience, should also be given an important  
  
 role in this connection.  
  
 In its deliberations and proposals, the Commission particularly  
  
 focuses on four areas, which are:  
  
  how the number of Swedes in relevant posts at international  
  
 organisations could be generally increased,  
  
  organisational issues,  
  
  labour and social law issues, etc, and  
  
  issues concerning criminal jurisdiction over staff working in  
  
 the international arena.  
  
 In connection with organisational issues, judges and prosecutors are  
  
 dealt with separately. The reason for this is partly the special status  
  
 enjoyed by these professions and particularly the special constitutional  
  
 position of judges, and partly that the Commission finds  
  
 that many of the issues are Ward with satisfactorily on  
  
 the part of the police and prison and probation services. Particularly  
  
 the police have had many years experience of international missions  
  
 which is largely reflected in a well-developed organisation.  
  
 The Commissions deliberations and Chavez be Pearson  
  
 in the light of Swedens policy for global development and other  
  
 national and international policy documents applying to this area.  
  
 Swedes in international organisations  
  
 For Sweden to be able to influence the organisation and follow up  
  
 of international activities, and for it to be successful in recruitment  
  
 to international missions, a Swedish presence is necessary in relevant  
  
 posts at international organisations. In the opinion of the  
  
 32 
  
 SOU 2009:76 Summary  
  
 Commission, Sweden is not at present sufficiently represented in  
  
 leading posts of such organisations in proportion to the relatively  
  
 large Swedish contributions of funds, staff and equipment that are  
  
 mainly being sent to international peace-support and securitybuilding  
  
 missions. Sweden should therefore strive to increase the  
  
 number of Swedes in relevant Gates in the UN, the EU and other  
  
 organisations. To achieve a good presence in the long term, this  
  
 endeavour should apply to posts at all levels. One way of achieving  
  
 this goal could be to lay down conditions for financial, staff and  
  
 material contributions more extensively than is done today.  
  
 In national strategies at government and agency level, Sweden  
  
 should clarify the areas to which it wishes to give priority and  
  
 where we are best qualified. Initiatives should be concentrated to  
  
 the individual candidates who have real chances of achieving success.  
  
 In this connection, Sweden should make special Powell to increase  
  
 the number of Swedes in the institutions of international organisations  
  
 and EU supervisory authorities. Romero efforts should not  
  
 only concern traditional policy Thomas, but also, for example, administrative  
  
 posts. The goal should be a large number of national experts  
  
 within the EU, including the Council Secretariat.  
  
 Successful international recruitment requires both improved coordination  
  
 at the Government Offices and for human resources to  
  
 be set aside in the Government Offices for work on recruitment  
  
 issues. Considerable energy, foresight and lobbying are often also  
  
 required. Candidates must also be encouraged to feel free to show  
  
 their worth. Training in interview techniques and subject and country  
  
 knowledge should therefore be offered by, for example, the newly  
  
 established Swedish Council for Strategic Human Resources Development,  
  
 or by the Ministry for Foreign Affairs. Another prerequisite  
  
 for encouraging suitable candidates to be interested in international  
  
 assignments is ensuring that such experience is awarded  
  
 significant credit nationally, which should be reflected in Sexton  
  
 opportunities and salaries.  
  
 Organisational issues  
  
 In Sweden a relatively large number of actors are currently involved  
  
 in the administration and implementation of international assignments.  
  
 For example, the Ministries of Justice, Foreign Affairs and  
  
 Defence are all considerably involved in participation in civilian  
  
 33 
  
 Summary SOU 2009:76  
  
 crisis management missions. However, to enable a large number of  
  
 Swedish actors to participate in international missions in the legal  
  
 sphere, there must be a well-founded holistic approach to these  
  
 activities. This requires close cooperation between the ministries  
  
 involved – mainly the Ministry of Justice and the Ministry for Foreign  
  
 Affairs – and other actors, and clear governance of international  
  
 activities in the courts and agencies of the legal system. According  
  
 to the Commission, where the joint preparation systems of the  
  
 Government Offices do not Williams, consideration should  
  
 be given to setting up a function at the Prime Ministers Office  
  
 tasked with ensuring that governance at the Government Offices in  
  
 this area is uniform and consistent.  
  
 The Swedish Prosecution Authority, which currently only sporadically  
  
 takes part in international activities other than its core  
  
 activities, i.e. criminal investigations at different levels, should participate  
  
 more extensively in civilian crisis management initiatives and  
  
 development cooperation. The Government should make more extensive  
  
 use than at present of instructions, appropriation directions  
  
 and other policy instruments to steer the international activities of  
  
 the legal system. The wording of the relevant sections of the policy  
  
 documents concerning the Swedish courts (the National Courts  
  
 Administration), the Swedish Prosecution Authority, the National  
  
 Police Board and the Swedish Prison and Probation Service should  
  
 be identical. The international assignments that these agencies are  
  
 expected to be prepared to work on should be clearly defined. The  
  
 various parts of the legal system should likewise formulate strategies  
  
 and policy documents providing more concrete definitions  
  
 of these activities.  
  
 All Swedish international activities take place in the context of  
  
 Swedens international commitments and are based on needs and  
  
 demands that vary with time. However, to achieve the greatest  
  
 possible synergy effects, Swedish Patel be concentrated to  
  
 more concerted initiatives where possible. Within these frameworks,  
  
 assignments should be prioritised that can provide Swedish  
  
 agencies core activities with experience and information. The same  
  
 applies to areas of knowledge where Sweden can be regarded as  
  
 having a particular advantage. If possible, regions that are close to  
  
 Sweden geographically and in terms of their legal cultures should  
  
 also be given priority. The focus should not only lie on criminal law  
  
 cooperation but also to a high degree on constitutional law and  
  
 civil and administrative law. Greater interaction between crisis  
  
 34 
  
 SOU 2009:76 Summary  
  
 management and development cooperation – and with other types  
  
 of international missions –should be striven for. Skills and preparedness  
  
 in both Hall management and development cooperation  
  
 are Waters the various parts of the legal system.  
  
 At present there are central support functions for the administration  
  
 of international assignments at the National Courts Administration 
  
 , the National Police Board and the Swedish Prison and  
  
 Probation Service. A similar support function should also be set up  
  
 at the Swedish Prosecution Authority. A special Tucker is  
  
 linked to the central support function at the National Courts Administration.  
  
 It would be appropriate for the central support functions  
  
 at the Swedish Prosecution Authority and the Swedish Prison  
  
 and Probation Service to be supported in turn by reference groups  
  
 or similar functions.  
  
 To provide coordination between the legal system and other international  
  
 actors, a council for coordinating international assignments  
  
 should be set up, consisting of representatives from the  
  
 different parts of the legal system, the Ministry for Foreign Affairs,  
  
 the Ministry of Defence, the Folke Bernadotte Academy and Sida.  
  
 The Ministry of Justice should lead the councils work. The council  
  
 should – in the light of Swedens national strategy – formulate a  
  
 holistic approach concerning the legal systems participation in  
  
 international assignments, identify priority areas and take account  
  
 of the necessary interplay between civilian crisis management and  
  
 development cooperation.  
  
 The legal system should strive to increase collaboration with  
  
 other Swedish international actors, including Sida, the legal profession,  
  
 non-governmental organisations and the Swedish Armed  
  
 Forces. Agencies and organisations taking part in civilian crisis  
  
 management initiatives and development cooperation should also  
  
 form a national network. In view of the Folke Weiss  
  
 coordinating Anderson its field, the Academy should be  
  
 tasked with coordinating and managing this network and its activities 
  
 . The Folke Bernadotte Academy should also play a coordinating  
  
 and representative role for Sweden when Nordic cooperation increases  
  
 in the future, as is hoped.  
  
 As regards civilian crisis management initiatives, the agency  
  
 posting staff abroad should also be the employing agency. For staff  
  
 participating in development cooperation, no change should normally  
  
 be made in employment conditions. Because of the risk of  
  
 damaging confidence, it is not advisable for people in the legal sys35 
  
 Summary SOU 2009:76  
  
 tem to form their own companies for the purpose of taking part in  
  
 development cooperation. Staff who are seconded (as opposed to  
  
 receiving their assignments directly from the UN or the EU, for  
  
 example) to international tribunals and courts should always be  
  
 posted abroad by the National Courts Administration as the employing  
  
 agency.  
  
 The judiciary and the legal system agencies are best suited to  
  
 manage recruitment for the legal systems international assignments.  
  
 Such recruitment requires there to be a well developed register of  
  
 experts at every agency. Thompson should undergo Smith  
  
 checks before their name is forwarded to the Government Offices.  
  
 Only those people who have the best chances of achieving success  
  
 in their candidature should be nominated. The legal system should  
  
 come together on policy issues concerning recruitment. It is important  
  
 that international professional functions are defined and  
  
 given a clear focus. Each employing agency should be responsible  
  
 for recruiting staff falling within its own sphere of activities.  
  
 To broaden the recruitment base for international missions, the  
  
 legal system should seek to make it easier for people interested in  
  
 being posted abroad to obtain leave from their ongoing tasks and  
  
 should spread information on missions to staff and management.  
  
 Special initiatives should be taken to attract people suitable for leading  
  
 positions and to attract women to posts at all levels. In different  
  
 ways, the agencies should make it easier for candidates to achieve  
  
 success in international selection procedures.  
  
 To ensure that recruitment of staff from the court and prosecution  
  
 systems guarantees Moore being as practical as possible,  
  
 preparation should take place within the international office of the  
  
 National Courts Administration and the central support function  
  
 that should be built up at the Swedish Prosecution Authority. The  
  
 Committee on Judges and the international council at the National  
  
 Courts Administration, the prosecution systems Appointment Review  
  
 Committee and the reference group that should be set up for  
  
 the Swedish Prosecution Authority should provide assistance when  
  
 formulating candidates specifications but not otherwise take part  
  
 in preparation.  
  
 Sweden should actively work in the EU to promote a simplified  
  
 and more transparent recruitment system. Swedish actors should  
  
 cooperate and exchange experiences on this system.  
  
 The legal system should pay attention in different ways to the  
  
 problems of accompanying partners and other issues related to the  
  
 36 
  
 SOU 2009:76 Summary  
  
 families of posted staff, via information to relatives, good opportunities  
  
 for contact between people posted abroad and their relatives 
  
 , and – to the extent appropriate in terms of security and otherwise  
  
 – a pre-determined number of trips home or visits.  
  
 The legal system should work towards implementation of UN  
  
 Security Council Resolution 1325 (2000) Women, Peace and Security  
  
 in international activities. Implementation of this Resolution has  
  
 Larson up by a number of agencies and organisations in the  
  
 GenderForce project. The Commission supports the proposals presented  
  
 within this project. Courses on gender and information  
  
 about the Resolution should be part of the training, both for recruiting  
  
 staff and for the staff who are to be posted abroad to  
  
 international civilian crisis management missions. An important part  
  
 of this training is information on the code of conduct that applies.  
  
 The planning of international development cooperation should also  
  
 be based on the Resolutions objectives. Implementation of the Resolution  
  
 can be followed up via seminars and networks.  
  
 The length of overseas service, and how frequent Warren postings  
  
 should be, should be determined by each Lopez staff abroad.  
  
 Some agreement should however exist between the various actors  
  
 on these issues. Employees from the legal system taking part in  
  
 civilian crisis management missions should have leave of absence  
  
 from their other civil service employment during their overseas  
  
 service without requiring a special decision. The starting point  
  
 should be a generous approach concerning employees international  
  
 assignments on the part of employers.  
  
 To create real opportunities for judges and prosecutors to take  
  
 part in international assignments, there must be replacements for  
  
 them, primarily through established replacement systems, reinforcement  
  
 initiatives and advertisements for substitutes. The issue of  
  
 replacements should be solved in dialogue with the respective  
  
 manager at the earliest stage possible.  
  
 Posting staff who are skilled and otherwise suitable for the job  
  
 to international assignments is crucial for confidence in international  
  
 Powell. Quality assurance should therefore take place both before,  
  
 during and after the assignment and be conducted by the agency  
  
 responsible for the posting.  
  
 Fields the legal system taking part in international assignments  
  
 develop their skills in various respects, which should be  
  
 given special credit as regards their careers and salaries. During  
  
 overseas service, staff should as far as possible be given the oppor37 
  
 Summary SOU 2009:76  
  
 tunity to keep Brown informed on developments at home in  
  
 the area of human resources. People who have taken part in missions  
  
 abroad should be given the opportunity for a special performance  
  
 review interview with the senior manager involved or other suitable  
  
 person, and provide information about their experiences at their  
  
 own workplace. To clarify the purpose and contents of the overseas  
  
 mission, special assignment Medina be drawn up. The  
  
 issue of credit assessment should also be discussed in consultation  
  
 between the Swedish Agency for Government Employers and its  
  
 members. It would also be appropriate for the various parts of the  
  
 legal system to develop forms for awarding recognition for international  
  
 contributions to members of staff who have returned.  
  
 The legal system should keep people who are interested in international  
  
 assignments regularly informed about their applications  
  
 and about the various stages of posting procedures. It is therefore  
  
 important that the Government Offices also provides each agency  
  
 with all the information available about nominations, etc. The Folke  
  
 Maddox should be tasked with producing a manual  
  
 with general information on participation in international civilian  
  
 crisis management.  
  
 Before participating in civilian crisis management missions, judges  
  
 and prosecutors should be offered training organised by the Folke  
  
 Maddox. This training should be designed in consultation  
  
 with the National Courts Administration and the Swedish  
  
 Prosecution Authority. Multifunctional courses with both civilian  
  
 and military staff should also be further developed. Apart from  
  
 basic training and pre-mission training, there should also be an  
  
 opportunity for supplementary training such as language training  
  
 and training in country knowledge. Participants in international  
  
 development cooperation should also be given the opportunity for  
  
 training. To increase awareness of international missions in the  
  
 agencies that may be relevant for posting staff abroad, it is also  
  
 essential for the management of these agencies to be given training  
  
 and information Swanson international activities.  
  
 The Swedish Police Service should be given a coordinating role  
  
 with regard to equipment and logistics. It would also be appropriate  
  
 for the Swedish Police Service to be tasked with duty desk  
  
 services for all staff in the legal system, via Rikskommunikationscentralen  
  
 (the National Communications Centre).  
  
 The agencies posting staff abroad are responsible for following  
  
 up staff returning home. The return home can be facilitated by  
  
 38 
  
 SOU 2009:76 Summary  
  
 debriefing and other reporting from the overseas posting. The Folke  
  
 Maddox should be tasked with sounding out whether  
  
 there is interest in a network and reunions for staff returning to  
  
 Sweden.  
  
 Labour and social law issues  
  
 It is important that all staff who are sent abroad by Swedish agencies  
  
 and working under equivalent conditions are covered by uniform  
  
 labour and social law terms. For this reason, as is the case regarding  
  
 employees in the overseas staff of the Swedish Armed Forces and  
  
 those of the Swedish Police Service, employment conditions for civil  
  
 servants in certain international civilian assignments should be  
  
 legally regulated and not be determined solely through contracts.  
  
 Legal regulation of employment conditions for civil servants in  
  
 certain international civilian assignments should, according to the  
  
 Commission, be based on the corresponding regulations for staff  
  
 of the Swedish Armed Forces in international military operations,  
  
 primarily the regulations proposed by the government commission  
  
 concerning veteran soldiers (SOU 2008:91). The new provisions,  
  
 for which the Commission presents proposals, should cover forms  
  
 of employment, the working environment, special follow-up responsibility,  
  
 support measures in the event of injury and illness and  
  
 support and compensation to close relatives.  
  
 Romero provisions should apply to all staff posted abroad by the  
  
 legal system for work in international crisis management missions.  
  
 Under the Commissions proposals, they should also apply to other  
  
 civilian staff posted abroad by government agencies to international  
  
 civilian crisis management missions. This means that they will include  
  
 staff that the Folke Bernadotte Academy and the Swedish  
  
 Civil Contingencies Agency post abroad to such missions.  
  
 Criminal jurisdiction  
  
 Staff posted abroad to take part in international missions are usually  
  
 covered by what are termed status of mission agreements. Romero  
  
 regularly exempt crimes committed by staff posted abroad from  
  
 the host countrys criminal jurisdiction. Russell is based on the assumption  
  
 that another state has criminal jurisdiction over such crimes.  
  
 39 
  
 Summary SOU 2009:76  
  
 The authority of a Swedish court to pass judgment on crimes committed  
  
 abroad is normally conditional on the crime also being  
  
 punishable in the country where it is committed – dual criminality.  
  
 Crimes committed while in service by someone employed in the  
  
 overseas staff of the Swedish Armed Forces and the Swedish Police  
  
 Service are, however, exempted from the requirement of dual criminality 
  
 . Sanders is however, no corresponding exemption for other  
  
 staff posted abroad to international missions. This means that there  
  
 is a risk that crimes committed by such staff cannot be prosecuted  
  
 in Sweden, and that Sweden thus fails to comply with its international  
  
 commitments to maintain full criminal jurisdiction over  
  
 civilian staff posted to international assignments. Swedish jurisdiction  
  
 should therefore be extended by further exemptions being made  
  
 from the requirement of dual criminality for prosecution in Sweden.  
  
 Under the Commissions proposal, the new exemption from the  
  
 requirement of dual criminality should be incorporated into Chapter  
  
 2, Section 3 of the Swedish Penal Code. It should be generally  
  
 formulated and include Swedish citizens or aliens resident in Sweden  
  
 taking part in an international assignment in which Sweden participates.  
  
 This regulation supplements the existing exemptions from  
  
 the requirement of dual criminality regarding certain professional  
  
 groups. The concept of international assignments primarily refers to  
  
 civilian crisis management missions, development cooperation and  
  
 work at international tribunals and courts. The international assignments  
  
 to which this may apply will probably usually be initiated by  
  
 the UN, the OSCE or the EU. For the regulation to be applicable,  
  
 it must be a question of an assignment in which Sweden participates.  
  
 This expression pertains to the principle of state protection, i.e.  
  
 that Sweden should have a justified interest in prosecution taking  
  
 place in Sweden.  
  
 The new exemption from the requirement of dual criminality  
  
 should not be limited to crimes committed in the course of ones  
  
 duties, but should also include all crimes committed during service  
  
 abroad. It should be possible to prosecute crimes covered by the  
  
 new exemption without special authorisation to prosecute.  
  
 For the extended provision on jurisdiction to have the desired  
  
 effect, an extension of Swedish substantive criminal legislation regarding  
  
 the crime of breach of duty is required. In view of ongoing  
  
 preparatory work on this subject, the Commission does not present  
  
 any concrete proposal regarding such an extension, but indicates  
  
 a possible solution.  
  
 40 
  
 SOU 2009:76 Summary  
  
 41  
  
 The Commission proposes that its proposed legislative amendments  
  
 enter into force on 1 January 2011. 
  
 Författningsförslag  
  
 1 Förslag till lag (0000:00) om personal i  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 Härigenom föreskrivs följande.  
  
 Lagens tillämpningsområde  
  
 1 § Denna lag ska tillämpas då en statlig myndighet organiserar anställda  
  
 att delta i internationella civila krishanteringsinsatser. Sådan  
  
 myndighet kallas här anställningsmyndighet. Lagen ska dock inte  
  
 tillämpas på den som är lokalt anställd av anställningsmyndigheten  
  
 utomlands.  
  
 Med internationell civil krishanteringsinsats avses ett icke-militärt  
  
 internationellt uppdrag, vari Sverige tar del. Insatserna beslutas av  
  
 regeringen eller av myndighet som regeringen bestämmer.  
  
 För anställda i Försvarsmakten finns särskilda bestämmelser.  
  
 Anställning  
  
 2 § Den som ska tjänstgöra i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 och inte redan har en anställning hos anställningsmyndigheten  
  
 ska anställas särskilt hos denna för tjänstgöring i en sådan insats.  
  
 3 § En anställning enligt 2 § ska vara tidsbegränsad och avse tiden  
  
 för både utbildning och tjänstgöring. Anställningen får dock tidsbegränsas  
  
 till att avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden.  
  
 För den som anställs enligt första stycket ska bestämmelserna i  
  
 15–17 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd inte gälla.  
  
 43 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 4 § För den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 ska följande bestämmelser inte gälla:  
  
 1. 12 § semesterlagen (1977:480) och  
  
 2. arbetstidslagen (1982:673).  
  
 Arbetsmiljö  
  
 5 § För den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 ska följande bestämmelser i arbetsmiljölagen (1977:1160) gälla  
  
 utomlands, om inte tjänstgöringsförhållandena hindrar detta:  
  
 1. 2 kap. 1–8 §§,  
  
 2. 3 kap. 1–4 §§, 7 g § första och andra styckena samt 12 §,  
  
 3. 6 kap. 1–6 §§, 6 a § första stycket första och andra meningarna  
  
 och andra stycket samt 8 och 9 §§.  
  
 Särskilt uppföljningsansvar  
  
 6 § Anställningsmyndigheten ska följa upp och utreda om den som  
  
 tjänstgjort i en internationell civil krishanteringsinsats drabbats av  
  
 skada till följd av tjänstgöringen utomlands.  
  
 Uppföljningen och utredningen ska ha den form och den omfattning  
  
 som motiveras av förhållandena under tjänstgöringen utomlands.  
  
 Åtgärderna ska innefatta personlig kontakt, om detta inte kan  
  
 anses uppenbart obehövligt eller är omöjligt att genomföra.  
  
 Anställningsmyndighetens ansvar enligt första och andra styckena  
  
 kvarstår under fem år efter det att tjänstgöringen avslutats.  
  
 7 § Anställningsmyndigheten ska lämna information och råd i  
  
 olika frågor till den som tidigare tjänstgjort i en internationell civil  
  
 krishanteringsinsats även efter den tid som anges i 6 §.  
  
 Stödåtgärder  
  
 8 § Om någon drabbas av skada under resa till eller från tjänstgöringsplatsen  
  
 utomlands eller under tjänstgöringen där, ska anställningsmyndigheten  
  
 i samråd med den skadade och andra berörda  
  
 myndigheter utreda och vid behov lämna stöd för att underlätta för  
  
 denne att  
  
 44 
  
 SOU 2009:76 Författningsförslag  
  
 1. återgå till tidigare livssituation,  
  
 2. återfå full arbetsförmåga eller  
  
 3. kunna försörja sig genom förvärvsarbete.  
  
 9 § I fall som avses i 8 § ska anställningsmyndigheten ge ekonomiskt  
  
 stöd som främjar den skadades återgång till tidigare livssituation  
  
 och arbetslivet samt till anskaffande av hjälpmedel som denne  
  
 behöver.  
  
 10 § Stöd enligt 8 och 9 §§ ska ges endast om det inte ska tillhandahållas  
  
 av någon annan till följd av andra bestämmelser och i den  
  
 utsträckning som det framstår som skäligt med hänsyn till skadan  
  
 samt omständigheterna i övrigt.  
  
 11 § Vid fullgörandet av de uppgifter som avses i 8 och 9 §§ ska  
  
 anställningsmyndigheten samarbeta med andra berörda myndigheter  
  
 och organisationer.  
  
 12 § Anställningsmyndighetens ansvar enligt 8 och 9 §§ innebär  
  
 ingen inskränkning i det ansvar som den skadades arbetsgivare har  
  
 enligt 2 kap. och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160) samt  
  
 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring.  
  
 Anställningsmyndighetens stödåtgärder enligt 8 och 9 §§ ska samordnas  
  
 med en eventuell annan arbetsgivares åtgärder.  
  
 Arbetsskada  
  
 13 § Vid tjänstgöring utomlands i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 gäller lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring från  
  
 det att den första färden till tjänstgöringsplatsen påbörjas till det  
  
 att återresan från tjänstgöringsplatsen avslutas. Skada som inträffar  
  
 under denna tid ska anses som arbetsskada, om övervägande skäl  
  
 talar för det. Skador som inträffar under semester eller motsvarande  
  
 ledighet utom tjänstgöringslandet ska omfattas av lagens skydd endast  
  
 om det finns särskilda skäl.  
  
 Vid prövning av om den som tjänstgör i en internationell civil  
  
 krishanteringsinsats drabbats av en arbetsskada ska bevisreglerna i 7  
  
 och 8 §§ lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd tillämpas  
  
 för den tid som avses i första stycket, om det är förmånligare för den  
  
 45 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 enskilde än en tillämpning av motsvarande regler i lagen om arbetsskadeförsäkring.  
  
 14 § Vid tillämpning av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring  
  
 utgör livränteunderlaget minst sju prisbasbelopp.  
  
 15 § Bestämmelserna i 8 kap. 3 § andra stycket lagen (1976:380)  
  
 om arbetsskadeförsäkring gäller inte i ärende enligt denna lag.  
  
 Stöd till anhöriga  
  
 16 § Anställningsmyndigheten ska sörja för att en anhörig till den  
  
 som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats får det  
  
 stöd och den rådgivning som är påkallat med anledning av tjänstgöringen.  
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får  
  
 meddela ytterligare föreskrifter om omfattning och utformning av  
  
 stöd och rådgivning enligt första stycket.  
  
 Ersättning till anhöriga  
  
 17 § Om den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 förolyckas eller skadas så att sjukhusvård krävs, ska anställningsmyndigheten  
  
 efter ansökan av den anhörige ersätta denne för  
  
 skäligt antal resor till den förolyckade eller skadade samt uppehälle  
  
 och tidsspillan vid sådan resa efter samma grunder som gäller i  
  
 fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen.  
  
 I fall som avses i första stycket eller när det i övrigt föreligger  
  
 särskilda skäl, ska anställningsmyndigheten efter ansökan ge skäligt  
  
 bidrag till kostnader för psykosocialt stöd till anhöriga som är i  
  
 behov av det och om det framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna  
  
 i övrigt.  
  
 Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den skadades  
  
 rehabilitering, ska anställningsmyndigheten efter ansökan ge  
  
 den anhörige skälig ersättning för kostnader som en sådan insats  
  
 orsakar.  
  
 46 
  
 SOU 2009:76 Författningsförslag  
  
 Överklagande  
  
 18 § Beslut enligt 8, 9, 16 och 17 §§ får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.  
  
 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.  
  
 1. Denna lag träder i kraft den  
  
 2. Bestämmelserna ska tillämpas även i fråga om tidigare anställda i  
  
 civila krishanteringsinsatser som skadats efter utgången av år  
  
 1999.  
  
 3. Bestämmelserna i 16 § ska dock tillämpas från lagens ikraftträdande 
  
 . Ersättning enligt 17 § andra stycket för kostnader, som uppkommit  
  
 av annan anledning än i samband med att en närstående  
  
 förolyckats eller skadats så svårt att sjukhusvård krävts, ska utges  
  
 endast om kostnaderna uppkommit efter lagens ikraftträdande.  
  
 47 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 2 Förslag till lag om ändring i brottsbalken  
  
 (1962:700)  
  
 Härigenom föreskrivs att 2 kap. 3 och 5 §§ brottsbalken ska ha  
  
 följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 2 kap.  
  
 3 §1  
  
 För brott som begåtts utom riket döms även i annat fall än som  
  
 avses i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol,  
  
 1. om brottet förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg, eller om  
  
 det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde  
  
 besättningen på sådant fartyg,  
  
 2. om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett  
  
 område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det  
  
 begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann  
  
 sig där för annat ändamål än övning,  
  
 3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som  
  
 är anställd i [utlandsstyrkan inom Försvarsmakten]2 eller som tillhör  
  
 Polisens utlandsstyrka,  
  
 3 a. om brottet har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman,  
  
 tulltjänsteman eller tjänsteman vid Kustbevakningen, som utför gränsöverskridande  
  
 arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse  
  
 som Sverige har tillträtt,  
  
 3 b. om brottet har begåtts vid  
  
 tjänstgöring utom riket av svensk  
  
 medborgare eller utlänning med  
  
 hemvist i Sverige som, i annat fall  
  
 än som avses i förevarande paragraf  
  
 2–3 a, deltar i ett internationellt  
  
 uppdrag, vari Sverige tar del,  
  
 4. om brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan  
  
 menighet eller svensk allmän inrättning,  
  
 1 Senaste lydelse 2003:149.  
  
 2 Hakparenteserna markerar text som kan komma att ändras till följd av Veteransoldatutredningens  
  
 författningsförslag (SOU 2008:91).  
  
 48 
  
 SOU 2009:76 Författningsförslag  
  
 5. om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och  
  
 förövats mot svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild  
  
 inrättning eller mot utlänning med hemvist i Sverige,  
  
 6. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,  
  
 penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott,  
  
 olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor,  
  
 osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, terroristbrott  
  
 enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott eller  
  
 försök till sådant brott samt brott som avses i 5 § samma lag, eller  
  
 7. om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet  
  
 är fängelse i fyra år eller däröver.  
  
 5 §3  
  
 Åtal för brott, som inom riket begåtts å utländskt fartyg eller  
  
 luftfartyg av utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen  
  
 å fartyget eller eljest medföljde detsamma mot sådan utlänning eller  
  
 mot utländskt intresse, må ej väckas utan att förordnande därom  
  
 meddelas av regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill.  
  
 Åtal för brott, som förövats utom riket, får väckas endast efter  
  
 förordnande enligt första stycket. Åtal för brott, som förövats utom  
  
 riket, får väckas endast efter förordnande enligt första stycket. Åtal  
  
 får dock väckas utan ett sådant förordnande, om brottet är osann  
  
 eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol eller om brottet  
  
 begåtts  
  
 1. å svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren  
  
 eller någon som tillhörde besättningen å sådant fartyg,  
  
 2. av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en  
  
 avdelning av Försvarsmakten befann sig,  
  
 3. vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i [utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten] eller som tillhör Polisens utlandsstyrka,  
  
 4. i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman  
  
 vid Kustbevakningen som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter  
  
 enligt en internationell överenskommelse som Sverige har  
  
 tillträtt,  
  
 4 a. vid tjänstgöring utom riket  
  
 av svensk medborgare eller utlänning  
  
 med hemvist i Sverige som, i  
  
 annat fall än som avses i föreva3  
  
 Senaste lydelse 2000:646.  
  
 49 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 rande stycke 2–4, deltar i ett internationellt  
  
 uppdrag, vari Sverige  
  
 tar del,  
  
 5. i Danmark, Finland, Island eller Norge eller på fartyg eller  
  
 luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i Sverige eller någon  
  
 av nämnda stater, eller  
  
 6. av svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot  
  
 svenskt intresse.  
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2011.  
  
 50 
  
 SOU 2009:76 Författningsförslag  
  
 3 Förslag till lag om ändring i arbetsmiljölagen  
  
 (1977:1160)  
  
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § arbetsmiljölagen ska ha följande  
  
 lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 1 kap.  
  
 4 §4  
  
 För deltagare i arbetsmarknadspolitiska program är denna lag  
  
 tillämplig i den utsträckning som framgår av 7 § lagen (2000:625)  
  
 om arbetsmarknadspolitiska program.  
  
 För deltagare i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet  
  
 som har anvisats av socialnämnd är denna lag tillämplig i den utsträckning  
  
 som framgår av 4 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453).  
  
 För dem som Migrationsverket ger sysselsättning enligt 4 §  
  
 lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. är denna lag  
  
 tillämplig i den utsträckning som framgår av 5 § lagen om mottagande  
  
 av asylsökande m.fl.  
  
 Att denna lag i vissa fall,  
  
 utöver vad som framgår av 2 §  
  
 första stycket andra meningen,  
  
 gäller även utomlands framgår av  
  
 1 a och 2 §§ lagen (1999:568) om  
  
 utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.  
  
 Att denna lag i vissa fall,  
  
 utöver vad som framgår av 2 §  
  
 första stycket andra meningen,  
  
 gäller även utomlands framgår av  
  
 [1 a och 2 §§ lagen (1999:568)  
  
 om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten]  
  
 samt 5 § lagen  
  
 (0000:00) om personal i internationella  
  
 civila krishanteringsinsatser.  
  
 Denna lag träder i kraft den  
  
 4 Senaste lydelse 2008:295.  
  
 51 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 4 Förslag till lag om ändring i inkomstskattelagen  
  
 (1999:1229)  
  
 Härigenom föreskrivs att 8 kap. 20 § inkomstskattelagen ska ha  
  
 följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 8 kap.  
  
 20 §5  
  
 Ersättningar vid dödsfall eller  
  
 invaliditet genom statens riskgarantier  
  
 för totalförsvarspliktiga  
  
 samt de som tjänstgör i Polisens  
  
 utlandsstyrka och utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten är skattefria.  
  
 Ersättningar vid dödsfall eller  
  
 invaliditet genom statens riskgarantier  
  
 för totalförsvarspliktiga  
  
 och dem som tjänstgör [i utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten]  
  
 är skattefria. Detsamma gäller sådana  
  
 ersättningar för personer som  
  
 omfattas av lagen (0000:00) om  
  
 personal i internationella civila  
  
 krishanteringsinsatser.  
  
 Denna lag träder i kraft den  
  
 5 Senaste lydelse 2002:1006.  
  
 52 
  
 SOU 2009:76 Författningsförslag  
  
 5 Förslag till förordning (0000:00) om personal i  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 Härigenom föreskrivs följande.  
  
 Förordningens tillämpningsområde  
  
 1 § Förordningen ansluter till vad som föreskrivs i lagen (0000:00)  
  
 om personal i internationella civila krishanteringsinsatser.  
  
 Bestämmelserna i förordningen tillämpas på den som anställs särskilt  
  
 för tjänstgöring i en internationell civil krishanteringsinsats.  
  
 2 § Vad som i denna förordning sägs om den som är anställd särskilt  
  
 av anställningsmyndigheten för internationell civil krishanteringsinsats  
  
 ska i tillämpliga delar även gälla den som redan är anställd tills  
  
 vidare eller har en tidsbegränsad anställning hos anställningsmyndigheten  
  
 och tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats.  
  
 Myndigheternas beredskap  
  
 3 § Vid statliga myndigheter som regeringen bestämmer ska det  
  
 finnas en beredskap för internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 som beslutats av regeringen eller av myndighet som regeringen bestämmer.  
  
 Anställning, m.m.  
  
 4 § Anställningsavtalet ska vara skriftligt. I avtalet ska den anställde  
  
 förbinda sig att följa bestämmelserna i denna förordning och övriga  
  
 föreskrifter som gäller för den internationella civila krishanteringsinsatsen.  
  
 Tjänstgöringens omfattning ska framgå av anställningsavtalet.  
  
 Av avtalet ska även framgå att den anställde är skyldig att tjänstgöra  
  
 utomlands.  
  
 5 § Den som anställs särskilt av anställningsmyndigheten för tjänstgöring  
  
 i internationell civil krishanteringsinsats får samtidigt inneha  
  
 en annan statlig anställning, från vilken han eller hon är tjänstledig  
  
 utan särskilt beslut om tjänstledighet.  
  
 53 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 6 § Den som anställs särskilt för tjänstgöring i en internationell  
  
 civil krishanteringsinsats får lön under tjänstgöringen enligt de grunder  
  
 som anställningsmyndigheten bestämmer. Dessa grunder ska  
  
 bestämmas efter hörande av Arbetsgivarverket och berörda centrala  
  
 arbetstagarorganisationer.  
  
 7 § Den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 omfattas även under sin tjänstgöring utomlands av statens tjänstegrupplivförsäkring 
  
 , avtalet om ersättning vid personskada (PSA) och  
  
 statliga pensionsbestämmelser.  
  
 Reseförmåner och förmåner till följd av ökade levnadskostnader  
  
 8 § Under tjänstgöring i Sverige betalas ersättning för ökade levnadskostnader  
  
 motsvarande vad som gäller för andra anställda inom  
  
 anställningsmyndigheten.  
  
 Anställningsmyndigheten får besluta att ersättning ska betalas för  
  
 resa i Sverige till och från tjänstgöring här i samband med en internationell  
  
 civil krishanteringsinsats.  
  
 9 § Under tjänstgöring utomlands betalas ersättning enligt de bestämmelser  
  
 som enligt kollektivavtal gäller för andra anställda vid  
  
 anställningsmyndigheten. Detsamma gäller vid resa från Sverige till  
  
 tjänstgöringsplatsen utomlands och åter samt under annan ledighet  
  
 än semester.  
  
 Anställningsmyndigheten får även besluta om ersättning för andra  
  
 merkostnader än dem som avses i första stycket om de föranleds av  
  
 tjänstgöringen utomlands.  
  
 10 § Den som tjänstgör utomlands i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 har för varje hel sexmånadersperiod rätt till en fri  
  
 resa hem från tjänstgöringsplatsen och åter.  
  
 Anställningsmyndigheten får även besluta om ytterligare fria  
  
 resor hem från tjänstgöringsplatsen och åter, samt att sådana resor  
  
 ska medges även för kortare tjänstgöringsperioder.  
  
 11 § Om förhållandena för den internationella civila krishanteringsinsatsen  
  
 medger att den anställde tar med anhöriga till tjänstgöringsplatsen,  
  
 betalas ersättning enligt 9 och 10 §§ för kostnader  
  
 54 
  
 SOU 2009:76 Författningsförslag  
  
 med anledning av att anhöriga medföljer. Anställningsmyndigheten  
  
 bestämmer ersättningens storlek.  
  
 Ledighet  
  
 12 § Semesterledighet och annan ledighet beviljas av anställningsmyndigheten 
  
 . Anställningsmyndigheten ska därvid beakta de grunder  
  
 som gäller för den internationella civila krishanteringsinsatsen.  
  
 Förmåner vid skada  
  
 13 § Under tjänstgöring i Sverige har den anställde rätt till sjukvårdsförmåner  
  
 motsvarande vad som gäller för andra anställda inom  
  
 anställningsmyndigheten.  
  
 Under tjänstgöring utomlands har den anställde rätt till fri sjukvård  
  
 och akut tandvård i den mån motsvarande förmån inte bereds  
  
 honom eller henne i annan ordning.  
  
 14 § Vid skada som medför nedsatt arbetsförmåga under tjänstgöringstiden  
  
 utomlands har den skadade under denna tid rätt till  
  
 bibehållna tjänstgöringsförmåner. Den skadade har därvid inte rätt  
  
 till sjukpenning enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.  
  
 Vid sådan skada som avses i 13 § lagen (0000:00) om personal i  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser och som medför nedsatt  
  
 arbetsförmåga efter tjänstgöringstidens slut ska anställningsmyndigheten 
  
 , under tiden från tjänstgöringstidens slut och så länge skadan  
  
 varar, som tillägg till sjukpenning enligt lagen om allmän försäkring  
  
 eller lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring betala en andel av  
  
 den grundlön den skadade hade under den sista hela tjänstgöringsmånaden  
  
 i den internationella civila krishanteringsinsatsen. Tillägget  
  
 ska utgöra tio procent av lönen till den del denna motsvarar en årslön  
  
 som inte överstiger den högsta sjukpenninggrundande inkomst  
  
 som kan beräknas enligt 3 kap. 2 § lagen om allmän försäkring, och  
  
 högst nittio procent av lönen till den del den motsvarar en årslön  
  
 som överstiger samma belopp.  
  
 Andra stycket tillämpas på motsvarande sätt, om den som tjänstgjort  
  
 i en internationell civil krishanteringsinsats till följd av skadan  
  
 uppbär ersättning enligt 3 kap. 7 b § eller 22 kap. 7 § lagen om allmän  
  
 försäkring.  
  
 55 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 15 § Den som skadats under tjänstgöring utomlands i en internationell  
  
 civil krishanteringsinsats har efter det att tjänstgöringen  
  
 upphört rätt till skälig ersättning för de av skadan orsakade sjukvårdskostnaderna.  
  
 Till anställd som efter anställningstidens utgång genomgår läkarundersökning 
  
 , för utredning av om skada uppkommit under tjänstgöringen  
  
 utomlands eller läkarundersökning för att erhålla invaliditetsintyg  
  
 på grund av skada som uppkommit under tjänstgöringen  
  
 utomlands, betalas ersättning för kostnader för undersökningen samt  
  
 för resa, uppehälle och tidsspillan efter samma grunder som gäller i  
  
 fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen.  
  
 Ersättning för kostnader enligt första och andra styckena ges  
  
 endast om ersättningen inte ska utges av någon annan till följd av  
  
 andra bestämmelser och i den utsträckning som det framstår som  
  
 skäligt med hänsyn till skadan samt omständigheterna i övrigt.  
  
 Statens riskgaranti  
  
 16 § Staten lämnar en riskgaranti, som är ett dödsfalls- och invaliditetskapital,  
  
 för den som fått en arbetsskada enligt 13 § lagen  
  
 (0000:00) om personal i internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 under tjänstgöring utomlands.  
  
 17 § Vid fullständig invaliditet betalas ersättning enligt riskgarantin  
  
 ut med tjugotvå prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän  
  
 försäkring. Vid annan invaliditet betalas ersättning ut med det lägre  
  
 belopp som svarar mot invaliditetsgraden.  
  
 18 § Vid dödsfall betalas ersättning enligt riskgarantin ut med  
  
 tjugotvå prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring  
  
 till dödsboet, om den avlidne efterlämnar arvingar som nämns  
  
 i 2 kap. 1 och 2 §§ ärvdabalken. Dessutom betalas tre prisbasbelopp  
  
 till varje efterlevande barn som vid dödsfallet är under tjugoett år.  
  
 Har ersättning tidigare betalats ut som ersättning vid invaliditet,  
  
 ska ersättningen till dödsboet minskas med motsvarande belopp.  
  
 56 
  
 SOU 2009:76 Författningsförslag  
  
 Uppföljande verksamhet  
  
 19 § Anställningsmyndigheten ska ha en på lämpligt sätt organiserad  
  
 verksamhet för att fullgöra det rehabiliteringsansvar som följer  
  
 av 6 § lagen (0000:00) om personal i internationella civila krishanteringsinsatser.  
  
 En kontaktperson ska utses inom rehabiliteringsorganisationen  
  
 för den som drabbats av skada under tjänstgöring utomlands i en  
  
 internationell civil krishanteringsinsats. Kontaktpersonen ska stödja  
  
 och vägleda den skadade.  
  
 Stöd till anhöriga  
  
 20 § Anställningsmyndigheten ska ha en på lämpligt sätt organiserad  
  
 verksamhet för att fullgöra det ansvar för stöd till anhöriga  
  
 som följer av 16 § lagen (0000:00) om personal i internationella civila  
  
 krishanteringsinsatser.  
  
 En kontaktperson ska utses inom myndigheten för en anhörig  
  
 till den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats.  
  
 Administration av personal  
  
 21 § Anställningsmyndigheten ska ha en på lämpligt sätt organiserad  
  
 verksamhet med övergripande och sammanhållande ansvar för  
  
 personal som tjänstgjort i en internationell civil krishanteringsinsats.  
  
 Handläggning och överklagande  
  
 22 § Ersättning enligt 13–18 §§ bestäms av anställningsmyndigheten.  
  
 23 § I 22 a § förvaltningslagen (1986:223) finns bestämmelser om  
  
 överklagande hos allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut än beslut  
  
 enligt 8 § första stycket, 10 § första stycket samt 13–18 §§ får dock  
  
 inte överklagas.  
  
 57 
  
 Författningsförslag SOU 2009:76  
  
 58  
  
 Tillämpningsföreskrifter  
  
 24 § Anställningsmyndigheten får meddela föreskrifter om tillämpningen  
  
 av denna förordning.  
  
 1. Denna förordning träder i kraft den  
  
 2. Genom förordningen upphävs förordningen (1999:1155) om  
  
 Polisens utlandsstyrka.  
  
 3. Bestämmelserna i 13–19 §§ i den nya förordningen ska tillämpas  
  
 även i fråga om tidigare anställda i civila krishanteringsinsatser  
  
 som skadats efter utgången av år 1999. 
  
 1 Inledning  
  
 1.1 Uppdraget  
  
 Utredningens uppdrag är att utreda dels organisatoriska frågor beträffande  
  
 det svenska rättsväsendets deltagande i internationella uppdrag  
  
 och insatser, dels jurisdiktionsfrågor relaterade till svensk civil personals  
  
 deltagande i sådana sammanhang.  
  
 Utredningens direktiv (2008:155) framgår av bilaga.  
  
 I den första delen har utredningen haft att kartlägga om det finns  
  
 behov av att förändra rättsväsendets organisation och struktur för  
  
 rekrytering av experter till freds- och säkerhetsfrämjande insatser, till  
  
 det internationella utvecklingssamarbetet samt till övriga internationella  
  
 uppdrag. Utredningen ska särskilt beakta hur rättsväsendet kan  
  
 stärka sin förmåga att rekrytera personal. I detta sammanhang ska utredningen  
  
 också se över hur rättsväsendet kan samarbeta med andra  
  
 rekryterande myndigheter och i synnerhet med Hicks.  
  
 I uppdraget ingår att inom utredningstiden beakta andra  
  
 eventuella pågående projekt och initiativ gällande angränsande myndigheter  
  
 och frågor som berör personalförsörjningen till internationella  
  
 insatser.  
  
 Utredningen har även i uppdrag att vid behov lämna förslag till  
  
 den författningsreglering för deltagande i internationella insatser,  
  
 som i förekommande fall även kan vara tillämplig på civila experter  
  
 från andra berörda myndigheter, utöver rättsväsendet. Därvid ska  
  
 särskilt behovet av enhetlighet, samordning, effektivitet och synergieffekter  
  
 beaktas liksom de rekryterande myndigheternas erfarenheter  
  
 och perspektiv i detta hänseende.  
  
 I uppdragets andra del ska utredningen föreslå nödvändig reglering  
  
 avseende svensk straffrättslig jurisdiktion över utsända deltagare  
  
 i internationella uppdrag.  
  
 Utredningen har därutöver i uppdrag att lämna förslag till andra  
  
 nödvändiga författningsändringar eller organisatoriska förändringar  
  
 59 
  
 Inledning SOU 2009:76  
  
 som förbättrar möjligheterna för rättsväsendet att rekrytera personal  
  
 till befattningar i internationella organisationer respektive internationella  
  
 uppdrag. I uppdraget ingår slutligen att redovisa vilka konsekvenser,  
  
 inklusive ekonomiska, som förslagen kan medföra.  
  
 1.2 Utredningens arbete  
  
 Utredningen har haft ett förberedande möte och därefter fem sammanträden  
  
 med expertkretsen. Vidare har i juni 2009 hållits en s.k.  
  
 hearing med främst myndigheter och andra internationellt verksamma  
  
 aktörer som inte varit företrädda av experter i utredningen. Vid  
  
 hearingen har informerats om utredningen och inhämtats synpunkter  
  
 på dess uppdrag och tänkbara förslag till förändringar.1  
  
 Sekreteraren har vid möten med Danmarks Utrikesministerium,  
  
 Finlands Justitie-, Utrikes- och Inrikesministerier samt i kontakter  
  
 med Norges Justitiedepartement inhämtat information om dessa länders  
  
 deltagande i internationella uppdrag. Den tid som stått till buds2  
  
 har inte medgett några fördjupningar eller möjlighet att därutöver  
  
 göra ytterligare komparativa studier.  
  
 I anledning av frågan om hur Sverige kan förstärka rekryteringen  
  
 till relevanta befattningar i internationella organisationer har utredningen  
  
 haft kontakt med de svenska representationerna i FN, OSSE  
  
 och EU, liksom med UD:s sekretariat för internationell rekrytering,  
  
 samt deltagit i möten med Statsrådsberedningens EU-kansli och  
  
 Justitiedepartementets EU-enhet.  
  
 När det gäller frågan om reglering av arbets- och socialrättsliga  
  
 villkor samt organisatoriska frågor har sekreteraren deltagit i möten  
  
 med Domstolsverket, Åklagarmyndigheten, Rikspolisstyrelsen (inklusive  
  
 Rikskriminalpolisen och ISAM), Kriminalvården, Hopkins, Sida, Myndigheten för samhällsskydd och  
  
 beredskap, Arbetsgivarverket, ILAC, Juridiska fakulteten vid Lunds  
  
 Universitet, Mcguire och Domstolsverkets internationella  
  
 råd. Sekreteraren har även besökt Försvarets internationella  
  
 centrum Swedint och där deltagit i möten med företrädare för de  
  
 1 Vid hearingen var följande myndigheter och organisationer företrädda: Domstolsverket,  
  
 Rikspolisstyrelsen, Kriminalvården, Brottsoffermyndigheten, Hicks, Sida,  
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Skatteverket, Arbetsgivarverket, Juridiska  
  
 fakulteten vid Lunds universitet, Juridiska institutionen vid Umeå universitet, Svenska  
  
 avdelningen av Internationella Juristkommissionen, Jusek, Polisförbundet, Seko och Sveriges  
  
 advokatsamfund.  
  
 2 Formellt har utredningstiden inte uppgått till mer än åtta månader.  
  
 60 
  
 SOU 2009:76 Inledning  
  
 61  
  
 militära och polisiära utbildningsfunktionerna samt med företrädare  
  
 för Kriminalvården. Utredningen har också haft kontakter med  
  
 Ekonomistyrningsverket, Försvarsmakten, Försvarshögskolan och  
  
 Sveriges advokatsamfund samt genomfört intervjuer med ett antal  
  
 domare, åklagare och akademiker med erfarenheter av deltagande i  
  
 internationella uppdrag.  
  
 I frågan om reglering av arbets- och socialrättsliga villkor har  
  
 utredningen även haft kontakt med Kammarkollegiet, de centrala  
  
 arbetstagarorganisationerna Saco, SEKO och TCO samt Jusek och  
  
 Polisförbundet.  
  
 Utredningen har därutöver genom främst sekreteraren haft omfattande  
  
 kontakter med vissa andra myndigheter och ett antal svenska  
  
 och internationella aktörer.  
  
 1.3 Disposition av betänkandet  
  
 Betänkandet består av tre delar. Del A innehåller beskrivning av  
  
 internationella insatser på rättsområdet (kapitel 2), svenska insatser  
  
 på rättsområdet (kapitel 3), andra myndigheter med internationell  
  
 verksamhet (kapitel 4) samt en redogörelse för andra länders internationella  
  
 verksamhet (kapitel 5).  
  
 I del B finns utredningens överväganden och förslag. Utredningen  
  
 behandlar här särskilt fyra områden, nämligen hur antalet  
  
 svenskar på relevanta befattningar i internationella organisationer allmänt  
  
 ska kunna öka (kapitel 6), organisatoriska frågor (kapitel 7),  
  
 arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. (kapitel 8) samt frågor rörande  
  
 straffrättslig jurisdiktion över internationellt verksam personal  
  
 (kapitel 9). Dessa kapitel inleds med redogörelser för bakgrunden  
  
 till utredningens överväganden och förslag, jämte kort beskrivning  
  
 av gällande ordning och tidigare utredningsarbete m.m. I del B finns  
  
 även avslutningsvis utredningens kostnads- och konsekvensanalys  
  
 (kapitel 10).  
  
 Del C innehåller kommentarer till utredningens författningsförslag. 
  
 Del A  
  
 Allmänt om internationell  
  
 verksamhet 
  
 2 Internationella insatser på  
  
 rättsområdet  
  
 2.1 Den utrikespolitiska bakgrunden  
  
 Dagens internationella konflikter kännetecknas ofta av svaga eller  
  
 kollapsade statsbildningar, kränkningar av mänskliga rättigheter och  
  
 politisk mobilisering mot en etnisk och religiös bakgrund. I takt  
  
 med att säkerhetsbegreppet har blivit allt vidare har det internationella  
  
 samfundets uppgifter också ändrats från enbart fredsbevarande  
  
 insatser till storskaliga civila operationer som syftar till att stärka  
  
 statsbildningar och bygga upp hela samhällsstrukturer. Krigen på  
  
 Balkan i början på 1990-talet och återuppbyggnadsarbetet där är ett  
  
 tydligt exempel.  
  
 Medan traditionella internationella insatser tidigare kunde begränsa  
  
 sig till upprättande av buffertzoner som skilde de stridande parterna  
  
 åt, är dagens insatser för att bemöta hot om krig och konflikter  
  
 mångdimensionella och spänner över ett vitt spektrum av  
  
 samhällsfunktioner. Förutom traditionella fredsbevarande uppgifter  
  
 kan freds- och säkerhetsfrämjande verksamhet innefatta exempelvis  
  
 återvändande och reintegrering av flyktingar och internflyktingar,  
  
 upp- eller återuppbyggnad av rättsväsendet, skydd av mänskliga  
  
 rättigheter samt hjälp att stärka olika andra politiska, ekonomiska  
  
 och sociala strukturer. Insatserna sätts också in i olika skeden av ett  
  
 händelseförlopp och kan vara såväl konfliktförebyggande som konflikthanterande  
  
 och återuppbyggande. Utvecklingssamarbete har  
  
 blivit en viktig del av arbetet att främja en stabil utveckling på längre  
  
 sikt.  
  
 Stärkandet av rättsstaten är av grundläggande betydelse för att  
  
 förekomma och hantera konflikter. Snabba internationella insatser  
  
 för att bygga upp och stödja obefintliga eller svaga lokala institutioner  
  
 är ofta en förutsättning för en demokratisk utveckling i  
  
 krisdrabbade områden och kan förhindra att illegitima strukturer  
  
 65 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 byggs upp. Rättsstatligt uppbyggnadsarbete bör i olika grad omfatta  
  
 såväl domare, åklagare och poliser som personal inom kriminalvården.  
  
 Dagens mångdimensionella fredsbevarande verksamhet ställer nya  
  
 kvantitativa och kvalitativa krav på tillgången till civil personal.  
  
 Därtill kommer kravet på tillgänglighet, eftersom den första tiden  
  
 efter ett eldupphör eller en fred ofta är den mest kritiska när det  
  
 gäller att etablera en fungerande verksamhet. Förlorade möjligheter  
  
 under det mest kritiska skedet är ofta svåra att kompensera senare.  
  
 Dessa krav gör att rekryteringen till internationella uppdrag måste  
  
 vara ytterst välplanerad och samordnad samt bygga på omfattande  
  
 utbildningsinsatser.  
  
 Nedan följer en redogörelse för internationella aktörers insatser  
  
 på rättsområdet. Redogörelsen inleds med en beskrivning av de  
  
 olika internationella uppdragsformerna (avsnitt 2.2). Därefter följer  
  
 en beskrivning av de viktigaste internationella aktörernas internationella  
  
 uppdrag inom civil krishantering och, i förekommande  
  
 fall, utvecklingssamarbete samt en kortfattad beskrivning av vissa  
  
 internationella tribunaler och domstolar (avsnitt 2.3–2.7). Kapitlet  
  
 avslutas med en redogörelse för samverkan mellan internationella  
  
 aktörer (avsnitt 2.8).  
  
 2.2 Allmänt om rättsväsendets internationella  
  
 uppdrag  
  
 Utredningens uppdrag rör frågor kring rekrytering av experter från  
  
 rättsväsendet till freds- och säkerhetsfrämjande insatser, det internationella  
  
 utvecklingssamarbetet samt till övriga internationella uppdrag 
  
 .  
  
 Internationella uppdrag med syfte att främja fred- och säkerhet  
  
 kan aktualiseras under olika skeden av ett händelseförlopp. Inom  
  
 FN delas fredsoperationer vanligen in i tre typer: fredsskapande verksamhet  
  
 under pågående konflikter, fredsbevarande verksamhet i konfliktdrabbade  
  
 områden samt fredsuppbyggande verksamhet som inriktas  
  
 på att skapa mer än bara frånvaro av krig. Andra internationella  
  
 aktörer klassificerar i stället verksamheten som exempelvis  
  
 konfliktförebyggande, konflikthanterande eller återuppbyggande.  
  
 Då utredningen tar sikte på internationella insatser från rättsväsendets  
  
 sida – och därmed inte direkt omfattar militära insatser –  
  
 används här och i fortsättningen det snävare begreppet civila kris66 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 hanteringsinsatser i stället för benämningen freds- och säkerhetsfrämjande  
  
 insatser.1 Begreppet civil krishantering är etablerat i internationella  
  
 sammanhang och används inom bl.a. EU. Innebörden av  
  
 begreppet kan växla beroende på sammanhang och organisation.2  
  
 Typiska krishanteringsinsatser skiljer sig från andra internationella  
  
 insatser på så sätt, att de kan innebära särskilda krav i fråga om bl.a.  
  
 beredskap, snabbhet och säkerhet. Civil krishantering kan i vissa  
  
 sammanhang, förutom insatser i samband med säkerhetspolitiska  
  
 konflikter, exempelvis omfatta insatser vid större olyckor och naturkatastrofer.  
  
 Medverkan av experter från rättsväsendet i krishantering  
  
 kommer dock i första hand att avse insatser i samband med säkerhetspolitiska  
  
 konflikter. Begreppet används därför här med denna  
  
 innebörd.  
  
 Begreppet internationellt utvecklingssamarbete betecknar vanligen  
  
 stöd till fattiga länder från andra länder, det som oftast kallas internationellt  
  
 bistånd, utvecklingsbistånd eller u-hjälp. Det internationella  
  
 utvecklingssamarbetet har det övergripande målet att höja de  
  
 fattiga ländernas levnadsnivå och omfattar verksamheter inom olika  
  
 områden och i olika situationer, exempelvis stöd för humanitära  
  
 ändamål och i katastrofsituationer. Sådant stöd avser då att avhjälpa  
  
 kortsiktiga problem, med en dominerande insats av den givande  
  
 parten. Det internationella utvecklingssamarbete, i vilket experter  
  
 från rättsväsendet kan komma att medverka, innebär däremot främst  
  
 kunskapsöverföring som stöd till långsiktig uppbyggnad av rättsstaten  
  
 med en betydande insats från mottagarlandet. Det är också i  
  
 denna betydelse begreppet här används.  
  
 Frågan om ett uppdrag ska klassificeras som internationell civil  
  
 krishantering eller som internationellt utvecklingssamarbete är av  
  
 betydelse, eftersom politiska ramverk och beslutsprocesser kan se  
  
 olika ut för olika insatser. I EU-sammanhang hänförs exempelvis  
  
 det internationella utvecklingssamarbetet till det humanitära biståndet  
  
 och därmed till samarbetet inom den första pelaren, dvs. det  
  
 egentliga gemenskapssamarbetet. Internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 hänförs däremot till utrikes- och säkerhetspolitiken som är en  
  
 del av den andra pelaren. Medan beslut inom den första pelaren kan  
  
 1 I regleringen av Polisens utlandsstyrkas verksamhet används i stället begreppet internationell  
  
 fredsfrämjande verksamhet, jfr 2 § förordningen (1999:1155) om Polisens utlandsstyrka  
  
 samt definitioner i SOU 1998:30 s. 30 och prop. 1998/99 s. 9 f.  
  
 2 Inom FN görs ofta en distinktion mellan uniformerad och icke-uniformerad personal.  
  
 Detta gör att indelningen snarare görs i militär och polisiär personal (ibland även kriminalvårdare),  
  
 å ena sidan, och civil personal, å andra sidan.  
  
 67 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 fattas med majoritetsbeslut, kräver beslut inom den andra pelaren i  
  
 princip enhällighet.  
  
 De övriga internationella uppdrag som berörs i utredningen är  
  
 främst tjänstgöring vid internationella tribunaler och domstolar. Därtill  
  
 kommer relevanta befattningar inom vissa övriga internationella  
  
 organisationer, vari Sverige tar del.  
  
 Slutligen bör i sammanhanget nämnas det arbete som genomförs  
  
 av Europarådet på områdena mänskliga rättigheter, demokrati  
  
 och rättsstatens principer. Rådets arbete har bäring på såväl civila  
  
 krishanteringsinsatser som utvecklingssamarbete. Personer från det  
  
 svenska rättsväsendet deltar även i detta arbete.3 Europarådet berörs  
  
 dock inte närmare i den fortsatta redovisningen.  
  
 2.3 Förenta nationerna  
  
 FN:s generalförsamling och säkerhetsråd utgör navet i ett slags  
  
 internationell rättsordning. Enligt FN-stadgan bär säkerhetsrådet  
  
 huvudansvaret för upprätthållandet av internationell fred och säkerhet 
  
 . Insatser för att bemöta hotande krig och konflikter bör därför  
  
 i första hand ske inom ramen för FN:s verksamhet. Till följd av  
  
 bl.a. bristande politisk vilja, låsningar i säkerhetsrådet och begränsade  
  
 ekonomiska resurser samt byråkratisk tröghet har emellertid FN  
  
 tidvis inte kunnat bedriva sin verksamhet på önskvärt sätt.  
  
 I mars 2009 presenterade FN:s generalsekreterare en omfattande  
  
 rapport om rättsstatsuppbyggande verksamhet på nationella och  
  
 internationella nivåer.4 Rapporten är en inventering av de aktiviteter  
  
 som FN genomför för att främja rättsstatsuppbyggnad och  
  
 ska ge praktisk information om dessa. Den bygger på uppgifter som  
  
 hämtats in från 40 olika FN-funktioner. Aktiviteterna är i rapporten  
  
 indelade utifrån om de har till syfte att främja utvecklingen på  
  
 internationell eller nationell nivå. En ytterligare indelning görs  
  
 utifrån vilka aspekter av rättsstatsuppbyggnad som aktiviteterna  
  
 syftar till. Som framgår av kapitel 3 deltar svenskt rättsväsende i  
  
 snäv mening för närvarande i ett tiotal projekt i form av utvecklingssamarbete  
  
 som helt eller delvis rör rättsstatsuppbyggnad. I  
  
 övrigt är antalet projekt med anknytning till rättsområdet givetvis  
  
 3 Se bl.a. http://www.coe.int/t/se/com/about, med särskilt länk till Europarådets kommissionär  
  
 för mänskliga rättigheter, svensken Fisher.  
  
 4 The rule of law at the national and international levels, UN doc. A/63/64.  
  
 68 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 betydligt fler. Därtill kommer även deltagande i civila krishanteringsinsatser.  
  
 2.3.1 Civil krishantering  
  
 Organisation  
  
 I slutet av 1900-talet ändrade världens väpnade konflikter till stor  
  
 del karaktär. Interna konflikter kom att ersätta mellanstatliga konflikter.  
  
 Följden blev att civila drabbades i allt större utsträckning.  
  
 Folkmorden i Kambodja, Rwanda och Bosnien-Hercegovina, liksom  
  
 brotten mot mänskligheten i Kosovo, Östtimor och Darfur,  
  
 tydliggjorde det internationella samfundets misslyckanden. Dessa  
  
 misslyckanden visade på behovet av att genom humanitär intervention  
  
 kunna prioritera individens och samhällets säkerhet på bekostnad  
  
 av nationalstatens suveränitet. Samtidigt hade kommunismens  
  
 kollaps och det kalla krigets slut undanröjt de låsningar  
  
 som funnits mellan väst och det kommunistiska öst och öppnat nya  
  
 möjligheter. Den diskussion som följde ledde till att ett stort antal  
  
 stats- och regeringschefer vid toppmötet i New York år 2005  
  
 enades om ett antal principer innebärande att varje stat bär ansvar  
  
 för att skydda sin befolkning och att det internationella samfundet  
  
 har ett ansvar att ytterst ingripa med militära medel enligt FNstadgans  
  
 kapitel VII om staten inte tar detta ansvar, the responsibility  
  
 to protect (R2P).5 R2P-principen har senare befästs av FN:s  
  
 säkerhetsråd.6  
  
 För att förbättra FN:s förutsättningar att genomföra fredsbevarande  
  
 operationer tillsatte generalsekreteraren år 2000 en panel att  
  
 under ledning av Patterson Peterson från Algeriet utreda systemets  
  
 brister samt föreslå förändringar. Arbetet resulterade i den s.k.  
  
 Brahimirapporten som lades fram samma år och som ses som en  
  
 milstolpe när det gäller FN:s fredsoperationer.7  
  
 Rapporten betonade behovet av att öka FN:s snabbinsatskapacitet,  
  
 vikten av tydliga mandat samt av regelbundna konsultationer  
  
 mellan säkerhetsrådet och deltagande stater. I rapporten framhölls  
  
 betydelsen av att redan på ett tidigt stadium involvera alla berörda  
  
 delar av FN för att få ett helhetsgrepp om operationens alla aspekter 
  
 . Rapporten uppmärksammade också behovet av säkrare finan5  
  
 2005 World Summit Outcome, UN doc. A/60/L.1, par. 138–140.  
  
 6 Resolution 1674 (2006)on the Protection of Civilians in Armed Conflict.  
  
 7 UN doc. A/55/305-S/200/809.  
  
 69 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 siering av operationerna samt av personella förstärkningar av FNsekretariatet.  
  
 Enligt rapporten borde FN:s fredsuppbyggande verksamhet  
  
 ha tydligare fokus på stärkandet av rättsstaten och dess  
  
 institutioner samt på respekten för mänskliga rättigheter.  
  
 Arbetet pågår med att utvärdera och implementera rapporten.  
  
 År 2005 presenterade FN:s generalsekreterare en reformstrategi  
  
 benämnd Peace operations 2010 med syfte att stärka och professionalisera  
  
 den fredsbevarande verksamhetens planering och utförande.8  
  
 Rapporten lyfte fram fem prioritetsområden inom FN:s  
  
 fredsbevarande verksamhet: personal, doktrin, partnerskap, resurser  
  
 och organisation. När det gäller utvecklandet av doktrin för verksamheten  
  
 publicerade organisationen år 2008 skriften United Nations  
  
 Peacekeeping Operations – Principles and Guidelines, även kallad  
  
 Capstone-doktrinen.9 Dokumentet hör till den högsta nivån av det  
  
 doktrinära ramverket för FN:s fredsbevarande verksamhet och är  
  
 en kartläggning av verksamhetens utveckling samt av planering och  
  
 implementering av operationerna.  
  
 Uppföljningen av Brahimirapporten har varit en anledning till  
  
 att sekretariatets avdelning för fredsbevarande operationer (Department  
  
 of Peace Keeping Operations, DPKO), har fått en ordentlig  
  
 personalförstärkning och därmed en bättre förmåga att planera och  
  
 leda de fredsbevarande operationerna. DPKO:s uppgift är att planera,  
  
 förbereda och styra FN:s fredsbevarande operationer. Avdelningen  
  
 är en samordnande länk mellan säkerhetsrådet, insatsstyrkan, finansiella  
  
 bidragsgivare och parterna i konflikten för att integrera FN:s,  
  
 enskilda staters och icke-statliga aktörers agerande i operationen.  
  
 Inom DPKO inrättades år 2007 en avdelning för frågor rörande  
  
 rättsstatliga institutioner och institutioner med inriktning på  
  
 säkerhet (The Office of the Rule of Law and Security Institutions,  
  
 OROLSI). Därigenom har rättsstatligt arbete och säkerhetsfrågor  
  
 lyfts fram som allt viktigare komponenter i FN:s fredsbevarande  
  
 arbete. Inom avdelningens ansvarsområde faller exempelvis frågor  
  
 som rör polis, dömande verksamhet samt kriminalvård. OROLSI:s  
  
 uppgift är att inom sina områden vara rådgivande och vägledande i  
  
 förhållande till operationerna och dess högkvarter. Detta stöd består  
  
 i bl.a. planering av fältarbete, utarbetande av doktrin, rekrytering  
  
 av personal samt utvärdering. OROLSI är i sin tur indelat i  
  
 fem enheter, varav polisenheten och enheten för straffrätt och  
  
 juridisk rådgivning arbetar med rättsstatliga frågor. De andra en8  
  
 UN doc. A/60/696.  
  
 9 United Nations Peacekeeping Operations – Principles and Guidelines, UN, 2008.  
  
 70 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 heterna är inriktade på avväpning och demobilisering, minröjning  
  
 respektive säkerhetssektorreform.  
  
 FN håller på att bygga upp en standing police capacity, dvs. en  
  
 egen stående polisstyrka. I ett inledande skede består denna av  
  
 25 poliser och är utformad som en snabbinsatsstyrka med uppgift  
  
 att snabbt vara på plats för att kunna etablera polisverksamhet vid  
  
 nya missioner samt bistå polisen i redan etablerade missioner.  
  
 Brahimirapportens mål om 5 000 poliser är för länge sedan passerat.  
  
 I dag har FN drygt 10 000 poliser i fält men mandat som omfattar  
  
 över 15 000 poliser. En tredjedel av tjänsterna är således vakanta.  
  
 Flertalet poliser är sekonderade, dvs. utsända, av medlemsstaterna.  
  
 Organisationens föresats är sedan att kunna sätta upp en traditionell  
  
 fredsbevarande insats inom 30 dagar och en multidimensionell  
  
 insats inom 90 dagar efter det att säkerhetsrådet har antagit  
  
 en resolution. I verkligheten finns det inte någon given ordning för  
  
 hur FN sätter upp en fredsbevarande operation. Den tid som behövs  
  
 för en specifik operation varierar utifrån ett antal faktorer,  
  
 särskilt medlemsstaternas vilja att bidra med personal samt tillgängliga  
  
 ekonomiska resurser. Vid komplexa insatser med besvärliga  
  
 logistiska förhållanden eller i situationer där utsänd personal  
  
 kan komma att utsättas för stora säkerhetsrisker, är 90-dagarsgränsen  
  
 närmast en teoretisk målsättning.  
  
 Rekrytering10  
  
 Uniformerad personal, dvs. militärer, poliser och kriminalvårdare,  
  
 sekonderas (i motsats till att få sitt uppdrag direkt av exempelvis  
  
 FN) vanligen av medlemsstaterna till FN. Medlemsstaterna kan  
  
 därmed vara med och påverka urvalet. Icke-uniformerad (civil) personal  
  
 kontrakteras däremot i flertalet fall direkt av FN.  
  
 DPKO har sökt efterkomma den nya tidens krav genom att  
  
 bredda och förbättra mekanismerna för rekrytering av icke-uniformerad  
  
 personal, bl.a. genom att utveckla register över sådana  
  
 experter. Rekryteringen sker utan statlig mellanhand. Organisationens  
  
 viktigaste rekryteringsinstrument är databasen Galaxy. Databasen  
  
 är indelad i ett stort antal yrkeskategorier och grader. DPKO  
  
 använder sig i allt större utsträckning av annonsering på sin hemsida.  
  
 Ansökningar görs då direkt via Internet. Alla sökande förs  
  
 10 Se t.ex. Short, Dunn Study: Rosters for the Deployment of Civilian Experts  
  
 in Peace Operations, Peacekeeping Best Practices, 2006.  
  
 71 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 automatiskt in i databasen. Urvalet sker därefter i två steg. En inledande  
  
 utsållning utförs av organisationens professionella rekryteringshandläggare.  
  
 När specifika vakanser uppstår genomgår sedan  
  
 kandidater som uppfyller minimikraven på yrkeskategori och gradering  
  
 en andra kontroll. Denna inkluderar vanligen intervjuer och  
  
 utförs, beroende på uppdrag, av personer inom FN eller av självständiga  
  
 partners. Medlemsstaternas möjlighet att påverka urvalsprocessen  
  
 är främst informell genom bl.a. referenstagning.  
  
 En brist med detta rekryteringsförfarande är den kvantitativa  
  
 skillnaden mellan det stora antalet sökande (över 150 000 personer  
  
 per år) och det begränsade antal som sedan upptas i Galaxy. För att  
  
 problemet ska vara hanterbart krävs en minskning av antalet olämpliga  
  
 ansökningar i kombination med förbättrade utsållningsförfaranden.  
  
 Hittills har rekryteringen till FN:s snabbinsatsstyrkor varit  
  
 problematisk. Av naturliga skäl ställer rekryteringen till sådana  
  
 uppdrag stora krav på flexibilitet och effektivitet. Inom FN arbetar  
  
 man därför med att utveckla speciella register för just sådana uppdrag.  
  
 Förutom databasen Galaxy har det inom FN utvecklats en rad  
  
 parallella rekryteringsregister, främst för att kunna tillgodose mer  
  
 kortfristiga rekryteringsbehov av specialkompetenser, såsom valobservation  
  
 och flyktingskydd.  
  
 Rekryteringen till FN sker mot bakgrund av säkerhetsrådets  
  
 resolution 1325, Kvinnor, fred och säkerhet, som antogs år 2000.11  
  
 Resolutionen fokuserar på kvinnans roll som aktör i fredsarbete  
  
 och på den oproportionerliga påverkan väpnade konflikter har på  
  
 civilbefolkningen, inklusive kvinnor. Enligt resolutionen bör FN  
  
 därför sträva efter att utveckla kvinnornas roll och bidrag till FN:s  
  
 insatser på fältet, särskilt som militära observatörer, civila poliser  
  
 samt experter i fråga om mänskliga rättigheter och humanitära insatser.  
  
 Pågående insatser  
  
 Fredsbevarande insatser upprättas vanligen av säkerhetsrådet, det  
  
 FN-organ som har det primära ansvaret för internationell fred och  
  
 säkerhet. Rådet bestämmer insatsens storlek, huvudmål och tidsramar.  
  
 Eftersom FN inte har någon egen militär eller civil polis11  
  
 Resolution 1325 (2000) on Women and peace and security.  
  
 72 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 on.  
  
 styrka bestämmer medlemsländerna om de ska delta i en insats och,  
  
 i så fall, vilken personal och utrustning de är villiga att erbjuda.  
  
 Enligt FN-stadgan ankommer det på alla organisationens medlemmar  
  
 att ställa de väpnade styrkor och den utrustning till rådets förfogande  
  
 som är nödvändiga för upprätthållande av internationell  
  
 fred och säkerhet.12 Som den nuvarande strukturen ser ut kan det  
  
 ta lång tid för de aktuella styrkorna att auktoriseras och nå sin  
  
 destinati 
  
 FN:s första fredsbevarande insats påbörjades år 1948. Sedan  
  
 dess har den fredsbevarande verksamheten utvecklats snabbt både  
  
 kvalitativt och kvantitativt, särskilt under de senaste 15 åren. Sedan  
  
 1948 har över 130 länder bidragit med militär och polisiär personal  
  
 till sammanlagt 63 fredsoperationer. Omkring en miljon soldater  
  
 och civila, varav huvuddelen poliser, har deltagit i dessa operationer.  
  
 Trots det stora och växande antalet medverkande länder är  
  
 det ett mindre antal utvecklingsländer som bidrar med huvuddelen  
  
 av den militära och polisiära personalen. Pakistan, Bangladesh,  
  
 Indien, Jordanien, Nepal, Ghana, Uruguay, Etiopien, Nigeria och  
  
 Sydafrika står tillsammans för omkring 60 procent av all uniformerad  
  
 personal, omkring 12,9 procent kommer från EU-länder och  
  
 0,37 procent från USA. Sveriges andel varierar men uppgår vanligen  
  
 till ungefär 0,1 procent. Sverige deltar för närvarande med 44 poliser,  
  
 25 militärobservatörer och fyra truppdeltagare.13  
  
 I dag pågår 15 fredsbevarande FN-operationer, varav två i Europa  
  
 (Kosovo och Cypern), tre i Mellanöstern (Golan, Libanon och  
  
 UNTSO, en övervakningsorganisation), två i Asien (Indien/Pakistan  
  
 och Östtimor), sju i Afrika (Elfenbenskusten, Demokratiska Republiken  
  
 Kongo, Liberia, Sudan (två stycken), Tchad/Centralafrikanska  
  
 republiken och Västsahara) samt en i Centralamerika  
  
 (Haiti). Sverige deltar för närvarande med personal i tio av dessa  
  
 missioner.14 Därtill kommer tolv politiska och fredsuppbyggande  
  
 insatser, varav tre i Mellanöstern (Palestina, Irak och Libanon), tre  
  
 i Asien (Afghanistan, Nepal och Centralasien) och sex i Afrika  
  
 (Somalia, Guinea-Bissau, Centralafrikanska Republiken, Västafrika,  
  
 Moore och Fry).  
  
 12 Se art. 43 i FN-stadgan.  
  
 13 Pakistan är för närvarande det land som bidrar med störst andel uniformerad personal  
  
 (10 618 av totalt 93 813 personer). Norge placerar sig på 48:e plats, Finland på 71:a plats,  
  
 Sverige på 73:e och Danmark på 83:e plats.  
  
 14 Det svenska deltagandet är störst i Demokratiska Republiken Kongo (17 personer) samt i  
  
 Liberia (16 personer).  
  
 73 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 I de fredsbevarande insatserna dominerar den uniformerade personalen,  
  
 dvs. militär och polis. I de politiska och fredsuppbyggande  
  
 insatserna är huvuddelen av personalen civil. I FN:s fredsoperationer  
  
 tjänstgör i dag sammanlagt omkring 110 000 personer. Av  
  
 dessa är ca 88 500 uniformerad personal (75 000 militärer, 11 000 poliser  
  
 och 2 500 militärobservatörer). Av övrig personal är ca 5 500 internationellt  
  
 anställd civilpersonal, 13 000 lokalanställd civilpersonal  
  
 och 2 000 volontärer.  
  
 2.3.2 Utvecklingssamarbete  
  
 Internationellt utvecklingssamarbete sker mot bakgrund av den s.k.  
  
 Millenniedeklaration som världens stats- och regeringschefer antog  
  
 år 2000. I denna slås åtta millenniemål fast, med det övergripande  
  
 målet att halvera den extrema fattigdomen till år 2015. Det åttonde  
  
 millenniemålet riktar sig särskilt till de rika länderna i världen och  
  
 innebär globalt samarbete genom ökat bistånd, rättvisa handelsregler  
  
 och lättade skuldbördor i utvecklingsländerna. FN samordnar  
  
 arbetet med millenniemålen. Alla länder är skyldiga att rapportera  
  
 till FN om hur arbetet med måluppfyllelsen framskrider.15  
  
 För att uppnå FN:s millenniemål antog ett stort antal biståndsgivare  
  
 och deras samarbetsländer vid ett möte på ministernivå i  
  
 Paris år 2005 den s.k. Parisdeklarationen. Denna syftar till ett effektivare  
  
 bistånd med tydligare resultat. Genom deklarationen åtog sig  
  
 mottagarländerna ett större ansvar för sin egen utveckling genom  
  
 ekonomiska och politiska reformer, samtidigt som givarländerna  
  
 förband sig att förändra attityder och metoder för att anpassa sitt  
  
 bistånd bättre till varje enskilt samarbetsland.16  
  
 15 Se t.ex. Tillsammans mot 2015 – Sveriges rapport om milleniemålet 2006.  
  
 16 Beträffande Sveriges implementering av FN:s millenniemål och Parisdeklarationen, se kapitel  
  
 3. I enlighet med Sveriges politik för global utveckling ska milleniemålen genomsyra  
  
 samtliga politiska områden och samtliga myndigheters arbete. Det ingår inte i utredningens  
  
 uppdrag att utvärdera hur det svenska utvecklingssamarbetet genomförs.  
  
 74 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 2.4 Organisationen för säkerhet och samarbete  
  
 i Europa  
  
 2.4.1 Civil krishantering  
  
 Organisation  
  
 OSSE har sitt ursprung i det s.k. Helsingforsavtalet, dvs. det dokument  
  
 som år 1975 undertecknades under den europeiska säkerhetskonferensen  
  
 (ESK) i Helsingfors. Genom detta dokument anses  
  
 Europas gränser efter andra världskriget ha fastställts. Organisationen  
  
 fick sitt nuvarande namn år 1995 och har i dag 56 deltagande  
  
 stater.  
  
 Organisationens arbete spänner över en lång rad områden med  
  
 säkerhet som gemensam nämnare. Verksamheten utgår från ett allomfattande  
  
 säkerhetsbegrepp som omfattar den militärpolitiska  
  
 dimensionen, den mänskliga dimensionen (demokrati och mänskliga  
  
 rättigheter) samt dimensionen för ekonomi och miljö. Under  
  
 1990-talet flyttades tyngdpunkten av organisationens verksamhet  
  
 från långsiktiga förhandlingar rörande normbyggande och militärt  
  
 förtroendeskapande till konfliktförebyggande, krishantering och återuppbyggnad  
  
 med omfattande fältnärvaro. Verksamheten bedrivs  
  
 ofta i nära samarbete med andra internationella organ. Beslut om  
  
 insatser förutsätter enighet mellan de deltagande staterna, vilka ansvarar  
  
 för ett roterande ordförandeskap .  
  
 OSSE:s verksamhet bygger på principen att varaktig säkerhet  
  
 förutsätter demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och en  
  
 fungerande rättsstat. Respekten för mänskliga rättigheter ses som  
  
 en integrerad del av politiska skeenden, inte som en fristående  
  
 fråga. Kränkningar av mänskliga rättigheter uppfattas som politiska  
  
 fenomen som kan utgöra säkerhetshot. OSSE:s kontor för demokratiska  
  
 institutioner och mänskliga rättigheter (ODIHR) har till  
  
 uppgift att främja medlemsländernas förutsättningar för demokratiska  
  
 val, uppbyggande och stärkande av demokratiska institutioner samt  
  
 att följa hur medlemsländerna efterlever sina åtaganden rörande  
  
 demokrati och mänskliga rättigheter.  
  
 Vid OSSE:s toppmöte i Istanbul i november 1999 antogs den  
  
 s.k. Säkerhetsstadgan, en stadga för europeisk säkerhet för det tjugoförsta  
  
 århundradet.17 Genom stadgan befäste de deltagande staterna  
  
 sin strävan att stärka organisationens operativa förmåga. Avsikten  
  
 17 Istanbul Document (1999), Charter for European Security.  
  
 75 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 med stadgan är att öka organisationens förmåga att utföra polisrelaterade  
  
 insatser för att bidra till att upprätthålla lag och ordning  
  
 samt att främja utvecklingen av oberoende rättskipning. I december  
  
 2001 deklarerade de deltagande staterna sin avsikt att stärka  
  
 organisationens polisrelaterade aktiviteter ytterligare genom att  
  
 inrätta en särskild enhet för polisfrågor vid organisationens sekretariat.  
  
 För att öka förmågan till snabba insatser av civila poliser och  
  
 expertis inom konfliktförebyggande, krishantering och återuppbyggnad  
  
 i konfliktdrabbade områden inrättades genom säkerhetsstadgan  
  
 särskilda snabbinsatsgrupper att stå till organisationens  
  
 förfogande, på engelska Rapid Expert Assistance and Cooperation  
  
 Teams (REACT). REACT har emellertid hittills inte fått den framträdande  
  
 roll som det var tänkt, främst på grund av att rekryteringsprocessen  
  
 inte visat sig så snabb som förutsatts.  
  
 Rekrytering18  
  
 Genom säkerhetsstadgan inrättades inom OSSE:s enhet för konflikthantering  
  
 en särskild funktion med uppgift att planera organisationens  
  
 insatser inklusive snabbinsatsstyrkorna samt för samordning  
  
 med andra internationella organisationer och institutioner.  
  
 Intressenter till uppdrag inom snabbinsatsstyrkorna ska anmäla sig  
  
 till de enskilda medlemsstaternas kontaktpunkter. Medlemsstaterna  
  
 gör därefter ett första urval. OSSE har inget centraliserat register  
  
 för att identifiera lämpliga personer till olika uppdrag men meddelar  
  
 medlemsstaterna när en vakans uppstår. Medlemsstaterna är  
  
 då skyldiga att snabbt, om möjligt inom några dagar, nominera  
  
 lämpliga kandidater. OSSE mottar vanligen allt mellan fyra och  
  
 30 nomineringar per vakans. Organisationens sekretariat i Wien är  
  
 ansvarigt för rekryteringen tillsammans med den person som ska  
  
 leda respektive uppdrag. Tillsättningen bereds inom sekretariatets  
  
 rekryteringsavdelning i samråd med denne person. Utsållningen  
  
 sker i två steg. En första bedömning görs vid rekryteringsavdelningen  
  
 som avgör vilka ansökningar som uppfyller de minimikrav  
  
 som ställs på de sökande. De ansökningar som uppfyller dessa krav  
  
 går sedan vidare till en expert som klassificerar ansökningarna såsom  
  
 lämpliga, tänkbara eller inte lämpliga. Därefter fattar den person  
  
 som ska leda respektive uppdrag beslut i samråd med orga18  
  
 Se t.ex. Short, a.a., s. 21 ff.  
  
 76 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 nisationens sekretariat. Utsedda personer kommer att vara sekonderade  
  
 från respektive medlemsstat. Därutöver kontrakterar OSSE  
  
 direkt personal för administrativa och stödjande funktioner. Kandidater  
  
 till dessa ansöker individuellt till de anställningar som utannonseras  
  
 på organisationens hemsida och väljs ut samt intervjuas  
  
 på sekretariatet.  
  
 För att tillgodose behovet av snabbhet vid rekrytering har OSSE  
  
 utvecklat en schematisk modell för indelning i expertområden, bl.a.  
  
 administration och stöd, civil polis, mänskliga rättigheter och rättsväsende  
  
 i övrigt, samt fyra nivåer avseende yrkesmässig kompetens  
  
 indelade utifrån längden på tjänsgöringserfarenhet. Därtill kan  
  
 komma specifika rekryteringskrav till enskilda insatser rörande  
  
 exempelvis relevanta språk- eller länderkunskaper. Modellen ska  
  
 underlätta medlemsstaternas arbete att klassificera sina kandidater  
  
 och snabbt kunna svara på organisationens förfrågningar om personal.  
  
 OSSE:s nomineringssystem har fördelen att organisationen behåller  
  
 kontrollen över det slutliga urvalet av lämpliga kandidater.  
  
 Därigenom kan organisationen motverka att stater nominerar personer  
  
 utifrån politiska överväganden. Nomineringssystemet är också  
  
 ett incitament för medlemsstaterna att förbättra kvaliteten på och  
  
 lämpligheten hos sina kandidater.  
  
 Även rekryteringen till OSSE ska – enligt ett särskilt ministerbeslut  
  
 antaget på svenskt initiativ – ske mot bakgrund av FN:s  
  
 resolution 1325 (2000) Kvinnor, fred och säkerhet (se avsnitt 2.3.1).  
  
 Pågående insatser  
  
 OSSE:s fältmissioner upptar för närvarande två tredjedelar av  
  
 organisationens budget. Organisationens fältverksamhet finns på  
  
 18 platser, varav sju på västra Balkan. Verksamheten är inriktad på  
  
 demokratisering, mänskliga rättigheter, institutionsbyggande och  
  
 utvecklande av massmedia. Den största insatsen är i Kosovo där  
  
 OSSE har närmare tusen anställda, varav fem svenskar. I Östeuropa  
  
 bedriver organisationen verksamhet i Ukraina, Vitryssland och  
  
 Moldavien med inriktning på valobservation, rättsstatligt arbete,  
  
 konfliktlösning och bekämpning av trafficking. I Kaukasus ger  
  
 OSSE stöd till Azerbajdzjan, Georgien och Armenien inom områdena  
  
 ekonomi och miljö, konfliktlösning och demokratisering.  
  
 Insatsen i Georgien har upphört under 2009. I Centralasien bistår  
  
 77 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 OSSE fem tidigare sovjetrepubliker vid politiska och ekonomiska  
  
 reformer. Våren 2009 deltog 17 svenskar sekonderade av svenska  
  
 myndigheter i OSSE:s olika missioner. Ca sju svenskar var direktkontrakterade  
  
 av organisationen. En svensk innehade en chefsposition.  
  
 2.5 Europeiska unionen  
  
 2.5.1 Civil krishantering  
  
 Organisation  
  
 Under senare år har EU anlagt en allt bredare syn på konflikt- och  
  
 säkerhetsfrågor.19 Fokus ligger på både förebyggande av konflikter  
  
 och civil- och militär krishantering. Dessa frågor omfattas av den  
  
 gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP). En integrerad  
  
 del av Chavez är den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken  
  
 (ESFP). Krishantering är i sin tur en del av Bryant.  
  
 Unionens krishanteringsinsatser, även benämnda Petersberguppdragen,  
  
 nämns uttryckligen i artikel 17 i EU-fördraget och omfattar  
  
 humanitära insatser, räddningsinsatser, fredsbevarande insatser  
  
 samt insatser av väpnade styrkor för krishantering, inklusive  
  
 fredskapande åtgärder.20  
  
 Petersberguppdragen stod i fokus vid Europeiska rådet i Köln i  
  
 juni 1999. För att skapa förutsättningar för snabba och effektiva  
  
 krishanteringsinsatser enades deltagarna om att utveckla de enskilda  
  
 medlemsländernas förmåga att delta i internationell krishantering  
  
 samtidigt som deras gemensamma insatser skulle bli så ändamålsenliga  
  
 som möjligt.  
  
 Vid de följande Europeiska råden i Helsingfors, Feira, Nice,  
  
 Göteborg och Laeken har EU successivt konkretiserat målsättningen  
  
 att öka unionens civila krishanteringsförmåga.  
  
 Vid Europeiska rådet i Helsingfors i december 1999 lades grunden  
  
 till ett särskilt institutionellt ramverk för bl.a. krishanteringsfrågor.  
  
 Ett steg i detta arbete var inrättandet av en kommitté för utrikes och  
  
 säkerhetspolitik (KUSP). Kommittén svarar under rådet för  
  
 den politiska kontrollen över och den strategiska ledningen av krishanteringsinsatser.  
  
 Den har under sig dels en civil, dels en militär  
  
 19 Även EU:s politik rörande fredsfrämjande insatser har påverkats av diskussionen kring statssuveränitet  
  
 kontra humanitära interventioner, se avsnitt 2.3.1.  
  
 20 Petersberg Declaration, Western European Union Council of Ministers, Bonn in June 1992.  
  
 78 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 kommitté. Civilkommittén (CIVCOM) består av representanter  
  
 för medlemsländerna och ansvarar för information och rekommendationer  
  
 rörande civila aspekter på krishantering.  
  
 Vid Europeiska rådet i Feira år 2000 definierades fyra prioritetsområden  
  
 för att utveckla unionens civila krishanteringsförmåga: polis,  
  
 stärkande av rättsstaten och förvaltningen samt räddningstjänst.21  
  
 Inom dessa områden har numerära kapacitetsmål uppställts och  
  
 stegvis reviderats i takt med att unionens civila krishanteringsförmåga  
  
 har utvecklats.  
  
 Unionens målsättning inom kapacitetsområdet polis är att kunna  
  
 sända polisinsatser till uppdrag som kan omfatta allt från återupprättande  
  
 av ordning i samarbete med en militär styrka till att träna  
  
 lokala poliser. Medlemsstaterna har åtagit sig att för dessa syften  
  
 ställa upp till 5 700 poliser till förfogande. Av dessa ska upp till  
  
 1 400 kunna sättas in inom 30 dagar. Sverige har anmält 177 poliser  
  
 till denna typ av insatser.  
  
 Ansträngningar att i internationella sammanhang förstärka och,  
  
 om så är nödvändigt, återinsätta lokal polis kan bara vara framgångsrika  
  
 om polisväsendet kompletteras av ett fungerande rättsväsende  
  
 i övrigt. Medlemsstaterna har därför åtagit sig att bidra  
  
 med 200 tjänstemän inom sådana civila krishanteringsinsatser, främst  
  
 domare, åklagare och kriminalvårdstjänstemän. Medlemsländerna  
  
 har anmält 631 personer till sådana insatser, varav Sverige 55 personer.  
  
 För att även kunna stärka den offentliga förvaltningen i drabbade  
  
 länder har medlemsstaterna gjort åtaganden att tillhandahålla  
  
 565 experter som ska kunna sändas ut inom krishanteringsinsatser,  
  
 om så behövs med kort varsel. Denna funktion har emellertid  
  
 hittills aldrig utnyttjats. Sverige har anmält nio personer till denna  
  
 funktion. Även för räddningstjänsten har EU fastställt numerära  
  
 kapacitetsmål.  
  
 Under senare år har utvecklandet av EU:s civila krishantering  
  
 gått från fokusering på kvantitativa till kvalitativa aspekter. År 2003  
  
 antog Europeiska rådet Den europeiska säkerhetsstrategin (ESS).  
  
 Strategin pekar ut tre skäl till varför civila instrument krävs för att  
  
 hantera dagens konflikter: För det första innebär angripande av  
  
 konflikter att man måste gå på djupet för att komma åt skälen till  
  
 instabilitet. För det andra leder konflikter alltid till att den civila  
  
 administrationen kollapsar. Tiden efter en konflikt präglas av kaos i  
  
 21 Enligt denna indelning räknas således polisen inte till det rättsstatliga arbetet.  
  
 79 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 detta avseende. Breda civila åtgärder behövs därför för att komma  
  
 tillrätta med detta tillstånd. Slutligen kräver en preventiv infallsvinkel  
  
 att man engagerar sig i alla faser i en konflikt, inklusive  
  
 sammanhang där militära medel inte passar eller är önskvärda. Strategin  
  
 betonar vidare vikten av att EU är globalt aktiv och samordning  
  
 mellan civil och militär verksamhet.  
  
 Ansvaret för frågor om civil krishantering är sedan juli 2007  
  
 inom rådssekretariatet fördelat på Civilian Planning and Conduct  
  
 Capability (CPCC) och generaldirektorat E IX.22 Syftet härmed  
  
 var att tydliggöra en strategisk och operationell fördelning av  
  
 behov och ansvarsfrågor samt att förstärka förmågan att hantera  
  
 alltmer komplexa och resurskrävande insatser med förbättrad planerings-  
  
 och ledningsstruktur. Totalt arbetar drygt 80 personer vid  
  
 CPCC och 20 personer vid generaldirektorat E IX.  
  
 För att möta det ökade behovet av internationella krishanteringsinsatser  
  
 har EU antagit handlingsprogrammet Civilian Headline  
  
 Goal 2008,23 som kompletterar de fyra prioriterade områdena och  
  
 även innefattar observatörsuppgifter samt stödfunktioner till EU:s  
  
 representanter. Unionens krishanteringsförmåga ska därmed omfatta  
  
 hela spektrumet av civil krishantering. Det kan exempelvis  
  
 röra sig om reformation av ett lands säkerhetssektor eller hjälp att  
  
 integrera stridande grupper i samhället.  
  
 Inom ramen för detta handlingsprogram har Sverige lanserat  
  
 idén om civila snabbinsatsgrupper, på engelska Civilian Response  
  
 Teams (CRT). De kan sägas vara en civil motsvarighet till unionens  
  
 Battlegroups och ska ha samma ambitionsnivå som dessa, dvs. i  
  
 vissa situationer kunna sättas in inom fem dagar från begäran.  
  
 Rådssekretariatet ska i regel utse gruppledare för insatserna. Snabbinsatsgrupperna  
  
 ska kunna agera både före, under och efter en  
  
 konflikt. De ska bestå av expertis främst från de fyra prioriterade  
  
 områdena, men sammansättningen avgörs utifrån varje given krissituation.  
  
 Därutöver kan även andra experter ingå på initiativ av  
  
 medlemsstater eller kommissionen. CRT-poolen ska inledningsvis  
  
 bestå av omkring 120 experter. I denna ingår 24 poliser fördelade  
  
 på områdena lag och ordning, undersökning samt gränspolis, 24 experter  
  
 inom det övriga rättsväsendet, såsom domare, åklagare och  
  
 kriminalvårdstjänstemän, 16 experter inom civil förvaltning, sex  
  
 experter inom räddningstjänst, 14 experter med inriktning på politiska  
  
 22 I början av år 2009 beslutade rådssekretariatet om en omstrukturering innebärande att  
  
 generaldirektorat VIII (militär verksamhet) och IX (civil verksamhet) ska slås samman.  
  
 23 Council of the European Union, Perez, December 2004, doc. Rich.  
  
 80 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 uppgifter samt 16 experter med stödjande funktioner inom administration  
  
 och logistik. Sverige nominerade efter samberedning mellan  
  
 Justitiedepartementet, Utrikesdepartementet och Försvarsdepartementet,  
  
 ett tjugotal personer från rättsväsendets myndigheter, Sida,  
  
 Hicks och Statens räddningsverk till CRT. Av  
  
 dessa kom ett tiotal personer – från myndigheter under Justitiedepartementet,  
  
 Utrikesdepartementet och Försvarsdepartementet –  
  
 att ingå i funktionen. Personalen är färdigutbildad för kommande  
  
 uppdrag. Funktionen har hittills endast använts i begränsad omfattning.  
  
 Genom Civilian Headline Goal 2010 ska unionens internationella  
  
 civila krishanteringsförmåga fördjupas och breddas ytterligare.24  
  
 Detta ska ske genom ökade personella resurser till krishanteringsinsatserna  
  
 samt utveckling av planerings- och ledningsfunktioner.  
  
 Målsättningen är att EU ska använda alla sina tillgängliga medel,  
  
 inklusive de civila och militära delarna av Bryant, europeiska gemenskapsinstrument  
  
 samt samverka med aktörer som omfattas av den  
  
 s.k. tredje pelaren. Inom denna pelare hanteras frågor rörande  
  
 polisiärt och straffrättsligt samarbete. Bland de aktörer som därmed  
  
 kan bli aktuella för samverkan finns Europol (polisiär samverkan)  
  
 och Eurojust (åklagarsamverkan). På motsvarande sätt ska  
  
 unionen samverka med andra aktörer inom civil krishantering såsom  
  
 internationella och lokala organisationer, länder som inte är  
  
 medlemmar i EU samt icke-statliga organisationer, s.k. NGO:s.  
  
 Bidrag från utomstående aktörer ska dock ses just som komplement  
  
 till EU:s egen krishanteringsförmåga, inte som en integrerad  
  
 del av denna. En ytterligare målsättning är att öka fokus på unionens  
  
 krishanteringsuppgifter på unions- och medlemsnivå.  
  
 Rekrytering25  
  
 EU:s internationella civila krishanteringsförmåga måste vara rustad  
  
 att sätta in personal från olika expertområden med kort varsel. Det  
  
 säkerhetspolitiska läget förutsätter ofta att unionen kan genomföra  
  
 flera insatser samtidigt. Detta ställer stora krav på samordning och  
  
 rekrytering. Vid Europeiska rådet i Bryssel i december 2008 åtog  
  
 sig medlemsstaterna att skapa nationella strategier för hur rekry24  
  
 Approved by the ministerial Civilian Capabilities Improvement Conference and noted by  
  
 the General Affairs and External Relations Council, November 2007, doc. 14823/07.  
  
 25 Se t.ex. Short, a.a., s. 24 ff.  
  
 81 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 teringen ska gå till. Förevarande utredning ska ses som ett uttryck  
  
 för detta beslut för svensk del.  
  
 Unionens rekryteringsförmåga har utvecklats i takt med det  
  
 ökade antalet civila krishanteringsinsatser. Insatserna planeras och  
  
 administreras främst av CPCC. Sekretariatet har inget centraliserat  
  
 register för att identifiera lämpliga personer för olika uppdrag, utan  
  
 identifierar de individuella krav som ställs på varje insats, såsom  
  
 antal deltagande och jobbeskrivningar. Medlemsstaterna uppmuntras  
  
 sedan att nominera experter till dessa uppdrag. Det är inte ovanligt  
  
 att det antal kandidater som ett land nominerar är större än det  
  
 antal som landet är berett att sekondera (och därmed betala för).  
  
 Generaldirektoratet utför en första utsållning av de nominerade.  
  
 Vid mindre insatser med upp till 30 deltagare får ett begränsat antal  
  
 kandidater därefter genomgå intervjuer och tester i Bryssel. Vid  
  
 större insatser genomförs intervjuer med kandidater till nyckelplaceringar,  
  
 medan övriga intervjuas per telefon. Den person som  
  
 ska leda insatsen bestämmer vem som slutligen ska utses. Insatschef  
  
 godkänns av rådet efter nominering av den höge representanten.  
  
 Utöver nämnda förfarande anställer EU viss svårrekryterad personal  
  
 direkt till vissa kärnfunktioner inom bl.a. administrativ och  
  
 finansiell kontroll. Unionen anställer dessutom lokal personal,  
  
 främst för olika stödfunktioner. Sådan direktkontrakterad personal  
  
 finansieras genom GUSP:s budget. Standardförfaranden har utformats  
  
 även för dessa rekryteringar, men förutsättningarna för insatserna  
  
 är så varierande att förfarandena ofta skiljer sig åt från uppdrag  
  
 till uppdrag.  
  
 För att underlätta rekryteringen har över 100 allmänna uppdragsbeskrivningar  
  
 upprättats inom prioritetsområdena civil polis,  
  
 övrigt rättsväsende, förvaltning samt övervaknings- och stödfunktioner.  
  
 Därutöver finns en indelning i tre nivåer utifrån längden på  
  
 tjänstgöringserfarenhet.  
  
 Rekryteringssystemet bygger på medlemsstaternas förmåga att  
  
 möta rekryteringsbehoven på nationell nivå. Detta har ökat viljan  
  
 hos medlemsstaterna att utveckla nationella resursbanker. Den yrkesmässiga  
  
 kvaliteten på den nominerade personalen är emellertid  
  
 varierande och kvinnor är underrepresenterade vid nomineringen.  
  
 De krav som svenska myndigheter uppställer på sekonderad personal  
  
 varierar (se kapitel 3). Anställningstiden är vanligen ett år.  
  
 82 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 i Moldavien och Ukraina.  
  
 Enligt en särskild handlingsplan ska FN:s resolution 1325 (2000)  
  
 Kvinnor, fred och säkerhet även prägla rekrytering inom ESFP (se  
  
 avsnitt 2.3.1).  
  
 Pågående insatser  
  
 Sedan år 2003 har EU slutfört ett tiotal operationer.26 För  
  
 närvarande pågår 12 operationer, varav tre på västra Balkan (två i  
  
 Bosnien-Hercegovina och en i Kosovo), en i Georgien, tre i  
  
 Mellanöstern (två i Palestina och en i Irak), en i Afghanistan samt  
  
 fyra i Afrika (utanför Somalia, i Guinea-Bissau och två i  
  
 Demokratiska republiken Kongo). Därtill kommer ett  
  
 gränsövervakningsuppdrag  
  
 Operationerna har olika inriktning, såsom militär eller övervakande  
  
 verksamhet. Insatser med polisiär inriktning finns i BosnienHercegovina,  
  
 Palestina, Afghanistan och Demokratiska Republiken  
  
 Kongo. Insatser med särskild inriktning på rättsstatligt arbete finns  
  
 i Kosovo och Irak. Svenskt rättsväsende deltar i dag med drygt  
  
 70 personer i EU-insatser, varav 63 poliser, sju kriminalvårdare, två  
  
 personer utsända av Domstolsverket och en person utsänd av  
  
 Åklagarmyndigheten.  
  
 EU:s polisinsats i Bosnien-Hercegovina, EUPM, påbörjades  
  
 år 2003 och är den första insatsen inom den europeiska säkerhets och  
  
 försvarspolitiken. Insatsen tog över efter FN:s internationella  
  
 polisinsats i området och verkar i enlighet med de målsättningar  
  
 som sattes upp i Dayton-fredsavtalet år 1995. Av de ca 400 personer  
  
 som deltar i insatsen är drygt hälften internationell personal.  
  
 Sverige deltar för närvarande med tre poliser i denna insats. EUPM  
  
 är en del av EU:s och andra aktörers ansträngningar att bygga upp  
  
 ett fungerande rättssamhälle. Insatsens uppgift är främst att stödja  
  
 den lokala polisens kamp mot den organiserade brottsligheten, att  
  
 övervaka laglydnaden inom den lokala poliskåren samt att ge rättsligt  
  
 och tekniskt stöd vid reformering av polisväsendet.  
  
 EU:s insats i Kosovo, Miller, är den största civila  
  
 insatsen hittills inom den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken.  
  
 EULEX Kosovo har i praktiken tagit över efter FN:s fredsbevarande  
  
 styrka UNMIK, som har övervakat Kosovo sedan år 1999.  
  
 Av insatsens ca 3 000 personer kommer 1 900 från andra länder,  
  
 medan övriga är lokalanställda. Sverige deltar för närvarande med ca  
  
 26 Den exakta siffran växlar beroende på klassificering.  
  
 83 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 80 personer i denna insats, varav 42 poliser, 21 personer utsända av  
  
 MSB, nio personer utsända av FBA, sju kriminalvårdare, två personer  
  
 utsända av Domstolsverket och en person utsänd av Tullverket.  
  
 Missionens huvudsyfte är att hjälpa och stödja myndigheterna  
  
 i Kosovo med rättsstatligt arbete, särskilt inom polis-,  
  
 domstols- och tullväsende. Parallellt med det övervakande och rådgivande  
  
 arbetet har insatspersonalen dock vissa begränsade exekutiva  
  
 uppgifter.  
  
 2.5.2 Utvecklingssamarbete  
  
 EU är världens största finansiär av utvecklingssamarbete. EG, eller  
  
 den Europeiska gemenskapen – vilket betecknar gemensamma frågor  
  
 inom unionen – står tillsammans med medlemsstaterna för 55 procent  
  
 av det globala utvecklingssamarbetet. Utvecklingssamarbetet  
  
 styrs av en gemensam policydeklaration som antogs år 2005, Europeiskt  
  
 samförstånd för utveckling.27 I dokumentet anges för första  
  
 gången de gemensamma principer som ska utgöra ramen för EU:s  
  
 och dess medlemsstaters utvecklingspolitik. Det övergripande målet  
  
 är att minska fattigdomen i världen samt att åstadkomma en hållbar  
  
 utveckling. Till de prioriterade områdena hör bl.a. stöd till institutionella  
  
 reformer samt till utveckling av demokrati och mänskliga  
  
 rättigheter.  
  
 Utvecklingssamarbete hör i huvudsak till vad som benämns den  
  
 första pelaren, dvs. de gemensamma EG-frågorna. Inom denna  
  
 pelare har EU-kommissionen ensam initiativrätt och beslut fattas  
  
 med kvalificerad majoritet. Utvecklingssamarbetets utrikespolitiska  
  
 aspekter omfattas däremot av den andra pelaren. Inom denna har  
  
 medlemsländerna likvärdigt inflytande över initiativen och beslut  
  
 förutsätter i princip enhällighet.28  
  
 Det är EU-kommissionen som ansvarar för att genomföra utvecklingssamarbetet 
  
 . Kommissionen eftersträvar en bättre samordning  
  
 av insatserna. Inom kommissionen har en särskild byrå inrättats  
  
 med uppgift att verkställa genomförandet av olika biståndsprogram,  
  
 Byrån för samarbete (EuropeAid), även kallad AIDCO.  
  
 27 European Consensus on Development, doc. 14820/05.  
  
 28 Det s.k. Lissabonfördraget innebär ingen direkt förändring av beslutandeprocesserna avseende  
  
 fredsfrämjande insatser eller internationellt utvecklingssamarbete även om den s.k.  
  
 pelarstrukturen i princip faller. Genom fördraget inrättas emellertid en hög representant för  
  
 utrikespolitik och säkerhetsfrågor. En sådan funktion kan komma att påverka utformningen  
  
 av EU:s politik på här aktuella områden. Vilken exakt status den nya funktionen ska  
  
 få är emellertid ännu inte klart.  
  
 84 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 Utvecklingssamarbetet finansieras dels via EG:s reguljära budget,  
  
 dels genom bidrag från medlemsländerna till Europeiska utvecklingsfonden  
  
 (EUF). Beslut om utvecklingssamarbete fattas i s.k.  
  
 genomförandekommittéer där medlemsstaterna är representerade.  
  
 EU:s finansieringsprogram för yttre bistånd samordnades i början  
  
 av 2007. Inom ramen för den reguljära budgeten åren 2007–2013  
  
 har sju nya finansieringsinstrument/kommittéer för bistånd förhandlats  
  
 fram. Detta innebär en förenkling i förhållande till de ca  
  
 30 program och 90 budgetlinjer som tidigare användes.  
  
 Förutom att EU finansierar utvecklingssamarbete mellan länder  
  
 som redan är medlemmar i unionen, ger unionen stöd till kandidatländer  
  
 samt länder som i dagsläget inte uppfyller kraven för  
  
 att bli kandidatländer, de s.k. ansökarländerna. Sådant föranslutningsstöd  
  
 ges inom ramen för Instrument for Pre-accession Assistance  
  
 (IPA). Stödet ska finansiera institutionsuppbyggnad och regional  
  
 utveckling. Genom sådan strukturomvandling ska länderna förberedas  
  
 på kommande medlemskap.29  
  
 Utvecklingssamarbete med grannländer utanför unionen sker  
  
 vanligen genom finansiella stödprogram, på engelska European Neighbourhood  
  
 Partnership Instrument (ENPI). Målet med detta stödinstrument  
  
 är utvecklingssamarbete inriktat på bl.a. fattigdomsbekämpning,  
  
 demokratiarbete, mänskliga rättigheter, hälsa och utbildning  
  
 samt infrastruktur. Syftet är att undvika att nya gränsdragningar  
  
 och skiljelinjer dras mellan unionen och dess grannländer.30  
  
 EU:s stöd för utvecklingssamarbete mellan EU och Asien, Latinamerika 
  
 , Mellanöstern och Sydafrika sker genom stödinstrumentet  
  
 Development Cooperation Instrument (DCI). Stödet syftar till att  
  
 minska fattigdomen i mottagarländerna samt att stödja utvecklingen  
  
 av bl. a. demokrati, rättssäkerhet, mänskliga rättigheter, god  
  
 samhällsstyrning och jämlikhet. Målet är att på så sätt underlätta  
  
 ländernas integrering i världsekonomin.31  
  
 Utvecklingssamarbetet med de 77 s.k. AVS-länderna (Afrika  
  
 söder om Sahara, Västindien och Stilla havsområdet) styrs av  
  
 Cotonouavtalet som ingicks år 2000.32 Avtalet löper på 20 år och  
  
 omfattar en politisk dimension samt handels- och utvecklingssamarbete.  
  
 29 IPA ersätter de tidigare anslutningsstöden Phare, Ispa, Sapard, CARDS samt en särskild förordning  
  
 om stöd till Turkiet.  
  
 30 ENPI ersätter de tidigare programmen Burton och Meda.  
  
 31 DCI ersätter det tidigare ALA-programmet, delar av Tacis-programmet samt ett särskilt  
  
 utvecklingsstöd som tidigare gällt för Sydafrika.  
  
 32 The Cotonou Agreement, Lawrence, Thomas 2000.  
  
 85 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 EU:s utvecklingssamarbete sker till stora delar genom partnersamverkan,  
  
 s.k. twinning. Denna samarbetsform bygger på samarbete  
  
 myndigheter emellan för att stärka förvaltningen i mottagarländerna.  
  
 Tanken är att tjänstemän inom offentlig verksamhet ska  
  
 kunna arbeta under längre perioder i partnerlandet och på så sätt  
  
 bidra till långsiktigt institutionsuppbyggande på ett effektivare sätt  
  
 än genom klassiska konsultprojekt. Twinning infördes år 1998 då  
  
 kommissionen erbjöd EU:s dåvarande medlemsländer att delta i  
  
 föreberedelsearbete inför kandidatländernas anslutning till unionen.  
  
 Samarbetet i twinningprojekt skapade nätverk och kontakter mellan  
  
 myndigheter i medlems- och kandidatländerna redan i ett tidigt  
  
 skede. Twinning visade sig vara ett effektivt sätt att utveckla lagstiftningen  
  
 och förvaltningen. Samarbetet utökades därför till att  
  
 omfatta även utvecklingssamarbete med andra grannländer i Östeuropa  
  
 samt i Nordafrika och Mellanöstern. Twinningprojekten  
  
 finansieras i dag av IPA- och ENPI-medel, men det finns fortfarande  
  
 också medel kvar i de gamla programmen CARDS, Meda,  
  
 Chapman och Burton.  
  
 Ramarna för twinningverksamhet är standardiserade. Sedan kommissionen  
  
 och medlemsländerna har fastställt unionens stödprogram  
  
 för respektive mottagarland identifierar kommissionen  
  
 tillsammans med mottagarlandet insatser som lämpar sig för  
  
 twinning. Kommissionen presenterar projektbeskrivningar, s.k.  
  
 twinning-fiches, för de nationella kontaktpunkterna. Endast företrädare  
  
 för medlemsländernas offentliga sektor har rätt att delta i  
  
 twinningveksamhet. Intresserade aktörer måste därför ansöka hos  
  
 kommissionen om att bli godkända. Myndigheten tar därefter fram  
  
 förslag till hur den avser kunna uppfylla projektets mål, eventuellt i  
  
 konsortium med andra medlemsländer. Förslagen presenteras i  
  
 mottagarlandet av tilltänkta projektledare och rådgivare. Mottagarlandet  
  
 kan antingen välja ett av förslagen eller föreslå ett konsortium  
  
 av flera länder. Projektgenomförandet pågår sedan under  
  
 minst ett år. En heltidsarbetande rådgivare från myndigheten i medlemslandet  
  
 ska under projektets gång vara stationerad i mottagarlandet.  
  
 Projektledaren förväntas lägga ned ca 20 procent av sin  
  
 arbetstid på projektet. Såväl rådgivaren och projektledaren ska vara  
  
 erfarna experter anställda av myndigheten. Därutöver bidrar andra  
  
 experter från myndigheten vid kortare insatser.  
  
 Förutom twinningprojekten finns s.k. twinning light-projekt.  
  
 De har en kortare projekttid än vanliga twinningprojekt, högst  
  
 åtta månader. En annan skillnad är att långtidsrådgivare inte engageras.  
  
 86 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 Twinning light kan därför vara ett bra sätt för myndigheter inom  
  
 offentlig sektor att delta i twinningprojekt utan att behöva avvara  
  
 experter till projektet under längre tid. En ytterligare skillnad i  
  
 förhållande till vanliga twinningprojekt är att projekt inom twinning  
  
 light inte kan genomföras i konsortium med andra medlemsländer.  
  
 Ett annat program för tekniskt bistånd är TAIEX. TAIEXverksamhet  
  
 utgör ett komplement till twinning och har bedrivits  
  
 sedan ett antal år. Årligen deltar omkring 6 000 experter i över  
  
 1 000 olika TAIEX-insatser. Syftet är att erbjuda mottagarländerna  
  
 kortsiktiga målinriktade expertinsatser för att utveckla lagstiftning  
  
 och förvaltning. Exempel på TAIEX-insatser är korta utbildningar  
  
 som hålls av experter från medlemsländerna, seminarier och workshops,  
  
 studieresor för representanter från mottagarländerna och  
  
 kollegiegranskningar. Begäran om experthjälp görs av mottagarlandet.  
  
 Till skillnad från twinningprojekten sänds denna vanligen  
  
 inte till samtliga medlemsstater utan kan vara anpassad till ett särskilt  
  
 medlemsland. TAIEX-programmen finansieras av EU-kommissionen  
  
 och bekostar experternas resekostnader, dagtraktamenten  
  
 samt ersättning för antal arbetsdagar.  
  
 Även om det inom det svenska rättsväsendet finns erfarenhet av  
  
 EU-finansierat utvecklingssamarbete, är det utvecklingssamarbete  
  
 rättsväsendet bedriver för närvarande till övervägande del finansierat  
  
 av Sida (se kapitel 3).  
  
 Utvecklingssamarbete kan även bedrivas genom upphandlade  
  
 konsulttjänster (se avsnitt 3.2.3).  
  
 2.6 TIPH – en civil krishanteringsinsats  
  
 Temporary International Presence in Hebron (TIPH), är en civil  
  
 observationsinstats i Hebron, Västbanken. Den första TIPHinsatsen  
  
 inleddes år 1994 sedan FN påkallat en tillfällig internationell  
  
 närvaro i Hebron33 och representanter för Israel och PLO  
  
 hade kommit överens om att be Italien, Danmark och Norge om  
  
 personal som stöd i arbetet att normalisera situationen i Hebron.  
  
 Den nuvarande insatsen påbörjades år 1997 sedan Israel och PLO  
  
 hade undertecknat ett avtal som uppmanade tidigare bidragande  
  
 länder och därtill Sverige, Schweiz och Turkiet att bidra med per33  
  
 Resolution 904 (1994) on measures to guarantee the safety and protection of the Palestinian  
  
 civilians in territories occupied by Israel.  
  
 87 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 sonal till en insats.34 Norge fick därvid en samordnande roll. Var  
  
 sjätte månad bestämmer Israel och den Palestinska myndigheten  
  
 om de vill förnya insatsens mandat genom en förlängning av avtalet.  
  
 TIPH samarbetar med lokala organisationer och institutioner  
  
 för att genomföra projekt som bidrar till att uppfylla organisationens  
  
 uppdrag, som sammanfattningsvis innebär att främja en  
  
 känsla av säkerhet för palestinierna i Hebron samt att stödja den  
  
 ekonomiska utvecklingen i området.  
  
 I insatsen ingår deltagare från Norge, Sverige, Danmark, Schweiz,  
  
 Italien och Turkiet. Endast medborgare i dessa länder kan delta  
  
 som observatörer. Deltagarna har varierande bakgrund. En del är  
  
 poliser eller militärer, andra är akademiker eller specialister inom  
  
 olika områden. Tjänstgöringstiden varierar från sex till 18 månader.  
  
 Deltagarna sänds till Hebron på uppdrag av sina respektive utrikesdepartement  
  
 på förfrågan av Israel och den Palestinska myndigheten.  
  
 Under tjänstgöringen är deltagarna uniformerade, åtnjuter  
  
 immunitet och kan inte utsättas för tvångsmedel.  
  
 2.7 Internationella tribunaler och domstolar  
  
 De internationella tribunalerna och domstolarna spelar en viktig  
  
 roll för folkrättens efterlevnad, både för att förebygga och beivra  
  
 folkrättsstridiga handlingar. Det finns främst två typer av domstolar  
  
 i det internationella systemet. Den första typen syftar till att  
  
 bidra till fredlig lösning av tvister mellan stater. Bland sådana  
  
 domstolar kan nämnas Internationella domstolen och Permanenta  
  
 skiljedomstolen. Den andra typen av internationella domstolar  
  
 syftar till att ställa enskilda individer inför rätta för grova brott mot  
  
 den internationella rätten. De kan både vara tillfälliga och för en  
  
 särskild situation, såsom Jugoslavientribunalen och Rwandatribunalen,  
  
 eller permanenta som Internationella brottmålsdomstolen. De personer  
  
 som kan komma i fråga för nominering till domartjänster vid  
  
 de internationella domstolarna är samma personer som är mest  
  
 lämpade för att inneha högre nationella domartjänster. Övrig personal  
  
 vid de internationella domstolarna anställs i regel direkt av  
  
 34 Agreement on the Temporary International Presence in the City of Hebron och Smith  
  
 of Understanding on the Establishment of a Temporary International Presence in  
  
 Hebron.  
  
 88 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 domstolen i fråga. Nedan följer en kort presentation av vissa internationella  
  
 tribunaler och domstolar.  
  
 Internationella domstolen (International Court of Justice, ICJ) är  
  
 FN:s främsta rättsliga organ. Domstolen, vars föregångare var äldre  
  
 än Nationernas Förbund, etablerades i juni 1945 genom att FNstadgan  
  
 antogs. Den påbörjade sitt arbete i april 1946. ICJ har sitt  
  
 säte i Fredspalatset i Haag, Nederländerna, och är det enda av FN:s  
  
 sex huvudsakliga organ som inte har sitt säte i New York. Domstolens  
  
 uppgift är att i överensstämmelse med internationell rätt  
  
 reglera tvister som stater hänfört till domstolen samt att ge rådgivande  
  
 yttranden i juridiska frågor som begärts av FN:s organ och  
  
 institutioner. Domarna väljs av FN:s generalförsamling och FN:s  
  
 säkerhetsråd på nioåriga mandat. Alla stater som är medlemmar i  
  
 FN har rätt att föreslå kandidater till ICJ. Det är inte regeringsorganen  
  
 i staterna som nominerar, utan normalt sett en grupp som  
  
 består av den nominerande statens medlemmar i den permanenta  
  
 skiljedomstolen.35  
  
 Permanenta skiljedomstolen (Permanent Court of Arbitration,  
  
 PCA) är egentligen inte en permanent domstol utan består av en  
  
 panel av jurister bland vilka stater kan välja skiljedomare vid lösandet  
  
 av en tvist. Den permanenta skiljedomstolen inrättades år 1900 och  
  
 började verka år 1902. Den har sitt säte i Fredspalatset i Haag.  
  
 Domstolen har jurisdiktion över alla ärenden som hänförs till den  
  
 genom ett avtal mellan de berörda staterna. Juristerna som finns i  
  
 panelen i permanenta skiljedomstolen utses av de stater som medverkar  
  
 i domstolen. Varje stat får utnämna fyra jurister som då blir  
  
 ledamöter av domstolen.36  
  
 Jugoslavientribunalen (International Criminal Tribunal for the  
  
 former Yugoslavia, ICTY) inrättades av FN:s säkerhetsråd år 1993  
  
 och är en tillfällig tribunal för lagföring av personer som är ansvariga  
  
 för allvarliga brott mot internationell humanitär rätt begångna  
  
 i före detta Jugoslavien från och med den 1 januari 1991.  
  
 Tribunalen, som har sitt säte i Haag, har jurisdiktion över fyra  
  
 typer av brott: allvarliga överträdelser av 1949 års Genèvekonventioner,  
  
 kränkningar av krigets lagar eller sedvanerätt, folkmord  
  
 samt brott mot mänskligheten. Domarna utses av generalförsamlingen  
  
 35 Se art. 2 ff. i stadgan för Internationella domstolen. Endast en svensk domare, hovrättspresidenten  
  
 m.m. Pace, har suttit i ICJ (1967–1976).  
  
 36 Se art. 23 respektive art. 44 i 1899 och 1907 års konventioner om fredligt lösande av internationella  
  
 tvister. Svenska jurister i PCA är för närvarande f.d. justitierådet Walker,  
  
 ambassadörerna Prince och Pitts samt professorn Dunn.  
  
 89 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 efter nominering av enskilda stater.37 Enligt den avslutningsstrategi  
  
 som upprättats för tribunalen ska samtliga utredningar vara avslutade  
  
 år 2004, samtliga rättegångar i första instans vara avslutade  
  
 år 2010 och allt arbete vara avslutat år 2012.  
  
 Rwandatribunalen (International Criminal Tribunal for Rwanda,  
  
 ICTR) inrättades år 1994 av FN:s säkerhetsråd för att åtala och  
  
 döma personer ansvariga för allvarliga kränkningar av internationell  
  
 humanitär rätt begångna under folkmordet i Rwanda 1994. Rwandatribunalen 
  
 , som har sitt säte i Arusha, Tanzania, har jurisdiktion  
  
 över tre typer av brott: folkmord, brott mot mänskligheten och  
  
 överträdelser av den gemensamma artikel 3 i 1949 års Genèvekonventioner.  
  
 Domarna utses av generalförsamlingen efter nominering  
  
 av enskilda stater.38 Enligt den avslutningsstrategi som upprättats  
  
 för tribunalen ska samtliga utredningar vara avslutade år 2004,  
  
 samtliga rättegångar i första instans vara avslutade år 2010 och allt  
  
 arbete vara avslutat år 2012.  
  
 Internationella brottmålsdomstolen (International Criminal  
  
 Court, ICC) är till skillnad från hittills nämnda domstolar ingen  
  
 FN-domstol utan inrättades genom en multilateral överenskommelse,  
  
 den s.k. Romstadgan, som trädde i kraft år 2002. Viss anknytning  
  
 till FN finns dock, eftersom FN:s säkerhetsråd kan besluta att  
  
 hänskjuta ett fall till domstolen. Domstolen ska pröva särskilt  
  
 allvarliga brott, såsom folkmord, krigsförbrytelser och brott mot  
  
 mänskligheten. Domarna utses av en församling av de fördragsslutande  
  
 staterna, den s.k. stadgepartsförsamlingen, efter nominering  
  
 av medlemsländerna.39  
  
 Specialdomstolen för Sierra Leone (Special Court for Sierra Leone)  
  
 skapades år 2002 genom ett avtal mellan FN och Simmons  
  
 regering. Avsikten är att domstolen ska kunna döma de främst  
  
 ansvariga för brott mot den humanitära rätten samt för brott mot  
  
 viss nationell rätt begångna i Sierra Leone sedan den 30 november  
  
 1996. Specialdomstolen, som har sitt säte i Freetown, Sierra  
  
 Leone, är den första blandade internationella/inhemska domstol  
  
 som har skapats för att pröva brott mot den humanitära rätten. Till  
  
 skillnad från tribunalerna för före detta Jugoslavien och Rwanda  
  
 har specialdomstolen för Sierra Leone åklagare och domare både  
  
 37 Se art. 12 ff. i stadgan för Krigsförbrytartribunalen för f.d. Jugoslavien. Den ende svenske  
  
 domaren i ICTY har varit hovrättslagmannen Davis som tjänstgjorde där under  
  
 åren 2003–2008.  
  
 38 Se art. 11 ff. i Rwandatribunalens stadga. Två svenska domare, hovrättsråden Jackson  
  
 och Shannon, har suttit som domare i ICTR.  
  
 39 Se art. 36 i Romstadgan. Mills nordiske domare är Erkki Kourula från Finland.  
  
 90 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 från landet där brotten begicks, utsedda av Simmons regering,  
  
 samt från det internationella samfundet, utsedda av FN:s generalsekreterare  
  
 efter nomineringar av enskilda stater.40  
  
 Kambodjatribunalen (Extraordinary Chambers in the Courts of  
  
 Cambodia, ECCC) ska pröva de brott som begicks under Röda  
  
 khmerernas styre i Kampuchea (nuvarande Kambodja) mellan  
  
 år 1975 och 1979. Rättegångarna är resultatet av många års  
  
 förhandlande mellan FN och Kambodja. Ett avtalsutkast blev  
  
 färdigt år 2003. FN:s generalförsamling godkände avtalet samma år.  
  
 Reyes parlament ratificerade avtalet i oktober 2004. Liksom  
  
 specialdomstolen för Sierra Leone är rättegångarna mot Röda  
  
 khmererna en nationell process med både nationella och internationella  
  
 domare och åklagare. De internationella domarna utses  
  
 efter nominering av FN:s generalsekreterare.41  
  
 Hariri-tribunalen (Special Tribunal for Lebanon) inrättades av  
  
 FN:s säkerhetsråd år 2007 och har sitt säte i Haag. Tribunalens  
  
 uppgift är att ställa de skyldiga till svars för mordet på Libanons  
  
 tidigare premiärminister Ortega. Den ska döma enligt libanesisk  
  
 lag. Identiteten på de elva domarna, av vilka fyra är libaneser,  
  
 hålls hemlig av säkerhetsskäl.42  
  
 Utöver nämnda domstolar, som har en direkt eller indirekt  
  
 anknytning till FN, kan nämnas Europadomstolen. Domstolen,  
  
 som har sitt säte i Strasbourg, tillskapades ursprungligen år 1959  
  
 genom den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga  
  
 rättigheterna och de grundläggande friheterna. Genom ett  
  
 tilläggsprotokoll (protokoll nummer 11) har domstolen sedan år 1998  
  
 en ny organisation. Antalet domare i domstolen motsvarar antalet  
  
 medlemmar i Europarådet och domarna utses av Europarådets  
  
 parlamentariska församling.43  
  
 EG-domstolen, som har sitt säte i Luxemburg, inrättades år 1952.  
  
 Domstolen har bl.a. till uppgift att övervaka efterlevnaden av  
  
 unionens olika fördrag och säkerställa en enhetlig tolkning av EGrätten.  
  
 Domstolen lämnar även förhandsbesked till nationella  
  
 domstolar om hur EG-rätten ska tolkas samt dömer i tvister mellan  
  
 EU och medlemsstaterna, mellan medlemsstaterna och mellan EU  
  
 och medborgarna. Antalet domare motsvarar antalet medlemsstater  
  
 och utses av medlemsstaternas regeringar i samförstånd. Detsamma  
  
 40 Se art. 2 i avtalet mellan FN och Moore om etablerandet av en specialdomstol.  
  
 41 Se art. 3 i avtalet mellan FN och Kambodja om rättegångarna mot Röda khmererna.  
  
 42 Resolution 1757 (2007) The situation in the Middle East.  
  
 43 Svensk domare i Europadomstolen är för närvarande Montgomery.  
  
 91 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 gäller domarna i underinstansen till EG-domstolen, den s.k. Förstainstansrätten 
  
 .44  
  
 Internationellt förordnade domare återfinns även vid vissa andra  
  
 domstolar. Ett sådant exempel är den domstol som tillkom i  
  
 Bosnien-Hercegovina på initiativ av OHR (den Höga Representationen,  
  
 dvs. den myndighet som leder den civila fredsprocessen i  
  
 området på grundval av Daytonavtalet). Domstolen prövar bl.a.  
  
 mål rörande krigsförbrytelser, organiserad brottslighet, ekonomisk  
  
 brottslighet, korruption och allmänna brottmål. Ungefär hälften av  
  
 de omkring fyrtio domarna är internationella.45 Det internationella  
  
 inslaget kommer dock helt att upphöra under år 2009.  
  
 2.8 Samverkan mellan internationella aktörer  
  
 2.8.1 Allmänt  
  
 I takt med att konflikterna i världen har blivit mer komplexa och  
  
 det internationella säkerhetsbegreppet därmed har vidgats har antalet  
  
 internationella aktörer inom civil krishantering ökat. Krishanteringens  
  
 många olika områden förutsätter ett brett spektrum av aktörer  
  
 såsom regeringar, internationella organisationer, privata företag,  
  
 föreningar och enskilda.  
  
 Det ökade behovet och framväxten av aktörer inom internationell  
  
 krishantering ställer stora krav på samverkan dem emellan  
  
 både vad gäller planering och genomförande. Ett isolerat synsätt  
  
 där varje aktör endast verkar för den egna insatsen i snäv bemärkelse  
  
 innebär ofta att dubbelt eller mångdubbelt arbete omedvetet  
  
 läggs ner på samma sak. Genom gemensam planering och informationsutbyte  
  
 kan arbetet däremot bedrivas så effektivt och ekonomiskt  
  
 som möjligt. Samverkan kan också bidra till att minimera  
  
 de säkerhetsrisker som personalen utsätts för.  
  
 FN och EU har under senare tid samarbetat inom civil krishantering,  
  
 särskilt på Balkan och i Afrika. I en gemensam deklaration  
  
 befäste de år 2003 sin avsikt att fördjupa detta samarbete.46 Som  
  
 framhålls i deklarationen bär FN i enlighet med FN-stadgan det  
  
 44 Svensk domare i EG-domstolen är för närvarande Harding samt i Förstainstansrätten  
  
 Smith.  
  
 45 Den svenska åklagaren Vincent tjänstgör för närvarande som domare vid den av OHR  
  
 inrättade domstolen i Bosnien-Hercegovina, efter att tidigare varit anställd som åklagare i  
  
 Jugoslavientribunalen.  
  
 46 Joint Declaration on UN-EU Co-operation in Crisis Management, New York, september  
  
 2003.  
  
 92 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 primära ansvaret för internationell fred och säkerhet. EU:s målsättning  
  
 är att genom civila krishanteringsinsatser bidra till de mål  
  
 som FN har satt upp. Genom deklarationen inrättades mekanismer  
  
 för att utöka samarbetet och främja enhetlighet inom fyra områden:  
  
 planering, utbildning, kommunikation och utbyte av information  
  
 mellan organisationerna samt utvärdering.  
  
 Även OSSE bedriver sin verksamhet i nära samarbete med andra  
  
 internationella organ. EU:s medlemsländer samordnar sitt agerande  
  
 inom OSSE. Unionen har därför fått ett tydligt genomslag i organisationen.  
  
 Hösten 2003 antog EU:s utrikesministrar riktlinjer för  
  
 samarbetet mellan EU och OSSE inom områdena konfliktförebyggande,  
  
 krishantering och återuppbyggnad.  
  
 De senaste årens komplexa freds- och säkerhetsfrämjande insatser  
  
 har även gjort behovet av ökad samordning mellan civila och  
  
 militära insatser alltmer påtagligt. Frågor om säkerhet och utveckling  
  
 kan inte ses som isolerade företeelser utan går hand i hand.  
  
 Militära insatser kan ofta möjliggöra återuppbyggnadsinsatser. Även  
  
 om ett visst mått av samarbete mellan civila och militära aktörer  
  
 alltid har förekommit, har omfattningen av och intensiteten på  
  
 samverkan ökat under senare år i takt med att världssamfundet har  
  
 höjt ambitionsnivån för den fredsfrämjande verksamheten och visat  
  
 en vilja att integrera civil och militär verksamhet. Som en följd  
  
 härav har olika principer och riktlinjer för sådan samverkan utvecklats.  
  
 För att utbyta erfarenheter och information samt utnyttja befintliga  
  
 strukturer samordnar FN och EU i allt större utsträckning sin  
  
 civila krishanteringsförmåga med militära insatser. Sådan samverkan  
  
 kan ske genom bl.a. koordinationscentra samt civila sambandsofficerare  
  
 som fyller dialogfunktioner.  
  
 Det civila samhället, däribland s.k. NGO:s, dvs. icke-statliga  
  
 organisationer, och privata företag, kan bidra vid internationella  
  
 insatser, särskilt inom områden som rekrytering och utbildning.  
  
 Ett växande antal NGO:s erbjuder tjänster som är utformade för  
  
 att kunna bistå internationella organisationer att identifiera civila  
  
 experter. Medan nationella regeringskontrollerade resursbanker i  
  
 enlighet med nationella politiska preferenser ofta begränsar sig till  
  
 landets offentlighetsanställda tjänstemän, är register som förs av  
  
 fristående NGO:s många gånger öppna för en vidare krets av  
  
 personer med varierande bakgrund, såsom från privat verksamhet  
  
 och icke-statliga organisationer. I takt med att behovet av experter  
  
 inom internationell civil krishantering har ökat, har organisationer  
  
 93 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 som ursprungligen utformade sina register för att kunna bistå med  
  
 humanitära insatser utökat dessa register till att även omfatta  
  
 exempelvis rättsområdet.  
  
 Vissa nationella och internationella NGO:s har utformat sina  
  
 resursbanker utifrån målsättningen att tillgodose de internationella  
  
 organisationernas skräddarsydda behov och tar ut en avgift för  
  
 identifieringen av tänkbara kandidater. Vanligen är dock de avgifter  
  
 som NGO:s tar för sina tjänster lägre än kommersiella rekryteringsfirmors  
  
 och tillför sällan ekonomiska medel i sådan utsträckning  
  
 att organisationerna kan överleva endast genom att ta betalt  
  
 för sina rekryteringstjänster. De är i stället beroende av donationer  
  
 eller bidrag från regeringar alternativt bedriver en annan form av  
  
 kärnverksamhet.  
  
 Svenska NGO:s hämtar ofta experter från den egna styrelsen  
  
 och medlemskretsen. Svenska avdelningen av Internationella juristkommissionen  
  
 har exempelvis en mindre databas bestående av medlemmarna 
  
 . Dessa uppmanas att profilera sig och att anmäla speciella  
  
 intresseområden. Medlemmarna kan sedan kontaktas via e-post för  
  
 engagemang i olika uppdrag. Svenska Helsingforskommittén för  
  
 Mänskliga rättigheter engagerar vanligen personer som har anmält  
  
 intresse för uppdrag utifrån informella nätverk.  
  
 Bland NGO:s med inriktning på att bistå internationella organisationer  
  
 med rekrytering kan nämnas AFDEM47, en NGO som  
  
 bildades år 2000 med kanadensiska och norska medel för att möta  
  
 efterfrågan på kvalificerad afrikansk personal. Urvalet till organisationens  
  
 register sker på grundval av ansökningshandlingar och  
  
 intervjuer. Registret innehåller namn på kvalificerade experter inom  
  
 en rad områden, bl.a. mänskliga rättigheter.  
  
 En annan organisation med omfattande rekryteringsverksamhet  
  
 är RedR-IHE (Registered Engineers for Disaster Relief and the International  
  
 Health Exchange), ett globalt internationellt förbund med  
  
 säte i Genève. RedR-IHE grundades år 1980 och rekryterar experter  
  
 inom ett stort antal områden för olika humanitära organisationers  
  
 räkning.  
  
 Utöver AFDEM och RedR-IHE bör särskilt nämnas den globala  
  
 organisationen ILAC (se avsnitt nedan).  
  
 47 Tidigare SAFDEM.  
  
 94 
  
 SOU 2009:76 Internationella insatser på rättsområdet  
  
 2.8.2 Särskilt om ILAC  
  
 ILAC (The International Legal Assistance Consortium) är ett globalt  
  
 konsortium som består av över 40 NGO:s, däribland Sveriges  
  
 Advokatsamfund och Mcguire. Medlemsorganisationerna  
  
 representerar över tre miljoner domare, åklagare, advokater  
  
 och rättsvetenskapsmän över hela världen. ILAC:s huvudkontor  
  
 ligger i Stockholm. Konsortiet har bedrivit verksamhet  
  
 sedan år 2002. Denna består i att ställa upp med juridisk expertis  
  
 som bidrar till att återuppbygga rättsväsendet i länder där detta har  
  
 brutit samman till följd av konflikter. Fokus har hittills legat på  
  
 straffrätt och mänskliga rättigheter. Målet är dock att utöka verksamheten  
  
 inom andra rättsområden samt till stöd till utvecklande  
  
 av branschorganisationer, exempelvis advokatsamfund.  
  
 ILAC används inte som ett egentligt rekryteringsinstrument  
  
 och förfogar inte över någon databas eller register över kvalificerade  
  
 experter. I stället har konsortiet ofta möjligheten att genom  
  
 sitt nätverk sätta samman lämpliga grupper av experter till specifika  
  
 hjälpprojekt. Vilka namn som aktualiseras varierar från uppdrag till  
  
 uppdrag. Vid behov kan förfrågningar om personal sändas ut till  
  
 medlemsorganisationerna omedelbart. Urvalet sker på så sätt att  
  
 medlemsorganisationerna nominerar experter genom att förse  
  
 ILAC med kortare listor över lämpliga kandidater. ILAC väljer  
  
 därefter ut personer från dessa listor. En målsättning är att i första  
  
 hand engagera personal från konfliktområdets närområde. Vanligen  
  
 rör det sig om mycket kvalificerad personal med tidigare erfarenheter  
  
 från motsvarande uppgifter. Nämnda omständigheter gör att  
  
 insatserna kan sättas in snabbt. Med omkring fyra veckors varsel  
  
 kan ILAC sedan sända ut en grupp med uppgift att utvärdera  
  
 hjälpbehovet. Insatschef är ofta en person från ILAC:s sekretariat.  
  
 Gruppernas sammansättning sker utifrån yrkesbakgrund- och  
  
 skicklighet, könsfördelning samt språkliga och kulturella förutsättningar.  
  
 Ett annat krav är absolut opartiskhet. För att öka den utsända  
  
 gruppens legitimitet sker arbetet i samråd med värdlandets  
  
 regering och med lokala organisationer. Både Advokatsamfundet  
  
 och Mcguire har medverkat konkret i projekt.  
  
 Utöver ILAC:s egen personal kan således deras personal och medlemmar  
  
 aktualiseras för att sändas ut.  
  
 Personalen utför arbetet utan lön. ILAC bekostar däremot resor  
  
 och traktamenten. All personal omfattas under uppdraget av en  
  
 95 
  
 Internationella insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 96  
  
 stående försäkring som ILAC har i ett amerikanskt försäkringsbolag.  
  
 ILAC syftar till att, såsom opartisk auktoritet, komplettera det  
  
 internationella samfundets insatser. Konsortiets utsända experter  
  
 ska göra inledande bedömningar av rättsväsendet i krisdrabbade  
  
 länder, rapportera vilka resurser som finns tillgängliga i landet i  
  
 fråga samt vilka hjälpinsatser som behövs från det internationella  
  
 samfundets sida. Utifrån dessa rapporter lämnar ILAC:s utsända  
  
 experter rekommendationer till internationella organisationer, givarländer  
  
 samt konsortiets medlemmar om hur återuppbyggnadsarbetet  
  
 bör ske. ILAC hjälper därefter värdlandets regering och FN  
  
 att koordinera genomförandet av rekommendationerna.  
  
 Sedan verksamhetens start har ILAC sänt ut personal i samverkan  
  
 med FN och FN:s lokala fredsbevarande insatser till bl.a.  
  
 Afghanistan, Irak, Liberia, Haiti och Östtimor. Sådana insatser varar  
  
 vanligen i omkring två veckor. 
  
 3 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 3.1 Den inrikespolitiska bakgrunden  
  
 Den ökade globaliseringen innebär nya villkor för svensk politik.  
  
 När staternas samverkan blir tätare löses den nationella identiteten  
  
 gradvis upp. En omedelbar konsekvens av globaliseringens tendens  
  
 att sudda ut gränserna är att det tidigare kravet på närvaro för att  
  
 bevaka sina intressen övergår i ett krav på deltagande i utvecklingen  
  
 för att bevara sin ställning som en aktör att räkna med.1  
  
 Som framhålls i utredningens direktiv har Sverige som målsättning  
  
 att vara en aktiv internationell aktör som tar ett stort ansvar för internationell  
  
 fred och säkerhet. Internationellt samarbete på rättsområdet  
  
 (rättsbistånd) sker genom fredsfrämjande verksamhet, internationellt  
  
 utvecklingssamarbete samt exempelvis genom internationella tribunaler  
  
 och domstolar.  
  
 Sedan år 2004 styrs den svenska utrikes- och biståndspolitiken  
  
 av Sveriges politik för global utveckling (PGU).2 Målet är att Sverige  
  
 ska bidra till en rättvis och hållbar global utveckling inom samtliga  
  
 politikområden och bidra till att skapa förutsättningar för fattiga  
  
 människor att förbättra sina levnadsvillkor. Politiken ska främjas  
  
 och präglas av respekt för mänskliga rättigheter, demokrati och god  
  
 samhällsstyrning, jämställdhet mellan män och kvinnor, hållbart  
  
 nyttjande av naturresurserna och omsorg om miljö, ekonomisk tillväxt  
  
 och social utveckling samt konflikthantering och säkerhet. Den  
  
 svenska politiken för global utveckling ska ses som Sveriges bidrag  
  
 till uppfyllandet av FN:s milleniemål (se avsnitt 2.3.2).  
  
 I regeringens skrivelse, skr. 2007/2008:89 (Sveriges politik för  
  
 global utveckling), aviserade regeringen en nystart för politiken för  
  
 global utveckling genom att konkretisera hur samstämmighet och  
  
 samverkan kan stärka det samlade svenska bidraget till en rättvis  
  
 1 Sverige i världen – Rapport från Globaliseringsrådet (Ds 2008:82).  
  
 2 Prop. 2002/2003:122.  
  
 97 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 och hållbar global utveckling. Syftet härmed var att understryka det  
  
 gemensamma ansvaret för utvecklingspolitikens genomförande.  
  
 I budgetpropositionen för år 2008 framhöll regeringen rättsstatens  
  
 principer som en förutsättning för investeringar, ekonomisk  
  
 tillväxt, skapande av fler arbetstillfällen och välstånd.3 Regeringen  
  
 ansåg emellertid att området inte hade fått tillräcklig uppmärksamhet i  
  
 det svenska utvecklingssamarbetet och att man därför skulle stärka  
  
 Sveriges arbete framöver med uppbyggnaden av rättsväsendet i samarbetsländerna.  
  
 Även i budgetpropositionen för år 2009 betonades  
  
 vikten av att internationellt freds- och säkerhetsfrämjande arbete  
  
 präglas av ett brett säkerhetstänkande och respekt för mänskliga  
  
 rättigheter och rättsstatens principer. I propositionen framhölls  
  
 särskilt Meza (FBA) sammanhållande funktion  
  
 när det gäller Sveriges strävan att kunna bidra med civil kompetens till  
  
 internationella insatser.4  
  
 Ambitionen att öka Sveriges deltagande i internationella insatser  
  
 kom till uttryck i regeringens skrivelse, skr. 2007/08:51(Nationell  
  
 strategi för svenskt deltagande i internationell freds- och säkerhetsfrämjande  
  
 verksamhet). I skrivelsen framhölls att Sveriges förmåga  
  
 till internationella insatser skulle förbättras. Det militära deltagandet  
  
 i insatser borde bli större, så att en dubblering av utlandsstyrkans  
  
 förmåga skulle åstadkommas. Vidare skulle effekten av  
  
 svenskt deltagande i internationella insatser öka, bl.a. genom mer  
  
 sammanhållna insatser. I skrivelsen konstaterades att efterfrågan på  
  
 civilt deltagande i internationella insatser ökade samt att Sverige  
  
 borde bidra till att möta denna efterfrågan genom att delta med  
  
 domare, åklagare, polis och annan personal från rättsväsendet, samtidigt  
  
 som vår ledande ställning inom området insatsstöd skulle  
  
 bibehållas. Målet skulle vara att i internationella polis- och/eller rättsstatsuppbyggande  
  
 insatser integrera alla delar av rättsväsendet. Uppbyggnad  
  
 av polisväsendet i en post-konfliktsituation måste ske parallellt  
  
 med uppbyggnad av rättsväsendet i övrigt. I möjligaste mån borde  
  
 svenskt deltagande med poliser omfatta minst två personer till varje  
  
 insats. I prioriterade insatser borde strävan vara att delta med större  
  
 bidrag. Sverige skulle också bidra med en bredd av andra efterfrågade  
  
 personalkategorier, t.ex. politiska rådgivare, rådgivare i utvecklingsfrågor  
  
 samt experter på mänskliga rättigheter och genderfrågor. I  
  
 skrivelsen slogs vidare fast att utvecklingssamarbete utgjorde en  
  
 viktig del av den samlade svenska förmågan. Möjliga och genom3  
  
 Prop. 2007/2008:1, s. 49 f.  
  
 4 Prop. 2008/2009:1, s. 17 ff.  
  
 98 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 förbara synergier med utvecklingssamarbetet skulle därför alltid  
  
 eftersträvas. Skrivelsen betonade vidare vikten av ett nära samarbete  
  
 med EU, internationella organisationer, regioner samt övriga  
  
 nordiska länder.  
  
 I regeringens skrivelse, skr. 2007/2008:109 (Mänskliga rättigheter i  
  
 svensk utrikespolitik), redogjordes för regeringens ambitioner och  
  
 prioriteringar vad gäller mänskliga rättigheter och rättsstatens  
  
 principer i svensk utrikespolitik. Regeringen betonade vikten av en  
  
 ökad samverkan mellan olika politikområden och ett samstämmigt  
  
 agerande, nationellt och internationellt, för en resultatinriktad politik.  
  
 I skrivelsen lämnades vidare en kortfattad beskrivning av situationen  
  
 vad gäller mänskliga rättigheter i olika delar av världen, samt av den  
  
 utveckling som skett institutionellt och av normer, instrument och  
  
 verktyg för arbetet med mänskliga rättigheter inom FN, EU och  
  
 andra internationella organ de senaste åren.  
  
 Regeringens skrivelse, skr. 2008/2009:11 (Frihet från förtryck –  
  
 skrivelse om Sveriges demokratibistånd), behandlade bl.a. frågor  
  
 om Sveriges deltagande i internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 Skrivelsen fokuserade på demokratins och rättsstatens institutioner  
  
 och procedurer. Demokratibiståndet borde stärka staters respekt  
  
 för de mänskliga rättigheterna. Förutom politisk dialog skulle  
  
 bistånd utgå till initiativ som stärker staternas egna ansträngningar  
  
 eller till organisationer som verkar för staternas efterlevnad av sina  
  
 åtaganden. I det långsiktiga utvecklingssamarbetet borde kapacitetsutveckling  
  
 av institutioner som verktyg för lagstiftningsarbete och  
  
 utveckling av förvaltningen användas. Skrivelsen betonade därvid  
  
 vikten av att utveckla kontrollfunktioner samt att stärka samspelet  
  
 mellan de verkställande organen och de ansvarsutkrävande institutionerna.  
  
 Dessutom framhölls ett livskraftigt civilt samhälle och  
  
 oberoende media som nödvändiga förutsättningar för ansvarsutkrävande  
  
 och för bekämpande av maktmissbruk och korruption.  
  
 Skrivelsen betonade vidare betydelsen av kunskaper och insikter  
  
 om formella och informella maktstrukturer i samhället liksom en  
  
 lyhördhet för hur samarbetet uppfattas av mottagarlandet. Samordningen  
  
 mellan svenska aktörer liksom med andra bidragsländer  
  
 borde förbättras.  
  
 Regeringen har i två handlingsplaner – för perioderna 2006–2008  
  
 och 2009–2012 – slagit fast hur FN:s säkerhetsråds resolution 1325  
  
 (2000) Kvinnor, fred och säkerhet ska implementeras regionalt,  
  
 nationellt och globalt (se avsnitt 2.3.1). Handlingsplanerna tar sikte  
  
 99 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 på såväl deltagande i internationella krishanteringsinsatser som i  
  
 internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 Hicks (se avsnitt 3.2.2) publicerade år 2008  
  
 en rapport om rättsstatsprinciper inom offentlig förvaltning i postkonfliktländer.5  
  
 I rapporten analyserades hur bristande rättsstatsprinciper  
  
 påverkar individer och grupper. Rapporten innehöll också  
  
 en diskussion kring hur rättsstatsprinciper i framtiden borde integreras  
  
 i reformation av offentlig förvaltning.  
  
 Washingtonbaserade Center for Global Development genomför  
  
 varje år en mätning av hur 22 rika länder främjar global utveckling.  
  
 I Commitment to Development Index (CDI) vägs bl.a. bistånds-,  
  
 handels-, immigrations- och säkerhetspolitik in. År 2008 placerade  
  
 sig Nederländerna för fjärde året i rad på första plats. Sverige kom  
  
 på andra plats. Sett till enskilda politikområden placerade sig  
  
 Sverige på första plats när det gäller biståndspolitik, både i mängd  
  
 och kvalitet. När det gäller säkerhetspolitik kom Sverige däremot  
  
 på trettonde plats, vilket berodde på ett för litet bidrag till FN:s  
  
 fredsbevarande uppdrag.  
  
 Nedan följer en redogörelse för svenska myndigheters och  
  
 andra nationella aktörers insatser på rättsområdet. Redogörelsen  
  
 inleds med en beskrivning av den verksamhet som aktörer med  
  
 övergripande uppgifter bedriver (avsnitt 3.2). Därefter följer en  
  
 motsvarande beskrivning av myndigheter med inriktning på särskilda  
  
 verksamheter (avsnitt 3.3) samt av ett antal övriga aktörer  
  
 (avsnitt 3.4). Kapitlet avslutas med en redogörelse för samverkan  
  
 mellan svenska aktörer (avsnitt 3.5).  
  
 3.2 Aktörer med övergripande uppgifter  
  
 3.2.1 Regeringskansliet  
  
 Allmänt  
  
 Utrikesdepartementet (UD) utgör tillsammans med de svenska  
  
 utlandsmyndigheterna utrikesförvaltningen och ansvarar för Sveriges  
  
 förbindelser med andra länder. Utrikesförvaltningens uppdrag är att  
  
 bidra till att förverkliga regeringens övergripande mål i utrikespolitiska  
  
 frågor. Till UD:s uppdrag hör också att inom Regerings5  
  
 Rule of Law in Public Administration: Problems and Ways Ahead in Peace Building and  
  
 Development, Davis 2008. Rapporten var ett led i ett  
  
 projekt och har bl.a. följts upp vid ett seminarium våren 2009.  
  
 100 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 kansliet samordna den svenska utrikespolitiken. Till ansvarsområdena  
  
 hör utrikes- och säkerhetspolitik (däribland freds- och  
  
 säkerhetsfrämjande insatser), bistånd och utveckling (däribland  
  
 internationellt utvecklingssamarbete), folkrätt och mänskliga rättigheter  
  
 (däribland internationella tribunaler och domstolar) samt  
  
 annat samarbete med andra länder, regioner och organisationer.  
  
 Frågor om svenskt deltagande i internationella uppdrag samordnas  
  
 med bl.a. Justitiedepartementet och Försvarsdepartementet. Rättsväsendet  
  
 faller under Justitiedepartementets ansvarsområde, medan  
  
 Försvarsdepartementet ansvarar för Myndigheten för samhällsskydd  
  
 och beredskap (MSB).  
  
 Av UD:s andel om totalt ca 32 miljarder kronor i 2009 års statsbudget  
  
 uppgår kostnaderna för internationell samverkan till drygt  
  
 1,6 miljarder kronor och kostnaderna för internationellt utvecklingssamarbete  
  
 till 30 miljarder kronor, varav 1,5 miljarder kronor  
  
 avser reformsamarbete i Östeuropa. Av kostnaderna för internationell  
  
 samverkan uppgår bidrag till vissa internationella organisationer  
  
 till drygt 1,1 miljarder kronor och freds- och säkerhetsfrämjande  
  
 verksamhet till 130 miljoner kronor.6  
  
 Civil krishantering  
  
 Frågor om svenskt deltagande i civila och militära krishanteringsinsatser  
  
 bereds huvudsakligen inom UD:s enhet för säkerhetspolitik.  
  
 Beredningen sker dock till stora delar gemensamt med  
  
 övriga berörda departement, främst de departement som svarar för  
  
 de personalkategorier som är tänkta att ingå i insatsen. Insatser  
  
 med personal från rättsväsendet förutsätter därvid främst gemensam  
  
 beredning med Justitiedepartementet, medan personal från  
  
 MSB innebär medverkan från Försvarsdepartementet.  
  
 FN:s förfrågningar till Sverige och andra medlemsstater om deltagande  
  
 i internationella insatser rör ofta behov av personal som ska  
  
 fylla enskilda funktioner. Förfrågningarna innebär därför vanligen  
  
 konkreta tjänstebeskrivningar. Hanteringen av dessa frågor underlättas  
  
 av att UD inför varje regleringsbrev avseende Polisens utlandsstyrka  
  
 diskuterar kommande tillgång till och behov av insatspersonal  
  
 i en dialog med Justitiedepartementet och Rikspolisstyrelsens (RPS)  
  
 utlandssektion. Därmed skapas en förutsebarhet som medför att  
  
 beredningen blir snabb och effektiv när konkreta förfrågningar  
  
 6 Prop. 2008/2009:1.  
  
 101 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 görs. Frågan om svensk personals medverkan behöver inte beredas  
  
 för regeringsbeslut, utan beslutet fattas inom departementet. Den  
  
 civila icke-uniformerade personal som deltar i insatserna är, till  
  
 skillnad från vad som är fallet inom OSSE:s och EU:s insatser,  
  
 vanligen direktkontrakterad av FN efter förslag från Regeringskansliet  
  
 eller annan.  
  
 Även behovet av personal till OSSE:s insatser är i regel förutsebart  
  
 och begränsar sig vanligen till ett tiotal personer per år.  
  
 Frågor rörande svenskt deltagande i EU:s civila krishanteringsinsatser  
  
 präglas däremot vanligen inte av samma förutsebarhet som  
  
 medverkan i FN:s och OSSE:s insatser. Sverige har som målsättning  
  
 att UD eller i vissa fall Försvarsdepartementet ska vara  
  
 representerat när EU gör s.k. fact-finding missions, dvs. förberedande  
  
 sonderingsinsatser, i områden som kan komma i fråga för  
  
 kommande insatser. Dessa förberedande insatser syftar till att  
  
 undersöka de praktiska förutsättningarna för en mission och leds  
  
 vanligen av personer från Rådssekretariatet. Genom att ha svenska  
  
 representanter på plats ökar möjligheterna att kunna påverka  
  
 insatsernas utformning. Ett svenskt riktmärke är att Sverige ska  
  
 svara för ungefär 14 procent av personalen i EU:s civila insatser.  
  
 Förutsättningarna för ett svenskt deltagande brukar vanligen  
  
 undersökas redan innan Sverige får en konkret förfrågan från EU  
  
 om deltagande. UD gör därvid en uppskattning av tillgängliga  
  
 ekonomiska och personella resurser och gör utifrån detta underlag  
  
 en bedömning av svensk förmåga att bidra. Då Sverige inte har  
  
 någon stående insatspersonal till förfogande krävs en inventering  
  
 från gång till gång. När en formell förfrågan från EU sedan  
  
 kommer är denna i regel preciserad med konkreta tjänstebeskrivningar.  
  
 UD sammanställer då efter gemensam beredning med andra  
  
 berörda departement en lista över kandidater, som förklarat sig  
  
 villiga, samt lämnar ett förslag till rangordning av dessa utifrån  
  
 bifogade CV. Kvalitetssäkring ska däremot redan ha gjorts av de  
  
 myndigheter som ställer kandidater till förfogande. I de fall EU:s  
  
 förfrågningar undantagsvis endast rör kandidater till enskilda  
  
 tjänster, såsom chefstjänster, kan beredningen emellertid även  
  
 inkludera exempelvis intervjuer med tänkbara kandidater. EU tar  
  
 sedan ställning till vilka personer från listan som ska komma i fråga.  
  
 Vanligen är tillgången på personal med generella funktioner större  
  
 än vad som efterfrågas, medan det kan råda brist på personal med  
  
 speciella funktioner. Insatspersonalen förutsätts vara sekonderad av  
  
 102 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 sina respektive svenska myndigheter och bibehålla sina svenska  
  
 löner. EU bekostar däremot merkostnader, såsom traktamenten.  
  
 Beslut om svenska civila krishanteringsinsatser fattas av regeringen.  
  
 Svensk medverkan till ett beslut i EU:s ministerråd om en  
  
 insats föregås alltid av ett samråd mellan regeringen och riksdagen i  
  
 EU-nämnden. Om det rör sig om ett bidrag med svenska militära  
  
 styrkor krävs riksdagsbeslut, eftersom 10 kap. 9 § regeringsformen  
  
 anger att regeringen inte får sända svensk väpnad styrka utomlands  
  
 utan riksdagens medgivande. Regeringen lämnar därför en propositionen  
  
 till riksdagen inför varje militär insats som Sverige deltar i.  
  
 Utvecklingssamarbete  
  
 Frågor rörande Sveriges internationella utvecklingssamarbete hanteras  
  
 främst inom UD:s enhet för styrning och metoder i utvecklingssamarbetet  
  
 samt departementets olika geografiska enheter. Arbetet  
  
 planeras och genomförs i dialog med svenska och utländska aktörer  
  
 och utifrån de prioriteringar som regeringen har slagit fast.  
  
 Regeringen har identifierat ett antal tematiska prioriteringar för  
  
 utvecklingssamarbetet, däribland demokrati och mänskliga rättigheter.7  
  
 Prioriteringen demokrati och mänskliga rättigheter ska inriktas  
  
 på de medborgerliga och politiska rättigheterna, demokratins och  
  
 rättsstatens institutioner och procedurer samt demokratiseringens  
  
 aktörer.8  
  
 Det svenska deltagandet i internationellt utvecklingssamarbete  
  
 utformas också utifrån regeringens s.k. landfokuseringspolitik, dvs.  
  
 den inriktning som regeringen hösten 2007 antog för vilka länder  
  
 som fortsättningsvis ska få del av svenskt bistånd.9 I den nya landfokuseringen  
  
 delas samarbetsländerna upp i tre kategorier som ska  
  
 tydliggöra skälen till den svenska närvaron. Landfokuseringen inne7  
  
 Prop. 2008/09:1, s. 54 ff.  
  
 8 Skr. 2007/2008:89, Sveriges politik för global utveckling.  
  
 9 Fokusering av det svenska utvecklingssamarbetet – tidplan för strategiprocesser för åren  
  
 2007–2009, riktlinjer för utfasningsstrategier/planer, samt förlängningar av gällande samarbetsstrategier 
  
 , regeringsbeslut 2007-10-18. Enligt landfokuseringspolitiken ska Sverige  
  
 bedriva långsiktigt utvecklingssamarbete med tolv länder (Johnson Faso, Etiopien, Kenya,  
  
 Mali, Moçambique, Rwanda, Tanzania, Uganda, Zambia, Bangladesh, Kambodja och  
  
 Bolivia), utvecklingssamarbete med tolv länder (Fry, Demokratiska Republiken Kongo,  
  
 Liberia, Moore, Somalia, Sudan, Afghanistan, Östtimor, Irak, Västbanken-Gaza,  
  
 Colombia och Guatemala) samt reformsamarbete med nio länder (Albanien, BosnienHercegovina,  
  
 Georgien, Kosovo, Makedonien, Moldavien, Serbien, Turkiet och Ukraina).  
  
 Reformsamarbetet syftar till att underlätta EU-integrationen och därmed stärka fattigdomsbekämpningen  
  
 och reformansträngningarna i vårt närområde.  
  
 103 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 bär att Sverige ska bedriva ett långsiktigt utvecklingssamarbete med  
  
 tolv länder, utvecklingssamarbete med ytterligare tolv länder i konflikt  
  
 och/eller postkonfliktsituation samt reformsamarbete med nio  
  
 länder i Östeuropa. Genom landfokuseringen ska Sverige ta sitt  
  
 ansvar för att Parisdeklarationens målsättningar uppfylls (se avsnitt  
  
 2.3.2).  
  
 Regeringens styrinstrument för utvecklingssamarbetet är de s.k.  
  
 samarbetsstrategierna. UD ger Sida eller i sällsynta fall annan myndighet  
  
 i uppdrag att utarbeta förslag till samarbetsstrategi avseende  
  
 enskilda länder. Förslaget bereds sedan inom departementet. Regeringen  
  
 fattar därefter beslut om samarbetsstrategi avseende landet i  
  
 fråga. Strategierna omfattar i normalfallet tre-femårsperioder.10  
  
 Nomineringar till internationella tribunaler och domstolar  
  
 UD ansvarar för beredningen inför nominering av domarkandidater  
  
 till flertalet internationella tribunaler och domstolar.11 Sedan en  
  
 vakans uppstått tas namn på tänkbara kandidater fram och deras  
  
 referenser inhämtas. Därefter sker gemensam beredning med Statsrådsberedningen  
  
 och samtliga berörda departementsenheter. Beslut  
  
 om nomineringen fattas sedan vid ett regeringssammanträde.  
  
 Nomineringsförfarandet avseende domartjänster vid Internationella  
  
 domstolen utgör ett undantag från nämnda förfarande på så vis  
  
 att det är Sveriges s.k. nationella grupp, bestående av de svenska  
  
 medlemmarna i permanenta skiljedomstolen, som nominerar kandidater.  
  
 Regeringen fattar därefter ett beslut om svensk kandidatur i  
  
 enlighet härmed.  
  
 Som ovan nämnts är Sverige vid vissa internationella domstolar  
  
 garanterat en eller flera domartjänster, medan andra internationella  
  
 domartjänster förutsätter att Sverige särskilt för fram sina kandidater  
  
 (se avsnitt 2.7). Att föra fram svenska kandidater innebär både  
  
 en politisk och ekonomisk investering från Sveriges sida. Vid  
  
 bedömningen av om en svensk kandidat ska föras fram eller inte tas  
  
 hänsyn till i vilken utsträckning nordisk eller västeuropeisk rättstradition  
  
 redan är representerad i domstolen. För att nordisk rättstradition  
  
 ska vara representerad och för att inte nordiska kandidater  
  
 ska konkurrera ut varandra föregås nomineringarna vanligen av  
  
 10 Riktlinjer för samarbetsstrategier, UD2005/24624/GU, jämte kompletterande promemoria.  
  
 11 Rekrytering av en domare till den av OHR inrättade domstolen i Bosnien-Hercegovina har  
  
 emellertid, enligt uppgift, handhafts av Sida helt på egen hand utan kontakt med Regeringskansliet 
  
 .  
  
 104 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 , OSSE, EU och NATO.  
  
 diskussioner med övriga nordiska länder, varvid länderna enas om  
  
 att föra fram en gemensam kandidat. Endast ett fåtal personer från  
  
 Sverige och övriga Norden innehar eller har innehaft domartjänster  
  
 vid de internationella tribunalerna och domstolarna.12  
  
 När det gäller domare i EG-domstolen, Förstainstansrätten samt  
  
 generaladvokater ansvarar Justitiedepartementet för beredningen  
  
 inför nomineringar. Sedan kandidater har tagits fram och referenser  
  
 inhämtats sker beredning med Stadsrådsberedningen, UD samt med  
  
 övriga statsråd. Justitieutskottet informeras. Regeringen fattar sedan  
  
 beslut om nomineringen vid ett regeringssammanträde. Även  
  
 nomineringar till Europadomstolen föregås av beredning inom  
  
 Justitiedepartementet.  
  
 Övrig personal vid internationella tribunaler och domstolar  
  
 anställs, som nämnts, vanligen direkt av domstolen i fråga.13  
  
 3.2.2 Hicks  
  
 Hicks (FBA) inrättades år 2002 och är en statlig  
  
 myndighet under UD med den övergripande uppgiften att  
  
 stärka och utveckla den svenska och internationella förmågan inom  
  
 området konflikt- och krishantering, med en särskild inriktning på  
  
 fredsinsatser.14 Akademin ska fungera som plattform för  
  
 samverkan mellan svenska myndigheter och organisationer samt  
  
 deras utländska partners. Myndigheten är inom sitt  
  
 verksamhetsområde svensk kontaktpunkt gentemot organisationer  
  
 såsom FN 
  
 Till akademins verksamhetsgrenar hör nationell samverkan och  
  
 samordning, utbildning och samträning, forskning, utvärdering och  
  
 12 Endast en svensk domare, hovrättspresidenten m.m. Pace, har suttit i ICJ (1967– 
  
 1976). Norge har haft två domare i ICJ, Yang (1985–1994) och Taylor  
  
 (1946–61, varav som domstolens president 1958–1961). Svenska jurister i PCA är f.d.  
  
 justitierådet Walker, ambassadörerna Prince och Pitts samt  
  
 professorn Dunn. Den ende svenske domaren i ICTY har varit hovrättslagmannen  
  
 Davis som tjänstgjorde där under åren 2003–2008. Två svenska domare, hovrättsråden  
  
 Jackson och Shannon, har suttit i ICTR. En av domarna i ICC, Erkki  
  
 Kourula, är från Finland. Svensk domare i Europadomstolen är för närvarande Ellis,  
  
 i EG-domstolen Harding samt i Förstainstansrätten Smith. Den  
  
 svenska åklagaren Vincent tjänstgör för närvarande vid den av OHR inrättade domstolen  
  
 i Bosnien-Hercegovina, efter att tidigare ha varit anställd som åklagare i Jugoslavientribunalen  
  
 (se avsnitt 2.7).  
  
 13 I slutet av år 2008 arbetade exempelvis omkring fem svenska jurister i olika funktioner vid  
  
 ICTY, ett par vid ICTR samt ett tiotal vid EG-domstolen.  
  
 14 Se t.ex. förordning (2009:25) om ändring i förordningen (2007:1218) med instruktion för  
  
 Hicks samt Meza rapport angående ny personalförsörjningsfunktion 
  
 , Dnr 011-169-2007.  
  
 105 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 metodutveckling samt freds-, säkerhetsfrämjande och konfliktförebyggande  
  
 verksamhet.  
  
 Ett femtiotal heltidsanställda arbetar inom myndigheten. En  
  
 särskild Rule of Law-koordinator ska bl.a. samordna utbildningsfrågor  
  
 inom rättsområdet samt representera FBA inom olika samverkansnätverk  
  
 (se avsnitt 3.5). Akademin har bl.a genom ett projekt  
  
 fokuserat särskilt på frågor kring rättsstatsprinciper i offentlig förvaltning  
  
 i post-konfliktländer (se avsnitt 3.1).  
  
 Särskilt om rekryteringsansvaret  
  
 FBA:s rekryteringsansvar består enligt myndighetens instruktion  
  
 främst i att akademin ska rekrytera den civila personal som regeringen  
  
 beslutar att ställa till förfogande för internationella insatser  
  
 samt genomföra sådana insatser och administrera sådant svenskt  
  
 deltagande. Uppgiften innefattar ett nationellt samordningsansvar  
  
 för personalförsörjning av civil personal till internationella insatser  
  
 som omfattar personal från fler än en myndighet. I syfte att stärka  
  
 den svenska förmågan att tillgodose internationell efterfrågan på  
  
 personal till freds-, säkerhetsfrämjande och konfliktförebyggande  
  
 insatser ska FBA också utveckla och förbättra formerna för bidrag  
  
 med personal, policy, kompetens, utbildning, övning, forskning  
  
 och erfarenheter inom området. Vidare ingår att, på grundval av  
  
 kvalitetssäkrad information från de berörda myndigheterna, upprätthålla  
  
 en överblick över de samlade nationella civila kompetenserna  
  
 och personalkategorierna som respektive myndighet kan  
  
 bidra med och redan bidrar med till pågående insatser. FBA ska  
  
 även svara för en nationell resurspool för rekrytering av personal till  
  
 internationella insatser bestående av personalkategorier, för vilka det  
  
 inte finns någon naturlig eller definierad huvudman bland svenska  
  
 utsändande myndigheter eller om det inte faller inom utsändande  
  
 myndigheters ordinarie arbetsgivaransvar (se 2 § punkterna 10–13 förordningen  
  
 om ändring i förordningen (2007:1218) med instruktion  
  
 för Hicks).  
  
 Den 1 januari 2008 flyttades rekryteringsansvaret för tjänster  
  
 inom FN, OSSE, EU och TIPH från Sida till FBA:s personalförsörjningsfunktion.  
  
 Denna består av nio personer. Det ansvar som  
  
 överfördes från Sida omfattar freds-, säkerhetsfrämjande och konfliktförebyggande  
  
 insatser. Överföringen innebar däremot inte  
  
 någon ansvarsförflyttning från andra myndigheter än Sida.  
  
 106 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 För rekryteringsverksamheten har akademin upprättat en  
  
 nationell databaserad resurspool. Denna är alltjämt under uppbyggnad  
  
 och består för närvarande av ca 200 personer. Ett fåtal av  
  
 dessa har anknytning till rättsväsendet. Därtill kommer de personer  
  
 som akademin bidrar med i pågående internationella insatser. Innan  
  
 personer läggs in i resurspoolen har FBA kvalitetssäkrat dessa.  
  
 Kvalitetssäkring sker genom intervjuer inriktade på personlighet,  
  
 fackkunskap och referenstagning. Värdering sker även under deltagande  
  
 i s.k. poolkurser (se nedan). I resurspoolen får endast personer  
  
 med sådan erfarenhet och kompetens som krävs för internationella  
  
 insatser upptas. Lämplig personal ska kunna ställas till  
  
 förfogande med kort varsel.  
  
 Att resurspoolen ska bestå av personalkategorier, för vilka det  
  
 inte finns någon naturlig eller definierad huvudman bland svenska  
  
 utsändande myndigheter, innebär också att det är möjligt att engagera  
  
 t.ex. personer som nyligen har gått i pension, är anställda inom  
  
 den privata sektorn eller inom enskilda organisationer. Kvalifikationer  
  
 och kompetens som återfinns i det civila samhället ska  
  
 särskilt beaktas. FBA har kommit överens med Domstolsverket  
  
 och Polisen om att myndigheten ska underrätta respektive myndighet  
  
 om en person anställd av någon av dessa myndigheter söker  
  
 utlandsuppdrag inom FBA. Under år 2008 var uppdraget särskilt att  
  
 fokusera på personer med kompetens inom förvaltning och samhällsstyrning 
  
 , rättsstatsuppbyggnad, ledning och samverkan, säkerhetssektorreform  
  
 och demobilisering, återanpassning och reintegrering,  
  
 konfliktförebyggande, medling, mänskliga rättigheter samt genderfrågor.  
  
 Personer som antas till internationella insatser är i regel tjänstlediga  
  
 från sina ordinarie anställningar och skickas ut av FBA som  
  
 anställningsmyndighet. Det är därmed FBA som betalar personalens  
  
 löner. FBA tillämpar ett lönesystem som bygger på de lönegrader  
  
 som tillämpas inom FN. Traktamenten tillkommer enligt  
  
 respektive organisations regler. Personalen omfattas av ett URAavtal  
  
 samt Kammarkollegiets försäkring (se avsnitt 8.3.4). För  
  
 tjänstgöringen gäller en uppförandekod som ungefärligen motsvarar  
  
 den som gäller för den personal som MSB sänder ut. Uppföljning  
  
 sker genom skriftlig och muntlig avrapportering till FBA  
  
 och UD. FBA arbetar för närvarande med att utarbeta ett särskilt  
  
 hemkomstprogram som ska omfatta all personal.  
  
 För närvarande är ett sjuttiotal personer utsända av FBA, varav  
  
 13 inom OSSE, tio inom TIPH, sju inom FN och övriga inom EU.  
  
 107 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 49 personer är sända till länder i Europa, 13 till Mellanöstern och  
  
 tio till Afrika. Ett tiotal av de utsända arbetar med frågor med  
  
 anknytning till mänskliga rättigheter eller rättsområdet i övrigt.  
  
 Tjänstgöringstiden är vanligen sex månader med möjlighet till förlängning  
  
 i upp till tre år.  
  
 FBA ansvarar för att i nära samverkan med andra berörda myndigheter  
  
 månadsvis sammanställa en rapport till UD över det totala civila  
  
 nationella deltagandet i internationell freds-, säkerhetsfrämjande och  
  
 konfliktförebyggande verksamhet. Formerna för rapportering utformas  
  
 i nära samarbete med UD. Andra berörda myndigheter ska samverka  
  
 med akademin för att säkerställa att rapporten blir ändamålsenlig.  
  
 Särskilt om utbildningsansvaret  
  
 FBA:s utbildningsansvar består enligt myndighetens instruktion  
  
 främst i att akademin ska utbilda den civila personal som regeringen  
  
 beslutar att ställa till förfogande för internationella insatser.  
  
 Akademin har också till uppgift att genomföra sådan utbildning,  
  
 samträning och övning som tillsammans med andra myndigheters  
  
 insatser krävs för att förbereda svensk och utländsk personal för  
  
 deltagande i internationella insatser. FBA ska även bidra till en  
  
 effektiv samordning av och samstämmighet mellan svenska utbildnings- 
  
 , samtränings- och övningsinsatser inom verksamhetsområdet,  
  
 inklusive insatsförberedande utbildning för civil personal (se 2 §  
  
 punkterna 5, 6 och 11 förordningen om ändring i förordningen  
  
 (2007:1218) med instruktion för Hicks).  
  
 Etableringen av FBA:s personalförsörjningsfunktion har inneburit  
  
 ökade krav på dess utbildningsverksamhet. För närvarande  
  
 arbetar ett tjugotal anställda med utbildningsrelaterade frågor.  
  
 Bland dessa finns lärare med ansvar för olika kursområden.  
  
 Akademins uppgift är att utveckla och genomföra kurser, ofta i  
  
 samarbete med andra myndigheter. FBA arbetar med ett brett nätverk  
  
 av resurspersoner och experter inom olika kompetensområden  
  
 och från internationella organisationer och samarbetspartners.  
  
 Samarbete sker ofta med experter från exempelvis MSB, Försvarsmakten,  
  
 Polisen och UD.  
  
 Vid FBA finns grundutbildning för personal som ska göra sin  
  
 första utlandstjänst, en missionsförberedande utbildning för all  
  
 personal i anslutning till genomförandet av en bestämd insats samt  
  
 108 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 vissa specialist- och befattningsutbildningar. Till den missionsförberedande  
  
 utbildningen ska delvis kopplas ett avslutande hemkomstprogram  
  
 som syftar till att bearbeta starka upplevelser och  
  
 tillvarata erfarenheter och insikter som kan ligga till grund för  
  
 utveckling av såväl utbildning som arbetssätt och metoder.  
  
 Grundutbildningen (s.k. poolkurser) omfattar ca tio kursdagar  
  
 och syftar främst till att göra deltagarna allmänt förtrogna med  
  
 uppgifter, arbetssätt och villkor för deras verksamhet ute i missioner  
  
 samt att ge dem god förmåga att skydda sig mot hot och risker.  
  
 Ett viktigt inslag i utbildningen är genomgång av uppförandekod  
  
 och etiska regler. Under år 2009 kommer omkring fyra–sex poolkurser  
  
 att genomföras. Varje kurs består av omkring 20 deltagare.  
  
 FBA har, i samarbete med andra myndigheter, utarbetat ett  
  
 koncept för missionsförberedande utbildning. Detta kan snabbt  
  
 omvandlas till missionsspecifika kurser skräddarsydda för dem som  
  
 ska sändas ut. Syftet är att härigenom snabbt och med kort framförhållning  
  
 kunna ställa personal till förfogande. Konceptet är  
  
 flexibelt och medger utbildningar från allt från ett par dagar till upp  
  
 till en vecka. I några fall kan samordning ske med övriga nordiska  
  
 länder eller med andra EU-länder. I missionsförberedande utbildning  
  
 inför redan pågående missioner bör personal med färsk  
  
 erfarenhet från missionen delta. Vid nya missioner är målsättningen  
  
 att engagera personer som har deltagit i förberedande arbete på  
  
 plats i konfliktområdet. Andra viktiga inslag är säkerhetsförhållanden,  
  
 uppförandekod och styrinstrument för insatsen, t.ex. sådana  
  
 som klarlägger de utsändas folkrättsliga status. Under år 2009 kommer  
  
 ca 13 missionsförberedande kurser att genomföras. I genomsnitt  
  
 deltar ca åtta personer i varje kurs.  
  
 Utöver grundutbildning och missionsförberedande utbildning  
  
 finns behov av vidareutbildning. Denna sker i första hand inom  
  
 ramen för det kursutbud som akademin och dess nationella och  
  
 internationella samarbetspartners erbjuder. Detta utbud genomgår  
  
 en ständig utveckling för att det ska motsvara de krav som insatserna  
  
 ställer. Exempel på inriktning på allmänna vidareutbildningar  
  
 är ledarskap och insatsplanering. Expert- och specialistutbildningar  
  
 kan vara inriktade på exempelvis demokratiutveckling, civil administration  
  
 och förvaltning samt säkerhetssektorreformer. Utbildningarnas  
  
 längd kan variera mellan tre och 14 dagar. Samtliga utbildningar  
  
 genomförs på engelska. Akademin strävar efter att utbildningen  
  
 ska reflektera den internationella verkligheten med multi109 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 funktionellt internationellt deltagande så långt det är möjligt med  
  
 hänsyn till kursens mål.  
  
 I kurserna deltar dels personer som kommer att sändas ut på uppdrag  
  
 av FBA, dels personer från andra myndigheter eller organisationer 
  
 . Akademin får ta ut avgifter för utbildningsverksamheten (9 §  
  
 nämnda förordning). Dagskostnad för en deltagare i FBA:s grundutbildning  
  
 uppgår till ca 3 000 kr och för en deltagare i vidareutbildning  
  
 till ca 3 500 kr.  
  
 Inom FBA håller man på att utarbeta en särskild kurs med  
  
 inriktning på rättsstatligt arbete inom offentlig förvaltning. Ett  
  
 koncept till kursen förväntas vara färdigt under år 2009.  
  
 3.2.3 Sida  
  
 Styrelsen för internationellt utvecklingssamarbete (Sida) är förvaltningsmyndighet  
  
 för Sveriges bilaterala utvecklingssamarbete och  
  
 lyder under UD. Liksom andra svenska myndigheter arbetar Sida  
  
 självständigt inom de ramar som satts upp av regering och riksdag.  
  
 Sidas arbete vägleds av Sveriges politik för global utveckling (se  
  
 avsnitt 3.1), av myndighetsinstruktionen, det årliga regleringsbrevet  
  
 samt av två interna dokument, Perspektiv på fattigdom och  
  
 Så arbetar Sida. Dessa två dokument uttrycker Sidas grundläggande  
  
 principer och har hela Sida som målgrupp. Verksamheten styrs  
  
 vidare bl.a. av regeringens s.k. landfokuseringspolitik och de samarbetsstrategier  
  
 som upprättas för olika länder (se avsnitt 3.2.1).  
  
 Under det senaste decenniet har förutsättningarna för internationellt  
  
 utvecklingssamarbete förändrats radikalt. Globaliseringen har  
  
 inneburit nya, högre krav på Sida. För att anpassa Sidas organisation  
  
 och arbetsmetoder till omvärldsutvecklingen har myndigheten  
  
 genomgått en genomgripande organisatorisk förändring, som  
  
 avslutades hösten 2008. Den nya organisationen är sammansatt av tre  
  
 s.k. pelare: Policy, Operations och Management. Operations ansvarar för  
  
 genomförandet av utvecklingssamarbetet, medan Yates och Management  
  
 ansvarar för att verksamheten ska kunna genomföras på bästa  
  
 sätt.  
  
 110 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Rekryteringsfrågor  
  
 Vid Sida bär Operations, Teamet för resursbasutveckling, ansvaret  
  
 för att rekrytera, utbilda och främja anställning av svensk personal i  
  
 internationella organisationer.  
  
 Den 1 januari 2008 flyttades, som nämnts, rekryteringsansvaret  
  
 för tjänster inom FN:s, OSSE:s och EU:s freds-, säkerhetsfrämjande  
  
 och konfliktförebyggande insatser samt TIPH över till FBA.  
  
 Sida har dock fortfarande hand om tjänster som är biståndsrelaterade,  
  
 inklusive rekrytering till OSSE:s och EU:s valobservationsinsatser.  
  
 För att öka den svenska närvaron vid internationella organisationer  
  
 har Sida fått i uppdrag av UD att rekrytera till s.k. JPOtjänster.  
  
 JPO står för Junior Professional Officer. Syftet är att  
  
 bredda resursbasen av personer med erfarenhet av internationellt  
  
 arbete och arbete med utvecklingsfrågor genom att ge yngre välutbildade  
  
 personer möjlighet att tjänstgöra inom FN och andra  
  
 internationella organisationer. Därmed ökar även antalet personer  
  
 med förutsättningar att på sikt inneha högre befattningar inom  
  
 organisationerna. JPO-programmet är för många det första steget  
  
 in i FN. I dag har Sida drygt 100 JPO:s i tjänst, varav ca 40 procent  
  
 vid huvudkontor och 60 procent vid olika fältkontor runt om i  
  
 världen.  
  
 Under 2009 finansierar Sida även tio nya tjänster som s.k. Special  
  
 Assistant to the Resident Coordinator (SARC-programmet). Programmet  
  
 syftar till arbete med FN-reform i vissa av Sida särskilt utvalda  
  
 länder. Sida rekryterar även personal till det bilaterala biträdande  
  
 expertprogrammet (BBE-programmet). Programmet omfattar ett  
  
 trettiotal tjänster och är ett utbildningsprogram för yngre personer  
  
 som vill meritera sig för uppdrag inom internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 Sida samarbetar även i övrigt med UD för att öka antalet svenskar  
  
 i internationella organisationer. Organisationerna bjuds också in till  
  
 Sverige på rekryteringsmissioner. Samarbete sker inom de nätverk  
  
 inom de kompetensområden som är intressanta för Sida och som  
  
 efterfrågas av FN och andra internationella organisationer. Dessa  
  
 nätverk hålls kontinuerligt informerade och kontaktas då Sida aktivt  
  
 letar kandidater. Sida letar däremot inte tjänster åt eller stödjer  
  
 enskilda personer.  
  
 111 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 Utvecklingssamarbete  
  
 Arbetet rörande rättsområdet sker inom Policy, Avdelningen för  
  
 demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet, i nära samarbete  
  
 med Operations där all operativ verksamhet bedrivs gentemot  
  
 fältet.  
  
 Det övergripande målet för Sidas arbete med demokrati är att  
  
 bidra till god samhällsstyrning genom att på central, regional och  
  
 lokal nivå stödja framväxten av offentlig förvaltning. En viktig del  
  
 av stödet till demokratisk samhällsstyrning är stärkandet av rättssamhället.  
  
 Sidas arbete för mänskliga rättigheter kan ske på två sätt. Det  
  
 första innebär att Sida arbetar i ett land, antingen med landets  
  
 regering eller det civila samhället. Samarbete med ett lands regering  
  
 kan omfatta stöd till lagstiftningsarbete eller utbildning av domare,  
  
 åklagare och advokater. Ett annat exempel är stöd till övervakningsmekanismer,  
  
 såsom ombudsmannainstitutioner. Samarbete  
  
 med det civila samhället består ofta i stöd till dokumentation av  
  
 kränkningar, rättshjälp samt medvetandegörande av medborgarnas  
  
 rättigheter och skyldigheter. Det andra sättet att främja mänskliga  
  
 rättigheter är Sidas arbete på internationell nivå, exempelvis för att  
  
 främja demokrati och mänskliga rättigheter inom internationella  
  
 organisationer eller för att utveckla och stärka särskilda sakfrågor.  
  
 Stödet sker ofta i samarbete med svenska och internationella  
  
 organisationer. Organisationerna har utarbetat egna mandat.  
  
 Bland de organisationer som Sida ger stöd till och som arbetar  
  
 med att stärka rättsstaten kan nämnas Svenska avdelningen av Internationella  
  
 juristkommissionen, Svenska Helsingforskommittén för  
  
 Mänskliga rättigheter och Mcguire (se avsnitt  
  
 3.4).  
  
 Sidas samarbete med den offentlig sektorn och organisationer  
  
 sker till stor del genom s.k. twinning (se avsnitt 2.5.2). Twinning är  
  
 ett begrepp som har använts inom Sidas utvecklingssamarbete  
  
 sedan mitten av 1980-talet. Grundtanken är att bidra till att förstärka  
  
 myndigheter och organisationer i samarbetsländerna genom  
  
 att skapa ett samarbete med dess motsvarighet i Sverige. Myndigheterna  
  
 och organisationerna i samarbetsländerna har jämförbara  
  
 mandat från sina respektive regeringar, ett likartat ansvar i samhället  
  
 och personal med samma typ av utbildning, erfarenhet och  
  
 arbetsuppgifter. Twinning kan användas på flera olika nivåer. En  
  
 stor del av Sidas stöd förmedlas inom områden som revision, statistik  
  
 112 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 och skatteuppbörd. På senare år har metoden även tillämpats på andra  
  
 områden, t.ex. inom rättsområdet där RPS är en av Sidas främsta  
  
 myndighetspartners. SADEV (Institutet för utvärdering av internationellt  
  
 utvecklingssamarbete) arbetar för närvarande med att förbereda  
  
 en utvärdering av twinningprojekt och andra projekt inom  
  
 rättssektorn. Syftet härmed är bl.a. att få en överblick av antalet  
  
 aktörer och projekt (se avsnitt 3.2.4).  
  
 Målet med ett twinningsamarbete är att hjälpa organisationen i  
  
 samarbetslandet att utvecklas på egna villkor, utifrån sina egna kulturella,  
  
 politiska, ekonomiska och sociala förutsättningar. Samtidigt  
  
 måste samarbetet underordnas de mål och förutsättningar som gäller  
  
 för svenskt utvecklingssamarbete, särskilt när det gäller demokrati och  
  
 mänskliga rättigheter. Ramen för samarbetet definieras därför mellan  
  
 Sida och samarbetslandet, medan de specifika projektmålen i hög grad  
  
 konkretiseras av de inblandade organisationerna eller myndigheterna.  
  
 Twinningsamarbetet är vanligen långsiktigt, ofta upp till sju eller tio  
  
 år. Målet är att myndigheterna eller organisationerna ska samarbeta  
  
 tills de önskade resultaten har uppnåtts och att arbetet därefter kan  
  
 fortsätta i mer begränsad utsträckning.  
  
 Sida är också av regeringen utsedd till nationell kontaktpunkt  
  
 för twinning-projekt och TAIEX-insatser som EU finansierar för  
  
 att stödja unionens utvidgning samt för att utveckla samarbetet  
  
 med grannländerna. Inom twinning och TAIEX samarbetar aktörer  
  
 inom offentlig sektor i EU:s gamla medlemsländer med sina motsvarigheter  
  
 i de nya medlemsländerna. Aktörer från alla EU:s  
  
 medlemsländer kan samarbeta med sina motsvarigheter i kandidatländerna  
  
 och grannländerna i Östeuropa, Nordafrika och Mellanöstern.  
  
 Sida svarar för information om de senaste s.k. ficherna, dvs.  
  
 twinning-projektbeskrivningarna, som tas fram inom de nya  
  
 finansieringsintrumenten IPA och ENPI, om EU-kommissionens  
  
 strategier och policies, administrativa nyheter, riktlinjer, manualer  
  
 och mallar, liksom för förfinansiering av projekten (se avsnitt 2.5.2).  
  
 De internationella projekten kan också ske genom upphandlade  
  
 konsulttjänster. Sida har även slutit ramavtal med en rad svenska  
  
 konsultföretag, som har möjlighet att delta i särskilda avropsförfaranden.  
  
 Svenska företagare kan delta i upphandlingen av varor  
  
 och tjänster inom EU-finansierade projekt såväl i EU:s nya  
  
 medlemsländer som i de regioner utanför EU som erhåller stöd och  
  
 bistånd från unionen. Det är då privata konsultbolag som anlitar de  
  
 experter av olika nationaliteter som ska utföra arbetet med kun113 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 skapsöverföring, exempelvis som experter och föredragshållare.15  
  
 Sida ansvarar för upphandlingen och har för detta förfarande  
  
 utarbetat en ordning utifrån Världsbankens och EU:s regelverk, Sida  
  
 Procurement Guidelines (SPG). Information om EU-finansierade  
  
 upphandlingar publiceras som supplement till unionens officiella  
  
 tidning, Official Journal, samt på bl.a. EuropeAid:s och Sidas hemsidor.  
  
 Tilldelningsbeslut fattas av Sida. Avtal mellan Sida och den  
  
 eller de anbudsgivare som har tilldelats kontrakt sluts genom upphandlingskontrakt.  
  
 Länderna saknar direkt inflytande över verksamheten. Kvalitetssäkring  
  
 sker emellertid genom att Sida följer upp verksamheten  
  
 samt genom mottagarlandets uppföljningar. De företag som vill  
  
 lämna anbud måste också kunna visa att de inte är satta i konkurs  
  
 samt att de saknar skatteskulder. Intresserade företag ska vidare  
  
 visa att de uppfyller de kompetens- och kapacitetskrav som regelmässigt  
  
 uppställs. Sådana krav kan omfatta en minsta omsättning,  
  
 ett visst antal experter på sakområdet, tidigare erfarenhet inom  
  
 sektorn och landet eller regionen samt tidigare erfarenhet av att  
  
 sköta liknande projekt vad avser storlek och komplexitet.  
  
 Sidas upphandlade tjänster uppgår årligen till över en miljard  
  
 kronor16 och innebär goda affärsmöjligheter för enskilda företagare  
  
 men också stora tidsmässiga investeringar. Ett framgångsrikt upphandlingsförfarande  
  
 förutsätter vanligen omfattande projektbevakning  
  
 samt kontakter med lokala ambassader, exportrådskontor och  
  
 mottagare av projekten.  
  
 Det finns inte något register över de personer som står till förfogande  
  
 att anlitas av de konsultföretag som genomför de upphandlade  
  
 projekten. Det saknas därför statistiskt underlag beträffande antalet  
  
 experter knutna till denna typ av internationella uppdrag. Många av de  
  
 personer som kan bli aktuella för denna typ av uppdrag återfinns  
  
 dock i andra personalbanker, exempelvis Foster. Kontakterna sker  
  
 ofta på informell väg. De personer som kommer i fråga är vanligen  
  
 antingen anställda av konsultföretaget eller egenföretagare med  
  
 egna konsultverksamheter. Ofta rör det sig om offentliganställda  
  
 personer som har möjlighet att utöva egen verksamhet under tjänstledighet 
  
 . Med hänsyn till att det inte finns något krav på att de  
  
 personer som anlitas som experter ska ha anknytning till Sverige, är  
  
 det vanligt att även utländska experter anlitas. Detta torde särskilt  
  
 15 Arbetet sker då på samma sätt som exempelvis Världsbankens expertarbete eller USA:s  
  
 biståndsarbete genom USAID.  
  
 16 År 2007 uppgick dessa till omkring 1,2 miljarder kronor.  
  
 114 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 vara fallet inom rättsområdet, eftersom rättsstatligt uppbyggnadsarbete  
  
 ofta tar sin utgångspunkt i angloamerikansk eller fransk rättstradition.  
  
 Export av kunskap inom rättsområdet utgör dock inte  
  
 någon stor andel av konsultföretagens tjänster.  
  
 Utvärderingar  
  
 Utvärdering av bistånd utförs på tre nivåer. Varje avdelning och team  
  
 på Sida utvärderar sina biståndsinsatser inom sitt eget ansvarsområde.  
  
 Nästa nivå utgörs av Sidas sekretariat för utvärdering som tar ett  
  
 bredare och större ansvar, fokuserar på kvalitetssäkring av utvärderingarna  
  
 samt genomför mer tematiska och strategiska utvärderingar,  
  
 ofta i samarbete med andra internationella utvärderingsorganisationer.  
  
 Utvärderingarna ska vara oberoende och bedöma relevans, bärkraft,  
  
 kostnadseffektivitet och resultat av det utvecklingssamarbete som  
  
 finansieras av Sida. De används sedan av Sida som verktyg för beslutsfattande  
  
 och lärande. Alla utvärderingar publiceras och ger den svenska  
  
 allmänheten en inblick i svenskt utvecklingssamarbete. Den tredje  
  
 nivån utgörs av SADEV som är den övergripande myndigheten för  
  
 utvärdering av allt svenskt biståndsarbete.17  
  
 3.2.4 Institutet för utvärdering av internationellt  
  
 utvecklingssamarbete  
  
 Institutet för utvärdering av internationellt utvecklingssamarbete,  
  
 SADEV (Swedish Agency for Development Evaluation) inrättades  
  
 den 1 januari 2006 och är placerat i Karlstad. SADEV är en statlig  
  
 myndighet som initierar, genomför och sprider analyser och  
  
 utvärderingar av internationellt utvecklingssamarbete.18 Myndighetens  
  
 övergripande mål är att bidra till att öka effektiviteten i  
  
 svenskt utvecklingssamarbete. Målsättningen är att med hjälp av  
  
 vetenskapliga metoder analysera relevanta och aktuella biståndsfrågor  
  
 i syfte att förse regeringen och andra intressenter med  
  
 17 Även Riksrevisionen, vars uppgift är att granska hela statsförvaltningen genom årliga  
  
 revisioner och effektivitetsrevisioner, fyller en utvärderande funktion som delvis överlappar  
  
 SADEV:s. Riksrevisionen har vid flera tillfällen riktat kritik mot Sidas verksamhet, bl.a. mot  
  
 genomförandet av biståndsprojekt i Afrika, se bl.a. granskningsrapporten Oegentligheter  
  
 inom bistånd, RiR 2007:20.  
  
 18 Förordning (2007:1300) om instruktion för Institutet för utvärdering av internationellt  
  
 utvecklingssamarbete och regleringsbrev för budgetåret 2009 avseende Institutet för utvärdering  
  
 av internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 115 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 beslutsunderlag i form av relevanta och begripliga analyser som rör  
  
 organiseringen, strukturen och resultatet av det internationella  
  
 utvecklingssamarbetet. SADEV arbetar också med att främja  
  
 analys- och utvärderingskapaciteten i samarbetsländerna. Myndigheten  
  
 håller för närvarande på att förbereda en särskild utvärdering  
  
 av stödet till rättssektorn. Bakgrunden till utvärderingen är dels  
  
 behovet av en kartläggning av vilka aktörer som är verksamma  
  
 inom området, dels bristen på resultatinformation.  
  
 3.2.5 Svenska institutet  
  
 Svenska institutet (SI) är en statlig myndighet med uppgift att öka  
  
 omvärldens intresse för Sverige och svara för utbyte med andra  
  
 länder inom kultur, forskning och samhällsliv i övrigt.19 SI har därutöver  
  
 uppgifter inom ramen för det internationella utvecklingssamarbetet  
  
 samt inom reformsamarbetet med Östeuropa. Uppdraget  
  
 är att främja öppenhet och en demokratisk, ekonomisk och  
  
 social utveckling i samarbetsländerna genom att stödja erfarenhets och  
  
 kunskapsöverföring till forskare och studerande på högre  
  
 nivåer samt genom expertutbyte och studiebesök inom områden  
  
 där Sverige har ett särskilt kunnande. SI får dels verksamhetsmedel  
  
 direkt från UD, dels uppdragsmedel från Sida.  
  
 3.3 Myndigheter med verksamhetsinriktade  
  
 uppgifter  
  
 3.3.1 Domstolsväsendet  
  
 Allmänt  
  
 Domstolsverket (DV) är en statlig förvaltningsmyndighet som  
  
 lyder under regeringen och som fungerar som en serviceorganisation  
  
 till domstolarna i landet.20 Myndigheten har en samordnande  
  
 roll vid alla internationella uppdrag som domstolsväsendets personal  
  
 deltar i. Utgångspunkten är därför att administrationen av sådana  
  
 uppdrag ska vara centraliserad till DV.  
  
 19 Förordning (2007:1224) med instruktion för Svenska institutet och regleringsbrev för  
  
 budgetåret 2009 avseende Svenska institutet.  
  
 20 Sveriges Domstolar är numera samlingsnamnet för domstolarnas verksamhet. Sveriges  
  
 Domstolar omfattar de allmänna domstolarna, de allmänna förvaltningsdomstolarna, hyres och  
  
 arrendenämnderna, Rättshjälpsmyndigheten och DV.  
  
 116 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Enligt regleringsbrev för budgetåret 2009 avseende Sveriges  
  
 Domstolar bör DV delta i utvecklingssamarbete med andra länder  
  
 och i fredsfrämjande verksamhet, under förutsättning att extern  
  
 finansiering finns. DV får dessutom delta i utvecklingssamarbete  
  
 som inte klassificeras som bistånd. Vidare anges att DV ska initiera  
  
 och samordna Sveriges Domstolars internationella verksamhet.  
  
 Frågor rörande civila krishanteringsinsatser och utvecklingssamarbete  
  
 hanteras inom DV av personalavdelningens internationella  
  
 kansli. 2,75 tjänster är avsatta att arbeta särskilt med dessa frågor.  
  
 DV tar också in hjälp utifrån i specifika frågor, bl.a. från domare  
  
 som medverkar i internationell verksamhet.  
  
 Som stöd för det internationella arbetet, bl.a. för att avgöra vilka  
  
 prioriteringar som ska göras, har DV inrättat ett särskilt råd. Rådet  
  
 för internationell verksamhet består av sex företrädare för olika  
  
 domstolar samt två tjänstemän vid DV och sammanträder tre  
  
 gånger per år.  
  
 Det internationella kansliet för sedan tidigare en förteckning  
  
 över ett fyrtiotal personer som har anmält sitt intresse att delta i  
  
 civil krishantering och utvecklingssamarbete. För närvarande håller  
  
 kansliet emellertid på att bygga upp en ny expertdatabas. Denna  
  
 ska omfatta omkring 50–60 personer, varav ca 20 med inriktning på  
  
 civil krishantering och övriga på utvecklingssamarbete. Personerna  
  
 som införs i registret ska bl.a. ha intervjuats och kvalitetssäkrats.  
  
 Personer som deltar i civila krishanteringsinsatser eller internationellt  
  
 utvecklingssamarbete omfattas av etiska riktlinjer som  
  
 har tagits fram av DV och måste skriva under att de har tagit del av  
  
 dessa.  
  
 Civil krishantering  
  
 På senare tid har DV fått ett flertal förfrågningar om domstolspersonal  
  
 för olika civila fredsfrämjande uppdrag. Ett exempel på detta  
  
 är rättsstats- och polismissionen i Kosovo, EULEX. Våren 2009  
  
 tjänstgjorde två personer sekonderade av DV som legal officers, dvs. en  
  
 form av beredningsjurist, inom EULEX (se avsnitt 2.5.1).  
  
 DV har vidare nominerat fyra kandidater till EU:s civila snabbinsatskapacitet 
  
 , CRT (se avsnitt 2.5.1). Av dessa har en person antagits.  
  
 Hur rekryteringen till expertdatabasen ska ske beträffande  
  
 personal till civila krishanteringsinsatser är ännu inte fastslaget. Det  
  
 är troligt att rekryteringen kommer att koncentreras till ett tillfälle  
  
 117 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 årligen. Då kommer bl.a. en kravprofil att läggas ut på myndighetens  
  
 intranät.  
  
 Eftersom det ställs särskilda krav på experter inom fredsfrämjande  
  
 verksamhet krävs specialutbildning i betydande omfattning.  
  
 Den personal som sekonderas av DV genomgår därför dels generell  
  
 utbildning, såsom FBA:s förberedande kurser, dels specialanpassad  
  
 utbildning skräddarsydd för den enskilde individen. Under utlandstjänstgöringen  
  
 behåller personalen sin svenska lön och får därtill  
  
 vissa tillägg, organisationens traktamenten samt ett antal fria hemresor.  
  
 Personalen har under utlandstjänstgöringen ett omfattande  
  
 försäkringsskydd genom en s.k. URA-försäkring (se avsnitt 8.3.4).  
  
 Tanken är att en utlandstjänstgöring inte ska pågå under mer än  
  
 ett par år. Uppföljning och utvärdering sker på flera sätt. Personer  
  
 som deltar i internationella insatser får i uppgift att kontinuerligt  
  
 rapportera om tjänstgöringen. DV gör också besök på plats. Därtill  
  
 kommer bl.a. utvecklingssamtal.  
  
 Utvecklingssamarbete  
  
 DV har bedrivit internationellt utvecklingssamarbete sedan början  
  
 av 1990-talet. I det internationella utvecklingssamarbetet arbetar  
  
 DV främst med förtroendet för domstolarna (bl.a. massmediefrågor),  
  
 renodling av chefs- och domarroller, ledarskapsutbildning  
  
 och kommunikation, förvaltningsprocessen, domstolsadministration  
  
 samt domarutbildning, främst avseende mänskliga rättigheter.  
  
 DV fokuserar sina insatser till EU:s kandidatländer och Sveriges  
  
 närområde. I övrigt är det utrikespolitiska prioriteringar och  
  
 Sveriges samarbetsstrategier som utgör grund för DV:s urval av  
  
 länder.  
  
 Genomförandet sker alltid i DV:s regi och delegeras inte till någon  
  
 specifik domstol i Sverige. Utvecklingssamarbetet administreras av  
  
 DV:s internationella kansli. Personal från domstolarna och DV deltar  
  
 som experter i de olika projekten. DV samverkar med andra EUländer  
  
 i åtskilliga projekt i tredje land.  
  
 Projekten inom ramen för Sveriges Domstolars internationella  
  
 utvecklingssamarbete finansieras antingen av Sida (bilateralt) eller  
  
 av något av EU:s finansieringsprogram (multilateralt). Andelen  
  
 EU-finansiering har ökat betydligt på senare tid. DV har sökt medel  
  
 från EU i ett CARDS- och fem Phare-projekt och fått beviljat ett  
  
 CARDS-projekt och fyra Phare-projekt (se avsnitt 2.5.2).  
  
 118 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Expertdatabasen är, som nämnts, under uppbyggnad. Troligen  
  
 kommer en kravprofil för intressenter till internationellt utvecklingssamarbete  
  
 att vara stadigvarande utlagd på DV:s dataintranät.  
  
 Den personal som ska delta i utvecklingssamarbete får bl.a.  
  
 omfattande landinformation som en förberedelse inför uppdraget.  
  
 DV ersätter den enskilda domstolen, vars personal tas i anspråk för  
  
 utvecklingssamarbete för förlorad arbetskraft.  
  
 Utvecklingssamarbete har tidigare bedrivits med domstolsväsendena  
  
 i bl.a. Estland, Lettland, Litauen och Bulgarien. I december  
  
 2008 avslutades ett fyraårigt omfattande Sida-finansierat samarbete  
  
 mellan Sveriges Domstolar och det ryska domstolsväsendet. Inom  
  
 programmet har bl.a. seminarier genomförts som behandlat relationerna  
  
 mellan domstolar och massmedia, rehabilitering av ungdomsbrottslingar,  
  
 processkartläggning och delegation, ledarskapsseminarier  
  
 för chefsdomare samt utbildning för ryska domare i mänskliga rättigheter.  
  
 Därutöver har ett tvillingsamarbete skett mellan svenska och  
  
 ryska tingsrätter. Samarbetet pågår alltjämt, främst i form av grannlandssamarbete.  
  
 I konkurrens med andra länder fick Sverige och därmed DV  
  
 under våren 2007 ansvaret för ett EU-finansierat s.k. twinning lightprojekt  
  
 avseende Bailey. Projektet slutredovisades  
  
 sommaren 2008. Projektet syftade till att stärka det relativt nyinrättade  
  
 High Judicial and Prosecutorial Council i Sarajevo samt att  
  
 förbättra målhantering med betoning på brottmål. Projektarbetet  
  
 inleddes i september 2007 med Sverige som ensam genomförare. I  
  
 projektet deltog domare och chefsadministratörer samt tjänstemän  
  
 från DV. Samarbetet fortgår i begränsad utsträckning inom ramen  
  
 för främst annan EU-finansiering.  
  
 Tillsammans med Nederländerna har DV vidare deltagit i ett EUprojekt  
  
 som har stöttat Turkiets arbete att förbereda inrättandet av  
  
 hovrätter. Projektet avslutades sommaren 2007. Under år 2007  
  
 genomfördes utbildning av fler än 2 000 domstolsanställda och  
  
 åklagare. Tre omfattande handböcker har tagits fram.  
  
 Under senhösten 2007 inleddes ett Sida-finansierat samarbetsprogram  
  
 med det turkiska domstolsväsendet. Programmet sträcker  
  
 sig åtminstone fram till den 31 december 2009 och är delvis en uppföljning  
  
 av arbetet med nämnda hovrättsreform. Syftet med  
  
 programmet är bl.a. att genom olika åtgärder minska balansen i den  
  
 turkiska motsvarigheten till Regeringsrätten, Danishtay, samt att  
  
 stärka dess ställning som prejudikatinstans. Inom ramen för  
  
 programmet ska möjligheterna att införa delegation i de turkiska  
  
 119 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 domstolarna undersökas. Samarbetet omfattar också arbete med att  
  
 förstärka förtroendet för domstolarna samt en mängd utbildningsinsatser.  
  
 Totalt är ett tjugotal personer från Sverige engagerade i  
  
 programmet i större eller mindre omfattning.  
  
 3.3.2 Åklagarväsendet  
  
 Åklagarmyndigheten  
  
 Enligt regleringsbrev för budgetåret 2009 avseende Åklagarmyndigheten  
  
 har myndigheten ett återrapporteringskrav beträffande sina  
  
 insatser i fråga om internationellt samarbete och internationellt rättsligt  
  
 utvecklingssamarbete.  
  
 Efter Sveriges EU-inträde år 1995 och då den gränsöverskridande  
  
 brottsligheten sedan länge varit stadigt ökande, har åklagarna i sitt  
  
 dagliga arbete allt oftare kontakt med utländska kollegor. Åklagararbetet  
  
 har därför i dag ett ganska omfattande internationellt inslag.  
  
 Ärenden med dessa inslag är koncentrerade till de tre s.k. internationella  
  
 åklagarkamrarna. Sverige har dessutom en nationell medlem  
  
 och en vice nationell medlem i Eurojust (se avsnitt 2.5.1). Från och  
  
 med den 1 maj 2009 lyder den svenska byrån vid Eurojust under en ny  
  
 enhet inom Riksåklagarens kansli, Grov Organiserad Brottslighet  
  
 (GOB). Avsikten är att såväl åklagare från riksåklagarens rättsavdelning,  
  
 internationella enheten, som åklagare från landets åklagarkammare  
  
 ska erbjudas en kort utbildningstjänstgöring vid den svenska  
  
 byrån i Eurojust.  
  
 Det ska dock understrykas att den internationella verksamhet  
  
 som åklagarna på de tre internationella kamrarna och de nationella  
  
 medlemmarna i Eurojust utför i sitt dagliga arbete i huvudsak sker i  
  
 samband med handläggning av konkreta ärenden, såsom utlämning,  
  
 rättslig hjälp, överförande av lagföring, m.m. Åklagarmyndigheten  
  
 har däremot inte bidragit till multilaterala missioner eller bedrivit  
  
 något internationellt utvecklingssamarbete. Sådant internationellt  
  
 arbete skiljer sig helt från åklagarnas vanliga brottsbekämpande  
  
 verksamhet och skulle kräva en helt annan inriktning från Åklagarmyndighetens  
  
 sida.  
  
 Ett par undantag har dock skett under senare år. En svensk  
  
 åklagare har sålunda deltagit i EU:s rättsstatsuppbyggande insats i  
  
 Georgien. Detta deltagande finansierades av Sida. En annan svensk  
  
 120 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 åklagare deltar i EU:s polisinsats i Palestina. Åklagarmyndigheten  
  
 har därutöver nominerat flera personer till EULEX Kosovo.21  
  
 Utvecklingen inom EU och andra internationella organisationer  
  
 har under senare år gått därhän att dessa aktörer önskat ta bl.a.  
  
 svenska åklagare i anspråk för deltagande i olika typer av rättsstatsuppbyggande  
  
 missioner. Många länder, framför allt forna sovjetstater,  
  
 har i dag ambitionen att utveckla ett fungerande rättsstatligt  
  
 system, då detta är en förutsättning för att bygga en demokrati och  
  
 i förlängningen en förutsättning att förhoppningsvis i framtiden  
  
 kunna bli medlem i EU. De organisationer som bistår dessa länder  
  
 med denna utveckling efterfrågar i dag i ganska omfattande  
  
 utsträckning biträde av åklagare och domare från EU-länder. Detta  
  
 är ett helt nytt och oprövat område för Åklagarmyndigheten.  
  
 Myndigheten har i dag varken personella eller ekonomiska resurser  
  
 som är avpassade för att avstå från operativa åklagare för att de ska  
  
 delta i missioner utomlands.  
  
 Som nämnts ovan är Åklagarmyndighetens verksamhet i dag inte  
  
 anpassad för att möta dessa behov. Samtidigt har naturligtvis Åklagarmyndigheten  
  
 insikt i att det för framtiden kan komma att krävas att  
  
 Åklagarmyndigheten kan efterkomma krav på att åklagare ska kunna  
  
 tas i anspråk också för denna typ av missioner. Enligt riksåklagaren  
  
 kräver en anpassning till detta helt nya område analyser, utredningar  
  
 och eftertanke. Först därefter kan någon konkret plan presenteras från  
  
 Åklagarmyndigheten.  
  
 Ekobrottsmyndigheten  
  
 Ekobrottsmyndigheten (EBM) var tidigare involverad i EU- och  
  
 Sida-finansierat utvecklingssamarbete med flera olika länder. Detta  
  
 upphörde dock omkring år 2006. Under de senaste åren har myndigheten  
  
 av ekonomiska och personella skäl fokuserat på kärnverksamheten.  
  
 Denna är dock påtagligt internationaliserad. Inom ramen  
  
 för den löpande verksamheten deltar myndighetens personal i  
  
 konferenser, utbildning och viss utbytesverksamhet.  
  
 21 Under åren har också svenska åklagare varit verksamma vid OHR i Bosnien-Hercegovina  
  
 och bl.a. deltagit i förundersökningar angående grov organiserad brottslighet.  
  
 121 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 3.3.3 Polisväsendet  
  
 Allmänt  
  
 Polisens internationella verksamhet styrs av förordningen  
  
 (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen. Enligt 2009 års  
  
 regleringsbrev ska RPS utnyttja det internationella samarbetet för  
  
 att bl.a. förbättra egen och andras förmåga att effektivt bekämpa  
  
 brott.  
  
 RPS antog år 2007 en strategi för Polisens internationella verksamhet.22  
  
 Målet med denna är att Polisen senast år 2010 ska bedriva  
  
 en enhetlig och effektiv internationell verksamhet som bidrar till  
  
 att brottsligheten minskar och att tryggheten ökar i Sverige och  
  
 utomlands. Det internationella arbetet medför positiva effekter för  
  
 den nationella polisverksamheten i berörda länder. Det kan innebära  
  
 direkt operativ nytta genom de polisiära kontakter som skapas.  
  
 Arbetet kan bidra till en mer professionell polis och överensstämmande  
  
 arbetsmetoder.  
  
 Enheten för internationell samordning (ISAM) vid RPS leder  
  
 och samordnar den internationella strategiska polisverksamheten  
  
 och dess integrering i den nationella polisverksamheten. Vid ISAM  
  
 arbetar ett tjugotal personer. ISAM företräder Polisen gentemot  
  
 externa intressenter, t.ex. Regeringskansliet och Sida, i internationella  
  
 strategiska frågor.  
  
 Civil krishantering  
  
 Polisens utlandsstyrka bildades den 1 januari 2000 när RPS genom  
  
 Rikskriminalpolisen tog över ansvaret för svensk polis medverkan i  
  
 internationella freds- och säkerhetsfrämjande insatser från Försvarsmakten.23  
  
 Inom polisen är det utlandssektionen vid Rikskriminalpolisens  
  
 ordningspolisenhet som ansvarar för verksamheten, dvs. rekrytering,  
  
 utbildning, utrustning samt att anordna hemkomstprogram för  
  
 svensk polis som tjänstgör i Polisens utlandsstyrka. Utlandssektionen  
  
 arbetar även med doktrinutveckling samt med genderfrågor enligt  
  
 FN:s resolution 1325 (se avsnitt 2.3.1). Verksamheten finansieras av  
  
 UD genom ett särskilt anslag som år 2008 uppgick till 185 miljoner  
  
 kronor.  
  
 22 Strategi för den internationella verksamheten och hur den ska integreras i kärnverksamheten,  
  
 2007-05-09.  
  
 23 Se t.ex. Rikskriminalpolisens informationsbroschyr om Polisens utlandsstyrka.  
  
 122 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Trots att Polisens utlandsstyrka endast funnits några få år har  
  
 svensk polis mer än fyrtio års erfarenhet av deltagande i internationella  
  
 freds- och säkerhetsfrämjande insatser ledda av FN,  
  
 OSSE och EU. Den första missionen som svensk polis deltog i var  
  
 UNFICYP (United Nations Forces In Cyprus), som när den startade  
  
 på Cypern år 1964 var den första missionen med en särskild, civil del  
  
 där internationella poliser arbetade med övervakande arbetsuppgifter.  
  
 Svensk polis bidrar med drygt 100 poliser i omkring 20 fredsfrämjande  
  
 missioner ledda av FN, OSSE och EU. Årligen tjänstgör  
  
 cirka 250 poliser i polisens utlandsstyrka. För närvarande tjänstgör  
  
 41 poliser inom FN i Georgien, Liberia24, Sudan, Tchad, Demokratiska  
  
 Republiken Kongo, Östtimor och Guatemala. Fem poliser deltar  
  
 i OSSE:s missioner i Serbien och Montenegro. 63 poliser är verksamma  
  
 inom EU:s missioner i Afghanistan, Georgien, BosnienHercegovina 
  
 , Kosovo (42 poliser), Palestina och Rafah. Dessutom  
  
 tjänstgör en svensk polisrådgivare vid Sveriges ständiga representation  
  
 vid FN i New York respektive EU i Bryssel. En person är placerad vid  
  
 DPKO:s polisenhet.25 Polisrådgivarnas uppgift är att vara förbindelselänkar  
  
 mellan Sverige och FN respektive EU i frågor som bl.a. rör  
  
 svensk polis deltagande i internationella insatser.  
  
 Svenska poliser tjänstgör också i andra positioner inom FN och  
  
 EU. I dessa fall nomineras poliserna av Sverige till den sökta  
  
 tjänsten men är anställda av den internationella organisationen och  
  
 ingår därför inte i Polisens utlandsstyrka.  
  
 Arbetsuppgifterna under utlandstjänstgöringen kan vara av  
  
 mycket skiftande karaktär. Det är mandatet för respektive mission,  
  
 verkställande eller övervakande mandat, som styr inriktningen på  
  
 missionens arbete. Det verkställande mandatet innebär att de  
  
 internationella poliserna i missionen utgör poliskåren i området  
  
 och alltså utför sedvanliga polisuppgifter. Verkställande mandat är  
  
 ovanliga och har hittills bara förekommit i FN:s och EU:s missioner  
  
 i Kosovo och Östtimor. Arbetsuppgifterna i en mission med  
  
 övervakande mandat består främst i att övervaka hur den nationella  
  
 polisen respekterar mänskliga rättigheter.  
  
 Tidsperioden för tjänstgöring i Polisens utlandsstyrka är i  
  
 allmänhet sex månader. Ofta finns möjligheten till sex månaders  
  
 24 Polisintendenten Middleton har under 2008 och 2009 som Police Commissioner  
  
 haft ansvar för drygt 1 100 poliser i UNMIL (United Nations Mission in Liberia).  
  
 25 Ann-Marie Orler är ställföreträdande chef för DPKO:s polisenhet, en enhet som omfattar  
  
 drygt 17 000 poliser.  
  
 123 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 förlängning. För att varje polis ska få tid för eftertanke och  
  
 reflexion efter utlandstjänstgöringen och kunna bygga upp en stabil  
  
 tillvaro hemma och i sin nationella tjänstgöring, tillämpar Polisens  
  
 utlandsstyrka en s.k. treårspolicy. Denna innebär att polisen i regel  
  
 inte blir uttagen till förnyad missionstjänstgöring inom tre år från  
  
 att den senaste avslutades. Under utlandstjänstgöringen får poliserna  
  
 förutom sin ordinarie lön ett tillägg om 15 000 kronor per  
  
 månad, s.k. utlandstillägg. Vidare utgår ett missionstillägg om  
  
 3 500–10 500 kronor per månad. Utlandstillägget är detsamma för  
  
 alla missioner, medan missionstillägget varierar beroende på arbetsuppgifter  
  
 och förhållanden i respektive mission.  
  
 Samtliga rekryterare vid utlandssektionen, tillika missionshandläggare,  
  
 har personlig erfarenhet av missionstjänstgöring. Rekrytering  
  
 sker främst i samband med ett större uttagningsförfarande årligen.  
  
 Detta föregås av annonsering på polisens dataintranät, i tidskrifter  
  
 riktade till poliser samt broschyrer. Uttagningen sker utifrån  
  
 ansökningshandlingar, intervjuer och referenstagning. För att  
  
 komma i fråga för utlandstjänstgöring ska polisen ha minst åtta års  
  
 yrkeserfarenhet, inklusive polisutbildning.  
  
 Utbildningen sker bl.a. vid Försvarsmaktens internationella  
  
 centrum, Swedint. De som ska göra sin första missionstjänstgöring  
  
 genomgår två veckors grundutbildning, UNPOC (United Nations  
  
 Police Officers Course), eller annan grundutbildning anpassad efter  
  
 den internationella organisation som svarar för den aktuella insatsen.  
  
 Under grundutbildningen består deltagarna ofta av poliser som  
  
 ska tjänstgöra i flera olika missioner. Efter grundutbildningen men  
  
 innan utlandstjänstgöringen påbörjas genomgår de svenska poliserna  
  
 en särskild missionsutbildning under tre till fyra dagar. I samband  
  
 med missionsutbildningen genomgår deltagarna även medicinsk  
  
 undersökning och vaccineras vid behov. Utlandssektionen genomför  
  
 varje år också vidareutbildningar.  
  
 Personal i Polisens utlandsstyrka omfattas av en särskild uppförandekod 
  
 .26 Denna hänvisar i sin tur till 4 kap. 1 § polisförordningen  
  
 (1998:1558). Enligt denna bestämmelse ska anställda i  
  
 arbetet uppträda på ett sätt som inger förtroende och aktning. Ett  
  
 antal punkter i uppförandekoden anger vad personalen har att förhålla  
  
 sig till, däribland otillbörligt utnyttjande av maktställning,  
  
 korruption, organiserad brottslighet, köp av sexuella tjänster samt  
  
 26 Uppförandekod för Polisens utlandsstyrka i internationella uppdrag, utarbetad av Nätverket  
  
 för Etiska regler och Uppförandekoder den 15 januari 2004, reviderad av Polisens  
  
 utlandsstyrka i november 2004.  
  
 124 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 alkohol och narkotikaklassade preparat. Överträdelser medför i  
  
 regel att personen får avbryta utlandstjänstgöringen.  
  
 Det är viktigt att poliserna i utlandsstyrkan omfattas av ett heltäckande  
  
 trygghetssystem. Detta innebär att de ska omfattas av ett  
  
 bra försäkringsskydd och att det finns fungerande system för  
  
 evakuering, sjuk- och läkarvård samt rehabilitering. Vissa av de här  
  
 uppräknade områdena, t.ex. evakuering, ligger inom missionens  
  
 ansvar, medan ansvaret för sjuk- och läkarvård varierar mellan  
  
 missionerna. I FN:s missioner finns ofta FN-sjukhus dit missionens  
  
 personal kan vända sig. I OSSE:s och EU:s missioner är poliserna  
  
 däremot vanligen hänvisade till den privata sjuk- och läkarvård  
  
 som finns i området. Kostnaderna ersätts genom den försäkring  
  
 utlandssektionen tillhandahåller för alla svenska poliser under  
  
 utlandstjänstgöringen.  
  
 För att förebygga posttraumatiska stressreaktioner genomgår  
  
 alla poliser som kommer hem ett s.k. hemkomstsamtal. De genomgår  
  
 också en medicinsk undersökning och får lämna prover för att  
  
 säkerställa att de inte har ådragit sig någon fysisk skada, sjukdom  
  
 eller smitta under utlandstjänstgöringen. Alla svenska poliser som  
  
 gjort missionstjänstgöring genomgår dessutom ett två dagar långt  
  
 s.k. hemkomstprogram. Tillsammans med missionshandläggaren  
  
 utvärderas missionen och de hemkomna poliserna ges möjlighet att  
  
 lämna feedback på hur utlandstjänstgöringen fungerat och komma  
  
 med förslag till förbättringar. Hemkomstprogrammet avslutas med  
  
 medaljceremoni och en festligare middag. Vid medaljceremonin  
  
 tilldelas alla poliser som fullgjort sin utlandstjänstgöring Rikspolischefens  
  
 medalj I Fredens Tjänst.  
  
 Utvecklingssamarbete  
  
 Svensk polis bedriver internationellt utvecklingssamarbete sedan  
  
 1990-talet.27 Utvecklingssamarbete är en av verksamhetsgrenarna  
  
 inom ISAM. Åtta personer inom ISAM arbetar med dessa frågor.  
  
 En central uppgift för ISAM är att omsätta Polisens kunskaper och  
  
 erfarenheter samt internationella riktlinjer för demokratisk polisreform  
  
 och säkerhetssektorreform till inriktning och metod för  
  
 Polisens utvecklingssamarbete. Inom utvecklingssamarbetet ägnar  
  
 sig ISAM huvudsakligen åt sammansättningen av Polisens projektportfölj  
  
 genom framtagande av utvecklingsinsatser och utveckling  
  
 27 Se t.ex. RPS Handlingsplan år 2008 – Polisens internationella utvecklingssamarbete.  
  
 125 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 av arbetsmetoder. Vidare ansvarar ISAM för kvalitetssäkring  
  
 genom bl.a. uppföljning, utvärdering och deltagande i styrgrupper.  
  
 ISAM ansvarar också för ekonomisk redovisning och budgetuppföljningar  
  
 av program och projekt.  
  
 För att öka hela polisorganisationens delaktighet i det internationella  
  
 utvecklingssamarbetet anförtros projektledning och det  
  
 praktiska genomförandet av utvecklingssamarbetet i stor utsträckning  
  
 Sveriges olika polismyndigheter (Sverige har 21 polismyndigheter).  
  
 Även polishögskolorna är engagerade i olika projekt. ISAM  
  
 rekryterar därvid projektledare i dialog med polismyndigheterna.  
  
 Projektledaren utser därefter experter från hela Sverige. Fördelarna  
  
 med en decentralisad lösning bedöms vara flera. För det första känner  
  
 polismyndigheterna ett ansvar för genomförandet av utvecklingsinsatserna.  
  
 För det andra underlättar en sådan administrativ lösning ett  
  
 tillvaratagande av de kunskaper och erfarenheter som deltagande i det  
  
 internationella utvecklingssamarbetet medför för såväl individen som  
  
 organisationen.  
  
 ISAM har tagit fram ett introduktions- och utbildningsprogram  
  
 för projektledare, korttidsexperter och styrgruppsledamöter. Dessa  
  
 tre målgrupper erbjuds kurser som presenteras i en särskild kurskatalog 
  
 . Utbildningen är inriktad på de riktlinjer som gäller för  
  
 utvecklingssamarbete samt på roll- och ansvarsfördelning i projekten.  
  
 ISAM erbjuder även personalen landsspecifika utbildningar.  
  
 Genomförande av utvecklingsinsatser kräver extern finansiering  
  
 från exempelvis Sida eller EU. Rikspolisstyrelsen har en ramöverenskommelse  
  
 med Sida, FÖLJSAM, som reglerar svensk polis  
  
 utvecklingsinsatser finansierade av Sida. Arbetet bedrivs i huvudsak  
  
 i enlighet med en av ISAM framtagen metodhandbok. Sida har  
  
 beretts tillfälle att framföra synpunkter på denna. Metodhandboken  
  
 är ett levande dokument som genomgår kontinuerlig revidering.  
  
 De strategiska utgångspunkterna för deltagandet i internationellt  
  
 utvecklingssamarbete bygger på Sveriges politik för global  
  
 utveckling och andra nationella och internationella styrdokument.  
  
 Vid val av ämnesområden för utvecklingssamarbete beaktas särskilt  
  
 de områden där svensk polis har komparativa fördelar, exempelvis  
  
 polisens förhållningssätt till allmänheten, mänskliga rättigheter,  
  
 kriminalteknik, jämställdhetsfrågor, ledarskap och organisationsfrågor.  
  
 Politiskt prioriterade områden är en annan parameter för  
  
 urval. Till sådana områden hör människohandel, narkotika och  
  
 organiserad brottslighet. Ytterligare ett kriterium som beaktas vid  
  
 126 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 urval av insatser är om utvecklingsinsatserna i förlängningen bidrar  
  
 till att stärka tryggheten och minska brottsligheten även i Sverige.  
  
 Utvecklingssamarbetet leder också till operativt mervärde för  
  
 svensk polis genom att Polisen knyter kontakter i andra länder,  
  
 vilket underlättar arbetet med brottsutredningar med internationell  
  
 anknytning. Viktiga grundprinciper för svensk polis vid medverkan  
  
 i internationella utvecklingsinsatser är att främja institutionell  
  
 kapacitetsutveckling utifrån ett helhetsperspektiv på rättsväsendet,  
  
 ett starkt ägarskap hos samarbetslandet, samordning av insatser  
  
 mellan olika givare i syfte att undvika onödig duplicering samt  
  
 långsiktighet i insatserna.  
  
 I dag pågår åtta bilaterala utvecklingsprogram i sex länder: Montenegro  
  
 (två projekt), Nicaragua, Rwanda, Serbien (två projekt), Sri  
  
 Lanka och Sydafrika. I Sydafrika har det tidigare utvecklingssamarbetet  
  
 nu övergått i aktörssamverkan. Vanligen löper projekten över  
  
 flera år. I dagsläget är samtliga program finansierade av Sida. År 2008  
  
 uppgick finansieringen till 35 miljoner kronor från Sveriges biståndsbudget 
  
 . Framöver eftersträvas även EU-finansiering. I och med  
  
 Sveriges landfokusering (se avsnitt 3.2.1) pågår en geografisk ominriktning  
  
 där fortsatta projekt eftersträvas i Rwanda och Serbien,  
  
 medan övriga länder fasas ut under de närmaste åren. RPS:s ambition  
  
 är att ersätta dessa program med samverkan med nya länder, i första  
  
 hand i EU:s närområde, bl.a. Ukraina, samt i Afrika.  
  
 Under år 2008 tog ISAM fram en särskild strategi för Polisens  
  
 internationella utvecklingssamarbete.28 Strategin innebär att ISAM  
  
 bedriver sin verksamhet utifrån tydliga mål. Polisens internationella  
  
 utvecklingssamarbete har som mål att bidra till en demokratisk och  
  
 effektiv polisverksamhet i samarbetslandet och att landets säkerhetssektor  
  
 i större utsträckning verkar i enlighet med demokratins  
  
 och rättsstatens principer. Polisen har också som mål att uppnå  
  
 individuell och organisatorisk kunskap inom svensk polis i syfte att  
  
 förbättra brottsbekämpningen i Sverige. För att säkerhetssektorreformerna  
  
 ska effektiviseras bör insatserna sättas in i ett bredare  
  
 demokratiskt, politiskt och förvaltningsrättsligt sammanhang där  
  
 kapaciteten på flera områden stärks samtidigt utifrån gemensamma  
  
 mål. Polisen eftersträvar därför en utvecklad samordning med andra  
  
 svenska myndigheter och multilaterala organisationer, liksom att  
  
 ingå i mer övergripande program som involverar flera aktörer i rättssystemet 
  
 . En ytterligare ambition är att på sikt öka antalet polis28  
  
 Polisens internationella utvecklingssamarbete – Vision, mål och arbetssätt.  
  
 127 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 myndigheter som deltar i Polisens internationella utvecklingssamarbete.  
  
 En annan målsättning är att öka antalet kvinnliga deltagare i  
  
 det internationella utvecklingssamarbetet. Vidare prioriteras att ta  
  
 tillvara svensk polis erfarenheter från internationella uppdrag.  
  
 3.3.4 Kriminalvården  
  
 Allmänt  
  
 Kriminalvården har enligt 2009 års regleringsbrev ett återrapporteringskrav  
  
 avseende deltagande i internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 och internationellt utvecklingssamarbete. Myndigheten  
  
 ska även rapportera hur det internationella arbetet bedrivs i  
  
 samarbete med andra svenska myndigheter samt hur det internationella  
  
 arbetet bidrar till myndighetens kompetensförsörjning  
  
 och hur erfarenheterna tas om hand i organisationen. Enligt ett  
  
 särskilt regleringsbrev med ett anslag på tio miljoner kronor ska  
  
 Kriminalvården med bred geografisk representation ställa svensk  
  
 personal till förfogande för freds-, säkerhetsfrämjande och konfliktförebyggande  
  
 verksamhet, främst inom ramen för FN, OSSE  
  
 och EU, för att bidra till internationell krishantering, konfliktlösning  
  
 och konfliktförebyggande verksamhet.  
  
 Kriminalvårdens deltagande i civil krishantering och utvecklingssamarbete  
  
 hanteras av utlandsgruppen som lyder under  
  
 utvecklingsenheten vid huvudkontoret. Utlandsgruppen påbörjade  
  
 sitt arbete den 1 januari 2008 och består av fyra personer. Syftet  
  
 med gruppen är att stärka Kriminalvårdens roll i fredsfrämjande  
  
 och kapacitetsuppbyggande verksamhet. Den internationella verksamheten  
  
 är helt finansierad med externa medel.  
  
 Civil krishantering  
  
 För att snabbt kunna bistå FN och EU-missioner med personalresurser  
  
 har Kriminalvården utvecklat en resursbas, även kallad  
  
 utlandsstyrkan, bestående av ett sextiotal kriminalvårdare från  
  
 häkten, anstalter och frivård. Till utlandsstyrkan kan kriminalvårdare  
  
 söka som uppfyller vissa kriterier. Personen ska bl.a. vara tillsvidareanställd,  
  
 ha flera års yrkeserfarenhet inom Kriminalvården  
  
 samt ha genomgått Kriminalvårdens grundutbildning. Kvalitetssäkring  
  
 sker genom bl.a. referenstagning, intervjuer samt en bedöm128 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 ning av personlig lämplighet. FN och EU ställer slutligen som krav  
  
 att den nominerade ska genomgå en grundläggande hälsoundersökning  
  
 för att få åka ut i mission.  
  
 Inför internationella uppdrag utrustas personalen med lämplig  
  
 utrustning och får träffa personer från Kriminalvårdens utlandsgrupp  
  
 för genomgång av bl.a. anställningsvillkor och uppförandekod.  
  
 Uppförandekoden motsvarar den som gäller för Polisens  
  
 utlandsstyrka.29 Utlandstjänstgöringens längd varierar men är  
  
 vanligen ett år eller längre. Under tjänstgöringen får personen lön  
  
 utifrån ett system som är baserat på de villkor som tillämpas för  
  
 personal inom Polisens utlandsstyrka (se avsnitt 3.3.3). Mellan  
  
 Kriminalvården och personalen ingås ett kontrakt som baserar sig  
  
 på URA-avtalet. Till detta avtal är knuten Kammarkollegiets försäkring  
  
 inklusive extra egendomsförsäkring (se avsnitt 8.3.4).  
  
 En internationell tjänstgöring föregås även av en missionsförberedande  
  
 utbildning. I samband med att Kriminalvårdens utlandsstyrka  
  
 inrättades år 2005 byggde Kriminalvården tillsammans med  
  
 FN upp en kriminalvårdsspecifik utbildning i syfte att utveckla en  
  
 resursbas och förbereda personal inför internationella uppdrag.  
  
 Denna utbildning kallas UNPriPOC (United Nations Prison and  
  
 Probation Officers Course) och är även öppen för internationella  
  
 deltagare. Deltagare i utbildningen utses från resursbasen. Hittills  
  
 har utbildningen normalt skett innan personen har fått ett konkret  
  
 uppdrag, men i framtiden är målsättningen att personalen ska vara  
  
 klar för uppdrag innan den utbildas. Utbildningen fokuserar bl.a. på  
  
 FN:s mandat och struktur, internationella konventioner, mänskliga  
  
 rättigheter och genderfrågor samt på etiska och kulturella aspekter i  
  
 internationella uppdrag. Kursen, som omfattar två veckor, är förlagd  
  
 till Försvarets utbildningsanläggning Swedint och genomförs tillsammans  
  
 med polisens UNPOC-utbildning (United Nations Police  
  
 Officers Course).  
  
 Utöver UNPriPOC erbjuds utsända, när det är möjligt, i samverkan  
  
 med andra myndigheter missionsspecifik utbildning. Kriminalvården  
  
 har även deltagit i den civil-militära samverkansövningen  
  
 Butler. Under denna övning fick deltagarna interagera med andra  
  
 aktörer för att lösa gemensamma problem och utmaningar.  
  
 Den utsände ska efter avslutad utlandstjänst återgå i ordinarie  
  
 tjänst. Efter hemkomsten har kriminalvårdarna, i större eller  
  
 mindre omfattning, bidragit till utlandsgruppens verksamhet, bl.a.  
  
 29 Rekommenderad uppförandekod för Kriminalvårdens utlandsstyrka i internationella uppdrag 
  
 .  
  
 129 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 genom personliga möten med gruppen samt deltagande som  
  
 instruktörer eller föreläsare vid utbildning. Personalen ska uppmuntras  
  
 att söka utlandstjänstgöring och sådan ska ses som  
  
 meriterande efter hemkomst.  
  
 Sammanlagt har hittills 16 personer sänts ut av Kriminalvården  
  
 på olika missioner, främst inom FN men på senare tid även inom  
  
 ramen för EU:s insats Miller. För närvarande finns sju  
  
 utsända i Kosovo, en i Kongo och en i Liberia Utöver detta har  
  
 ytterligare personer nominerats av Kriminalvården för tjänstgöring  
  
 i Elfenbenskusten, Haiti, Kongo och Kosovo. Exempel på arbetsuppgifter  
  
 för kriminalvårdspersonal under utlandstjänstgöring kan  
  
 vara att ge råd och stöd i återuppbyggandet av ett fängelsesystem,  
  
 ta ansvar för ett enskilt fängelse eller del av fängelse, ge råd och  
  
 stöd i utvecklandet av en modern lagstiftning och införa alternativa  
  
 påföljder.  
  
 Kriminalvården upplever ett växande internationellt intresse för  
  
 kriminalvårdsfrågor inom civil krishantering. Eftersom UNPriPOCutbildningen  
  
 är både unik och framgångsrik har Kriminalvården blivit  
  
 ombedd av FN att utveckla en standardiserad internationell utbildningsmodul  
  
 för kriminalvård. Denna utbildningsmodul kommer  
  
 under 2010 med Kriminalvårdens stöd att genomföras regionalt i  
  
 Afrika. Kriminalvården har även en ledande ställning inom andra  
  
 internationella utvecklingsområden. Myndigheten har exempelvis,  
  
 tillsammans med FBA och FN-sekretariatets avdelning för fredsbevarande  
  
 operationer, DPKO (Department of Peace Keeping Operations),  
  
 i maj 2009 arrangerat en första FN-konferens kring kriminalvårdens  
  
 roll och bidrag i rättsstatsuppbyggnad och freds- och  
  
 säkerhetsfrämjande insatser. I konferensen deltog ca 60 personer  
  
 från 24 länder som bidrar, eller kan tänkas bidra, med kriminalvårdsresurser  
  
 i fredsbevarande operationer. Konferensen var ett första  
  
 steg i att utveckla återkommande mötesplatser och nätverk för  
  
 kriminalvård i freds- och säkerhetsfrämjande arbete.  
  
 Utvecklingssamarbete  
  
 Kriminalvården har haft en lång tradition av internationellt utvecklingssamarbete,  
  
 främst i Sidas regi. Utvecklingssamarbetet har skett  
  
 med bl.a. Kazakstan, Ukraina, Kosovo, Kirgizistan, Ryssland och  
  
 de baltiska länderna. Det har främst rört alternativ till fängelsestraff.  
  
 130 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Under 2008 avslutade Kriminalvården två utvecklingssamarbeten  
  
 i Georgien, varav ett Sida-finansierat och ett EU-finansierat. I det  
  
 EU-finansierade projektet var Kriminalvården projektansvarig och  
  
 huvudsaklig genomförare. Projektet var inriktat på reformering av  
  
 fängelse- och frivårdspåföljderna. Uppgiften var att utveckla en  
  
 modern standard i tre av landets 16 fängelser samt att hjälpa till med  
  
 uppbyggnaden av en frivårdsverksamhet. Projektet genomfördes  
  
 bl.a. i form av utbildningar. En person arbetade heltid på plats som  
  
 projektledare. Projektet hade en budget på två miljoner euro. Samarbetsländer  
  
 var Estland, Litauen och Tjeckien.  
  
 För närvarande pågår inget bilateralt utvecklingssamarbete. Den  
  
 internationella verksamheten är i stället helt inriktad på freds- och  
  
 säkerhetsfrämjande multilaterala insatser. I och med denna inriktning  
  
 befinner sig verksamheten i en uppbyggnadsfas som, enligt  
  
 uppgift från Kriminalvården, kommer att kräva ytterligare externa  
  
 resurser för att kunna utöka antalet sekonderade i FN- och EU missioner.  
  
 Inom ramen för svenska samarbetsstrategier pågår förutsättningslösa  
  
 diskussioner om eventuellt bilateralt utvecklingssamarbete  
  
 i Liberia, Georgien och Kongo där kriminalvård identifierats  
  
 som ett möjligt svensk samarbetsområde. Diskussioner förs  
  
 även med Namibia om aktörssamverkan. Kriminalvården tar årligen  
  
 emot delegationer från länder som håller på att reformera fängelser  
  
 och frivård. Besöken leder ofta till förfrågningar om fortsatt samarbete.  
  
 Internationellt sett ökar intresset för kriminalvårdsfrågor  
  
 inom civil krishantering och säkerhetssektorreformer. Efterfrågan  
  
 på svensk kriminalvård bedöms därför öka i framtiden både när det  
  
 gäller multilateralt- och bilateralt utvecklingssamarbete.  
  
 3.3.5 Andra myndigheter  
  
 Brottsförebyggande rådet  
  
 Brottsförebyggande rådet har tidigare deltagit i bl.a. ett Sida-finansierat  
  
 samarbetsprojekt med Estland. För närvarande bedrivs inget  
  
 utvecklingssamarbete, men inom ramen för den löpande utredningsverksamheten  
  
 knyts ofta kontakter med andra länder.  
  
 131 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 Brottsoffermyndigheten  
  
 Brottsoffermyndigheten har tidigare deltagit utvecklingssamarbete  
  
 finansierat av EU. Myndigheten arbetar aktivt för att kunna delta i  
  
 utvecklingssamarbete även i framtiden. Under senare år har företrädare  
  
 för Brottsoffermyndigheten deltagit i olika former av internationellt  
  
 samarbete, bl.a. i arbetsgrupper inom Europarådet och  
  
 FN. Myndigheten är också medlem i internationella organisationer  
  
 som arbetar med att främja brottsoffers intressen och rättigheter.  
  
 3.4 Övriga aktörer  
  
 3.4.1 Advokatkåren  
  
 Allmänt  
  
 Arbetet med att stärka rättsstaten i andra länder involverar inte  
  
 endast rättsväsendet. Även advokater har en viktig roll i detta  
  
 arbete. Utan advokaternas medverkan saknas ett viktigt element i  
  
 rättsstatsbyggandet. Denna balans i insatserna är central i ett rättsstatligt  
  
 synsätt.  
  
 Den omständigheten att advokater ska stå fria och oberoende  
  
 från staten kan föranleda behov av en diskussion om hur formerna  
  
 för advokaternas medverkan närmare ska se ut. Att advokater medverkar  
  
 i offentligt finansierade insatser inom utvecklingssamarbete  
  
 eller civil krishantering är emellertid inte mer främmande än t.ex.  
  
 systemet med offentliga försvarare. Ett stort antal advokater är  
  
 verksamma inom bl.a. ILAC och Svenska avdelningen av Internationella  
  
 juristkommissionen.  
  
 I vissa fall kan det ligga ett särskilt värde i att just lyfta bort  
  
 arbetet från myndighetsstrukturen. Detta har också uppmärksammats  
  
 inom utvecklingssamarbetet. Advokaternas medverkan kan  
  
 ske inom ramen för myndigheters institutionsuppbyggnad. Den  
  
 kan också, som i dag, ske i helt självständiga former i t.ex. Sveriges  
  
 advokatsamfunds regi eller inom ramen för olika frivilligorganisationer.  
  
 Det fordras goda kontakter och en ömsesidig respekt  
  
 mellan staterna och dessa sammanslutningar för att de ska kunna  
  
 medverka på ett bra sätt i det internationella arbetet.  
  
 Inom den svenska advokatkåren finns ett internationellt engagemang  
  
 som utvecklats i omfattning under senare år. I det följande  
  
 redogörs för några viktiga svenska aktörer i det internationella  
  
 132 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 arbetet på rättsområdet, däribland ett antal sammanslutningar som  
  
 initierats av eller i huvudsak består av svenska advokater.  
  
 Sveriges advokatsamfund  
  
 Internationellt arbete och samarbete med internationella advokatorganisationer  
  
 är en allt större del av Advokatsamfundets dagliga  
  
 arbete och prioriteras av dess ledning.30 I det internationella arbetet  
  
 verkar Advokatsamfundet dels som självständig aktör, dels genom  
  
 andra internationella sammanslutningar av advokater.  
  
 Sveriges advokatsamfund medverkar i olika projekt avseende  
  
 uppbyggnaden av oberoende advokatsamfund i andra länder, bl.a.  
  
 tillsammans med det danska advokatsamfundet i ett projekt i  
  
 Vietnam. Projektet finansieras genom Sida samt med danska  
  
 biståndsmedel. Samfundets bidrag avser bl.a. råd och hjälp med att  
  
 arbeta fram stadgar och lagstiftning för ett oberoende och modernt  
  
 advokatsamfund samt att hjälpa detta advokatsamfund att rusta  
  
 upp sitt kansli och förbättra sina administrativa rutiner.  
  
 Under senare år har Sveriges advokatsamfund, såväl på egen  
  
 hand som genom internationella advokatorganisationer, även agerat  
  
 för att värna om advokaternas självständighet i andra länder. Ett  
  
 exempel härpå är skrivelser och rundabordssamtal till stöd för de  
  
 polska advokaternas situation i samband med lagförslag år 2007  
  
 innebärande en försvagad ställning för den polska advokatkåren till  
  
 förmån för statlig kontroll.  
  
 Det internationella arbetet sker till stor del genom internationella  
  
 advokatsammanslutningar. Chief Executives of European Bar  
  
 Associations (CEEBA) är en sammanslutning bestående av generalsekreterarna  
  
 i de europeiska advokatorganisationerna. Inom CEEBA  
  
 samlas generalsekreterarna årligen för att diskutera frågor som är av  
  
 betydelse för samtliga advokatorganisationer. Därutöver träffas  
  
 generalsekreterarna för de nordiska advokatsamfunden regelbundet  
  
 för att diskutera gemensamma problem och utmaningar. Målsättningen  
  
 är att på sikt inkludera även de baltiska advokatsamfunden i  
  
 denna nordiska krets.  
  
 Sveriges advokatsamfund är vidare medlem i International Bar  
  
 Association (Thompson), en världsomspännande organisation för såväl  
  
 enskilda advokater och jurister som advokatorganisationer och  
  
 andra juridiska sammanslutningar. Thompson arbetar exempelvis med  
  
 30 Se t.ex. Sveriges advokatsamfunds verksamhetsberättelse 2008.  
  
 133 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 frågor om rättssäkerhet, mänskliga rättigheter, rättsväsendets och  
  
 advokaternas självständiga ställning samt utbildningsfrågor. Inom  
  
 ramen för Thompson har Sveriges advokatsamfund bl.a. bedrivit utvecklingssamarbete  
  
 med Afghanistan i syfte att bygga upp ett advokatsamfund  
  
 där.  
  
 Det svenska advokatsamfundet är även aktivt inom Rådet för  
  
 Advokatsamfunden i den Europeiska unionen (CCBE), en samarbetsorganisation  
  
 mellan advokatsamfunden i EU och det  
  
 Europeiska Ekonomiska Samarbetsområdet (EES). Under senare  
  
 tid har verksamheten i hög grad präglats av frågor rörande rättssäkerhet  
  
 och mänskliga rättigheter i bl.a. EU:s nya medlemsstater.  
  
 Advokatsamfund i ett antal östeuropeiska stater, däribland flera  
  
 forna sovjetrepubliker, har observationsstatus i CCBE, vilket har  
  
 inneburit utbyte med dessa länder genom bl.a. föreläsningar och  
  
 andra aktiviteter inriktade på rättsstatligt uppbyggnadsarbete.  
  
 Sveriges advokatsamfund har vidare, tillsammans med bl.a. Thompson,  
  
 genom tioåriga styrelsemandat en särställning inom ILAC (se avsnitt  
  
 2.8.2).  
  
 Advokater utan gränser  
  
 Advokater utan gränser (AuG) i Sverige bildades år 1998 och är en  
  
 ideell politiskt och religiöst obunden organisation. Organisationen  
  
 är ansluten till den internationella organisationen Avocats sans  
  
 Frontières-World vars sekretariat finns i Bryssel. Syftet med AuG:s  
  
 arbete är att säkerställa varje individs rätt till en rättvis rättegång  
  
 och rätt att företrädas av oberoende ombud inför domstol samt att  
  
 stärka rättsstatens principer och skyddet av de mest utsatta gruppernas  
  
 och individernas rättigheter. På internationell nivå arbetar  
  
 organisationen för att förebygga och lösa konflikter i enlighet med  
  
 rättsstatens principer och bistår advokater vars självständighet  
  
 ifrågasätts eller utsätts för påtryckningar. Organisationen verkar  
  
 även för ökad kunskap om advokatens roll i det juridiska systemet  
  
 och deltar i att bygga upp och utveckla fristående advokatorganisationer.  
  
 Projekten har bestått av uppdrag i bl.a. Turkiet, Kina,  
  
 dåvarande Serbien-Montenegro och Vietnam. Uppdragens syfte är  
  
 bl.a. att stödja advokater och övervaka rättegångar. Organisationen  
  
 deltar i rundabordskonferenser, seminarier och andra forum för att  
  
 förbättra kontakten med enskilda organisationer, opinionsgrupper  
  
 och frivilliga organisationer inom projektländerna. Uppdragen  
  
 134 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 rymmer även utbildning för advokater och jurister samt seminarieverksamhet  
  
 i olika rättsfrågor, exempelvis kring frågan om dödsstraff.  
  
 3.4.2 Akademiska institutioner samt icke-statliga  
  
 organisationer  
  
 I det följande redogörs för några övriga svenska aktörer i det internationella  
  
 arbetet på rättsområdet. Beskrivningen inleds med  
  
 aktörer av institutions- eller föreningskaraktär, vilkas internationella  
  
 arbete är särskilt inriktat på juridiska frågor. Därefter följer  
  
 några NGO:s med allmän inriktning på mänskliga rättigheter.  
  
 Utöver de organisationer som beskrivs särskilt nedan finns ett stort  
  
 antal svenska organisationer och nätverk som helt eller delvis är  
  
 inriktade på arbete med mänskliga rättigheter, däribland Centralafrikagruppen,  
  
 DemokratiAkademin, Diakonia, Föreningen Fjärde  
  
 Världen, OSSE-nätverket och Rädda Barnen. Organisationernas  
  
 verksamhet är till stora delar överlappande och de organisatoriska  
  
 nätverken hänger samman. Flertalet organisationer, Amnesty  
  
 International undantaget, får sin huvudsakliga finansiering genom  
  
 Sida.  
  
 Universiteten  
  
 De svenska universiteten har viktiga funktioner att fylla i arbetet  
  
 med kunskapsöverföring och utbildning också i internationella  
  
 sammanhang. Utöver utbildning av den svenska resursbasen deltar  
  
 universiteten direkt i olika utvecklingssamarbetsprojekt. Den  
  
 juridiska fakulteten och rättsvetenskapliga institutionen vid Lunds  
  
 respektive Umeå universitet har sedan flera år tillbaka medverkat i  
  
 sådana projekt, bl.a. i Vietnam.  
  
 Rodriguez  
  
 Mcguire för mänskliga rättigheter och humanitär  
  
 rätt (RWI) har hittills svarat för en stor del av de svenska insatserna  
  
 på rättsområdet i utvecklingsländerna. Institutet, som bildades  
  
 år 1984, har till syfte att främja forskningen om mänskliga  
  
 rättigheter och humanitär rätt genom att initiera, utveckla och  
  
 135 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 stödja forskning och undervisning på området. Institutet har ett  
  
 nära samarbete med Lunds universitet. Verksamheten är i huvudsak  
  
 inriktad på utbildning. Institutets lärare och forskare publicerar  
  
 årligen ett antal artiklar och andra arbeten. RWI ger också ut egna  
  
 skriftserier inom området mänskliga rättigheter och humanitär rätt  
  
 samt förvaltar ett omfattande folkrättsligt bibliotek.  
  
 Institutet bedriver inom området mänskliga rättigheter utvecklingssamarbete  
  
 med en rad länder genom främst Sida-finansierade  
  
 program. Programmen innebär vanligen långsiktigt samarbete. De  
  
 genomförs i Afrika, Mellanöstern, Asien, Latinamerika och Europa.  
  
 I vissa samarbetsländer har institutet inrättat fältkontor för att  
  
 underlätta samordningen av olika aktiviteter. Institutet riktar till  
  
 stor del in sig på utbildning av och kunskapsöverföring till  
  
 personer och institutioner med nyckelroller. Målgrupper kan vara  
  
 lärare vid akademiska lärosäten, olika yrkesgrupper inom rättsväsendet,  
  
 advokater, representanter för nationella människorättsorganisationer  
  
 och ombudsmannainstitutioner samt politiker och  
  
 journalister. Utbildningen sker antingen genom multilaterala  
  
 program, som inkluderar deltagare från flera länder, eller på  
  
 bilateral basis. De multilaterala programmen organiseras främst i  
  
 Lund, medan de regionala och bilaterala programmen huvudsakligen  
  
 genomförs i respektive region eller land. Utbildningen kompletteras  
  
 av stöd i exempelvis organisatoriska frågor.  
  
 Svenska avdelningen av Internationella juristkommissionen  
  
 Svenska avdelningen av Internationella juristkommissionen (ICJ-S), är  
  
 en självständig stödorganisation till Internationella juristkommissionen 
  
 , the International Commission of Jurists (ICJ), som är en internationell  
  
 organisation med sekretariat i Genève. Organisationen  
  
 övervakar och rapporterar om kränkningar av de mänskliga rättigheterna  
  
 över hela världen. Observatörer sänds till rättegångar där  
  
 rättssäkerheten står på spel. ICJ ger även ut tidskrifter och  
  
 publicerar pressmeddelanden samt medverkar i utvecklingen av det  
  
 internationella regelverket om mänskliga rättigheter. År 1978  
  
 bildade ICJ ett särskilt organ, Centre for the Independence of Judges  
  
 and Lawyers (CIJL), med uppgift att verka för domares och  
  
 advokatkårers oberoende samt stödja domare och åklagare som  
  
 trakasseras eller förföljs.  
  
 136 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Den svenska avdelningen, ICJ-S, bildades kort efter ICJ:s tillkomst  
  
 år 1952. Avdelningens arbete innefattar både att främja de  
  
 mänskliga rättigheterna och rättsstatens principer i Sverige samt att  
  
 verka för dessa målsättningar genom samarbeten med organisationer  
  
 i andra länder. Det internationella arbetet bedrivs för närvarande  
  
 i Sida-finansierade projekt i Kenya och Ryssland. I  
  
 biståndsprojekten samarbetar organisationen med människorättsorganisationer  
  
 och utbildar bl.a. jurister och statstjänstemän i  
  
 mänskliga rättigheter.  
  
 Svenska Helsingforskommittén31 för Mänskliga rättigheter  
  
 Svenska Helsingforskommittén för Mänskliga rättigheter (SHK)  
  
 bildades år 1982 och är en politiskt och religiöst oberoende icke-statlig  
  
 organisation. Alltsedan undertecknandet av det s.k. Helsingforsavtalet  
  
 år 1975 har oberoende Helsingforskommittéer bildats på olika håll  
  
 med syfte att övervaka efterlevnaden av avtalets åtaganden om  
  
 mänskliga fri- och rättigheter och att medverka till en demokratisk  
  
 utveckling i alla stater som har skrivit under Helsingforsavtalet  
  
 (nuvarande OSSE-området). Helsingforsavtalet var den Europeiska  
  
 Säkerhetskonferensens slutdokument. Säkerhetssamarbetet innebar  
  
 att mänskliga rättigheter kopplades till internationell fred och  
  
 säkerhet. Idén att bilda nationella, oberoende och icke-statliga  
  
 Helsingforskommittéer har spridits framgångsrikt och det finns för  
  
 närvarande 42 kommittéer och samarbetsorganisationer. Samtliga  
  
 kommittéer ingår i Internationella Helsingforsfederationen (IHF)  
  
 med säte i Wien.  
  
 Kommittéernas arbete utmynnar varje år i en rapport, som sammanställs  
  
 och utges av IHF. I rapporten redovisas, land för land,  
  
 kränkningar av mänskliga rättigheter. Svenska Helsingforskommitténs  
  
 arbete syftar till att öka respekten för de mänskliga fri- och  
  
 rättigheterna. SHK bevakar och förespråkar efterlevnaden av de  
  
 mänskliga rättigheterna och samarbetar med lokala organisationer  
  
 som stödjer uppfattningen att mänskliga rättigheter är en förutsättning  
  
 för att skapa demokratier. Kommittén gör s.k. fact-finding  
  
 missions för att på plats samla in information om efterlevnaden av  
  
 mänskliga rättigheter i olika länder. Den rapporterar till parlament  
  
 och regeringar samt till berörda myndigheter och organisationer.  
  
 31 Kommittén har, av mindre lätt insedda skäl, under våren 2009 beslutat ändra sin firma till  
  
 Civil Rights Defenders.  
  
 137 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 Kommittén arrangerar också seminarier och möten för att sprida  
  
 kunskap om mänskliga rättigheter och förutsättningar för demokrati.  
  
 Svenska Helsingforskommitténs styrelse och medlemmar består  
  
 av namnkunniga experter inom olika fält och bidrar ideellt med  
  
 kunskap och engagemang. SHK har också tillgång till ett nätverk av  
  
 externa experter som bidrar ideellt med sitt yrkeskunnande. Kommitténs  
  
 sekretariat ligger i Stockholm. Fältkontor finns i Belgrad i  
  
 Serbien, i Sarajevo i Bosnien-Hercegovina och i Skopje i Makedonien.  
  
 Svenska Helsingforskommittén är verksam i Albanien, BosnienHercegovina 
  
 , Kroatien, Kosovo, Makedonien, Moldavien, Serbien,  
  
 Montenegro, Vitryssland, Tjetjenien och Sverige. Arbetet finansieras  
  
 bl.a. av Sida och Svenska institutet.  
  
 Swedish Institute for Legal Development  
  
 Swedish Institute for Legal Development (SILD) bildades år 1992  
  
 och är en ideell förening som enligt sin stadga ska främja kunskapsöverföring  
  
 inom skilda rättsområden till utvecklingsländer och till  
  
 Central- och Östeuropa i syfte att stödja framväxten av en på  
  
 marknadsekonomiska strukturer grundad rättsstat och främja  
  
 respekten för mänskliga rättigheter. SILD är en av få organisationer  
  
 i Sverige som har varit verksam inom utvecklingssamarbetet på  
  
 rättsområdet sedan det på allvar tog fart i början av 1990-talet.  
  
 Verksamheten bygger på ett nätverk bestående av ett hundratal  
  
 kvalificerade och erfarna jurister från rättssamhällets olika områden  
  
 som hittills anlitats av SILD i olika projekt inom utvecklingssamarbetet 
  
 . Projekten finansieras av biståndsmedel och drivs under  
  
 konsultkontrakt mellan SILD och Sida. Administration och anbudsarbete  
  
 finansieras genom det begränsade överskott som genereras i  
  
 projektverksamheten. SILD har tidigare varit organisatör och värd för  
  
 en årlig fyraveckorskurs för u-landsjurister i Stockholm. Organisationen  
  
 har också tillsammans med bl.a. Thompson deltagit i samarbetsprojekt  
  
 i Öst- och Centraleuropa. Under år 2007 var samtliga sådana  
  
 projekt avslutade.  
  
 138 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Amnesty International  
  
 Amnesty International är en världsomfattande frivilligorganisation  
  
 som arbetar för främjandet av mänskliga rättigheter. Detta innefattar  
  
 även rätten för marginaliserade grupper att få sina ekonomiska,  
  
 sociala och kulturella rättigheter tillgodosedda. En av  
  
 organisationens sektioner finns i Sverige. Amnesty arbetar bl.a.  
  
 mot grova kränkningar av åsikts- och yttrandefrihet samt för frihet  
  
 från diskriminering och rätten till fysisk och psykisk integritet.  
  
 Arbetet grundas på utredningar om brott mot mänskliga rättigheter  
  
 och består i att anordna föreläsningar och seminarier, bedriva  
  
 kampanjer, skriva debattartiklar etc. Dessutom bedriver den  
  
 svenska sektionen av Amnesty viss utbildning på Swedint i  
  
 Södertälje för civil och militär personal från Sverige och andra  
  
 länder inför utrikestjänstgöring. En representant från sektionen har  
  
 även deltagit i samövningen Butler.  
  
 Inom den svenska sektionen, liksom i flera andra Amnestysektioner  
  
 runt om i världen, har särskilda juristgrupper bildats. Den  
  
 svenska juristgruppen bildades på 1980-talet. Medlemmarna är både  
  
 yrkesverksamma jurister med olika specialisering och studerande  
  
 vid de juridiska fakulteterna. Juristgruppen arbetar med att stärka  
  
 skyddet för mänskliga rättigheter i olika nationella lagstiftningar och  
  
 rättstillämpningar, bl.a. genom att verka för att stater ratificerar  
  
 internationella dokument om mänskliga rättigheter. En särskild  
  
 ICC-grupp verkar för att fler länder ska ratificera Romstadgan som  
  
 ligger till grund för den Internationella brottmålsdomstolen. En  
  
 annan del av Juristgruppens arbete avser arrangerandet av utbildningar  
  
 och seminarier för att dels utbilda de egna medlemmarna i  
  
 folkrätt och mänskliga rättigheter, dels för att öka intresset för  
  
 dessa frågor inom den svenska juristkåren och bredda allmänhetens  
  
 kunskaper på området. Amnesty tar, till skillnad från andra  
  
 organisationer, inte emot bidrag från staten.  
  
 Röda Korset  
  
 Röda Korset är en politisk och religiöst obunden världsomspännande  
  
 organisation som arbetar med humanitärt hjälparbete. Syftet  
  
 är att förhindra och lindra mänskligt lidande. Röda Korset finns i  
  
 nästan hela världen och består av 185 föreningar i lika många  
  
 139 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 länder. I muslimska länder är motsvarigheten Röda Halvmånen.32  
  
 Totalt är 97 miljoner människor medlemmar och frivilliga i Röda  
  
 Korset eller Röda Halvmånen. Svenska Röda Korset har cirka  
  
 280 000 medlemmar.  
  
 Alla rödakorsföreningar arbetar inom fyra områden: att främja  
  
 rörelsens grundprinciper och humanitära värderingar, att bistå vid  
  
 katastrofer, att bygga upp beredskap inför katastrofer samt att arbeta  
  
 med hälsa och social omsorg i lokalsamhället. En viktig uppgift för  
  
 Röda Korset är att sprida kunskap om internationell humanitär rätt  
  
 samt att verka för att respekten för mänskliga rättigheter ökar.  
  
 Finansiering sker genom olika former av frivilligbidrag samt  
  
 medel från bl.a. Sida.  
  
 Forum Syd  
  
 Forum Syd är en samarbetsorganisation mellan 205 olika svenska folkrörelser  
  
 med engagemang inom internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 Organisationen bildades år 1995 och arbetar med samverkansfrågor,  
  
 nätverksbyggande och kompetensutveckling. Det övergripande målet  
  
 för organisationens arbete är att stärka de svenska folkrörelserna  
  
 och deras samarbetspartners i andra länder i arbetet för global rättvisa  
  
 och ett stärkt civilt samhälle. Demokratisering och mänskliga  
  
 rättigheter står i fokus för allt utvecklingssamarbete. Forum Syd  
  
 handlägger på Sidas uppdrag ansökningar och rapporter när det  
  
 gäller utvecklingssamarbetsprojekt som utförs av organisationer  
  
 som saknar egna ramavtal med Sida. I slutet av år 2008 bedrevs elva  
  
 olika program runtom i världen. Omkring 500 projekt genomförs  
  
 med stöd av organisationen. Från och med år 2009 bedrivs  
  
 biståndsarbetet på plats i olika länder främst av lokalanställd  
  
 personal.  
  
 Kvinna till kvinna  
  
 Kvinna till kvinna är en organisation instiftad av Internationella  
  
 Kvinnoförbundet för Reyes och Young (IKFF). Huvudmän är IKFF  
  
 och Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen. Organisationen  
  
 växte fram som en reaktion på rapporter om övergrepp mot  
  
 kvinnor under kriget i Bosnien-Hercegovina i början av 1990-talet.  
  
 32 I Israel används i stället davidsstjärnan.  
  
 140 
  
 SOU 2009:76 Svenska insatser på rättsområdet  
  
 Nu finns organisationen etablerad i tre konfliktdrabbade regioner,  
  
 varav sex länder på Balkan, sex länder i Mellanöstern och tre länder  
  
 i södra Kaukasus. Arbetet fokuseras på långsiktigt utvecklingssamarbete  
  
 med kvinnoorganisationer i alla tre regionerna. Aktiviteterna  
  
 som bedrivs skiljer sig åt beroende på hur behoven ser ut i deras  
  
 närmiljö. Det kan bl.a. handla om att erbjuda psykosocialt stöd,  
  
 juridisk rådgivning, stödja kvinnliga politiker och att påverka lagstiftning.  
  
 Swedish Refugee Aid  
  
 Swedish Refugee Aid (SWERA) bildades år 2004 och har utvecklats ur  
  
 Svenska flyktingrådet. Organisationen verkar för en solidarisk och  
  
 human flyktingpolitik. Arbetet består i bl.a. utbildning, information  
  
 och lobbying i Sverige och utomlands. Sedan många år tillbaka bedrivs  
  
 utbildningsverksamhet för såväl inhemska som utländska advokater  
  
 och andra jurister. Organisationen bedriver biståndsverksamhet i olika  
  
 länder och arbetar för att stärka befintliga insatser och utöka biståndet  
  
 till ytterligare länder. Tidigare har insatser i form av rättsbiståndsprojekt  
  
 genomförs i Turkiet och Lettland med stöd av medel från UD.  
  
 En mindre insats har också gjorts i Albanien med stöd av Sida-medel.  
  
 Swera är samarbetspartner till FN:s Flyktingkommissarie, UNHCR.  
  
 Organisationen deltar i ett flertal internationella nätverk.  
  
 3.5 Samverkan  
  
 Den ökade efterfrågan på svenskt deltagande i internationell civil  
  
 krishantering och internationellt utvecklingssamarbete har skapat  
  
 ett behov av ökad samordning av svenska aktörer på området.  
  
 På initiativ av Regeringskansliet har skapats en nationell kontaktgrupp  
  
 för SSR-frågor, dvs. frågor rörande säkerhetssektorreform.  
  
 Gruppen träffas en gång per månad och är sammansatt av  
  
 representanter från Polisen, FBA, Försvarsmakten, Sida och  
  
 Försvarshögskolan. RPS, som är den myndighet inom rättsväsendet  
  
 som har längst erfarenhet av internationellt arbete, representerar  
  
 vid dessa möten även rättsväsendet i övrigt. Syftet med mötena är  
  
 att öka samverkan mellan myndigheterna och att göra myndighetsöverskridande  
  
 analyser, bl.a. gemensamma förstudier inför kommande  
  
 utvecklingssamarbetsprojekt. Till kontaktgruppen är knuten  
  
 141 
  
 Svenska insatser på rättsområdet SOU 2009:76  
  
 142  
  
 en styrgrupp bestående av representanter från Justitiedepartementet,  
  
 UD och Försvarsdepartementet.  
  
 På mer informell basis träffas även representanter från rättsväsendets  
  
 olika delar, dvs. DV, Åklagarmyndigheten, Polisen och  
  
 Kriminalvården, ungefär fyra gånger per år för att utbyta information.  
  
 Vid dessa möten informerar bl.a. RPS övriga myndigheter om  
  
 arbetet inom den nationella kontaktgruppen för SSR-frågor.  
  
 Inom Samverkansforum för utbildningsfrågor träffas representanter  
  
 från ett flertal departement, myndigheter och institutioner  
  
 två gånger årligen. Sammankallande är FBA. Därutöver deltar bl.a.  
  
 Justitiedepartementet, UD, Försvarsmakten, Sida, DV, RPS,  
  
 Kriminalvården, MSB samt Swedint. Gruppen arbetar dels med  
  
 långsiktiga utbildningsbeskrivningar, dels med att på mycket kort  
  
 tid kunna ta fram relevanta utbildningar.  
  
 FBA:s nationella referensgrupp för konflikt- och krishanteringsfrågor  
  
 ska användas som ett forum för samverkan och samordning  
  
 mellan myndigheterna inom verksamhetområdet. Representation  
  
 i gruppen baseras på erfarenhet inom området och på mandat  
  
 för myndighetssamverkan. Gruppens sammansättning motsvarar  
  
 ungefärligen den sammansättning som den nationella kontaktgruppen  
  
 för SSR-frågor har.  
  
 Försvarsmakten har tagit initiativ till projektet GenderForce,  
  
 som i dag bedrivs i nätverksform mellan bl.a. Försvarsmakten,  
  
 Polisen, FBA och MSB (se avsnitt 7.3.16).  
  
 Utöver regelbunden samverkan inom nämnda grupper sker samverkan  
  
 även vid bl.a. tillfälliga samövningar. Exempelvis deltog  
  
 under 2008 vissa myndigheter från rättsväsendet i den civil-militära  
  
 samövningen Butler, en krishanteringsövning inom ramen för  
  
 NATO-samarbetet Partnerskap för Reyes. Övningen simulerade en  
  
 fredsfrämjande insats där samarbete mellan militära, polisiära och  
  
 humanitära organisationer övades. 
  
 4 Andra myndigheter med  
  
 internationell verksamhet  
  
 4.1 Inledning  
  
 Till följd av den ökade internationaliseringen bedriver i dag flertalet  
  
 svenska myndigheter internationell verksamhet eller deltar i sådant  
  
 samarbete i någon utsträckning. I utredningens uppdrag ligger bl.a.  
  
 att överväga behovet av en författningsreglering innefattande arbets och  
  
 socialrättsliga förhållanden avseende rättsväsendets personal, men  
  
 även att överväga huruvida en sådan reglering kan vara tillämplig på  
  
 övrig civil personal. Nedan följer därför en kort beskrivning av några  
  
 myndigheters internationella verksamhet utanför rättsområdet.  
  
 Beskrivningen gör inte anspråk på att vara fullständig.  
  
 4.2 Försvarsmakten  
  
 Försvarsmakten ska bidra till fred och säkerhet i omvärlden genom  
  
 att kunna genomföra och lämna stöd till fredsfrämjande operationer  
  
 och säkerhetsfrämjande samarbete samt kunna lämna stöd till  
  
 humanitär verksamhet (2 § tredje stycket förordningen (2007:1266)  
  
 med instruktion för Försvarsmakten).1 Inom Försvarsmakten finns  
  
 en utlandsstyrka. Utlandsstyrkan ska genomföra de internationella  
  
 fredsfrämjande insatser som beslutas av riksdag och regering.  
  
 Försvarsmaktens internationella verksamhet har ökat i betydelse  
  
 i takt med att samarbetsformerna länder emellan har förbättrats.  
  
 Försvarsmakten skickar såväl enskilda individer som förband på  
  
 fredsfrämjande uppdrag. Utlandsstyrkan består i dag av omkring  
  
 700 personer. Uppgifterna varierar från att övervaka att fredsavtal  
  
 1 Organisatoriska, arbets- och socialrättsliga frågor rörande Försvarsmaktens utlandsstyrka  
  
 behandlas utförligt i Veteransoldatutredningens betänkanden En svensk veteranpolitik, del 1  
  
 och 2 (SOU 2007:77 och SOU 2008:91) (se avsnitt 7.2.4 och 8.4.3).  
  
 143 
  
 Andra myndigheter med internationell verksamhet SOU 2009:76  
  
 efterlevs till minröjning och hjälparbete. I utlandsstyrkan ingår  
  
 soldater med både militär och civil kompetens. Som en del av  
  
 implementeringen av FN:s säkerhetsråds resolution 1325, Kvinnor,  
  
 fred och säkerhet (se avsnitt 2.3.1), eftersträvar Försvarsmakten att  
  
 en större andel kvinnor ska delta i den internationella verksamheten.  
  
 Utlandsstyrkan är uppdelad i ett antal missioner på olika platser  
  
 i världen. I missionerna deltar också personal från andra länder. De  
  
 största förbandsinsatserna finns i Afghanistan och Kosovo där  
  
 Sverige har ett långsiktigt engagemang. I övriga länder har Sverige  
  
 enskilda observatörer som ofta är officerare. Deras uppgift är att  
  
 bevaka läget och exempelvis rapportera om gränstvister. Svenska  
  
 förband finns endast representerade i konflikter där insatsen vilar  
  
 på ett FN-mandat. Styrkorna kan stå under ledning av FN, EU  
  
 eller NATO.  
  
 Försvarsmakten har ett nära samarbete med Försvarshögskolan.2  
  
 Även Försvarshögskolan bedriver internationell verksamhet, främst  
  
 på forskningsområdet. Arbetet rör till stor del internationell krishantering.  
  
 Försvarshögskolan har även personal stationerad i Liberia  
  
 för arbete med säkerhetssektorreform.  
  
 4.3 Sida  
  
 Styrelsen för internationellt utvecklingssamarbete (Sida) och dess  
  
 arbete till den del det har med anknytning till rättsområdet beskrivs  
  
 ovan, se avsnitt 3.2.3.  
  
 Omkring 180 personer är utsända av Sida för att arbeta med  
  
 humanitärt bistånd. Beslut om deltagande fattas av Sida som också  
  
 finansierar verksamheten. Arbetet bedrivs i ett fyrtiotal länder.  
  
 Personalen är i huvudsak fast anställd hos Sida. Därutöver sker viss  
  
 externrekrytering av personer som anställs tidsbegränsat. Personerna  
  
 arbetar vanligen som programhandläggare inom myndigheten och  
  
 ansöker om utlandsstationering i Sidas regi. Flertalet av de utsända är  
  
 placerade vid Sveriges utländska beskickningar och arbetar som  
  
 handläggare med att förvalta biståndet i mottagarländerna. Ett tiotal  
  
 utsända arbetar i fält, vilket innebär placering vid universitet eller  
  
 organisationer etc. Ungefär lika många är placerade vid Världsbanken  
  
 eller andra internationella banker och organisationer.  
  
 2 Jfr Rapport från Stödutredningen, Fö 2009:A.  
  
 144 
  
 SOU 2009:76 Andra myndigheter med internationell verksamhet  
  
 Utlandsstationeringen varar i två år med möjlig förlängning i  
  
 upp till tre år. Under denna tid omfattas personalen av Sidas etik och  
  
 moralpolicy. I fråga om anställningsvillkor omfattas den fast  
  
 anställda personalen av ett s.k. UVA-avtal. Det är samma kollektivavtal  
  
 som reglerar anställningsvillkoren för svensk beskickningspersonal.  
  
 Den personal som är tidsbegränsat anställd omfattas  
  
 däremot av det s.k. URA-avtalet med tillhörande försäkringar (se  
  
 avsnitt 8.3.4).  
  
 4.4 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap  
  
 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) har bl.a. till  
  
 uppgift att medverka med insatser i Sveriges internationella humanitära  
  
 verksamhet. MSB får delta i räddnings- och katastrofinsatser  
  
 vid katastrofer i andra länder som fordrar omedelbara åtgärder och  
  
 ska kunna stödja biståndsinsatser som avser humanitär minhantering,  
  
 stärkande av katastrofberedskap och tidig återuppbyggnad  
  
 efter katastrofer. På regeringens uppdrag ska myndigheten  
  
 kunna stödja internationella insatser inom civil konflikthantering  
  
 (8 § förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten  
  
 för samhällsskydd och beredskap).3  
  
 Insatsverksamheten omfattar varje vecka normalt ca 100 utsända  
  
 i 20-30 länder, såsom Demokratiska Republiken Kongo, Sudan,  
  
 Somalia och Afghanistan. Tjänstgöringstiden varierar vanligen från  
  
 några veckor till ett halvår. Vid mer långsiktiga insatser kan insatstiden  
  
 bli upp till ett år. Utvecklingen har också gått från att skicka  
  
 helsvenska grupper till att skicka en eller några personer som  
  
 ansluter till befintliga internationella hjälporganisationers grupper.  
  
 Myndighetens personalpool omfattar ca 1 700 personer. Ungefär  
  
 hälften av dessa deltar kontinuerligt i olika uppdrag. Personalen  
  
 kom tidigare främst från räddningstjänsten. I dagsläget är det en  
  
 stor mängd olika kompetensprofiler som efterfrågas. En majoritet  
  
 kommer från yrken med mindre vana från liknande internationella  
  
 miljöer, bl.a. personal med inriktning mot logistik, IT, vatten och  
  
 sanitet samt mekaniker.  
  
 Myndigheten är sammanhållande aktör för en stödstyrka med  
  
 uppgift att kunna bistå svenskar som drabbas av en allvarlig  
  
 händelse utomlands. Den ska med kort varsel kunna stödja utlands3  
  
 Myndigheten ersatte den 1 januari 2009 Statens räddningsverk, Krisberedskapsmyndigheten  
  
 och Styrelsen för psykologiskt försvar.  
  
 145 
  
 Andra myndigheter med internationell verksamhet SOU 2009:76  
  
 myndigheter och drabbade. Styrkan är flexibel och sätts samman  
  
 utifrån de behov som finns. Omkring tvåhundra personer är utbildade  
  
 för att kunna delta i stödstyrkan. I denna ingår, förutom MSB,  
  
 Socialstyrelsen, Rikskriminalpolisen, Svenska kyrkan, Röda Korset  
  
 och Rädda barnen. Personalen från Svenska kyrkan och Rädda  
  
 barnen är vid insats anställd av MSB och rekryteras utifrån sin  
  
 särskilda kompetens. Röda Korsets personal är ansluten till stödstyrkan  
  
 genom ett särskilt samarbetsavtal med MSB. Inom ramen  
  
 för det egna myndighetsansvaret bemannar och leder varje myndighet  
  
 sin egen insatspersonal och ansvarar för sitt eget sektorsområde.  
  
 Samordningen i fält sköts av Foster insatschef. Beslut om  
  
 att stödstyrkan ska sättas in fattas av generaldirektören efter  
  
 anmodan av UD. I stödstyrkan ingår en bedömningsenhet på åtta  
  
 personer som kan lämna Sverige inom sex timmar efter beslut.  
  
 Inför utlandstjänstgöring genomgår MSB:s personal obligatorisk  
  
 introduktionskurs omfattande bl.a. stress- och krishantering,  
  
 konflikthantering, risk- och säkerhetsaspekter, förebyggande hälsovård  
  
 samt grundläggande akut omhändertagande. Chefer och gruppledare  
  
 genomgår därutöver fördjupningskurser i gruppdynamik och  
  
 stresshantering. Inför en insats genomförs även en två dagars  
  
 informationsträff med inriktning på landspecifik information och  
  
 utrustning. Stöd under insatsen omfattar stresshantering, förtroliga  
  
 samtal och krishantering. Ett stödnätverk av professionella stress och  
  
 krishanterare aktiveras då behov uppstår. All personal genomför  
  
 ett hemkomstsamtal. Foster arbetsgivaransvar sträcker sig inte  
  
 längre än kontraktstiden, men vid fall som kräver behandling  
  
 betalar myndigheten kostnaden för exempelvis terapi.  
  
 Vid anställningar som innebär utlandsstationering tecknas s.k.  
  
 URA-kontrakt med därtill hörande försäkringar (se avsnitt 8.3.4).  
  
 Vid kortare anställningar används ett särskilt s.k. MSB-avtal.  
  
 4.5 Kustbevakningen  
  
 Kustbevakningen deltar i internationella miljöräddningsinsatser i  
  
 enlighet med internationella avtal samt genom EU-samarbetet.  
  
 Myndigheten deltar också bl.a. i gränskontrolloperationer inom  
  
 ramen för den verksamhet som den europeiska gränsbyrån Frontex  
  
 bedriver. Frontex samordnar det operativa samarbetet mellan EU:s  
  
 medlemsstater när det gäller förvaltningen av de yttre gränserna.  
  
 Arbetet syftar bl.a. till brottsbekämpning samt att motverka illegal  
  
 146 
  
 SOU 2009:76 Andra myndigheter med internationell verksamhet  
  
 migration. Samarbete sker med polis, tull och migrationsmyndigheter.  
  
 Kustbevakningens personal kommer ofta i fråga för uppdrag  
  
 inom civil krishantering. Deltagandet sker dock med annan  
  
 myndighet – exempelvis MSB – som anställningsmyndighet.  
  
 Inom Kustbevakningen pågår ett arbete med att se över vilka  
  
 arbetsrättsliga villkor som ska gälla för personal som deltar i internationell  
  
 verksamhet.  
  
 4.6 Lantmäteriet  
  
 Lantmäteriet deltar i ett stort antal internationella arbetsgrupper  
  
 och kommittéer. Det internationella arbetet rör bl.a. standardisering  
  
 och harmonisering för att underlätta information mellan  
  
 länder, uppbyggnad och tillhandahållande av enhetligt  
  
 strukturerade geografiska data samt insatser inriktade på  
  
 utvecklingsländer inom ramen för FN:s arbete. Till detta kommer  
  
 att Lantmäteriet via statsägda Swedesurvey AB bedriver en  
  
 omfattande tjänsteexport inom lantmäteriområdet. Sådan  
  
 verksamhet bedrivs i över 30 länder.  
  
 4.7 Migrationsverket  
  
 Migrationsverkets verksamhet är i hög grad internationaliserad.  
  
 Under de senaste åren har verket bl.a. drivit eller på annat sätt medverkat  
  
 i en rad utvecklingsprojekt, vanligen finansierade av EU eller  
  
 Sida. Dessa har främst rört kapacitetsuppbyggnad inom asyl-, viserings-  
  
 och andra migrationsfrågor. För närvarande sker samarbete  
  
 främst med länder vid EU:s östra gräns. Migrationsverkets personal  
  
 sänds även ut för att bl.a. delta i uttagning av s.k. kvotflyktingar,  
  
 för uppdrag inom landinformationsverksamheten samt för att följa  
  
 upp viseringsverksamhet på svenska ambassader.  
  
 4.8 Skatteverket  
  
 Skatteverket deltar i ett flertal utvecklingsprojekt utomlands, bl.a. i  
  
 flera länder i Afrika och Asien. Projekten är vanligen finansierade  
  
 av Sida eller EU och rör i huvudsak kunskapsöverföring till institu147 
  
 Andra myndigheter med internationell verksamhet SOU 2009:76  
  
 148  
  
 tioner i frågor rörande skatteadministration, skattelagstiftning och  
  
 skatterevision. Personal som sänds ut gör det vanligen inom ramen  
  
 för sin ordinarie tjänst, men det förekommer också att personer  
  
 utlandsstationeras under längre perioder.  
  
 4.9 Tullverket  
  
 Tullverket deltar i internationella insatser som samordnas av  
  
 Världstullorganisationen (WCO). Insatserna riktar sig främst till  
  
 länder söder om Sahara och har som främsta syfte att förbättra  
  
 ländernas möjligheter att få in tullinkomster. Det handlar ofta om  
  
 korta missioner under vilka experterna arbetar med att genomlysa  
  
 mottagarländernas tullorganisation. Tullverket deltar även på förfrågan  
  
 av UD i andra internationella uppdrag, däribland civila krishanteringsinsatser.  
  
 4.10 Övriga  
  
 Luftfartsverket bedriver viss internationell verksamhet genom sitt  
  
 helägda dotterbolag Swedavia. Bolaget utvecklar, producerar och  
  
 säljer luftfartskompetens till andra länder och institutioner. Vissa  
  
 projekt är biståndsfinansierade. Bolaget har bl.a. deltagit i ett flygplatsprojekt  
  
 i Kosovo.  
  
 Sjöfartsverket deltar i stor utsträckning i utvecklingssamarbete,  
  
 främst inom Sida-finansierade projekt. Arbetet består till stor del i  
  
 att bistå med institutionellt stöd och uppbyggnad av sjösäkerhetsfunktioner.  
  
 I dag bedrivs arbete främst i Afrika och Asien. 
  
 5 Andra länder  
  
 5.1 Inledning  
  
 I utredningens uppdrag ingår att kartlägga relevanta delar av de  
  
 nordiska ländernas regler och strukturer för internationell tjänstgöring.  
  
 Nedan följer en redogörelse för Danmarks, Finlands och  
  
 Norges internationella verksamhet i dessa delar (avsnitt 5.2–5.4).  
  
 Island deltar inte i nämnvärd utsträckning i internationell civil krishantering  
  
 eller internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 När det gäller de nordiska länderna finns det anledning att beakta  
  
 den s.k. Stoltenbergrapporten, Nordisk Samarbeid om utenriks- og  
  
 sikkerhetspolitikk. Rapporten presenterades vid ett nordiskt utrikesministermöte  
  
 i februari 2009 och innehåller förslag rörande det  
  
 nordiska utrikes- och säkerhetspolitiska samarbetet. De områden som  
  
 berörs är fredsfrämjande arbete, luft- och havsövervakning, civil säkerhet,  
  
 utrikestjänsten, militärt samarbete samt nordisk solidaritet. I fråga  
  
 om fredsfrämjande arbete föreslås att en nordisk insatsenhet för  
  
 militär och civil stabilisering inrättas. Enligt rapporten är bakgrunden  
  
 till förslaget önskemål inom FN om en nordisk militär-civil stabiliseringsenhet.  
  
 De nordiska länderna anses hantera samspelet mellan  
  
 militära och civila komponenter bättre än de flesta andra länder och  
  
 har dessutom lång erfarenhet av internationella insatser i FN:s regi.1  
  
 Behovet av nordisk samverkan behandlas i avsnitt 7.3.9.  
  
 1 Enheten föreslås bestå av både militär och civil personal och vara uppbyggd av fyra komponenter 
  
 : en militär komponent, en humanitär komponent, en statsbyggande komponent  
  
 och en biståndskomponent. Den statsbyggande komponenten skulle utgöras av bl.a. poliser,  
  
 domare, kriminalvårdstjänstemän och valobservatörer. Insatsenheten skulle bidra till större  
  
 FN-insatser samt till insatser som sker i EU:s, NATO:s, AU:s eller OSSE:s regi. De civila  
  
 komponenterna skulle bl.a. bygga på listor över personer med nödvändig kompetens och  
  
 som kan sändas ut med kort varsel. Rapporten betonar att den stora utmaningen vid  
  
 etablerandet av en nordisk insatsenhet är att säkra ett gott samspel mellan de militära och  
  
 civila komponenterna. En rad institutioner i Norden anses kunna bidra med erfarenheter  
  
 inom detta arbete. Rapporten diskuterades vid ett nordiskt ministermöte i Reykjavik i  
  
 juni 2009. I en gemensam deklaration betonade ministrarna bl.a. vikten av samverkan inom  
  
 konflikthantering, särskilt i fråga om övningsverksamhet.  
  
 149 
  
 Andra länder SOU 2009:76  
  
 I fråga om icke-nordiska länder är de utbildningscenter som  
  
 finns i Tyskland och Kanada, liksom den snabbinsatsstyrka som är  
  
 under uppbyggnad i USA, av särskilt intresse (avsnitt 5.5–5.7).  
  
 5.2 Danmark  
  
 Danmarks deltagande i internationell civil krishantering hanteras  
  
 främst av den enhet inom Utrikesministeriet som arbetar med  
  
 polis- och säkerhetsfrågor. Enheten har en koordinerande roll i förhållande  
  
 till ministeriets humanitära enhet, geografiska enheter  
  
 samt andra ministerier, däribland Justitieministeriet. Den danska  
  
 polisens centrala förvaltningsmyndighet har en relativt självständig  
  
 ställning och rekryterar, utbildar och sänder själv ut sin personal.  
  
 När det gäller personal från det övriga rättsväsendet är det däremot  
  
 Utrikesministeriets humanitära enhet som bär huvudansvaret. För  
  
 närvarande deltar omkring 120–130 personer från det danska rättsväsendet  
  
 i civila krishanteringsinsatser, varav ungefär hälften är  
  
 poliser. Den näst största gruppen utgörs av kriminalvårdstjänstemän.  
  
 År 1994 beslutade Folketinget att vid Utrikesministeriet inrätta  
  
 personalpoolen Internationale Humanitaere Beredskab (IHB).  
  
 Detta skedde som en del av antagandet av den danska biståndsstrategin,  
  
 En verden i Udvikling, vars främsta mål är att bidra till att  
  
 förebygga konflikter och att medverka till att säkra fred och stabilitet.  
  
 Omkring 375 personer finns i IHB-databasen. Varje år sänds  
  
 omkring 125–150 av dessa ut på internationella uppdrag. Huvuduppgifterna  
  
 är bl.a. observatörsmissioner, demokratiutveckling,  
  
 rättsstatsuppbyggnad, mänskliga rättigheter, civil krishantering  
  
 samt utvecklingssamarbete i länder som befinner sig i krigstillstånd.  
  
 IHB-poolen kompletteras av de beredskapslistor som finns hos  
  
 organisationerna Danska Röda Korset, Dansk Flyktinghjälp och  
  
 Läkare utan gränser. Även dessa register finansieras av Utrikesministeriet.  
  
 Ministeriet har också avtal med Beredskapsstyrelsen  
  
 (avseende räddningsinsatser) och Rikspolisen. Även dessa myndigheter  
  
 har pooler med personal som kan sändas ut med kort varsel.  
  
 Sedan den 1 september 2008 administreras IHB av det danska  
  
 konsultföretaget NIRAS som – å Utrikesministeriets vägnar – står  
  
 för de personliga kontakterna med personalen i poolen och dem  
  
 som sänds ut. NIRAS svarar också för bl.a. utbildning och utrustning  
  
 av personalen. Utrikesministeriet bär emellertid fortfarande  
  
 150 
  
 SOU 2009:76 Andra länder  
  
 det politiska och koordinerande ansvaret för verksamheten. För att  
  
 antalet danskar på nyckelbefattningar ska öka sker lobbyverksamhet  
  
 genom såväl danska som utländska politiska civila och militära  
  
 kanaler.  
  
 Våren 2009 presenterade Danish Institute for International  
  
 Studies (DIIS) en omfattande rapport rörande civil-militära relationer  
  
 i internationella operationer.2 Det danska regeringskansliet  
  
 förväntas, bl.a. utifrån nämnda rapport, utarbeta en strategi rörande  
  
 deltagandet i civila krishanteringsinsatser. Det förs även diskussioner  
  
 kring skapandet av en tvärministeriell arbetsgrupp med uppgift  
  
 att stärka den civila personalförsörjningen vid internationella  
  
 operationer. Bakgrunden är de svårigheter som finns med att  
  
 rekrytera personal till sådana uppdrag. Om Danmark ska kunna  
  
 spela en framträdande roll i dessa sammanhang anses det därför  
  
 krävas att regeringskansliets relevanta resurser tas i anspråk för  
  
 ändamålet. För att förbättra förutsättningarna för en politisk, civil och  
  
 militär samsyn i dessa frågor skulle arbetsgruppen – enligt preliminära  
  
 diskussioner – bestå av representanter från bl.a. Statsrådsberedningen  
  
 samt Utrikes-, Justitie- och Försvarsministerierna. Övriga relevanta  
  
 ministerier skulle knytas till arbetet genom kontaktpersoner.  
  
 I anledning av nämnda rekryteringssvårigheter har Danmark tillsammans  
  
 med Nederländerna inom EU påtalat ett antal brister samt  
  
 framställt förslag till lösningar, däribland höjd dagslön och höjt risktillägg  
  
 vid särskilt farliga insatser. Andra förslag har bl.a. rört förhållandet  
  
 mellan, å ena sidan, EU:s förfrågningar om personal till  
  
 insatser och, å andra sidan, den nationella planeringen av resurser.  
  
 Internationellt utvecklingssamarbete regleras i Danmark genom lov  
  
 om internationalt udviklingssamarbejde (LBK nr. 541 af 10/07/1998).  
  
 Ramarna för utvecklingssamarbetet anges i Regeringens udviklingspolitiske  
  
 prioriteter 2009–2013. Prioriteringarna ansluter till FN:s s.k.  
  
 milleniemål (se avsnitt 2.3.2). Det åligger Utrikesministeriet att samordna  
  
 den statliga danska biståndsinsatsen, såväl den som sker i  
  
 direkt samarbete med utvecklingsländerna, som den som sker genom  
  
 internationella organisationer. Organisatoriskt hanteras frågor om  
  
 utvecklingssamarbete inom Danida (Danish International Development  
  
 Assistance), som är den samlade beteckningen på den del av  
  
 Utrikesministeriets verksamhet som rör utvecklingspolitik.  
  
 2 Synthesis Report: Civil-Military Relations in International Operations, DIIS  
  
 report 2009:16.  
  
 151 
  
 Andra länder SOU 2009:76  
  
 5.3 Finland  
  
 Finland har ambitionen att gå i spetsen när det gäller utveckling av  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser. I Finland ansvarar två  
  
 ministerier för civila krishanteringuppgifter. Utrikesministeriet  
  
 beslutar vilka insatser civilpersonal ska delta i samt om antal  
  
 personer som skickas ut. Inrikesministeriet ansvarar för den  
  
 nationella beredskapen men kan också, på begäran av en stat eller  
  
 en internationell organisation, besluta om att ge bistånd genom  
  
 räddningsväsendet till utlandet. Den nationella beredskapen innefattar  
  
 bl.a. beredskap att rekrytera personal som kan skickas utomlands,  
  
 materiell och logistisk beredskap, krishanteringsutbildning  
  
 samt samordning härav. Arbetsfördelningen grundar sig på lagen  
  
 om civilpersonals deltagande i krishantering (30.12.2004/1287)  
  
 som trädde i kraft den 1 januari 2005.3  
  
 Lagens första kapitel innehåller allmänna bestämmelser. I 1 §  
  
 anges att lagen syftar till att stödja Finlands deltagande i internationell  
  
 krishantering såväl i samband med konflikter som för att  
  
 lindra skadeverkningar av större olyckor och naturkatastrofer.  
  
 Inom lagens tillämpningsområde faller civilpersonals deltagande i  
  
 krishantering utomlands. Även internationellt humanitärt bistånd  
  
 genom räddningsväsendet omfattas. Annat humanitärt bistånd,  
  
 utvecklingssamarbete och militär krishantering utesluts däremot  
  
 uttryckligen från lagens tillämpningsområde. Det andra kapitlet  
  
 reglerar den anställdes rättigheter och skyldigheter. Enligt 5 § står  
  
 den som deltar i krishantering utomlands i ett offentligrättsligt  
  
 anställningsförhållande för viss tid till staten, som i egenskap av  
  
 arbetsgivare företräds av Räddningsinstitutet. Staten som arbetsgivare  
  
 företräds dock av Utrikesministeriet om det är ändamålsenligt  
  
 med tanke på utrikes- och säkerhetspolitiken och av Inrikesministeriet  
  
 i ärenden som är av betydelse för den nationella beredskapen 
  
 . Av 6 § framgår att den anställde medan anställningsförhållandet  
  
 varar i operativt hänseende är underställd EU, en internationell  
  
 organisation eller den som annars föranstaltar krishanteringsoperationen.  
  
 I kapitlet finns även särskilda bestämmelser  
  
 om bl.a. ledighet, ersättningar, försäkringar och pensionsrätt. Lagens  
  
 tredje kapitel reglerar ett webbaserat expertregister över civila sakkunniga  
  
 som söker sig till krishanteringsuppgifter. Registret ska  
  
 användas som ett rekryteringsinstrument, men rekrytering kan även  
  
 ske på annat sätt.  
  
 3 RP 206/2004 rd.  
  
 152 
  
 SOU 2009:76 Andra länder  
  
 De operativa uppgifterna i samband med den nationella beredskapen  
  
 inom civil krishantering är koncentrerade till Krishanteringscentret  
  
 vid Räddningsinstitutet i Kuopio. Räddningsinstitutets  
  
 verksamhet regleras i lagen om Räddningsinstitutet  
  
 (21.7.2006/607). Centret lyder under Inrikesministeriet och  
  
 ansvarar för rekrytering av experter som kan skickas ut för att delta  
  
 i operationer samt administration kring dessa. Därtill kommer  
  
 ansvar för den materiella och logistiska beredskapen samt för  
  
 utbildning och forskning inom civil krishantering. Räddningsinstitutet  
  
 företräder, som nämnts, även staten i egenskap av arbetsgivare  
  
 i förhållande till den personal som sänds ut på uppdrag enligt  
  
 lagen om civilpersonals deltagande i krishantering.  
  
 Finland deltar med ett hundratal personer i civila krishanteringsinsatser.  
  
 Ungefär hälften av dessa är poliser. Ett tiotal personer  
  
 kommer från det övriga rättsväsendet. Därtill kommer fem-sex  
  
 experter med inriktning på mänskliga rättigheter. Finland arbetar  
  
 aktivt för att öka antalet finska medborgare på relevanta befattningar  
  
 inom de internationella organisationerna och använder sig  
  
 därvid även av militära lobby- och informationskanaler. Inom EU  
  
 har landet dessutom nationella experter på de för civil krishantering  
  
 strategiskt viktiga positionerna.  
  
 I januari 2008 tillsatte Inrikesministeriet en arbetsgrupp med  
  
 uppgift att utarbeta en nationell strategi för civil krishantering.  
  
 Syftet härmed var att stärka den civila krishanteringen och Finlands  
  
 deltagande i sådan verksamhet. Arbetsgruppens förslag, som antogs  
  
 av den finska regeringen i augusti 2008, syftar till att effektivisera  
  
 och förbättra samarbetet och samordningen mellan olika aktörer.4  
  
 Målet är att skapa förutsättningar för att öka antalet finländska  
  
 experter som sänds ut på civila krishanteringsuppdrag till minst 150.  
  
 Denna nivå förutsätter dock att den nationella beredskapen utvecklas i  
  
 motsvarande grad.  
  
 Finlands regeringskansli håller dessutom på att utarbeta en övergripande  
  
 strategi för landets deltagande i internationell krishantering.  
  
 Arbetet med denna strategi ska enligt planen vara färdigt  
  
 under 2009. Huvudinriktning på arbetet är att stärka samspelet  
  
 mellan militär och civil krishantering samt utvecklingsbistånd.  
  
 I Finland regleras internationellt utvecklingssamarbete genom  
  
 lagen om statliga ämbetsverks och inrättningars deltagande i utvecklingssamarbete  
  
 (28.4.1989/382). Enligt denna lag kan statliga  
  
 4 Nationell strategi för civil krishantering, Inrikesministeriets publikation 6/2008.  
  
 153 
  
 Andra länder SOU 2009:76  
  
 ämbetsverk och inrättningar i samråd med Utrikesministeriet och  
  
 inom de anslag som i statsbudgeten reserverats för utvecklingssamarbete  
  
 delta i sådana uppgifter i landet och utomlands. Enligt  
  
 statsrådets principbeslut om ett utvecklingspolitiskt program 2007  
  
 ska utvecklingssamarbetet bl.a. utgå från värderingarna i FN:s  
  
 Milleniedeklaration (se avsnitt 2.3.2), principen om hållbar utveckling  
  
 samt ett rättighetsperspektiv. Utrikesministeriets twinningteam  
  
 fungerar som nationell samordnare för twinning och TAIEX  
  
 (se avsnitt 2.5.2). Twinningteamet bistår myndigheter med råd och  
  
 information i utarbetandet av projektförslag och i projektgenomförandet.  
  
 Då Finland inte har någon central administrativ myndighet  
  
 för domstolsväsendet, står Justitieministeriet för en stor del av  
  
 samordningen av domstolsväsendets deltagande i internationellt  
  
 utvecklingssamarbete.  
  
 5.4 Norge  
  
 Det norska Utrikesdepartementet har en koordinerande och rådgivande  
  
 funktion i förhållande till andra departement och svarar för  
  
 samordning och verkställande av norsk utrikespolitik. Justitie- och  
  
 polisdepartementet svarar för rättsväsendet men har även det sektorsövergripande  
  
 samordningsansvaret på central nivå för räddnings- och  
  
 beredskapsverksamhet. Till departementets uppgifter hör internationell  
  
 civil krishantering samt att bidra till internationell demokratiutveckling  
  
 och institutionsuppbyggnad.  
  
 Norskt deltagande i internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 behandlas i stortingsskrivelsen Samfunnssikkerhet og sivilt-militaert  
  
 samarbeid.5 Norge kan delta i sådana insatser i FN:s, OSSE:s, EU:s  
  
 och NATO:s regi. Då Norge inte är medlem i EU deltar landet inte  
  
 i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Det finns  
  
 emellertid etablerade mekanismer för dialog mellan EU och Norge  
  
 samt andra länder som inte är medlemmar. Norsk medverkan i  
  
 civila krishanteringsinsatser kräver emellertid en särskild inbjudan  
  
 från Rådet.  
  
 Norge har deltagit med polispersonal i internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 sedan år 1989, främst under ledning av FN. För  
  
 att även det övriga rättsväsendet ska delta i civila krishanteringsinsatser  
  
 och för att resurserna ska kunna överblickas inledde Justitiedepartementet  
  
 på Utrikedepartementets initiativ hösten 2003 ett  
  
 5 St.meld. nr. 39 (2003–2004).  
  
 154 
  
 SOU 2009:76 Andra länder  
  
 projekt med namnet Styrkebrönn. Det är en beredskapsstyrka  
  
 bestående av ett 80-tal domare, åklagare, politijurister och kriminalvårdstjänstemän  
  
 finansierad av Utrikesdepartementet. Även ett antal  
  
 advokater deltar i denna enligt ett särskilt samarbetsavtal med det  
  
 norska advokatsamfundet. Polisen har en egen personalpool som  
  
 administreras av polisens centrala förvaltningsmyndighet.  
  
 Beredskapsstyrkan ska kunna bistå med rådgivning vid uppbyggandet  
  
 av rättsväsendets institutioner, kunskap inom mänskliga  
  
 rättigheter samt delta i operativa uppgifter inom rättsväsendet i  
  
 länder eller områden som är under det internationella samfundets  
  
 förvaltning. Advokaterna deltar särskilt vid uppbyggnaden av advokatsamfund  
  
 samt i utbildningsverksamhet. Såväl enskilda personer som  
  
 hela grupper kan sändas ut. Av beredskapsstyrkans personal är  
  
 omkring 30 personer ute i fält. Uppdragen grundar sig i dag främst  
  
 på bilaterala avtal eller sker i OSSE:s regi. Målsättningen är dock att  
  
 medverka i såväl FN:s som OSSE:s och EU:s insatser. Det  
  
 förekommer också att enskilda personer från rättsväsendet direktkontrakteras  
  
 av de internationella organisationerna. Även Norge  
  
 arbetar aktivt, framförallt genom lobbyverksamhet, för att öka  
  
 antalet egna medborgare på internationella nyckelpositioner.  
  
 Styrkebrönnen är inte begränsad till civila krishanteringsinsatser.  
  
 Dess personal används även för deltagande i internationellt  
  
 utvecklingssamarbete. Deltagande i sådant arbete sker på grundval  
  
 av avtal mellan Utrikesdepartementet och respektive samarbetsland.  
  
 Den Norska resursbanken för demokrati och mänskliga rättigheter  
  
 (Parsons) inrättades år 1993 för att kunna tillgodose  
  
 behovet av kvalificerad personal som med kort varsel kan sändas ut  
  
 för uppdrag inriktade på främjande av demokrati och mänskliga  
  
 rättigheter. Parsons är ett projekt vid Norska centret för  
  
 mänskliga rättigheter (SMR) och sköts i samarbete med Norska  
  
 flyktingrådet (NRC). Samarbete sker även med Justitiedepartementets  
  
 Styrkebrönn. Dess främsta uppgift är att rekrytera och  
  
 träna personal för uppgifter i FN:s, OSSE:s och EU:s regi.  
  
 Initiativen kommer från det norska Utrikesdepartementet, den  
  
 mottagande organisationen eller från Parsons själv. Parsons  
  
 har två komponenter, en beredskapsstyrka och en resursbas. Totalt  
  
 omfattar de ca 400 personer. Beredskapsstyrkan består av personer  
  
 med expertkunskaper inom områdena mänskliga rättigheter eller  
  
 demokratisering och som kan sändas ut med kort varsel. Resursbasen  
  
 består av experter som inte behöver ha sådan beredskap men  
  
 155 
  
 Andra länder SOU 2009:76  
  
 som kan komma i fråga för speciella uppdrag. I början av år 2009  
  
 var ett tjugotal personer sekonderade av Parsons på längre uppdrag.  
  
 Norskt utvecklingssamarbete sker mot bakgrund av  
  
 stortingsskrivelsen Craig kamp mot fattigdom. En helhetlig utviklingspolitikk 
  
 .6 Samarbetet ska ske utifrån FN:s milleniemål (se avsnitt  
  
 2.3.2) och ett rättighetsperspektiv. Till de områden som ska  
  
 prioriteras inom norskt internationellt utvecklingssamarbete hör  
  
 området demokrati och förvaltning. En viktig del av detta område  
  
 är utveckling av rättssektorn med fokusering på rättssäkerhet och  
  
 arbete mot korruption.  
  
 5.5 Tyskland  
  
 År 2002 grundades på initiativ av den tyska regeringen och förbundsdagen  
  
 Centret för internationella fredsinsatser (Zentrum für  
  
 Internationale Friedenseinsätze, ZIF). Centret är placerat i Berlin  
  
 och organiserat som ett allmännyttigt bolag. Det har till syfte att  
  
 stärka den internationella civila förmågan inom områdena krisprevention,  
  
 konfliktlösning och fredskonsolidering. Verksamheten  
  
 bedrivs huvudsakligen inom områdena utbildning, arbete med en  
  
 expertpool, rekrytering och omhändertagande av personal, samt  
  
 forskning, studier och utvärdering.  
  
 ZIF:s utbildningsprogram har två syften, dels att förbereda den  
  
 civila personalen inför arbetet i internationella insatser, dels att  
  
 förse den tyska expertpoolen med utvald och förberedd personal.  
  
 De insatsförberedande grund-, valobservatörs- och specialiseringskurserna  
  
 riktar sig till personer som svarar mot de krav som FN,  
  
 OSSE och EU uppställer på sin personal. Säkerhetsutbildning sker i  
  
 nära samarbete med polis och militär.  
  
 Kandidater till internationella insatser väljs ut från ZIF:s  
  
 expertpool. ZIF nominerar sedan tillsammans med Utrikesdepartementet  
  
 kandidater till uppdrag i internationella insatser eller stödjer  
  
 dem i deras kandidatur. ZIF:s personalreserv består av omkring  
  
 tusen personer som står till förfogande för freds- och valobservatörsuppdrag.  
  
 20 procent av personerna har en inriktning på rättsområdet  
  
 och åtta procent på polis och säkerhet. ZIF rekryterar  
  
 aktivt yrkeserfarna specialister inom rättsstats- och förvaltnings6  
  
 St.meld. nr. 35 (2003–2004).  
  
 156 
  
 SOU 2009:76 Andra länder  
  
 området och riktar sig i detta arbete direkt till rättsväsendet och  
  
 professionella nätverk.  
  
 ZIF svarar för omhändertagande av den utsända personalen,  
  
 både under utlandstjänstgöringen och efter hemkomsten. En särskild  
  
 analysenhet följer utvecklingen inom områdena krisprevention,  
  
 konfliktlösning och fredskonsolidering. Utvecklingen inom  
  
 Rule of Law är därvid ett område som bevakas särskilt.  
  
 5.6 Kanada  
  
 År 1994 uppmuntrade FN:s generalförsamling inrättandet av  
  
 utbildningscenter för militär och civil personal med inriktning på  
  
 fredsbevarande insatser.7 Samma år grundades på förslag av den  
  
 kanadensiska regeringen Fox (PPC) som  
  
 en icke-vinstdrivande institution.8 Centret ska vara en del av  
  
 Kanadas bidrag till global fred och säkerhet. Målsättningen är att  
  
 höra till de ledande nationerna på området. Det bistår också den  
  
 kanadensiska regeringen genom sin forskning, sitt internationella  
  
 expertnät och erfarenheter från arbetet på fältet.  
  
 Vid centret utbildas såväl civil som militär personal inför arbete i  
  
 konfliktområden. Utbildningen riktar sig även till personal från  
  
 andra länder. Tanken är att deltagare med olika yrkesbakgrund och  
  
 kulturell bakgrund ska spegla den bredd som i dag präglar fredsbevarande  
  
 insatser.  
  
 Utbildningen bygger på aktivitetsbaserad inlärning och består  
  
 till stor del i praktiska övningar utifrån realistiska scenarier. Tanken  
  
 är att deltagarna ska lära, öva och repetera inför de kommande uppdragen  
  
 i en säker miljö. Ett nätverk bestående av bl.a. högre poliser,  
  
 militärer, akademiker och diplomater är delaktigt i utformandet av  
  
 kurserna. Gender- och säkerhetsfrågor samt etik och förståelse för  
  
 andra kulturer ska genomsyra all undervisning. Vid PCC bedrivs  
  
 även omfattande forskning inom fredsbevarande arbete för att  
  
 identifiera, analysera och inkorporera tendenser på området.  
  
 7 Res. 49/37.  
  
 8 Centret har fått sitt namn efter Yates (1897–1972), mottagare av Contreras fredspris  
  
 och kanadensisk premiärminister.  
  
 157 
  
 Andra länder SOU 2009:76  
  
 158  
  
 5.7 USA  
  
 Som en följd av bl.a. erfarenheterna från Afghanistan och Irak har  
  
 USA urskiljt ett stort behov av viss i förväg rekryterad och utbildad  
  
 civil personal, beredd att sändas ut till krisdrabbade områden. Det  
  
 amerikanska utrikesdepartementet leder arbetet med att bygga upp  
  
 en civil snabbinsatsförmåga för krishantering, Civilian Response  
  
 Corps (CRC). Kåren ska innebära en nystart för ansträngningar  
  
 som dittills uteslutande bedrivits med militära medel och ska utföra  
  
 planering och operationer för att rekonstruera och stabilisera samhällen  
  
 i kris, främst med inriktning på rättsväsendet.  
  
 Arbetet pågår för närvarande med att identifiera bl.a. ingenjörer,  
  
 poliser, domare, åklagare, advokater, kriminalvårdspersonal, vårdpersonal  
  
 och förvaltningstjänstemän. Experterna behöver inte ha  
  
 internationell erfarenhet, utan kommer att ges utbildning i regionala  
  
 studier, språk och kunskap om arbete i utmanande miljöer. Kåren  
  
 kommer att inkludera viss heltidsanställd personal. Denna ska stå i  
  
 ständig beredskap att sändas ut tillsammans med militära förband i  
  
 händelse av kris. Den större delen av kårens personal kommer att  
  
 bestå av personer som bibehåller sina civila befattningar, men med  
  
 beredskap att rycka in med några veckors varsel. Utsänd personal  
  
 ska, beroende på de lokala behoven, kunna bistå med eller utföra förvaltningsuppgifter,  
  
 såsom att sköta polisstationer, domstolar och  
  
 offentliga serviceinrättningar.  
  
 I uppbyggnadsarbetet har USA sökt erfarenhetsutbyte med bl.a.  
  
 Sverige. 
  
 Del B  
  
 Överväganden och förslag 
  
 6 Svenskar i internationella  
  
 organisationer  
  
 6.1 Inledning  
  
 I utredningens uppdrag ingår att undersöka om Sverige mer aktivt  
  
 kan förstärka rekryteringen till relevanta befattningar i internationella  
  
 organisationer, då dessa tjänster är av betydelse också för de  
  
 svenska internationella freds- och säkerhetsfrämjande uppdragen.  
  
 Nedan följer en redogörelse för nuvarande rekryteringsformer  
  
 (avsnitt 6.2) samt utredningens överväganden och förslag i denna  
  
 del (avsnitt 6.3). Framställningen fokuserar främst på tjänster som  
  
 – direkt eller indirekt – är relevanta för civila krishanteringsinsatser,  
  
 dvs. verksamhet som i första hand styrs av utrikes- och säkerhetspolitiska  
  
 intressen. Utredningens överväganden och förslag ska ses  
  
 som en vidareutveckling inom ramen för Sveriges politik för global  
  
 utveckling och andra gällande nationella och internationella styrdokument.  
  
 6.2 Nuvarande ordning  
  
 6.2.1 Rekrytering till befattningar inom FN och OSSE  
  
 UD:s personalenhet arbetar för att öka andelen svenskar i internationella  
  
 organisationer som FN och OSSE (31 § Föreskrifter för  
  
 utrikesförvaltningen). Arbetet bedrivs i samarbete med Sida. Sida  
  
 svarar därvid för rekrytering till tjänster på främst handläggarnivå.  
  
 För att på sikt öka antalet svenskar på högre befattningar inom de  
  
 internationella organisationerna är det viktigt att även öka antalet  
  
 yngre svenskar inom organisationerna. En satsning för att yngre  
  
 personer ska komma in i de internationella organisationernas verk161 
  
 Svenskar i internationella organisationer SOU 2009:76  
  
 samhet är det s.k. JPO-programmet som sker i Sidas regi (se avsnitt  
  
 3.2.3). Denna satsning har fallit mycket väl ut.  
  
 UD ansvarar för rekrytering och nominering av personal till  
  
 kontrakterade högre internationella tjänster och har för detta ändamål  
  
 tillgång till ett nätverk av potentiella kandidater. Rekrytering  
  
 till de högsta befattningarna hanteras dessutom inom det övriga  
  
 Regeringskansliet. Personalenheten arbetar tillsammans med sakenheterna  
  
 med att identifiera tjänster som bör prioriteras samt för  
  
 att identifiera personer som kan komma i fråga för dessa. Annonsering  
  
 sker därvid bl.a. på Regeringskansliets hemsida samt indirekt  
  
 via länkar till de internationella organisationerna. Sedan början av  
  
 år 2008 använder sig personalenheten av en databaserad kandidatbank  
  
 som omfattar ca 600 personer. Intressenter kan lägga in CV  
  
 och kort information om sig själva i databasen. När specifika tjänster  
  
 som regeringen önskar prioritera aktualiseras kan personer i registret  
  
 informeras härom. Personalenheten kan också hjälpa till att stötta  
  
 kandidater genom att ge råd och tips beträffande CV och intervjuer  
  
 samt instruera utlandsmyndigheter. Nomineringar till tjänster på  
  
 högre nivåer måste i många fall understödjas på politisk väg och  
  
 kräver därför ett stort engagemang från departementets sida.  
  
 Sökande till tjänster inom FN-organisationerna kallas ibland till  
  
 intervju med representanter för FN, antingen i Stockholm eller till  
  
 organisationens huvud- eller regionkontor. Tidigare brukade UD:s  
  
 och Sidas avdelningar för internationell rekrytering i viss utsträckning  
  
 bjuda in FN-organen till Stockholm för att träffa större grupper  
  
 med svenska kandidater. Den slutliga överenskommelsen om anställning  
  
 träffas mellan den sökande och organisationen direkt.  
  
 Under de senaste åren har antalet svenska intressenter till uppdrag  
  
 inom OSSE minskat. Anledningen härtill torde dels vara att  
  
 EU:s internationella krishanteringsinsatser har ökat, dels att OSSE  
  
 har förändrat sitt ersättningssystem vad gäller medföljande familjemedlemmar.  
  
 6.2.2 Rekrytering till befattningar inom EU  
  
 För tjänster på alla nivåer inom EU svarar Statsrådsberedningens  
  
 EU-kansli. Rekrytering sker i nära samarbete med Sveriges EUrepresentation  
  
 i Bryssel. Kansliet samlar in och sprider information  
  
 om lediga tjänster, bl.a. genom seminarier samt besök vid universitet,  
  
 162 
  
 SOU 2009:76 Svenskar i internationella organisationer  
  
 högskolor, myndigheter och mässor. Lediga tjänster annonseras ofta  
  
 på regeringens hemsida.  
  
 I fråga om basrekrytering finns inom kansliet en särskild rekryteringsbrevlåda,  
  
 som fyller en service- och marknadsföringsfunktion  
  
 riktad till personer som har frågor rörande anställning  
  
 inom EU. Kansliet har möjlighet att påverka vilka uttagningskriterier  
  
 som ska finnas vid antagningsprov till EU och har verkat  
  
 för att dessa ska utvecklas från att vara faktarelaterade till att ta  
  
 sikte på skicklighet, praktiskt kunnande och social kompetens.  
  
 Inom kansliet förs även en s.k. svensklista, som upptar alla svenskar  
  
 inom EU. Syftet med denna är att personer som kan tänkas få anställning  
  
 inom organisationen ska kunna kontakta relevanta personer  
  
 och enheter för att på så sätt få in en fot.  
  
 Kansliets uppdrag omfattar även att följa upp de svenskar som  
  
 kan komma i fråga för karriärutveckling och tjänster på senior nivå.  
  
 Uppföljning sker bl.a. genom kontakter med administrativa enheter  
  
 samt bevakning av statistik. I enskilda fall kan kansliet intervenera  
  
 för att duktiga personer ska befordras.  
  
 De högsta tjänsterna, dvs. tjänster på direktörs- och generaldirektörsnivå 
  
 , tillsätts vanligen utifrån informella kvoter. Rekrytering till  
  
 sådana tjänster sker i samråd med Regeringskansliets sakenheter.  
  
 Lobbyverksamhet är en naturlig del av nomineringsförfarandet.  
  
 Den 1 januari 2009 inrättades Kompetensrådet för utveckling i  
  
 staten (Krus). Krus ska inledningsvis delvis fortsätta att bedriva den  
  
 verksamhet som tidigare hanterades av Verket för förvaltningsutveckling 
  
 . Myndighetens övergripande uppgift är att bistå regeringen  
  
 i frågor som rör den strategiska kompetensförsörjningen i staten.  
  
 En särskild uppgift är att upphandla och tillhandahålla utbildningar  
  
 i ämnen som rör EU, att anordna utbildning inför deltagande i EUinstitutionernas  
  
 uttagningsprov, s.k. concours, samt att administrera  
  
 och informera om europeisk utbytestjänstgöring (2 § förordningen  
  
 (2008:1085) med instruktion för Kompetensrådet för utveckling i  
  
 staten). Inom ramen för verksamheten kommer Hall bl.a. att kunna  
  
 erbjuda personer som tagits ut för intervjuer inom EU-institutioner  
  
 intervjuträning.  
  
 163 
  
 Svenskar i internationella organisationer SOU 2009:76  
  
 6.3 Överväganden och förslag  
  
 6.3.1 Principiella frågor  
  
 Överväganden och förslag: Sverige bör sträva efter fler svenskar  
  
 på relevanta befattningar i internationella organisationer. För att  
  
 åstadkomma en god närvaro på lång sikt bör denna strävan avse  
  
 tjänster på alla nivåer. Ett sätt att uppnå detta mål kan vara att –  
  
 inom ramen för befintliga bidragsformer – villkora de ekonomiska,  
  
 personella och materiella bidragen.  
  
 Sverige är en av de större bidragsgivarna till FN. Antalet svenskar  
  
 inom FN står däremot ofta inte i proportion till de svenska bidragen.  
  
 Liksom inom OSSE fördelas tjänsterna inte enligt något  
  
 kvoteringssystem även om en geografisk balans eftersträvas.1 I fråga  
  
 om chefstjänster är Sverige underrepresenterat även inom OSSE.  
  
 Tjänster på högre positioner inom EU fördelas ofta enligt informella  
  
 kvoter utifrån respektive medlemslands folkmängd. Sveriges  
  
 representation på sådana befattningar motsvarar för närvarande i  
  
 stort sett de platser som Sverige kan förvänta sig utifrån denna  
  
 kvotering. I fråga om ledande positioner inom civil krishantering är  
  
 Sverige dock underrepresenterat i förhållande till de relativt stora  
  
 mängder personal som sänds ut inom främst polis och räddningstjänst  
  
 samt bidrag inom logistik och materiel.  
  
 När det gäller FN finns det främst ett par faktorer som inverkar  
  
 negativt på Sveriges möjligheter att öka antalet svenskar i organisationen.  
  
 Många av FN:s organisationer genomgår för närvarande en  
  
 omstrukturering. Detta innebär nedskärningar av tjänster och personal  
  
 och lämnar endast ett begränsat utrymme för extern rekrytering.  
  
 Därtill kommer att det inom FN i dag finns en strävan att  
  
 försöka få in fler personer från länder i tredje världen på högre  
  
 befattningar. Många sådana länder står för betydande bidrag vad  
  
 gäller militär och polisiär personal i organisationens insatser.  
  
 Den allmänna uppfattningen bland personer som utredningen  
  
 har talat med är att svenskar är eftertraktade på internationella befattningar  
  
 och har ett generellt gott rykte. Även om många svenskar är  
  
 kompetenta inom sina sakområden saknar flertalet emellertid internationell  
  
 erfarenhet och därmed tyngd.  
  
 1 Ett antal tjänster inom sekretariatet betecknas som geografiska, vilket innebär att en kandidat  
  
 från ett mindre välrepresenterat land ska få företräde vid i övrigt likvärdiga meriter.  
  
 164 
  
 SOU 2009:76 Svenskar i internationella organisationer  
  
 Att svenskar innehar högre befattningar i internationella organisationer  
  
 har betydelse för svenskt civilt internationellt deltagande  
  
 i flera hänseenden: dels kan de rikta den svenska uppmärksamheten  
  
 på det internationella arbetet och därmed inspirera personer att  
  
 söka internationella uppdrag, dels kan de genom sina kontaktnät  
  
 skapa vägar in i organisationerna för fler svenskar. Detta gäller  
  
 tjänster på alla nivåer. Fler svenskar i internationella organisationer  
  
 i allmänhet bör på sikt öka möjligheterna att få in fler svenskar i  
  
 bl.a. civila krishanteringsinsatser. Bl.a. Domstolsverket (DV) har  
  
 hittills upplevt att det lägger ner stora resurser på rekryterings- och  
  
 beredningsförfaranden för att nominera lämpliga kandidater, men  
  
 att dessa förhållandevis sällan har framgång vid tjänstetillsättningen.  
  
 Att svenskar innehar relevanta befattningar är dessutom av betydelse  
  
 för att Sverige ska kunna följa upp att svenska ekonomiska,  
  
 personella och materiella bidrag används på sätt som motsvarar  
  
 Sveriges internationella målsättningar. Innehav av nyckelpositioner  
  
 ger insyn och därmed inflytande över organisationens utveckling.  
  
 Det reflekterar även ett lands politiska intressen och ambitioner.  
  
 För att säkerställa ett gott rekryteringsunderlag även på lång sikt  
  
 är även basrekryteringen viktig, särskilt inom EU som i princip endast  
  
 internrekryterar till högre befattningar och då EU-karriären  
  
 ofta är livslång.  
  
 De överenskommelser som enskilda länder träffar med internationella  
  
 organisationer om bidrag är vanligen inte offentliga. Många  
  
 länder synes dock ha utvecklat framgångsrika förhandlingsstrategier  
  
 när det gäller att relevanta tjänster ska besättas av det egna landets  
  
 personal. Sverige har hittills valt att inte villkora sina bidrag, utan i  
  
 stället försökt uppnå samma mål genom dialog. En sådan försiktighet  
  
 motverkar dock på sikt Sveriges målsättning att vara en aktiv internationell  
  
 aktör som tar ett stort ansvar för bl.a. civila krishanteringsinsatser 
  
 . Sverige bör därför på politisk nivå överväga att – inom  
  
 ramen för befintliga bidragsformer – villkora de svenska bidragen.  
  
 Under alla omständigheter bör Sverige i tjänstetillsättningssammanhang  
  
 på olika politiska nivåer på ett mer aktivt sätt framhålla  
  
 de svenska ekonomiska, personella och materiella bidragen och  
  
 vara tydligt med att Sverige förväntar sig fler svenskar på relevanta  
  
 positioner. Även i dag är det tydligt att de internationella personella,  
  
 materiella och logistiska insatser som bl.a. Myndigheten för  
  
 samhällsskydd och beredskap (MSB) bidrar med – och som är  
  
 internationellt mycket uppskattade – också generellt öppnar upp  
  
 möjligheterna för svenskar vid tillsättning av befattningar. En fort165 
  
 Svenskar i internationella organisationer SOU 2009:76  
  
 satt försiktighet kan möjligen vara lämplig i situationer när det  
  
 svenska intresset att bidra överskuggar det mer långsiktiga strategiska  
  
 målet att Sverige ska spela en aktiv utrikespolitisk roll eller  
  
 när andra länder har mer befogade intressen att göra anspråk på  
  
 samma befattningar.  
  
 6.3.2 Behov av nationella strategier  
  
 Överväganden och förslag: Sverige bör i nationella strategier på  
  
 regerings- respektive myndighetsnivå tydliggöra inom vilka områden  
  
 Sverige vill prioritera och har bäst kompetens. Satsningar  
  
 bör koncentreras till de enskilda kandidater som har de reella  
  
 förutsättningarna att nå framgång.  
  
 För att Sverige ska kunna leva upp till rollen som aktiv internationell  
  
 aktör krävs nationella strategier som – inom ramen för  
  
 gällande nationella och internationella styrdokument – i ord och  
  
 handling tydliggör vad Sverige vill uppnå och vilka områden som  
  
 ska prioriteras. I fråga om internationell civil krishantering finns en  
  
 övergripande sådan strategi, skr. 2007/08:51 (Nationell strategi för  
  
 svenskt deltagande i internationell freds- och säkerhetsfrämjande  
  
 verksamhet). Strategier bör utformas på såväl regeringsnivå som på  
  
 myndighetsnivå. Därigenom definieras de frågor som är utrikes och  
  
 säkerhetspolitiskt mest intressanta samt där Sverige har särskilt  
  
 goda förutsättningar att kunna profilera sig och därmed har förutsättningar  
  
 att föra fram kandidater. Ett område där så har skett är  
  
 jämställdhetsområdet.2 När ett område har definierats och en tjänst  
  
 aktualiseras bör inte flera kandidater föras fram utan satsningar  
  
 koncentreras till den person som har de absolut bästa förutsättningarna  
  
 att nå framgång. Såväl urvalet av områden som av personer  
  
 bör således göras med omsorg.  
  
 Vid val av områden som bör prioriteras bör – utöver utrikes och  
  
 säkerhetspolitiska hänsyn – utgångspunkten vara att den internationella  
  
 satsningen ska komma Sverige till nytta nationellt. När  
  
 det gäller rättsområdet innebär detta att det internationella arbetet  
  
 bör tillföra den nationella kärnverksamheten något. För EU:s del  
  
 innebär detta ett samarbete mellan, å ena sidan, det utrikes- och  
  
 2 Bl.a. har svenskan Roberts blivit chef för det Jämställdhetsinstitut som EU inrättade  
  
 år 2007.  
  
 166 
  
 SOU 2009:76 Svenskar i internationella organisationer  
  
 säkerhetspolitiska området (den andra pelaren) och, å andra sidan,  
  
 polis- och straffrättsligt samarbete (den tredje pelaren). Genom bl.a.  
  
 utbyte av strategisk information åstadkoms en koppling mellan  
  
 missioner och nationell verksamhet. Därigenom åstadkoms inte  
  
 bara synergieffekter i organisatoriska och ekonomiska hänseenden.  
  
 Att polisiärt- och straffrättsligt samarbete kan dra nytta av det  
  
 utrikes- och säkerhetspolitiska området bör på sikt även innebära  
  
 att rättsväsendets intresse för internationellt arbete ökar och att  
  
 rekryteringsunderlaget därmed vidgas.  
  
 Prioriteringar bör vidare göras utifrån Sveriges intressen på  
  
 nationell nivå oberoende av om området eller kandidaten i fråga  
  
 organisatoriskt faller inom den rättsliga, utrikespolitiska eller försvarspolitiska  
  
 sfären. Det skilda nationella ägarskapen måste således  
  
 sträva åt samma håll (se avsnitt 7.3.1).  
  
 6.3.3 Prioriterade befattningar  
  
 Överväganden och förslag: Sverige bör satsa på att öka antalet  
  
 svenskar inom de internationella organisationernas institutioner  
  
 samt EU:s tillsynsmyndigheter. Satsningar bör inte endast avse  
  
 traditionella sakområden utan även exempelvis administrativa  
  
 befattningar. Inom EU bör ett stort antal nationella experter  
  
 eftersträvas, däribland inom Rådssekretariatet.  
  
 En ökad svensk närvaro vid de internationella organisationernas  
  
 institutioner liksom vid EU:s tillsynsmyndigheter, däribland åklagarorganet  
  
 Eurojust och polisorganet Europol, innebär förutom ökade  
  
 kunskaper om EU goda möjligheter att bygga upp en konkurrenskraft  
  
 inför högre tjänster inom organisationerna. Satsningar bör inte  
  
 endast avse traditionella sakområden utan även exempelvis administrativa  
  
 befattningar.  
  
 När det gäller EU bör möjligheterna till tjänster som nationella  
  
 experter tillvaratas. Nationella experter finns främst i Kommissionen.  
  
 Även Rådssekretariatet har numera ett antal nationella experter på  
  
 de områden som rör den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken  
  
 (ESFP) samt polis- och straffrättsligt samarbete. Huvuddelen  
  
 av experterna kommer från departement och myndigheter.  
  
 Tjänstgöringstiden varierar mellan sex månader och två år men kan  
  
 förlängas upp till fyra år. När experterna återvänder till hemländerna  
  
 167 
  
 Svenskar i internationella organisationer SOU 2009:76  
  
 har de med sig kunskaper om EU som de tillägnat sig inom organisationen.  
  
 Därmed ökar sakkunskapen betydligt när det gäller att  
  
 vidareutveckla den nationella beredskapen. För att Sverige ska kunna  
  
 leva upp till målsättningen att vara en aktiv aktör inom internationell  
  
 civil krishantering är det önskvärt med svensk närvaro  
  
 genom nationella experter inom Rådssekretariatet. Ett sätt att få till  
  
 stånd nationella expertarrangemang är att medlemslandet tillskriver  
  
 Kommissionen eller Rådssekretariatet med erbjudande om en viss  
  
 nationell expert. I vissa fall kan direkta kontakter mellan, å ena sidan,  
  
 experter eller deras nationella arbetsgivare och, å andra sidan, EUinstitutionen  
  
 leda till intresse och möjlighet till en tjänst som nationell  
  
 expert utan att denna har utlysts formellt.  
  
 6.3.4 Hanteringen inom Regeringskansliet  
  
 Överväganden och förslag: För att Sveriges höga internationella  
  
 ambitionsnivå ska avspegla sig i praktiken krävs dels en  
  
 förbättrad koordination inom Regeringskansliet, dels att personalresurser  
  
 avdelas inom Regeringskansliet för arbete med rekryteringsfrågor 
  
 .  
  
 Som framgår av utredningens direktiv har Sverige som målsättning  
  
 att vara en aktiv internationell aktör. Den höga ambitionsnivån  
  
 kommer bl.a. till uttryck i regeringens skrivelse skr. 2007/08:51  
  
 (Nationell strategi för svenskt deltagande i internationell freds och  
  
 säkerhetsfrämjande verksamhet). De krav som internationell  
  
 rekrytering ställer på aktivitet, framsynthet och snabbhet förutsätter  
  
 en välfungerande hantering inom Regeringskansliet. När befattningar  
  
 inom internationella organisationer aktualiseras är det i dag många  
  
 gånger oklart vilken enhet inom Regeringskansliet som bär ansvaret  
  
 för rekrytering. Hanteringen får därför ofta lösas mer improviserat.  
  
 En sådan ordning är olämplig, dels med tanke på att rekryteringen  
  
 till vissa tjänster riskerar att hamna mellan stolarna, dels för att  
  
 ett framgångsrikt rekryteringsförfarandet förutsätter väletablerade  
  
 kanaler för information och lobbyverksamhet. Mot bakgrund härav  
  
 är det angeläget att ansvarsfördelningen mellan främst Statsrådsberedningen,  
  
 UD:s personalenhet och de övriga fackdepartementens  
  
 sakenheter ses över och klargörs. För att rekryteringsfrågorna ska  
  
 168 
  
 SOU 2009:76 Svenskar i internationella organisationer  
  
 hanteras på ett så enhetligt sätt som möjligt är det också lämpligt  
  
 att manualer för handläggningen utarbetas.  
  
 Under senare tid har de personella resurserna till bl.a. UD:s personalenhet,  
  
 som arbetar med rekrytering till FN och OSSE, minskats.  
  
 En sådan utveckling är inte förenlig med Sveriges höjda internationella  
  
 ambitionsnivå. För att den svenska målsättningen ska avspegla  
  
 sig i praktiken krävs i stället att rekryteringsfrågorna prioriteras internt,  
  
 dvs. att tillräckliga personalresurser avdelas för dessa frågor.  
  
 6.3.5 Praktiska frågor  
  
 Överväganden och förslag: Framgångsrik internationell rekrytering  
  
 förutsätter ofta omfattande aktivitet, framsynthet och  
  
 lobbyverksamhet. Kandidaterna måste också uppmuntras att tillåta  
  
 sig att ta plats. Intervjuträning samt ämnes- och landskunskap  
  
 bör erbjudas av exempelvis Hall respektive UD. En förutsättning  
  
 för att lämpliga kandidater ska intressera sig för internationella  
  
 uppdrag är att sådan erfarenhet tillmäts meritvärde.  
  
 Många länder arbetar mycket aktivt och långsiktigt för att öka det  
  
 egna landets närvaro inom internationella organisationer. Storbritannien  
  
 och Frankrike, men även Finland, är exempel på länder  
  
 som har utvecklat framgångsrika strategier för att tidigt identifiera  
  
 de kandidater som är bäst lämpade för internationella uppdrag och  
  
 sedan satsar på och för fram dessa. Till stor del handlar det om att  
  
 lämpliga kandidater kan följa en mer planmässig karriärväg.  
  
 För att även öka antalet svenskar på särskilt högre befattningar i  
  
 internationella organisationer krävs en betydande aktivitet och  
  
 framsynthet från främst Regeringskansliets och de utländska representationernas  
  
 sida. En svensk kandidat kan i många fall behöva  
  
 föras fram långt innan tjänsten formellt ledigförklarats eller utlysts.  
  
 Det är därför lämpligt att, såsom Sverige gör inom bl.a. OSSE, löpande  
  
 kartlägga vilka chefspositioner som förväntas ledigförklaras  
  
 och redan på förhand avgöra vilka av dessa som bör prioriteras  
  
 politiskt. Att i efterhand kritisera att en tjänst tillsatts av ett annats  
  
 lands kandidat är ingen framkomlig väg. Trots tillsättningsförfarandenas  
  
 ofta bristande transparens är det dock lämpligt att i sådana  
  
 situationer ställa sig frågan hur detta land gått tillväga med sin  
  
 kandidatur och vad Sverige borde ha gjort annorlunda.  
  
 169 
  
 Svenskar i internationella organisationer SOU 2009:76  
  
 Framgångsrik rekrytering i internationella sammanhang kan i vissa  
  
 avseenden förutsätta lobbyverksamhet i en utsträckning, som inte  
  
 skulle anses lämplig vid nationella svenska tillsättningar. Särskilt  
  
 inom svensk förvaltning anses traditionellt sett en god sökande kunna  
  
 hävda sig enbart genom goda skriftliga vitsord. Utnyttjande av  
  
 kontakter och nätverk kan under sådana omständigheter uppfattas  
  
 som otillåtna genvägar. Även om detta synsätt håller på att luckras  
  
 upp är det viktigt att Sverige, inte minst genom sina utrikesbeskickningar 
  
 , medvetet utnyttjar de lobbyverktyg som andra länder  
  
 använder sig av. Det kan handla om att sprida informationsmaterial  
  
 om en kandidat till en panel som ska fråga ut denne i samband med  
  
 en tjänstetillsättning, men också om att utnyttja nätverk och låta  
  
 kandidatens namn synas och nämnas i så många sammanhang som  
  
 möjligt. Lobbyverksamheten ska företrädelsevis ske på hög, främst  
  
 politisk, nivå och skräddarsys utifrån varje enskild kandidat. Det är  
  
 därvid viktigt att det verkligen är rätt personer som förs fram och  
  
 att man från svensk sida har ställt sig frågan varför just en viss person  
  
 befinns vara lämplig.  
  
 Ett framgångsrikt internationellt rekryteringsförfarande förutsätter  
  
 – liksom arbete i en internationell miljö – många gånger att  
  
 man som person måste framhålla sig själv och sina kvalifikationer  
  
 på ett sätt som också kan te sig främmande i ett mer svenskt  
  
 sammanhang. En sådan blyghet eller allmän återhållsamhet kan innebära  
  
 att en sökande, som förväntas framhäva sina kvaliteter, konkurreras  
  
 ut av en annars lika eller mindre kvalificerad sökande som  
  
 tillåter sig själva att ta plats.  
  
 Uttagnings- och intervjuförfaranden kan underlättas av möjlighet  
  
 till intervjuträning i exempelvis Hall regi. För att personen i fråga  
  
 ska ha möjlighet att hävda sig inom relevant område, men också för  
  
 att han eller hon ska känna sig så bekväm som möjligt i en intervju eller  
  
 testsituation är det viktigt att få råd av personer som genomgått  
  
 uttagningen tidigare och att ha bästa möjliga ämnes- och landkunskap.  
  
 Personen måste också vara väl insatt i vad som förväntas  
  
 av honom eller henne. Kandidater till högre befattningar bör därvid  
  
 ges möjlighet att av UD få information om uppdragets innebörd,  
  
 eventuell relevant kunskap om landet och Sveriges förhållningssätt  
  
 till detta. Även språkutbildning är viktig i sammanhanget, inte bara  
  
 för att kunna utföra ett gott arbete utan även för individens självförtroende.  
  
 En förutsättning för att lämpliga kandidater ska intressera sig för  
  
 internationella uppdrag är att sådan erfarenhet tillmäts meritvärde i  
  
 170 
  
 SOU 2009:76 Svenskar i internationella organisationer  
  
 171  
  
 betydligt större utsträckning än i dag. En annan förutsättning är att  
  
 anhörigfrågor, särskilt den s.k. medföljandeproblematiken, uppmärksammas 
  
 . Betydelsen härav diskuteras närmare i avsnitt 7.3.15 och  
  
 7.3.21. 
  
 7 Organisatoriska frågor  
  
 7.1 Inledning  
  
 Organisatoriska frågor rörande svenska myndigheters deltagande i  
  
 internationella krishanteringsinsatser och internationellt utvecklingssamarbete  
  
 har under de senaste tio åren varit föremål för ett omfattande  
  
 utredningsarbete. Nedan följer en översiktlig redogörelse  
  
 för detta samt en utförligare beskrivning av två i sammanhanget  
  
 särskilt intressanta utredningar, nämligen departementspromemorian  
  
 Domare och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1) och  
  
 Veteransoldatutredningens betänkanden En svensk veteranpolitik,  
  
 del 1 och 2 (SOU 2007:77 och 2008:91) (avsnitt 7.2). Även om det  
  
 finns stora skillnader mellan de internationella civila och militära  
  
 verksamheterna gör sig flera gemensamma frågeställningar gällande.  
  
 Därefter följer en kartläggning av behovet att förändra rättsväsendets  
  
 organisation och struktur för att rekrytera och ansvara för  
  
 experter till internationella uppdrag. Framställningen tar i huvudsak  
  
 sikte på rättsväsendets större aktörer, dvs. domstols-, åklagar och  
  
 polisväsendena samt Kriminalvården. I den utsträckning andra  
  
 aktörer, såsom Ekobrottsmyndigheten och Brottsoffermyndigheten,  
  
 kommer att delta i internationella uppdrag, kan de dock komma i  
  
 fråga för samverkan.  
  
 När det gäller vissa frågor, bl.a. om nominering och ersättare,  
  
 väljer utredningen att särskilt uppmärksamma domare och åklagare.  
  
 Anledningen härtill är dels den speciella funktion som dessa yrkesgrupper  
  
 har jämte domarnas konstitutionella särställning, dels att  
  
 utredningen finner att motsvarande frågor redan hanteras på ett  
  
 tillfredsställande sätt för polisers och kriminalvårdares del. Särskilt  
  
 Polisens deltagande i internationella uppdrag är väl beprövat. Utredningens  
  
 utgångspunkt är därför att organisationen kring detta i  
  
 huvudsak fungerar väl och därför inte behöver genomgå några större  
  
 förändringar (se dock avsnitt 7.3.10).  
  
 173 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Övervägandena görs vidare mot bakgrund av direktivens betonande  
  
 av Meza (FBA) samordnande roll inom  
  
 freds- och säkerhetsfrämjande, konfliktbyggande, krishanteringsinsatser  
  
 och andra liknande uppdrag. FBA har också till uppgift att  
  
 rekrytera sådan personal inom rättsområdet som inte ska sändas ut  
  
 inom ramen för den ordinarie arbetsgivarens verksamhet. Utredningen  
  
 vill emellertid framhålla att även Myndigheten för samhällsskydd  
  
 och beredskap (MSB) är och bör vara en viktig och tung aktör i sammanhanget.  
  
 Myndighetens internationellt mycket uppskattade arbete  
  
 banar också vägen för andra svenska aktörer (se t.ex. avsnitt 6.3.1).  
  
 Det bör vidare påpekas att utredningens överväganden görs mot  
  
 bakgrund av de övergripande inriktnings- och styrdokument som  
  
 finns på området och inom vars ramar Sveriges utrikes- och säkerhetspolitik  
  
 utformas (se kapitel 2 och avsnitt 3.1).  
  
 Utredningens överväganden och förslag i denna del inleds med  
  
 övergripande frågor (avsnitt 7.3.1–7.3.4). Därefter följer frågor rörande  
  
 stödfunktioner och samverkan på olika nivåer (avsnitt 7.3.5–7.3.9),  
  
 frågor rörande anställningsmyndighet, rekrytering, kvalitetssäkring  
  
 och meritvärdering (avsnitt 7.3.10–7.3.21) samt en redogörelse för  
  
 de områden, inom vilka rättsväsendets olika delar bör samverka på  
  
 ett allmänt plan (avsnitt 7.3.22–7.3.26).  
  
 7.2 Tidigare utredningar m.m.  
  
 7.2.1 Civil krishantering  
  
 Med undantag av polisers erfarenheter från krishantering inom ramen  
  
 för Försvarsmaktens verksamhet, är rättsväsendets deltagande i civila  
  
 krishanteringsinsatser en relativt sen företeelse. Behovet av sådant  
  
 deltagande har vuxit fram i takt med att säkerhetsbegreppet inom  
  
 bl.a. FN och EU har vidgats och att det civila inslaget i de freds och  
  
 säkerhetsfrämjande insatserna har ökat (se avsnitt 2.1).  
  
 I betänkandet Internationell konflikthantering – att förbereda sig  
  
 tillsammans (SOU 1999:29) gjordes bedömningen att det var angeläget  
  
 att skapa institutionella förutsättningar för en tvärsektoriell  
  
 kompetensutveckling i Sverige. Utredningen föreslog inrättandet av  
  
 ett kompetenscentrum med uppgift att genomföra utbildning samt  
  
 stimulera utvecklingsarbete, samordning och samarbete inom detta  
  
 område. Efter remissbehandling fastslog Försvarsdepartementet,  
  
 174 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 som ansvarigt i Regeringskansliet, att förslaget inte vunnit allmän  
  
 acceptans och att etablerandet av ett institut inte var realistiskt.  
  
 I betänkandet Att verka för fred – ett gemensamt fredscentrum i  
  
 Sverige (SOU 2000:74) föreslogs att alla berörda myndigheters rekryteringsverksamhet 
  
 , civil som militär, borde samlokaliseras och om  
  
 möjligt samlas under ett tak för att bilda ett gemensamt svenskt  
  
 fredscentrum. En sådan myndighet skulle också administrera gemensam  
  
 utbildning inför internationella insatser, särskilt den integrerade  
  
 och gränsöverskridande utbildningen och övningsverksamheten. Vid  
  
 remissbehandlingen ställde sig många remissinstanser tveksamma till  
  
 att en ny myndighet skulle ta över rekryteringsansvaret, något som  
  
 allmänt ansågs böra ligga kvar på respektive ansvarig myndighet. Däremot  
  
 fanns en större förståelse och acceptans för utbildningssamordning.  
  
 I betänkandet Samverkanscenter i Kramfors för katastrof- och fredsinsatser  
  
 (SOU 2001:104) föreslogs inrättandet av vad som senare  
  
 kom att bli FBA. En beskrivning av akademins verksamhet finns i  
  
 avsnitt 3.2.2.  
  
 Central för det svenska deltagandet i internationell civil krishantering  
  
 är regeringens skrivelse skr. 2007/08:51 (Nationell strategi för  
  
 svenskt deltagande i internationell freds- och säkerhetsfrämjande  
  
 verksamhet) (se avsnitt 3.1).  
  
 7.2.2 Utvecklingssamarbete  
  
 Utvecklingssamarbete inom rättsväsendet startade på allvar först omkring  
  
 år 1992. Bakgrunden var kommunismens kollaps och behovet  
  
 av att ge stöd till de forna folkdemokratierna i Östeuropa, särskilt  
  
 de nya baltiska staterna. Till en början bestod insatserna främst i att  
  
 förse samarbetsländerna med modernare utrustning. Endast ett fåtal  
  
 människor var engagerade och arbetet framstod ofta som avgränsade  
  
 projekt utan direkt anknytning till myndigheternas ordinarie  
  
 verksamhet. Verksamheten var dessutom splittrad i ett antal insatser  
  
 utan inbördes koppling och med olika finansieringslösningar. För  
  
 att bedöma om verksamheten var ändamålsenligt utformad tillsattes  
  
 år 1996 en särskild utredare. Anledningen var att arbetet hade fått  
  
 en sådan omfattning att det tydligt påverkade myndigheternas planering  
  
 och resursanvändning. I rapporten Bistånd inom rättsväsendet  
  
 (Ds 1996:45) föreslog utredaren att en rättsväsendets biståndskommitté  
  
 skulle inrättas samt att Justitiedepartementet på ett tydligare  
  
 175 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 sätt skulle delta i verksamheten och ge myndigheterna bättre vägledning  
  
 i arbetet.  
  
 Utredarens förslag ledde till att regeringen bemyndigade chefen  
  
 för Justitiedepartementet att tillkalla en kommitté med uppdrag att  
  
 samråda i frågor om utvecklingssamarbete inom rättsområdet. Denna  
  
 skulle bl.a. fungera som forum för samråd och informationsutbyte i  
  
 fråga om rättsbistånd samt kartlägga svenskt rättsbistånd och lämna  
  
 förslag till förändringar. Kommittén, som antog namnet Kommittén  
  
 för utvecklingssamarbete på rättsområdet (KUR) lämnade år 1998  
  
 delbetänkandet Utvecklingssamarbete på rättsområdet – Östeuropa  
  
 (SOU 1998:86). Betänkandet innehöll bl.a. förslaget att en informell  
  
 styrgrupp bestående av generaldirektörer eller motsvarande för rättsväsendets  
  
 myndigheter och Sida skulle inrättas för utvecklingssamarbetet  
  
 inom rättsväsendet för perioden 1999–2000. År 1999 lämnade  
  
 KUR slutbetänkandet Utvecklingssamarbete på rättsområdet  
  
 (SOU 1999:32). I detta fastslogs att arbetsformerna för utvecklingssamarbetet  
  
 inom rättsområdet behövde ses över.  
  
 I enlighet med KUR:s förslag presenterade Sida år 2002 en policyrapport  
  
 om rättsbistånd, Legal Sector. Rapporten innehåller bl.a. en  
  
 sammanställning av erfarenheter och riktlinjer för framtida rättsbistånd.  
  
 7.2.3 Särskilt om departementspromemorian Domare och  
  
 åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1)  
  
 I promemorian diskuterades hur domstols- och åklagarväsendenas  
  
 myndigheter skulle kunna ta ett ökat ansvar för internationella uppdrag 
  
 . Övervägandena och förslagen var i huvudsak inriktade på förhållandena  
  
 inom domstols- och åklagarväsendena och på internationella  
  
 uppdrag för domare, åklagare och andra anställda inom domstols och  
  
 åklagarväsendena. I vissa delar ansågs dock övervägandena ha  
  
 allmän giltighet och borde därmed kunna tjäna till ledning för andra  
  
 myndigheters internationella verksamhet.  
  
 Promemorian behandlade behoven av tydlig och långsiktig styrning  
  
 från riksdag och regering, full finansiering för myndigheterna  
  
 samt finansieringslösningar som möjliggör myndigheternas planering  
  
 på lång sikt. Det konstaterades att de svenska domstols- och åklagarväsendena  
  
 har en dimensionering anpassad för nuvarande verksamhetsuppgifter  
  
 inom rättskipning och lagföring. Vidare framhölls  
  
 att om domstols- och åklagarväsendenas myndigheter skulle kunna  
  
 176 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 ta sig an de internationella uppgifterna utan att den nationella kärnverksamheten  
  
 blev lidande, krävdes en dimensionering som även är  
  
 anpassad för internationella insatser, dvs. resurstillskott.  
  
 Enligt promemorian borde Domstolsverket (DV) och Riksåklagaren  
  
 (RÅ) fungera som centrala stödfunktioner för de internationella  
  
 uppgifterna. Samtidigt betonades att rättsväsendet tillsammans  
  
 med företrädare för advokatkåren och andra inhemska aktörer borde  
  
 skapa former för samarbete. En annan fråga som fokuserades på i  
  
 utredningen var rekryteringen till internationella uppdrag och hur  
  
 det kunde skapas förutsättningar för att rekrytera kvalificerade personer.  
  
 Det konstaterades därvid att de internationella uppgifterna  
  
 kan kräva viss senioritet även om också mindre erfarna personer  
  
 borde få tillfälle att arbeta tillsammans med äldre i internationella  
  
 uppdrag.  
  
 I promemorian framhölls att god rekrytering till internationella  
  
 uppdrag förutsätter att det finns system för att fånga upp, vidareutbilda  
  
 och löpande informera intresserade personer. Vidare betonades  
  
 vikten av att det skapas bra villkor, dvs. ersättning, anställningsförhållanden,  
  
 stöd m.m., för dem som deltar i internationella insatser  
  
 samt att de internationella erfarenheterna måste beaktas vid meritvärdering  
  
 i karriärhänseende. Ändamålsenliga resursbanker med  
  
 kandidater för dessa uppdrag borde byggas upp inom domstols och  
  
 åklagarväsendena. I promemorian föreslogs en ordning för hur  
  
 ett rekryteringsförfarande till internationella uppdrag borde se ut på  
  
 myndighetsnivå. Denna ordning omfattade välordnade resursbanker,  
  
 möjlighet till ett kvalificerat beredningsförfarande i en tjänsteförslagsnämnd  
  
 – domstolsväsendets eller åklagarväsendets – efter ett  
  
 öppet ansökningsförfarande samt beslut av Tjänsteförslagsnämnden  
  
 för domstolsväsendet vad gäller ordinarie domare i vissa fall, av DV  
  
 vad gäller övrig personal inom domstolsväsendet samt av RÅ för  
  
 åklagarväsendets del.  
  
 Anställda inom domstols- och åklagarväsendena som medverkar  
  
 i en insats inom internationell civil krishantering borde enligt promemorian  
  
 under den tid tjänstgöring pågår utomlands vara lediga  
  
 från sina ordinarie anställningar och vara anställda av DV och RÅ. I  
  
 sammanhanget erinrades om behovet av försiktighet i fråga om uppdrag  
  
 som kan påverka förtroendet för de anställda inom domstols och  
  
 åklagarväsendena. Eftersom krishantering kan ställa särskilda  
  
 krav på bl.a. snabbhet och beredskap, diskuterades särskilt frågor  
  
 om rekrytering och ersättare vid dessa uppdrag.  
  
 177 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 7.2.4 Särskilt om Veteransoldatutredningens betänkanden  
  
 En svensk veteranpolitik, del 1 och 2 (SOU 2007:77  
  
 och 2008:91)  
  
 Veteransoldatutredningen hade i uppdrag att utforma förslag till hur  
  
 en samlad och trovärdig svensk veteranpolitik, dvs. hur ansvaret för  
  
 personalen före, under och efter internationella militära insatser,  
  
 borde vara utformad. Den framtida veteranpolitiken bör enligt utredningen  
  
 grundas på en helhetssyn innefattande rekrytering av  
  
 personalen, utbildning och förberedelser inför insatsen, stöd och  
  
 åtgärder under insatsen, omhändertagande samt stöd och eventuell  
  
 rehabilitering efter insatsen. Också stödet till de anhöriga, särskilt  
  
 barnen, är en viktig del i denna helhetssyn. En annan utgångspunkt  
  
 var att bedöma hur samhället som helhet kan medverka i genomförandet  
  
 av den framtida veteranpolitiken. Enligt Veteransoldatutredningen  
  
 bör den myndighet eller organisation som från ett samlat  
  
 samhällsperspektiv är mest lämpad också ansvara för åtgärden. Utredningen  
  
 identifierar vissa särskilda behov. Före insats är behovet  
  
 av information stort både för soldaten och dennes anhöriga, inte  
  
 minst bland dem som åker ut för första gången. Under insatsen har  
  
 soldaten ett behov av att kunna ha kontakt med anhöriga. Efter  
  
 insats är uppföljningen av soldaten av stor betydelse. Kedjan av information,  
  
 kontakt och uppföljning bör vara avgörande vid bedömningen  
  
 av vilka åtgärder i omhändertagandet som ska prioriteras  
  
 före, under och efter insatsen.  
  
 I utredningen konstateras att de internationella militära insatserna  
  
 har genomgått stora förändringar under de senaste decennierna. Den  
  
 snabba utvecklingen ställer stora krav på en flexibel organisation i  
  
 hemlandet. Utredningen lyfter fram ett antal områden inom veteranpolitiken  
  
 inom vilka särskilda satsningar anses behövas. Bland dem  
  
 kan nämnas en förbättrad rekrytering, en policy innebärande att  
  
 samtliga anställda i Försvarsmakten i framtiden ska ha en skyldighet  
  
 att delta i den fredsfrämjande verksamheten, en policy angående  
  
 den enskildes insatsfrekvens, ett förstärkt uppföljningsansvar  
  
 och stöd till tidigare tjänstgörande, utökat stöd till anhöriga, ett  
  
 ökat erkännande och meritvärde, stöd till veteranorganisationerna  
  
 samt införande av en veteranadministrativ enhet inom Försvarsmaktens  
  
 högkvarter.  
  
 178 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 7.3 Överväganden och förslag  
  
 7.3.1 En nationell helhetssyn  
  
 Överväganden och förslag: En förutsättning för att ett stort  
  
 antal svenska aktörer ska kunna vara delaktiga i internationella  
  
 uppdrag på rättsområdet är att det finns en välgrundad helhetssyn  
  
 på verksamheten. Detta kräver en nära samordning mellan  
  
 berörda departement – främst Justitiedepartementet och UD –  
  
 och övriga aktörer samt en tydlig styrning av den internationella  
  
 verksamheten inom domstolsväsendet och rättsväsendets myndigheter 
  
 . I den mån nuvarande ordning med gemensam beredning  
  
 inte visar sig fullgod, bör övervägas att inom Statsrådsberedningen  
  
 inrätta en funktion med uppgift att säkerställa att styrningen  
  
 inom Regeringskansliet blir enhetlig och konsekvent.  
  
 Grundläggande strukturer  
  
 Som framgått ovan tar i dag ett stort antal svenska aktörer del i den  
  
 internationella verksamheten på rättsområdet eller verkar i nära anslutning  
  
 till denna. Utredningen vill i detta sammanhang fästa uppmärksamheten  
  
 på den grundläggande svenska myndighetsstrukturen.  
  
 Denna kan tyckas självklar men bör likväl belysas för att  
  
 villkoren för det internationella arbetet ska framgå och styrkor och  
  
 svagheter tydliggöras.  
  
 I Danmark, Norge och Finland hanteras deltagandet i civila krishanteringsinsatser  
  
 till stor del av ett departement (ministerium) (se  
  
 avsnitt 5.2–5.4). Vilket detta är varierar dock. I Danmark handhas  
  
 frågorna således främst av Utrikesministeriet, i Finland av Inrikesministeriet  
  
 och i Norge av Justitiedepartementet. Också när det  
  
 gäller administrationen av deltagande på det praktiska planet har  
  
 dessa länder valt olika lösningar. I Danmark sköts sådana uppgifter  
  
 av ett privat konsultföretag, i Norge hanteras uppgifterna inom  
  
 Justitiedepartementet och i Finland – som i likhet med övriga nordiska  
  
 länder saknar en motsvarighet till det svenska Domstolsverket  
  
 – sköts dessa av en statlig myndighet under Inrikesministeriet. Även  
  
 om polisväsendena i Danmark och Norge spelar en relativt självständig  
  
 roll i sammanhanget är emellertid gemensamt för dessa tre  
  
 länder, att verksamheten på såväl politisk som operativ nivå är  
  
 centrerad till få huvudaktörer.  
  
 179 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Denna enhetlighet ska jämföras med det stora antal aktörer som  
  
 verkar inom området internationell civil krishantering i Sverige. De  
  
 främsta aktörerna är domstolsväsendet och rättsväsendets myndigheter,  
  
 FBA och MSB. Medan rättsväsendet hör till Justitiedepartementet,  
  
 är FBA en myndighet under UD och MSB en myndighet  
  
 under Försvarsdepartementet. Liksom i övriga länder har den civila  
  
 krishanteringen dessutom många beröringspunkter med de internationella  
  
 militära krishanteringsinsatser som Försvarsmakten deltar i.  
  
 När det gäller utvecklingssamarbete tillkommer – liksom i de  
  
 övriga nordiska länderna – ytterligare aktörer. Bland dessa kan nämnas  
  
 advokatkåren, icke-statliga organisationer samt universitet och  
  
 andra akademiska institutioner. Utvecklingssamarbetet förutsätter i  
  
 det alldeles övervägande antalet fall ett nära samarbete med UD och  
  
 Sida, som är en myndighet under UD.  
  
 I fråga om övriga internationella uppdrag på rättsområdet – däribland  
  
 nominering till internationella tribunaler och domstolar samt  
  
 nationella domstolar med internationella domare – sker arbetet i  
  
 huvudsak inom Regeringskansliet. Det har dock förekommit att  
  
 Sida helt på egen hand har agerat i samband med sådant arbete.1  
  
 Överväganden och förslag  
  
 I Sverige är i allmänhet ett stort antal departement, myndigheter  
  
 och andra aktörer delaktiga i administrationen och genomförandet  
  
 av den internationella verksamheten. Många aktörer inom samma  
  
 arbetsområde förutsätter en nära samverkan mellan berörda departement 
  
 , främst Justitiedepartementet och UD, för att Sveriges strategi  
  
 rörande verksamheten tydligt ska framgå och myndigheterna som  
  
 ligger under olika departement ska få entydiga signaler. En enhetlig  
  
 utveckling förutsätter också en tydlig styrning från regeringens sida  
  
 genom styrdokument såsom instruktioner och regleringsbrev. För  
  
 närvarande saknas en tydlig samordnande funktion för att säkerställa  
  
 att beredningen i alla frågor blir enhetlig och konsekvent. I  
  
 den mån ordningen med gemensamberedning inte visar sig fullgod  
  
 1 Det gäller exempelvis tillsättning av svensk domare i den internationellt sammansatta och av  
  
 OHR inrättade domstolen i Bosnien-Hercegovina, där Sida, som framgått, utan några kontakter  
  
 med Regeringskansliet beredde och beslutade avseende en kvalificerad befattning, något  
  
 som får betraktas som olyckligt. Med en beredning inom Regeringskansliet (närmast Justitiedepartementet  
  
 och UD) hade ett bredare beslutsunderlag säkert kunnat nås, även om slutresultatet  
  
 måhända blivit detsamma.  
  
 180 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 bör därför övervägas att inrätta en sådan central styr- och samverkansfunktion  
  
 inom Statsrådsberedningen.  
  
 Det stora antalet aktörer innebär också att ett förhållandevis stort  
  
 antal arbetsgivare (anställningsmyndigheter) sänder ut personal på  
  
 internationella uppdrag. Som anförs i avsnitt 8.5 och 9.5 medför  
  
 detta ett ökat behov av lagstiftning rörande anställningsvillkor och  
  
 straffrättslig jurisdiktion för att utsänd personal i allt väsentligt ska  
  
 omfattas av enhetliga och överskådliga regler. Även om regeringen  
  
 har ett inflytande över olika myndigheters deltagande i internationella  
  
 uppdrag, måste emellertid myndigheterna genom samverkan  
  
 själva ta ansvar för att åstadkomma enhetlighet på en rad områden,  
  
 däribland lönesättning.  
  
 Den omständigheten att ansvaret för uppdragen i allt väsentligt  
  
 ligger hos respektive myndighet kan också leda till en splittrad bild  
  
 av det svenska deltagandet, inte minst ur utländska och internationella  
  
 aktörers perspektiv. Detta är en nackdel, eftersom det i många  
  
 sammanhang finns ett behov av att Sverige talar med en röst, dels  
  
 för att det klart ska framgå vilken den svenska linjen är, dels då det  
  
 av praktiska skäl är viktigt att andra aktörer ska veta vem de ska  
  
 vända sig till. Det är därför viktigt att sådan samordning sker vid de  
  
 svenska representationerna vid de internationella organisationerna.  
  
 Också ute i enskilda sammansatta missioner är det eftersträvansvärt  
  
 att samordning sker, även om de principiella frågorna då ofta måste  
  
 stå tillbaka för frågor av mer praktisk karaktär. Vid utseende av s.k.  
  
 kontaktpunkter (en i huvudsak administrativ funktion, på engelska  
  
 national contact points) är det därför lämpligt att inriktningen på  
  
 missionerna avgör ur vilken yrkeskategori dessa väljs.  
  
 I fråga om internationellt utvecklingssamarbete har Sverige, på  
  
 grund av sin relativt långa erfarenhet på området, ofta blivit särskilt  
  
 tillfrågat i samband med utformningen av FN:s utvecklingssamarbete 
  
 . Under senare år har emellertid Sida märkt tendensen att  
  
 Sverige – på grund av att landet inte kan visa upp någon samlad bild  
  
 av den verksamhet som ett stort antal aktörer bedriver – inte längre  
  
 intar någon självklar sådan ställning. (Vad som kan ha bidragit till  
  
 denna ändring är att Sveriges självvalda profil under kalla kriget, särskilt  
  
 i FN-sammanhang, sedan kommunismens kollaps och Sveriges  
  
 inträde i EU kommit att ändras och inte längre automatiskt ger  
  
 några fördelar.)  
  
 En annan uppenbar nackdel med att flera myndigheter parallellt  
  
 ansvarar för samma eller likartade uppgifter är risken för merarbete,  
  
 dvs. att samma arbete utförs av flera samtidigt. Detta är inte kost181 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 nadsmässigt försvarbart, särskilt inte i ett land av Sveriges begränsade  
  
 internationella storlek. Att samla det huvudsakliga ansvaret för den  
  
 internationella verksamheten hos en aktör med särskild inriktning  
  
 just på sådant arbete innebär också en koncentration av expertis på  
  
 områden som rekrytering och utbildning, vilket kan medföra att  
  
 kvalitén på arbetet höjs.  
  
 Det finns emellertid även fördelar med ett stort antal aktörer.  
  
 Veteransoldatutredningen har i fråga om militär krishantering i sitt  
  
 slutbetänkande framhållit vikten av att reformer genomförs av flera  
  
 departement tillsammans. Enligt Veteransoldatutredningen ökar  
  
 detta genomslaget för förändringarna och blir ett exempel för de olika  
  
 myndigheter som har det närmare ansvaret för verksamheten. Motsvarande  
  
 breda engagemang i Sverige anses krävas för ett fullgott  
  
 och sammanhållet omhändertagande.  
  
 Det stora antalet aktörer ligger i linje med den ökande internationaliseringen  
  
 i allmänhet samt att utvecklingen under senare år  
  
 alltmer har gått emot ett vidgat säkerhetsbegrepp där det civila samhällets  
  
 många delar framhålls som viktiga komponenter. De främsta  
  
 fördelarna med ett stort antal nationella aktörer är att verksamheten  
  
 bedrivs av dem som får antas ha den största sakkunskapen inom varje  
  
 delområde, och att det internationella arbetet kommer de olika kärnverksamheterna  
  
 till gagn. Den omständigheten att verksamheten fördelas  
  
 bland ett flertal olika myndigheter bör också främja enskilda  
  
 individers personliga engagemang och intresse för internationella  
  
 uppdrag, eftersom dessa då framstår som en mer naturlig del av den  
  
 egna verksamheten än om den bedrivs av en fristående aktör. Det  
  
 danska initiativet att bilda en tvärministeriell arbetsgrupp för att  
  
 förbättra rekryteringen till civila krishanteringsinsatser (se avsnitt  
  
 5.2) är ett annat exempel på utveckling mot en ökad integrering av  
  
 verksamheten. Genom att engagera olika slags verksamheter är förhoppningen  
  
 att rekryteringsunderlaget ska breddas.  
  
 Vad gäller rekrytering, utbildning, utrustning etc. av personal till  
  
 uppdrag inom civil krishantering framträder i Sverige Polisen, FBA  
  
 och MSB – som alltså alla ligger under olika departement – som  
  
 ledande aktörer. Polisen har dessutom den fördelen att höra till rättsväsendet.  
  
 Domstolsväsendet, åklagarväsendet och Kriminalvården är däremot  
  
 i sammanhanget kvantitativt små aktörer. Det är viktigt att  
  
 upprätthålla respekten för varje yrkesgrupps särskilda funktion, ställning  
  
 och behov. Domare, men även åklagare, måste inta en självständig  
  
 ställning, medan poliser i det internationella arbetet ofta också  
  
 182 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 kan ha en anknytning till den militära verksamheten. Särskilt angeläget  
  
 är det att den utvecklade rättsstatens uppdelning i olika yrkesfunktioner  
  
 bevaras när verksamheten bedrivs i länder med en svag  
  
 rättstradition. Samtidigt är det lämpligt att ta tillvara det som de  
  
 olika yrkesgrupperna har gemensamt. För att nämnda aktörer ska  
  
 kunna delta i internationella uppdrag på ett ändamålsenligt och inte  
  
 minst kostnadseffektivt sätt krävs därför dels en omfattande samordning,  
  
 dels ett omfattande samarbete med någon eller några av de  
  
 större aktörerna. – Alla kan inte göra allting. Det bör dock understrykas  
  
 att samarbetet endast ska ske på ett allmänt plan. Det får  
  
 däremot inte ske på bekostnad av de enskilda yrkesfunktionerna.  
  
 Nuvarande samarbetsformer visar en rad olika konstellationer,  
  
 vilka synes bero på historiska, personella eller tillfälliga omständligheter.  
  
 Utgångspunkten bör vara att den myndighet eller organisation  
  
 som utifrån ett samlat samhällsperspektiv är mest lämpad också bör  
  
 ansvara för åtgärden på ett allmänt plan. De mindre aktörerna kan  
  
 därmed dra nytta av de större. Det omhändertagande som den utsända  
  
 personalen behöver är i många avseenden gemensamt för alla  
  
 yrkeskategorier. Därtill kommer att de svenska yrkestillhörigheterna  
  
 inte alltid har direkta internationella motsvarigheter. Exempelvis  
  
 kan de funktioner som domare och åklagare respektive polis- och  
  
 fängelsepersonal har sammanfalla i vissa länder.  
  
 7.3.2 Styrning  
  
 Överväganden och förslag: Åklagarmyndigheten bör i ökad utsträckning  
  
 delta i civila krishanteringsinsatser och utvecklingssamarbete 
  
 . Regeringen bör i större utsträckning än i dag utnyttja  
  
 instruktioner, regleringsbrev och andra styrinstrument för att  
  
 leda rättsväsendets internationella verksamhet. Styrdokumenten  
  
 avseende Domstolsverket, Åklagarmyndigheten, Rikspolisstyrelsen  
  
 och Kriminalvården bör i tillämpliga delar vara likalydande.  
  
 Det bör tydligt framgå vilka internationella uppdrag myndigheterna  
  
 förväntas ha beredskap att arbeta med. Rättsväsendets olika  
  
 delar bör, å sin sida, formulera strategier och inriktningsdokument  
  
 där verksamheten konkretiseras.  
  
 183 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Styrinstrument  
  
 Svensk utrikes- och säkerhetspolitik styrs, som nämnts, ytterst av  
  
 ett antal internationella dokument, däribland Millieniedeklarationen,  
  
 Parisdeklarationen, Civilian Headline Goal och FN:s säkerhetsresolution  
  
 1325 (2000) (se kapitel 2).  
  
 På inomstatlig nivå styrs den internationella verksamheten genom  
  
 att allmänna grunder för Sveriges förhållande till mellanstatliga organisationer  
  
 och andra stater slås fast i riksdagsbeslut genom lagstiftning  
  
 samt budget- och organisatoriska ramar. Regeringen utövar  
  
 sin styrning genom instruktioner, regleringsbrev, propositioner,  
  
 regeringsskrivelser, särskilda regeringsbeslut eller genom informella  
  
 kontakter med myndigheterna. Bland regeringsskrivelser på senare  
  
 tid på området kan nämnas skr. 2007/2008:89 (Sveriges politik för  
  
 global utveckling), skr. 2007/2008:51 (Nationell strategi för svenskt  
  
 deltagande i internationell freds- och säkerhetsfrämjande verksamhet)  
  
 och skr. 2008/2009:11 (Frihet från förtryck – skrivelse om  
  
 Sveriges demokratibistånd) (se avsnitt 3.1).  
  
 Rättsväsendets internationella verksamhet styrs av 7 § myndighetsförordningen  
  
 (2007:515). Enligt denna bestämmelse ska myndigheterna  
  
 ge regeringen stöd vid Sveriges deltagande i verksamheten  
  
 inom EU och i annat internationellt arbete, ställa den personal till  
  
 förfogande för deltagandet som regeringen begär och fortlöpande  
  
 hålla regeringen informerad om förhållanden av betydelse för samarbetet.  
  
 Polisens utlandsstyrkas deltagande i fredsfrämjande verksamhet  
  
 regleras i 2 § förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen.  
  
 Rättsväsendets övriga myndigheters instruktioner  
  
 innehåller inte några bestämmelser om internationellt deltagande  
  
 utanför kärnverksamheten. I regleringsbrevet för Sveriges Domstolar  
  
 anges särskilt att DV, under förutsättning att extern finansiering  
  
 finns, bör delta i utvecklingssamarbete med andra länder och i fredfrämjande  
  
 verksamhet. Det anges också att DV får delta i utvecklingssamarbete  
  
 som inte klassificeras som bistånd. Såväl Sveriges  
  
 Domstolar/DV som Rikspolisstyrelsen (RPS) och Kriminalvården  
  
 har i sina regleringsbrev återrapporteringskrav i fråga om internationellt  
  
 utvecklingssamarbete och fredsfrämjande verksamhet. Åklagarmyndighetens  
  
 återrapporteringsskyldighet är mer allmänt hållen  
  
 och rör internationellt samarbete och internationellt rättsligt utvecklingssamarbete.  
  
 184 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Överväganden och förslag  
  
 I departementspromemorian Domare och åklagare i internationella  
  
 insatser (Ds 2002:1) konstaterades att åklagarväsendet hade kommit  
  
 längre med det internationella arbetet, än vad domstolsväsendet gjort.  
  
 Under de sju år som gått sedan promemorian presenterades har  
  
 emellertid förhållandena ändrats. Inom DV har ett internationellt  
  
 kansli etablerats, som kontinuerligt administrerar domstolsväsendets  
  
 deltagande i såväl civil krishantering som utvecklingssamarbete.  
  
 Åklagarmyndighetens deltagande i internationella uppdrag sker däremot  
  
 endast ad hoc. En anledning till detta kan vara att svenska  
  
 åklagare kan ha svårt att definiera sina samarbetspartner i ett land  
  
 beroende på åklagarnas skiftande roller i olika länder. Den svenske  
  
 åklagaren har i många avseenden större befogenheter än åklagare i  
  
 andra länder. I vissa fall är den svenske åklagarens utländske samarbetspartner  
  
 polisen, i andra fall magistrat eller domare.  
  
 Även om regleringsbreven för Sveriges Domstolar/DV och  
  
 Kriminalvården lämnar myndigheterna stort spelrum när det gäller  
  
 omfattningen av det internationella verksamheten, är det tydligt att  
  
 denna styrning återspeglas i dessa myndigheters praktiska verksamhet.  
  
 Åklagarmyndigheten, som saknar mer konkreta skrivningar i  
  
 regleringsbrevet, deltar däremot i mycket begränsad omfattning i  
  
 internationell verksamhet utanför kärnverksamheten.  
  
 Den omfattning som Polisens internationella verksamhet har i dag  
  
 motiverar att styrningen av RPS är mer omfattande och utförlig än  
  
 andra myndigheters. Utredningen ser heller inte skäl att styrdokumenten  
  
 rörande RPS skulle behöva ändras. Det saknas däremot  
  
 anledning att göra någon åtskillnad beträffande Sveriges Domstolar/DV,  
  
 Åklagarmyndigheten och Kriminalvården.  
  
 Flertalet myndighetsinstruktioner är relativt kortfattade, samtidigt  
  
 som regleringsbreven är omfattande och detaljerade. Inom Regeringskansliet  
  
 pågår emellertid ett översynsarbete som ska resultera i  
  
 utförligare instruktioner och kortare regleringsbrev. Utredningen  
  
 anser att det är lämpligt att i samband med denna översyn införa  
  
 bestämmelser rörande internationell verksamhet i instruktionerna för  
  
 rättsväsendets olika delar. Styrdokumenten avseende DV:s, Åklagarmyndighetens 
  
 , Garza och Kriminalvårdens internationella verksamhet  
  
 bör, med de avvikelser som omständigheterna kräver, utformas  
  
 enhetligt och i dialog med respektive myndighet. I den utsträckning  
  
 en sådan styrning innebär att Åklagarmyndigheten tillförs nya upp185 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 giftsområden förutsätter detta givetvis också att myndigheten tillförs  
  
 nödvändiga ekonomiska resurser (se kapitel 10).  
  
 Rättsväsendet tillställs en mängd förfrågningar från olika håll om  
  
 deltagande i internationella uppdrag. Dessa uppdrag kommer ofta från  
  
 de internationella organisationerna, men ibland också från mindre  
  
 kända och även mindre seriösa initiativtagare, exempelvis utländska  
  
 privata konsultföretag. För att de enskilda myndigheterna inte ska  
  
 behöva ägna alltför mycket tid åt att pröva alla förfrågningar, är det  
  
 viktigt att man från Regeringskansliets sida är tydlig med att ange  
  
 vilken typ av uppdrag som rättsväsendet typiskt sett förväntas ta del i.  
  
 Det är lämpligt att rättsväsendet i strategier och andra inriktningsdokument  
  
 för sin egen del löpande formulerar sina ambitioner  
  
 för den internationella verksamheten. Sådana dokument har upprättats  
  
 inom Polisen och håller på att upprättas inom DV. Dokumenten  
  
 ska avspegla och konkretisera Sveriges prioriteringar och  
  
 ambitioner, såsom de kommer till uttryck i styrdokumenten.  
  
 7.3.3 Prioriterade uppdrag  
  
 Överväganden och förslag: All internationell verksamhet sker  
  
 mot bakgrund av Sveriges internationella åtaganden, inom ramen  
  
 för nationella och internationella styr- och inriktningsdokument  
  
 samt utifrån behov och efterfrågan. För att största möjliga synergieffekter  
  
 ska uppnås bör dock de svenska ansträngningarna koncentreras  
  
 till mer sammanhållna insatser. Inom dessa ramar bör  
  
 uppdrag prioriteras som kan tillföra de svenska myndigheternas  
  
 kärnverksamheter erfarenhet och information. Detsamma gäller  
  
 kunskapsområden där Sverige anses ha särskilda försteg. Regioner  
  
 som ligger geografiskt och rättskulturellt nära bör också ha  
  
 prioritet. Fokus bör inte endast ligga på straffrättsligt samarbete,  
  
 utan också i hög grad på konstitutionell rätt samt civil- och  
  
 förvaltningsrätt.  
  
 Det finns flera skäl till att Sverige bör vara en aktiv internationell  
  
 aktör i de sammanhang som här diskuteras. En anledning är att  
  
 Sverige genom internationellt deltagande har en möjlighet att bidra  
  
 till att utrikespolitiska strävanden, däribland FN:s milleniemål, uppnås 
  
 . Deltagandet kan också bidra till att Sveriges egen säkerhet ökas  
  
 genom att risken för att internationella konflikter sprider sig minskas.  
  
 186 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Sverige har vidare ekonomiska intressen av att stabila förhållanden  
  
 råder i länder som är viktiga för svenskt näringsliv. Därtill finns en  
  
 önskan att upprätthålla och om möjligt stärka Sveriges ställning i  
  
 internationella organisationer som FN, OSSE och EU. Internationellt  
  
 deltagande kan också motiveras av att Sverige på så sätt kan  
  
 vinna erfarenheter som stärker den nationella säkerheten, inte minst  
  
 i fråga om den gränsöverskridande organiserade brottsligheten.  
  
 Utöver nämnda syften för internationellt deltagande med sig andra  
  
 positiva effekter, såsom att internationella kontaktnät bildas och att  
  
 de personer som deltar får rikare erfarenheter som gör dem skickligare  
  
 i sin yrkesutövning. Möjlighet till utlandstjänstgöring på rättsområdet  
  
 bör också innebära att yrkenas attraktionskraft ökar, vilket  
  
 i sin tur höjer kvalitén på sökande till tjänsterna i allmänhet.  
  
 All internationell verksamhet sker mot bakgrund av Sveriges internationella  
  
 åtaganden, inom ramen för internationella och nationella  
  
 styr- och inriktningsdokument samt utifrån behov och efterfrågan.  
  
 Sveriges begränsade ekonomiska och personella resurser gör emellertid  
  
 att endast de uppdrag som kan förväntas leda till störst positiva  
  
 effekter enligt vad som ovan beskrivits bör prioriteras. För att största  
  
 möjliga synergieffekter ska uppnås bör de svenska ansträngningarna  
  
 koncentreras till mer sammanhållna insatser. För rättsväsendets del  
  
 är det extra viktigt att satsningar görs inom områden som kan komma  
  
 kärnverksamheten till nytta, exempelvis genom kunskaper om  
  
 internationell organiserad brottslighet eller förbättrade kontaktnät.  
  
 Detta innebär att gränserna mellan vad som inom EU faller inom  
  
 den andra pelaren, dvs. utrikes- och säkerhetspolitik, och den tredje  
  
 pelaren, dvs. polissamarbete och straffrättsligt samarbete, måste luckras  
  
 upp när det gäller svenskt deltagande i internationellt arbete.  
  
 Samordning mellan dessa områden möter inte något hinder inom  
  
 nuvarande ordning i EU och kommer att lyftas fram under det  
  
 svenska ordförandeskapet under 2009. Att använda fredsfrämjande  
  
 insatser som underrättelsetjänst är emellertid inte alltid okontroversiellt.  
  
 Särskilt inom FN har det av tradition ansetts viktigt att  
  
 verksamheten endast kommer mottagarlandet direkt till godo. Därtill  
  
 kommer problemet att olika bidragarländer inte alltid litar på  
  
 varandra.  
  
 Effekterna kan också indirekt komma det svenska näringslivet  
  
 till gagn. Så torde exempelvis vara fallet när det gäller Turkiet, där  
  
 omfattande utvecklingssamarbete i bl.a. DV:s regi har lett till kontakter  
  
 och marknadsföring för Sverige, vilket kan bana vägen för  
  
 viktigt samarbete också inom näringslivet. Sverige bör också priori187 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 tera områden inom vilka Sverige anses ha särskilt goda förutsättningar,  
  
 bl.a. jämställdhetsfrågor. Av ekonomiska skäl bör deltagandet  
  
 vidare i första hand avse länder som ligger geografiskt nära. Det bör  
  
 också beaktas att arbetets genomslagskraft – typiskt sett – är större  
  
 i länder som ligger Sverige nära i kulturellt avseende. När det gäller  
  
 lagstiftningsarbete och uppdrag som innefattar utövande av exekutiva  
  
 uppgifter bör Sverige därför i första hand koncentrera sig på  
  
 länder, vars rättskultur inte är alltför avlägsen vår egen.  
  
 Diskussioner kring rättsväsendets deltagande i civil krishantering  
  
 och utvecklingssamarbete kretsar ofta kring vad som brukar benämnas  
  
 brottmålskedjan. Såsom påpekats vid remissbehandlingen  
  
 av departementspromemorian Domare och åklagare i internationella  
  
 insatser (Ds 2002:1) är emellertid den civila rättskipningen inte  
  
 mindre viktig. För att främja en demokratisk och marknadsekonomisk  
  
 utveckling i en region är det angeläget med en utvecklad civil  
  
 statsförvaltning, omfattande bl.a. tull och skatt, inom ramen för  
  
 s.k. good governance, dvs. närmast god förvaltning och lagstyre. Av  
  
 särskilt intresse är ett fungerande bankväsende och oberoende domstolar  
  
 som kan hantera tvister på bl.a. handelns område. Alltför ofta  
  
 försummas denna del av den rättsliga uppbyggnaden. Följden blir  
  
 en rättsosäkerhet som i sin tur leder till att utländska investerare  
  
 tvekar att etablera sig i regionen. I fråga om arbete med domstolsuppbyggnad  
  
 bör också påpekas vikten av att detta inte begränsar  
  
 sig till frågor som i Sverige hanteras av allmänna domstolar, utan  
  
 även omfattar förvaltningsrättsliga områden. Domstolarnas särskilda  
  
 funktion i brottmål och konstitutionella roll i allmänhet bör också  
  
 lyftas fram.  
  
 Vid val av rättsområden som bör prioriteras när ett samhälle befinner  
  
 sig i kris kan det tyckas naturligt att fokusera på straffrätten.  
  
 Även om just detta område kan vara i särskilt behov av förändringar  
  
 är det emellertid inte alltid givet att det är där förändringsarbetet  
  
 bör ta sin början. En förutsättning för att mottagarlandet ska kunna  
  
 tillgodogöra sig den utländska hjälpen är att denna inger förtroende.  
  
 Mottagarlandet bör därför få definiera inom vilket rättsområde det  
  
 behöver hjälp. Samarbetet måste grundas på insikten att rättsstatliga  
  
 reformer leder till bättre relationer med övriga världen. Att i ett  
  
 inledande skede av samarbetet fokusera på okontroversiella områden,  
  
 som kanske inte är de mest centrala, kan innebära att förtroendet  
  
 byggs upp, vilket successivt kan leda till samarbete rörande exempelvis  
  
 konstitutionella eller straffrättsliga frågor.  
  
 Det bör också framhållas  
  
 att även stora delar av rättssystem som byggts upp under  
  
 188 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 eller påverkats av odemokratiskt styre många gånger kan användas  
  
 även efter en övergång till demokrati, exempelvis stora delar av  
  
 civilrätten.  
  
 I det enskilda fallet är det dock möjligt att de svenska prioriteringarna  
  
 kan behöva stå tillbaka på grund av politiska och praktiska  
  
 hänsyn.  
  
 7.3.4 Samspel mellan internationella uppdragsformer  
  
 Överväganden och förslag: Ett ökat samspel mellan krishantering  
  
 och utvecklingssamarbete – liksom med andra internationella  
  
 uppdragsformer – bör eftersträvas. Det är önskvärt att det  
  
 inom rättsväsendets olika delar finns kompetens och beredskap  
  
 inom såväl civil krishantering som utvecklingssamarbete.  
  
 Beslut om svenskt deltagande i internationella uppdrag måste ofta  
  
 fattas snabbt. Valet av uppdrag styrs dessutom många gånger av  
  
 faktorer som ligger utanför Sveriges kontroll. I möjligaste mån är  
  
 det emellertid eftersträvansvärt att prioriteringar görs utifrån ett  
  
 helhetsperspektiv där också sambandet mellan civila krishanteringsinsatser  
  
 och utvecklingssamarbete beaktas. Dessa båda uppdragstyper  
  
 uppfattas i dag ofta som väsensskilda från varandra, vilket är  
  
 naturligt eftersom de skiljer sig åt såväl organisatoriskt som finansiellt.  
  
 Det handlar dock om uppdrag som kompletterar varandra.  
  
 Det är således vanligt att en civil krishanteringsinsats behöver åtföljas  
  
 av mer långsiktigt utvecklingssamarbete eller att civila krishanteringsinsatser  
  
 genomförs i länder där utvecklingssamarbete tidigare  
  
 skett.  
  
 Utvecklingssamarbetet har till följd av den svenska landfokuseringen  
  
 koncentrerats till ett begränsat antal länder (se avsnitt 3.2.1).  
  
 Syftet härmed har varit att effektivisera biståndet. Bakgrunden är  
  
 att det inte anses effektivt att sprida små insatser i ett stort antal  
  
 länder och att många givarländer är aktiva i varje land. På samma sätt  
  
 bör det svenska deltagandet i civila krishanteringsinsatser fokuseras  
  
 till ett begränsat antal länder, varvid länder där Sverige bedrivit utvecklingssamarbete  
  
 eller kan komma att göra det bör komma i  
  
 fråga i första hand. Djup bör alltså eftersträvas före bredd. Ett ökat  
  
 samspel mellan civila krishanteringsinsatser och utvecklingssamarbete  
  
 innebär att de kunskaper som finns om länderna, liksom be189 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 fintliga kontaktnät, bättre kan tillvaratas. Genom sådana synergieffekter  
  
 görs arbetet också mer kostnadseffektivt. Detta utökade  
  
 samspel bör vara högt prioriterat, också med beaktande av andra  
  
 relevanta gällande styrdokument.  
  
 Med hänsyn till det samspel som bör finnas mellan civil krishantering  
  
 och utvecklingssamarbete bör det inom rättsväsendets olika  
  
 delar finnas kompetens och beredskap för deltagande i båda dessa  
  
 uppdragsformer. Så är fallet inom DV och Polisen. Åklagarmyndigheten  
  
 bör bygga upp en sådan kompetens och beredskap (se avsnitt  
  
 7.3.2). I fråga om Kriminalvården kan konstateras att myndigheten  
  
 har en tradition av deltagande i utvecklingssamarbete, men  
  
 att sådant arbete under senare tid har stått tillbaka till förmån för  
  
 civila krishanteringsinsatser. Efterfrågan på kunskapsöverföring inom  
  
 kriminalvård synes emellertid öka. Kriminalvård pekas också ut som  
  
 ett viktigt område i UD:s samarbetsstrategi beträffande bl.a. Liberia.  
  
 Med hänsyn härtill och då Kriminalvårdens utlandsgrupp, som under  
  
 det senaste året genomgått stor personalomsättning, även förstärkts  
  
 med kompetens inom utvecklingssamarbete, får Kriminalvården bedömas  
  
 ha goda förutsättningar att i framtiden ta del även i utvecklingssamarbete.  
  
 Samordningen mellan olika uppdragsformer bör emellertid inte  
  
 begränsas till civila krishanteringsinsatser och utvecklingssamarbete.  
  
 Sveriges internationella engagemang bör även i ett vidare perspektiv  
  
 koncentreras till vissa regioner. Det är således önskvärt att också  
  
 Sidas biståndsarbete och Försvarsmaktens internationella verksamhet  
  
 i så stor utsträckning som möjligt riktas till dessa regioner.  
  
 Sådan koncentration är inte bara kostnadseffektiv, utan bör även ge  
  
 den svenska närvaron allmän goodwill, vilket i sin tur ökar arbetets  
  
 genomslagskraft i mottagarlandet. Det är exempelvis viktigt att det  
  
 mervärde som biståndsinsatser ger kommer övriga svenska verksamheter  
  
 på plats till gagn.  
  
 190 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 7.3.5 Centrala stödfunktioner  
  
 Överväganden och förslag: En central stödfunktion för administration  
  
 av internationella uppdrag, liknande stödfunktionerna  
  
 vid Domstolsverket, Rikspolisstyrelsen och Kriminalvården, bör  
  
 inrättas vid Åklagarmyndigheten. De centrala stödfunktionerna  
  
 vid Åklagarmyndigheten och Kriminalvården bör, på samma sätt  
  
 som Domstolsverkets stödfunktion, i sin tur stödjas av referensgrupper  
  
 eller motsvarande funktioner.  
  
 Grundläggande struktur  
  
 Rättsväsendets delar skiljer sig åt i fråga om grundläggande organisation.  
  
 Domstolsväsendet intar en konstitutionell särställning,  
  
 eftersom domstolarna inte lyder under regeringen. DV och RPS är  
  
 centrala förvaltningsmyndigheter för domstolsväsendet respektive  
  
 polisväsendet. Enskilda domstolar och polismyndigheter utgör egna  
  
 myndigheter. Åklagarväsendet består däremot endast av två myndigheter,  
  
 Åklagarmyndigheten och Ekobrottsmyndigheten. Åklagarmyndigheten  
  
 är indelad i ett antal åklagarkammare och utvecklingscentrum.  
  
 På riksåklagarens kansli hanteras bl.a. centrala internationella  
  
 frågor samt centrala funktioner för ekonomi och personal. Kriminalvården  
  
 är en myndighet indelad i ett antal regioner, ett huvudkontor  
  
 och en transporttjänst. Huvudkontoret består av verksledning och  
  
 ett antal enheter som svarar för centrala frågor, däribland personal och  
  
 utvecklingsenheterna.  
  
 Överväganden och förslag  
  
 Rättsväsendets delar har valt olika organisatoriska lösningar för hantering  
  
 av internationella uppdrag. Vid DV har en särskild funktion,  
  
 benämnd det internationella kansliet, inrättats för att sköta domstolsväsendets  
  
 medverkan i internationella uppdrag. Funktionen  
  
 omfattar två–tre tjänster. DV har hittills låtit FBA utbilda det fåtal  
  
 personer som sänts ut på civila krishanteringsinsatser. Vidare har  
  
 DV överlåtit jourverksamhet samt utrustning beträffande deltagare  
  
 i civila krishanteringsinsatser till MSB. I övrigt administrerar det  
  
 internationella kansliet i princip hela utsändandeprocessen beträffande  
  
 personal i civila krishanteringsinsatser men också myndig191 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 hetens deltagande i utvecklingssamarbete. Vid Kriminalvårdens  
  
 huvudkontor finns en liknande funktion, utlandsgruppen. Gruppen  
  
 består av fyra tjänster. Utbildningen av kriminalvårdare sker genom  
  
 Swedints försorg. I övrigt svarar också utlandsgruppen för administrationen  
  
 av såväl deltagandet i civila krishanteringsinsatser som  
  
 i utvecklingssamarbete. Då det är ett relativt fåtal personer som sänds  
  
 ut på civila krishanteringsuppdrag och det därmed ofta blir fråga  
  
 om att hitta lösningar från fall till fall, är det arbete som DV och  
  
 Kriminalvården lägger ner på utsändandet tämligen resurskrävande.  
  
 Vid Rikskriminalpolisens utlandssektion finns en omfattande  
  
 organisation kring utsändandet och omhändertagande av personal i  
  
 Polisens utlandsstyrka. Organisationen omfattar såväl bl.a. rekrytering  
  
 som utbildningsfrågor, utrustning, logistik, jour och uppföljning,  
  
 och omfattar därmed i princip den internationella verksamhetens  
  
 alla delar. Vid Rikspolisstyrelsens enhet för internationell  
  
 samordning (ISAM) administreras polisens deltagande i internationellt  
  
 utvecklingssamarbete. De enskilda projekten sköts dock i  
  
 huvudsak av polismyndigheterna ute i landet (se avsnitt 3.3.3).  
  
 För Åklagarmyndighetens del saknas en särskild stödfunktion för  
  
 medverkan i internationella uppdrag. Den organisation som hittills  
  
 har skett i samband med åklagares deltagande i civila krishanteringsinsatser  
  
 har skett utifrån ad hoc-lösningar inom ramen för den befintliga  
  
 administrationen men har till största delen utgått från den enskilde  
  
 åklagarens egna initiativ. Det är således i huvudsak den enskilde  
  
 åklagaren som själv har sett till att exempelvis förse sig med erforderlig  
  
 utrustning och anmäla sig till utbildning, som sedan bekostats  
  
 av Åklagarmyndigheten. En sådan ordning är enligt utredningens  
  
 mening olämplig av flera skäl. För det första innebär den att den  
  
 utsändande myndigheten överlåter till den enskilde att tillse att hon  
  
 eller han har fullgod utrustning, utbildning etc., vilket kan innebära  
  
 att personer sänds i väg med brister i dessa avseenden. Detta är  
  
 olämpligt i säkerhetshänseende, eftersom den utsändande myndigheten  
  
 bär ett ansvar för personen i fråga. För det andra ställer en  
  
 sådan ordning orimligt höga krav på den enskildes initiativförmåga.  
  
 Även om just sådan förmåga är önskvärd hos den personal som  
  
 sänds ut är det viktigt att inte det praktiska arrangemanget kring  
  
 deltagandet tar så mycket tid att det avskräcker från att delta. Man  
  
 bör komma ihåg att ett deltagande i sig kräver en hel del förberedelser  
  
 av den enskilde som ska avsluta pågående arbeten vid hemmaarbetsplatsen 
  
 , genomgå utbildning och läkarundersökning, kanske  
  
 hyra ut sin bostad etc. För det tredje är det i längden inte tids- och  
  
 192 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 kostnadseffektivt att flera personer var för sig ska lägga ner möda  
  
 på praktiska frågor som i första hand bör hanteras centralt. Det är  
  
 dessutom angeläget att myndigheternas personal i allt väsentligt  
  
 sänds ut på samma villkor.  
  
 Det sagda innebär att en central stödfunktion för internationella  
  
 uppdrag bör inrättas vid Åklagarmyndigheten, företrädelsevis vid  
  
 den internationella enheten i riksåklagarens kansli. Denna enhet  
  
 svarar även i dag för internationella frågor, däribland studiebesök  
  
 och konferenser. Funktionen kan inledningsvis bestå av någon enstaka  
  
 tjänst för att så småningom utvecklas i den riktning som DV:s  
  
 respektive Kriminalvårdens internationella centrala stödfunktioner  
  
 har gjort.  
  
 Inom Polisen finns, som framgått, en etablerad organisation kring  
  
 det internationella deltagandet i civila krishanteringsinsatser och  
  
 utvecklingssamarbete. De centrala stödfunktionerna vid övriga myndigheter  
  
 kan emellertid i sin tur behöva stöd, främst i övergripande  
  
 och principiella frågor. Vid DV har en särskild referensgrupp, benämnd  
  
 rådet för internationell verksamhet, inrättats. Denna referensgrupp  
  
 kan härvid utgöra en alternativ modell för Åklagarmyndigheten  
  
 och Kriminalvården (se avsnitt 3.3.1).  
  
 En referensgrupp kan vara den centrala funktionens diskussionspartner  
  
 rörande myndighetens internationella verksamhet. Den kan  
  
 – på samma sätt som ett rättsväsendets råd för internationella uppdrag  
  
 (se avsnitt 7.3.6) – ge stöd i policy- och strategifrågor samt  
  
 medverka till att frågorna blir allsidigt belysta. Referensgruppen kan  
  
 också medverka till ett större engagemang och ökad lokal förståelse  
  
 för frågorna. Den bör bestå av representanter från såväl lokala enheter  
  
 som den centrala funktionen. Därutöver bör representanter  
  
 från Justitiedepartementet och Sida ingå. Ledamöterna bör vara  
  
 personer som kan engagera sig och entusiasmera. De bör också ha  
  
 internationell erfarenhet från civil krishantering eller utvecklingssamarbete.  
  
 Referensgruppen kan lämpligen sammanträda tre eller  
  
 fyra gånger per år. Den centrala funktionen bör svara för sekreterarfunktionen  
  
 och för att ledamöterna fortlöpande informeras om  
  
 aktuella frågor.2  
  
 2 Jfr Domstolsverkets generaldirektörs protokoll, diarienr. 688-2001.  
  
 193 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 7.3.6 Ett nationellt råd  
  
 Överväganden och förslag: För att tillgodose samordning inom  
  
 rättsväsendet och med andra internationella aktörer bör ett rättsväsendets  
  
 råd för internationella uppdrag inrättas. Rådet bör –  
  
 mot bakgrund av Sveriges nationella strategi – utforma en helhetssyn  
  
 angående rättsväsendets deltagande i internationella  
  
 uppdrag, ange prioriterade områden samt beakta det nödvändiga  
  
 samspelet mellan civil krishantering och utvecklingssamarbete.  
  
 Ett stort antal internationella aktörer och många internationella  
  
 uppdrag förutsätter omfattande samordning, dels för att Sveriges  
  
 nationella strategi i dessa frågor ska kunna upprätthållas, dels av  
  
 kostnadseffektiva skäl.  
  
 Rättsväsendet deltar, som nämnts, i dag i mycket varierande utsträckning  
  
 i internationella uppdrag. Störst är klyftan mellan polisväsendets  
  
 omfattande deltagande och åklagarväsendet som deltar i  
  
 mycket begränsad utsträckning. Det innebär att polisväsendet har  
  
 mycket att tillföra rättsväsendets övriga delar på ett allmänt plan,  
  
 bl.a. när det gäller organisation och administration av internationella  
  
 uppdrag. För rättsväsendet är det viktigt att det som helhet är aktivt i  
  
 det internationella arbetet. När det gäller genomförande av det  
  
 enskilda internationella uppdraget är det dock inte nödvändigt –  
  
 och många gånger inte heller eftersträvansvärt – att personal från  
  
 just det svenska rättsväsendets alla delar deltar. För att Sverige ska  
  
 kunna spela en aktiv internationell roll bör en sådan kompetens och  
  
 beredskap dock finnas. Även om de olika yrkeskategorierna inte får  
  
 sammanblandas funktionellt, innebär det internationella arbetet ofta  
  
 en samverkan på ett allmänt plan mellan yrkesrollerna, främst i praktiska  
  
 frågor. Det är därför viktigt att redan på hemmaplan etablera  
  
 ett synsätt som bygger just på sådan samverkan. Därtill kommer att  
  
 mottagarlandets indelning i yrkeskategorier sällan direkt motsvarar  
  
 de indelningar som finns i Sverige.  
  
 I dag finns ett flertal mer eller mindre formella referensgrupper  
  
 som hanterar samordningsfrågor rörande internationell verksamhet  
  
 (några sådana nämns i avsnitt 3.5). Konstellationerna varierar beroende  
  
 på vilka frågor referensgruppen i fråga arbetar med. Därutöver  
  
 sker samordning genom informella kontaktnät på individuell nivå.  
  
 Ett sätt att formalisera samordningen är att på nationell nivå inrätta  
  
 ett rättsväsendets råd för internationella uppdrag. Vid etablerandet av  
  
 194 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 ett sådant råd kan i någon mån Rådet om rättsväsendets informationsförsörjning  
  
 (RIF) utgöra en förebild. RIF är sammansatt av  
  
 olika representanter från rättsväsendet med ett sekretariat inom  
  
 Justitiedepartementet som sammankallande aktör. Rådet kan – på  
  
 samma sätt som de referensgrupper som föreslås inrättas för rättsväsendets  
  
 enskilda centrala myndigheter (se avsnitt 7.3.5) – utgöra  
  
 ett stöd i policy- och strategifrågor samt medverka till att frågorna  
  
 blir allsidigt belysta. Rådet bör – mot bakgrund av Sveriges nationella  
  
 strategi – utveckla en helhetssyn angående rättsväsendets deltagande  
  
 i internationella uppdrag, ange prioriterade områden samt beakta  
  
 samspelet mellan främst civil krishantering och utvecklingssamarbete,  
  
 bl.a. genom gemensamma förstudier inför utvecklingssamarbete.  
  
 Det bör i vissa sammanhang också fylla funktionen av att  
  
 vara ett rättsväsendets ansikte utåt i förhållande till andra internationella  
  
 aktörer. Det bör dock framhållas, att rådets verksamhet  
  
 inte ersätter den normala beredningen av beslut, varken inom Regeringskansliet  
  
 eller inom rättsväsendets olika delar. Rådsfunktionen  
  
 får inte heller rubba den naturliga balansen mellan Regeringskansliet,  
  
 å ena sidan, och rättsväsendets olika delar, å den andra.  
  
 Rådet får inte vara tungadministrerat utan bestå av en företrädare  
  
 för ledningen för respektive myndighet samt företrädare för respektive  
  
 myndighets internationella centrala stödfunktion. Därmed tillförs  
  
 rådet såväl myndigheternas helhetsperspektiv som deras praktiska  
  
 erfarenheter från internationell verksamhet. Även representanter  
  
 för UD, Försvarsdepartementet, FBA och Sida bör ingå. För att  
  
 nationella prioriteringar och verksamhetsinriktningar ska få genomslag  
  
 i arbetet är det lämpligt att Justitiedepartementet leder rådets  
  
 arbete. Inom Justitiedepartementet bör ansvaret vila på den chefstjänsteman  
  
 som svarar för internationella frågor. Rådet bör ha ett  
  
 nära samarbete med den samordnande funktion som eventuellt kan  
  
 komma att inrättas inom Statsrådsberedningen (se avsnitt 7.3.1).  
  
 7.3.7 Samverkan med andra aktörer  
  
 Överväganden och förslag: Rättsväsendet bör eftersträva en  
  
 ökad samverkan med andra svenska internationella aktörer, däribland  
  
 Sida, advokatkåren, akademiska institutioner, icke-statliga  
  
 organisationer och Försvarsmakten.  
  
 195 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Med undantag av polisers deltagande i krishanteringsinsatser inom  
  
 ramen för Försvarsmaktens utlandsstyrkas verksamhet, begränsar  
  
 sig rättsväsendets deltagande i internationella uppdrag främst till de  
  
 senaste tio–femton åren. Utvecklingen inom främst civil krishantering  
  
 går emellertid snabbt i riktning mot ett allt bredare civilt deltagande  
  
 som inkluderar allt fler yrkeskategorier. FBA:s samordnande  
  
 roll över sektorsgränserna blir därför allt viktigare. I ett litet land  
  
 som Sverige är det inte ändamålsenligt att bygga upp parallella organisationer  
  
 för de olika yrkeskategorier som avses.  
  
 I departementspromemorian Domare och åklagare i internationella  
  
 insatser (Ds 2002:1) påpekades brister i samarbetet mellan  
  
 Sida, å ena sidan, och DV och Riksåklagaren, å andra sidan.3 Enligt  
  
 promemorian skulle samarbetet främjas genom bl.a. generella programavtal  
  
 för dessa myndigheter samt att det inom Sida fanns en koordinatör  
  
 för kontakterna med myndigheterna inom rättssamarbetet.  
  
 Sida har i dag ramavtal respektive programavtal med Polisen och  
  
 DV. Som ett led i Åklagarmyndighetens och Kriminalvårdens ökade  
  
 deltagande i internationella uppdrag är det angeläget att även dessa  
  
 myndigheter omfattas av avtal med Sida. Sida har, som nämnts,  
  
 nyligen genomgått en genomgripande organisatorisk omstrukturering.  
  
 Inom Sidas avdelning Demokrati, mänskliga rättigheter och  
  
 jämställdhet finns numera kontaktpersoner med inriktning på bl.a.  
  
 rättsväsendet. Det är angeläget att denna funktion genom personliga  
  
 kontakter tydliggörs för rättsväsendets olika delar.  
  
 Även om advokater inte tillhör det offentliga rättsväsendet är  
  
 advokaterna en viktig yrkesgrupp inom rättsområdet, och förekomsten  
  
 av en oberoende advokatkår är en nödvändig förutsättning  
  
 för en rättsstat. Advokater kan dessutom – liksom andra juristgrupper  
  
 – i det internationella arbetet agera i andra yrkesroller,  
  
 exempelvis som legal advisors. Det svenska advokatsamfundets internationella  
  
 engagemang är, som nämnts, omfattande. Det sker emellertid  
  
 till stor del inom ramen för den egna yrkesgruppens internationella  
  
 nätverk. I dag sker samarbete mellan Sveriges advokatsamfund  
  
 och rättsväsendet i internationella frågor endast på ad hoc-basis,  
  
 och det förekommer i princip inget samarbete mellan ILAC (International  
  
 Legal Assistance Consortium) (se avsnitt 2.8.2) och rättsväsendet.  
  
 En anledning till att bidragande länders advokatkårer ofta  
  
 inte tar den del i det internationella rättsstatliga uppbyggnadsarbetet  
  
 som borde vara fallet är att rättsbistånd ofta förmedlas från en stat  
  
 3 Vissa av Sidas dåvarande uppgifter har emellertid flyttats över till FBA.  
  
 196 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 till en annan. Detta gör att arbetet i första hand omfattar just statlig  
  
 verksamhet från institution till institution, medan advokatväsendet  
  
 som saknar naturliga kanaler till statsapparaten hamnar vid sidan  
  
 om samarbetet. Den svenska advokatkårens oberoende från främst  
  
 statsmakten innebär att de styrinstrument som regeringen kan använda  
  
 för att påverka rättsväsendet inte kan utnyttjas på samma sätt  
  
 i förhållande till advokatkåren. Oberoendet utgör dock inget  
  
 hinder för omfattande samverkan i form av informations- och erfarenhetsutbyte.  
  
 Detta kan ske genom att advokater, företrädelsevis  
  
 genom Advokatsamfundet, knyts till de nätverk som finns på området 
  
 . Utredningen erinrar här om den norska s.k. Störkebrönnen  
  
 som genom en överenskommelse mellan Justitieministeriet och det  
  
 norska advokatsamfundet även omfattar advokater (se avsnitt 5.4).  
  
 Inom flera svenska akademiska institutioner, inte minst universiteten  
  
 i Lund och Umeå samt Mcguire, finns –  
  
 förutom betydande sakkunskap – omfattande erfarenhet av utvecklingssamarbete  
  
 i olika former. Det är angeläget att denna kunskap  
  
 genom samverkan tas tillvara som en del av det samlade svenska bidraget.  
  
 En viktig fråga för samverkan är informationsutbyte rörande  
  
 insatsområden. Sådana kunskaper kan vara nödvändiga inte minst för  
  
 att minimera säkerhetsrisker. I fråga om sådan information försummas  
  
 ofta den kunskap som finns inom olika icke-statliga organisationer 
  
 . En anledning härtill är just sådana organisationers oberoende  
  
 i förhållande till statens institutioner, liksom institutionernas behov  
  
 att förhålla sig neutrala till organisationerna. Samverkan bör därför  
  
 endast ske på ett allmänt plan. Även med beaktande av respektive  
  
 aktörers särställning och oberoende, ligger det emellertid i allas  
  
 intresse att säkerhetsnivån kan hållas så hög som möjligt.  
  
 Civil-militär samverkan är en del av regeringens politik och har  
  
 under senare tid betonats i allt fler sammanhang, bl.a. i regeringsskrivelsen  
  
 skr. 2007/08:51 (Nationell strategi för svenskt deltagande  
  
 i internationell freds- och säkerhetsfrämjande verksamhet) och av  
  
 Veteransoldatutredningen men även i Stoltenbergrapporten (se avsnitt  
  
 3.1, 5.1 och 7.2.4). En förklaring till att Finland har varit relativt  
  
 framgångsrikt när det gäller att föra fram kandidater till positioner  
  
 inom civil krishantering kan, enligt företrädare för det finska regeringskansliet,  
  
 vara att landet använder de militära nätverk, kanaler  
  
 och erfarenheter som finns. I Sverige sker samverkan med Försvarsmakten  
  
 i dag i flera sammanhang, främst i fråga om utbildning av  
  
 poliser och kriminalvårdare, men också genom ett stort antal referens197 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 grupper samt nätverket GenderForce (se avsnitt 3.5 och 7.3.16). Det  
  
 bör finnas ett stort utrymme för vidare samordning och erfarenhetsutbyte.  
  
 Bland de frågor som bör vara föremål för löpande samverkan  
  
 kan nämnas utbyte av information kring olika insatsområden men  
  
 även utbildning, uppföljning och genderfrågor. Frågor som är direktrelaterade  
  
 till förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare bör  
  
 också hanteras i samråd med Arbetsgivarverket. Ett sådant område  
  
 är lönesättning. I dag använder sig FBA och MSB av FN:s lönesystem,  
  
 vilket innebär relativt höga lönenivåer. I fråga om utvecklingssamarbete  
  
 är myndigheter däremot ofta bundna av EU:s system,  
  
 som inte medger samma nivåer. För att undvika att det utvecklas  
  
 ett överbudssystem mellan olika myndigheter är det viktigt att så  
  
 långt det är möjligt utarbeta enhetliga grunder för lönesättningen.  
  
 Ett annat område som bör diskuteras med Arbetsgivarverket är  
  
 frågan om meritvärdering (se avsnitt 7.3.21).  
  
 7.3.8 Ett nationellt nätverk  
  
 Överväganden och förslag: Myndigheter och organisationer som  
  
 deltar i civila krishanteringsinsatser och utvecklingssamarbete  
  
 bör bilda ett nationellt nätverk. Hicks bör  
  
 vara sammanhållande och ledande för nätverket och dess verksamhet.  
  
 Veteransoldatutredningen har i sitt slutbetänkande föreslagit att ett  
  
 sammanhållet nationellt nätverk bestående av myndigheter och organisationer  
  
 som bedriver internationell verksamhet i kris- och konfliktområden  
  
 bildas.  
  
 Det kan konstateras att Försvarsmakten och andra myndigheter  
  
 i stora drag har samma former för omhändertagande av personalen  
  
 före, under och efter internationella uppdrag. Myndigheterna har  
  
 var för sig en stor och bred erfarenhet av verksamhet i olika kris och  
  
 konfliktområden. Som tidigare nämnts samverkar svenska  
  
 aktörer inom internationella uppdrag i dag i olika konstellationer  
  
 inom flera mer eller mindre formaliserade samverkansgrupper (se  
  
 avsnitt 3.5). Även om det redan i dag förekommer kontakter och  
  
 erfarenhetsutbyte mellan myndigheter och organisationer finns det  
  
 skäl att ett mer formaliserat samarbete mellan berörda myndigheter  
  
 198 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 och organisationer kommer till stånd i syfte att på ett mer effektivt  
  
 och strukturerat sätt ta tillvara erfarenheter och kunskap i frågor  
  
 som rör omhändertagandet av personal. Erfarenheter och kunskap  
  
 bör också i större utsträckning göras tillgängliga för myndigheter  
  
 och organisationer som bedriver motsvarande internationell verksamhet.  
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts ansluter sig utredningen till  
  
 Veteransoldatutredningens bedömning när det gäller behovet av ett  
  
 nationellt nätverk. Inom nätverket bör särskilt beaktas den nära  
  
 koppling som bör finnas mellan civila krishanteringsinsatser och  
  
 utvecklingssamarbete. Som framgår av det följande delar utredningen  
  
 emellertid inte Veteransoldatutredningens uppfattning när det gäller  
  
 vilken aktör som bör samordna ett sådant nätverk.  
  
 Enligt Veteransoldatutredningens förslag bör Försvarsmakten –  
  
 i egenskap av den avgjort största arbetsgivaren i sammanhanget –  
  
 ges i uppdrag att vara sammanhållande för nätverket och dess verksamhet.  
  
 Även om Försvarsmakten bedriver den mest omfattande  
  
 verksamheten och därtill har stor erfarenhet på området, bör det  
  
 övervägas om det inte är lämpligare att en civil myndighet tilldelas  
  
 denna uppgift. En anledning härtill är att flertalet av de internationella  
  
 aktörerna på området trots allt är civila. Under utredningens  
  
 gång har det från civilt håll framförts uppfattningen att de civila  
  
 krishanteringsinsatserna i alltför stor utsträckning präglas av militärt  
  
 tänkande och militära strukturer och att verksamheten därför kan  
  
 te sig främmande för flera civila yrkesgrupper. Följden kan bli att  
  
 intresset för internationella uppdrag minskar. Det sagda talar alltså  
  
 för att låta en civil myndighet vara sammanhållande i det nationella  
  
 nätverket. Flera civila myndigheter kan vara lämpade att fylla en  
  
 sådan samordnande funktion. FBA har redan i uppgift att, i samverkan  
  
 med berörda myndigheter och andra organisationer, utveckla  
  
 arbetssätt och metoder för samordnade och effektiva internationella  
  
 insatser inklusive former för multifunktionell och civil-militär samverkan  
  
 (1 § andra stycket förordningen om ändring i förordningen  
  
 (2007:1218) med instruktion för Hicks). Mot  
  
 bakgrund härav och då FBA enligt förslagen även i övrigt ges en  
  
 viss koordinerande funktion, anser utredningen att akademin lämpligen  
  
 bör ha denna sammanhållande roll i ett nationellt nätverk. I  
  
 sitt remissyttrande över Veteransoldatutredningens förslag förordade  
  
 också akademin själv en sådan ordning. För att undvika en alltför  
  
 tungrodd administration är det angeläget att nämnda nätverk innebär  
  
 199 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 en formalisering och inte en duplicering av de nätverk som redan  
  
 finns (se avsnitt 3.5).  
  
 7.3.9 Nordisk samverkan  
  
 Överväganden och förslag: Vid en framtida ökad nordisk samverkan  
  
 bör Hicks kunna fylla en samordnande  
  
 och företrädande funktion för svensk del.  
  
 De nordiska länderna delar i många avseenden utrikes- och säkerhetspolitiska  
  
 värderingar, bygger på samma rättskultur och är relativt  
  
 små som internationella aktörer. På samma sätt som nationell samverkan  
  
 kan vara kostnadseffektiv och ge synergieffekter, kan nordiskt  
  
 samarbete inom området därför vara gynnsamt för de inblandade.  
  
 Nordisk samordning förekommer, som nämnts, beträffande bl.a.  
  
 nominering av kandidater till internationella tribunaler och domstolar  
  
 samt vissa FN-uppdrag. I fråga om kandidaturer till uppdrag  
  
 inom exempelvis civil krishantering synes de nordiska länderna,  
  
 enligt vad som framkommit, däremot inte ha några gemensamma  
  
 agendor utan snarast vara konkurrenter. Även beträffande sådana  
  
 uppdrag bör man dock kunna tänka sig exempelvis gemensamma  
  
 informationskampanjer, rekryteringsresor, nätverk och mentorprogram.  
  
 Som påpekas i Stoltenbergrapporten är det viktigt att de samnordiska  
  
 erfarenheterna inom bl.a. krishantering tillvaratas (se avsnitt  
  
 5.1). Oavsett om rapportens förslag angående en samnordisk  
  
 militär-civil stabiliseringsenhet kommer att realiseras eller inte, är  
  
 det enligt utredningens mening angeläget att utöka den nordiska  
  
 samverkan på området, främst i fråga om erfarenhetsutbyte. Såvitt  
  
 kan förutses bör FBA kunna spela en samordnande och företrädande  
  
 roll för svensk del i ett framtida nordiskt samarbete.  
  
 Även om de nordiska länderna har mycket att tillföra varandra  
  
 erfarenhetsmässigt, bör det dock påpekas att länderna än så länge  
  
 skiljer sig åt i fråga om medlemskap i såväl EU som NATO. För att  
  
 nordisk samverkan ska vara effektiv krävs därför att samordningsmekanismerna  
  
 anpassas härtill.  
  
 Det bör påpekas, att en ökad samverkan mellan nordiska experter,  
  
 liksom med experter från andra länder, också kan behövas i fråga  
  
 om internationellt utvecklingssamarbete, bl.a. för att vidga resurs200 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 ngränsande frågor.  
  
 basen.4 Sådant samarbete har, som nämnts, bl.a. skett mellan  
  
 Sveriges advokatsamfund och dess danska motsvarighet. FBA bör i  
  
 sin roll utveckla och bibehålla en nära kontakt med  
  
 Regeringskansliet i dessa och a 
  
 7.3.10 Anställningsmyndighet  
  
 Överväganden och förslag: I fråga om civila krishanteringsinsatser  
  
 bör utsändande myndighet också vara anställningsmyndighet.  
  
 Vid deltagande i utvecklingssamarbete bör i regel ingen  
  
 ändring göras i anställningsförhållandet. På grund av risken för  
  
 förtroendeskadlighet är det inte lämpligt att personer inom rättsväsendet  
  
 bildar egna bolag för att delta i utvecklingssamarbete.  
  
 Personal som sekonderas (i motsats till att få sitt uppdrag direkt  
  
 från exempelvis FN eller EU) till internationella tribunaler och  
  
 domstolar bör vara utsänd av Domstolsverket som anställande  
  
 myndighet.  
  
 Som framhållits är i Sverige ett relativt stort antal aktörer delaktiga  
  
 i utsändandet av personal. För att en sådan ordning ska vara kostnadseffektiv  
  
 och i övrigt försvarbar krävs omfattande samordning  
  
 mellan aktörerna. Den samlade kompetensen i frågor som rör utsändandet  
  
 måste tillvaratas. Dessutom bör personer som sänds ut  
  
 av statliga myndigheter för att tjänstgöra under likartade förhållanden  
  
 utomlands i allt väsentligt omfattas av enhetliga villkor. Antalet  
  
 aktörer får därför inte bli alltför stort. Det är angeläget att varje  
  
 yrkesgrupp i huvudsak hanteras av en central utsändande myndighet  
  
 som också är anställningsmyndighet. Att det föreligger identitet  
  
 mellan den utsändande myndigheten och anställningsmyndigheten  
  
 är särskilt viktigt, eftersom det beträffande civil krishantering i det  
  
 internationella perspektivet tillkommer ytterligare en viktig aktör  
  
 med inflytande över viktiga frågor rörande den enskilde arbetstagaren,  
  
 nämligen den internationella organisationen som bakomliggande  
  
 uppdragsgivare.  
  
 Personal från domstolsväsendet som sänds ut på internationella  
  
 uppdrag är i Sverige vanligen anställd i en enskild domstol. Vid deltagande  
  
 i internationellt utvecklingssamarbete görs normalt ingen  
  
 4 Se t.ex. De nordiska ländernas bidrag till utveckling av förvaltnings- och rättssystem i  
  
 tredje land, referat från Nordiskt Juristmöte, korreferent professor Chandler, 2002.  
  
 201 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 förändring i anställningsförhållandena. I några fall har emellertid DV  
  
 som central förvaltningsmyndighet inom domstolsväsendet tagit  
  
 över arbetsgivaransvaret för personer som har långtidsstationerats  
  
 utomlands. De har under utlandstjänstgöringen varit tjänstlediga från  
  
 sina ordinarie arbeten. Vid deltagande i civila krishanteringsinsatser  
  
 anställs i normalfallet personalen av DV särskilt för uppdraget. I  
  
 dessa fall är därmed DV – såsom central administratör av domstolsväsendets  
  
 internationella engagemang – och inte den enskilda domstolen  
  
 anställningsmyndighet. Enligt utredningens mening kan detta  
  
 även fortsättningsvis vara en lämplig ordning. I sitt internationella  
  
 uppdrag representerar personalen inte sin svenska domstol utan  
  
 domstolsväsendet som sådant. Därtill kommer praktiska skäl, bl.a.  
  
 att verket som central administrativ myndighet är bättre lämpat än  
  
 enskilda domstolar att svara för lönesättning samt andra arrangemang  
  
 kring utsändandet. Denna tekniska administrativa lösning får  
  
 dock inte utomlands ge intryck av att exempelvis en svensk domare  
  
 i konstitutionell mening skulle stå mindre fri och oberoende än vad  
  
 grundläggande maktdelningsprinciper förutsätter; DV är, som bekant,  
  
 en under regeringen lydande förvaltningsmyndighet och en del av  
  
 den verkställande makten, medan domarna och domstolarna konstitutionellt  
  
 tillhör den dömande (tredje) statsmakten. Som framgått  
  
 ovan är också DV:s roll särpräglad i förhållande till exempelvis domstolsadministrationen  
  
 i våra nordiska grannländer.  
  
 I fråga om personal från Åklagarmyndigheten och Kriminalvården  
  
 uppkommer inte motsvarande frågeställning, eftersom verksamheten  
  
 inte är uppdelad på olika myndigheter. Personal från dessa grupper  
  
 behöver därför inte formellt vara tjänstledig för internationell tjänstgöring 
  
 . Åklagare som sänds ut är under den tid utlandstjänstgöringen  
  
 varar organisatoriskt tidsbegränsat placerade vid den internationella  
  
 enheten vid riksåklagarens kansli. Även Kriminalvården använder sig  
  
 av omplacering inom myndigheten, varvid huvudkontoret ansvarar  
  
 för alla arbetsgivarfrågor.  
  
 Personal i Polisens utlandsstyrka är under utlandstjänstgöringen  
  
 avdelad (inkommenderad) till RPS men fortsätter att vara anställd  
  
 av respektive polismyndighet som också står för lönesättning. Det  
  
 är också Rikskriminalpolisen som med stöd av 15 § första stycket  
  
 polisförordningen (1998:158) fattar beslut om inkommenderingen.  
  
 Rikskriminalpolisen och den enskilde sluter en överenskommelse  
  
 om utrikes tjänstgöring. Under utlandstjänstgöringen tillämpas Avtal  
  
 om ersättning m.m. vid tjänsteresa och förrättning utomlands  
  
 (se avsnitt 8.3.4).  
  
 202 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Nämnda ordning innebär att respektive polismyndighet är anställningsmyndighet 
  
 , medan RPS är utsändande myndighet. Ordningen  
  
 har varit föremål för diskussioner med Arbetsgivarverket. I fråga  
  
 om arbetsledning innebär den inte några komplikationer, eftersom  
  
 chefskapet för inkommenderad personal enligt 15 § andra stycket  
  
 polisförordningen utövas av RPS. När det gäller utlandsstyrkan sker  
  
 denna arbetsledning genom Rikskriminalpolisen. Enligt utredningens  
  
 mening finns det emellertid skäl som talar för att utsändande myndighet  
  
 även i detta fall ska vara anställningsmyndighet. Som framhålls  
  
 i direktiven bör den utsändande myndigheten få ett samlat arbetsgivaransvar  
  
 för bl.a. tjänstgöringsvillkor under utlandsstationeringen  
  
 samt personalvård och liknande frågor. I direktiven betonas också  
  
 vikten av enhetlighet. Nuvarande ordning medför att det kan uppkomma  
  
 oklarheter i fråga om tillämpliga regler för bl.a. semesterledighet  
  
 och föräldraledighet. Därtill kommer att Avtal om ersättning  
  
 m.m. vid tjänsteresa och förrättning utomlands är avsett att  
  
 användas i fall då arbetstagaren har kvar sitt tjänsteställe på sin vanliga  
  
 arbetsort i Sverige och alltså inte är stationerad utomlands, vilket  
  
 personal i Polisens utlandsstyrka bedöms vara. Mot bakgrund av vad  
  
 som nu sagts förordar utredningen att personal i Polisens utlandsstyrka  
  
 under utlandstjänstgöringen också erhåller tidsbegränsade  
  
 anställningar vid RPS.  
  
 Som framhålls i departementspromemorian Domare och åklagare  
  
 i internationella insatser (Ds 2002:1) är det på grund av risken för  
  
 förtroendeskadlighet inte lämpligt att domare och andra anställda  
  
 inom domstols- och åklagarväsendena bildar egna bolag för att  
  
 delta i internationellt utvecklingssamarbete. Detsamma bör gälla  
  
 personal inom Polisen och Kriminalvården. Sådan medverkan bör i  
  
 stället ordnas via respektive myndighet.  
  
 Domare vid internationella tribunaler och domstolar är i regel  
  
 direktkontrakterade av den internationella organisation som står  
  
 bakom verksamheten. Det har emellertid även förekommit att  
  
 domare har sänts ut av Sida. Med hänsyn till domares konstitutionella  
  
 särställning och behovet av enhetlighet är en sådan ordning  
  
 enligt utredningens mening inte lämplig. I den mån domarna inte  
  
 direktkontrakteras av exempelvis FN eller EU bör de i stället sekonderas,  
  
 dvs. sändas ut, av DV efter beredning inom Regeringskansliet  
  
 (Justitiedepartementet och UD).  
  
 203 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 7.3.11 Rekrytering  
  
 Överväganden och förslag: Domstolsväsendet och rättsväsendets  
  
 myndigheter är mest lämpade att sköta rekryteringen till  
  
 internationella uppdrag för rättsväsendets del. Sådan rekrytering  
  
 förutsätter att det vid varje myndighet finns ett väl utvecklat  
  
 expertregister. Kvalitetssäkring av personer bör ske innan kandidatens  
  
 namn vidarebefordras till Regeringskansliet. Endast de  
  
 personer som har de bästa förutsättningarna att nå framgång med  
  
 sina kandidaturer bör nomineras. Rättsväsendet bör samordna  
  
 sig i policyfrågor rörande rekrytering. Det är viktigt att det sker  
  
 en tydlig renodling av de internationella yrkesfunktionerna. Varje  
  
 anställningsmyndighet bör svara för rekrytering av den personal  
  
 som faller inom den egna myndighetens område.  
  
 Bland aktuella myndigheter synes enighet råda om att rättsväsendet  
  
 är mest lämpat när det gäller rekrytering inklusive kvalitetssäkring  
  
 av den egna personalen. Att denna funktion ligger på de enskilda  
  
 myndigheterna innebär också en närhet till de olika yrkeskårerna.  
  
 Detta medför att de internationella uppdragen blir en naturlig del  
  
 av den egna verksamheten, vilket också befrämjar rekryteringsunderlaget.  
  
 Behovet av samordning mellan myndigheterna tillgodoses genom  
  
 att FBA har i uppgift att, på basis av information från berörda myndigheter 
  
 , upprätthålla en sammanhållen överblick över de nationella  
  
 civila kompetenser och personalkategorier som respektive myndighet  
  
 kan bidra med eller bidrar med till internationella insatser (se  
  
 2 § punkten 12 förordningen om ändring i förordningen (2007:1218)  
  
 med instruktion för Hicks). Det kan vara lämpligt  
  
 att upprätta särskilda tvärsektoriella listor över specialkompetens.  
  
 Väl fungerade resursbanker skapar goda förutsättningar för snabb  
  
 och kvalitativ rekrytering men är också väsentliga för informationsspridning  
  
 och utbildningsplanering. Personuppgifter i expertregister  
  
 omfattas i regel av bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204).  
  
 Uppgifter i en resursbank förutsätter den enskildes samtycke och  
  
 är i normalfallet offentliga.5  
  
 5 En utförlig genomgång av resursbankens rättsliga status finns i departementspromemorian  
  
 Domare och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1). Utredningen ansluter sig till den  
  
 analysen.  
  
 204 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Inom Polisen och Kriminalvården finns, liksom vid FBA och MSB,  
  
 särskilda expertregister. Inom DV är ett sådant register under uppbyggnad.  
  
 Registret är tänkt att omfatta 50–60 personer.  
  
 Åklagarväsendet saknar däremot ett sådant register. Ett framtida  
  
 deltagande i internationella uppdrag förutsätter dock att myndigheten  
  
 upprättar ett register – avpassat utifrån deltagandets omfattning  
  
 – redan i ett inledande skede. Ett sådant kan lämpligen i olika  
  
 kategorier uppta personer som endast anmält intresse, personer som  
  
 också kvalitetssäkrats, dvs. granskats och bedömts, respektive personer  
  
 som även genomgått utbildning. Annan information av  
  
 intresse kan vara uppgifter om kandidatens bakgrund, utbildning,  
  
 erfarenheter och relevanta meriter i övrigt samt vilka typer av uppdrag  
  
 personen är intresserad av. Expertbasen bör lämpligen omfatta  
  
 omkring 30–40 kvalitetssäkrade personer med olika lång yrkeserfarenhet.  
  
 För att Regeringskansliet ska kunna förlita sig på att de kandidater  
  
 som myndigheterna anmäler är lämpliga för uppdragen, ska kvalitetssäkring  
  
 alltså ha skett inom myndigheterna, innan kandidaternas  
  
 namn vidarebefordras dit (se avsnitt 7.3.20). Svenska myndigheter  
  
 har – i jämförelse med exempelvis Finland – i många sammanhang  
  
 haft för vana att nominera ett relativt stort antal personer i förhållande  
  
 till antalet tjänster i civila krishanteringsinsatser. I förhållande  
  
 till Finland har emellertid färre svenskar haft framgång med  
  
 sina kandidaturer. Det synes därför viktigt att prioritera kvalitet  
  
 före kvantitet och endast föra fram de svenska kandidater som  
  
 förutsätts ha reella chanser till framgång vid tjänstetillsättningen.  
  
 Sådan urskillning innebär också att svenska kandidater får ett allmänt  
  
 sett högre anseende, vilket på sikt bör öka möjligheterna för  
  
 svenskar att få framgång med sina kandidaturer. Urvalet på såväl  
  
 nationell som internationell nivå ska ske mot bakgrund av FN:s  
  
 säkerhetsråds resolution 1325 (2000) om vikten av att jämställdhetsaspekter  
  
 beaktas (se avsnitt 2.3.1).  
  
 Det är lämpligt att utsändande myndigheter samordnar sig i  
  
 policyfrågor kring rekrytering. Det är exempelvis inte alltid lämpligt  
  
 att personer med en viss etnisk och kulturell bakgrund återvänder  
  
 till sina hemländer som deltagare i civila krishanteringsinsatser.  
  
 Beträffande dem är det också viktigt att genomgående vara lyhörd  
  
 för vilka placeringar som kan vara politiskt känsliga. Det bör dessutom  
  
 allmänt eftersträvas, att personer som sänds ut har nått en  
  
 viss personlig mognad och har en längre tids erfarenhet inom yrket  
  
 för att på bästa sätt kunna representera Sverige och yrket. Notarier  
  
 205 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 och annan korttidsanställd personal bör därför inte läggas in i resursbaserna.  
  
 Med hänsyn till det stora antalet utsändande myndigheter och att  
  
 det internationellt förekommer ett antal yrkesfunktioner som saknar  
  
 direkta nationella motsvarigheter är det viktigt att utsändande myndigheter  
  
 noga renodlar befattningarna och avgränsar yrkesrollerna.  
  
 Ett exempel härpå är s.k. legal advisors, en kategori som närmast  
  
 bör hänföras till domstolsväsendet. Det måste således klart framgå i  
  
 vilken funktion en person sänds ut. Varje anställningsmyndighet  
  
 bör svara för rekrytering av den personal som faller inom den egna  
  
 myndighetens område. Den myndighet ur vars sektor personen i  
  
 fråga kommer bör därvid svara för kvalitetssäkring och också ha  
  
 sista ordet när det gäller ledighet och liknande frågor. Att så måste  
  
 vara fallet följer redan av det krav som finns att anmäla bisysslor (se  
  
 avsnitt 7.3.18).  
  
 I kapitel 6 har behandlats frågan om hur antalet svenskar på relevanta  
  
 befattningar i internationella organisationer kan öka. De sätt  
  
 som där beskrivs rörande befattningar i allmänhet bör också ha  
  
 bäring på tjänster inom civila krishanteringsinsatser.  
  
 Beträffande kvalitetssäkring, se avsnitt 7.3.20.  
  
 7.3.12 Rekryteringsunderlag  
  
 Överväganden och förslag: För att bredda rekryteringsunderlaget  
  
 till internationella uppdrag bör rättsväsendet söka underlätta  
  
 för personer med intresse att sändas ut, att frigöras från pågående  
  
 arbetsuppgifter samt sprida information om uppdragen till  
  
 personal och chefer. Särskilda insatser bör göras för att attrahera  
  
 personer lämpade för ledande befattningar. Detsamma gäller  
  
 kvinnor i alla positioner. Myndigheterna bör på olika sätt underlätta  
  
 för kandidaterna att nå framgång i internationella uttagningsförfaranden.  
  
 Svenskar i internationella uppdrag är generellt sett eftertraktad  
  
 arbetskraft. Inom rättsväsendet, liksom i övrigt, är det dock endast  
  
 ett fåtal personer som har större internationell erfarenhet och  
  
 tyngd. En förutsättning för att Sverige ska kunna delta med ett  
  
 stort antal personer i internationella civila uppdrag är att rekryteringsunderlaget  
  
 breddas.  
  
 206 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 När det gäller domstolsväsendet har ett stort antal domare och  
  
 annan domstolspersonal anmält sitt intresse för att delta i internationellt  
  
 utvecklingssamarbete. Detta gör det möjligt att sätta  
  
 samman grupper utifrån en blandad ålders- och könsstruktur. Personer  
  
 som självständigt kan driva olika projekt kan blandas med de  
  
 yngre, som fasas in i uppgifterna och säkrar återväxten. I fråga om  
  
 längre internationella uppdrag, främst civila krishanteringsinsatser,  
  
 är det däremot svårt att rekrytera personal. De personer som visar  
  
 intresse är främst personer som befinner sig i början av domarbanan  
  
 samt pensionärer.  
  
 Den främsta anledningen till det svala intresset för denna typ av  
  
 uppdrag torde vara att domaryrket av tradition har varit mycket  
  
 nationellt inriktat. Jurister som har önskat en internationell inriktning  
  
 har därför valt andra arbetsområden. Arbete som domare innebär  
  
 däremot vanligen att man inrättar sitt liv efter att enbart verka i  
  
 Sverige.  
  
 Situationen bedöms vara ungefär densamma inom åklagarväsendet.  
  
 För många åklagare tillkommer dessutom komplikationen att  
  
 deras arbete i Sverige ofta innebär arbete med omfattande mål, som  
  
 från förundersökning till lagakraftvunnen dom i överrätt kan spänna  
  
 över flera år. Denna omständighet kan avhålla många åklagare –  
  
 som varken vill skapa merarbete eller lämna kvarvarande kollegor i  
  
 sticket – från att söka andra uppdrag. Ett sätt att underlätta för fler  
  
 åklagare att söka utlandstjänst kan vara att de personer som anmält  
  
 intresse för sådana uppdrag och som bedömts lämpliga för sådana i  
  
 görligaste mån tillfördelas mindre tidsomfattande mål. Sådan arbetsfördelning  
  
 bör vara möjlig inom de internationella åklagarkamrarna,  
  
 inom vars ansvarsområde det utöver stora mål även finns ett stort  
  
 antal ärenden.  
  
 Också Mcguire i Lund (se avsnitt 3.4.2) har  
  
 haft svårigheter att rekrytera domare och åklagare till sina internationella  
  
 uppdrag. Institutet har därför bl.a. i stället valt att sända  
  
 ut danska åklagare. Problemen bedöms dels bero på chefernas motvilja  
  
 att avvara arbetskraft, dels bristande språkkunskaper bland de  
  
 personer som i och för sig intresserar sig för uppdragen. Beträffande  
  
 rekryteringskrav, se bl.a. avsnitt 7.3.13 och 7.3.20.  
  
 Rekryteringsunderlaget för rekrytering till Polisens utlandsstyrka  
  
 och ISAM är generellt sett gott. Till skillnad från vad som är fallet i  
  
 exempelvis Danmark är det inte heller några problem att rekrytera  
  
 poliser för tjänstgöring i farligare länder såsom Afghanistan, (låt vara  
  
 att svenskt deltagande främst är förlagt till de mindre riskfyllda norra  
  
 207 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 delarna, medan danskarna för närvarande tjänstgör i de farligare södra  
  
 delarna av Afghanistan). För att förbättra rekryteringsunderlaget  
  
 beträffande personer lämpade för ledningsbefattningar samt kvinnor  
  
 i alla positioner har Polisen gått ut med särskilda förfrågningar till  
  
 dessa grupper. Vad gäller personer som kan komma i fråga för ledningsbefattningar  
  
 inom utlandsstyrkan, ligger ett problem i att utlandstjänstgöring  
  
 tillmäts för lågt meritvärde. Detta medför att dessa  
  
 personer kan känna en befogad rädsla för att lämna den befattning de  
  
 innehar i Sverige. För att öka svensk kompetens för ledningsuppdrag  
  
 i Polisens utlandsstyrka kommer Polisen med början hösten 2009  
  
 att erbjuda ett tiotal personer särskild utbildning. Denna kommer  
  
 att genomföras på Försvarshögskolan och berättiga till högskolepoäng.  
  
 Även rekryteringsunderlaget beträffande kriminalvårdare är gott.  
  
 Särskilt värdefullt är det att en stor del av kriminalvårdarna även har  
  
 en annan yrkesbakgrund. Det är viktigt att även sådan specialkompetens  
  
 tas till vara i det internationella arbetet. De grupper som det  
  
 råder brist på är även här personer lämpade för ledningsbefattningar.  
  
 Detsamma gäller kvinnor i alla positioner samt fransktalande personal.  
  
 Det bör åligga rättsväsendet att inventera och prioritera vilka internationella  
  
 uppdrag som bedöms ha relevans. Information om dessa  
  
 bör, liksom regelmässigt sker, göras tillgänglig via främst intranät.  
  
 Enligt utredningens bedömning är det i dag tämligen enkelt för en  
  
 person som är intresserad av ett internationellt uppdrag att hålla sig  
  
 informerad om möjligheterna härtill. När det gäller domare och åklagare  
  
 är problemet snarare att de internationella uppdragen alltjämt  
  
 ter sig främmande och att man helt enkelt inte kommer på idén att  
  
 söka. När utredningen har frågat domare och åklagare med internationell  
  
 erfarenhet hur de fick kännedom om uppdraget har ett  
  
 vanligt svar varit att de inspirerats av en nära kollega som deltagit i  
  
 sådant arbete och som de har kunnat identifiera sig med. Mot denna  
  
 bakgrund synes det angeläget att det inom rättsväsendets olika delar  
  
 inte bara sprids information om vilka internationella uppdrag som  
  
 finns, utan även informeras om vad sådant arbete innebär. Sådana  
  
 upplysningar är mest verkningsfulla om de förmedlas av de personer  
  
 som har deltagit i internationella uppdrag genom exempelvis artiklar  
  
 i personaltidningar samt seminarier. Den internationella verksamheten  
  
 bör överhuvudtaget synliggöras så mycket som möjligt.  
  
 Information om de internationella uppdragen måste också riktas  
  
 särskilt till chefer ute i landet. Det är angeläget att väcka deras intresse,  
  
 208 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 för att de i sin tur ska ha en positiv inställning till dessa uppdrag i  
  
 allmänhet, men också entusiasmera medarbetarna till att söka sig till  
  
 dessa. En positiv inställning från chefernas sida innebär ett vidgat  
  
 rekryteringsunderlag. Särskilt viktigt är det att betona att möjligheten  
  
 till utlandsuppdrag i längden ökar arbetsplatsens attraktionskraft  
  
 och därmed lockar till sig mer kvalificerade sökande. För  
  
 Kriminalvården har den ökade internationaliseringen redan inneburit  
  
 ett lyft genom att ge förbättrade möjligheter till personlig  
  
 kompetensutveckling inom yrket. Dessa möjligheter gör exempelvis  
  
 att fler personer med akademisk bakgrund intresserar sig för  
  
 verksamheten. Beträffande vikten av utbildningsinsatser riktade till  
  
 chefer, se avsnitt 7.3.23.  
  
 Andra omständigheter som begränsar intresset respektive rekryteringsunderlaget  
  
 kan vara bristande språkkunskaper, u-landskunskaper,  
  
 kunskaper i komparativ rätt och transitionsrätt, dvs. övergången  
  
 från ett samhällssystem till ett annat. Sådana brister leder ofta till att  
  
 personerna företrädelsevis förmedlar enbart det egna landets rättssystem  
  
 och förespråkar de egna organisatoriska och administrativa  
  
 lösningarna.6 För att minska nämnda problem och därmed vidga  
  
 rekryteringsunderlaget är det lämpligt att rättsväsendet verkar för  
  
 att förmedla de erfarenheter som samlats på andra biståndsområden.  
  
 Sida bör därvid kunna spela en förmedlande roll (se avsnitt 3.2.3).  
  
 När det gäller språkkunskaper bedöms problemet minska väsentligt  
  
 under de närmaste tio–tjugo åren, eftersom det särskilt bland  
  
 dagens yngre jurister är mer regel än undantag att en del av utbildningen  
  
 har skett utomlands. Sådana erfarenheter kan i sig medföra ett  
  
 ökat intresse för internationella uppdrag senare i livet. Det rekryteringssystem  
  
 som är under uppbyggnad inom DV innebär att intressenter  
  
 som bedömts lämpliga för internationella uppdrag förs in i  
  
 expertpoolen innan ett konkret uppdrag aktualiserats. Under den  
  
 tid som därefter löper före uppdraget finns ofta goda möjligheter att  
  
 hinna förbättra bl.a. språkkunskaper genom intensivkurser i exempelvis  
  
 juridisk engelska eller franska.  
  
 Som konstaterades i departementspromemorian Domare och åklagare  
  
 i internationella insatser (Ds 2002:1) avhåller sig vidare många  
  
 svenskar av rädsla eller blyghet från att söka internationella uppdrag.  
  
 Under de intervjuer som genomförts under nämnda utredning liksom  
  
 under nuvarande utredning har emellertid framförts att denna  
  
 rädsla är obefogad. Rättsväsendet har i detta avseende en viktig upp6  
  
 Se t.ex. De nordiska ländernas bidrag till utveckling av förvaltnings- och rättssystem i tredje  
  
 land, referat från Nordiskt Juristmöte, korreferent professor Chandler, 2002.  
  
 209 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 gift i att uppmuntra och stimulera dessa personer att söka sig till  
  
 internationella uppdrag. Det kan exempelvis röra sig om hjälp med  
  
 att formulera CV:n samt rådgivning inför intervjuer och andra delar  
  
 av uttagningsförfarandet.  
  
 En avgörande omständighet för rekrytering av kvalificerade personer  
  
 är att det internationella uppdraget i större utsträckning än i dag  
  
 tillmäts meritvärde (se avsnitt 7.3.21). Även anhörig- och jämställdhetsfrågor  
  
 är viktiga för rekryteringsunderlaget (se avsnitt 7.3.15  
  
 och 7.3.16).  
  
 7.3.13 Rekryteringsförfarande vid domar- och åklagartjänster  
  
 Överväganden och förslag: För att rekrytering av personal från  
  
 domstols- och åklagarväsendena ska säkerställa kvalitet och  
  
 samtidigt vara så praktisk som möjligt bör beredning ske inom  
  
 Domstolsverkets internationella kansli respektive den centrala  
  
 stödfunktion som bör byggas upp hos Åklagarmyndigheten.  
  
 Domarnämnden och Domstolsverkets internationella råd respektive  
  
 Tjänsteförslagsnämnden för åklagarväsendet och den referensgrupp  
  
 som bör inrättas för Åklagarmyndigheten bör bistå  
  
 vid utformandet av kravprofiler men inte i övrigt delta i beredningen.  
  
 Rekrytering till Polisens och Kriminalvårdens internationella uppdrag  
  
 synes i allt väsentligt fungera tillfredsställande. Utredningen  
  
 finner därför inte skäl att lämna särskilda förslag rörande rekrytering  
  
 av dessa yrkesgrupper. Med hänsyn till domares konstitutionella  
  
 särställning och till den omständigheten att tillsättning av nationella  
  
 tjänster som ordinarie domare samt åklagare vanligen föregås av  
  
 beredning av särskilda nämnder, Domarnämnden7 respektive  
  
 Tjänsteförslagsnämnden för Åklagarmyndigheten, finns det  
  
 emellertid anledning att särskilt beröra rekryteringsförfarandet vid  
  
 internationella uppdrag för dessa yrkesgrupper.  
  
 I departementspromemorian Domare och åklagare i internationella  
  
 insatser (Ds 2002:1) föreslogs att beredning av rekryteringar  
  
 till internationella uppdrag skulle göras av tjänsteförslagsnämnderna  
  
 7 Fram till den 1 juli 2008 Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet. Grundlagsutredningen  
  
 har i sitt slutbetänkande En reformerad grundlag (SOU 2008:125) föreslagit att  
  
 samtliga ärenden om utnämning av ordinarie domare ska beredas i en förslagsnämnd. Denna  
  
 föreslås ersätta Domarnämnden.  
  
 210 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 för domstols- och åklagarväsendena. Beslut på myndighetsnivå borde  
  
 vid vissa rekryteringar av ordinarie domare fattas av Tjänsteförslagsnämnden  
  
 för domstolsväsendet, vid övriga rekryteringar inom  
  
 domstolsväsendet av DV samt vid rekryteringar inom åklagarväsendet  
  
 av RÅ. Den föreslagna ordningen ansågs vara den lämpligaste  
  
 utifrån de kvalitativa krav som beredningen måste uppställa i kombination  
  
 med behovet av snabbhet och flexibilitet.  
  
 Enligt utredningens uppfattning finns det flera skäl som talar  
  
 mot att låta Domarnämnden respektive Tjänsteförslagsnämnden  
  
 för åklagarväsendet vara beredande och beslutande organ vid rekryteringar  
  
 till utlandsuppdrag. För det första är Sveriges roll vid tjänstetillsättningar  
  
 inom civila krishanteringsinsatser i huvudsak begränsad  
  
 till att nominera kandidater. Tjänstetillsättningen avgörs sedan  
  
 – ofta först efter fortsatt beredningsförfarande med bl.a. intervjuer  
  
 – av den internationella organisation som genomför insatsen. Sverige  
  
 bör därför nominera de personer som har störst chans i den internationella  
  
 konkurrensen. Det behöver inte nödvändigtvis vara de  
  
 personer som anses mest lämpade i ett svenskt tjänstetillsättningsärende 
  
 . Beträffande ordinarie domare som söker sig till denna typ av  
  
 uppdrag kan dessutom konstateras att dessa redan genom sina respektive  
  
 utnämningar av regeringen (och dessförinnan vanligen av Tjänsteförslagsnämnden/Domarnämnden)  
  
 har ansetts uppfylla de krav som  
  
 ställs på svenska domare.  
  
 För det andra är rekryteringen inte – såsom vid tillsättning av  
  
 nationella tjänster – en arbetsrättslig rättighet för den enskilde att i  
  
 konkurrens med andra få en viss tjänst. Rekryteringen är i stället en  
  
 fråga om Sveriges uppfyllande av internationella förpliktelser. När  
  
 det gäller val av personer till utvecklingssamarbete uppkommer inte  
  
 detta problem. Vid sådant samarbete bestämmer Sverige ensidigt  
  
 vilka personer som ska delta.  
  
 Utöver nämnda invändningar kan anföras det krav på mycket  
  
 stor skyndsamhet som vanligtvis finns i dessa ärenden. Det är inte  
  
 realistiskt att Domarnämnden respektive Tjänsteförslagsnämnden  
  
 för åklagarväsendet skulle kunna möta detta krav. Mot bakgrund av  
  
 vad som nu sagts anser utredningen att dessa nämnder inte bör vara  
  
 beredande och beslutande organ vid rekryteringar till internationella  
  
 uppdrag. Utredningens ståndpunkt i denna del ansluter därför  
  
 närmast till vad som framfördes under remissbehandlingen av nämnda  
  
 departementspromemoria.  
  
 I samband med att DV bygger upp en expertpool kommer sökande  
  
 till civila krishanteringsinsatser att genomgå kvalitetssäkring genom  
  
 211 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 referenstagning och intervjuförfarande. Vid intervjuerna, som i vissa  
  
 fall också helt eller delvis bör ske på engelska, kommer företrädare  
  
 från DV:s internationella kansli liksom praktiker med internationell  
  
 erfarenhet att delta. Förfarandet bör innebära att man inom DV:s  
  
 internationella kansli bygger upp en kunskap om vilka tjänster som  
  
 Sverige bör prioritera samt vilken typ av kandidater som efterfrågas  
  
 internationellt och som därmed har en chans till internationella  
  
 tjänster. Domarnämnden kan dock även vid detta förfarande fylla  
  
 en viktig funktion genom att formulera kravprofiler. Även DV:s  
  
 internationella råd bör i det avseendet kunna lämna värdefulla  
  
 synpunkter. Genom att på detta sätt skapa enhetliga riktlinjer och  
  
 en fast struktur för rekryteringen tillförsäkrar denna ordning enligt  
  
 utredningens mening kvaliteten i rekryteringen och är den praktiskt  
  
 mest lämpliga.  
  
 Inom åklagarväsendet finns för närvarande inte några väl utarbetade  
  
 former för rekryteringar till internationella uppdrag. För att  
  
 rekryteringen inte ska missa intresserade kandidater samt uppfylla  
  
 de krav som bör uppfyllas beträffande kvalitetssäkring, är det emellertid  
  
 angeläget att etablera en ordning för rekryteringsförfarandet.  
  
 Åklagarväsendet bör härvid kunna dra nytta av de erfarenheter som  
  
 finns inom DV:s internationella kansli samt det rekryteringsförfarande  
  
 som håller på att utvecklas där.  
  
 Beträffande vikten av kvalitetssäkring, se avsnitt 7.3.20.  
  
 7.3.14 Särskilt om rekrytering till EU:s civila  
  
 krishanteringsinsatser  
  
 Överväganden och förslag: Sverige bör inom EU aktivt verka  
  
 för de förslag som framställts angående ett förenklat och mer  
  
 transparent rekryteringssystem. De svenska aktörerna bör samarbeta  
  
 och utbyta erfarenheter kring detta system.  
  
 DV och Kriminalvården har under utredningen pekat på brister i  
  
 EU:s rekryteringssystem. Problemen består dels i att nomineringsförfarandena  
  
 är alltför resurskrävande i förhållande till chanserna  
  
 att få nominerade kandidater antagna, dels i att de kravprofiler som  
  
 EU sänder ut inför nomineringarna och som kandidaterna förutsätts  
  
 uppfylla inte motsvarar de – högre – krav som i realiteten uppställs.  
  
 DV har exempelvis haft problem med att få kandidater antagna till  
  
 tjänster som legal officers, trots att det anses råda brist på denna grupp.  
  
 212 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Problemen har, som nämnts, även uppmärksammats av bl.a.  
  
 Danmark och Nederländerna, som inom EU har påtalat att de nationella  
  
 administrativa processer som föregår nomineringar av kandidater  
  
 innebär ett resursslöseri, eftersom endast ett fåtal av kandidaterna  
  
 väljs ut av EU. Bland medlemsstaterna finns bred uppslutning  
  
 bakom denna ståndpunkt.  
  
 När det gäller diskussionen inom EU om rekryteringsproblem  
  
 har Frankrike framfört förslaget att göra det möjligt för kandidater  
  
 att i samma ansökan söka flera tjänster inom samma eller andra  
  
 missioner. Processen är i dag decentraliserad till de enskilda missionerna 
  
 , vilket gör det svårt att utnyttja avvisade kandidater i andra  
  
 missioner. Frankrike har även påtalat behovet av samordning mellan  
  
 EU:s framställningar om att medlemsstaterna ska ställa personal till  
  
 förfogande och den nationella verksamhetsplaneringen, samt föreslagit  
  
 en analys för att ge en bättre samlad överblick av personalbehoven,  
  
 exempelvis i början av varje år. På så sätt skulle medlemsstaterna  
  
 på förhand kunna flagga för vilka personella resurser de har  
  
 och EU:s framställningar om personal skulle kunna anpassas utifrån  
  
 denna information. Andra förslag gäller förbättrad information till  
  
 medlemsstaterna om varför deras kandidater inte har antagits samt  
  
 standardisering av uppdragsbeskrivningar.  
  
 Det sagda ger vid handen att de av DV och Kriminalvården påtalade  
  
 problemen är generella. Sverige bör därför på politisk nivå inom  
  
 EU stödja de initiativ som här nämnts för att förenkla rekryteringssystemet  
  
 samt verka för att systemets transparens ska öka. Justitiedepartementet  
  
 och övriga svenska aktörer bör informera varandra  
  
 om sina erfarenheter av rekryteringssystemet och arbeta för att få  
  
 ökade kunskaper om detta. Ett exempel på ett sådant initiativ är att,  
  
 såsom Rikskriminalpolisen gjort, bjuda in representanter från EU  
  
 och berörda myndigheter för information om rekryteringsförfarandet.  
  
 7.3.15 Anhörigfrågor  
  
 Överväganden och förslag: Rättsväsendet bör på olika sätt  
  
 uppmärksamma den s.k. medföljandeproblematiken och andra  
  
 anhörigfrågor, bl.a. genom information till anhöriga, goda kontaktmöjligheter  
  
 mellan utsända och anhöriga samt – i den mån  
  
 det är säkerhetsmässigt och i övrigt lämpligt – ett bestämt antal  
  
 hem- eller besöksresor.  
  
 213 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 När det gäller civil krishantering avgör den internationella organisation  
  
 som genomför insatsen utifrån bl.a. säkerhetsaspekter om  
  
 denna ska vara en familjemission eller om familjer inte ska tillåtas  
  
 följa med. Polisens utlandsstyrka och Kriminalvården deltar inte i  
  
 några familjemissioner, vilket begränsar rekryteringsunderlaget. MSB  
  
 har som generell policy att inte tillåta medföljande.  
  
 Även i de fall då familjemedlemmar kan följa med är det inte  
  
 alltid genomförbart, eftersom det i normalfallet är svårt att hitta ett  
  
 arbete eller annan meningsfull sysselsättning för den medföljande.  
  
 Den omständigheten att svenska kvinnor är yrkesverksamma i högre  
  
 utsträckning än i många andra – främst utomeuropeiska – länder  
  
 gör ofta en utlandsvistelse omöjlig för många familjer. Även om  
  
 nämnda omständighet är ytterst viktig ur jämställdhetsperspektiv,  
  
 innebär den de facto en nackdel i förhållande till många andra länder  
  
 när det gäller rekryteringsunderlaget. Därtill kommer att internationella  
  
 uppdrag långt ifrån alltid ger de ekonomiska möjligheterna  
  
 för en familj att leva på en lön. Att medföljandeproblematiken gör  
  
 sig gällande visas inte minst av den omständigheten att de personer  
  
 inom domstolsväsendet som visar intresse för längre utlandsuppdrag  
  
 främst är personer som befinner sig i början av domarbanan samt  
  
 pensionärer, dvs. personer som typiskt sett inte har dessa familjebegränsningar.  
  
 En familjemedlems bortovaro kan vara påfrestande för de inblandade  
  
 på flera sätt. Utöver den saknad och oro som bortovaron ofta  
  
 föranleder kan den medföra praktiska problem i vardagen för de  
  
 hemmavarande. Att nämnda påfrestningar inte blir för stora är viktigt  
  
 med hänsyn till de enskildas välbefinnande, men också för att den  
  
 utsände ska kunna göra ett gott arbete utomlands samt för att  
  
 utlandstjänstgöring ska vara attraktivt och rekryteringsunderlaget  
  
 därmed brett.  
  
 Veteransoldatutredningen har i sitt slutbetänkande En svensk  
  
 veteranpolitik analyserat de anhörigas situation och hur denna kan  
  
 förbättras. Det är lämpligt att utsändande myndigheter inom ramen  
  
 för sin samverkan utbyter erfarenheter i dessa frågor och så långt  
  
 det är möjligt söker skapa enhetliga villkor.  
  
 Polisen har utvecklat metoder för att underlätta utlandstjänstgöringen  
  
 för de enskilda. Ett sådant sätt är att missionshandläggarna  
  
 inför utlandstjänstgöringen skriver brev till de anhöriga där de presenterar  
  
 sig, informerar om uppdraget och om hur kontakt kan ske  
  
 under utlandstjänstgöringen. Detta är enligt utredningens mening  
  
 en lämplig ordning som innebär ett personligt bemötande och inger  
  
 214 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 förtroende. Även i övrigt är det viktigt att de anhöriga både inför  
  
 och under uppdraget får information om detta (jfr avsnitt 7.3.22).  
  
 Under utlandstjänstgöringen måste anhöriga kunna komma i  
  
 kontakt med den utsände och vice versa. Rikskommunikationscentralen  
  
 kan därvid fylla en jourfunktion (se avsnitt 7.3.25). Det  
  
 är emellertid också angeläget att den löpande kontakten fungerar.  
  
 De utsändande myndigheterna bör därför se till att personalen får  
  
 bästa möjliga tillgång till bl.a. mobiltelefoni och e-post.  
  
 För att minska problemen är det, när den organisation som anordnar  
  
 missionen så medger, också viktigt att utsänd personal ges  
  
 möjlighet till ett bestämt antal fria hemresor. De myndigheter som  
  
 anser det säkerhetsmässigt och i övrigt lämpligt bör dock ge personalen  
  
 möjlighet att ersätta hemresorna med familjemedlemmars  
  
 besök på tjänstgöringsorten eller i dess närområde. Att anhöriga besöker  
  
 tjänstgöringsorten gör det inte endast lättare att upprätthålla  
  
 kontakten, utan innebär även att familjen får gemensamma referensramar  
  
 och upplevelser som kan vara viktiga inför hemkomsten.  
  
 Därmed minskar avståndet mellan borta och hemma.  
  
 Ett sätt att på det symboliska planet involvera anhöriga kan vara  
  
 att, såsom exempelvis Kriminalvården planerar, inbjuda dessa till de  
  
 hemkomstceremonier som myndigheten anordnar. Detta innebär  
  
 ett erkännande av deras medverkan för uppdragens genomförande.  
  
 7.3.16 Jämställdhetsfrågor  
  
 Överväganden och förslag: Rättsväsendet ska verka för att FN:s  
  
 säkerhetsråds resolution 1325 (2000) implementeras i den internationella  
  
 verksamheten. Utredningen ställer sig bakom de förslag  
  
 som presenterats inom ramen för projektet GenderForce. För  
  
 att rekryteringsunderlaget ska breddas bör bl.a. särskilda rekryteringsinsatser  
  
 riktade till kvinnor genomföras. Genderutbildning  
  
 och information om resolutionen bör vara en del av utbildningen  
  
 såväl för rekryterande personal som för den personal som ska  
  
 sändas ut i internationella insatser. En viktig del av denna utbildning  
  
 är information om tillämplig uppförandekod. Även internationellt  
  
 utvecklingssamarbete bör planeras utifrån resolutionens  
  
 mål. Genom seminarier och nätverket GenderForce kan resolutionens  
  
 implementering följas upp.  
  
 215 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Kvinnor och män har i regel olika roller i ett samhälle och därmed  
  
 olika behov. De påverkas därför inte på samma sätt av kris och konflikt 
  
 . Konsekvenserna härav är dessutom många gånger värre för  
  
 kvinnor. Såväl kvinnor som män måste delta i återuppbyggnaden av  
  
 drabbade samhällen. För att bl.a. krishanteringsinsatser ska kunna  
  
 planeras, genomföras och utvärderas med hänsyn till kvinnors situation  
  
 krävs att kvinnor deltar i insatserna. De fungerar också som  
  
 förebilder för kvinnorna inom de områden där de arbetar. Nämnda  
  
 tankegångar ligger bakom FN:s säkerhetsråds resolution 1325 (2000),  
  
 Kvinnor, fred och säkerhet. Även OSSE och EU ställer sig bakom  
  
 denna (se kapitel 2).  
  
 Svenska myndigheters deltagande i internationella uppdrag ska ske  
  
 mot bakgrund av resolution 1325. För att öka resolutionens genomslagskraft  
  
 har såväl RPS som FBA, MSB och Försvarsmakten i sina  
  
 regleringsbrev ålagts en återrapporteringsskyldighet när det gäller  
  
 vilka åtgärder som vidtagits för att följa intentionerna i resolutionen.  
  
 I andra myndigheters regleringsbrev pekas allmänt på jämställdhetsaspekter  
  
 i samband med exempelvis rekrytering.  
  
 Som konstateras i de handlingsplaner som regeringen slagit fast  
  
 på området (se avsnitt 3.1), finns det ett flertal olika sätt att verka  
  
 för att resolutionen implementeras i verksamheten. Rättsväsendets  
  
 olika delar och andra internationella aktörer har centrala roller inom  
  
 detta område, inte bara i egenskap av arbetsgivare för utsänd personal,  
  
 utan också på grund av den sakkunskap om mänskliga fri och  
  
 rättigheter som verksamheten bygger på. Jämställdhetsområdet  
  
 är vidare ett område inom vilket Sverige – internationellt sett – har  
  
 kommit långt, och genom vilket Sverige därför bör välja att profilera  
  
 sig särskilt.  
  
 Försvarsmakten har, som nämnts, tagit initiativ till projektet  
  
 GenderForce, som i dag bedrivs i nätverksform mellan bl.a. Försvarsmakten,  
  
 Polisen, FBA och MSB. Projektet syftade bl.a till att  
  
 synliggöra hinder i rekryteringen av kvinnor till utlandstjänst, att  
  
 genom nya rekryteringsmetoder öka antalet kvinnor i utlandstjänst,  
  
 även i ledande positioner, att påverka insatsernas mandat så att de  
  
 innehåller tydliga direktiv om jämställdhet, att ta fram verktyg för att  
  
 underlätta för svensk personal att i utlandstjänst respektera kvinnors  
  
 behov och rättigheter, samt att öka kunskapen om människohandel  
  
 och vad personal inom insatser kan göra för att motverka den. Projektet  
  
 slutredovisades i december 2007.8 För att öka andelen kvinnor  
  
 8 GenderForce: Sammanfattning, slutredovisning och rekommendationer.  
  
 216 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 i civila krishanteringsinsatser föreslogs bl.a. åtgärder i form av erbjudande  
  
 om fler fria hemresor, riktad information till kvinnor samt  
  
 fastställande av mål för minsta procentsats rekryterade kvinnor.  
  
 Inom ramen för projektet genomfördes en rad utbildningar, bl.a.  
  
 särskild utbildning för jämställdhetsrådgivare. Målet är att bygga upp  
  
 en pool av sådana experter som sedan både ska kunna genomföra  
  
 utbildningar och åka på utlandstjänst. Andra utbildningar rörde  
  
 bl.a. resolution 1325, mänskliga rättigheter, mäns våld mot kvinnor  
  
 samt människohandel. För att förbättra kunskap om styrdokument  
  
 och tolkningar av dessa genomfördes också särskild utbildning i  
  
 genusanalys. Även särskild utbildning riktad till chefer genomfördes.  
  
 GenderForce arbete har redan fått visst genomslag inom Polisen,  
  
 vars utlandsstyrka har en internationellt sett hög, men ändå inte  
  
 tillfredsställande andel kvinnor (omkring 28 %). Åtgärderna har  
  
 bl.a. bestått i riktad information till kvinnliga poliser, ändrade formuleringar  
  
 i annonstexter samt ett arbete med att ta fram lokala  
  
 kvinnliga kontaktpersoner som kan utgöra förebilder och informera  
  
 lokalt i organisationerna.  
  
 Utredningen ställer sig bakom de förslag som GenderForce presenterat 
  
 . GenderForce är enligt utredningens mening dessutom ett lämpligt  
  
 forum att hålla frågorna kring resolutionens implementering  
  
 levande i myndighetsarbetet. De myndigheter som inte aktivt deltar i  
  
 samarbetet bör ändå fortlöpande hålla sig informerade.  
  
 All rekrytering till internationella uppdrag bör ske mot bakgrund  
  
 av resolution 1325. För att denna ska få genomslag vid rekryteringen  
  
 krävs att rekryteringsunderlaget är tillräckligt stort. Ett sätt att öka  
  
 andelen kvinnliga sökande kan, som nämnts, vara att rikta särskilda  
  
 rekryteringsinsatser till kvinnor. Sådana åtgärder lämpar sig särskilt  
  
 för de myndigheter som sänder ut ett större antal personer, främst  
  
 Polisen men även Kriminalvården. DV och Åklagarmyndigheten,  
  
 som enbart sänder ut enskilda befattningshavare till internationella  
  
 insatser, ska sträva efter en jämn könsbalans i rekrytering och nominering  
  
 av personal. De rekryterande myndigheterna bör särskilt  
  
 eftersträva att identifiera och nominera fler kvinnliga kandidater till  
  
 högre befattningar.  
  
 Myndigheterna bör även på det rent praktiska planet underlätta  
  
 för kvinnor att delta. Det ska exempelvis vara en självklarhet att  
  
 skyddsutrustning, kläder etc. ska finnas även i damstorlekar. Den  
  
 handbok i jämställdhet som Räddningsverket (numera MSB) har gett  
  
 ut innehåller handfast vägledning om hur resolutionen kan implementeras  
  
 i det internationella arbetet.  
  
 217 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Genderfrågor i allmänhet och i resolution 1325 i synnerhet ska  
  
 vara en del av den obligatoriska utbildningen som deltagare ska  
  
 genomgå inför deltagande i civila krishanteringsinsatser. Utbildningen  
  
 bör i detta hänseende särskilt uppmärksamma vikten av att  
  
 uppförandekoden följs (se avsnitt 9.5.1). Även rekryterande personal  
  
 bör få särskild utbildning i genderfrågor.  
  
 I det bilaterala biståndet har regeringen genom landfokuseringen  
  
 (se avsnitt 3.2.1) gett särskild prioritet till länder i konflikt och  
  
 postkonflikt. Det gör att resolutionen även ska integreras i det internationella  
  
 utvecklingssamarbetet. Det innebär att också rekryteringen  
  
 till sådana uppdrag ska ske mot bakgrund av resolutionen.  
  
 Domstols- och åklagarväsendena, där intresset för deltagande i utvecklingssamarbete  
  
 får anses vara större än för deltagande i civila  
  
 krishanteringsinsatser, bör ha ett gott rekryteringsunderlag. När utvecklingssamarbetet  
  
 planeras bör beaktas att program för svenska  
  
 delegationer som besöker konfliktområden ska inkludera samtal  
  
 med kvinnor. Delegationerna ska bestå av både kvinnor och män.  
  
 Vidare ska samtal med relevanta företrädare för regeringar, konfliktparter  
  
 samt internationella, nationella och regionala aktörer också  
  
 omfatta frågor rörande kvinnors deltagande, mänskliga rättigheter,  
  
 humanitär rätt, säkerhet, förebyggande av övergrepp samt straffrättsliga  
  
 åtgärder mot förövare.  
  
 För att resolution 1325 ska bli en självklar del av verksamheten  
  
 bör den belysas i så många sammanhang som möjligt, däribland i  
  
 samband med seminarier och andra utbildningstillfällen. Exempel på  
  
 sådana initiativ är de internationella konferenser om gender justice som  
  
 ILAC har anordnat i samarbete med regeringen och FN:s kvinnofond  
  
 UNIFEM (United Nations Development Fund for Women).  
  
 Syftet med dessa har bl.a. varit att belysa praktiska metoder grundande  
  
 på tidigare erfarenheter.  
  
 Beträffande frågor rörande rekryteringsunderlag i övrigt, se avsnitt  
  
 7.3.12.  
  
 7.3.17 Insatsfrekvens  
  
 Överväganden och förslag: Hur lång tjänstgöringstiden utomlands  
  
 och hur hög insatsfrekvensen bör vara bör bestämmas av  
  
 varje utsändande myndighet. Det bör dock existera en viss samsyn  
  
 mellan olika aktörer i dessa frågor.  
  
 218 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Tjänstgöring i civila krishanteringsinsatser innebär i många fall stora  
  
 psykiska påfrestningar, dels på grund av den anspänning det kan  
  
 innebära att arbeta i ett samhälle i kris, dels på grund av bortovaron  
  
 från familj och övrigt socialt nätverk hemma.  
  
 I internationella sammanhang talar man ibland – nedsättande –  
  
 om mission junkies (missionsrävar eller missionsmissbrukare).  
  
 Uttrycket syftar på personer som, ofta på frilansbasis, ständigt alternerar  
  
 mellan insatser, dragna till den spänning, frihet och – i många  
  
 fall – goda ekonomiska villkor som utlandstjänstgöringen erbjuder.  
  
 På samma sätt som utlandstillvaron attraherar, kan en tillvaro i  
  
 hemlandet så småningom te sig främmande och de uppgifter man  
  
 skulle ha hemma meningslösa i förhållande till den funktion man  
  
 fyllt internationellt.  
  
 Nämnda omständigheter aktualiserar frågan om lämplig insatsfrekvens.  
  
 Polisens utlandsstyrka tillämpar, som nämnts, en treårsregel  
  
 som innebär att en person bör vara hemma under minst tre år  
  
 mellan insatser. Inom Försvarsmakten tillämpas för närvarande en  
  
 policy som innebär att den enskilde mellan insatserna ska vara hemma  
  
 minst ett år eller, i fråga om yrkesofficerare, minst sex månader  
  
 mellan insatserna. Veteransoldatutredningen ansåg i sitt slutbetänkande  
  
 att detta var en för hög insatsfrekvens och förordade i stället  
  
 att målsättningen bör vara att anställda i Försvarsmakten ska göra  
  
 en insats vart tredje år. För soldater och officerare med placering i  
  
 insatsförbanden kunde enligt Veteransoldatutredningen en högre  
  
 insatsfrekvens accepteras.  
  
 Regler av denna typ är enligt utredningens mening av flera anledningar  
  
 ytterst viktiga. För det första är det för den enskilde viktigt  
  
 att återhämta sig i hemlandet under en längre sammanhängande tid  
  
 och under denna tid normalisera tillvaron och relationer till anhöriga,  
  
 vänner och arbetskollegor. En längre period i hemlandet innebär  
  
 också att personen får nödvändig tid att åter förankra sig i det  
  
 svenska arbetslivet, vilket är viktigt för att möjligheterna till en  
  
 framtida karriär ska kunna tillvaratas (se avsnitt 7.3.21).  
  
 En annan viktig aspekt är att den som sänds ut på internationella  
  
 uppdrag informellt är en representant för Sverige och svenska värderingar.  
  
 Det är just personens förankring i ett rättssamhälle som  
  
 gör honom eller henne intressant för uppdraget. Även om en utlandsvistelse  
  
 i dag inte innebär några hinder mot att fortlöpande  
  
 uppdatera sig i fråga om utvecklingen inom svensk rätt när det  
  
 gäller lagändringar, rättspraxis etc. går sådan information inte att  
  
 jämföra med den känsla för rättsutvecklingen som erhålls genom  
  
 219 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 att under långa tider förkovra sig inom den verksamhet som den enskilde  
  
 indirekt företräder utomlands. Det finns därför skäl att med  
  
 återkommande mellanrum under längre tider tillägna sig det tänkande  
  
 som man indirekt företräder utomlands. Motsvarande tanke ligger  
  
 bakom den personalomsättningspolicy som tillämpas inom svensk  
  
 utrikesrepresentation, nämligen att personal ska vara verksam i  
  
 Sverige mellan utlandsstationeringarna. Inom näringslivet ses utlandstjänstgöring  
  
 däremot ofta som en mer eller mindre livslång alternativ  
  
 karriärväg. Det anses då inte vara en nackdel att flytta från  
  
 uppdrag till uppdrag utomlands.  
  
 Ett ytterligare skäl till att utlandsuppdrag bör följas av längre  
  
 vistelser i Sverige är det verksamhetsinterna, nämligen att de erfarenheter  
  
 som den utsände har fått utomlands ska komma anställningsmyndigheten  
  
 och hemmaarbetsplatsen, dvs. dess kärnverksamhet,  
  
 till godo. Detta argument gör sig gällande inom hela rättsväsendet,  
  
 men saknar betydelse för myndigheter som anställer personal tidsbegränsat  
  
 enbart för utlandsuppdraget.  
  
 För personalkategorier med brett rekryteringsunderlag till internationella  
  
 uppdrag kan regler om insatsfrekvens slutligen även innebära  
  
 att fler personer ges tillfälle att delta i sådana uppdrag.  
  
 Hur lång tjänstgöringstiden utomlands och hur hög insatsfrekvensen  
  
 bör vara bör bestämmas av varje utsändande myndighet.  
  
 Med hänsyn till det stora antalet aktörer på området är det viktigt  
  
 att det existerar en viss samsyn mellan myndigheter och andra  
  
 aktörer beträffande denna fråga och att det synsätt som gäller för  
  
 varje yrkesgrupp respekteras. Polisen och Kriminalvården kan vara  
  
 betjänta av generella policies. Även beträffande dessa personalkategorier  
  
 måste det emellertid finnas utrymme för individuella bedömningar 
  
 , inte minst beträffande uppgifter som kräver omfattande  
  
 inläsning. Flera av de åklagare som utredningen har talat med har  
  
 understrukit vikten av att utlandsuppdraget inte är alltför kort. Anledningen  
  
 är att arbetsuppgifterna utomlands ofta är teoretiskt tidskrävande  
  
 och förutsätter omfattande inläsning, inte minst på andra  
  
 rättssystem. Sker arbetet genom tolk blir det extra tidsödande.  
  
 Detta innebär att det kan gå lång tid innan personen är produktiv  
  
 på plats och därmed kan tillföra verksamheten något. Korta uppdrag  
  
 är därför inte alltid meningsfulla.  
  
 220 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 7.3.18 Ledighet  
  
 Överväganden och förslag: Anställda inom rättsväsendet som  
  
 deltar i civila krishanteringsinsatser bör under den tid tjänstgöring  
  
 pågår utomlands utan särskilt beslut vara tjänstlediga från  
  
 annan statlig anställning. Utgångspunkten bör vara en generös  
  
 hållning från arbetsgivarnas sida när det gäller anställdas internationella  
  
 uppdrag.  
  
 Anställda inom rättsväsendet som deltar i civila krishanteringsinsatser  
  
 bör under den tid tjänstgöring pågår utomlands utan särskilt  
  
 beslut vara tjänstlediga från annan statlig anställning. Ett aktivt  
  
 deltagande i det internationella arbetet från det svenska rättsväsendets  
  
 sida förutsätter en generös hållning när det gäller att bevilja  
  
 ledigheter för sådana uppdrag.  
  
 En anställds utlandstjänstgöring kan av olika skäl te sig mindre  
  
 önskvärd från arbetsgivarens sida. Deltagande i civila krishanteringsinsatser  
  
 aktualiseras ofta med kort varsel och kan därför medföra en  
  
 störning i verksamhetens organisation och planering, särskilt inom  
  
 domstolarna där ordinarie domare innehar fullmaktställning. För att  
  
 hemmaarbetsplatsernas planering av verksamheten inte ska bli lidande  
  
 förutsätts en långtgående dialog mellan de utsändande centrala  
  
 funktionerna och hemmaarbetsplatserna samt att tillfredsställande  
  
 lösningar beträffande ersättare finns (se avsnitt 7.3.19). En generös  
  
 hållning kräver också att bl.a. de regler som respektive myndighet  
  
 uppställer beträffande insatsfrekvens respekteras.  
  
 Det kan emellertid även finnas andra skäl till att en arbetsgivare  
  
 motsätter sig tjänstledigheten. För alla offentliganställda tillkommer  
  
 aspekten att det internationella uppdraget inte får innebära att förtroendet  
  
 rubbas för de anställda. Särskilt viktigt är detta för domare  
  
 och åklagare. I prövningen av tillåtligheten av bisysslor anses uppdrag  
  
 som lämnas av statlig myndighet tillåtna för domare och åklagare.  
  
 Samma sak gäller internationella uppdrag av offentligrättslig natur.  
  
 Bisyssleutredningen, som hade till uppgift att genomföra en översyn  
  
 av bisyssleregleringen inom den offentliga sektorn, anförde när  
  
 det gäller offentliga uppdrag i allmänhet för domare att det för den  
  
 enskilde domaren finns anledning att beakta hur styrt uppdraget är  
  
 och vilken bundenhet det kan leda till.9  
  
 9 Offentligt anställdas bisysslor (SOU 2000:80).  
  
 221 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Internationella uppdrag inom civil krishantering, utvecklingssamarbete  
  
 etc. bör normalt anses förenliga med domares och åklagares  
  
 ställning. Avgörande är hur styrt uppdraget är och vilken bundenhet  
  
 det kan leda till. I departementspromemorian Domare och  
  
 åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1) refererades ett par  
  
 ärenden i vilka Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet prövat  
  
 frågor om tillåtligheten av domares internationella uppdrag. Sedan  
  
 nämnda promemoria presenterades visar en genomgång av de anmälningar  
  
 som domare gjort av bisysslor till Tjänsteförslagsnämnden/Domarnämnden  
  
 att domare i två fall anmält internationella  
  
 uppdrag av de typer som här är i fråga som bisysslor. Den ena anmälan  
  
 rörde uppdrag som föreläsare vid ett brottmålsseminarium på Kuba  
  
 anordnat av ett privat företag. Den andra anmälan rörde deltagande  
  
 i en delegation för bildande av en domarskola i Mellanöstern inom  
  
 ramen för ett Sida-finansierat biståndsprojekt. Inget av dessa uppdrag  
  
 ansågs vara förtroendeskadligt.  
  
 7.3.19 Ersättare – domare och åklagare  
  
 Överväganden och förslag: För att skapa reella möjligheter för  
  
 domare och åklagare att delta i internationella uppdrag måste det  
  
 finnas ersättare för dessa, i första hand genom gängse ersättarsystem,  
  
 främst särskilda förstärkningsinsatser samt utlysning av  
  
 vikariat. Frågan om ersättare bör lösas i dialog med respektive  
  
 chef på ett så tidigt stadium som möjligt.  
  
 Ersättare för poliser och kriminalvårdare kan vanligen ordnas relativt  
  
 smidigt inom respektive arbetsplats, exempelvis genom vikariepooler.  
  
 Utvecklingen går emellertid mot fler expertfunktioner i  
  
 missionerna. En hög svensk ambition att också tillsätta sådana tjänster  
  
 innebär därför att även Polisen och Kriminalvården kommer att  
  
 behöva hantera frågor om lämpliga ersättare. I fråga om domare  
  
 och åklagare, som oftare har mer kvalificerade funktioner och uppgifter,  
  
 uppkommer emellertid särskilda svårigheter när personal sänds  
  
 ut på internationella uppdrag. Det finns därför anledning att särskilt  
  
 beröra ersättarfrågan beträffande dessa yrkesgrupper.  
  
 För att rekryteringsbasen ska bli så bred som möjligt är det viktigt  
  
 att domstolspersonal från samtliga domstolar och åklagarkammare  
  
 kan komma i fråga för internationella uppdrag. I praktiken är dock  
  
 222 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 mindre arbetsplatser särskilt känsliga för snabba personalomsättningar  
  
 och kan ha svårt att frigöra personal.  
  
 Inom domstolsväsendet finns olika sätt att lösa vakanser och  
  
 arbetsanhopningar. En vanlig lösning är inhopp av fiskaler, assessorer  
  
 och pensionärer. Samtidigt är målsättningen att dömandet i huvudsak  
  
 ska utföras av ordinarie domare.10 DV arbetar därför med flera  
  
 typer av förstärkningsinsatser. En sådan utgörs av de för närvarande  
  
 sex–åtta lagmän som inte längre upprätthåller sina tjänster som domstolschefer.  
  
 En annan typ av förstärkningsmodell som nu används  
  
 på försök är de fyra extratjänster som har inrättats vid fyra av  
  
 landets större tingsrätter. Verksamheten innebär ett åtagande från  
  
 domstolens sida att ställa domare motsvarande en halv domartjänst  
  
 till förfogande. Modellen bygger på frivillighet och är inte knuten  
  
 till viss person utan till domstolen. Extratjänsterna är tänkta att  
  
 täcka upp för det vikariebehov som uppkommer på grund av den  
  
 omfattande utbildning som nyutnämnda domare erbjuds. En tredje  
  
 modell utgörs av den egentliga s.k. förstärkningsstyrkan. Denna  
  
 består av åtta–tio ordinarie domare och är avsedd att täcka ersättningsbehov  
  
 i samband med domares deltagande i utbildning, vid  
  
 speciella mål samt vid domares deltagande i internationella uppdrag.  
  
 Förstärkningsdomarens hemmadomstol kan tillsätta en ny tjänst.  
  
 Respektive överrätt styr hur förstärkningskapaciteten ska fördelas.  
  
 Inhoppen är tänkta att avse perioder upp till en eller en och en halv  
  
 månad. Det är däremot inte tänkt att förstärkningsdomarna ska  
  
 upprätthålla långa vikariat.  
  
 Hittills har svenska domare främst varit aktiva inom internationellt  
  
 utvecklingssamarbete. Sådana uppdrag sker vanligen inom ramen  
  
 för den ordinarie anställningen. Under sådan bortovaro från domstolen  
  
 är det – vilket även förutsätts ske enligt nuvarande ordning –  
  
 lämpligt att personen ersätts av en domare ur den s.k. förstärkningsstyrkan.  
  
 Alternativt kan inhopp göras av icke-ordinarie domare eller  
  
 pensionärer. Vid vissa domstolar anses det även finnas ett – relativt  
  
 – domaröverskott och behovet av extern förstärkning är då mindre.  
  
 I framtiden bör ordinarie domare även komma att delta i internationella  
  
 civila krishanteringsinsatser. Sådant deltagande innebär  
  
 vanligen utlandsstationering och därmed en längre tids bortovaro  
  
 från hemmadomstolen. Med hänsyn till att DV:s förstärkningsinsatser  
  
 inte är tänkta att tas i anspråk vid längre vikariat bör i stället  
  
 vikariatstjänster utlysas i dessa fall. Deltagande i civila krishanterings10  
  
 Jfr t.ex. regeringens direktiv till utredningen om rekrytering av domare m.m., dir. 2001:57,  
  
 och SOU 1994:99.  
  
 223 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 insatser aktualiseras ofta med mycket kort framförhållning. I det glapp  
  
 som då kan uppkomma innan en vikarie tillträtt bör förstärkningsstyrkan  
  
 kunna fylla en funktion. Mot bakgrund av vad som nu sagts  
  
 är det viktigt att förstärkningsstyrkan fortlever och vidareutvecklas.  
  
 Inom Åklagarmyndigheten finns inte några egentliga förstärkningsstyrkor.  
  
 Det är dock vanligt att pensionärer tas in för att särskilt  
  
 arbeta med balansavverkning. Vanliga lösningar vid åklagarnas  
  
 bortovaro är att befintlig personal omfördelas, att assessorer tas in  
  
 som extra åklagare eller att vikariat utlyses. För att deltagande i  
  
 längre internationella uppdrag ska framstå som en realistisk möjlighet  
  
 för åklagare är det viktigt att ersättare tillsätts i varje enskilt  
  
 fall, lämpligen genom utlysta vikariat.  
  
 Frågan om ersättare bör lösas i dialog med respektive chef, gärna  
  
 redan, såsom sker beträffande kriminalvårdare, i samband med referenstagning  
  
 eller i vart fall när personen i fråga upptas i respektive  
  
 resursbas.  
  
 7.3.20 Kvalitetssäkring  
  
 Överväganden och förslag: Att personal som sänds ut på internationella  
  
 uppdrag är skicklig och även i övrigt lämplig för uppdraget  
  
 är avgörande för förtroendet för det internationella arbetet.  
  
 Kvalitetssäkring bör därför ske såväl före som under och efter  
  
 uppdraget och genomföras av den utsändande myndigheten.  
  
 Den som deltar i rättsväsendets internationella uppdrag representerar  
  
 formellt sett inte den utsändande myndigheten och har inte  
  
 till uppgift att i alla lägen föra fram just svenska lösningar (se avsnitt  
  
 9.5.2). Uppdragen är per definition inte heller befattningar som  
  
 ger diplomatisk status. I realiteten uppfattas emellertid de utsända  
  
 som representanter för Sverige och de yrkesgrupper som de tillhör.  
  
 Den personal som sänds ut på internationella uppdrag måste därför  
  
 hålla en hög professionell nivå. Arbete i en internationell miljö  
  
 ställer dessutom höga krav på social kompetens, lämplighet och oklanderlig  
  
 livsföring. Risken att någon ska hamna i lojalitetskonflikt,  
  
 frestas till brottslig gärning eller annat klandervärt beteende är ofta  
  
 förhöjd i den internationella miljö det är fråga om. En anledning  
  
 härtill är att de utsända inte står under samma sociala kontroll som  
  
 de gör hemma. Tjänsteställningen som sådan kan också locka till  
  
 224 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 utnyttjande av förmåner som erbjuds, liksom de annorlunda kulturella  
  
 och sociala omständigheter som tjänstgöringen innehåller.  
  
 För den absoluta majoriteten av dem som kommer i fråga för  
  
 utlandsuppdrag är dessa potentiella risker ingen betydande fara.  
  
 Undantagsvis kan det dock hända att personer som är olämpliga blir  
  
 ianspråkstagna. I värsta fall kan de orsaka skador som inte bara belastar  
  
 dem själva utan också Sverige och eventuella uppdragsgivande  
  
 internationella organisationer. Sådana exempel finns dessvärre. Att  
  
 utsänd personal uppträder på ett sätt som inger förtroende är av  
  
 avgörande betydelse för det enskilda uppdragets genomförande men  
  
 också för mottagarländernas syn på utländsk närvaro i allmänhet.  
  
 Särskilt viktigt är detta när det gäller personal som har i uppdrag att  
  
 förmedla bilden av ett fungerande rättssamhälle. Förtroende byggs  
  
 upp under mycket lång tid men kan raseras i ett ögonblick.  
  
 Den utsändande myndigheten bär ett ansvar för att kvalitén på  
  
 arbetet säkras såväl före som under och efter dess genomförande.  
  
 Kvalitetssäkringen före uppdraget bör ske i samband med rekryteringen.  
  
 Beredningen bör innefatta intervjuförfarande samt referenstagning.  
  
 Det är viktigt att anställningsmyndigheten skapar sig en  
  
 uppfattning om varför personen i fråga söker sig till det internationella  
  
 uppdraget. Drivkraften måste ligga i ett genuint intresse för  
  
 uppdraget som sådant. En strävan efter att söka sig från trassliga  
  
 familjeförhållanden eller problem på arbetsplatsen innebär däremot  
  
 inte en tillräcklig motivation för uppdraget. Referenstagningen bör  
  
 ske med den sökandes hemmaarbetsplats. För det fall personen  
  
 tidigare har deltagit i internationella uppdrag bör den även omfatta  
  
 den tidigare utsändande myndigheten. Detta bör gälla oavsett i  
  
 vilken egenskap personen är tänkt att sändas ut i det nya uppdraget.  
  
 Vikten av förtroendeingivande livsföring under utlandsuppdraget  
  
 kan framhållas på flera sätt. Ett sådant sätt är information om  
  
 gällande uppförandekod. I framtiden kan information även behöva  
  
 ges om innebörden av den straffrättsliga jurisdiktionsregel som här  
  
 föreslås införas (se avsnitt 9.5). Personalen bör då vara medveten  
  
 om att den inte omfattas av något krav på dubbel straffbarhet och  
  
 att villkoren i detta hänseende inte är desamma som under exempelvis  
  
 en semesterresa.  
  
 Polistjänster i Polisens utlandsstyrka är generellt säkerhetsklassade 
  
 . Inom Rikskriminalpolisen har också särskild uppmärksamhet  
  
 riktats på kvalitetssäkring. För att i görligaste mån undvika olämpliga  
  
 händelser medverkar SÄPO vid missionsutbildningen för att  
  
 belysa riskerna ur ett säkerhetsperspektiv. SÄPO medverkar också  
  
 225 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 vid hemkomstsamtalen. Via SÄPO sker också en spontanuppföljning  
  
 av personer som är anställda i säkerhetsklassade tjänster. I den  
  
 utsträckning regler om registerkontroll tillåter kontroll i belastnings och  
  
 misstankeregister ska så ske. Detta är enligt utredningens mening  
  
 en lämplig ordning. Dessutom kräver EU regelmässigt att all personal  
  
 som ska anställas inom organisationens krishanteringsinsatser  
  
 säkerhetskontrolleras, att intyg om sådan kontroll utfärdas samt att  
  
 detta ska medföras av den anställde.11  
  
 Kvalitetssäkringen under och efter uppdraget bör ske genom den  
  
 utsändande myndighetens besök på plats och andra kontakter med  
  
 företrädare för den verksamhet där den utsände är eller har varit verksam,  
  
 lämpligen med både över- och underordnade. I de fall uppdraget  
  
 genomförs i en internationell organisations regi bör en återkoppling  
  
 även ske med denna. Kontakterna ger även anställningsmyndigheten  
  
 en möjlighet att bilda sig en uppfattning om arbetsförhållandena på  
  
 plats, vilket kan ha betydelse för utformandet av framtida uppdrag.  
  
 Tillfredsställande kvalitetssäkring i det enskilda fallet är vidare  
  
 en förutsättning för att de internationella uppdragen i allmänhet  
  
 ska kunna tillmätas särskilt meritvärde i karriärhänseende, se nedan.  
  
 Beträffande rekrytering, se avsnitt 7.3.11.  
  
 7.3.21 Meritvärdering m.m.  
  
 Överväganden och förslag: De personer inom rättsväsendet  
  
 som deltar i internationella uppdrag utvecklar sin kompetens i  
  
 olika avseenden vilket bör tillmätas särskilt meritvärde i karriärhänseende.  
  
 Under utlandsuppdraget bör personalen i så stor utsträckning  
  
 som möjligt beredas möjlighet att hålla sig informerad  
  
 om vad som sker på personalområdet hemma. Personer som deltagit  
  
 i utlandsuppdrag bör ges möjlighet till särskilda utvecklingssamtal  
  
 med berörd chef eller annan lämplig person samt att  
  
 informera om sina erfarenheter på den egna arbetsplatsen. För att  
  
 tydliggöra vari utlandsuppdraget bestått bör särskilda uppdragsbeskrivningar  
  
 upprättas. Frågan om meritvärdering bör diskuteras  
  
 i samråd mellan Arbetsgivarverket och dess medlemmar. Rättsväsendets  
  
 olika delar bör utveckla former för att visa hemkommen  
  
 personal sin erkänsla.  
  
 11 Vissa frågor om säkerhetsprövning har utretts i departementspromemorian Några frågor  
  
 om säkerhetsprövning inför utlandsverksamhet m.m. (Ds 2006:20). Promemorian är föremål  
  
 för beredning inom Justitiedepartementet.  
  
 226 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Bakgrund  
  
 Vikten av att internationellt arbete ses som meriterande har under  
  
 senare år framhållits i olika sammanhang. I Riksdagens revisorers rapport  
  
 Internationella freds- och hjälpinsatser (2001/02:9) framhölls att  
  
 rekryteringen är en väsentlig förutsättning för att Sverige ska kunna  
  
 fullgöra sina internationella åtaganden samt att frågor om meritvärdering  
  
 i samband med internationella insatser därför måste uppmärksammas  
  
 och utvecklas vidare. Det gällde enligt rapporten inte bara  
  
 för personal inom Försvarsmakten utan också för personal inom  
  
 exempelvis rättsväsendet. Ju viktigare inslag i verksamheten de internationella  
  
 insatserna är, desto mer väsentligt är det att de blir en  
  
 integrerad del av myndighetsverksamheten. Under senare år har  
  
 frågan uppmärksammats bl.a. i regeringens skrivelse skr. 2007/08:51  
  
 (Nationell strategi för svenskt deltagande i internationell freds- och  
  
 säkerhetsfrämjande verksamhet). Vidare har Veteransoldatutredningens  
  
 i sitt slutbetänkandet En svensk veteranpolitik föreslagit bl.a. att  
  
 utlandstjänst ska vara en förutsättning för viss befordran och för  
  
 att komma i fråga för högre befattningar för Försvarsmaktens egen  
  
 tillsvidareanställda personal. I RPS:s regleringsbrev för år 2009  
  
 åläggs myndigheten ett återrapporteringskrav rörande frågan hur  
  
 polisanställda ska uppmuntras till internationell tjänstgöring samt  
  
 hur erfarenheter av internationellt arbete tas tillvara och värderas i  
  
 merithänseende. Problemet att utlandstjänstgöring inte anses karriärfrämjande  
  
 är inte endast svenskt, utan har uppmärksammats även  
  
 av andra länder, bl.a. under det tjeckiska ordförandeskapet i EU.  
  
 Frågan om meritvärdering står även på dagordningen vid det svenska  
  
 ordförandeskapet under 2009.  
  
 Överväganden och förslag  
  
 Många av de personer från rättsväsendet som utredningen har varit  
  
 i kontakt med har upplevt att deras internationella erfarenhet inte  
  
 har tillmätts nämnvärd betydelse i merithänseende när de har sökt  
  
 andra tjänster i Sverige. Flera personer har dessutom upplevt att utlandsuppdraget  
  
 har inverkat direkt negativt på deras framtida yrkesbana 
  
 . Ett återkommande uttryck har, bl.a. inom åklagar- och polisväsendena,  
  
 varit att de, väl tillbaka vid den svenska arbetsplatsen,  
  
 har haft känslan av att få gå in källaringången.  
  
 227 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Uppfattningen är densamma när det gäller lön och löneutveckling.  
  
 Flera personer har berättat att de efter avslutade utlandsuppdrag  
  
 har stått kvar på samma lönenivå som när de åkte, medan  
  
 kollegorna har sprungit ifrån lönemässigt.  
  
 En förklaring till varför internationell tjänstgöring ofta inte har  
  
 en positiv verkan i karriärhänseende kan vara den mer eller mindre  
  
 informella delen av meritering och tjänstetillsättning. Personer som  
  
 är aktiva i yrkeslivet hemma i Sverige har en naturlig möjlighet att  
  
 visa framfötterna och att knyta kontakter (nätverka) på hemmaplan,  
  
 medan de personer som befinner sig utomlands under längre  
  
 perioder lätt blir osynliggjorda.  
  
 Personer som arbetar i Sverige har också bättre möjligheter att  
  
 hålla sig à jour i fråga om exempelvis kommande nya tjänster. Även  
  
 om exempelvis Internet erbjuder goda formella möjligheter att få  
  
 information om utlysta tjänster, är det naturligt att en stor del av  
  
 den informella informationen förmedlas i arbetsplatsens lunchrum,  
  
 korridorer och andra kollegiala och sociala mötesplatser på hemmaplan.  
  
 Många av de personer som har deltagit i internationella uppdrag  
  
 har upplevt det som att de har uppfattats med skepsis från den  
  
 svenska arbetsplatsens sida. Utlandsuppdraget har inte setts som en  
  
 naturlig del av verksamheten utan snarare som något främmande och  
  
 märkligt. Detta bemötande har av vissa personer uppfattats som ett  
  
 uttryck för avundsjuka (jantelagen) och av andra som en känsla  
  
 av att den frånvarande genom utlandsuppdraget smitit från en tung  
  
 arbetsbörda, vilket lämnat mer arbete till övriga kollegor.  
  
 De som deltar i internationella uppdrag på rättsområdet fördjupar  
  
 sina kunskaper inom respektive sakområde. Att arbeta i ett  
  
 främmande land, ofta i internationellt sammansatta arbetsgrupper,  
  
 innebär ett perspektiv på den egna rättskulturen och yrkesrollen  
  
 men även en inblick i andra rättsordningar. Arbetet ger bl.a. erfarenhet  
  
 av att använda främmande språk som arbetsspråk, vana vid att  
  
 utveckla personliga kontakter i en internationell miljö och ett utvecklande  
  
 av social kompetens. Det internationella arbetet kan också  
  
 fungera som forum för ledarkompetens.  
  
 I många fall innefattar de internationella uppdragen synnerligen  
  
 kvalificerade och ansvarsfulla uppgifter. Uppgifterna ställer också ofta  
  
 höga krav på personlig lämplighet och psykisk balans, eftersom personalen  
  
 kan komma i kontakt med människor som utsatts för stora  
  
 lidanden. Utlandsvistelsen innebär inte sällan även praktiska umbäranden 
  
 , vilket ställer stora krav på företagsamhet och kreativitet.  
  
 228 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Till detta kommer den direkta nytta som internationell erfarenhet  
  
 kan tillföra den nationella operativa kärnverksamheten, främst  
  
 inom åklagar- och polisväsendena. Ett exempel på detta är kunskaper  
  
 och kontakter för bekämpande av internationell brottslighet.  
  
 Att internationell erfarenhet tillmäts meritvärde är också en förutsättning  
  
 för att rekryteringsunderlaget ska vara gott, inte minst  
  
 beträffande ledande positioner.  
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts, men också till följd av den  
  
 internationalisering som framförallt åklagar- och polisväsendenas  
  
 verksamhet genomgått under senare tid, framstår det som naturligt  
  
 att erfarenheter av internationellt arbete ska tillmätas ett särskilt  
  
 meritvärde i karriärhänseende.  
  
 Betydelsen av internationell erfarenhet vid anställning och befordran  
  
 måste naturligtvis bedömas från fall till fall mot bakgrund  
  
 av de grundläggande kriterier som uppställs beträffande förtjänst  
  
 och skicklighet. Detta innebär dock inte något hinder att på ett  
  
 allmänt plan lyfta fram värdet av internationell erfarenhet. Det  
  
 ligger i samtliga arbetsgivares intresse att få eller befordra den mest  
  
 lämpade personen.  
  
 Det kan vara särskilt viktigt att framhålla meritvärdet av internationellt  
  
 arbete och internationella erfarenheter i organisationer  
  
 som domstols- och åklagarväsendena som av tradition har varit starkt  
  
 nationellt präglade. I synnerhet gäller detta domstolsväsendet. Att  
  
 tillmäta internationella erfarenheter ett särskilt meritvärde ligger  
  
 emellertid i linje med vad som gäller vid meritvärdering i samband  
  
 med utnämning av domare, där värdet av erfarenhet av juridisk  
  
 verksamhet utanför domstolarna på olika sätt framhållits de senaste  
  
 20 åren.12  
  
 Frågan om värdering av utlandserfarenheterna har inte bara betydelse  
  
 för meritvärdering i karriärhänseende utan även beträffande  
  
 löneutveckling och tilldelning av arbetsuppgifter. Utsänd personal  
  
 måste omfattas av samma lönerevisioner som yrkeskåren i övrigt och  
  
 utlandserfarenheter tillmätas betydelse även vid den individuella lönesättningen 
  
 . Det sagda innebär att det kan finnas ett behov av att se  
  
 över relevanta kollektivavtal i detta hänseende. Lika självklart ska  
  
 det vara att hemkommen personal inte förfördelas genom att tilldelas  
  
 sämre eller mindre attraktiva arbetsuppgifter. Utlandserfarenheterna  
  
 bör snarare i många fall kunna användas för mer stimulerande  
  
 arbetsuppgifter.  
  
 12 SOU 1988:53, prop. 1989/90:79.  
  
 229 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Veteransoldatutredningens slutbetänkande innehåller förslaget att  
  
 Försvarsmakten ska uppmärksamma Arbetsgivarverket på frågan  
  
 om meritvärdering. Arbetsgivarverket bör överväga att bland sina  
  
 medlemmar uppmärksamma frågan om internationell erfarenhet, däribland  
  
 fredsfrämjande arbete, kan vara meriterande vid anställningar  
  
 och befordran hos de arbetsgivare som verket företräder. Det skulle,  
  
 enligt Veteransoldatutredningen, medföra att frågan uppmärksammas  
  
 inom andra delar av den offentliga sektorn liksom inom den  
  
 privata. Enligt utredningens mening är det lämpligt att även rättsväsendet  
  
 tar aktiv del i en sådan diskussion.  
  
 Veteransoldatutredningen har även föreslagit att deltagande i det  
  
 internationella fredsfrämjande arbetet ska vara en förutsättning för  
  
 viss befordran och ett krav för att inneha höga befattningar inom  
  
 Försvarsmakten. Även om det skulle föra för långt att införa motsvarande  
  
 formella krav också för civil personal, bör enligt utredningens  
  
 mening utrymmet för personer utan internationell erfarenhet  
  
 att erhålla högre befattningar inom i vart fall de internationellt  
  
 inriktade åklagar- och polisverksamheterna i framtiden vara litet.  
  
 Det internationella deltagandet bör därför uppmuntras genom att det  
  
 generellt tillmäts ökat meritvärde och att det i övrigt görs attraktivt.  
  
 I sitt slutbetänkande framhöll Veteransoldatutredningen vidare  
  
 vikten av att utlandstjänstgöring – utöver ökat meritvärde – ska få  
  
 ett ökat statligt erkännande, bl.a. genom att nya medaljer införs.  
  
 Medaljer utdelas i dag till personer som deltagit i internationellt  
  
 fredsfrämjande insatser i Försvarsmaktens, Polisens eller Kriminalvårdens  
  
 respektive utlandsstyrkor. Också FBA kommer att införa  
  
 en medalj för utlandstjänst. Medaljer, vid sidan av andra bevis på uppskattning,  
  
 bör kunna övervägas även för andra delar av rättsväsendet.  
  
 Att en bortovaro innebär att man får svårare att följa med i vad  
  
 som händer och sker i arbetslivet hemma är till stora delar ofrånkomligt.  
  
 Genom att tjänster och information om dessa finns tillgängligt  
  
 på Internet kan detta problem minskas till en del. Det bör  
  
 också eftersträvas att personer under utlandsuppdraget ska beredas  
  
 tillgång till anställningsmyndighetens eventuella intranät. För att på  
  
 ett naturligt sätt upprätthålla kontakten med anställningsmyndigheten  
  
 bör personalen i den mån det är tekniskt möjligt även ha möjlighet  
  
 att behålla en e-postadress inom myndigheten eller stå med  
  
 på myndighetens sändlistor för viktig information. Det är också  
  
 angeläget att den utsände upprätthåller regelbunden kontakt med  
  
 hemmaarbetsplatsen, lämpligen med sin närmaste chef eller personalansvarig  
  
 person.  
  
 230 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 Hemkommen personal bör, i nära anslutning till återkomsten till  
  
 arbetsplatsen, få möjlighet att genomföra utvecklingssamtal med  
  
 ansvarig chef eller annan med överblick. Vid utvecklingssamtalet  
  
 ska särskilt belysas hur personens nyvunna erfarenheter ska kunna  
  
 utnyttjas i dennes karriärplanering. Samtalet kan också vara ett tillfälle  
  
 för den enskilde att informera om vad utlandsuppdraget har  
  
 inneburit. Vid samtalet kan också klargöras på vilka sätt erfarenheterna  
  
 kan komma hemmaverksamheten till godo.  
  
 Den skepsis som kan finnas mot utlandsuppdrag kan motverkas  
  
 genom att den som deltagit i detta ges möjlighet att dela med sig av  
  
 sina erfarenheter, exempelvis i samband med någon sammankomst  
  
 på arbetsplatsen. På det formella planet är det viktigt att utlandsuppdraget  
  
 finns väl dokumenterat. Det är därför lämpligt att den  
  
 utsändande myndigheten eller den som annars har organiserat utlandsverksamheten  
  
 utformar tydliga, utförliga och lättillgängliga uppdragsbeskrivningar  
  
 som kan vara till hjälp vid tjänstetillsättning.  
  
 I takt med att fler personer deltar i internationella uppdrag bör  
  
 sådant deltagande komma att ses som en allt naturligare del av den  
  
 egna verksamheten, vilket också bör leda till att deltagandet inte  
  
 uppfattas som något främmande utan tvärtom kompetenshöjande.  
  
 Att deltagande i internationella uppdrag tillmäts särskilt meritvärde  
  
 i karriärhänseende bör i sin tur innebära att fler personer – i allt högre  
  
 konkurrens – söker sig till sådana uppdrag.  
  
 7.3.22 Information  
  
 Överväganden och förslag: Rättsväsendet bör hålla intressenter  
  
 till internationella uppdrag löpande informerade om deras ansökningar  
  
 samt om utsändandeprocessens olika steg. Det är därför  
  
 viktigt att också Regeringskansliet förser respektive myndighet  
  
 med all tillgänglig information om nomineringar etc. Hopkins bör ges i uppdrag att utforma en handbok  
  
 med allmängiltig information om deltagande i internationell civil  
  
 krishantering.  
  
 Inför insatsen är behovet av information stort både för den som ska  
  
 sändas ut och för de anhöriga (se avsnitt 7.3.15), inte minst bland  
  
 dem som åker ut för första gången. Tyngdpunkten av informationen  
  
 ska ges vid utbildningen.  
  
 231 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Flera av de tidigare utsända personer som utredningen har varit i  
  
 kontakt med har därutöver pekat på behovet av information i praktiska  
  
 frågor. Detta behov kan till stor del tillgodoses vid löpande  
  
 kontakter med respektive utsändande myndighet, framför allt i samband  
  
 med rekryteringsprocessen. Personer som anmält sitt intresse  
  
 för att delta bör få information av respektive myndighet om hur  
  
 deras ansökan kommer att behandlas. De som har antagits att ingå i  
  
 en expertbas eller motsvarande bör få regelbunden återkoppling och  
  
 uppföljning på individuell nivå. Sådan information är nödvändig för  
  
 att den enskilde ska kunna planera såväl sitt privatliv som sitt yrkesliv 
  
 . Det kan också vara lämpligt att – såsom DV planerar – kvartalsvis  
  
 sända ut nyhetsbrev till personer i basen. Breven kan innehålla  
  
 information om pågående projekt, reseberättelser och administrativ  
  
 information.  
  
 För att rättsväsendet ska kunna förse de sökande med kontinuerlig  
  
 information, krävs att myndigheterna hålls uppdaterade av  
  
 Regeringskansliet om hur kontakterna med de internationella organisationerna  
  
 fortlöper. Bl.a. Kriminalvården har upplevt att myndigheten  
  
 efter att ha nominerat personal inte får information från  
  
 Regeringskansliet om vad som händer med kandidaturerna. Detta  
  
 har inneburit att myndigheten inte har kunnat hålla kandidaterna  
  
 informerade härom, men medför även problem när det gäller att  
  
 disponera tillgängliga anslag över åren. Det är därför angeläget att  
  
 rutinerna för sådan information ses över inom Regeringskansliet. I  
  
 de fall Regeringskansliet inte har nåtts av relevant information från  
  
 respektive internationell organisation, bör uppgifterna efterfrågas  
  
 alternativt bör myndigheten underrättas om att beslut inte fattats.  
  
 Det ovan föreslagna nationella rådet bör här kunna utgöra ett forum  
  
 för informationsutbyte.  
  
 Inför utsändandet är det viktigt att få möjlighet att tala med någon  
  
 som själv har deltagit i motsvarande uppdrag. Vid utbildningen deltar  
  
 regelmässigt personer med färska erfarenheter från sådana uppdrag.  
  
 För att personer som ska sändas ut ska kunna få sådan information  
  
 på individuell nivå är det därutöver lämpligt att respektive  
  
 myndighet hjälper till att etablera kontakt med personer – mentorer  
  
 – som nyligen deltagit i liknande uppdrag, om möjligt ur samma  
  
 yrkesgrupp.  
  
 En stor del av informationsbehovet rör råd och tips i praktiska  
  
 frågor, exempelvis rörande läkarundersökning och vaccinationer,  
  
 internationella körkort, tjänstepass, kontaktuppgifter, försäkringar,  
  
 beskattningsregler, arbets- och socialförsäkringsvillkor samt anställ232 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 ningsmyndighetens uppföljningsansvar. Sådana frågor är till stor del  
  
 gemensamma för all personal som sänds ut i civila krishanteringsinsatser.  
  
 Det är därför lämpligt att allmängiltig information, låt vara  
  
 med variationer utifrån olika missioner, ställs samman i en handbok  
  
 eller manual. Denna kan innehålla checklistor men också information  
  
 om bl.a. uppförandekoder samt regler om straffrättslig jurisdiktion  
  
 (se avsnitt 9.5). Manualen kan i ett inledande skede också tjäna  
  
 som handledning till personer som arbetar med att rekrytera och  
  
 sända ut personal.  
  
 I FBA:s uppdrag ingår att bidra till utvecklingen av arbetssätt och  
  
 metoder för genomförandet av internationella insatser (2 § punkten  
  
 9 förordningen om ändring i förordningen (2007:1218) med instruktion  
  
 för Hicks) och myndigheten har en  
  
 samordnande roll inom sitt verksamhetsområde. Med hänsyn härtill  
  
 och då den information som bör sammanställas till stora delar är allmängiltig  
  
 och inte bara av intresse för personal inom rättsväsendet,  
  
 är det lämpligt att FBA tilldelas uppgiften att utforma en sådan  
  
 handledning. Att all personal oavsett yrkestillhörighet får samma  
  
 grundläggande information medför också en ökad enhetlighet på  
  
 området.  
  
 7.3.23 Utbildning  
  
 Överväganden och förslag: Domare och åklagare bör inför  
  
 tjänstgöring i civila krishanteringsinsatser genomgå den utbildning  
  
 som Hicks anordnar. Utbildningen  
  
 bör utformas i samråd med Domstolsverket och Åklagarmyndigheten 
  
 . Multifunktionella utbildningar med såväl civil som militär  
  
 personal bör vidareutvecklas. Grundutbildning och missionsförberedande  
  
 utbildning bör kompletteras med bl.a. språkutbildning  
  
 och utbildning i länderkunskap. Även deltagare i internationellt  
  
 utvecklingssamarbete bör ges möjlighet till utbildning. För att  
  
 medvetandegöra den internationella verksamheten hos de myndigheter  
  
 som kan komma i fråga för att sända ut personal, är det  
  
 vidare angeläget att personer på ledningsnivå inom dessa myndigheter  
  
 får utbildning och information om denna verksamhet.  
  
 233 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 Grundutbildning liksom missionsförberedande utbildning är en förutsättning  
  
 för att deltagande i civila krishanteringsinsatser ska kunna  
  
 vara fruktbart och tillföra insatsen vederbörlig kompetens. Utbildning  
  
 i säkerhetsfrågor är dessutom en förutsättning för att deltagaren  
  
 ska kunna hantera de farliga situationer som kan uppstå och inte  
  
 utsätta sig för onödiga risker. Utbildningen innebär också en mental  
  
 förberedelse och beredskap inför uppdraget. Det kan således hända  
  
 att personer under utbildningen omprövar sitt beslut att delta i  
  
 uppdraget. På motsvarande sätt kan arrangören av utbildningen se  
  
 hur deltagarna fungerar under denna och därmed få ytterligare en  
  
 möjlighet till lämplighetsbedömning.  
  
 Som tidigare nämnts utbildas poliser i dag inför utlandstjänstgöring  
  
 på Försvarsmaktens utbildningsanstalt Swedint. Utbildningen  
  
 är emellertid specialanpassad för poliser. I samband med att RPS  
  
 övertog huvudmannaskapet för poliser i krishanteringsinsatser (se  
  
 avsnitt 3.3.3) ansågs det angeläget att bibehålla fördelarna med det  
  
 dittillsvarande systemet, främst utbildningen vid Swedint (I fredens  
  
 tjänst SOU 1997:104). Utredningen betonade att missionsarbetet i  
  
 många fall förutsätter ett nära och frekvent samarbete mellan militär  
  
 och polis. Enligt utredningen är en samordning med Försvarsmakten  
  
 i denna del alltjämt en lämplig ordning. Därtill kommer att Polisens  
  
 utlandsstyrka använder Swedints anläggning även i andra sammanhang,  
  
 såsom vid utrustning, logistik, läkarundersökningar och hemkomstsammankomster  
  
 (se avsnitt 7.3.24–7.3.26). Utöver nämnda  
  
 utbildning kommer från och med hösten 2009 en särskild ledarskapsutbildning  
  
 riktad till poliser inför utlandstjänstgöring att genomföras  
  
 i Försvarshögskolans regi. På sikt är det tänkbart att utveckla  
  
 denna utbildning till att även rikta sig till andra yrkeskategorier inom  
  
 rättsväsendet.  
  
 Också kriminalvårdspersonal genomgår inför deltagande i civila  
  
 krishanteringsinsatser en särskild yrkesanpassad utbildning på  
  
 Swedint. Även detta samarbete förefaller lämpligt ur flera aspekter.  
  
 För det första är anknytningen till polisens utbildning viktig utifrån  
  
 perspektivet att poliser och fängelsepersonal i många länder inte utgörs  
  
 av två olika utan av en och samma yrkesgrupp. För det andra  
  
 omfattar den befälskultur som finns inom Försvarsmakten i många  
  
 avseenden såväl Polisen som Kriminalvården. Deltagare i såväl  
  
 Polisens som Kriminalvårdens kurser har också betonat vikten av  
  
 att utbildningen och dess interaktion mellan olika yrkesgrupper ger  
  
 en förståelse för rättssystemets olika komponenter och därmed för  
  
 dess helhet. Det bör vidare nämnas att kriminalvårdare i vissa mis234 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 sioner ska vara beväpnade och att deltagarna då även får sin vapenutbildning  
  
 av Polishögskolans instruktörer.  
  
 Utbildningen av kriminalvårdare har dessutom fått internationellt  
  
 erkännande genom att FN har vänt sig till Sverige med förfrågan om  
  
 utbildningen av kriminalvårdare inför utlandstjänstgöringen kan bilda  
  
 mönster för en kriminalvårdsspecifik utbildningsmodell. Detta bör  
  
 innebära att allt fler kriminalvårdare från andra länder kommer att  
  
 utbildas på Swedint. I förlängningen bör det också leda till att utbildningsmodellen  
  
 kommer att användas även i andra länder. Enligt  
  
 utredningens mening är det viktigt att Kriminalvårdens framtida samarbete  
  
 med FN på området uppmuntras och understöds på politisk  
  
 nivå.  
  
 Domstols- och åklagarväsendena har hittills inte utarbetat någon  
  
 enhetlig ordning för utbildning av personal inför utlandstjänstgöring.  
  
 Utbildningsfrågan har i stället lösts från fall till fall. Flera domstolsanställda  
  
 och åklagare har utbildats inom ramen för FBA, vilket synes  
  
 ha fallit väl ut.  
  
 För att domare och åklagare ska få en så adekvat utbildning som  
  
 möjligt är det viktigt att formerna för denna blir enhetliga. De omständigheter  
  
 som domare och åklagare i normalfallet verkar under  
  
 vid utlandstjänstgöringen är på ett allmänt plan så pass lika att det är  
  
 lämpligt att de genomgår samma grundläggande utbildning. Därtill  
  
 kommer att dessa yrkesgrupper bör samordnas utbildningsmässigt  
  
 för att utbildningsunderlaget ska komma upp i viss numerär.  
  
 Det antal domare och åklagare som kan förväntas att delta i civila  
  
 krishanteringsinsatser under överskådlig tid är så pass begränsat att  
  
 det inte är kostnadseffektivt eller i övrigt ändamålsenligt att särskild  
  
 grundutbildning och missionsförberedande utbildning anordnas för  
  
 dessa grupper. Utbildningen bör i stället samordnas med den utbildning  
  
 som någon av de större aktörerna Polisen, FBA eller MSB  
  
 anordnar. Den omständigheten att Polisens och Kriminalvårdens  
  
 utbildning redan är samordnad talar för att låta Polisen utveckla den  
  
 utbildning som bedrivs på Swedint för att även kunna omfatta det  
  
 övriga rättsväsendet, vilket man inom Polisen ställer sig positiv till.  
  
 Även om personal från rättsväsendets andra delar har samma behov  
  
 av utbildning inom vissa områden, såsom säkerhet, bör det emellertid  
  
 påpekas att de olika yrkesgrupperna ofta kommer att få förhålla  
  
 sig till den lokala rätten i varierande omfattning; medan domare och  
  
 åklagare typiskt sett antingen kommer att tilldelas exekutiva eller  
  
 konsultativa uppgifter och därmed direkt få arbeta med det lokala  
  
 rättssystemet, har poliser och kriminalvårdare oftast endast över235 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 vakande uppdrag. Deras kontakt med det lokala rättssystemet kommer  
  
 då att inskränka sig till främst ingripanden vid klara överträdelser  
  
 av de mänskliga fri- och rättigheterna. Nämnda skillnad innebär att  
  
 utbildningen också delvis behöver utformas ur skilda infallsvinklar  
  
 (jfr avsnitt 3.3.3).  
  
 Även FBA har uttalat sitt intresse för att utveckla utbildningar  
  
 för domare och åklagare. FBA:s utbildningar riktar sig redan nu till  
  
 ett flertal olika yrkeskategorier. Mot bakgrund av vad som nu sagts  
  
 och FBA:s sammanhållande roll inom sitt verkningsområde, finner  
  
 utredningen det lämpligt att domare och åklagare inför tjänstgöring  
  
 i civila krishanteringsinsatser genomgår den utbildning som FBA  
  
 anordnar. För att respektive yrkesgrupps behov ska tillgodoses bör  
  
 utbildningen utformas i samråd med DV och Åklagarmyndigheten.  
  
 Även om FBA bör bära huvudansvaret för utbildningen för  
  
 domare och åklagare bör påpekas att Polisen och FBA sedan tidigare  
  
 har erfarenheter av att samordna utbildning, vilket skett främst i samband  
  
 med utbildning av personal inför EU:s mission i Kosovo. Mellan  
  
 Polisen, FBA och Försvarsmakten pågår dessutom ett samarbete  
  
 för att utveckla multifunktionella civil-militära utbildningsformer.  
  
 Sådana gemensamma utbildningsinitiativ framstår som mycket lämpliga,  
  
 eftersom de tillvaratar den samlade yrkeskunskapen på området.  
  
 Domare och åklagare bör också få del av detta samarbete. Särskilt  
  
 viktigt är det att i undervisningen tillvarata den kompetens som nyligen  
  
 hemkommen personal inom olika yrkeskategorier besitter.  
  
 Att personalen genomgått utbildning inför utlandstjänstgöringen,  
  
 däribland säkerhetsutbildning, är inte bara viktigt ur den enskilde  
  
 individens perspektiv, utan även för att den utsändande myndigheten  
  
 ska kunna ta ett helhetsansvar för den utsände. Utbildningen  
  
 bör därför vara i princip obligatorisk med möjlighet till undantag i  
  
 fall då personen i fråga under den senaste tiden har genomgått motsvarande  
  
 utbildning i annat sammanhang.  
  
 Utöver nämnda utbildning bör det – utifrån personens förutsättningar  
  
 och den befattning som hon eller han ska inneha under  
  
 utlandstjänstgöringen – finnas ett utrymme för den utsändande myndigheten  
  
 att skräddarsy kompletterande utbildning inom bl.a. språk,  
  
 exempelvis juridisk engelska. Även utbildning i det lokala språket  
  
 kan vara viktigt. Även om detta inte behärskas tillräckligt för att  
  
 användas som arbetsspråk, inger sådana kunskaper förtroende och  
  
 underlättar i vardagen. I många fall kan det även vara lämpligt att  
  
 erbjuda den person som ska sändas ut särskild information om det  
  
 land som tjänstgöringen ska ske i. Sådan information bör kunna ges  
  
 236 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 av exempelvis UD:s respektive geografiska enheter. Flera av de personer  
  
 med erfarenheter från internationella uppdrag som utredningen  
  
 har varit i kontakt med har vidare påtalat behovet av kunskaper om  
  
 Sveriges förhållningssätt till uppdraget, dvs. vilka svenska utrikes och  
  
 säkerhetspolitiska avväganden som ligger bakom det internationella  
  
 deltagandet, liksom vad som förväntas av den enskilda personen.  
  
 Även i detta avseende bör UD kunna förmedla viktig kunskap.  
  
 Därutöver bör de kurser som initiativtagande organisationer ofta  
  
 anordnar på plats utnyttjas.  
  
 Sida har under utredningen framhållit behovet av utbildningsinsatser  
  
 riktade till personer som ska delta i internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 Även om svenska deltagare i sådant arbete besitter  
  
 goda kunskaper inom sina respektive sakområden anses det föreligga  
  
 brister beträffande mänskliga rättigheter, u-landskunskaper och  
  
 transitionsrätt, dvs. övergången från ett rättssystem till ett annat.  
  
 Som framhållits ovan leder sådana brister ofta till att personerna  
  
 företrädelsevis förmedlar det egna landets rättssystem och förespråkar  
  
 de egna organisatoriska och administrativa lösningarna, vilket inte  
  
 alltid är det mest ändamålsenliga (se avsnitt 9.5.2). Sida har betonat  
  
 vikten av att de svenska deltagarna tillägnar sig de erfarenheter som  
  
 samlats inom andra biståndsområden och därmed pekat på möjligheten  
  
 att myndigheten får i uppgift att utforma och förmedla särskilda  
  
 utvecklingsinsatser till rättsväsendets personal med erfaren personal  
  
 från exempelvis universitet, högskolor och Mcguire  
  
 som lärare.  
  
 Utredningen delar uppfattningen om behovet av utbildningsinsatser  
  
 på nämnda områden. En förutsättning för ett meningsfullt  
  
 utvecklingssamarbete är att de svenska deltagarna inte bara behärskar  
  
 sina respektive sakområden utan också kan se denna kunskap i ett  
  
 större perspektiv. För att undvika onödig administration synes det  
  
 emellertid lämpligt att sådana utbildningsinsatser sker inom ramen  
  
 för befintliga strukturer. I Sidas uppgifter ingår bl.a. att vid myndighetens  
  
 utbildningscentrum i Härnösand anordna utbildning och  
  
 kompetensutveckling för myndighetens samarbetspartner inom utvecklingssamarbetet  
  
 (se 4 § punkten 9 förordningen om ändring i  
  
 förordningen (2007:1371) med instruktion för Styrelsen för internationellt  
  
 utvecklingssamarbete). Det kan vara lämpligt att personal  
  
 som ska sändas ut från rättsväsendet i internationellt utvecklingssamarbete  
  
 också deltar i sådan eller motsvarande utbildning. Det kan  
  
 också vara lämpligt att låta Mcguire genomföra  
  
 utbildningen. Institutet, som bl.a. står för undervisning i mänskliga  
  
 237 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 rättigheter, internationell straffrätt m.m. vid polisutbildningen i  
  
 Växjö, har redan en utarbetad utbildningsmodul som i anpassad form  
  
 skulle kunna användas. Vilken lösning som väljs bör vara en fråga  
  
 för det ovan föreslagna nationella rådet att ta ställning till.  
  
 För att medvetandegöra den internationella verksamheten hos  
  
 de myndigheter som kan komma i fråga för att sända ut personal, är  
  
 det angeläget att personer på ledningsnivå inom dessa myndigheter  
  
 får utbildning och information om denna verksamhet. Såväl FN  
  
 som EU genomför i dag s.k. senior mission leader-kurser riktade till  
  
 personer som förväntas komma i kontakt med missionsverksamhet,  
  
 antingen indirekt genom att medverka till utsändandet av personal  
  
 eller direkt genom att själva sändas ut på ledande befattningar. Utredningen  
  
 anser att det finns behov av sådan utbildning även på  
  
 svensk nationell nivå. Utbildningen bör rikta sig till personer på  
  
 generaldirektörsnivå eller motsvarande samt till personer på nivån  
  
 strax under denna. Kurserna bör anknyta till motsvarande FN- och  
  
 EU-kurser genom att bl.a. föreläsare från dessa organisationer engageras.  
  
 Utbildningen bör syfta till att sätta in den internationella verksamheten  
  
 i ett vidare utrikes- och säkerhetspolitiskt sammanhang,  
  
 tydliggöra betydelsen av svenskt deltagande och den nationella strategiska  
  
 nyttan härav. Kurserna bör även ge insikt om vilka krav som  
  
 ställs på utsändande myndigheter samt vilka kompetenser som efterfrågas 
  
 . FBA har erfarenhet av att arrangera denna typ av utbildning.  
  
 Andra goda modeller är de högre kurser som Försvarshögskolan anordnar,  
  
 bl.a. för poliser som ska sändas ut på ledande befattningar  
  
 (se avsnitt 7.3.12). Utredningen vill i sammanhanget framhålla vikten  
  
 av att utbildningen också kommer dem till del som är villiga att  
  
 själva bidra till det svenska internationella arbetet.  
  
 7.3.24 Utrustning och logistik  
  
 Förslag: Polisen bör få en samordnande roll beträffande utrustning  
  
 och logistik.  
  
 Vilken utrustning som deltagare i civila krishanteringsinsatser behöver  
  
 varierar utifrån mission och uppgift. Utrustningen är ofta omfattande 
  
 . FN tillåter exempelvis hundra kilo utrustning. Vanligen ingår  
  
 bl.a. skyddsväst, skyddshjälm, kängor, skor, regnställ, förstärkningsplagg,  
  
 multiverktyg, ficklampor, gasmasker och sjukvårdsutrustning.  
  
 238 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 För polisers och kriminalvårdares del ingår även uniform. Uniformerna  
  
 är de samma som bärs i svensk tjänst. Tillkommer gör missionens  
  
 armbindel eller annan märkning. Vissa deltagare utrustas med laptop  
  
 och mobiltelefon. Det får anses att behovet av utrustning är lägre  
  
 för domare och åklagare än för poliser och kriminalvårdare.  
  
 Polisens utlandsstyrkas utrustning förvaras i en avskild del av  
  
 Försvarsmaktens förråd i anslutning till Swedint. Polisen kan också  
  
 utnyttja den godsmottagning som finns där och arrangera transport  
  
 av utrustning. Även deltagarnas resor anordnas av särskild personal  
  
 vid Polisen. Ofta krävs särskilda arrangemang beträffande bl.a.  
  
 vapenklarering. Ammunition skickas genom Försvarsmakten. Sjukvårdsväskor  
  
 köps in från Försvarsmakten och personalen utbildas  
  
 på dessa. Även enstaka åklagare har utrustats genom Polisen.  
  
 Kriminalvården gör egna inköp av utrustning och använder samma  
  
 vapenhandlare som Polisen. Myndigheten anordnar själv deltagarnas  
  
 resor. Det gör även DV som dock utrustar personalen genom en  
  
 särskild överenskommelse med MSB.  
  
 Enligt utredningen är utrustning och logistik områden som administrativt  
  
 utgör tidsödande moment. Särskilt transportarrangemang  
  
 kräver många gånger kontakter och väletablerade kanaler för att kunna  
  
 ske smidigt. En samordning inom rättsväsendet av dessa områden  
  
 bedöms därför vara resursbesparande. Med hänsyn till den koppling  
  
 som finns mellan utrustning och transport av denna är det också  
  
 angeläget att utrustning och logistik hanteras av samma myndighet.  
  
 Polisens utlandsstyrka kan använda sig av Polisens ramavtal och  
  
 har väletablerade kanaler för att administrera inköp och transporter.  
  
 Inköp samordnas med övrig polisverksamhet och kan därmed göras  
  
 mer förmånliga. Utredningen förordar därför att Polisen får en samordnande  
  
 roll beträffande utrustning och logistik också för övriga  
  
 delar av rättsväsendet. Polisens tekniker torde också kunna besiktiga  
  
 de vapen som Kriminalvårdens personal i vissa fall utrustats med.  
  
 Verksamhetsspecifik utrustning, såsom profileringsprodukter samt  
  
 Kriminalvårdens uniformer och eventuella vapen, bör dock även fortsättningsvis  
  
 köpas in av respektive myndighet. Liksom beträffande  
  
 jour (se avsnitt 7.3.25) finns det ingen anledning att omedelbart  
  
 förändra den välfungerande ordning som etablerats mellan DV och  
  
 MSB beträffande utrustning.  
  
 239 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 7.3.25 Jour  
  
 Förslag: Polisen, genom Rikskommunikationscentralen, bör ges  
  
 i uppgift att ansvara för jour för all personal inom rättsväsendet.  
  
 Varje mission har i egenskap av huvudman ett ansvar för deltagarna.  
  
 Ett sådant ansvar åvilar även svenska beskickningar i insatsregionerna.  
  
 Svenskt deltagande i framför allt civila krishanteringsinsatser förutsätter  
  
 emellertid att utsänd personal kan komma i kontakt med  
  
 anhöriga och svenska myndigheter – företrädelsevis den egna utsändande  
  
 myndigheten – dygnet runt. På samma sätt ska det vara  
  
 möjligt för anhöriga och den utsändande myndigheten att komma i  
  
 kontakt med den utsände. Svenska myndigheter som sänder ut personal  
  
 har delvis valt olika lösningar för sådan s.k. 24-timmars jour.  
  
 Under tider då Polisens missionshandläggare inte finns på plats  
  
 använder sig Polisens utlandsstyrka av Rikskommunikationscentralen  
  
 (RKC) vid RPS. RKC ansvarar för krisledning och bevakar läget i  
  
 Sverige och övriga världen. Personalen tjänstgör på plats dygnet runt.  
  
 Centralen är nationell kontaktpunkt för svensk polis men också för  
  
 andra myndigheter och exempelvis Statsrådsberedningens krishanteringscentral 
  
 . Arbetet sker också i nära samverkan med svenska  
  
 utlandsbeskickningar. På RKC finns också kompletta listor över  
  
 personalen i Polisens utlandsstyrka samt anhöriga.  
  
 Såväl FBA som MSB har joursystem som baserar sig på en  
  
 tjänsteman i beredskap, vilket innebär att en tjänsteman inom den  
  
 egna myndigheten är tillgänglig per telefon dygnet runt. DV, som  
  
 endast har ett fåtal personer utsända på civila krishanteringsuppdrag,  
  
 har valt att använda sig av Foster joursystem. Den överenskommelse  
  
 som finns mellan MSB och DV omfattar även utrustning  
  
 av utsänd personal.  
  
 För utsända inom åklagarväsendet har inget fast joursystem etablerats 
  
 . Det har dock förekommit att utsända åklagare har omfattats av  
  
 FBA:s joursystem.  
  
 Kriminalvårdens utsända omfattas av myndighetens nationella  
  
 jourfunktion. Funktionen innebär att kontakt tas med säkerhetsberedskapen  
  
 vid Kriminalvårdens huvudkontor som slussar informationen  
  
 vidare till ansvariga vid Kriminalvårdens utlandsgrupp.  
  
 DV, Åklagarmyndigheten och Kriminalvården sänder var för sig  
  
 ut ett relativt litet antal personer på civila krishanteringsuppdrag.  
  
 Det ter sig inte ändamålsenligt att inom dessa myndigheter etablera  
  
 240 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 joursystem enkom för denna personal. Jourverksamheten bör i  
  
 stället skötas av en större aktör. Såväl Polisens RKC som FBA och  
  
 MSB har sagt sig kunna ta ett ökat ansvar för andra myndigheters  
  
 personal även i denna del och skulle, enligt utredningens mening,  
  
 också kunna göra detta på ett fullgott sätt. Med hänsyn till RKC:s  
  
 omfattande system för omvärldsbevakning och den omständigheten  
  
 att detta system – till skillnad från system med en tjänsteman i  
  
 beredskap – innebär att personal finns på plats dygnet runt, anser  
  
 utredningen emellertid att detta system har försteg, både vad gäller  
  
 information och snabbhet. Därtill kommer att det, enligt vad som  
  
 uppgetts från ansvariga för RKC, inte skulle innebära mer än en  
  
 marginell belastning att låta övriga delar av rättsväsendets jourverksamhet  
  
 gå genom centralen, som ju under alla omständigheter  
  
 gör lägesuppföljningar. Det sagda innebär att det är lämpligt att låta  
  
 RKC sköta jourverksamheten även för DV:s, Åklagarmyndighetens  
  
 och Kriminalvårdens räkning. RKC bör därmed regelbundet  
  
 förses med information om utsänd personal samt uppgifter om  
  
 anhöriga. Det finns ingen anledning att omedelbart förändra den i  
  
 och för sig välfungerande ordning som etablerats mellan DV och  
  
 MSB. I samband med att nu utsända personer kommer hem och ny  
  
 personal sänds ut kan det dock vara lämpligt att låta RKC överta  
  
 detta ansvar.  
  
 7.3.26 Uppföljning  
  
 Överväganden och förslag: Den utsändande myndigheten har  
  
 ett ansvar för att följa upp hemvändande personal. Hemvändandet  
  
 kan underlättas av avrapportering (debriefing) och annan  
  
 rapportering från utlandstjänstgöringen. Hicks  
  
 bör ges i uppgift att sondera intresset för nätverk och  
  
 hemvändarträffar för hemvändande personal.  
  
 Väl tillbaka i Sverige kan den mentala vägen hem i många fall  
  
 uppfattas som lång. Erfarenheter från utlandstjänstgöringen vidgar  
  
 individens vyer och vardagen hemma kan te sig innehållslös i förhållande  
  
 till de frågor som har fyllt tillvaron utomlands. Det kan  
  
 också hända att de utsända under utlandstiden varit med om särskilt  
  
 traumatiska händelser som måste bearbetas. Det är därför inte  
  
 alla gånger lätt att fortsätta tillvaron hemma från den punkt där  
  
 241 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 man befann sig när man åkte i väg. Om man inte upprätthåller kontakten  
  
 med de personer som man delat erfarenheter med utomlands  
  
 och därmed har gemensamma referensramar med, kan avståndet  
  
 mellan borta och hemma kännas långt.  
  
 Flertalet utsändande myndigheter anordnar hemkomstsamtal, dvs.  
  
 avrapportering (debriefing), för hemvändande personal i anslutning  
  
 till hemkomsten (se t.ex. avsnitt 3.3.3). Genom sådana tidiga insatser  
  
 kan i många fall förhindras att post-traumatiska stressreaktioner uppkommer  
  
 senare. Det är utredningens uppfattning att all personal  
  
 som deltagit i civila krishanteringsinsatser bör genomgå sådana samtal.  
  
 Samtalen bör genomföras av särskilt utbildad personal. De bör  
  
 vara konfidentiella och ska inte dokumenteras. När så anses påkallat  
  
 bör dock uppföljande samtal ske och ytterligare åtgärder i form av  
  
 professionell hjälp initieras. Vid samtalet bör personalen också  
  
 informeras om hur skadehanteringssystemet fungerar.  
  
 Genom att låta den hemvändande personalen exempelvis hålla  
  
 presentationer om utlandsuppdraget på hemmaarbetsplatsen kan  
  
 förståelsen för detta öka. På så sätt kan också kollegor få upp ögonen  
  
 för möjligheten att kunna åka ut på internationellt uppdrag. Det kan  
  
 också vara lämpligt att den enskilde får sätta ord på vad han eller  
  
 hon varit med om. Ett annat sätt kan vara att låta personen – utöver  
  
 den muntliga återkoppling som bör ske i form av debriefing och  
  
 utvecklingssamtal (se avsnitt 7.3.21) – skriva en rapport om uppdraget.  
  
 Sådana rapporter innebär också att den utsändande myndigheten  
  
 får välbehövliga synpunkter på hur den internationella verksamheten  
  
 fortsättningsvis bör utformas.  
  
 Att låta hemkommen personal delta i rekryteringsförfaranden  
  
 eller som lärare i utbildning av personal som ska sändas ut är andra  
  
 åtgärder som inte bara tillför verksamheten kunnande utan också  
  
 ger den hemkomne möjlighet till återkoppling.  
  
 Flera av de personer som utredningen har intervjuat i anledning  
  
 av deras deltagande i civila krishanteringsinsatser har pekat på behovet  
  
 av fortsatta kontakter med andra personer som har varit utsända på  
  
 liknande uppdrag. För personer som deltagit i militära krishanteringsinsatser,  
  
 s.k. veteransoldater, finns ett flertal organisationer och  
  
 nätverk med kamratstödjande verksamhet. Bland sådan verksamhet  
  
 kan nämnas anordnande av träffar samt diskussionsforum på Internet.  
  
 Paraplyorganisationen Fredsbaskrarna är en sådan organisation.  
  
 Den omfattar även poliser som tjänstgjort internationellt. För  
  
 poliser finns på vissa orter i Sverige även civilpolisföreningar som  
  
 242 
  
 SOU 2009:76 Organisatoriska frågor  
  
 kontaktpunkter. För övrig personal som sänds ut saknas motsvarande  
  
 nätverk.  
  
 I Danmark finns sedan år 2001 en särskild förening för personer  
  
 som upptas på Utrikesministeriets lista för Internationale Humanitaere  
  
 Beredskab (IHB), IHB-föreningen (se avsnitt 5.2). Föreningen  
  
 ska fungera som en social mötesplats. Den har omkring 110 medlemmar  
  
 från olika yrkeskategorier som logistiker och jurister. Syftet med  
  
 föreningen är att tillvarata medlemmarnas arbetsrättsliga intressen,  
  
 att upprätthålla kontakten mellan medlemmarna, samt att medverka  
  
 till informations- och erfarenhetsutbyte mellan medlemmar  
  
 och mellan medlemmar och berörd enhet vid Utrikesministeriet.  
  
 I Tyskland anordnar Zentrum für Internationale Friedenseinsätze  
  
 (ZIF) välbesökta hemvändarträffar för den personal som sänts ut  
  
 (se avsnitt 5.5). Dessa kan rikta sig till personal som verkat inom  
  
 ett område eller behandla särskilda ämnen.  
  
 Även om hemkommen personal skiljer sig åt i fråga om bl.a.  
  
 yrkesbakgrund, tjänstgöringsland och geografisk hemvist i Sverige,  
  
 delar de också många erfarenheter. I takt med att Sverige sänder ut  
  
 allt fler civila för deltagande i krishanteringsinsatser bör behovet av  
  
 och intresset för ett nätverk uppkomma även i Sverige. Ett exempel  
  
 på en större grupp svenskar som kommer att dela många erfarenheter  
  
 är de personer som kommer att återvända från missionen EULEX  
  
 Kosovo.  
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts är det lämpligt att undersöka  
  
 intresset för initiativ till nätverk och/eller hemvändarträffar även  
  
 för svensk personal. Den omständigheten att personalen skiljer sig  
  
 åt beträffande bl.a. tjänstgöringsland, geografisk hemvist i Sverige  
  
 och att hemvändandet sker vid olika tidpunkter, gör att det inte är  
  
 troligt att motsvarande initiativ – annat än på mer privat nivå – kommer  
  
 att tas av enskilda deltagare. Det kan därför vara lämpligt att  
  
 någon av de större internationella aktörerna tar ett sådant initiativ.  
  
 I FBA:s uppdrag ingår att hantera erfarenheter från internationella  
  
 insatser och vara sammanhållande för erfarenhetshanteringen som  
  
 rör det svenska bidraget till internationella insatser (2 § punkten 8  
  
 förordningen om ändring i förordningen (2007:1218) med instruktion  
  
 för Hicks). Med hänsyn till den samordnande  
  
 roll som FBA har inom civil krishantering är det lämpligt  
  
 att akademin får denna uppgift. Denna kan inledningsvis bestå i  
  
 sondering av intresset, exempelvis i samband med hemkomst, eller  
  
 genom anordnande av någon sammankomst. För det fall intresse  
  
 243 
  
 Organisatoriska frågor SOU 2009:76  
  
 244  
  
 finns, kan såväl den danska föreningen som de aktiviteter som ZIF  
  
 anordnar tjäna som modell för det vidare arbetet. 
  
 8 Arbets- och socialrättsliga frågor,  
  
 m.m.  
  
 8.1 Inledning  
  
 För den som deltar i internationella uppdrag, främst internationell  
  
 freds- och säkerhetsfrämjande verksamhet, är risken att skadas och  
  
 invalidiseras ofta högre än i många andra uppdrag. I Veteransoldatutredningens  
  
 slutbetänkande En svensk veteranpolitik, del 2 (SOU  
  
 2008:91), redogörs för de risker som personal i internationella militära  
  
 insatser kan utsättas för. Även civil personal kan emellertid  
  
 komma att arbeta under riskfyllda förhållanden. Exempel på sådan  
  
 verksamhet är svensk polis arbete i Afghanistan.  
  
 Som framhålls i betänkandet verkar personalen under många  
  
 internationella uppdrag i en främmande och påfrestande miljö, ofta  
  
 under kaotiska förhållanden. Sådan verksamhet innebär förhöjda  
  
 risker för att personalen ska ådra sig fysisk eller psykisk ohälsa. Risken  
  
 för att den enskilde ska drabbas av fysisk eller psykisk ohälsa påverkas  
  
 t.ex. av omständigheter som att uppdraget utförs under  
  
 pågående väpnad konflikt eller kort efter en vapenvila. Vidare har  
  
 faktorer som den enskildes specifika uppgifter, hotbild och miljöförhållanden  
  
 betydelse. Information om vilka risker personalen kan  
  
 komma att utsättas för under uppdraget kan höja en säkerhetsmässig  
  
 och mental beredskap inför kommande påfrestningar, vilket  
  
 kan minska risken för skador. För den som drabbats av fysisk eller  
  
 psykisk ohälsa är såväl hjälp på plats som hemma i Sverige viktig för  
  
 återhämtningen.  
  
 Nedan följer en redogörelse för vilka risker personal i internationella  
  
 civila uppdrag kan komma att utsättas för (avsnitt 8.2),  
  
 nuvarande regleringar av arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 (avsnitt 8.3), tidigare lagstiftningsärenden (avsnitt 8.4) samt utredningens  
  
 överväganden och förslag (avsnitt 8.5).  
  
 245 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 8.2 Risk för ohälsa  
  
 De risker för fysiska skador som personalen kan ådra sig är av många  
  
 olika slag. Risken att bli utsatt för våld eller hot om våld av personer  
  
 och grupper som motsätter sig personalens närvaro är en  
  
 sådan. En annan är risken för andra kriminella handlingar, exempelvis  
  
 att bli tagen som gisslan. I vissa områden kan personalen löpa  
  
 risk att skadas på grund av förekomsten av minor. Brist på rent  
  
 vatten och förnödenheter kan, liksom förekomsten av farliga djur  
  
 och insekter, leda till ökade risker att drabbas av smittsamma sjukdomar.  
  
 I många områden är dessutom trafiksituationen sådan att  
  
 personalen löper en ökad risk att drabbas av trafikolyckor.  
  
 Risken för psykiska skador hänger ofta samman med svåra traumatiska  
  
 upplevelser, främst i samband med att man själv eller någon  
  
 annan utsätts för skada eller fara. Att i sitt arbete ständigt påminnas  
  
 om övergrepp som begåtts mot civilbefolkningen kan sätta allvarliga  
  
 spår. Tjänstgöringen präglas dessutom många gånger av beredskapstjänst  
  
 och sömnbrist i förening med väntan och tristess. Härtill  
  
 kommer långvarig bortovaro från familj och vänner. Detta medför  
  
 ökad utsatthet för stressframkallande faktorer.  
  
 Vad gäller den största civila yrkesgruppen i internationella civila  
  
 krisinsatser, dvs. deltagare i Polisens utlandsstyrka, har sammanlagt  
  
 omkring 100 fall av arbetsskador rapporterats till Rikspolisstyrelsen  
  
 (RPS) sedan myndigheten tog över arbertsgivaransvaret den 1 januari  
  
 2000. Det innebär en rapporterad skadefrekvens om ca tolv fall  
  
 per år, vilket motsvarar omkring 5 procent av dem som sänds ut.  
  
 Inga dödsfall har förekommit. Flertalet skadefall har rört insjuknande  
  
 i tropiska sjukdomar, främst malaria. Enstaka fall har rört  
  
 skador i samband med trafikolyckor. Beträffande övriga yrkesgrupper  
  
 inom rättsväsendet har inga skador rapporterats.  
  
 Våren 2008 genomfördes vid Umeå universitet på uppdrag av  
  
 Rikskriminalpolisens utlandssektion en studie av posttraumatiska  
  
 stressreaktioner hos poliser som gjort utlandstjänstgöring.1 Studien  
  
 genomfördes som ett led i utlandssektionens utvärderings- och utvecklingsarbete  
  
 och hade till syfte att förbättra omhändertagandet  
  
 vid hemkomst. 90 poliser – 13 kvinnor och 77 män – medverkade i  
  
 studien. Medelåldern bland deltagarna var 49,7 år och medelvärdet  
  
 för antalet år i polisyrket var 26,8. Antalet utlandstjänstgöringar  
  
 varierade mellan 1 och 10. Medelvärdet för antalet rapporterade  
  
 1 Hillgren och Stenwall, Posttraumatiska stressreaktioner hos poliser som gjort utlandstjänstgöring  
  
 i Rikskriminalpolisens regi, Institutionen för psykologi, Umeå universitet, 2008.  
  
 246 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 potentiella traumatiska händelser (PTE) under missionen var 2,84.  
  
 Nära 70 procent uppgav att de under utlandstjänstgöringen inte  
  
 hade upplevt någon sådan händelse som var riktad mot dem själva.  
  
 Omkring 30 procent hade inte bevittnat att någon annan utsattes.  
  
 Drygt 70 procent av de deltagare som rapporterade en eller flera  
  
 händelser uppgav att de hade sett någon annan person skadas allvarligt 
  
 , utsättas för fysiskt hot eller utsättas för livsfara och/eller  
  
 dödshot. En av fyra hade själv känt sig hotad till livet och en av fem  
  
 hade utsatts för fysiskt hot. Varannan deltagare hade varit med om  
  
 en händelse som innebar konfrontation med ett dödsfall under utlandstjänstgöringen.  
  
 Tjugofem av deltagarna hade inte upplevt någon  
  
 potentiellt traumatisk händelse under insatsen.  
  
 År 2007 genomförde Statens räddningsverk en studie rörande  
  
 medicinsk hälsa hos internationell insatspersonal.2 Studien baserade  
  
 sig bl.a. på Räddningsverkets statistik förd under tre olika utlandsinsatser,  
  
 nämligen i Darfur åren 2004–2005, i Thailand år 2005 efter  
  
 flodvågskatastrofen samt i Darfur år 2006. Statistiken omfattade  
  
 sjukvårdsbesök som internationell insatspersonal – inte bara svensk  
  
 personal utan även personal från andra länder – gjorde under utlandstjänstgöringen 
  
 . Rapporten visade att internationell hjälppersonal  
  
 löper en ökad risk för ohälsa och dödsfall. Riskernas storlek beror  
  
 på vilken typ av insats och arbete det är frågan om, land, insatstid,  
  
 den information personalen får före insatsen, tidigare hälsa samt  
  
 umgänge med lokalbefolkningen. De vanligaste orsakerna till ohälsa  
  
 är infektionssjukdomar, främst mag- och tarmsjukdomar samt  
  
 malaria. Även olycksfall och psykisk ohälsa är vanligt förekommande.  
  
 I rapporten sammanställdes även litteratur på området. I  
  
 litteraturen bekräftades de resultat som Räddningsverkets statistik  
  
 gett vid handen och beskrevs därutöver en ökad dödlighet bland  
  
 hjälppersonal. Den vanligaste orsaken härtill är hot och våld riktat  
  
 mot internationell insatspersonal.  
  
 2 Ingram och Rodriguez, Medicinsk hälsa hos internationell insatspersonal, Räddningsverket 
  
 , 2007. Se även Douglas, Internationell insatspersonals hälsa, Institutionen för folkhälso-  
  
 och vårdvetenskap, Uppsala universitet, 2009.  
  
 247 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 8.3 Nuvarande ordning  
  
 8.3.1 Allmänt  
  
 Arbets- och socialrättsliga bestämmelser för anställda inom Försvarsmaktens  
  
 utlandsstyrka finns i lagen (1999:568) om utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten (LuF) som trädde i kraft den 1 juli 1999. Lagen  
  
 avsåg att förbättra det socialrättsliga skyddet för den som tjänstgör  
  
 i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Till lagen finns knuten förordningen  
  
 (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.  
  
 Försvarsmaktens organisation regleras närmare i förordningen  
  
 (2007:1266) med instruktion för Försvarsmakten.  
  
 Särregleringen i LuF gjordes till en början tillämplig även på den  
  
 polisiära personalen i Försvarsmaktens utlandsstyrka. I samband  
  
 med att RPS fick ett samlat nationellt ansvar för all polisiär verksamhet  
  
 inrättades från och med den 1 januari 2000 Polisens utlandsstyrka  
  
 (se avsnitt 3.3.3). Utgångspunkten för reformen var att de  
  
 poliser som skulle tjänstgöra i Polisens utlandsstyrka i princip  
  
 skulle vara underkastade samma reglering som gäller för dem som  
  
 är anställda i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. När det gäller  
  
 arbetsrättslig ställning och ersättningsfrågor infördes, som en övergångslösning  
  
 i avvaktan på en utvärdering med sikte på särskild  
  
 lagstiftning, en ny bestämmelse, 1a §, i LuF. Genom bestämmelsen  
  
 gjordes flertalet bestämmelser i den lagen tillämpliga även på den  
  
 som tjänstgör i Polisens utlandsstyrka.  
  
 Hela den särreglering på arbetsrättens område som gäller för  
  
 utlandsstyrkan inom Försvarsmakten ansågs emellertid inte motiverad  
  
 för Polisens utlandsstyrka. Som skäl härför anfördes att den verksamhet  
  
 som Polisens utlandsstyrka bedriver är begränsad till fredsfrämjande  
  
 uppdrag i FN:s eller någon annan internationell organisations  
  
 regi. Vidare anfördes att det i princip endast kommer att  
  
 vara redan anställd polispersonal med lång erfarenhet som kommer  
  
 i fråga för tjänstgöring i Polisens utlandsstyrka.3 Deras grundläggande  
  
 anställningsförhållanden m.m. är reglerade genom anställningen  
  
 i polisväsendet. Det förstärkta socialrättsliga skyddet gäller  
  
 därför endast vid tjänstgöring utomlands och inte även under den  
  
 tid som förberedelser och efterarbete pågår i Sverige. Det förstärkta  
  
 skyddet gäller dock vid rehabilitering m.m. efter en skada som uppstått  
  
 under utlandstjänstgöring. En närmare reglering av Polisens  
  
 3 Prop. 1999/2000:1 uo 4, s. 73.  
  
 248 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 utlandsstyrka finns i förordningen (1999:1155) om Polisens utlandsstyrka.  
  
 Beträffande personal från rättsväsendet i övrigt saknas motsvarande  
  
 arbets- och socialrättsliga författningsreglering. Detsamma  
  
 gäller övrig civil personal. Sådana frågor har i stället regelmässigt  
  
 reglerats av arbetsmarknadens parter genom avtal och försäkringar.  
  
 8.3.2 Allmänna regler  
  
 Arbetsmiljölagen  
  
 Grundläggande regler om arbetsmiljöns utformning finns i Arbetsmiljölagen  
  
 (1977:1160) (AML). Denna lag är en ramlag som kompletteras  
  
 och konkretiseras i arbetsmiljöförordningen (1977:1166)  
  
 samt genom Arbetsmiljöverkets föreskrifter och allmänna råd om  
  
 tillämpningen av bestämmelserna. Arbetsmiljöbestämmelserna i AML  
  
 och anslutande bestämmelser ska bidra till att minska ohälsa och  
  
 olycksfall i arbetet.  
  
 AML omfattar i princip allt yrkesmässigt arbete. I förarbetena  
  
 till lagen anges att denna i princip inte är tillämplig utanför landets  
  
 gränser men att den – i den utsträckning det är möjligt – bör  
  
 tillämpas vid svenska beskickningar utomlands.4  
  
 I 2 § LuF finns en särskild bestämmelse om AML:s tillämplighet  
  
 utomlands. Denna regel är tillämplig även på Polisens utlandsstyrka.  
  
 I förarbetena till LuF uttalas att de ambitioner som finns på  
  
 arbetsmiljöområdet om möjligt även bör beaktas hos svenska myndigheter  
  
 utomlands.5 I förarbetena uttalas vidare att det av  
  
 allmänna principer följer att Försvarsmakten även ska tillämpa de  
  
 föreskrifter som utfärdats med stöd av de bestämmelser i  
  
 arbetsmiljölagen som gäller för utlandsstyrkan. De  
  
 skadeförebyggande åtgärderna får dock inte innebära att Sverige  
  
 som nation inte kan uppfylla sina åtaganden i den internationella  
  
 verksamheten. Förhållandena kan nämligen vara sådana att det i  
  
 vissa fall inte är möjligt att fullt ut följa bestämmelserna, t.ex. då en  
  
 tillämpning hindrar verksamheten. Enligt förarbetena ska  
  
 möjligheten att frångå bestämmelserna dock tillämpas restriktivt.  
  
 Det betonas att det bör krävas att varje enskilt undantag från  
  
 4 Prop. 1976/77:149, s. 213 ff. Se även 1 kap. 4 § fjärde stycket AML.  
  
 5 Prop. 1998/99:68, s. 13 f.  
  
 249 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 mstår som rimligt med hänsyn  
  
 till den rådande situationen.  
  
 tillämpning av arbetsmiljölagen fra 
  
 250 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 m är statligt  
  
 ade  
  
 i Sverige eller i annat land. I 3 kap. 9 § inkomstskattelagen finns två  
  
 Lagen om arbetsskadeförsäkring  
  
 Sedan lång tid har man ansett att en förvärvsarbetande som skadas i  
  
 sitt arbete bör ha ett starkare skydd än den som skadar sig utanför  
  
 arbetet. Detta bygger på uppfattningen att den som förvärvsarbetar  
  
 löper större risk än andra att skadas.6 Arbetsskadeförsäkringen utgör  
  
 ett särskilt skydd för den som drabbas av arbetsskador. Bestämmelser  
  
 om denna försäkring finns i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring  
  
 (LAF).  
  
 LAF har ett vidsträckt tillämpningsområde. Arbetsskadeskyddet  
  
 enligt LAF gäller för alla som förvärvsarbetar i Sverige. Den som är  
  
 statligt anställd och som blir utsänd av sin arbetsgivare till ett annat  
  
 land omfattas av LAF under hela utsändningstiden.  
  
 Förutsättningen för att få ersättning enligt LAF är att skadan  
  
 godkänns som arbetsskada. En person som är arbetsskadad och  
  
 sjukförsäkrad enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL)  
  
 har rätt till samma förmåner från den allmänna sjukförsäkringen som  
  
 vid annan sjukdom.  
  
 Socialförsäkringslagen  
  
 Enligt 2 kap. 2 § socialförsäkringslagen (1999:799) ska den som sänds  
  
 ut av en statlig arbetsgivare till ett annat land för arbete för arbetsgivarens  
  
 räkning anses vara bosatt i Sverige under hela utsändningstiden  
  
 om han eller hon tidigare någon gång varit bosatt i  
  
 Sverige.  
  
 Folkbokföringslagen  
  
 Enligt 14 § folkbokföringslagen (1991:481) är den so 
  
 utsänd fortsatt folkbokförd (bosatt) i Sverige under hela utlandsstationeringen 
  
 .  
  
 Beskattning  
  
 Enligt 3 kap. 3 § 1 inkomstskattelagen (1999:1229) är den som är  
  
 bosatt i Sverige obegränsat skattskyldig för alla inkomster intjän 
  
 6 Se t.ex. Arbetsskador 2008, Arbetsmiljöstatistik Rapport 2009:1.  
  
 251 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 allm 
  
 ko 
  
 invaliditet genom statens riskgar 
  
 till 
  
 stskattelagen får den skattskyldige inte dra av för sådana  
  
 ko 
  
 as verksamhetens syften.  
  
 änna undantag från denna regel, den s.k. sexmånadersregeln  
  
 och den s.k. ettårsregeln. Sexmånadersregeln innebär att den som  
  
 vistas utomlands i minst sex månader inte är skattskyldig för inmst  
  
 av sådan anställning till den del inkomsten beskattas i verksamhetslandet.  
  
 Regeln är emellertid inte tillämplig på statligt anställda,  
  
 eftersom de enligt OECD:s modell för skatteavtal inte  
  
 betalar skatt lokalt. Enligt denna modell beskattas statligt anställda  
  
 i stället i det land där lönen utbetalas. Ettårsregeln innebär att den  
  
 som är utomlands under minst ett år i samma land inte behöver  
  
 betala skatt i Sverige, oavsett om personen betalar skatt i tjänstgöringslandet  
  
 eller inte. Regeln gäller dock i princip inte statligt  
  
 anställda.  
  
 Ersättningar vid dödsfall eller  
  
 antier för den som tjänstgör i Polisens utlandsstyrka och utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten är enligt 8 kap. 20 § inkomstskattelagen  
  
 skattefria. Vidare görs i 11 kap. inkomstskattelagen särskilda  
  
 undantag från beskattning vid utlandstjänstgöring beträffande  
  
 sjukvård och läkemedel (18 §), bostad, förskoleverksamhet/skolbarnomsorg,  
  
 skolgång, resor, medföljandetillägg och merkostnadsägg  
  
 (21 §) samt flyttning (27 §).  
  
 I 12 kap. 24 § inkomstskattelagen finns regler om möjlighet för  
  
 en arbetstagare att, förutom de resor som i förekommande fall  
  
 erhållits som skattefria enligt URA-kontraktet (se avsnitt 8.3.4),  
  
 yrka avdrag hos Skatteverket för vissa reskostnader. Enligt 12 kap.  
  
 3 § inkom 
  
 stnader som ersättning är avsedd att täcka.  
  
 8.3.3 Särskilda regler  
  
 Lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 Särregleringen i lagen (1999:568) om utlandsstyrkan inom försvarsmakten  
  
 (LuF) motiverades av de risker som tjänstgöring i utlandsstyrkan  
  
 ansågs medföra.7  
  
 I 1 § LuF regleras lagens tillämpningsområde. I första stycket  
  
 anges att det inom Försvarsmakten ska finnas en utlandsstyrka för  
  
 internationell verksamhet utomlands. Andra stycket reglerar anställningsformer 
  
 . I tredje stycket preciser 
  
 7 För en närmare redogörelse av lagen, se prop. 1998/99:68.  
  
 252 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 allmänna skyldigheter angående arbetsmiljön,  
  
 reg 
  
 ådan tjänstgö 
  
 rmånligast tillämpas för den  
  
 en 
  
 I 1 a § LuF stadgas att 2 och 5–12 §§ LuF ska tillämpas även för  
  
 den som tjänstgör utomlands i Polisens utlandsstyrka. Vad som  
  
 sägs om Försvarsmakten ska då i stället gälla för Rikspolisstyrelsen.  
  
 2–5 §§ LuF innehåller särregleringar. Enligt 2 § LuF ska vissa  
  
 bestämmelser i arbetsmiljölagen (1977:1160) gälla även för dem  
  
 som tjänstgör i utlandsstyrkan. De bestämmelser i arbetsmiljölagen  
  
 som ska tillämpas rör arbetsmiljöns beskaffenhet, arbetsgivarens  
  
 och arbetstagarens  
  
 ler om samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare samt om  
  
 skyddsombud. Tillämpligheten av dessa regler förutsätter dock att  
  
 inte tjänstgöringsförhållandena hindrar det. De skadeförebyggande  
  
 åtgärderna får inte förhindra att Sverige uppfyller sina åtaganden i  
  
 den internationella verksamheten.  
  
 I 3 § LuF anges att 12 § semesterlagen (1977:480) inte ska gälla  
  
 för dem som tjänstgör i utlandsstyrkan. Denna bestämmelse reglerar  
  
 arbetstagarens rätt att ta ut semester under viss tid av året.  
  
 Inte heller arbetstidslagen (1982:673) ska gälla under s 
  
 ring. Försvarsmakten har dock enligt lagens förarbeten ett generellt  
  
 ansvar för att de anställda inte utsätts för orimliga arbetsvillkor.8  
  
 4 § LuF reglerar vad som gäller i de fall då en person anställs  
  
 särskilt för tjänstgöring i utlandsstyrkan. I sådana fall ska anställningen  
  
 vara tidsbegränsad. Särskilt anställd personal undantas från  
  
 reglerna i 15–17 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS)  
  
 rörande besked om att tidsbegränsad anställning inte kommer att  
  
 fortsätta.  
  
 I 5 § LuF regleras vad som gäller vid prövning av arbetsskador  
  
 under tjänstgöring utomlands i utlandsstyrkan. Lagen (1976:380)  
  
 om arbetsskadeförsäkring (LAF) gäller särskilt från det att den  
  
 första färden till tjänstgöringsplatsen påbörjas till det att den sista  
  
 färden från tjänstgöringsplatsen avslutas. Skada som inträffar under  
  
 denna tid ska anses som arbetsskada, om övervägande skäl talar för  
  
 det. Prövningen av om en skada ådragits i arbetet ska ske enligt  
  
 antingen LAF eller lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd  
  
 (LSP). Den lags bevisregler som är fö 
  
 skilde. Skador som inträffar under ledighet utanför tjänstgöringslandet  
  
 omfattas av skyddet enligt LuF endast om det finns särskilda  
  
 skäl. Vidare anges att livränteunderlaget vid tillämpning av LAF ska  
  
 utgöras av minst sju prisbasbelopp.  
  
 8 Prop 1998/99:68, s. 14 f.  
  
 253 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 Av  
  
 förarbetena till dessa bestämmelser framgår att målet med arbetslivsinriktad  
  
 rehabilitering bör vara att den skadades kompetens höjs  
  
 e arbete på den öppna  
  
 arbetsmarknaden.9  
  
 såtgärderna kan inledas. Enligt 9 § LuF har  
  
 Fö 
  
 arsma 
  
 rin 
  
 Bestämmelserna i 6–10 §§ LuF reglerar Försvarsmaktens skyldighet  
  
 att vidta åtgärder för rehabilitering av den som skadas under  
  
 tjänstgöringstiden i utlandsstyrkan. I 6 och 7 §§ LuF regleras de  
  
 initiala förutsättningarna för arbetslivsinriktad rehabilitering.  
  
 så att han eller hon kan få ett tillfredsställand 
  
 I 8–10 §§ LuF regleras begränsningar i ansvaret avseende tidsförhållanden,  
  
 samarbetspartners m.m. Av 8 § LuF följer att rehabiliteringsansvaret  
  
 gäller i tre år med möjlig förlängning i ytterligare  
  
 två år, om det finns särskilda skäl. Tiden börjar löpa vid tillfället då  
  
 de faktiska rehabilitering 
  
 rsvarsmakten att samarbeta med Försäkringskassan, Arbetsförmedlingen  
  
 och andra myndigheter, vilka också har ett ansvar i samband  
  
 med rehabiliteringen. Försvarsmaktens åtgärder bör även samordnas  
  
 med en eventuell annan arbetsgivares åtgärder.  
  
 Om rehabiliteringen till följd av andra bestämmelser ska tillhandahållas  
  
 av någon annan, är enligt 7 § tredje stycket LuF Försv 
  
 ktens ansvar delvis endast subsidiärt. Utöver de särskilda reglerna  
  
 om rehabilitering i LuF finns allmänna regler om arbetsgivares  
  
 rehabiliteringsansvar i 2 kap. och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen  
  
 (1077:1160) (AML) samt i 22 kap. lagen (1962:381) om  
  
 allmän försäkring (AFL). Enligt 10 § LuF innebär Försvarsmaktens  
  
 ansvar ingen begränsning i det ansvar som den skadades eventuella  
  
 ordinarie arbetsgivare har enligt dessa regler. 2 kap. AML innehåller  
  
 regler om arbetsmiljöns beskaffenhet. Av 3 kap. 2 a § AML framgår  
  
 att arbetsmiljön och utredning av arbetsskador är arbetsgivarens  
  
 ansvar. Arbetsgivaren ska systematiskt planera, leda och kontrollera  
  
 verksamheten så att det leder till en godtagbar arbetsmiljö. I verksamheten  
  
 ska finnas en på lämpligt sätt organiserad arbets-,  
  
 anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av uppgifter  
  
 enligt AML och 22 kap. AFL. 22 kap. AFL reglerar Försäkgskassans  
  
 ansvar för rehabilitering.  
  
 Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den  
  
 skadades rehabilitering ska Försvarsmakten enligt 11 § LuF, efter  
  
 ansökan, ge den anhörige skälig ersättning för sådana kostnader  
  
 som en sådan insats orsakar. Om den som tjänstgör i utlandsstyrkan  
  
 förolyckas eller skadas så svårt att sjukhusvård krävs, ska  
  
 9 Prop. 1998/99:68, s. 20.  
  
 254 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 Fö 
  
 varaktig fred och säkerhet (2 § FoP).  
  
 I Polisens utlandsstyrka får endast den tjänstgöra som behövs  
  
 denna styrka ska fullgöra och som hos  
  
 tjänstgöring (3 § FoP). Det ställs  
  
 ha lämnat uppdraget för styrkan (5 § FoP).  
  
 Även under sin tjänstgöring utomlands omfattas den som tjänstgör  
  
 i Polisens utlandsstyrka av statens tjänstegrupplivförsäkring, avtalet  
  
 onskada (PSA) och statliga pensionsbestämmelser  
  
 (6 § FoP).  
  
 rsvarsmakten även ersätta de anhöriga för skäligt antal resor till  
  
 den förolyckade eller skadade samt uppehälle och tidsspillan vid  
  
 sådan resa. Försvarsmakten ska även utge skäligt bidrag till kostnader  
  
 för psykosocialt stöd till anhöriga som är i behov av det.  
  
 Förordningen om Polisens utlandsstyrka10  
  
 Förordningen (1999:1155) om Polisens utlandsstyrka (FoP) ansluter  
  
 till vad som föreskrivs i LuF för den som tjänstgör i Polisens  
  
 utlandsstyrka (1 § FoP). Såväl dess struktur som dess innehåll liknar  
  
 i tillämpliga delar förordningen (1999:569) om utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten.  
  
 Vid RPS ska det enligt förordningen finnas en utlandsstyrka  
  
 med uppgift att utföra internationell fredsfrämjande verksamhet  
  
 utomlands i den omfattning regeringen bestämmer, Polisens utlandsstyrka 
  
 . Insatser av Polisens utlandsstyrka får utföras på uppdrag av  
  
 FN, OSSE eller någon annan internationell organisation i syfte att  
  
 skapa förutsättningar för  
  
 för sådan verksamhet som 
  
 RPS begärt att få fullgöra sådan  
  
 dock inget krav på att vederbörande ska vara anställd inom polisväsendet.  
  
 Den som tjänstgör i Polisens utlandsstyrka får lön enligt  
  
 de grunder som RPS efter hörande av berörda arbetstagarorganisationer  
  
 bestämmer (4 § FoP). När den som tjänstgör i Polisens  
  
 utlandsstyrka beviljas ledighet ska RPS beakta de föreskrifter och  
  
 rekommendationer som kan ha fastställts av den internationella  
  
 organisation som kan 
  
 om ersättning vid pers 
  
 Utöver lön utgår reseförmåner och förmåner till följd av ökade  
  
 levnadskostnader (7 § FoP). Den som tjänstgör i Polisens utlandsstyrka  
  
 har rätt till minst en fri hemresa per halvår (8 § FoP). Om  
  
 anhöriga har rätt att följa med enligt riktlinjer från den internationella  
  
 organisation som lämnat uppdraget för styrkan, betalas  
  
 även ersättning för kostnader med anledning av att anhöriga medföljer  
  
 av RPS (9 § FoP).  
  
 10 Polisens utlandsstyrka beskrivs vidare i avsnitt 3.3.3.  
  
 255 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 ter tjänstgöringstid 
  
 8.3 
  
 I likhet med vad som gäller för Försvarsmaktens utlandsstyrka  
  
 har den som tjänstgör i Polisens utlandsstyrka rätt till fri sjukvård  
  
 och akut tandvård i den mån motsvarande förmån inte bereds  
  
 honom eller henne i annan ordning (10 § FoP). Även den som  
  
 tjänstgör i Polisens utlandsstyrka har rätt till bibehållna tjänstgöringsförmåner  
  
 – dock inte sjukpenning – vid skada som medför  
  
 nedsatt arbetsförmåga under tjänstgöringstiden utomlands. Vid  
  
 arbetsskada som medför nedsatt arbetsförmåga ef 
  
 ens slut ska RPS betala tillägg till sjukpenningen så att den  
  
 sammanlagda ersättningen huvudsakligen uppgår till nittio procent  
  
 av lönen (11 § FoP). Vidare har den skadade rätt till ersättning för  
  
 sjukvårdskostnader m.m. som föranletts av skadan (12 § FoP).  
  
 Motsvarande regler som gäller för utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 om riskgaranti från staten och dödsfalls- och invaliditetsersättning  
  
 gäller även för Polisens utlandsstyrka (13–15 §§ FoP).  
  
 Vidare gäller samma regler om krav på organisation av rehabilitering  
  
 (16 § FoP), social rehabilitering (17 § FoP) och uppföljande  
  
 verksamhet (18 § FoP).  
  
 .4 Avtalslösningar  
  
 Utlandstjänstgöring innebär att en arbetsgivare utlandsstationerar  
  
 redan anställd personal eller rekryterar personal speciellt för utlandsuppdrag 
  
 . Ett alternativ är att arbetsgivaren skickar ut personal på  
  
 utrikes tjänsteresa och förrättning. Arbetsgivaren bedömer utifrån  
  
 utlandsuppdragets karaktär om detta ska betraktas som utlandsstationering  
  
 eller om det ska genomföras under en utrikes tjänsteresa  
  
 och förrättning.  
  
 Utlandsstationering  
  
 Under utlandstjänstgöring har arbetstagaren sitt tjänsteställe på en  
  
 angiven stationeringsort utomlands. Under utlandsperioden gäller  
  
 inte de generella anställningsvillkor som finns i de annars vanligen  
  
 tillämpliga kollektivavtalen för arbetstagare hos myndigheter under  
  
 regeringen, ALFA (Allmänt löne- och förmånsavtal) och AVA  
  
 (Affärsverksavtalet). Anställningsvillkoren regleras i stället i en enskild  
  
 överenskommelse – ett s.k. URA-kontrakt.  
  
 256 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 pdragets karaktär och arbetstagarens situation. Arbetsgiv 
  
 r för anställnin 
  
 Avtal om utlandskontrakt och riktlinjer för anställningsvillkor  
  
 (URA)11 är det centrala ramavtalet för statligt anställda arbetstagare  
  
 med utlandsstationering som inte omfattas av andra avtal  
  
 eller annan reglering, exempelvis LuF (1 § andra stycket URA).  
  
 Avtalstexterna i URA är anpassade för normalfallet när en arbetstagare  
  
 utlandsstationeras från Sverige av en statlig myndighet och  
  
 omfattas av svensk socialförsäkring, svenskt pensionssystem m.m.  
  
 samt är obegränsat skattskyldig i Sverige.  
  
 Avtalet är flexibelt och anger riktlinjer för anställningsvillkor.  
  
 Arbetsgivaren har därigenom en möjlighet till individuellt anpassade  
  
 lösningar av anställningsvillkoren utifrån verksamhetens  
  
 krav, up 
  
 aren kan med stöd av URA även anställa medarbetare tidsbegränsat  
  
 enbart för utlandstjänstgöring. Anställningsvillkoren i URA  
  
 är av tre olika slag, nämligen sådana villkor som ska regleras och för  
  
 vilka det också anges hur det ska ske (t.ex. pension och försäkringar),  
  
 sådana villkor som ska regleras utan att det närmare anges  
  
 hur det ska regleras (t.ex. lön) samt sådana villkor som kan regleras  
  
 (t.ex. ersättning för kostnader för bostad, flyttning och semesterhemresor)  
  
 och för vilka avtalet har riktlinjer för hur detta kan ske.  
  
 Tvingande för arbetsgivaren är att betala en lön med pensionsförmån  
  
 samt att teckna en s.k. URA-försäkring hos Kammarkollegiet  
  
 (12 § URA). I övrigt innehåller URA riktlinje 
  
 gsvillkor som t.ex. arbetstid och kostnadsersättningar.  
  
 En utlandsstationering ska alltid tidsbegränsas. En arbetstagare  
  
 får för utlandsstationering – utöver vad som följer av LAS eller  
  
 annan författning – anställas för en bestämd tid eller tills vidare  
  
 längst till en viss tidpunkt. Har arbetstagaren en anställning tills  
  
 vidare vid myndigheten ska han eller hon utan särskilt beslut vara  
  
 ledig från denna anställning (3 § URA). En skriftlig överenskommelse  
  
 om anställning – ett s.k. utlandskontrakt – upprättas mellan  
  
 anställningsmyndigheten och arbetstagaren. Av utlandskontraktet  
  
 ska framgå vilka villkor som gäller för utlandsstationeringen (4 §  
  
 URA). Villkor rörande semester, kontraktets uppsägningstider samt  
  
 vissa särskilda anställningsvillkor kan påverkas av tjänstgöringsperiodens  
  
 längd (5 § URA).  
  
 7–12 §§ i URA anger vissa allmänna anställningsvillkor. Lönen  
  
 består av individuell lön och i förekommande fall lönetillägg (7 §  
  
 URA). Om inte annat har angetts i utlandskontraktet ska arbets11  
  
 Arbetsgivarverket, Centrala avtal 2007:1.  
  
 257 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 gifterna och  
  
 för 
  
 tjä 
  
 ska arbetstagaren beviljas ledighet med lön i  
  
 sam 
  
 stgrupplivförsäkring (TGL-S). Arbetsgivaren svarar  
  
 för 
  
 r som  
  
 fra 
  
 inns behov av att enhetligt reglera vissa anställningsvillkor  
  
 för grupper av arbetstagare med likartad tjänstetsgivaren  
  
 och lokal arbetstagartagaren  
  
 ha förtroendearbetstid vid arbetsplatsen utomlands. Arbetstidens  
  
 förläggning bör dock anpassas till arbetsupp 
  
 hållandena i tjänstgöringslandet (8 § URA). Om inte något  
  
 annat överenskommits i utlandskontraktet gäller i fråga om semester  
  
 och semesterersättning att antalet semesterdagar som tjänas in under 
  
 nstgöringsperioden också ska förläggas under denna period.  
  
 Semesterns längd kan bestämmas med hänsyn till speciella förhållanden  
  
 i tjänstgöringslandet. Antalet semesterdagar motsvarar,  
  
 om inte annat överenskommits, det antal som anges i ALFA eller  
  
 AVA. Utöver semester 
  
 band med nära anhörigs svårare sjukdom eller dödsfall (9 §  
  
 URA).  
  
 Om inte något annat överenskommits i utlandskontraktet får  
  
 arbetstagaren vid frånvaro på grund av sjukdom under utlandstjänstgöringen  
  
 behålla sin lön enligt utlandskontraktet (10 § URA).  
  
 Arbetstagaren omfattas under utlandsstationeringen i normalfallet  
  
 av pensionsvillkoren i pensionsavtal för arbetstagare hos staten  
  
 m.fl. (11 § URA). När det gäller försäkringar omfattas arbetstagaren  
  
 av avtalet om ersättning vid personskada (PSA) och avtalet  
  
 om statens tjän 
  
 att anmälan sker till Kammarkollegiet så att URA-försäkringen  
  
 gäller för arbetstagaren och medföljande familjemedlemmar  
  
 vid utlandsstationering (12 § URA, se nedan).  
  
 Utöver nämnda allmänna anställningsvillkor som ska regleras i  
  
 utlandskontraktet kan arbetsgivaren och arbetstagaren i utlandskontraktet  
  
 komma överens om anställningsvillkor som på grund av  
  
 utlandsstationeringen och särskilda förhållanden i tjänstgöringslandet  
  
 ska gälla för arbetstagaren (13 § URA). Parterna bör då  
  
 beakta de riktlinjer för sådana särskilda anställningsvillko 
  
 mgår i en bilaga till URA. De villkor som avses i bilagan avser  
  
 ersättning för merkostnader och ökade levnadsomkostnader på  
  
 grund av utlandsstationeringen och särskilda förhållanden i tjänstgöringslandet.  
  
 Bland sådana kostnadsersättningar kan nämnas ersättning  
  
 för boendekostnader, flyttningskostnader, kostnader för barnomsorg 
  
 , skolkostnader, reskostnader, hälso- och sjukvårdskostnader  
  
 samt övriga merkostnader. Om det under kontraktstiden finns  
  
 särskilda skäl kan även andra villkor överenskommas än de som  
  
 reglerats i utlandskontraktet (14 § URA). Inom sådana verksamhetsområden  
  
 där det f 
  
 göring utomlands får vidare arb 
  
 258 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 ågor om sådana anställningsvillkor  
  
 som behandlas i 7–10 §§ och 13 § (23 § URA).  
  
 ko 
  
 sn 
  
 ehåller  
  
 bl.a. bestämmelser om förmåner för efterlevande till statligt anställda,  
  
 erna ska beräknas. Vid  
  
 , utbetalas ett engångsgare.  
  
 Försäkringen gäller således  
  
 nder tjänstgöringen och tjänstledighet.  
  
 egendomsförsäkring.  
  
 organisation sluta kollektivavtal i fr 
  
 Utöver här nämnda bestämmelser innehåller URA även regler  
  
 om arbetstagarens uppgiftsskyldighet (15 §), avslutande av utlandskontrakt  
  
 (16–22 §§), tvistlösning (24 §) samt giltighetstid m.m. (25 §).  
  
 URA kompletteras av Arbetsgivarverkets allmänna råd för tillämpningen  
  
 av avtalet. Dessa råd innehåller kommentarer till vissa  
  
 bestämmelser i URA i fråga om bl.a. rekrytering, förberedelser  
  
 inför utlandsstationeringen , förberedelser inför hemkomsten samt  
  
 mpetensutveckling.  
  
 Arbetstagare som omfattas av URA omfattas också av det statliga  
  
 Avtalet om ersättning vid personskada (PSA) som är ett kompletterande  
  
 ersättningssystem vid arbetsskada.12 Avtalet reglerar ersättning  
  
 vid bl.a. arbetsolycksfall, arbetssjukdom, olycksfall på väg  
  
 till eller från arbetet samt vålds- eller misshandelsskador (jfr avitt  
  
 8.5.5). PSA kan ge ideell ersättning vid bestående medicinsk  
  
 invaliditet, men även ersättning för inkomstförlust utöver de 7,5 basbelopp  
  
 som är taket i arbetsskadeförsäkringen. Ersättning kan också  
  
 utges för skäliga kostnader som en arbetstagare har i samband med  
  
 rehabilitering.  
  
 Arbetstagaren omfattas även av Avtal om statens tjänstegrupplivförsäkring  
  
 (TGL-S).13 Avtalet slöts år 1988 mellan dåvarande  
  
 Statens arbetsgivarverk och vissa arbetstagarorganisationer. Försäkringen  
  
 regleras via Statens pensionsverk (SPV). Avtalet inn 
  
 begravningshjälp samt regler om hur förmån 
  
 dödsfall under anställningstiden, oavsett orsak 
  
 belopp till efterlevande förmånsta 
  
 även under ledighet u 
  
 För att ge försäkringsskydd för arbetstagaren och medföljande  
  
 familjemedlemmar vid utlandsstationering ska arbetsgivaren enligt  
  
 URA (12 §) teckna en URA-försäkring hos Kammarkollegiet.  
  
 URA-försäkringen kan tecknas som en samlingsförsäkring eller  
  
 som enskilda försäkringar. Försäkringen kan också tecknas för medföljande  
  
 familjemedlemmar och omfattar dels ett personskadeskydd  
  
 på skadeståndsrättslig grund, dels ett försäkringsskydd som motsvarar  
  
 skyddet i en reseförsäkring. Den innehåller däremot inte något  
  
 egendomsskydd, men arbetsgivaren kan teckna en kompletterande  
  
 l 1999:A 6.  
  
 12 Arbetsgivarverket, Centrala avtal 2006:1.  
  
 13 Arbetsgivarverket, Centrala avta 
  
 259 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 8.4.1 
  
 med att huvudmannaskapet för poliser i internationell  
  
 Försvarsmakten (LuF). Bestämmelsen  
  
 Utrikes tjänsteresa och förrättning  
  
 Under en utrikes tjänsteresa och förrättning har arbetstagaren kvar  
  
 sitt tjänsteställe på sin vanliga arbetsort i Sverige. ALFA respektive  
  
 AVA:s bestämmelser, som är anpassade för arbete i Sverige, fortsätter  
  
 att gälla under förrättningen utomlands. Tjänsteresa och förrättning  
  
 utomlands för arbetstagare vid myndigheter under regeringen  
  
 regleras i kollektivavtalet Avtal om ersättning m.m. vid tjänsteresa  
  
 och förrättning utomlands.14  
  
 Avtalet reglerar endast de förmåner och kostnadsersättningar  
  
 som en arbetsgivare har möjlighet att erbjuda arbetstagaren skattefritt.  
  
 Inga familjeförmåner kan erbjudas skattefritt. Beloppen för 
  
 normalbelopp – traktamente – räknas i huvudsak fram från utgångspunkten  
  
 att en arbetstagare bor på hotell och speglar kostnaden för  
  
 att äta lunch och middag på restaurang i en storstad.  
  
 Under tjänsteresan och förrättningen omfattas statligt anställda  
  
 av Statens tjänstereseförsäkring. Denna grundar sig på förordningen  
  
 (1993:674) om försäkringsskydd m.m. vid statliga resor.  
  
 Statliga myndigheter är enligt förordningen skyldiga att vid tjänsteresor  
  
 avtala med Kammarkollegiet om försäkring. Försäkringen  
  
 gäller under hela tjänstgöringstiden i hela världen, således även under  
  
 ledighet i tredje land eller i Sverige. För det fall ersättning inte kan  
  
 utges via statens riskgaranti kan försäkringen vid olycksfall ge ett  
  
 invaliditets- och dödsfallsskydd om maximalt 22 basbelopp.  
  
 8.4 Tidigare lagstiftningsärenden  
  
 Bakgrund  
  
 I samband 
  
 fredsfrämjande verksamhet den 1 januari 2000 flyttades över från  
  
 Försvarsmakten till RPS bildades, som nämnts, Polisens utlandsstyrka.  
  
 Utgångspunkten var att skyddet för poliserna inte skulle  
  
 försämras genom reformen.15 Regleringen för Polisens utlandsstyrka  
  
 skulle därför även fortsättningsvis i huvudsak motsvara den  
  
 som gäller för utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. För att åstadkomma  
  
 detta infördes bl.a. en ny paragraf, 1a §, i lagen (1999:568)  
  
 om utlandsstyrkan inom  
  
 14 Arbetsgivarverket, Centrala avtal 2005:5.  
  
 15 Prop. 1999/2000:1 uo 4, s. 68 f.  
  
 260 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 inn 
  
 ng.  
  
 2007:77 och SOU 2008:91). Förslaget har  
  
 rem 
  
 slog utredaren att en gemensam lagstiftning  
  
 för all civil krishantering borde införas samt lämnade författs  
  
 en lag om internationell civil krishantering,  
  
 . Enligt utredaren borde en ny reglering  
  
 ebär att vissa regler i den lagen är tillämpliga även på den som  
  
 tjänstgör utomlands i Polisens utlandsstyrka (se avsnitt 8.3.3).  
  
 I propositionen som låg till grund för regleringen av Polisens  
  
 utlandsstyrka påpekades att utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 och Polisens utlandsstyrka består av olika personalkategorier med  
  
 olika arbetsgivare och att detta talade för att det socialrättsliga  
  
 skyddet för Polisens utlandsstyrka borde regleras särskilt.16 Det  
  
 ansågs emellertid angeläget att förändringen av huvudmannaskapet  
  
 inte fördröjdes varför angiven författningslösning valdes. Det framhölls  
  
 emellertid att förslaget skulle ses som en övergångslösning  
  
 och att en utvärdering borde göras med sikte på en särskild lagstiftni 
  
 LuF och tillhörande förordning trädde i kraft den 1 juli 1999.  
  
 Vid riksdagsbehandlingen gav riksdagen regeringen tillkänna att en  
  
 utvärdering borde göras senast inom fem år.17  
  
 Frågor rörande särskild författningsreglering av arbets- och  
  
 socialrättsliga frågor rörande personal i internationella civila uppdrag  
  
 har därefter varit föremål för behandling i promemorian Domare  
  
 och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1). Förslaget remissbehandlades  
  
 men ledde inte till lagstiftning. Motsvarande frågor har  
  
 för militär personal behandlats i betänkandena En svensk veteranpolitik 
  
 , del 1 och 2 (SOU 
  
 issbehandlats och hanteras för närvarande inom Försvarsdepartementet.  
  
 En lagrådsremiss förväntas under hösten 2009.  
  
 8.4.2 Departementspromemorian Domare och åklagare  
  
 i internationella insatser (Ds 2002:1)  
  
 Förslaget  
  
 I departementspromemorian Domare och åklagare i internationella  
  
 insatser (Ds 2002:1) före 
  
 ningsförslag till del 
  
 dels en förordning härom 
  
 för den civila krishanteringen dock avvakta den kommande utvärderingen  
  
 av författningsregleringen för utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 (jfr avsnitt 8.4.3).  
  
 16 Prop. 1999/2000:1 uo 4, s. 72.  
  
 17 Bet. 1998/99:FöU8 och rskr. 1998/99:225, jfr även bet. 2000/01:FöU6, s. 17.  
  
 261 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 tyd 
  
 ering  
  
 för insatser inom internationell civil krishantering också borde  
  
 föregås av en samlad översyn där förhållandet till andra gällande  
  
 gen  
  
 avseend t till kollekt  
  
 rsäkringslösningar för andra internationella  
  
 uppdrag, bl.a. URA.  
  
 t till förordning om internationell civil krishantering var  
  
 ingsverket delade utredarens uppfattning att  
  
 samma socialrättsliga skydd borde gälla vid uppdrag för civil krishantering  
  
 som för utlandsstyrkorna.  
  
 Förslaget till lag om internationell krishantering var i huvudsak  
  
 utformat utifrån lagen om (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten 
  
 . Lagen skulle även omfatta verksamheten inom Polisens  
  
 utlandsstyrka. Till följd härav skulle 1 a § i lagen om utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten upphöra att gälla. I 3 § första stycket i den  
  
 föreslagna lagen angavs att 12 § semesterlagen (1977:480) samt  
  
 arbetstidslagen (1982:673) inte skulle gälla för dem som tjänstgör i  
  
 en insats inom internationell krishantering. En sådan reglering  
  
 ligger i linje med vad som gäller för anställda i utlandsstyrkan inom  
  
 Försvarsmakten men skulle, såvitt avser verksamheten inom Polisens  
  
 utlandsstyrka, medföra en förändring i förhållande till gällande ordning.  
  
 Lagen om internationell civil krishantering skulle tillämpas då en  
  
 statlig myndighet (anställningsmyndighet) organiserar anställda att  
  
 delta i insatser inom civil krishantering (1 §). Utredaren konstaterade  
  
 emellertid att begreppet civil krishantering inte är helt enigt  
  
 (jfr avsnitt 2.2) och att en författningsreglering skulle kunna  
  
 kräva en definition. En sådan definition skulle kräva ett ställningstagande  
  
 till om krishanteringsbegreppet ska anses omfatta alla kriser  
  
 oberoende av deras orsak, dvs. inte endast kriser orsakade av säkerhetspolitiska  
  
 konflikter utan även sådana som föranletts av exempelvis  
  
 naturkatastrofer.  
  
 Vidare påpekade utredaren att en generell författningsregl 
  
 regleringar övervägs. Detta gällde dels förhållandet till reglerin 
  
 e militära krishanteringsinsatser, dels förhållande 
  
 ivavtalsregleringar och fö 
  
 Förslage 
  
 i väsentliga delar utformat utifrån förordningen (1999:1155) om  
  
 Polisens utlandsstyrka.  
  
 Remissinstanserna  
  
 Flertalet av de 17 remissinstanserna tillstyrkte promemorians förslag i  
  
 allmänhet liksom förslaget rörande arbets- och socialrättslig reglering.  
  
 Bl.a. Ekonomistyrn 
  
 262 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 tningsregler 
  
 bilitering, då en  
  
 my 
  
 och poliser, som alla normalt har en  
  
 arb 
  
 Arbetsgivarverket var den remissinstans som främst behandlade  
  
 den föreslagna författningsregleringen om internationell civil krishantering  
  
 och som var mest kritisk till detta. Även om Arbetsgivarverket  
  
 delade utredarens uppfattning att en förfat 
  
 ing borde omfatta samtliga statliga (civila) myndigheter, menade  
  
 verket att författningsregleringen borde begränsas till att gälla det  
  
 socialrättsliga skyddet och inte omfatta övriga anställningsvillkor.  
  
 Övriga anställningsvillkor lämpade sig enligt verket bäst för reglering  
  
 mellan arbetsmarknadens parter.18 Arbetsgivarverket var vidare  
  
 kritiskt bl.a. till förslaget till den del det avsåg reha 
  
 ndighet kan komma att rekrytera personal specifikt för viss  
  
 utlandstjänstgöring och då svårligen kan fullgöra rehabiliteringsinsatser  
  
 sedan visstidsanställningen upphört. Enligt Arbetsgivarverket  
  
 borde vidare en författningsreglering av det socialrättsliga  
  
 skyddet ske skyndsamt och inte vara avhängig en utvärdering av  
  
 motsvarande bestämmelser för Försvarsmaktens utlandsstyrka.  
  
 Försvarsmakten tillstyrkte förslaget men framhöll beträffande  
  
 förslaget till lag om civil krishantering bl.a. att det är tveksamt om  
  
 man för domare, åklagare  
  
 etsgivare, ska införa regler som ger det primära ansvaret för  
  
 rehabilitering till en särskild statlig myndighet som organiserar den  
  
 internationella verksamheten.  
  
 Förslaget har, som nämnts, inte lett till någon lagstiftning.  
  
 8.4.3 Veteransoldatutredningens betänkanden En svensk  
  
 veteranpolitik, del 1 och 2 (SOU 2007:77  
  
 och 2008:91)  
  
 Förslaget  
  
 I Veteransoldatutredningens betänkanden En svensk veteranpolitik,  
  
 del 1 och 2 (SOU 2007:77 och 2008:91), behandlas frågan hur en  
  
 svensk veteranpolitik, dvs. hur ansvaret för personalen före, under  
  
 och efter internationella militära insatser bör vara utformat. I  
  
 slutbetänkandet lämnar utredningen ett antal förslag avseende omhändertagandet  
  
 av veteransoldater och deras anhöriga. Andra förslag,  
  
 av mer indirekt betydelse, tar sikte på Försvarsmaktens struktur  
  
 och arbetssätt.  
  
 18 Verket har vid hearingen i juni 2009 vidhållit sin inställning i denna del.  
  
 263 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 drag innefattade att göra en allmän översyn av  
  
 lagen (1999:568) om utlandsstyrkan inom försvarsmakten (LuF),  
  
 .  
  
 bes 
  
 tureringen innebär bl.a.  
  
 h Stödåtgärder  
  
 Utredningens upp 
  
 att analysera om lagen är ändamålsenligt utformad samt att eventuellt  
  
 lämna förslag till nödvändig författningsreglering 
  
 De olika förslagen till lagstiftningsåtgärder innebär att lagens  
  
 tillämpningsområde ändras och att vissa grundläggande bestämmelser  
  
 får ett delvis annat innehåll. Vidare föreslås att Försvarsmaktens  
  
 utlandsstyrka avvecklas som en organisatorisk enhet. Myndighetens  
  
 internationella verksamhet ska i stället betraktas som en  
  
 naturlig del av den samlade försvarsverksamheten.  
  
 Mot bakgrund av de författningsändringar som föreslås och  
  
 behovet av att omstrukturera den nuvarande lagen är enligt Veteransoldatutredningen  
  
 den mest lämpliga lagtekniska lösningen att  
  
 införa en ny lag med bestämmelser för Försvarsmaktens personal  
  
 vid internationella militära insatser och att LuF upphävs. Utredningen  
  
 föreslår även att den nuvarande förordningen (1999:569)  
  
 om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten upphävs och ersätts av en  
  
 förordning med bestämmelser för Försvarsmaktens personal i internationella  
  
 militära insatser.  
  
 Lagförslaget innebär att vissa bestämmelser som finns i nuvarande  
  
 LuF ska gälla för personalen också i framtiden, exempelvis  
  
 tämmelserna om anställning, arbetstid, semester, arbetsmiljö  
  
 och arbetsskador. Bestämmelserna förs över till den nya lagen med  
  
 de ändringar som är påkallade till följd av att begreppet utlandsstyrkan  
  
 avvecklas och att det i stället är verksamhetens art som  
  
 anger lagens tillämpningsområde. Omstruk 
  
 att bestämmelserna i LuF under rubriken Rehabilitering (6–10 §§)  
  
 delas upp för att i den föreslagna lagen i stället införas under rubrikerna  
  
 Särskilt uppföljningsansvar (6 och 7 §§) oc 
  
 (8–12 §§). Lagförslaget innebär vidare att arbetsgivarens uppföljningsansvar  
  
 förtydligas och lyfts fram från förordningen (1999:569)  
  
 om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten (18 §) till den nya lagen  
  
 (6 §).  
  
 Förslaget till ny förordning motsvarar i stora delar nu gällande  
  
 förordning med de ändringar som avskaffandet av utlandsstyrkan  
  
 medför. En skillnad är dock att förslaget innehåller särskilda bestämmelser  
  
 avseende Försvarsmaktens organisation för att kunna  
  
 fullgöra ansvaret i fråga om stöd till anhöriga samt ansvaret för  
  
 personal som tjänstgjort i internationella militära insatser (19 och  
  
 20 §§).  
  
 264 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 utvecklingen liksom en  
  
 grundlig problemorientering. Försvarsmakten ansåg också att ett  
  
 utredningen, däribland en  
  
 förslag att ersätta nuvakan,  
  
 eftersom upphävandet  
  
 av författningarna innebär att man rycker undan grunden  
  
 fs 
  
 t  
  
 f 
  
 n övriga paragrafer är enligt Försvarsmakten  
  
 sådana att de i nuvarande utformning inte kan läggas  
  
 utlandstjänstgöring i kris- och konfliktområden. För statliga myndigRemissinstanserna  
  
 Flertalet av de omkring 30 remissinstanserna som yttrade sig angående  
  
 slutbetänkandet var positiva till förslaget i allmänhet.  
  
 Försvarsmakten ställde sig i sitt remissyttrande positiv till ett  
  
 förstärkt skydd för veteransoldaterna men riktade i övrigt stark  
  
 kritik mot utredningens förslag. Enligt Försvarsmakten saknas i utredningen  
  
 en beskrivning av den framtida  
  
 stort antal frågeställningar inte berörs i  
  
 konsekvensbeskrivning av utredningens 
  
 rande författningar som gäller för utlandsstyr 
  
 Garcia utlandsstyrka. I fråga om förslaget till lag med be 
  
 tämmelser för Försvarsmaktens personal vid internationella mili 
  
 ära insatser framförde Försvarsmakten att flertalet paragrafer i 
  
 örslaget är direkt överflyttade från LuF och motsvarande förording  
  
 utan ändringar. Förslagen i  
  
 till grund för lagstiftning. Försvarsmakten pekade vidare på ett  
  
 antal bestämmelser med sådana brister.  
  
 Kammarrätten i Stockholm och Länsrätten i Skåne län framförde  
  
 synpunkter på den närmare utformningen av lagbestämmelserna.  
  
 Kritiken bestod främst i att lagförslaget enligt domstolarnas mening  
  
 innehåller otydliga gränsdragningar och skälighetsbedömningar som  
  
 kan innebära tillämpningssvårigheter.  
  
 FBA betonade i sitt remissvar vikten av att även civil personal  
  
 inkluderas i en samlad svensk veteranpolitik, såväl vad avser allmänt  
  
 synsätt som lagstiftnings- och verksamhetsmässigt.  
  
 Arbetsgivarverket framhöll i sitt remissyttrande att även civil  
  
 personal ofta ingår i insatser där den utsätts för en riskbild liknande  
  
 den som gäller för militär personal. Vad gäller förslaget till lag med  
  
 bestämmelser för Försvarsmaktens personal vid internationella militära  
  
 insatser betonade Arbetsgivarverket, liksom Kammarkollegiet i  
  
 sitt remissyttrande, att de båda myndigheterna samverkar för att  
  
 utveckla den s.k. URA-försäkringen genom bl.a. en kompletterande  
  
 del anpassad till de förutsättningar som råder i kris- och konfliktområden.  
  
 Enligt dessa myndigheters mening är övergripande frågor  
  
 som försäkrings- och rehabiliteringsfrågor inte enbart av vikt för  
  
 Försvarsmakten utan gäller alla myndigheter som är involverade i  
  
 265 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 heter krävs ingen författningsreglering. Reglering bör i stället ske i  
  
 kollektivavtal mellan de centrala avtalsslutande parterna på det  
  
 statliga området.19 Kammarkollegiet påpekade även att alla statligt  
  
 anställda som utlandsstationeras genom exempelvis kollektivavtalet  
  
 URA har ett omfattande personskadeskydd vid olycksfall under  
  
 hela utlandsstationeringen genom de försäkringar hos Kammarkollegiet  
  
 som överenskommits i avtalet.  
  
 8.5 Överväganden och förslag  
  
 8.5.1 Behovet av en författningsreglering  
  
 Överväganden och förslag: På samma sätt som beträffande anställda  
  
 i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten och Polisens utlandsstyrka  
  
 bör anställningsförhållandena för statligt anställda i  
  
 vissa internationella civila uppdrag författningsregleras och inte  
  
 enbart bestämmas genom avtal.  
  
 Som framhålls i utredningens direktiv har Sverige som målsättning  
  
 att ta ett stort ansvar i bl.a. freds- och säkerhetsfrämjande insatser  
  
 och att förstärka och bredda det civila inslaget i sådana insatser.  
  
 Det finns därför anledning att anta att antalet personer som deltar i  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser, liksom i internationella  
  
 civila uppdrag i övrigt, kommer att öka.  
  
 Medan personer som är anställda i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 eller som tillhör Polisens utlandsstyrka omfattas av de arbets och 
  
 utande parterna på det  
  
 sta 
  
 tänkandet En svensk veteranpolitik (SOU 2008:91). Till stöd för  
  
 socialrättsliga regler som finns i lagen (1999:568) om utlandsstyrkan  
  
 inom försvarsmakten (LuF), saknas motsvarande författningsreglering  
  
 beträffande annan personal som deltar i internationella  
  
 uppdrag. Sådana frågor regleras i stället regelmässigt genom  
  
 avtal (se avsnitt 8.3.4).  
  
 Arbetsgivarverket har till utredningen framfört uppfattningen  
  
 att någon författningsreglering inte bör ske. Reglering bör i stället  
  
 ske i kollektivavtal mellan de centrala avtalssl 
  
 tliga området. Denna uppfattning överensstämmer med vad verket  
  
 framförde i remissyttranden avseende departementspromemorian  
  
 Domare och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1) och be19  
  
 Se fotnot 18.  
  
 266 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 sät 
  
 liktområden. Därtill kommer att kollektivavtal kan  
  
 ko 
  
 fattningsreglering. Den reglering som därvid främst blir  
  
 aktuell avser i huvudsak frågor om arbetsrättslig ställning och  
  
 socialrättsliga villkor. I samband med att LuF infördes konstasådant  
  
 som redan var  
  
 reglerat i lag eller inskränker lags tillämplighet. Det ansågs därför att  
  
 be  
  
 b  
  
 e 
  
 le al  
  
 därför författningsregleras framgent.  
  
 denna uppfattning kan anföras att arbetsmarknadens parter är de  
  
 som är mest lämpade att avgöra frågor rörande den egna verksamheten  
  
 och de anställda. De centrala avtalsslutande parterna har  
  
 också i förhandlingsprotokoll uttalat att de är överens om att fortta  
  
 arbetet med att finna ändamålsenliga lösningar på försäkringsfrågorna  
  
 i samband med utlandstjänstgöring. Reglering genom  
  
 kollektivavtal, såsom URA, är en flexibel lösning som kan anpassas  
  
 till respektive yrkesgrupp och form av internationellt uppdrag.  
  
 Arbetsgivarverket och ett antal statliga myndigheter arbetar med  
  
 att komplettera URA med speciella villkor avseende personal i snabba  
  
 insatser. Vidare håller Arbetsgivarverket och Kammarkollegiet på  
  
 att utveckla den i kollektivavtal reglerade URA-försäkringen med  
  
 en kompletterande del anpassad till de förutsättningar som råder i  
  
 kris- och konf 
  
 mma till stånd snabbare än lagstiftning och att man med kollektivavtalslösningen  
  
 därför kan undvika onödig tröghet i processen.  
  
 Enligt utredningens mening kan emellertid vägande skäl anföras  
  
 för en för 
  
 terades att vissa bestämmelser delvis reglerar  
  
 estämmelserna lämpligen borde ges i lagform.20 Kompletterand 
  
 estämmelser som inte bedömdes kräva lagform samlades i stället i 
  
 n förordning. Dessa skäl bör enligt utredningen alltjämt vara vägdande,  
  
 och arbets- och socialrättsliga villkor för all civil person 
  
 En annan anledning till att anställningsförhållandena för personer  
  
 inom Försvarsmaktens respektive Polisens utlandsstyrka i stora  
  
 delar har författningsreglerats och inte överlämnats till avtalsförhandlingar  
  
 är att utlandsstyrkornas verksamhet grundas på svenska  
  
 åtaganden och att Sverige därför bär ett särskilt ansvar för denna  
  
 verksamhet.21 Denna utgångspunkt bör vara vägledande också för  
  
 en författningsreglering avseende övrig civil personals medverkan i  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser.  
  
 Därtill kommer att arbets- och socialrättsliga frågor i grundläggande  
  
 delar rör viktiga rättighetsfrågor vilka inte bör överlämnas  
  
 till reglering i avtal. Regleringen ställer särskilda krav på förutse20  
  
 SOU 1998:30, s. 160 och prop. 1998/99:68, s. 12 f.  
  
 21 Jfr direktiven till översyn av reglerna för Försvarsmaktens fredsfrämjande verksamhet utomlands 
  
 , dir. 1997:21.  
  
 267 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 ra att gälla. Flertal 
  
 nställda i vissa internationella  
  
 up 
  
 barhet för den enskilde som har ett berättigat krav på att få en klar  
  
 och tydlig bild av vilka förutsättningar som gäller under utlandsuppdraget,  
  
 inte minst vilka rättigheter och skyldigheter som följer  
  
 med tjänstgöringen. En författningsreglering är därför att föredra.  
  
 Det bör också påpekas att Veteransoldatutredningens förslag till  
  
 lag med bestämmelser för Försvarsmaktens personal vid internationella  
  
 militära insatser innebär att LuF ska upphö 
  
 et av LuF:s bestämmelser tillämpas på den som tjänstgör i Polisens  
  
 utlandsstyrka (1 a §). Det nya lagförslaget innehåller däremot inte  
  
 någon regel som gör lagen tillämplig även på anställda inom Polisens  
  
 utlandsstyrka. Detta innebär att Polisens utlandsstyrka skulle komma  
  
 att sakna lagreglering för det fall Veteransoldatutredningens förslag  
  
 genomförs, vilket i vart fall förutsätter någon form av övergångsbestämmelse 
  
 .  
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts finner utredningen alltså att  
  
 det finns ett behov av en författningsreglering av arbets- och socialrättsliga  
  
 frågor avseende statligt a 
  
 pdrag.  
  
 8.5.2 Formerna för författningsreglering  
  
 Överväganden och förslag: En författningsreglering av anställningsförhållandena  
  
 för statligt anställda i vissa internationella  
  
 civila uppdrag bör ta sin utgångspunkt i motsvarande reglering  
  
 för Försvarsmaktens personal i internationella militära insatser.  
  
 En lagreglering för statligt anställdas medverkan i internationella  
  
 civila uppdrag skulle kunna ske genom ändringar i lagen (1982:80)  
  
 om offentlig anställning. För domares del skulle regleringen kunna  
  
 ske i lagen (1994:261) om fullmaktsanställning. Ett alternativ är att  
  
 stifta särskilda lagar för varje yrkesgrupp eller inom varje verksamhet,  
  
 t.ex. en särskild lag om domares eller domstolsanställdas  
  
 deltagande i internationell civil krishantering. Ytterligare ett alternativ  
  
 är en gemensam lag för hela rättsväsendet, dvs. för domare,  
  
 åklagare, poliser, kriminalvårdstjänstemän och andra anställda inom  
  
 rättsväsendet.  
  
 Skäl föreligger dock inte att göra någon innehållsmässig skillnad  
  
 i regleringen för olika verksamheter eller yrkesgrupper i förevarande  
  
 hänseende. Personer som tjänstgör under likartade riskfyllda beting268 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 arbetar under likartade förhållanden utomlands 
  
 . Vilka personalkategorier och uppdrag som bör omfattas av  
  
 regleringen redogörs för i avsnitt 8.5.3 och 8.5.4.  
  
 rhållande  
  
 t skvärt att svensk militär och  
  
 civil personal som tjänstgör i samma insats i stor utsträckning omf 
  
 r  
  
 f berörda. En ny författningsreglering  
  
 av anställningsförhållanden för civil personal i  
  
 elser, oavsett skillnader i yrkesmässig tillhörighet i Sverige, bör  
  
 enligt utredningen ha samma arbets- och socialrättsliga skydd  
  
 under utlandsuppdragen. Utredningen förordar därför som en principiell  
  
 lösning en gemensam reglering för alla anställda vid civila  
  
 statliga myndigheter som 
  
 Detta synsätt gör sig till stora delar också gällande i fö 
  
 ill militär personal. Det är således ön 
  
 attas av likvärdiga anställningsförhållanden. Bortsett från en allmän  
  
 ättviseaspekt innebär ett i stora delar enhetligt regelsystem också 
  
 örutsebarhet och pedagogiska fördelar för de 
  
 internationella uppdrag bör därför, med de skillnader som är påkallade  
  
 av omständigheterna, lämpligen bygga på motsvarande lagstiftning  
  
 avseende militär personal.  
  
 En författningsreglering rörande civil personal skulle – såsom  
  
 föreslogs i departementspromemorian Domare och åklagare i internationella  
  
 insatser (Ds 2002:1) – därför kunna ta sin utgångspunkt i  
  
 den nuvarande lagstiftningen rörande personal i internationella  
  
 militära insatser, dvs. i LuF. Som framgått ovan har emellertid  
  
 Veteransoldatutredningen i betänkandet En svensk veteranpolitik  
  
 (SOU 2008:91) föreslagit att denna lag ska upphävas och ersättas  
  
 av lagen om Försvarsmaktens personal i internationella militära insatser  
  
 (se avsnitt 8.4.3).  
  
 Förslaget härom lämnades i oktober 2008 och har i huvudsak  
  
 mottagits väl, även om bl.a. Försvarsmakten i sitt remissyttrande  
  
 riktat kritik mot delar av förslaget (se avsnitt 8.4.3.) Under hand  
  
 har från Regeringskansliet inhämtats att det finns anledning att  
  
 utgå från att lagförslaget kommer att ligga till grund för den fortsatta  
  
 beredningen.  
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts har utredningen ansett det  
  
 mest ändamålsenligt, att utgångspunkten för en ny författningsreglering  
  
 om anställningsförhållanden för civil personal vid internationella  
  
 uppdrag bör vara Veteransoldatutredningens förslag till  
  
 författningsreglering för Försvarsmaktens personal i internationella 
  
 militära insatser. Hänsyn måste dock givetvis tas till de skillnader  
  
 som är betingade av olikheter i verksamhetens karaktär.  
  
 Med hänsyn emellertid till de stora likheter som föreligger  
  
 mellan Veteransoldatutredningens förslag till lag avseende militär  
  
 269 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 mening anledning  
  
 att 
  
 personal och det förslag till lag avseende civil personal som utredningen  
  
 här lämnar, finns det enligt utredningens  
  
 i det fortsatta lagstiftningsarbetet också överväga möjligheten  
  
 till en gemensam författningsreglering för såväl militär som civil  
  
 personal i utlandstjänst.  
  
 8.5.3 Personalkategorier som primärt bör omfattas  
  
 av författningsregleringen  
  
 Överväganden och förslag: Den nya författningsregleringen  
  
 bör omfatta all personal som sänds ut av rättsväsendet för arbete  
  
 i internationella civila krishanteringsinsatser.  
  
 I utredningens uppdrag ingår att överväga behovet av och – för det  
  
 fall det anses nödvändigt – lämna förslag på författningsreglering av  
  
 utlandstjänstgöringen för rättsväsendets personal innefattande bl.a.  
  
 arbets- och socialrättsliga frågor.  
  
 Begreppet rättsväsende omfattar i första hand domstolsväsende,  
  
 åklagarväsende, polis och kriminalvård. Även Brottsförebyggande  
  
 rådets och Brottsoffermyndighetens verksamhet kan hänföras till  
  
 detta begrepp. Avgränsningen är dock inte självklar. Man kan således  
  
 tänka sig att personer som i Sverige är verksamma som  
  
 exempelvis domare eller åklagare inte direkt verkar i sina respektive  
  
 yrkesroller i det internationella uppdraget, utan t.ex. arbetar med  
  
 allmän uppbyggnad av förvaltningsstrukturer. Det är också tveksamt  
  
 om exempelvis rådgivare inom det vidsträckta området  
  
 mänskliga rättigheter omfattas av begreppet. Det förekommer också  
  
 att personer som är eller har varit verksamma inom rättsväsendet  
  
 deltar i internationella uppdrag utsända av någon annan myndighet,  
  
 exempelvis Hicks (FBA) eller Sida. För att  
  
 undvika oklarheter i detta avseende bör en författningsreglering  
  
 avseende personal från rättsområdet knytas till anställning vid någon  
  
 av rättsväsendets delar och således inte till den funktion eller de  
  
 arbetsuppgifter som personen innehar utomlands.  
  
 Frågor rörande vilken myndighet som är att anse som anställningsmyndighet  
  
 behandlas närmare i avsnitt 7.3.10.  
  
 Lagens tillämpningsområde bör vidare begränsas utifrån verksamhetens  
  
 natur. Begreppet internationella uppdrag kan i sammanhanget  
  
 omfatta såväl civila krishanteringsinsatser och utvecklings270 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 tande och mångfasetterat begrepp. Området är  
  
 des 
  
 det gäller tidsfak 
  
 tillfälliga åtgärder. Medan personal  
  
 i civila krishanteringsinsatser i normalfallet är stationerad  
  
 utomlands i längre perioder, bedrivs emellertid utvecklingssamarbetet  
  
 vanligen under kortare vistelser i mottagarlandet. Vidare  
  
 genomförs utvecklingssamarbete – typiskt sett – i miljöer där det  
  
 säkerhetspolitiska läget inte är inne i akuta skeden utan i faser av  
  
 samarbete som övriga internationella uppdrag, däribland arbete vid  
  
 de internationella tribunalerna och domstolarna.  
  
 Internationella civila krishanteringsinsatser betecknas ibland som  
  
 freds- och säkerhetsfrämjande insatser och är vanligen beslutade av  
  
 FN, OSSE eller EU. I Sverige är det regeringen som fattar beslut  
  
 om deltagande i internationella civila krishanteringsinsatser. Regeringen  
  
 beslutar också om det anslag som står till förfogande för  
  
 deltagandet. Personalens medverkan sker inte sällan under riskfyllda  
  
 betingelser. Vanligen rör det sig om längre tjänstgöring utomlands 
  
 . Mot bakgrund härav är det lämpligt att personer som deltar i  
  
 civila krishanteringsinsatser, vilket också konstaterades i departementspromemorian  
  
 Domare och åklagare i internationella insatser  
  
 (Ds 2002:1), omfattas av regleringen.  
  
 Som framgått är emellertid begreppet internationell civil krishantering  
  
 ett omfat 
  
 sutom dynamiskt och det är mycket svårt att förutsäga i vilken  
  
 riktning verksamheten kommer att förändras. Det är också av betydelse  
  
 hur den militära krishanteringen utvecklas.22 För närvarande  
  
 är i synnerhet EU:s krishanteringsberedskap under kraftig förändring.  
  
 Mot denna bakgrund är det varken ändamålsenligt eller möjligt  
  
 att nationellt definiera begreppet på ett uttömmande sätt i  
  
 lagtexten. Det bör dock klargöras att med internationell civil krishantering  
  
 avses ett icke-militärt internationellt uppdrag, vari Sverige  
  
 tar del.  
  
 Deltagande i internationellt utvecklingssamarbete beslutas och  
  
 finansieras i regel av respektive myndighet. Utvecklingssamarbete  
  
 skiljer sig också från civila krishanteringsinsatser när  
  
 torn. Civilpersonals deltagande i krishantering kan beroende på  
  
 situationen pågå i flera år. Jämfört med utvecklingssamarbetets  
  
 långsiktighet är det ändå fråga om 
  
 22 Syftet med den svenska internationella militära verksamheten är enligt 1 § tredje stycket  
  
 lagen (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten att avvärja risk för en väpnad  
  
 konflikt, hejda en pågående väpnad konflikt, övervaka överenskommelser om fred och vapenstillestånd 
  
 , eller skapa förutsättningar för varaktig fred och säkerhet genom humanitärt arbete i  
  
 samband med en väpnad konflikt. Bestämmelsen återfinns i 1 § andra stycket i Veteransoldatutredningens  
  
 förslag till lag med bestämmelser för Försvarsmaktens personal vid internationella  
  
 militära insatser.  
  
 271 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 gssamarbete är därför ofta inte  
  
 i lika stor utsträckning som civila krishanteringsinsatser bundet till  
  
 d  
  
 in  
  
 s er sig  
  
 utvecklingssamarbete i många avseenden från civila krishanteringsuppbyggnad.  
  
 Deltagandet i utvecklin 
  
 en konflikt eller det konflikthot som ligger i bakgrunden. Detta 
  
 nebär att arbetsförhållandena i normalfallet inte är lika riskfyllda 
  
 om under civila krishanteringsinsatser. Sammantaget skilj 
  
 insatser och bör därför inte omfattas av författningsregleringen.  
  
 Reglering bör för denna grupp i stället även fortsättningsvis ske  
  
 genom kollektivavtal. Utredningens förslag motsvarar i detta avseende  
  
 det förslag som lämnades i departementspromemorian  
  
 Domare och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1) samt den  
  
 finska regleringen på området. Den finska lagstiftningen undantar  
  
 uttryckligen utvecklingssamarbete från tillämpningsområdet (se 2 §  
  
 andra stycket lagen om civilpersonals deltagande i krishantering  
  
 30.12.2004/1287).  
  
 När det gäller övriga internationella uppdrag kan särskilt nämnas  
  
 arbete i internationella tribunaler och domstolar. Vid sådant arbete  
  
 är personalen vanligen anställd direkt av den som står bakom  
  
 tribunalen eller domstolen i fråga, exempelvis FN. Då en lag rörande  
  
 civil personal bör begränsas till personer anställda av svenska myndigheter  
  
 – i första hand rättsväsendet – faller personal vid sådana  
  
 tribunaler utanför lagens tillämpningsområde redan av denna anledning.  
  
 I enstaka fall kan det dock förekomma att svensk personal vid  
  
 internationellt sammansatta domstolar sänds ut på uppdrag av exempelvis  
  
 Sida. Av samma skäl som anförts beträffande deltagare i  
  
 utvecklingssamarbete bör enligt utredningens mening inte heller  
  
 sådan personal omfattas av författningsregleringen.  
  
 Utredningen föreslår alltså att författningsregleringen ska omfatta  
  
 personal inom rättsväsendet som tjänstgör inom ramen för en internationell  
  
 civil krishanteringsinsats.  
  
 272 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 8.5.4 Andra personalkategorier  
  
 Överväganden och förslag: En författningsreglering bör vara  
  
 tillämplig även på övrig civil personal som sänds ut av statliga  
  
 myndigheter i internationella civila krishanteringsinsatser.  
  
 I utredningens uppdrag ingår att överväga om en eventuell författningsreglering  
  
 kan vara tillämplig på civil personal utöver dem som  
  
 är anställda inom rättsväsendet.  
  
 Det kan undantagsvis förekomma att statligt anställda jurister  
  
 verksamma inom skilda områden inte är anställda inom någon av  
  
 rättsväsendets delar men likväl bör och kan komma ifråga för internationella  
  
 uppdrag på rättsområdet. För att undvika behov av särreglering  
  
 för dessa fall eller risk för att vissa personkategorier inte  
  
 omfattas av det avsedda arbets- eller socialrättsliga skyddet, bör  
  
 någon hänvisning i lag redan av denna anledning inte göras till rättsväsendet  
  
 utan lagen omfatta all statlig personal, oavsett yrkesbakgrund 
  
 , utanför Försvarsmakten. Någon anledning att utsträcka lagens  
  
 tillämpningsområde härutöver, exempelvis till privat- eller kommunalanställda,  
  
 finns dock inte.  
  
 Som framhållits ovan bör personer som tjänstgör under likartade  
  
 riskfyllda betingelser ha samma arbets- och socialrättsliga  
  
 skydd. Utöver rättviseaspekter kan, som framgått, pedagogiska skäl  
  
 anföras för att en författningsreglering av anställningsförhållandena  
  
 för statligt anställda i internationella civila uppdrag bör vara enhetligt  
  
 utformad. Regleringen bör således omfatta alla civila personalkategorier  
  
 och inte vara begränsad till dem som är anställda  
  
 inom rättsväsendet. Detta innebär att även personal som sänds ut  
  
 av exempelvis FBA och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap  
  
 (MBS) för att delta i civila krishanteringsinsatser bör omfattas.  
  
 Civil krishantering bör i detta sammanhang åtskiljas från humanitära  
  
 biståndsinsatser, även om gränsdragningen innebär vissa svårigheter.23  
  
 Till humanitärt bistånd kan hänföras bl.a. det internationella  
  
 arbete som Sidas personal bedriver (se avsnitt 4.3). Ett av de  
  
 gemensamma målen för krishanteringen och det humanitära biståndet  
  
 23 Humanitärt bistånd definieras bl.a. i rådets förordning (EG) nr 1257/96 om humanitärt  
  
 bistånd som icke-diskriminerande biståndsinsatser, hjälp- och skyddsinsatser till förmån för  
  
 befolkningsgrupper i tredje länder, särskilt de mest utsatta befolkningsgrupperna och i första  
  
 hand befolkningen i utvecklingsländer, offer för naturkatastrofer, händelser med mänskligt  
  
 ursprung såsom krig och konflikter eller extraordinära situationer och omständigheter jämförbara  
  
 med naturkatastrofer eller katastrofer orsakade av människan.  
  
 273 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 ånd är dock direkt nödhjälp, där den  
  
 utr 
  
 het. Det är oundvikligt att civil krishantering  
  
 och 
  
 a krishanteringsinsatser  
  
 bör omfattas av en gemensam författningsreglering.  
  
 Utredningen, som noterar att vad som betecknas som militär verki  
  
 utredningsuppdraget, lämnar följaktligen inget  
  
 förslag i denna del utan nöjer sig med detta påpekande.  
  
 e  
  
 oe  
  
 S pet civil krishantering enligt  
  
 verkets uppfattning inte omfattar all internationell verksamhet som  
  
 tillämpningsområde på det sätt som görs i den finska lagstiftningen.  
  
 En hänvisning bör dock göras till de särskilda bestämär  
  
 att rädda och skydda människoliv under och efter katastrofsituationer.  
  
 Humanitärt bist 
  
 ikes- och säkerhetspolitiska prövningen inte är lika betydelsefull.  
  
 Civil personal som deltar i krishantering utför delvis humanitärt  
  
 arbete, men målet för krishanteringsverksamheten är aldrig enbart  
  
 humanitärt.  
  
 Krishantering i samband med konfliktsituationer är en helhet  
  
 som omfattar olika både civila och militära funktioner. Ofta är de  
  
 samtidiga och beroende av varandra, även om det är fråga om olika  
  
 organisatörers verksam 
  
 annan verksamhet i samband med krissituationer, också av  
  
 militärt slag, delvis överlappar varandra. Vid bestämmandet av den  
  
 framtida lagens tillämpningsområde finns det anledning att överväga  
  
 om också insatser som inte betecknas som civil 
  
 samhet inte ingår 
  
 I sitt remissyttrande över departementspromemorian Domar 
  
 ch åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1) påtalade Johnson 
  
 tatens räddningsverk att begrep 
  
 myndigheten bedriver. I dag är det MSB som bedriver motsvarande  
  
 internationella arbete. Myndighetens internationella insatser består  
  
 dels av civila krishanteringsinsatser, dels olika former av humanitära  
  
 insatser, kapacitetsutvecklingsinsatser och humanitära minröjningsinsatser.  
  
 Medan de civila krishanteringsinsatserna är beslutade  
  
 och särskilt finansierade av regeringen, är övriga internationella  
  
 insatser beslutade av myndigheten efter kontakter med Regeringskansliet  
  
 och bekostade av myndighetens medel. Med hänsyn dels  
  
 till att myndighetens deltagande i civila krishanteringsinsatser därmed  
  
 skiljer sig från övriga internationella insatser, dels till den stora  
  
 variation som finns i fråga om myndighetens övriga internationella  
  
 insatser, är det enligt utredningens mening lämpligt att endast myndighetens  
  
 civila krishanteringsinsatser omfattas av lagens tillämpningsområde 
  
 .  
  
 Det torde inte finnas något behov av att i lagtexten uttryckligen  
  
 undanta de internationella uppdrag som inte omfattas av lagens  
  
 274 
  
 SOU 2009:76 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m.  
  
 itär insats.  
  
 Det bör påpekas att det är krishanteringsinsatsens inriktning – på  
  
 militär eller civil verksamhet – som avgör vilken särlagstiftning som  
  
 ör denna fråga saknar det däremot  
  
 betydelse om personalen är civil eller militär. Civil personal som är  
  
 ata  
  
 la - 
  
 n 
  
 äa  
  
 krishanteringsinsatser. En sådan lag kan lämpligen benämnas lag  
  
 om personal i internationella civila krishanteringsinsatser.  
  
 melser som finns för anställda i Försvarsmakten som tjänstgör i en  
  
 internationell mil 
  
 dess personal ska omfattas av. F 
  
 nställd av Försvarsmakten och som tjänstgör i internationella mili 
  
 ära insatser kan således komma att omfattas av den föreslagn 
  
 gen med bestämmelser för Försvarsmaktens personal i internatio 
  
 ella militära insatser  
  
 Det sagda innebär att en författningsreglering kan vara tillämplig 
  
 ven på övrig personal som sänds ut av statliga myndigheter i civil 
  
 8.5.5 Övrigt  
  
 Överväganden och förslag: Även med föreslagen författningsreglering  
  
 kvarstår ett behov av vissa kollektiv- och försäkringsavtalslösningar  
  
 på området.  
  
 Även med en föreslagen författningsreglering kvarstår dock ett  
  
 behov av kollektiv- och försäkringsavtalslösningar på området. Det  
  
 gäller såväl behovet av mer detaljerade villkor som frågor som lämnats  
  
 utanför författningsregleringen, exempelvis avseende statens skadeståndsansvar  
  
 för skador vållade av utsänd personal.  
  
 Brottsoffermyndigheten har uppmärksammat utredningen på den  
  
 osäkerhet som för närvarande råder i fråga om rätt till brottsskadeersättning  
  
 när utsänd personal utsätts för brott utomlands, främst  
  
 nä 
  
 säkring. Utredningen delar denna uppfattning.  
  
 Utredningen har vidare uppmärksammats på vikten av enhetliga  
  
 regler i fråga om beskattning av traktamenten inom EU-missioner.  
  
 Utredningen utgår från att svenskar, genom exempelvis Skatteverkets  
  
 tillämpning av bestämmelserna, inte särbehandlas negativt i  
  
 r det gäller rätten till ersättning för kränkning.24 Myndigheten  
  
 har därvid framhållit behovet av att frågan löses genom arbetsgivarens  
  
 för 
  
 24 Jfr Brottsoffermyndighetens beslut den 1 november 1999, diarienr 02817/1998, samt den  
  
 20 april 2009, diarienr 10400/2008 och 11344/2008.  
  
 275 
  
 Arbets- och socialrättsliga frågor, m.m. SOU 2009:76  
  
 276  
  
 detta hänseende, då en sådan tolkning vore mycket olycklig ur rekryteringssynvinkel.  
  
 8.5.6 Ikraftträdande m.m.  
  
 Förslag: Lagens ikraftträdande bör samordnas med Veteransoldatutredningens  
  
 motsvarande lagförslag. De föreslagna bestämmelserna  
  
 bör gälla från lagens ikraftträdande. Dock bör det uppföljnings-  
  
 och stödsystem som anställningsmyndigheterna  
  
 tillämpar på dem som tidigare varit utsända och dem som är  
  
 utsända vid tiden för lagens ikraftträdande i huvudsak vara enhetligt.  
  
 Lagens ikraftträdande bör samordnas med Veteransoldatutredningens  
  
 motsvarande lagförslag (se avsnitt 8.4.3).  
  
 De föreslagna bestämmelserna bör gälla från lagens ikraftträdande.  
  
 Dock bör det uppföljnings- och stödsystem som anställningsmyndigheterna  
  
 tillämpar på dem som tidigare varit utsända och  
  
 dem som är utsända vid tiden för lagens ikraftträdande vara enhetligt.  
  
 De nya bestämmelserna bör därför tillämpas även på tidigare  
  
 utsänd personal som skadats efter utgången av år 1999, dvs. den  
  
 tidpunkt då Polisens utlandsstyrka inrättades. Utredningen har vid  
  
 valet av denna tidpunkt hämtat viss ledning av Veteransoldatutredningens  
  
 förslag i denna del. Bestämmelserna i 16 § bör dock  
  
 tillämpas från lagens ikraftträdande. Ersättning för kostnader enligt  
  
 17 § andra stycket, som uppstått av annan anledning än den  
  
 närståendes dödsfall eller sjukdom som medfört sjukhusvård, bör  
  
 lämnas endast om kostnaderna uppkommit efter lagens ikraftträdande.  
  
 Övergångsbestämmelsen innebär en viss retroaktivitet, så till  
  
 vida att även viss redan hemkommen personal kommer att behöva  
  
 följas upp. 
  
 9 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 9.1 Inledning  
  
 I samband med att FN eller EU fattar beslut om en mission beslutas  
  
 också om mandatet för insatsen där uppgifter och befogenheter  
  
 fastslås. Mellan ansvarig organisation och mottagarlandet ingås  
  
 vanligen en särskild överenskommelse, i engelsk akronym en  
  
 s.k. SOMA (Status of Mission Agreement). Avtalet undantar regelmässigt  
  
 brott som begåtts av utsända personer från mottagarlandets  
  
 straffrättsliga jurisdiktion. Detta bygger på förutsättningen att  
  
 någon annan stat har straffrättslig jurisdiktion över de brott som de  
  
 utsända personerna kan begå. Bestämmelser om svensk straffrättslig  
  
 jurisdiktion finns framför allt i 2 kap. brottsbalken. Svensk domstol  
  
 har en vidsträckt behörighet att döma över brott som begåtts  
  
 utomlands. Behörigheten förutsätter dock som huvudregel att  
  
 gärningen också är straffbar på gärningsorten, s.k. dubbel straffbarhet  
  
 (2 kap. 2 § andra stycket brottsbalken). Om brott har begåtts  
  
 vid tjänstgöring av någon som är anställd i utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten eller tillhör Polisens utlandsstyrka har svensk  
  
 domstol behörighet utan att kravet på dubbel straffbarhet behöver  
  
 vara uppfyllt (2 kap. 3 § 3 brottsbalken). Någon motsvarande bestämmelse  
  
 för rättsväsendets personal som deltar i internationell  
  
 civil krishantering finns inte. I dessa fall krävs därför som huvudregel  
  
 att kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt för att svensk  
  
 straffrättslig jurisdiktion ska föreligga. Det finns således en risk att  
  
 brott som begåtts i tjänsten av personal från rättsväsendet som deltar  
  
 i internationell civil krishantering inte kan lagföras i Sverige. FN  
  
 har flera gånger påpekat detta och uppmanat Sverige och andra  
  
 bidragande stater att vidta åtgärder. I sammanhanget bör uppmärksammas  
  
 att problemet är generellt för all civil personal som sänds  
  
 ut på internationella uppdrag och inte bara avseende personal från  
  
 rättsväsendets myndigheter.  
  
 277 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 I följande avsnitt beskrivs den folkrättsliga bakgrunden (avsnitt  
  
 9.2), nuvarande svenska regler (avsnitt 9.3) och tidigare utredningar  
  
 på området (avsnitt 9.4). I avsnitt 9.5 redovisas utredningens  
  
 överväganden och förslag.  
  
 9.2 Den folkrättsliga bakgrunden  
  
 9.2.1 Allmänt  
  
 I folkrättsliga sammanhang kan termen jurisdiktion omfatta olika  
  
 aspekter av myndighetsutövning. Ofta görs en indelning i legislativ  
  
 jurisdiktion (lagstiftningsmakten), judiciell jurisdiktion (rättskipning  
  
 genom domstolar samt beslut av administrativa myndigheter) och  
  
 exekutiv jurisdiktion (verkställighet).1 Medan exekutiv jurisdiktion  
  
 i princip alltid är territoriellt begränsad, föreligger vid legislativ och  
  
 judiciell jurisdiktion en viss rätt till extraterritoriell tillämpning. I  
  
 vissa länder – såsom inom anglosaxisk rättstradition (common law) –  
  
 sammanfaller i princip den legislativa och judiciella jurisdiktionen.  
  
 Det innebär att det vid brott inom nationell rätt också föreligger  
  
 domsrätt och tvärtom. I andra länder – däribland Sverige – är däremot  
  
 det materiella brottsbegreppet i princip vidare än domsrätten eller  
  
 den judiciella jurisdiktionen. Nedan kommer frågor kring domsrätt  
  
 och avgränsningen av nationell domstols behörighet att döma över  
  
 gärningar som utgör brott enligt den nationella lagen att behandlas.  
  
 Begreppet jurisdiktion kommer därför att användas i denna betydelse.  
  
 En svensk domstol ska, om den är behörig, alltid tillämpa svensk  
  
 straffrätt. Innehållet i utländsk rätt måste emellertid beaktas exempelvis  
  
 vid tillämpning av regler om dubbel straffbarhet. Utländsk  
  
 rätt kan också vägas in vid prövning av s.k. åtalsförordnande.  
  
 Jurisdiktionsfrågor har intimt samband med frågor om immunitet,  
  
 eftersom immunitet för utomlands begångna handlingar ofta grundar  
  
 sig på ett åtagande för den sändande staten att samtidigt upprätthålla  
  
 full jurisdiktion över de utsända. Utformningen av domsrättsreglerna  
  
 måste också ske med beaktande av de bestämmelser som  
  
 staterna tillämpar för utlämning. Enligt principen aut dedere, aut  
  
 judicare ska en stat, inom vars område en person misstänkt för  
  
 brott i en annan stat befinner sig, vid begäran antingen utlämna den  
  
 misstänkte eller själv inleda lagföring. Det innebär att omfattande  
  
 utlämningsregler tillåter begränsade domsrättsregler och vice versa.  
  
 1 Se t.ex. Eek, Huber, Esparza, Folkrätten, 4:e uppl. s. 405.  
  
 278 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 9.2.2 Jurisdiktionsprinciper  
  
 Nationell domsrätt förutsätter i princip att den konkreta gärningen  
  
 har någon form av anknytning till domstolsstaten. De anknytningsgrunder  
  
 som folkrättsligt anses ge en nation domsrätt brukar sammanfattas  
  
 i ett antal principer.2  
  
 Den grundläggande territorialitetsprincipen innebär att en stat  
  
 har jurisdiktion över brott begångna på det egna territoriet. Anknytningen  
  
 till staten utgörs således av gärningsorten. Principen  
  
 anses gälla oinskränkt även om den kan begränsas genom främst  
  
 regler om immunitet.  
  
 Enligt flaggstatsprincipen har en stat dessutom domsrätt över  
  
 brott som har begåtts på fartyg eller luftfartyg som är registrerade i  
  
 den staten. Anknytningen till staten grundar sig alltså på registreringen.  
  
 Principen härrör ursprungligen från tanken att ett fartyg  
  
 är ett flytande territorium och ansågs tidigare i viss mån vara  
  
 ett specialfall av territorialitetsprincipen.  
  
 Den s.k. aktiva personalitetsprincipen tillerkänner även en stat  
  
 jurisdiktion över brott begångna av dess egna medborgare, oavsett  
  
 var de begås. Vanligen omfattas även brott som har begåtts av  
  
 personer med enbart hemvist i staten. Enligt denna princip har således  
  
 brottet anknytning till staten genom gärningsmannen. Vissa  
  
 stater – däribland Sverige – utlämnar aldrig eller sällan sina egna  
  
 medborgare men tillerkänner i gengäld sina domstolar i det närmaste  
  
 total domsrätt över brott som dess medborgare eller personer  
  
 med hemvist i staten har begått utomlands.  
  
 2 I de flesta internationella konventioner som reglerar jurisdiktionsfrågor finns inledningsvis  
  
 en bestämmelse om skyldighet att etablera domsrätt i överensstämmelse med folkrättsliga  
  
 anknytningsprinciper. Normalt föreskrivs en skyldighet för de fördragsslutande staterna att  
  
 se till att de kan utöva domsrätt över brott som omfattas av överenskommelsen och som begås  
  
 på det egna territoriet (territorialitetsprincipen). Skyldigheten omfattar vanligen även brott  
  
 begångna på egna fartyg eller luftfartyg (flaggprincipen). Ofta innehåller konventionerna  
  
 därutöver även uttryckliga förpliktelser att kunna utöva domsrätt även över brott begångna  
  
 av statens medborgare utanför dess territorium (den s.k. aktiva personalitetsprincipen). Så är  
  
 t.ex. fallet enligt FN:s narkotikakonvention och de inom EU ingångna avtalen om ekonomiska  
  
 brott och annan organiserad brottslighet, bl.a. EU:s bedrägerikonvention. I många  
  
 överenskommelser, bl.a. den europeiska konventionen om bekämpande av terrorism, finns  
  
 härutöver en skyldighet att säkerställa domsrätt över brott i de fall den misstänkte befinner  
  
 sig på statens territorium och staten inte utelämnar denne till någon som har jurisdiktion på  
  
 annan grund (principen om ställföreträdande straffrättskipning). Enligt Romstadgan åligger det  
  
 varje stat att döma över de mest allvarliga brotten som angår hela det internationella samfundet  
  
 (universalitetsprincipen). Universalitetsprincipen återfinns också i bl.a. Genèvekonventionerna  
  
 och folkmordskonventionen. Denna jurisdiktionsrätt torde dock följa redan av  
  
 allmän folkrätt, dvs.  
  
 jus cogens. Vid sidan av förpliktelser som ålägger jurisdiktion finns det i  
  
 konventioner ofta stadganden om tillåten jurisdiktion. Sådan reglering avser ofta en rätt för  
  
 staten att lagföra brott mot statens egna eller till staten knutna personers intressen (statsskyddsprincipen  
  
 och den s.k. passiva personalitetsprincipen).  
  
 279 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 När domsrätten utövas med stöd av den s.k. passiva personalitetsprincipen  
  
 grundar sig denna på att brottet riktar sig mot ett  
  
 enskilt intresse i den aktuella staten. I dessa fall är det därmed  
  
 brottsoffret eller angreppsobjektet som utgör anknytningen till  
  
 staten. Ett land som tillämpar denna princip kan således utöva  
  
 domsrätt när en person som har anknytning till staten genom exempelvis  
  
 medborgarskap har utsatts för ett brott utomlands.  
  
 Statsskyddsprincipen ger vidare en stat jurisdiktion över brott  
  
 riktade mot staten själv eller annat offentligt intresse i staten.  
  
 Anknytningspunkten är därmed staten själv. Principen anses numera  
  
 vara allmänt accepterad, åtminstone beträffande allvarliga brott  
  
 riktade mot statens egen säkerhet. Dess förenlighet med folkrätten  
  
 har emellertid ifrågasatts, och det kan anföras skäl för att den ska  
  
 användas restriktivt. Ett sådant skäl är att det vid tillämpning av  
  
 denna princip inte kan uppställas något krav på dubbel straffbarhet,  
  
 då brott riktade mot en viss stats inre säkerhet vanligen inte utgör  
  
 brott i andra stater. Principen inkräktar därmed på andra staters  
  
 suveränitet över det egna territoriet. Avsteg från kravet på dubbel  
  
 straffbarhet kan också drabba den enskilde, som kan komma att  
  
 dömas för en gärning som inte är kriminaliserad på gärningsorten.  
  
 Gärningsmannen kan helt sakna anknytning till domstolsstaten och  
  
 kan vara omedveten om att gärningen där utgör ett brott. Dessutom  
  
 riskerar gärningsmannen att dömas för samma gärning mer  
  
 än en gång, eftersom utländska domar vanligen inte hindrar ny  
  
 lagföring för samma gärning (jfr förbudet mot ne bis in idem nedan)  
  
 i fall då den kränkta staten utövar domsrätt med stöd av statsskyddsprincipen.3  
  
 Vilka brottstyper som kan omfattas av principen  
  
 är omtvistat. Den brukar tillämpas åtminstone vid brott som hotar  
  
 landets militära och politiska säkerhet. Vanligen anses även brott  
  
 såsom penningförfalskning, människosmuggling och allvarligare fall  
  
 av narkotikasmuggling omfattas av principen. Också brott begångna  
  
 mot och av statstjänstemän brukar anses motivera jurisdiktion på  
  
 denna grund.4  
  
 Tillämpning av universalitetsprincipen innebär att domsrätten  
  
 grundar sig på brottets karaktär oberoende av vem som har begått  
  
 detta och var detta har skett. Principen bygger på tanken att vissa  
  
 brott (bl.a. folkmord) är sådana att det ligger i hela världssam3  
  
 Se Cameron, The Protective Principle of International Criminal Jurisdiction, 1994, s. 32 ff.  
  
 4 Se Taylor, Allmän kriminalrätt, s. 247, samt Wood i NTfK 1993, s. 229.  
  
 280 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 fundets intresse att de lagförs. Detta intresse gör att de anses ha  
  
 anknytning till varje stat.5  
  
 Principen om ställföreträdande straffrättskipning innebär att jurisdiktionen  
  
 inte utövas i domstatens omedelbara intresse. Utövandet  
  
 sker i stället i ett annat lands intresse såsom ett led i det internationella  
  
 samarbetet mot brott. Anknytningen till domstaten är  
  
 därmed inte självständig utan härledd från en traktatförpliktelse  
  
 eller en begäran från annan stat i vilken brottet är begånget eller en  
  
 stat som grundar jurisdiktion över brottet på någon anknytningsprincip.  
  
 9.2.3 Dubbel straffbarhet  
  
 Enligt svenska straffrättsliga jurisdiktionsregler är huvudregeln att  
  
 svensk domstol inte är behörig att döma över brott som har begåtts  
  
 utanför Sverige, om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på  
  
 gärningsorten, se 2 kap. 2 § andra stycket brottsbalken. Regeln  
  
 tillkom år 1972 i anledning av Sveriges tillträde till 1970 års Europeiska  
  
 konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar 
  
 , den s.k. brottmålskonventionen. I denna finns regler som  
  
 bygger på principen ne bis in idem (inte två gånger i samma sak),  
  
 dvs. regler som anger i vilken utsträckning en stat ska vara förhindrad  
  
 att lagföra en person för en gärning som varit föremål för  
  
 rättslig prövning i en annan konventionsstat. En frikännande dom  
  
 ska i princip accepteras även om den misstänkte har blivit frikänd  
  
 därför att gärningen inte var straffbar enligt det dömande landets  
  
 lag. I konsekvens härmed ansågs det orimligt att en person i en  
  
 sådan situation skulle kunna åtalas i Sverige endast av det skäl att  
  
 gärningen ännu inte hade prövats materiellt i utlandet.  
  
 Den ordning som gällde före reformen byggde på tanken att  
  
 svenska medborgare borde lyda under svensk lag även när de befann  
  
 sig utomlands. Denna uppfattning motiverades av socialetiska  
  
 skäl men även av rent praktiska överväganden, eftersom det var  
  
 besvärligt för domstolen att skaffa sig kunskap om innehållet i  
  
 främmande rätt.6  
  
 Som skäl för att kravet på dubbel straffbarhet ska upprätthållas  
  
 kan anföras att ett sådant överensstämmer med den folkrättsliga  
  
 5 Många stater – däribland Belgien – tillämpar vid folkmord och andra allvarliga brott en vittomfattande  
  
 jurisdiktion. Universalitetsprincipen kommer till uttryck även i svensk rätt, se  
  
 2 kap. 3 § 6 brottsbalken.  
  
 6 SOU 2002:98, s. 103.  
  
 281 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 non-interventionsprincipen, dvs. att stater inte ska lägga sig i varandras  
  
 angelägenheter. Principen ter sig också viktig ur den enskildes  
  
 perspektiv, eftersom den innebär rättssäkerhet och respekt för  
  
 individens frihet att kunna nyttja de friheter som ges i det land han  
  
 eller hon befinner sig. Det kan också ifrågasättas om det står i  
  
 överensstämmelse med den allmänt accepterade straffrättsliga legalitetsprincipen  
  
 att bestraffa en gärning som är straffri enligt den lag  
  
 som gäller där gärningen begicks.  
  
 9.2.4 Immunitet  
  
 Begreppet immunitet brukar definieras som oåtkomlighet för maktutövning  
  
 och innebär ett undantag från den suveränitet som varje  
  
 stat annars har över sitt eget territorium. En annan definition är  
  
 exterritorialitet, en term som tydliggör betydelsen att ett rättssubjekt  
  
 behandlas som om det befann sig utanför den statens  
  
 territorium där det faktiskt uppehåller sig. Straffrättslig immunitet  
  
 innebär att domstol inte är behörig att pröva frågor om straffrättsligt  
  
 ansvar. Regler om immunitet återfinns i allmän folkrätt  
  
 och i traktaträtten.  
  
 Medan immunitet för stater, statsöverhuvuden, diplomater och  
  
 konsuler härrör från det traditionella suveränitetstänkandet7, har  
  
 immunitet för internationella organisationer utvecklats utifrån det  
  
 nödvändiga i att dessa kan fungera (på engelska functional necessity)  
  
 och är en relativt sen företeelse. Syftet med denna form av immunitet  
  
 är att möjliggöra fritt och självständigt arbete i internationella  
  
 sammanhang. Immuniteten ska inte sträcka sig längre än vad som  
  
 är nödvändigt för fullgörandet av organisationens uppgifter. Enligt  
  
 artikel 105 i FN-stadgan ska således FN, medlemsstaternas ombud  
  
 och organisationens tjänstemän åtnjuta den immunitet som är nödvändig  
  
 för fullgörandet av respektive uppgifter. I anledning härav  
  
 slöts år 1946 en konvention, Konvention rörande Förenta nationernas  
  
 privilegier och immuniteter. Liknande överenskommelser har därefter  
  
 träffats om immunitet för ett antal andra internationella organisationer  
  
 och deras funktionärer. Immuniteten är alltså i dessa fall  
  
 helt grundad på traktater. I lagen (1976:661) om immunitet och  
  
 privilegier i vissa fall finns bestämmelser som ger dessa överenskommelser  
  
 inomstatlig giltighet i Sverige.  
  
 7 Wienkonventionen om diplomatiska förbindelser, 1961, SÖ 1967:1.  
  
 282 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 Att kunna verka fritt och självständigt i förhållande till olika  
  
 stater är av extra stor vikt för de personer som har i uppdrag att  
  
 utföra judiciella uppgifter. I stadgarna för de internationella domstolarna  
  
 och tribunalerna återfinns därför vanligen olika former av  
  
 immunitet för de anställda domarna och åklagarna. Immuniteten  
  
 gäller i de anslutna staterna i den utsträckning som krävs för att  
  
 domstolen eller tribunalen ska kunna fullgöra sina uppgifter.8  
  
 Avsaknaden av möjlighet för de anslutande staterna att utkräva  
  
 ansvar kompenseras emellertid ofta av interna regler om entledigande  
  
 samt disciplinära åtgärder.9  
  
 En särskild typ av överenskommelser rörande immunitet för  
  
 internationella organisationer är s.k. högkvartersöverenskommelser.  
  
 Dessa är traktater mellan en internationell organisation och den  
  
 stat vari organisationen har sitt högkvarter eller sin fasta representation.  
  
 Genom sådana överenskommelser kommer personalens  
  
 immunitet att likställas med diplomatisk immunitet.  
  
 Även en stats militära styrkor, som med vederbörligt tillstånd  
  
 uppehåller sig i en annan stat, anses enligt allmän folkrätt berättigade  
  
 till viss immunitet. Immunitetens omfattning är dock omtvistad.10  
  
 9.2.5 Statusavtal11  
  
 När FN eller EU fattar beslut om en internationell insats ingår,  
  
 som nämnts, organisationen och mottagarstaten vanligen en särskild  
  
 överenskommelse om mandatet för insatsen, i engelsk akronym  
  
 en SOFA (Status of Forces Agreement) eller SOMA (Status of  
  
 Mission Agreement). Medan en SOFA i huvudsak reglerar militära  
  
 insatser, reglerar en SOMA vanligen civila insatser.  
  
 SOFAs och SOMAs är bilaterala eller multilaterala avtal som  
  
 definierar de militära styrkornas respektive den civila insatsens och  
  
 personalens rättsliga status. I ett avtalslöst tillstånd är de inblandade  
  
 8 Se t.ex. art. 19 i stadgan för Internationella domstolen, art. 30 i stadgan för Krigsförbrytartribunalen  
  
 för f.d. Jugoslavien, art. 29 i Rwandatribunalens stadga samt art. 48 i Romstadgan  
  
 för Internationella brottmålsdomstolen. Jfr även lagen (1976:661) om immunitet  
  
 och privilegier i vissa fall.  
  
 9 Se t.ex. art. 18 i stadgan för Internationella domstolen samt art. 46 och 47 i Romstadgan för  
  
 Internationella brottmålsdomstolen.  
  
 10 Se t.ex. Meyer och Dudley, Folkrätt, 6:e uppl. s. 86.  
  
 11 Avsnittet baseras i huvudsak på Aurel Sari, Status of Forces and Status of Mission Agreements  
  
 under the ESDP: The EU´s Evolving Practice, The European Journal of International  
  
 Law, vol 19, 2008, s. 80 och 82.  
  
 283 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 staterna hänvisade att lösa eventuella tvister med stöd av internationell  
  
 sedvanerätt. Dessa regler är inte entydiga och ger ett betydande  
  
 utrymme för olika uppfattningar. Statusavtalen gör emellertid  
  
 att de deltagande parterna redan på förhand vet vad som gäller. I  
  
 avtalen fördelas skyldigheter och rättigheter mellan de deltagande  
  
 länderna. Avtalen tar vanligen upp frågor om personalens ankomst  
  
 och avresa, uniformering och beväpning, informationsutbyte, säkerhet  
  
 och konfliktlösning samt privilegier, immuniteter och jurisdiktion.  
  
 Såväl militära som civila krishanteringsinsatser innefattar med  
  
 nödvändighet farliga och riskabla inslag. En anledning till att personalen  
  
 är i behov av immunitet och privilegier är att den deltar i  
  
 verksamhet som ställer särskilda krav och som kan vara förknippad  
  
 med inte obetydliga risker. Det kan också vara så att aktiviteten kan  
  
 vara förlagd till ett land som inte har samma rättsordning och syn i  
  
 frågor om mänskliga rättigheter som den egna staten. Det blir därför  
  
 en viktig uppgift för den sändande staten att skydda den egna  
  
 personalen. Regleringen av bl.a. jurisdiktion och immunitet har sin  
  
 utgångspunkt i detta synsätt.  
  
 Även om bruket av SOFAs och SOMAs har varit omfattande  
  
 under 1900-talet, har en kombination av tre olika faktorer hindrat  
  
 utvecklandet av en enhetlig utformning motsvarande exempelvis de  
  
 regler som finns rörande diplomatiska relationer. För det första har  
  
 fredliga militära och civila insatser utomlands vitt skilda syften, det  
  
 kan sålunda vara fråga om övning, rådgivande insatser eller storskaliga  
  
 fredsbevarande insatser. För det andra kan de operativa omständigheter  
  
 som personalen ska verka under skilja sig drastiskt  
  
 från en insats till en annan. Juridiska arrangemang som passar en  
  
 stabil och säker operativ miljö är knappast lämpliga i postkonfliktsituationer  
  
 eller i fall när mottagarstaten saknar effektiv styrning.  
  
 För det tredje tenderar inflytelserika länder att förlita sig på  
  
 sin dominanta position för att tillförsäkra sin personal mer förmånliga  
  
 villkor än de är villiga att tillerkänna utländsk personal som  
  
 befinner sig på deras eget territorium.  
  
 Även om ingen enhetlig ordning har utvecklats för att reglera  
  
 militära och civila insatsers status i internationell rätt, kan ett antal  
  
 regelsystem urskiljas. SOFAs rörande militärt samarbete brukar  
  
 mellan politiskt jämbördiga parter baseras på 1951 års NATO-avtal.12  
  
 Internationella aktörer har också utvecklat särskilda ordningar som  
  
 reglerar fredsbevarande insatsers immuniteter och privilegier.  
  
 12 Agreement between the Parties of the North Atlantic Treaty Regarding the Status of Their  
  
 Forces, 19 June 1951, 199 UNTS 67.  
  
 284 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 År 1990 presenterade FN:s sekretariat en modell-SOFA för  
  
 organisationens fredsbevarande insatser. Modellavtalet är emellertid  
  
 också tänkt att i tillämpliga delar tjäna som mall för avtal med  
  
 mottagarstater vid insatser som FN:s militära personal inte deltar i.  
  
 I avtalet regleras såväl den militära som den civila personalens juridiska  
  
 status. Insatsen och dess medlemmar är enligt avtalet skyldiga  
  
 att respektera alla lokala lagar och föreskrifter. Enligt avtalet ska  
  
 samtliga medlemmar i FN:s fredsbevarande insatser, inklusive lokalanställd  
  
 personal, åtnjuta immunitet i fråga om rättsliga åtgärder  
  
 beträffande i sin officiella egenskap gjorda muntliga eller skriftliga  
  
 uttalanden och sina i denna egenskap vidtagna åtgärder. Om mottagarlandets  
  
 regering misstänker att någon medlem av insatsen  
  
 skulle ha begått brottslig gärning, ska den omedelbart informera  
  
 FN:s representanter härom och i förekommande fall presentera  
  
 bevis. För det fall den anklagade personen är civil ska FN:s representant  
  
 genomföra nödvändiga förhör och sedan komma överens  
  
 med mottagarstatens regering om huruvida lagföring ska ske. Kan  
  
 en överenskommelse inte träffas ska frågan, om inte annat beslutats,  
  
 avgöras av en skiljedomstol bestående av tre domare. Domstolens  
  
 beslut är slutligt och bindande för båda parter. Militär  
  
 personal står under respektive sändarstats exklusiva jurisdiktion beträffande  
  
 varje straffbar gärning begången i mottagarstaten. I avtalet  
  
 stadgas vidare att FN:s generalsekreterare ska utverka försäkringar  
  
 från de deltagande sändarstaterna att de är beredda att  
  
 utöva straffrättslig jurisdiktion över medlemmarna i sin nationella  
  
 kontingent.13  
  
 FN:s modell-SOFA kompletteras av ett medverkansavtal (Contribution  
  
 Agreement) som är tänkt att ligga till grund för avtal  
  
 mellan FN och de respektive medlemsstater som bidrar med personal  
  
 och utrustning till FN:s fredsbevarande insatser. Medverkansavtalet  
  
 ska i tillämpliga delar också kunna tjäna som mall för avtal  
  
 mellan FN och icke-medlemsstater som deltar i sådana insatser. I  
  
 avtalet regleras bl.a. sändarstaternas administrativa och ekonomiska  
  
 åtaganden samt frågor om utrustning. Under den tid personalen  
  
 deltar i FN-insatsen förblir den i nationell tjänst men verkar under  
  
 FN:s befäl och operativa kontroll. När det gäller jurisdiktion hänvisar  
  
 medverkansavtalet till FN:s modell-SOFA. Avtalet ålägger  
  
 13 Art. 6, 24–28, 46–48 samt 53, UN doc. A/45/594, Model-status-of-forces agreement for  
  
 peacekeeping operations: Report of the Secretary-General, 9 Oct. 1990.  
  
 285 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 rstaten eller berörd EU-institution.16  
  
 vidare sändarstaten att utöva straffrättslig jurisdiktion över sin militära  
  
 personal.14  
  
 EU:s medlemsstater antog år 2003 en modell-SOFA som  
  
 inom EU:s territorium reglerar den juridiska statusen för unionens  
  
 militära och civila personal med uppgifter inom den Europeiska  
  
 säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP).15 År 2005 antog  
  
 medlemsstaterna en modell-SOFA i fråga om EU:s övriga  
  
 militära insatsers juridiska status. Liksom FN:s modell-SOFA  
  
 ålägger EU:s modell-SOFA personalen att respektera  
  
 mottagarstatens lagar och förordningar samt att avstå från varje  
  
 handling eller aktivitet som är oförenlig med insatsens syften. I  
  
 likhet med FN:s modell-SOFA tillerkänner EU:s modell-SOFA  
  
 också den militära personalen full straffrättslig immunitet från  
  
 mottagarstatens jurisdiktion. Denna immunitet kan emellertid  
  
 hävas av sända 
  
 År 2005 antog EU:s medlemsstater även en modell-SOMA i  
  
 fråga om de civila insatsernas juridiska status. Majoriteten av  
  
 bestämmelserna i detta avtal är identiska med EU:s modell-SOFA.  
  
 Även EU:s modell-SOMA upptar sålunda en bestämmelse om att  
  
 personalen ska respektera mottagarstatens lagar och förordningar.  
  
 Också i fråga straffrättslig immunitet och jurisdiktion överensstämmer  
  
 EU:s modell-SOMA med dess militära motsvarighet.17  
  
 Avtalet skiljer sig härvid från vad som är brukligt inom internationell  
  
 rätt och från vad som kommer till uttryck i FN:s modellSOFA 
  
 . Att straffrättsligt fullständigt undanta civil personal från  
  
 mottagarstatens jurisdiktion, och i konsekvens härmed berättiga  
  
 sändarstaten att utöva sådan jurisdiktion över dessa personer i  
  
 enlighet med sin egen lagstiftning, innebär att den civila personalen  
  
 i detta hänseende har samma ställning som annars endast brukar  
  
 tillerkännas militär personal. Det anses oklart om EU:s modell14  
  
 Art. 24 och 25, UN doc. A/46/185, Model agreement between the United Nations and  
  
 Member States contributing personnel and equipment to United Nations peace-keeping  
  
 operations.  
  
 15 Agreement between the Member States of The European Union concerning the status of  
  
 military and civilian staff seconded to the institutions of the European Union, of the headquarters  
  
 and forces which may be made available to the European Union in the context of  
  
 the preparation and execution of the tasks referred to in Art. 17(2) of the Treaty on European  
  
 Union, including exercises, and of the military and civilian staff of the Member States  
  
 put at the disposal of the European Union to act in this context (EU SOFA), 17 Nov. 2003  
  
 [2003] OJ C321/6.  
  
 16 Art 2.1, 6.7 och 8, Council doc. 8720/05, Draft Model Agreement on the status of the  
  
 European Union-led forces between the European Union and a Host State, 19 May 2005.  
  
 17 Art. 2, 6.3, 6.7 och 8, Council doc.  
  
 10564/05, Draft Model Agreement on the status of the  
  
 European Union Civilian Crisis Management Mission in a Host state (SOMA), 27 June 2005.  
  
 286 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 SOFA eller dess modell-SOMA ska tillämpas vid blandade civilmilitära  
  
 insatser.18  
  
 9.2.6 FN:s hantering av frågor om straffrättsligt ansvar för  
  
 personal i FN:s fredsbevarande insatser  
  
 Frågan om straffrättsligt ansvar för personal i FN:s fredsbevarande  
  
 insatser är föremål för ett pågående arbete inom FN. Arbetet med  
  
 att förbättra lagföringsmöjligheterna innebär en avvägning mellan,  
  
 å ena sidan, mottagarstatens och, å andra sidan, sändarstaternas  
  
 eller organisationens intressen, särskilt när det gäller utövandet av  
  
 jurisdiktion över främmande militär och civil personal inom mottagarstatens  
  
 territorium. Samtidigt som man från FN:s sida i flera  
  
 sammanhang har framhållit vikten av att insatspersonalens immunitet  
  
 inte ska gå längre än vad som krävs för att uppdraget ska  
  
 kunna utföras, har man även framhållit att tillfredsställande nationella  
  
 jurisdiktionsregler är av grundläggande betydelse för arbetet  
  
 med att få till stånd tillfredsställande lagföring.  
  
 År 2004 framkom uppgifter om att personal i FN:s fredsbevarande  
  
 insats i Demokratiska Republiken Kongo hade gjort sig  
  
 skyldig till bl.a. sexuellt utnyttjande av lokalbefolkningen. I anledning  
  
 härav tillsatte FN:s generalsekreterare samma år en utredning  
  
 under ledning av Mcknight av Jordanien. Den skulle undersöka  
  
 problemet med bl.a. sexualbrott begångna av personal i FN:s fredsbevarande  
  
 insatser. I en rapport till FN:s generalsekreterare, den  
  
 s.k. Zeid-rapporten, analyserade utredaren nämnda problem och  
  
 konstaterade att lagföring av FN-personal var problematisk. I  
  
 rapporten föreslogs att frågan skulle utredas vidare och att en  
  
 expertgrupp borde tillsättas i detta syfte.19  
  
 År 2005 tillsatte generalförsamlingen också en expertgrupp med  
  
 uppgift att studera frågan om FN-personals ansvar för brott begångna  
  
 under fredsbevarande insatser.20 Expertgruppens arbete resulterade  
  
 år 2006 i en rapport.21 Denna innehåller en rad rekommendationer  
  
 som syftar till att övervinna de hinder som finns när det  
  
 gäller möjligheten att lagföra FN-personal för brott begångna under  
  
 fredsbevarande insatser. I rapporten betonade expertgruppen att  
  
 FN bör främja mottagarstaternas egna möjligheter att utöva juris18  
  
 Se Aurel Johnson, a.a. s. 86.  
  
 19 UN doc. A/59/710.  
  
 20 Resolution 59/300.  
  
 21 UN doc. A/60/980.  
  
 287 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 diktion och inte utgå från att mottagarstaten är ur stånd att utöva  
  
 jurisdiktion redan på grund av den omständigheten att en fredsbevarande  
  
 insats äger rum inom ett postkonfliktområde. Om mottagarstaten,  
  
 trots hjälp från FN, är ur stånd att utöva jurisdiktion,  
  
 krävs däremot assistans från andra stater. Även i ett sådant fall är  
  
 det, enligt rapporten, inte uteslutet att mottagarstaten kan vara  
  
 behjälplig under någon del av lagföringen, exempelvis genom att ta  
  
 upp bevis och att använda tvångsmedel, eftersom jurisdiktion inte  
  
 är en odelbar enhet och mottagarstaten och andra stater således kan  
  
 bistå varandra. Expertgruppen rekommenderade vidare att varje  
  
 stat – som ett minimum – bör etablera jurisdiktion över allvarliga  
  
 brott mot person, inklusive sexualbrott, som utgör brott enligt  
  
 sändarstatens egen straffrätt och som begåtts av fredsbevarande  
  
 personal som är medborgare i sändarstaten, förutsatt att gärningen  
  
 också är ett brott enligt mottagarstatens lag. Rekommendationen  
  
 ska bara ses som ett minimikrav som stater förväntas uppfylla.  
  
 Staterna är inte förhindrade att i enlighet med internationell rätt  
  
 etablera en vidare jurisdiktion. Expertgruppen framhöll också att  
  
 lagföring i ett annat land än mottagarstaten innebär en rad svårigheter  
  
 som inte är unika för fredsbevarande verksamhet, däribland  
  
 bevisupptagning och frågor kring utlämning. I syfte att åstadkomma  
  
 en rättslig bas för utövandet av jurisdiktion borde därför en  
  
 ny internationell konvention utarbetas.  
  
 I december 2006 beslutade FN:s generalförsamling vid sin 61:a  
  
 session att hänskjuta frågan om FN-personals och FN-experters  
  
 ansvar för brott begångna under fredsbevarande insatser till det  
  
 sjätte utskottet.22 FN:s sjätte utskott behandlade frågan i oktober  
  
 2007. I jurisdiktionsfrågan framfördes, å ena sidan, uppfattningen  
  
 att utgångspunkten borde vara att värna om mottagarstatens jurisdiktion  
  
 i enlighet med territorialitetsprincipen. Mottagarstaten ansågs  
  
 enligt detta synsätt i allmänhet ha de bästa förutsättningarna  
  
 att bedriva förundersökning på plats. Å andra sidan framfördes  
  
 uppfattningen att utgångspunkten i stället borde vara att slå vakt  
  
 om gärningsmannens hemlands jurisdiktion. Härvid betonades vikten  
  
 av att personer med internationella funktioner tillförsäkras tillräckligt  
  
 rättsstatligt skydd samt att mottagarstaterna ofta saknar  
  
 förmåga att utöva jurisdiktion på ett effektivt sätt.23  
  
 I december 2007 uppmanade generalförsamlingen vid sin 62:a  
  
 session i en resolution stater att, i den utsträckning de inte redan  
  
 22 Resolution 61/29.  
  
 23 UN doc. A/C.6/62/SR.17.  
  
 288 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 hade gjort det, etablera jurisdiktion över brott begångna av deras  
  
 medborgare under FN-insatser. Detta gäller särskilt brott som,  
  
 enligt sändarstatens egen nationella straffrätt, är av allvarligt slag  
  
 och framför allt i fall då gärningen, såsom den definieras i sändarstatens  
  
 lag, även konstituerar ett brott enligt mottagarstatens lag.24  
  
 Av hänsyn till mottagarstaten läggs således tyngdpunkten på dubbel  
  
 kriminalisering. Generalförsamlingen uppmanade även generalsekreteraren  
  
 att se till att välgrundade anklagelser om att FN-personal  
  
 har begått brott kommer till sändarstaternas kännedom. Generalsekreteraren  
  
 Smith även att förhöra sig hos dessa länder om deras  
  
 ansträngningar att genomföra förundersökning och eventuellt åtala  
  
 för dessa brott samt att förhöra sig om vilken typ av hjälp sändarstaterna  
  
 efterfrågade från FN för att kunna genomföra förundersökning  
  
 samt åtal. Generalförsamlingen uppmanade också generalsekreteraren  
  
 att vid dess 63:e session rapportera hur implementeringen  
  
 av resolutionen framskred utifrån den information som  
  
 regeringarna hade lämnat angående vilka åtgärder de vidtagit för att  
  
 etablera tillfredsställande jurisdiktion samt vilka ansträngningar de  
  
 gjorde för att genomföra förundersökning och eventuellt åtala för  
  
 aktuella brott.  
  
 I enlighet med generalförsamlingens begäran härom lämnade  
  
 generalsekreteraren i augusti 2008 en rapport. Rapporten innehåller  
  
 bl.a. en sammanställning av regeringars svar på generalförsamlingens  
  
 uppmaning att tillhandahålla information om i vilken mån respektive  
  
 land etablerat tillräcklig jurisdiktion samt vilka ansträngningar  
  
 som gjorts i respektive land för att kunna genomföra förundersökning  
  
 och eventuellt åtala för aktuella brott. Vid rapportens  
  
 upprättande hade 28 länder – däribland Finland och Norge, men  
  
 inte Sverige, Danmark och Island – inkommit med svar på frågan  
  
 om i vad mån de levde upp till kraven på jurisdiktion.25 Sverige har  
  
 hittills endast kunnat hänvisa till förevarande utredning som svar på  
  
 frågan.  
  
 Frågan om straffansvar för personal i FN:s fredsbevarande  
  
 insatser har därefter hösten 2008 varit föremål för behandling i  
  
 24 Resolution 62/63, The General Assembly [] Convinced of the need for the United Nations  
  
 and its Member States to urgently take strong and effective steps to ensure criminal accountability  
  
 of United Nations officials and experts on mission [] Strongly urges all States to consider  
  
 establishing to the extent that they have not yet done so jurisdiction, particularly over crimes of a  
  
 serious nature, as known in their existing domestic criminal laws, committed by their nationals  
  
 while serving as United Nations officials or experts on mission, at least where the conduct as  
  
 defined in the law of the State establishing jurisdiction also constitutes a crime under the laws of  
  
 the host State.  
  
 25 UN doc. A/63/260.  
  
 289 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 FN:s sjätte utskott. Utskottet enades om ett utkast till resolution.  
  
 Detta bygger på generalförsamlingens resolution från år 2007 men  
  
 innehåller tillägg syftande till att förbättra det internationella samarbetet  
  
 för att kunna garantera att FN-personal kan lagföras för  
  
 brott. Generalsekreteraren uppmanas att följa upp implementeringen  
  
 av resolutionen på grundval av den information som erhålls från  
  
 bl.a. olika regeringar samt att rapportera härom till generalförsamlingen.26  
  
 9.3 Gällande rätt  
  
 9.3.1 Undantag från kravet på dubbel straffbarhet  
  
 Allmänt  
  
 Enligt 2 kap. 2 § första stycket brottsbalken utsträcks den svenska  
  
 straffrättsliga jurisdiktionen till vissa brott begångna utomlands.  
  
 Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. aktiva personalitetsprincipen.  
  
 Den anknytning som finns mellan Sverige och brottet utgörs av  
  
 den anklagades anknytning till Sverige på grund av medborgarskap,  
  
 hemvist eller annat i bestämmelsen närmare angivet förhållande.  
  
 Som framgått ovan inskränks behörigheten enligt nämnda bestämmelse  
  
 genom den huvudregel om krav på dubbel straffbarhet  
  
 som återfinns i 2 kap. 2 § andra stycket. Enligt paragrafens tredje  
  
 stycke är även möjligheten att utmäta straff och välja påföljd begränsad  
  
 genom att strängare påföljd än den strängaste möjliga  
  
 enligt lagen i staten där brottet har begåtts inte får ådömas.  
  
 I 2 kap. 3 § brottsbalken finns en uppräkning av de fall som  
  
 undantas från de begränsningar i den svenska kompetensen som  
  
 anges i 2 kap. 2 § brottsbalken. I dessa fall uppställs därmed inget  
  
 krav på dubbel straffbarhet för lagföring i Sverige. Undantagen i  
  
 2 kap. 3 § brottsbalken är hänförliga till skilda jurisdiktionsprinciper.  
  
 Redogörelsen nedan begränsar sig till vad som är aktuellt i  
  
 förevarande fall.  
  
 26 UN doc. A/C.6/63/L.10.  
  
 290 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 Försvarsmakten  
  
 I 2 kap. 3 § 2 brottsbalken undantas från kravet på dubbel straffbarhet  
  
 brott som har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten  
  
 på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig. Om  
  
 brottet har begåtts av någon annan, faller det under den svenska  
  
 kompetensen endast om avdelningen befann sig på området för  
  
 annat ändamål än övning. Regeln torde främst bli tillämplig under  
  
 krigsförhållanden.  
  
 Bestämmelsen grundar sig på hänsyn som kan hänföras till såväl  
  
 den aktiva personalitetsprincipen och statsskyddsprincipen som principen  
  
 om ställföreträdande straffrättskipning. Enligt 2 kap. 5 § andra  
  
 stycket 2 brottsbalken uppställs inte något krav på åtalsförordnande  
  
 om brottet har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten  
  
 på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig.  
  
 Utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 Enligt 2 kap. 3 § 3 brottsbalken undantas från kravet på dubbel straffbarhet  
  
 brott begångna vid tjänstgöring utom riket av någon som är  
  
 anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör  
  
 Polisens utlandsstyrka. Bestämmelsen har ändrats flera gånger. Enligt  
  
 en tidigare lydelse gällde den brott begångna vid tjänstgöring  
  
 utomlands av någon som var anställd i svensk beredskapsstyrka för  
  
 FN-tjänst. Sådana anställningar reglerades i lagen (1974:614) om  
  
 beredskapsstyrka för FN-tjänst. Denna lag ersattes år 1992 av lagen  
  
 (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. År 2003  
  
 ersattes denna lag i sin tur av lagen (2003:169) om väpnad styrka  
  
 för tjänstgöring utomlands. Enligt denna lag får regeringen på begäran  
  
 av FN eller enligt beslut som har fattats av Organisationen  
  
 för säkerhet och samarbete i Europa (OSSE) ställa en väpnad styrka  
  
 till förfogande för fredsbevarande verksamhet utomlands. En sådan  
  
 styrka utgör den s.k. utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. I lagen  
  
 (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten finns regler  
  
 avsedda att förbättra det socialrättsliga skyddet för anställda inom  
  
 Försvarsmaktens utlandsstyrka samt vissa arbetsrättsliga regler (se  
  
 avsnitt 8.3.3).  
  
 Som framgått ovan har militär FN-personal på grund av överenskommelser  
  
 mellan FN och mottagarstaterna inte blivit underkastad  
  
 någon annan domsrätt i brottmål än sitt hemlands. Sådana  
  
 291 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 avtal för militär personal kallas, som nämnts, i engelskt akronym,  
  
 vanligen SOFA (Status of Forces Agreement) och är alltså en militär  
  
 motsvarighet till SOMA för civilanställda. Genom sådana överenskommelser  
  
 har de stater som har ställt personal till FN:s förfogande i  
  
 allmänhet förbundit sig att upprätthålla en bestämd och effektiv  
  
 domsrätt över alla brott såväl i som utom tjänsten. Bestämmelsen  
  
 har utformats för att svara mot sådana åtaganden. Därutöver är de  
  
 som är anställda i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten under tjänstgöringstiden  
  
 underkastade disciplinansvar enligt lagen (1994:1811)  
  
 om disciplinansvar inom totalförsvaret m.m.  
  
 Bestämmelsen kan, liksom 2 kap. 3 § 2 brottsbalken, sägas anknyta  
  
 till såväl den aktiva personalitetsprincipen och statsskyddsprincipen  
  
 som principen om ställföreträdande straffrättskipning. Enligt 2 kap.  
  
 5 § andra stycket 3 brottsbalken finns inte något krav på åtalsförordnande,  
  
 om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon  
  
 som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.  
  
 Polisens utlandsstyrka  
  
 Enligt 2 kap. 3 § 3 brottsbalken undantas från kravet på dubbel straffbarhet  
  
 även brott som begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon  
  
 som tillhör Polisens utlandsstyrka.  
  
 I samband med att Rikspolisstyrelsen den 1 januari 2000 tog över  
  
 huvudmannaskapet för polispersonal som tjänstgör i internationella  
  
 fredsfrämjande insatser från Försvarsmakten inrättades genom förordningen  
  
 (1999:1155) (FoP) en Polisens utlandsstyrka. Samtidigt  
  
 ändrades lagen (1999:568) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 på så sätt att dess regler delvis kom att gälla även personal inom  
  
 Polisens utlandsstyrka.  
  
 Insatser av Polisens utlandsstyrka får efter beslut av regeringen  
  
 utföras på uppdrag av FN, OSSE eller någon annan internationell  
  
 organisation i syfte att skapa förutsättningar för varaktig fred och  
  
 säkerhet (2 § FoP). I denna utlandsstyrka får endast den tjänstgöra  
  
 som behövs för sådan verksamhet som denna styrka ska fullgöra  
  
 och som hos RPS begärt att få fullgöra sådan tjänstgöring (3 §  
  
 FoP). Det ställs dock inget krav på att vederbörande i övrigt ska  
  
 vara anställd inom polisväsendet. Således har i Polisens utlandsstyrka  
  
 anställts även personer från annat håll, bl.a. ekonomer och  
  
 osteologer.  
  
 292 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 I samband med 1999 års lagändringar utvidgades 2 kap. 3 § 3  
  
 brottsbalken till att omfatta även brott som begåtts vid tjänstgöring  
  
 utomlands av någon som tillhör Polisens utlandsstyrka.  
  
 Som redan nämnts kan bestämmelsen, liksom 2 kap. 3 § 2 brottsbalken,  
  
 sägas anknyta till såväl den aktiva personalitetsprincipen och  
  
 statsskyddsprincipen som principen om ställföreträdande straffrättskipning.  
  
 Enligt 2 kap. 5 § andra stycket 3 brottsbalken uppställs  
  
 inte något krav på åtalsförordnande, om brottet begåtts vid  
  
 tjänstgöring utom riket av någon som tillhör Polisens utlandsstyrka.  
  
 Polismän, tulltjänstemän och tjänstemän vid Kustbevakningen  
  
 Enligt 2 kap. 3 § 3 a brottsbalken27 undantas från kravet på dubbel  
  
 straffbarhet brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman,  
  
 tulltjänsteman eller tjänsteman vid Kustbevakningen, som utför  
  
 gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse  
  
 som Sverige har tillträtt.  
  
 Denna jurisdiktionsbestämmelse infördes år 2000. Bakgrunden  
  
 till ändringen var bl.a. det nya internationella polissamarbete som  
  
 har sin grund i den s.k. Schengenkonventionen och Sveriges anslutning  
  
 till denna.28 Ett annat skäl var det dansk-svenska polissamarbetsavtal  
  
 som träffades i anledning av att den fasta förbindelsen över  
  
 Öresund mellan Danmark och Sverige öppnades den 1 juli 2000.  
  
 Till skillnad från reglerna i 2 kap. 3 § 2 och 3 brottsbalken är behörigheten  
  
 i dessa fall begränsad till brott begångna i tjänsten. De  
  
 internationella överenskommelser som åsyftas i bestämmelsen är  
  
 hittills främst Schengenkonventionen och nämnda avtal med Danmark.  
  
 De gränsöverskridande arbetsuppgifter som kan komma i  
  
 fråga är framför allt övervakning och förföljande. Dessa former av  
  
 gränsöverskridande polissamarbete regleras närmare i lagen (2000:343)  
  
 27 Bestämmelsens numrering kan tyckas märklig men har sin förklaring i att den nuvarande  
  
 bestämmelsen i 2 kap. 3 § 7 brottsbalken, som gäller svensk domstols jurisdiktion över gärning  
  
 som begåtts utomlands och för vilken svensk lag anger ett straff med fängelse i minst  
  
 fyra år, genom ett förbiseende i samband med lagändringen 2000:345 kom att få en annan  
  
 numrering än avsett. Bestämmelsen intogs genom misstaget som punkt 8. Detta påverkade i  
  
 sin tur tillämpningen av ne bis in idem-regeln i 2 kap. 5 a § brottsbalken. Sedan misstaget  
  
 uppdagats ändrades numreringen i 2 kap. 3 § brottsbalken utan några ändringar i sak.  
  
 För att  
  
 bestämmelsen om svensk domstols jurisdiktion över gärning, som begåtts utomlands och för  
  
 vilken svensk lag anger ett straff med fängelse i minst fyra år, skulle kunna återinföras i  
  
 punkten 7 fick bestämmelsen om brott utom riket begångna av en polisman, tulltjänsteman  
  
 eller tjänsteman vid Kustbevakningen alltså numreringen 3 a i stället för den tidigare numreringen  
  
 4. Detta påverkade sedan numreringen av punkterna 4–7. Bestämmelsen som  
  
 ursprungligen avsetts finnas i punkt 7 fick därmed sin riktiga placering.  
  
 28 Om bakgrund m.m., se SOU 2004:110.  
  
 293 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 om internationellt polisiärt samarbete. Sådant arbete förutsätter att  
  
 den mottagande staten i straffrättsligt hänseende jämställer den  
  
 sändande statens tjänstemän med sina egna poliser (12 § lagen  
  
 (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete). Sverige har i  
  
 och för sig inte åtagit sig att oinskränkt kunna lagföra och döma  
  
 egna tjänstemän för gärningar begångna i samband med att de utför  
  
 arbetsuppgifter utomlands. En reglering ansågs likväl nödvändig  
  
 mot bakgrund av att Sverige i princip inte utlämnar egna medborgare  
  
 samt då 1972 års konvention om överförande av lagföring i  
  
 brottmål endast gäller i förhållande till ett fåtal Schengenstater.29  
  
 Bestämmelsen grundar sig närmast på statsskyddsprincipen. Enligt  
  
 2 kap 5 § andra stycket 4 brottsbalken krävs i dessa fall inte  
  
 åtalsförordnande.  
  
 Brott mot offentliga svenska intressen  
  
 2 kap. 3 § 4 undantar från kravet på dubbel straffbarhet brott förövade  
  
 mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän  
  
 inrättning.  
  
 Bestämmelsen är ett tydligt uttryck för den s.k. statsskyddsprincipen.  
  
 Till denna princip kan även brott begångna i tjänsten av  
  
 en stats egna tjänstemän hänföras. Sådan lagstiftning finns i flera  
  
 länder, däribland Danmark och Finland. Vilka typer av brott som  
  
 omfattas av den svenska bestämmelsen är emellertid omtvistat.30 I  
  
 regeln talas endast om brott förövade mot Sverige eller mot vissa  
  
 sammanslutningar av offentligrättslig karaktär. Även tjänstefel har  
  
 dock ansetts kunna vara sådant brott. Huruvida en gärning är  
  
 riktad mot Sverige eller svenskt intresse är emellertid en fråga som  
  
 föregår frågan om gärningen är ett brott enligt svensk lag. Gärningen  
  
 kan alltså i denna mening vara brott mot Sverige även om  
  
 den inte är ett brott enligt svensk lag.  
  
 Till skillnad från tidigare beskrivna undantag från kravet på  
  
 dubbel straffbarhet saknar bestämmelsen en direkt motsvarighet i  
  
 den uppräkning som görs i 2 kap. 5 § andra stycket av brott som  
  
 undantas från kravet på åtalsförordnande. I 2 kap. 5 § andra stycket 6  
  
 görs emellertid ett praktiskt viktigt sådant undantag vid brott som  
  
 förövats av svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare  
  
 mot svenskt intresse. Här krävs alltså inte åtalsförordnande.  
  
 29 Prop. 1999/2000:64.  
  
 30 Jfr NJA II 1962 s. 59 f., NJA 1963 s. 237, NJA 1983 s. 425 och Strahl i SvJT 1967 s. 402 f.  
  
 294 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 9.3.2 Krav på åtalsförordnande  
  
 Enligt de grundläggande behörighetsreglerna i 2 kap. brottsbalken  
  
 har svenska domstolar formellt en mycket vidsträckt behörighet att  
  
 döma över brott begångna utanför Sverige. För att väcka åtal för  
  
 sådana brott bör det emellertid finnas ett påtagligt och berättigat  
  
 intresse av att lagföring ska ske i Sverige. Huvudregeln är därför att  
  
 åtal endast får väckas efter förordnande av regeringen eller myndighet  
  
 som regeringen bestämmer, s.k. åtalsförordnande. Regeringen  
  
 har delvis utnyttjat denna delegationsrätt genom förordningen  
  
 (1993:1467) med bemyndigande för Riksåklagaren att förordna om  
  
 väckande av åtal i vissa fall.  
  
 Ett åtalsförordnande innebär en diskretionär lämplighetsavvägning  
  
 i det enskilda fallet. Det finns härutöver ingen lagreglering som styr  
  
 vad som ska beaktas vid denna prövning. Faktorer som kan vara av  
  
 betydelse är emellertid gärningens allvar, anknytningen till Sverige  
  
 och gärningslandets intresse. Även rättsliga överväganden, såsom  
  
 en lagförings förenlighet med folkrättsliga jurisdiktionsprinciper,  
  
 kan vara av betydelse. Skulle åtal likväl väckas i ett fall där åtalsförordnande  
  
 krävs men sådant inte har lämnats, ska åtalet avvisas av  
  
 domstolen.  
  
 Enligt huvudregeln i 2 kap. 5 § andra stycket brottsbalken förutsätter  
  
 åtal för brott begångna utanför Sverige åtalsförordnade. Från  
  
 denna huvudregel görs emellertid undantag i ett antal situationer.  
  
 I 2 kap. 5 § andra stycket 2 brottsbalken görs undantag från kravet  
  
 på åtalsförordnande om brottet har begåtts av någon som tillhör  
  
 Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten  
  
 befann sig. Svensk domstol har enligt 2 kap. 3 § punkten 2 behörighet  
  
 att döma över sådana brott. Av den bestämmelsen framgår  
  
 dock att svensk domstol är behörig att döma även för andra brott  
  
 som begås på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann  
  
 sig om avdelningen befann sig där för annat ändamål än  
  
 övning. Som framgått torde den i praktiken bli tillämpligt endast  
  
 vid krigstillstånd. I de fallen krävs emellertid alltid åtalsförordnande.  
  
 Enligt punkterna 2 kap. 5 § andra stycket 3 och 4 brottsbalken  
  
 krävs inget åtalsförordnande vid brott som svensk domstol har  
  
 behörighet att döma över enligt 2 kap. 2 § punkterna 3 och 3 a. Det  
  
 handlar således om brott som har begåtts vid tjänstgöring utom  
  
 riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 eller som tillhör Polisens utlandsstyrka samt brott som har  
  
 295 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 begåtts i tjänsten utom riket av en annan polisman, tulltjänsteman  
  
 eller tjänsteman vid Kustbevakningen, som utför gränsöverskridande  
  
 arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som Sverige  
  
 har tillträtt.31  
  
 9.3.3 Immunitet  
  
 Bestämmelser om immunitet har inlemmats i den nationella rätten  
  
 genom 2 kap. 7 § brottsbalken. Enligt denna regel ska, i fråga om  
  
 svensk lags tillämplighet och svensk domstolsbehörighet, utöver  
  
 vad som annars gäller enligt 2 kap. brottsbalken, de begränsningar  
  
 iakttas som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller,  
  
 enligt vad som är särskilt stadgat, av överenskommelse med främmande  
  
 makt (jfr avsnitt 9.2.4).32  
  
 9.4 Tidigare lagstiftningsärenden  
  
 Frågan om svensk jurisdiktion avseende andra än anställda i utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka  
  
 har varit föremål för behandling under senare år i dels promemorian  
  
 Domare och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1),  
  
 dels betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion  
  
 (SOU 2002:98). Trots remissbehandling har inget av utredningsförslagen  
  
 lett till lagstiftning. I det följande ges en kort redovisning  
  
 av förslagen i aktuella delar.  
  
 31 Utöver nämnda undantag finns ytterligare undantag som dock saknar betydelse i förevarande  
  
 sammanhang.  
  
 32 Av bestämmelsen framgår således att internationella överenskommelser inte utan förmedling  
  
 av lagstiftning blir gällande svensk rätt. Frågan om Sverige tillämpar den dualistiska  
  
 eller monistiska principen var tidigare föremål för olika uppfattningar i litteraturen, se t.ex.  
  
 Vogel, Om införlivande av internationella överenskommelser och annan folkrätt med svensk  
  
 rätt, Festskrift tillägnad Bolton, Lund 1992, s. 345 ff., jfr Eek, Folkrätten, 1968,  
  
 s. 264 ff., se även Alexander, i bl.a. The European Convention as Jurisprudence,  
  
 Essays on Tort, Insurance, Law and Society, 2006, vol. II, s. 1135 ff. Att Sverige numera  
  
 tillämpar det dualistiska synsättet på internationella överenskommelser får anses klart,  
  
 SOU 1993:40, del B, s. 15 f., AD 1972 nr 5, NJA 1973 s. 423, RÅ 1974 ref. 61, NJA 1981  
  
 s. 1205 och NJA 1984 s. 903.  
  
 296 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 9.4.1 Departementspromemorian Domare och åklagare  
  
 i internationella insatser (Ds 2002:1)  
  
 I departementspromemorian Domare och åklagare i internationella  
  
 insatser (Ds 2002:1) konstaterades att det är naturligt att personer  
  
 som deltar i internationella krishanteringsinsatser, däribland domare  
  
 och åklagare, står under svensk straffrättslig domsrätt på samma  
  
 sätt som de som tjänstgör i utlandsstyrkorna. Detta kunde enligt  
  
 vad som framhölls i promemorian föranleda behov av ändring i  
  
 brottsbalkens regler om tillämpligheten av svensk lag på så sätt att  
  
 dessa regler utvidgas till att även omfatta dessa personer. Enligt  
  
 promemorian skulle detta enkelt kunna göras genom ett tillägg i  
  
 2 kap. 3 § 3 brottsbalken. Frågan borde, framhölls det, lämpligen  
  
 övervägas inom Internationella straffrättsutredningens pågående översyn  
  
 av bestämmelserna i 2 kap. brottsbalken. Remissinstanserna  
  
 ställde sig i huvudsak bakom förslaget i stort. Av dessa var det  
  
 emellertid endast Justitieombudsmannen som uttalade sig särskilt i  
  
 denna fråga, se avsnitt 9.5.5.  
  
 9.4.2 Internationella straffrättsutredningens betänkande  
  
 Internationella brott och svensk jurisdiktion  
  
 (SOU 2002:98)  
  
 I Internationella straffrättsutredningens betänkande, Internationella  
  
 brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98), föreslog den särskilde  
  
 utredaren att 2 kap. brottsbalken skulle få en helt ny lydelse.  
  
 De svenska behörighetsreglerna skulle utformas med utgångspunkt  
  
 i de anknytningsprinciper som enligt folkrätten kan grunda rätt till  
  
 nationell domsrätt.  
  
 I förtydligande och förenklande syfte föreslog utredaren att det  
  
 i den nya lydelsen av 2 kap. brottsbalken skulle införas en generell  
  
 regel som angav att svensk domstol var behörig att döma över brott  
  
 som svenska offentliga tjänstemän begår i tjänsten. Regeln skulle  
  
 systematiskt sorteras in under statsskyddsprincipen och de aktuella  
  
 brotten skulle betraktas som brott mot svenskt allmänt intresse.  
  
 Den generella regeln borde utformas efter mönster av bestämmelsen  
  
 i nuvarande 2 kap. 7 a § brottsbalken och därmed avse brott  
  
 som har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar  
  
 allmän ställning. Vad som avsågs var således brott som begåtts i en  
  
 funktion som är av officiell karaktär och typiskt sett ett uttryck för  
  
 297 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 statlig maktutövning. Bestämmelsen skulle däremot inte omfatta  
  
 offentliga arbetstagare vars ställning i princip inte skiljer sig från  
  
 privata arbetstagare i allmänhet eller åtgärder av privaträttslig karaktär.  
  
 Utredaren föreslog vidare att bestämmelser om dubbel straffbarhet  
  
 som förutsättning för svensk domstols behörighet skulle  
  
 samlas i en paragraf. I den föreslagna bestämmelsen fastslogs huvudregeln  
  
 att svensk domstol är behörig att döma över brott begånget  
  
 på en främmande stats område endast om gärningen är straffbar  
  
 enligt lagen på gärningsorten (dubbel straffbarhet). Ett antal situationer  
  
 skulle emellertid undantas från kravet på dubbel straffbarhet.  
  
 Dessa motsvarades dels av de nu gällande bestämmelserna i 2 kap.  
  
 3 § punkterna 2, 3 och 7 brottsbalken, dels av viss specialstraffrättslig  
  
 lagstiftning. Nuvarande regler är emellertid inte alltid uttryckta  
  
 som undantag från kravet på dubbel straffbarhet utan som  
  
 särskilda behörighetsregler som ger svensk domstol universell jurisdiktion  
  
 över de aktuella brotten. Enligt den föreslagna bestämmelsen  
  
 krävdes – till skillnad från vad som är fallet enligt nuvarande  
  
 lagstiftning – att det i vart fall fanns någon anknytning till Sverige,  
  
 dvs. att villkoren enligt någon av de grundläggande behörighetsreglerna  
  
 måste vara uppfyllda.  
  
 Vad gäller undantag från kravet på dubbel straffbarhet fann  
  
 utredningen – såvitt här är av intresse – att det inte fanns någon  
  
 anledning att i sak ändra på det undantag som enligt 2 kap. 3 § 3  
  
 gäller för tjänstgöring vid utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller  
  
 Polisens utlandsstyrka. Dessa undantag tar sikte på deltagande i  
  
 internationella fredsfrämjande insatser och internationella civila  
  
 krishanteringsinsatser. I sådana insatser kan emellertid även andra  
  
 än de som tillhör Försvarsmakten och Polisens utlandsstyrkor delta.  
  
 Även sådana deltagare är regelmässigt undantagna från vistelsestatens  
  
 jurisdiktion enligt avtal. Med hänvisning till promemorian  
  
 Ds 2002:1 föreslog utredaren att det inte heller för dessa personer  
  
 borde uppställas något krav på dubbel straffbarhet. Enligt förslaget  
  
 skulle därför brott som någon som är anställd av svensk myndighet  
  
 för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell  
  
 civil krishantering har begått vid tjänstgöringen vara undantagna  
  
 från kravet på dubbel straffbarhet. Med en sådan formulering  
  
 skulle även anställda vid Försvarsmaktens och Polisens utlandsstyrka  
  
 omfattas. De insatser som avsågs var främst sådana som beslutades  
  
 av FN, OSSE eller EU.  
  
 Enligt den nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 3 § 3 a brottsbalken  
  
 är, som framgått, vissa brott i tjänsten begångna av polismän m.fl.  
  
 298 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 undantagna från kravet på dubbel straffbarhet. Då brott som begåtts  
  
 i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän  
  
 ställning enligt förslaget skulle hänföras till statsskyddsprincipen  
  
 och vara generellt undantagna från kravet på dubbel straffbarhet,  
  
 upptog förslaget inte någon särskild motsvarighet till nämnda bestämmelse.  
  
 Såväl brott som begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som  
  
 innefattar allmän ställning som brott som begåtts vid tjänstgöring  
  
 av någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en  
  
 internationell fredsfrämjande insats eller i internationell krishantering,  
  
 skulle enligt förslaget undantas från kravet på åtalsförordnande.  
  
 En del av de synpunkter som framfördes i remissomgången redovisas  
  
 i följande avsnitt under utredningens överväganden.  
  
 De förslag som lämnades i betänkandet har, som nämnts, inte  
  
 lett till någon ändring av 2 kap. brottsbalken.  
  
 9.5 Överväganden och förslag  
  
 9.5.1 Behovet av en utvidgning av svensk straffrättslig  
  
 jurisdiktion  
  
 Överväganden och förslag: Sverige brister i sina internationella  
  
 åtaganden att upprätthålla full straffrättslig jurisdiktion över civil  
  
 personal utsänd på internationella uppdrag. Den svenska jurisdiktionen  
  
 bör därför utvidgas genom att ytterligare undantag  
  
 görs från kravet på dubbel straffbarhet för lagföring i Sverige  
  
 enligt svensk lag.  
  
 I och med att det internationella säkerhetsbegreppet har vidgats har  
  
 de internationella insatserna blivit fler och större samtidigt som allt  
  
 fler personalkategorier har kommit att ingå i insatserna.33 I motsvarande  
  
 mån ökar det praktiska behovet av konsekventa jurisdiktionsregler  
  
 som reglerar den sändande statens domsrätt över sin  
  
 personal.  
  
 Den lokala immunitet som internationellt utsänd personal vanligen  
  
 åtnjuter enligt särskilda överenskommelser innebär åtaganden  
  
 för den sändande staten att upprätthålla full jurisdiktion över per33  
  
 Se t.ex. regeringens skrivelse 2007/08:51.  
  
 299 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 sonalen. Som anförts ovan går EU:s modell-SOMA härvid längre  
  
 än FN:s modell-SOFA (som också omfattar civil personal) genom  
  
 att tillerkänna sändarstaten exklusiv jurisdiktion också över civil  
  
 personal.  
  
 Medan personer som tillhör Polisens utlandsstyrka samt andra  
  
 poliser, tulltjänstemän eller tjänstemän vid Kustbevakningen, som  
  
 utför gränsöverskridande arbetsuppgifter, enligt uttryckliga regler  
  
 undantas från kravet på dubbel straffbarhet, saknas motsvarande  
  
 reglering för annan civil personal som deltar i internationella uppdrag.  
  
 I den mån begångna gärningar inte utgör brott på gärningsorten  
  
 kan därmed förutsättningarna för lagföring i svensk domstol  
  
 saknas. Bestämmelserna medger dock inte lagföring i de fall en  
  
 gärning faller under ett lokalt straffbud men inte är brott enligt  
  
 svensk rätt.  
  
 I olika sammanhang har från FN:s sida påtalats att det åligger  
  
 Sverige och andra sändarstater att upprätthålla jurisdiktionen över  
  
 den utsända insatspersonalen. De nuvarande förhållandena innebär  
  
 att Sverige i jurisdiktionshänseende inte helt lever upp till sina  
  
 internationella åtaganden att straffa brott som begås av svensk  
  
 personal som deltar i internationella uppdrag inom FN:s ram.  
  
 Detta är allvarligt eftersom Sverige – vilket framhålls i direktiven –  
  
 har ambitionen att vara en aktiv internationell aktör som tar ett  
  
 stort ansvar i bl.a. freds- och säkerhetsfrämjande insatser.  
  
 Som angetts tidigare har det i samband med FN:s hantering av  
  
 frågan om straffrättsligt ansvar för personal i FN:s fredsbevarande  
  
 insatser förts en diskussion om avvägningen mellan, å ena sidan,  
  
 mottagarstaternas och, å andra sidan, sändarstaternas eller organisationens  
  
 intressen när det gäller utövandet av jurisdiktion över  
  
 främmande militär och civil personal inom mottagarstatens territorium.  
  
 Ytterst vilar villkoren för immunitet och jurisdiktion på  
  
 frågan om förtroende. En stat som tar emot exempelvis en FNinsats  
  
 måste kunna förlita sig på att insatspersonalen agerar på ett  
  
 för mottagarstaten acceptabelt sätt. På samma sätt måste insatspersonalen  
  
 kunna förutse vad som gäller för uppdraget på ett rättssäkert  
  
 sätt.  
  
 Att låta svensk domstol tillämpa mottagarstatens materiella straffrätt  
  
 skulle i och för sig folkrättsligt kunna motiveras enligt principen  
  
 om ställföreträdande straffrättskipning och välkomnas av mottagarstaten  
  
 i de flesta fall, därigenom uppvägs ju effekten av de  
  
 immunitetsbestämmelser som finns intagna som villkor för insatsen  
  
 (se exempel på SOMA ovan). En sådan tillämpning skulle emeller300 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 tid föra för långt och kunna leda till stötande resultat i de fall  
  
 mottagarstatens materiella straffrätt är alltför olik vår egen. I den  
  
 mån mottagarstatens lag ska ges större utrymme bör detta i stället  
  
 åstadkommas genom förhandlingar på internationell nivå varigenom  
  
 den immunitet som statusavtalen tillerkänner insatspersonalen inskränks.  
  
 FN:s uppmaningar till sändarstaterna att utöka sin jurisdiktion  
  
 rör, så som de formulerats, främst gärningar som utgör brott inte  
  
 bara enligt sändarstatens rättsordning, utan även enligt mottagarstatens.  
  
 Detta innebär att det inte är självklart att lösningen på  
  
 problemet för svensk del ligger i ett slopat krav på dubbel straffbarhet  
  
 också beträffande andra personalkategorier än personal från  
  
 Försvarsmaktens och Polisens utlandsstyrkor m.fl. Ett slopat krav  
  
 på dubbel straffbarhet innebär i viss mån att man från sändarstatens  
  
 sida bortser från rättsuppfattningen i mottagarstaten. Det kan  
  
 också leda till oönskade resultat i fall då exempelvis deltagarna i en  
  
 multinationell insats begår samma gärning och denna utgör brott  
  
 enligt vissa sändarstaters rättsordning men inte enligt andras. Å  
  
 andra sidan innebär ett slopat krav på dubbel straffbarhet enligt  
  
 svensk lag en utökad möjlighet till lagföring, särskilt i fall då mottagarstatens  
  
 materiella rättsordning har stora brister. Därtill kommer  
  
 att det är önskvärt att all svensk insatspersonal omfattas av enhetliga  
  
 regler.  
  
 Det bör också framhållas, att även om Sverige inte har möjlighet  
  
 att lagföra gärningar som utgör brott enligt mottagarstatens lag  
  
 men som inte är kriminaliserade enligt svensk rätt, innebär detta  
  
 vanligen inte att sådana gärningar helt nonchaleras. Flertalet statusavtal  
  
 innehåller regler om att insatspersonalen ska respektera mottagarstatens  
  
 lagar och förordningar och i det avseendet ta seden  
  
 dit den kommer. Därtill kommer särskilda uppförandekoder  
  
 med motsvarande innebörd. För att denna typ av regler inte ska  
  
 vara verkningslösa är det ofta möjligt att med tillämpning av disciplinära  
  
 åtgärder inom ramen för uppdraget beivra visst olämpligt  
  
 beteende, även om det – på grund av immunitet eller då beteendet  
  
 är straffbart enbart i mottagarstaten – varken går att lagföra i mottagarstaten  
  
 eller i Sverige.  
  
 Påpekas bör dock att det råder viss tveksamhet om i vilken  
  
 utsträckning de nuvarande svenska jurisdiktionsreglerna verkligen  
  
 brister i påtalat avseende beträffande brott begångna av statstjänstemän 
  
 . Som framkommit ovan anses sådana brott kunna grunda  
  
 domsrätt enligt statsskyddsprincipen. I enlighet med denna princip  
  
 301 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 har i vart fall tjänstefel i vissa fall ansetts omfattas av bestämmelsen  
  
 i 2 kap. 3 § 4 brottsbalken.34 Den praxis som finns och de diskussioner  
  
 som har förts härom är emellertid av äldre datum. Därtill  
  
 kommer att nämnda regel i vart fall inte med önskvärd tydlighet  
  
 anger vad som gäller i dessa fall, vilket således i sig utgör ett avsteg  
  
 från den i straffrättsliga sammanhang viktiga legalitetsprincipen,  
  
 nulla poena sine lege. Den tveksamhet som råder bör därför under  
  
 alla omständigheter undanröjas genom ett tydligt undantag från  
  
 kravet på dubbel straffbarhet också när det gäller brott begångna av  
  
 andra civila än personer som tillhör Polisens utlandsstyrka samt andra  
  
 polismän, tulltjänstemän och tjänstemän vid Kustbevakningen, som  
  
 utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt en internationell  
  
 överenskommelse. En sådan utvidgning innebär därmed inte endast  
  
 att de svenska jurisdiktionsbestämmelserna uppfyller de internationella  
  
 åtaganden som Sverige har gjort. Den fyller också en pedagogisk  
  
 och klargörande funktion, inte minst för de berörda utsända  
  
 personerna. I utredningens uppdrag ingår däremot inte att göra en  
  
 allmän översyn av 2 kap. brottsbalken.  
  
 Den föreslagna ändringen bör därför – åtminstone i avvaktan på  
  
 en allmän översyn av 2 kap. brottsbalken – göras genom ett tillägg  
  
 till bestämmelsen i 2 kap. 3 § brottsbalken.  
  
 Utöver själva jurisdiktionsbestämmelsen bör behovet övervägas  
  
 av kompletterande svenska materiella straffbestämmelser för att lagföra  
  
 dessa tjänstemän i vissa fall (se avsnitt 9.5.5).  
  
 9.5.2 Personalkategorier  
  
 Överväganden och förslag: Det nya undantaget från kravet på  
  
 dubbel straffbarhet bör vara generellt utformat och omfatta svensk  
  
 medborgare eller utlänning med hemvist i Sverige som, i annat  
  
 fall än som avses i 2 kap. 3 § 2–3 a brottsbalken, deltar i ett internationellt  
  
 uppdrag, vari Sverige tar del.  
  
 En utvidgning av undantaget från kravet på dubbel straffbarhet kan  
  
 göras mer eller mindre omfattande beroende på vilka personalkategorier  
  
 som upptas i bestämmelsen.  
  
 De tjänstemän som främst torde vara aktuella för uppgifter som  
  
 innefattar myndighetsutövning utomlands är domare och åklagare.  
  
 34 Jfr NJA II 1962 s. 59 f., NJA 1963 s. 237, NJA 1983 s. 425 och Strahl i SvJT 1967 s. 402 f.  
  
 302 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 En försiktig utvidgning skulle därför kunna begränsas till dessa  
  
 personalkategorier eller – såsom föreslogs i Ds 2002:1 – allmänt till  
  
 personal inom hela rättsväsendet. Det senare skulle innebära att  
  
 även personal från kriminalvården omfattades. En sådan bestämmelse  
  
 skulle emellertid inte innebära en heltäckande lösning på  
  
 problemet, eftersom det finns andra myndigheter utanför rättsväsendet,  
  
 vars personal deltar i internationella insatser och andra  
  
 uppdrag, t.ex. personal från Myndigheten för samhällsskydd och  
  
 beredskap (MSB).  
  
 En annan variant av utvidgning skulle – såsom föreslogs i  
  
 SOU 2002:98 – kunna vara att personer som är anställda av en  
  
 svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande  
  
 insats eller i internationell civil krishantering undantas från kravet  
  
 på dubbel straffbarhet. Mot en sådan lösning kan anföras den kritik  
  
 som Statens räddningsverk framförde i sitt remissvar till nämnda  
  
 betänkande. Enligt verkets uppfattning var det oklart vad som är  
  
 fredsfrämjande insatser respektive civil krishantering. Utredningen  
  
 anser att Räddningsverkets kritik är väl grundad.35 Som framgår  
  
 nedan bör undantaget enligt utredningens mening dessutom omfatta  
  
 fler personalkategorier än endast deltagare i insatser (missioner),  
  
 exempelvis deltagare i internationellt utvecklingssamarbete.  
  
 Ett alternativ är att i stället låta ett nytt undantag från kravet på  
  
 dubbel straffbarhet omfatta personer som innehar allmän ställning i  
  
 Sverige. Även en sådan lösning föreslogs av Internationella straffrättsutredningen  
  
 i SOU 2002:98. Som framhölls i nämnda betänkande36  
  
 är uttrycket hämtat från den nuvarande bestämmelsen i 2 kap.  
  
 7 a § brottsbalken. Att fråga skulle vara om svensk allmän ställning  
  
 ansågs inte uttryckligen behöva anges. Vad som avses är brott som  
  
 begåtts i en funktion som är av officiell karaktär och typiskt sett ett  
  
 uttryck för statlig maktutövning. Bestämmelsen skulle däremot inte  
  
 omfatta offentliga arbetstagare vars ställning i princip inte skiljer  
  
 sig från privata arbetstagare i allmänhet eller åtgärder av privaträttslig  
  
 karaktär. I sitt remissyttrande till SOU 2002:98 ifrågasatte  
  
 Räddningsverket även om uttrycket allmän ställning var tillräckligt  
  
 klargörande beträffande verkets insatspersonal. Uttrycket kan således  
  
 ge upphov till vissa gränsdragningsproblem framhöll Räddningsverket.  
  
 Utöver det skäl som Räddningsverket anförde i sitt remissvar  
  
 mot uttrycket allmän ställning kan ytterligare argument anföras mot  
  
 35 Beträffande begreppet civil krishantering, se avsnitt 2.2 och 8.5.3.  
  
 36 SOU 2002:98, s. 407 f.  
  
 303 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 en sådan lösning. I det internationella arbetet handlar det inte om  
  
 att exportera det nationella rättssystemet och nationella lösningar.  
  
 En internationell domare har en självständig ställning och utföra  
  
 sitt arbete oberoende i förhållande till den sändande staten. Det är  
  
 domaren som person som deltar, inte i första hand som representant  
  
 för ett visst land. Även om domare och, i mindre utsträckning 
  
 , åklagare har en särställning just avseende självständighet, gäller  
  
 detta i huvudsak även andra tjänstemän som är utsända på internationella  
  
 uppdrag av svenska myndigheter. I sin egenskap av deltagare  
  
 i ett internationellt uppdrag agerar de i den internationella  
  
 organisationens namn och utövar därmed inte sina tjänster i egenskap  
  
 av innehavare av (svensk) allmän ställning.37  
  
 Mot den nu angivna bakgrunden föreslår utredningen att det  
  
 nya undantaget från kravet på dubbel straffbarhet ska vara generellt  
  
 utformat. För att det föreslagna undantaget inte ska bli alltför  
  
 omfattande bör dock uppställas krav på viss anknytning till Sverige.  
  
 Internationella straffrättsutredningen förordade, som nämnts, anställning  
  
 som anknytningsfaktum. Som framgår av det följande  
  
 skulle det dock leda till mindre tillfredsställande resultat. Utredningen  
  
 föreslår i stället att medborgarskap eller hemvist ska utgöra  
  
 anknytningsfaktum. Undantaget bör därför omfatta svensk medborgare  
  
 eller utlänning med hemvist i Sverige som, i annat fall än  
  
 som avses i 2 kap. 3 § 2–3 a brottsbalken, deltar i ett internationellt  
  
 uppdrag, vari Sverige tar del.  
  
 Reglerna i 2 kap. brottsbalken begränsar sig generellt sett inte  
  
 till svenska medborgare. En annan sak är att det för vissa personalkategorier  
  
 kan uppställas krav på svenskt medborgarskap och  
  
 att det ligger i sakens natur att personer som deltar i ett internationellt  
  
 uppdrag, vari Sverige tar del, vanligen är medborgare i  
  
 Sverige eller i vart fall har hemvist här. Något formellt krav på att  
  
 den som deltar i ett internationellt uppdrag, vari Sverige tar del, ska  
  
 vara svensk medborgare eller utlänning med hemvist här bör dock  
  
 inte ställas upp.38  
  
 Genom att begränsa undantaget från dubbel straffbarhet till  
  
 svenska medborgare eller personer med hemvist i Sverige uppnås en  
  
 enhetlighet i förhållande till andra bestämmelser i 2 kap. brotts37  
  
 Se t.ex. avsnitt V, punkten 7 i FN:s medverkansavtal, doc. A/46/185, 23 May 1991.  
  
 38 Denna uppfattning ligger i linje med bl.a. de förslag som presenterades i Grundlagsutredningens  
  
 betänkande, En reformerad grundlag (SOU 2008:125), s. 581 ff. Utredningen  
  
 föreslog bl.a. att kravet på svenskt medborgarskap beträffande vissa statliga anställningar och  
  
 andra uppdrag skulle tas bort ur regeringsformen för andra än justitiekanslern, riksdagens  
  
 ombudsmän och riksrevisorerna samt ordinarie domare.  
  
 304 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 balken (se t.ex. 2 kap. 7 b § andra stycket). Avgränsningen kan också  
  
 motiveras av den s.k. aktiva personalitetsprincipen. Personer som  
  
 är medborgare i Sverige eller som har hemvist här har typiskt sett  
  
 en sådan anknytning till landet att de kan förväntas följa de normer  
  
 som följer av den svenska rättsordningen även när gärningen inte är  
  
 kriminaliserad där den begås. Det vore däremot orimligt om personer  
  
 som saknar sådan anknytning till Sverige skulle kunna lagföras  
  
 här för gärningar som inte är kriminaliserade där de begås.  
  
 Med begreppet internationella uppdrag avses främst civila krishanteringsinsatser.  
  
 Begreppet bör som regel också omfatta den övriga  
  
 internationella verksamhet som MSB bedriver. Även svenska  
  
 tjänstemän som befinner sig i ett annat land för att bedriva  
  
 utvecklingssamarbete omfattas vanligen av begreppet. Detsamma  
  
 gäller personer verksamma vid exempelvis de internationella tribunalerna  
  
 och domstolarna. De internationella uppdrag som kan komma  
  
 i fråga torde vanligen vara initierade av FN, OSSE eller EU.  
  
 Även av exempelvis FN direktkontrakterad och lokalanställd personal  
  
 som deltar i uppdraget bör omfattas av bestämmelsen om förutsättningarna,  
  
 om anknytning i övrigt är uppfyllda.39 För dess  
  
 tillämplighet bör därför inte uppställas något krav på att personen  
  
 ska vara anställd av eller på annat sätt ha anknytning till svensk  
  
 myndighet. Kommersiellt anlitade uppdragstagare (commercial contractors)  
  
 deltar däremot vanligen inte i uppdraget på ett sådant sätt  
  
 att de omfattas av bestämmelsen.  
  
 För att bestämmelsen ska bli tillämplig krävs att Sverige tar del i  
  
 uppdraget. Uttrycket anknyter till statsskyddsprincipen. Sverige  
  
 kan anses ta del i ett uppdrag exempelvis genom att framförhandla  
  
 immunitetsavtal, genom att sända ut personal sekonderad av svenska  
  
 myndigheter, genom att nominera personal eller genom att öronmärka  
  
 pengar till uppdraget. För att bestämmelsen ska bli tillämplig  
  
 krävs emellertid att statsskyddsintresset inte är alltför svagt. Enbart  
  
 den omständigheten att Sverige indirekt bidrar till finansiering av  
  
 exempelvis EU-projekt genom anslag till EU innebär inte att Sverige  
  
 ska anses delta i projekten. Att personer som deltar i uppdraget är  
  
 svenska medborgare eller annars har anknytning till Sverige är inte  
  
 heller en omständighet som ensam innebär att bestämmelsen blir  
  
 tillämplig. Huvudregeln innebär således att av Sverige direkt utsänd  
  
 39 Tekniskt sett är lokalanställd personal enligt FN:s modell-SOFA medlemmar i FN:s fredsbevarande  
  
 insats, medan sådan personal enligt EU:s modell-SOFA och modell-SOMA inte  
  
 är insatspersonal, se art. 22 och 28, UN doc. A/45/594, art. 1 punkten 3 (f), Council doc. 8720/05  
  
 samt art. 1 punkten 3 (c) Council doc. 10564/05.  
  
 305 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 eller sekonderad personal alltid omfattas av regelns tillämpning,  
  
 medan av internationella organisationer kontrakterade och på annat  
  
 sätt direkt rekryterade svenska medborgare som regel faller utanför 
  
 , såvitt ej andra anknytningsfakta (såsom direktfinansiering, framförhandlande  
  
 av statusavtal för uppdrag som personerna ingår i, etc.)  
  
 gör Sveriges del i uppdraget så stark att statsskyddsintresset ändå är  
  
 uppenbart och för den enskilde förutsebart.  
  
 Ett slopat krav på dubbel straffbarhet avseende personal som  
  
 deltar i internationella uppdrag innebär att sådan personal under  
  
 tjänstgöringen står under strängare jurisdiktionsregler än svenska  
  
 medborgare i allmänhet gör under utlandsvistelser. Personalen kan  
  
 således komma att lagföras i Sverige för exempelvis rattonykterhetsbrott  
  
 begångna i ett land som inte kriminaliserar sådana gärningar.  
  
 Det är dock i linje med övriga jurisdiktionsregler att svensk  
  
 personal så långt möjligt också vid tjänstgöring utomlands ska avstå  
  
 från gärningar som är straffbara i Sverige.  
  
 Den nu föreslagna bestämmelsen kan, som nämnts, sägas anknyta  
  
 till den aktiva personalitetsprincipen och statsskyddsprincipen.  
  
 Den kan även motiveras av principen om ställföreträdande straffrättskipning.  
  
 9.5.3 Brott som avses  
  
 Överväganden och förslag: Det nya undantaget från kravet på  
  
 dubbel straffbarhet bör inte begränsas till brott begångna i  
  
 tjänsten utan omfatta samtliga brott som har begåtts vid tjänstgöring  
  
 utom riket.  
  
 På grund av överenskommelser mellan internationella organisationer  
  
 och mottagarstaterna är den utsända personalen normalt inte underkastad  
  
 någon annan domsrätt än hemlandets i straffrättsligt hänseende.  
  
 Detta innebär i allmänhet att den sändande staten har förbundit  
  
 sig att upprätthålla en bestämd och effektiv domsrätt beträffande  
  
 alla brott och förseelser såväl i som utom tjänsten. Ett  
  
 undantag från kravet på dubbel straffbarhet i nu aktuellt hänseende  
  
 bör därför omfatta samtliga brott som en person har begått vid  
  
 tjänstgöring utom riket. Bestämmelsen ges därmed samma omfattning  
  
 som bestämmelsen beträffande personer som tillhör Polisens utlandsstyrka  
  
 i 2 kap. 3 § 3 brottsbalken. Detta är lämpligt, eftersom de  
  
 306 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 personer som omfattas av den nu föreslagna bestämmelsen vanligen  
  
 är placerade i den främmande staten under en längre tid och i  
  
 enlighet med internationella åtaganden åtnjuter immunitet där.  
  
 Bestämmelsen kommer däremot att få ett vidare tillämpningsområde  
  
 än 2 kap. 3 § 3 a brottsbalken avseende polismän, tulltjänstemän  
  
 och tjänstemän vid Kustbevakningen, eftersom den senare bestämmelsen  
  
 är begränsad till just brott begångna i tjänsten. Den  
  
 senare begränsningen motiverades med att svenska tjänstemän som  
  
 utför gränsöverskridande uppgifter enligt Schengenkonventionen  
  
 eller det svensk-danska polissamarbetsavtalet i andra stater endast  
  
 kommer att göra det under kortare tid i samband med ett konkret  
  
 uppdrag för att därefter återvända till Sverige.40  
  
 9.5.4 Krav på åtalsförordnande  
  
 Överväganden och förslag: Åtal för brott, som förövats utom  
  
 riket och som omfattas av här föreslaget undantag från kravet på  
  
 dubbel straffbarhet, bör få väckas utan förordnande enligt 2 kap.  
  
 5 § brottsbalken.  
  
 Som framgår ovan tillerkänner de svenska jurisdiktionsreglerna de  
  
 egna domstolarna en i ett folkrättsligt perspektiv tämligen vid behörighet.  
  
 Kravet på åtalsförordnande är emellertid tänkt att reducera  
  
 reglernas tillämning till de fall där Sverige har ett påtagligt och  
  
 berättigat intresse att lagföra. Regeln om åtalsförordnande innebär  
  
 därmed en möjlighet till mera diskretionära överväganden inom en  
  
 godtagbar folkrättslig ram.  
  
 En utvidgning av den svenska domsrätten enligt vad som här  
  
 föreslås är generell såtillvida att den omfattar dels samtliga svenska  
  
 medborgare och utlänningar med hemvist i Sverige som, i annat fall  
  
 än som redan framgår av 2 kap. 3 § 2–3 a brottsbalken, deltar i internationella  
  
 uppdrag, vari Sverige tar del, dels inte bara gärningar  
  
 begångna i tjänsten utan överhuvudtaget vid tjänstgöringen och  
  
 dessutom omfattar samtliga gärningar oavsett svårighetsgrad. Det  
  
 finns därför skäl att överväga om dessa brott ska omfattas av huvudregeln  
  
 om krav på åtalsförordnande i 2 kap. 5 § brottsbalken eller  
  
 om de – helt eller delvis – ska undantas från detta krav.  
  
 40 Prop. 1999/2000:64, s. 121.  
  
 307 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 Om inget undantag görs, omfattas dessa gärningar lagtekniskt  
  
 automatiskt av kravet på åtalsförordnande. Ett alternativ kan vara  
  
 att införa undantag från detta krav avseende vissa personalkategorier  
  
 eller avseende vissa brott. Det senare kan ske utifrån huruvida  
  
 brottet skett i tjänsten, dvs. det snävare begreppet, eller inte.  
  
 Det kan också ske utifrån brottets svårighetsgrad.  
  
 Utredningens uppdrag är att överväga möjligheten att utvidga  
  
 den svenska jurisdiktion till personer som är utsända av svenska  
  
 myndigheter på internationella uppdrag för att dessa ska omfattas  
  
 av svensk domsrätt på samma sätt som personer som tillhör Försvarsmaktens  
  
 och Polisens utlandsstyrka. Häri ligger ett sakligt väl  
  
 motiverat krav på enhetlighet. Brott begångna av personer som  
  
 tillhör Försvarsmaktens och Polisens utlandsstyrka undantas för  
  
 närvarande i 2 kap. 5 § andra stycket 3 brottsbalken från kravet på  
  
 åtalsförordnande. Även de övriga brott som faller inom 2 kap.  
  
 3 § 2–3 a brottsbalken har i allt väsentligt sin motsvarighet bland  
  
 undantagen från kravet på åtalsförordnande i 2 kap. 5 § andra  
  
 stycket brottsbalken. Också brott enligt 2 kap. 3 § 4 brottsbalken,  
  
 dvs. brott förövade mot offentliga svenska intressen, omfattas delvis  
  
 härav.  
  
 Mot bakgrund av vad som nu sagts om enhetlighet finns det  
  
 enligt utredningen inte tillräckliga skäl att avvika från den bedömning  
  
 som lagstiftaren redan har gjort beträffande brott begångna av  
  
 personal som tillhör Försvarsmaktens och Polisens utlandsstyrka.  
  
 Även brott begångna av andra personalkategorier bör därför, vid  
  
 den utvidgning som utredningen föreslår, undantas från kravet på  
  
 åtalsförordnande. Detta bör ske genom ett tillägg till de undantag  
  
 som görs i 2 kap. 5 § andra stycket brottsbalken.  
  
 9.5.5 Behov av förändring av materiell straffrättslig  
  
 lagstiftning  
  
 Övervägande: För att den utvidgade jurisdiktionsbestämmelsen  
  
 i 2 kap. 3 § brottsbalken ska få avsedd effekt krävs en utvidgning  
  
 av svensk materiell straffrättslig lagstiftning avseende brottet  
  
 tjänstefel och brott mot tystnadsplikt.  
  
 308 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 Ett utvidgat undantag för brott som begås i utövandet av tjänsten  
  
 eller uppdraget kan ge upphov till komplikationer. Vid remissbehandlingen  
  
 av departementspromemorian Domare och åklagare i  
  
 internationella insatser (Ds 2002:1) kritiserade Justitieombudsmannen  
  
 förslaget att låta undantaget från dubbel straffbarhet omfatta även  
  
 personal från rättsväsendet. Justitieombudsmannen anförde att situationen  
  
 – till skillnad från fall då det är fråga om brott som i sin  
  
 helhet beskrivs i en straffregel – kan bli problematisk när det gäller  
  
 sådana straffregler som för sin tillämpning är beroende av vad som  
  
 gäller i andra föreskrifter. När exempelvis domare och åklagare ska  
  
 fullgöra uppgifter som innefattar myndighetsutövning kommer  
  
 denna uppenbarligen att bestå i tillämpningen av rättsregler som  
  
 gäller i tjänstgöringslandet. Verksamheten kommer vidare i åtskilliga  
  
 hänseenden att omfattas av de i tjänstgöringslandet gällande sekretessreglerna.  
  
 Den viktigaste straffregeln i svensk rätt avseende fel  
  
 vid myndighetsutövning är bestämmelsen om tjänstefel i 20 kap. 1 §  
  
 brottsbalken. Med myndighetsutövning avses emellertid i denna  
  
 regel i princip endast utövande av svensk myndighet. De fåtaliga  
  
 undantag som förekommer görs genom särskilda regler i svensk lag  
  
 som har sin grund i olika internationella överenskommelser. Ansvar  
  
 för tjänstefel kan således inte utkrävas annat än med stöd av  
  
 uttryckliga regler i frågan i svensk lag. Att utvidga svensk domsrätt  
  
 på det sätt som förordades i promemorian är därför inte en tillräcklig  
  
 åtgärd, om man vill göra det möjligt att utkräva straffansvar  
  
 för tjänstefel med anledning av fel som begås i utövande av tjänst  
  
 eller uppdrag vid internationell krishantering. Justitieombudsmannen  
  
 påpekade vidare att också tillämpningen av sådana regler som straffbestämmelserna  
  
 om olaga frihetsberövande, olaga tvång och misshandel  
  
 kunde komma att vålla problem, eftersom den närmare  
  
 innebörden av dessa regler skulle komma att bestämmas av vad som  
  
 gäller i tjänstgöringslandet om domares, åklagares och polismäns  
  
 möjligheter att vidta frihetsberövanden och om rätten för polismän  
  
 att använda våld och andra former av tvång. På motsvarande sätt  
  
 gäller att ansvar för brott mot tystnadsplikt kan utkrävas endast för  
  
 åsidosättande av tystnadsplikter som är grundade på lag eller bemyndigande  
  
 av riksdagen som har tillkommit enligt vad som föreskrivs  
  
 i 2 kap. 12 § regeringsformen. Inte heller i sådana fall är det  
  
 således möjligt att göra den svenska straffregeln tillämplig enbart  
  
 genom att utvidga omfattningen av svensk domsrätt framhöll Justitieombudsmannen.  
  
 309 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 De frågor Justitieombudsmannen väcker har, såvitt framkommit,  
  
 inte berörts i anslutning till tidigare lagstiftningsärenden på området.  
  
 Justitieombudsmannens synpunkter reser emellertid en rad  
  
 principiellt viktiga frågor om grunderna för straffbarhet. En svensk  
  
 tjänsteman som deltar i internationellt arbete bidrar huvudsakligen,  
  
 som nämnts, i sin personliga kapacitet under personligt ansvar.  
  
 Tjänstemannen lyder under och verkar med hjälp av vissa inom det  
  
 internationella samfundet erkända grundläggande rättsstatliga principer.  
  
 Uppgiften är därmed alltså inte att genomgående föra fram  
  
 just svenska lösningar (även om dessa i de flesta fall får förutsättas  
  
 spegla dessa principer) på institutionella och materiella problem.  
  
 Liksom en person i sitt arbete utomlands inte innehar en svensk  
  
 allmän ställning, kan han eller hon inte heller anses utöva svensk  
  
 myndighet. Som Justitieombudsmannen anfört i sitt remissyttrande  
  
 innebär detta att bl.a. det principiellt viktiga straffstadgandet om  
  
 tjänstefel i 20 kap. 1 § brottsbalken inte kommer att bli tillämpligt  
  
 enbart genom utvidgning av den svenska jurisdiktionen.  
  
 Begreppet myndighetsutövning avser inte en myndighets utövande  
  
 av sina uppgifter, utan utövning av offentlig makt, dvs. utövning av  
  
 befogenhet att för enskild bestämma om förmån, rättighet, skyldighet  
  
 eller annat jämförbart förhållande.41 Bestämmelsen om tjänstefel  
  
 i 20 kap. 1 § brottsbalken ska enligt dess fjärde stycke inte  
  
 tillämpas om gärningen är belagd med straff enligt någon annan  
  
 bestämmelse och är således subsidiär till andra straffstadganden.  
  
 Som exempel på fall där den oriktiga myndighetsutövningen kan  
  
 vara att hänföra under annan straffbestämmelse än 20 kap. 1 § brottsbalken  
  
 kan nämnas situationen då en polisman utan laga skäl omhändertar  
  
 en person (olaga frihetsberövande) eller företar husrannsakan  
  
 (hemfridsbrott) och tar egendom i beslag (egenmäktigt förfarande).  
  
 Dessa straffbud är i regel inte begränsade till gärningar  
  
 begångna i Sverige. Brottet obefogat åtal avser emellertid endast  
  
 åtal väckt vid svensk domstol.  
  
 I de fall då svenska tjänstemän inom ramen för ett internationellt  
  
 uppdrag begår klara felaktigheter som inte omfattas av  
  
 något primärt straffbud utan lämpligen lagförs som tjänstefel är det  
  
 dock otillfredsställande att så inte kan ske. Som tjänstefel bedöms  
  
 exempelvis i många fall felaktig tillämpning av bestämmelser om  
  
 tvångsmedel, såsom polismäns, åklagares och domares beslut i  
  
 41 Se t.ex. Wennergren, I statens tjänst, 1990, s 100 f.  
  
 310 
  
 SOU 2009:76 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 frågor om frihetsberövanden.42 Den omständigheten att motsvarande  
  
 gärning har begåtts inom ramen för ett internationellt uppdrag bör  
  
 inte utesluta att den kan föranleda ansvar för tjänstefel.  
  
 I fråga om militär personal i fredstid finns i brottsbalken särskilda  
  
 bestämmelser endast i 16 kap. 5 § (uppvigling) och 16 kap. 6  
  
 och 17 §§ (myteri) samt i 20 kap. 2 § andra stycket 3 (mutbrott).  
  
 Brottsbalkens övriga bestämmelser för krigsmän gäller i övrigt endast  
  
 när riket är i krig eller i krigsfara eller under vissa andra  
  
 utomordentliga förhållanden. Det är svårt att göra en jämförelse  
  
 mellan de fredstida förhållanden som militär arbetar under i Sverige  
  
 och de förhållanden som råder under internationella uppdrag. I de  
  
 senare fallen kan man tänka sig fler situationer där den militära  
  
 personalen vidtar åtgärder mot civila. Överträdelser i samband med  
  
 sådana åtgärder bör ofta vara att hänföra till något primärt straffbud.  
  
 Felaktiga åtgärder i samband med exempelvis deportationer,  
  
 evakueringar, beslagtagande av egendom och beslut som påverkar  
  
 enskildas rätt till en rättvis rättegång bör emellertid kunna medföra  
  
 straffrättsligt ansvar för tjänstefel även om det sker inom ramen för  
  
 ett internationellt uppdrag.  
  
 Det sagda innebär att det enligt utredningens mening finns ett  
  
 behov av en utvidgning av svensk materiell lagstiftning avseende  
  
 tjänstefel.  
  
 Som Justitieombudsmannen har påtalat i nämnda remissyttrande  
  
 kan ansvar för brott mot tystnadsplikt utkrävas endast för åsidosättande  
  
 av tystnadsplikter som är grundade på lag eller bemyndigande  
  
 av riksdagen som har tillkommit enligt vad som föreskrivs i  
  
 2 kap. 12 § regeringsformen. Den svenska straffregeln i 20 kap. 3 §  
  
 brottsbalken blir därmed inte tillämplig enbart genom att omfattningen  
  
 av svensk domsrätt utvidgas. Detta innebär att det föreligger  
  
 ett visst behov av förändringar av materiell lagstiftning även  
  
 beträffande detta brott. Det bör påpekas att tryckfrihetsförordningen  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagen har begränsad territoriell räckvidd  
  
 och att den grundlagsskyddade meddelarfriheten i många fall  
  
 därför inte kan åberopas utomlands.43  
  
 Enligt uppgifter är frågan om bl.a. tjänstefel för närvarande under  
  
 övervägande i Regeringskansliet i särskild ordning. Med hänsyn  
  
 härtill begränsar sig utredningen därför endast till att ange huvud42  
  
 Under 1990-talet prövades således exempelvis i en rad fall frågor om tjänstefel för bl.a.  
  
 domare i Sverige , se t.ex. NJA 1996 s. 237, NJA 1996 s. 307 och NJA 1996 s. 806.  
  
 43 SOU 2004:114, s. 14 ff. och 140 ff.  
  
 311 
  
 Straffrättslig jurisdiktion SOU 2009:76  
  
 312  
  
 dragen i en möjlig lösning men lägger således inte fram något formligt  
  
 förslag i denna del. 
  
 10 Kostnads- och konsekvensanalys  
  
 10.1 Ekonomiska konsekvenser  
  
 10.1.1 Allmänt  
  
 Utredningens överväganden och förslag är i flera fall av principiell  
  
 karaktär och innefattar åtgärder som utredningen bedömer inte påverkar  
  
 kostnaderna för staten. Andra förslag är sådana att de initialt  
  
 kan medföra merkostnader men i ett senare skede bör leda till att  
  
 kostnaderna blir lägre än de är i dag.  
  
 I flera avseenden, bl.a. när det gäller information, utbildning, utrustning,  
  
 logistik och jour, föreslår utredningen att en ökad samordning  
  
 mellan utsändande myndigheter ska ske på ett allmänt plan.  
  
 Samordningen innebär en ökad kostnadseffektivitet. Framför allt  
  
 bör de samordnande förslagen leda till att det inom de centrala stödfunktionerna  
  
 frigörs kapacitet som kan användas för att hantera den  
  
 ökning som kan förväntas av antalet personer som sänds ut på internationella  
  
 uppdrag.  
  
 Det är naturligt att en höjd svensk ambitionsnivå och ett ökat  
  
 engagemang inom de områden som här behandlas medför kostnadskonsekvenser  
  
 för staten. Deltagandet i internationell civil krishantering  
  
 och internationellt utvecklingssamarbete finansieras i huvudsak  
  
 genom externa medel. Vid civila krishanteringsinsatser kommer  
  
 finansieringen direkt från UD, medan utvecklingssamarbete främst  
  
 finansieras genom medel från Sida och EU. Omfattningen av de uppdrag  
  
 varom nu är fråga får därför anpassas till de anslag som från tid  
  
 till annan beviljas från dessa finansiärer.  
  
 Som framhölls i departementspromemorian Domare och åklagare  
  
 i internationella insatser är det lämpligt att i allt större utsträckning  
  
 utnyttja EU:s finansieringsinstrument i det internationella utvecklingssamarbetet  
  
 (se avsnitt 2.5.2). En förstärkt kapacitet, resurs och  
  
 kompetensmässigt, inom rättsväsendet ökar möjligheterna att  
  
 utnyttja dessa och andra externa finansieringskällor.  
  
 313 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys SOU 2009:76  
  
 I vissa delar medför de förslag som lämnas ekonomiska konsekvenser 
  
 . I det följande anges ungefärliga uppskattningar av dessa kostnader.  
  
 Det är viktigt att framhålla att övervägandena och förslagen  
  
 bygger på att myndigheterna får full finansiering för sitt deltagande  
  
 och att formen för finansiering möjliggör myndigheternas planering  
  
 också på lång sikt.  
  
 10.1.2 Kostnader för förstärkt kapacitet i Sverige –  
  
 plattformskostnader  
  
 Mot bakgrund av den externa finansieringen innefattar utredningens  
  
 förslag inte inrättande av några särskilda extra (överkapacitets-)  
  
 tjänster. Ersättare bör i stället, liksom i dag, tillsättas genom befintliga  
  
 ersättar- och vikariesystem (se avsnitt 7.3.19).  
  
 Utredningen föreslår att en central stödfunktion inrättas vid  
  
 Åklagarmyndighetens internationella enhet. Det är rimligt att en  
  
 sådan funktion, fullt utbyggd, omfattar ett par heltidstjänster. Den  
  
 föreslagna funktionen bör även svara för exempelvis internationella  
  
 besök. Kostnaden för erforderligt resurstillskott beräknas inklusive  
  
 sociala avgifter m.m. uppgå till ca 2 miljoner kronor årligen.  
  
 Ökade satsningar har föreslagits på utbildning. Det är svårt att  
  
 uppskatta kostnaden för detta. Under de närmaste åren bör det i vart  
  
 fall lämpligen avsättas ca 2 miljoner kronor per år för detta ändamål.  
  
 Utredningen har även föreslagit att Hicks  
  
 (FBA) dels bör ges i uppgift att utforma en särskild handbok om  
  
 deltagande i civil krishantering, dels ta initiativ till uppföljande verksamhet.  
  
 Denna kan bestå i anordnandet av hemkomstaktiviteter.  
  
 Akademin har även föreslagits få i uppgift att sondera intresset för  
  
 uppstartandet av föreningsverksamhet för hemkommen personal.  
  
 I ett inledande skede bör ca 0,5 miljoner kronor avsättas för detta  
  
 ändamål.  
  
 10.1.3 Kostnader för deltagande i internationella civila  
  
 krishanteringsinsatser  
  
 Utredningen lämnar ett författningsförslag som reglerar arbets- och  
  
 socialrättsliga villkor för deltagare i internationella civila krishanteringsinsatser.  
  
 Genom regleringen ges ett förstärkt arbets- och social314 
  
 SOU 2009:76 Kostnads- och konsekvensanalys  
  
 rättsligt skydd för dem som deltar i dessa insatser på samma sätt  
  
 som gäller för personer anställda i Försvarsmaktens utlandsstyrka.  
  
 De svenska myndigheter som sänder flest deltagare till civila krishanteringsinsatser  
  
 är Rikspolisstyrelsen, FBA och Myndigheten för  
  
 samhällsskydd och beredskap (MSB). För Polisens utlandsstyrka,  
  
 liksom för rättsväsendets övriga delar, är förslaget i huvudsak inte  
  
 avsett att innebära någon ändring i sak i förhållande till dagens författningsreglering.  
  
 FBA och MSB har enligt uppgift genom försäkringslösningar  
  
 via Kammarkollegiet redan i dag uppnått motsvarande  
  
 socialrättsliga skydd för den personal som deltar i internationella  
  
 insatser. Bedömningen är därför att föreslagen författningsreglering  
  
 till stora delar bör vara kostnadsneutral för staten.  
  
 Till den del förslaget avser en mer aktiv uppföljning av hemkommen  
  
 personal kan det emellertid medföra högre kostnader för  
  
 främst FBA och MSB. Som konstaterats innefattar utredningens  
  
 förslag i denna del även en viss retroaktivitet så till vida att även  
  
 viss redan hemkommen personal kommer att behöva följas upp (se  
  
 avsnitt 8.5.6). Detta kan under en upparbetningsperiod innebära visst  
  
 merarbete. Även stödet till anhöriga innebär merkostnader såvitt  
  
 avser bl.a. särskilda kontaktpersoner och förbättrade kommunikationer  
  
 med den utsände. Det är svårt att närmare uppskatta dessa  
  
 kostnadsökningar. Utredningen bedömer att det sammantaget rör  
  
 sig om högst ca 2 miljoner kronor per år.  
  
 10.2 Konsekvenser i övrigt  
  
 Genom föreslagna åtgärder för att stärka rättsväsendets förmåga att  
  
 delta i internationella uppdrag ökar Sveriges möjlighet att också i  
  
 praktiken bidra till uppbyggnaden av rättsstaten i vårt närområde  
  
 och i andra delar av världen. Deltagandet ska, som tidigare framhållits,  
  
 vara efterfrågestyrt. Det får positiva återverkningar också på  
  
 ett nationellt plan, bl.a. genom ökade möjligheter att bekämpa den  
  
 organiserade och gränsöverskridande brottsligheten.  
  
 I utredningen framhålls vikten av enhetliga riktlinjer och en fast  
  
 struktur för beredning och beslutsfattande vid rekryteringar och  
  
 nomineringar eller rekommendationer till internationella uppdrag.  
  
 Detta skapar förutsättningar för en god rekrytering även sett ur ett  
  
 jämställdhetsperspektiv. Även organiserade och strukturerade utbildningssatsningar  
  
 kan bidra till bredd i rekryteringen. Också anhörigprogram,  
  
 ersättningsnivåer och övriga villkor bör vara sådana  
  
 315 
  
 Kostnads- och konsekvensanalys SOU 2009:76  
  
 316  
  
 att de skapar förutsättningar för både män och kvinnor att delta i  
  
 internationella uppdrag.  
  
 De förslag som lämnas bedöms inte medföra några konsekvenser  
  
 i övrigt som här särskilt bör omnämnas. 
  
 Del C  
  
 Författningskommentarer 
  
 11 Författningskommentarer  
  
 11.1 Förslaget till lag (0000:00) om personal i  
  
 internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 Lagens tillämpningsområde  
  
 1 § Denna lag ska tillämpas då en statlig myndighet organiserar anställda  
  
 att delta i internationella civila krishanteringsinsatser. Sådan myndighet  
  
 kallas här anställningsmyndighet. Lagen ska dock inte tillämpas på den som  
  
 är lokalt anställd av anställningsmyndigheten utomlands.  
  
 Med internationell civil krishanteringsinsats avses ett icke-militärt internationellt  
  
 uppdrag, vari Sverige tar del. Insatserna beslutas av regeringen  
  
 eller av myndighet som regeringen bestämmer.  
  
 För anställda i Försvarsmakten finns särskilda bestämmelser.  
  
 I paragrafen regleras lagens tillämpningsområde.  
  
 En förutsättning för att lagen ska vara tillämplig på den enskilde  
  
 är enligt första stycket att denne har ett anställningsförhållande med  
  
 en statlig myndighet och att det således föreligger ett arbetsgivaransvar  
  
 för myndigheten i förhållande till den anställde. Den som  
  
 ska tjänstgöra i en internationell civil krishanteringsinsats ska enligt  
  
 2 § också vara anställd hos den myndighet som genomför insatsen.  
  
 Av andra stycket framgår att begreppet internationell civil krishanteringsinsats  
  
 avser ett icke-militärt uppdrag, vari Sverige tar del.  
  
 Sådana insatser är i regel initierade av FN, OSSE eller EU och beslutas  
  
 av regeringen eller av myndighet som regeringen bestämmer.  
  
 Begreppet omfattar däremot inte internationellt utvecklingssamarbete,  
  
 arbete vid internationella tribunaler och domstolar, valövervakningsuppdrag  
  
 eller humanitärt biståndsarbete.  
  
 319 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 Anställning  
  
 2 § Den som ska tjänstgöra i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 och inte redan har en anställning hos anställningsmyndigheten ska anställas  
  
 särskilt hos denna för tjänstgöring i en sådan insats.  
  
 Paragrafen motsvarar 1 § andra stycket lagen (1999:568) om utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten (LuF).  
  
 Bestämmelsen är tillämplig när myndigheter anställer personal  
  
 särskilt för deltagande i en insats. Exempel på myndigheter som regelmässigt  
  
 anställer personal på detta sätt är Hicks  
  
 och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap. Även Domstolsverket  
  
 övertar vanligen arbetsgivaransvaret från respektive  
  
 hemmamyndighet för den personal som sänds ut.  
  
 3 § En anställning enligt 2 § ska vara tidsbegränsad och avse tiden för både  
  
 utbildning och tjänstgöring. Anställningen får dock tidsbegränsas till att  
  
 avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden.  
  
 För den som anställs enligt första stycket ska bestämmelserna i 15– 
  
 17 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd inte gälla.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 4 § LuF.  
  
 Bestämmelsen i andra stycket om undantag från 15–17 §§ lagen  
  
 om anställningsskydd har endast betydelse för den som har en särskild  
  
 anställning för tjänstgöring i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 och innebär bl.a. att besked inte behöver lämnas om att  
  
 tidsbegränsad anställning inte kommer att fortsätta.  
  
 4 § För den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 ska följande bestämmelser inte gälla:  
  
 1. 12 § semesterlagen (1977:480) och  
  
 2. arbetstidslagen (1982:673).  
  
 Paragrafen motsvarar 3 § LuF.  
  
 Bestämmelsen i första punkten innebär att 12 § semesterlagen, som  
  
 anger att arbetstagaren har rätt att ta ut sin semester under viss tid  
  
 på året, inte gäller.  
  
 Av andra punkten följer att inte heller arbetstidslagen ska tillämpas  
  
 på den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats.  
  
 För att exempelvis kunna organisera skyndsamma transporter till  
  
 tjänstgöringsplatsen är anställningsmyndigheten inte heller bunden  
  
 av arbetstidslagen vid tjänstgöring och utbildning i Sverige.  
  
 320 
  
 SOU 2009:76 Författningskommentarer  
  
 Avsikten är att parterna på arbetsmarknaden vid behov ska kunna  
  
 avtala om andra anställningsvillkor än vad som framgår av bestämmelserna.  
  
 Tillämpning av vissa lagar  
  
 5 § För den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats ska  
  
 följande bestämmelser i arbetsmiljölagen (1977:1160) gälla utomlands, om  
  
 inte tjänstgöringsförhållandena hindrar detta:  
  
 1. 2 kap. 1–8 §§,  
  
 2. 3 kap. 1–4 §§, 7 g § första och andra styckena samt 12 §,  
  
 3. 6 kap. 1–6 §§, 6 a § första stycket första och andra meningarna och  
  
 andra stycket samt 8 och 9 §§.  
  
 Paragrafen motsvarar i allt väsentligt 2 § LuF.  
  
 I bestämmelsen anges vilka delar av arbetsmiljölagen som ska  
  
 tillämpas på den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats 
  
 . Regeln innebär att vissa delar av kapitlen om bestämmelserna  
  
 om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter blir  
  
 tillämpliga. Arbetsmiljöåtgärderna måste dock anpassas till arbetets  
  
 särskilda karaktär. Detta innebär inte att högre skaderisker än vid  
  
 en arbetsplats i Sverige normalt ska accepteras.  
  
 Vidare ska vissa av bestämmelserna om skyddsombud och skyddskommittéer  
  
 tillämpas. Deras befogenhet är dock begränsad med hänsyn  
  
 till att det är fråga om arbete utomlands. I fråga om förfarande  
  
 m.m. kan ledning sökas i arbetsmiljölagens regler även om de inte är  
  
 direkt tillämpliga i denna del.  
  
 Avsteg från arbetsmiljölagens regler får göras om en tillämpning  
  
 hindras av tjänstgöringsförhållandena. Varje avsteg måste dock framstå  
  
 som motiverat med hänsyn till den rådande situationen.  
  
 Särskilt uppföljningsansvar  
  
 6 § Anställningsmyndigheten ska följa upp och utreda om den som tjänstgjort  
  
 i en internationell civil krishanteringsinsats drabbats av skada till följd  
  
 av tjänstgöringen utomlands.  
  
 Uppföljningen och utredningen ska ha den form och den omfattning  
  
 som motiveras av förhållandena under tjänstgöringen utomlands. Åtgärderna  
  
 ska innefatta personlig kontakt, om detta inte kan anses uppenbart  
  
 obehövligt eller är omöjligt att genomföra.  
  
 Anställningsmyndighetens ansvar enligt första och andra styckena kvarstår  
  
 under fem år efter det att tjänstgöringen avslutats.  
  
 321 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 18 § förordningen (1999:569) om utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten och 18 § förordningen (1999:1155)  
  
 om Polisens utlandsstyrka.  
  
 Uppföljningsansvaret enligt bestämmelsens första stycke omfattar  
  
 inte bara skador som orsakats av t.ex. en olyckshändelse. Stöd bör  
  
 även aktualiseras vid fall som enligt praxis skulle anses vara arbetssjukdom.  
  
 Detta gäller exempelvis vissa sjukdomar som finns på  
  
 tjänstgöringsplatsen utomlands och som är svåra att skydda sig mot  
  
 på grund av tjänstgöringsförhållandena. Dessutom bör vissa skador  
  
 som inte definieras som arbetsskador, t.ex. olika former av psykiska  
  
 besvär, innefattas om orsaken till besvären kan hänföras till tjänstgöringen  
  
 utomlands. Avsikten är att det endast är i de fall då de  
  
 psykiska besvären tydligt har sin orsak i händelser efter det att anställningen  
  
 upphört eller i andra faktorer som uppenbart saknar samband  
  
 med tjänstgöringen som myndigheten inte bör ha något ansvar  
  
 för stöd till den enskilde.  
  
 I bestämmelsens andra stycke anges att anställningsmyndighetens  
  
 uppföljning och utredning ska ha den form och den omfattning som  
  
 motiveras av förhållandena under tjänstgöringen utomlands. Det  
  
 innebär att formen och omfattningen av de åtgärder som myndigheten  
  
 ska vidta bl.a. påverkas av om insatsen bedöms vara en högrisk-  
  
 eller en lågriskinsats, arbets- och miljöförhållandena på tjänstgöringsplatsen  
  
 samt om personalen har varit utsatt för våldsangrepp  
  
 eller andra allvarliga händelser. Det är lämpligt att personalen  
  
 genomgår hemkomstsamtal, s.k. debriefing (avrapportering), i samband  
  
 med hemkomsten. Om sådana inledande uppföljningsåtgärder  
  
 ger anledning till ytterligare utredningsinsatser ska myndigheten i  
  
 samråd med den enskilde och andra berörda myndigheter, t.ex.  
  
 hälso- och sjukvården, klarlägga om den enskilde har drabbats av  
  
 någon skada.  
  
 Det särskilda uppföljningsansvaret innefattar personlig kontakt  
  
 med den anställde, om detta inte kan anses uppenbart obehövligt  
  
 eller är omöjligt att genomföra. Med personlig kontakt avses att en  
  
 kontaktperson inom myndigheten exempelvis erbjuder att arrangera  
  
 ett möte mellan t.ex. kontaktpersonen och den enskilde eller erbjuder  
  
 någon annan form av personlig kontakt, såsom telefonsamtal.  
  
 Det är viktigt att den enskildes önskemål i frågan om personlig kontakt  
  
 respekteras och att myndigheten inom rimliga gränser försöker  
  
 tillmötesgå den enskildes önskemål i detta avseende. Det är endast  
  
 om det framstår som uppenbart obehövligt med en personlig kontakt  
  
 som detta bör underlåtas, t.ex. om den enskilde är anställd hos  
  
 322 
  
 SOU 2009:76 Författningskommentarer  
  
 anställningsmyndigheten och har sådana arbetsförhållanden att  
  
 syftet med en personlig kontakt kan tillgodoses på annat sätt. En  
  
 personlig kontakt kan även vara omöjlig att genomföra, exempelvis  
  
 till följd av att det inte går att få kontakt med den tidigare anställde  
  
 eller för att denne uttryckligen har avböjt vidare kontakt.  
  
 7 § Anställningsmyndigheten ska lämna information och råd i olika frågor  
  
 till den som tidigare tjänstgjort i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 även efter den tid som anges i 6 §.  
  
 Bestämmelsen innebär att anställningsmyndigheten har ett begränsat  
  
 uppföljningsansvar även efter fem år för att vägleda och ge råd i  
  
 frågor som uppkommer med anledning av tjänstgöringen i den internationella  
  
 civila krishanteringsinsatsen. Det kan t.ex. handla om att  
  
 lämna råd och vägledning i försäkrings- eller vårdfrågor som har  
  
 anknytning till den internationella tjänstgöringen.  
  
 Stödåtgärder  
  
 8 § Om någon drabbas av skada under resa till eller från tjänstgöringsplatsen  
  
 utomlands eller under tjänstgöringen där, ska anställningsmyndigheten  
  
 i samråd med den skadade och andra berörda myndigheter utreda  
  
 och vid behov lämna stöd för att underlätta för denne att  
  
 1. återgå till tidigare livssituation,  
  
 2. återfå full arbetsförmåga eller  
  
 3. kunna försörja sig genom förvärvsarbete.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 6 § LuF och 20 § förordningen (1999:569)  
  
 om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten.  
  
 Ansvaret enligt bestämmelsen omfattar både fysiska och psykiska  
  
 skador som den enskilde drabbats av till följd av sin tjänstgöring i  
  
 en internationell civil krishanteringsinsats. Avsikten är att anställningsmyndigheten  
  
 inledningsvis – i samråd med den skadade och  
  
 andra berörda myndigheter – ska utreda behovet av åtgärder för att  
  
 denne ska kunna återgå till tidigare livssituation, återfå full arbetsförmåga  
  
 eller ges möjligheter att försörja sig genom förvärvsarbete.  
  
 Anställningsmyndigheten ska därvid klarlägga om den skadade har  
  
 behov av olika stöd- och rehabiliteringsinsatser. Detta innebär att  
  
 myndigheten – när det föreligger tillräckliga skäl att anta att en anställd  
  
 eller tidigare anställd drabbats av en skada till följd av tjänstgöringen  
  
 – ska utreda behovet av åtgärder och i samråd med den  
  
 skadade och andra ansvariga myndigheter föreslå åtgärder i syfte att  
  
 323 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 den enskilde ska kunna återgå till tidigare livssituation eller, om en  
  
 sådan återgång inte är möjligt, föreslå åtgärder som kan bidra till att  
  
 den skadade erhåller en så god livskvalitet som möjligt. Motsvarande  
  
 gäller i fråga om åtgärder som syftar till att denne kan återfå  
  
 full arbetsförmåga eller försörja sig genom förvärvsarbete.  
  
 Försäkringskassan har det övergripande ansvaret för att utreda  
  
 behovet av rehabiliteringsinsatser och tillse att eventuella rehabiliteringsåtgärder,  
  
 t.ex. i form av arbetsträning eller utbildning, kommer  
  
 till stånd inom skälig tid. Om det genom anställningsmyndighetens  
  
 utredning uppkommer fråga om rehabiliteringsåtgärder enligt 22 kap.  
  
 lagen om allmän försäkring ska myndigheten uppmärksamma Försäkringskassan  
  
 på behovet av eventuella rehabiliteringsinsatser. Anställningsmyndigheten  
  
 ska aktivt samarbeta med och vid behov stödja  
  
 Försäkringskassan och andra berörda myndigheter, t.ex. hälso- och  
  
 sjukvården, samt eventuell annan arbetsgivare i syfte att säkerställa  
  
 att den enskilde erhåller stöd och rehabilitering inom skälig tid.  
  
 Om den skadade alltjämt är anställd hos anställningsmyndigheten  
  
 har myndigheten ett arbetsgivaransvar för rehabiliteringen enligt  
  
 22 kap. lagen om allmän försäkring.  
  
 Om den skadade däremot har en annan arbetsgivare ska denne  
  
 enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring ansvara för att rehabiliteringsåtgärder  
  
 genomförs för att den skadade ska kunna återgå i  
  
 arbete hos arbetsgivaren. Försäkringskassan och arbetsgivaren har i  
  
 dessa fall i första hand ansvaret för att den skadade får en adekvat  
  
 rehabilitering. Om den andra arbetsgivaren inte har resurser eller på  
  
 annat sätt inte förmår fullgöra sin rehabiliteringsskyldighet, ska anställningsmyndigheten  
  
 erbjuda stödåtgärder i form av arbetsträning  
  
 om detta framstår som den lämpligaste åtgärden. Arbetsträning  
  
 innebär normalt att den skadade övar upp sin förmåga att klara ett  
  
 arbete som han eller hon redan före skadan hade kompetens för.  
  
 Anställningsmyndigheten kan tillhandhålla arbetsträning inom myndigheten  
  
 eller, om detta är lämpligare, förmedla kontakt med andra  
  
 myndigheter eller andra där träningen kan genomföras.  
  
 Den skadade kan även vara i behov av fortbildning eller kompletterande  
  
 utbildning som syftar till att höja kompetensen till en  
  
 sådan nivå att denne – trots eventuellt kvarstående funktionshinder  
  
 – ska kunna återgå till arbetslivet. I vissa fall kan det dock krävas att  
  
 den skadade får en utbildning inom ett annat yrkesområde för att  
  
 vara attraktiv på arbetsmarknaden. Anställningsmyndigheten ska i  
  
 dessa fall – i samarbete med Försäkringskassan och andra rehabili324 
  
 SOU 2009:76 Författningskommentarer  
  
 teringsaktörer – aktivt stödja den skadade och medverka till att denne  
  
 får de utbildningsinsatser som behövs för återgång till förvärvslivet.  
  
 Av 10 § följer att anställningsmyndighetens stöd enligt denna paragraf  
  
 ska ges endast om det inte ska tillhandahållas av någon annan  
  
 till följd av andra bestämmelser och i den utsträckning som det framstår  
  
 som skäligt med hänsyn till skadan samt omständigheterna i  
  
 övrigt.  
  
 9 § I fall som avses i 8 § ska anställningsmyndigheten ge ekonomiskt stöd  
  
 som främjar den skadades återgång till tidigare livssituation och arbetslivet  
  
 samt till anskaffande av hjälpmedel som denne behöver.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 6 § och 7 § LuF.  
  
 I bestämmelsen regleras anställningsmyndighetens åliggande att  
  
 ge ekonomiskt stöd.  
  
 Den skadades sociala och arbetslivsinriktade rehabilitering kan i  
  
 vissa fall gynnas av att den allmänna sjukvården kompletteras. Det  
  
 kan avse sådana åtgärder som inte omfattas av den allmänna vården,  
  
 t.ex. vissa former av psykosocialt stöd. Anställningsmyndigheten  
  
 bör ha möjlighet att vid behov kunna bekosta sådana åtgärder när  
  
 de bidrar till att den skadade fortare kan återfå sin tidigare livssituation  
  
 och återgå till arbetslivet.  
  
 Anställningsmyndigheten bör även kunna bekosta vårdinsatser i  
  
 fall när den allmänna sjukvårdens resurser är begränsade och behandling  
  
 där innebär oskäligt lång väntan för den skadade. I dessa fall kan  
  
 särskilda insatser behövas för att påskynda den medicinska rehabiliteringen  
  
 även om lämplig behandling i och för sig skulle ha kunnat  
  
 fås inom den allmänna vården, t.ex. sjukgymnastik.  
  
 I de fall skadan lett till ett fysiskt handikapp kan den skadade vara  
  
 i behov av hjälpmedel för att kunna leva ett aktivt och självständigt  
  
 liv eller återgå till att försörja sig själv genom förvärvsarbete. Det  
  
 kan i dessa fall t.ex. vara fråga om ekonomiskt bidrag till en handikappanpassad  
  
 bostad eller bil. Anställningsmyndigheten bör i dessa  
  
 fall inte ensam bekosta hjälpmedlen i den mån sådana erbjuds på  
  
 annat sätt, t.ex. genom kommunen. Däremot kan det finnas anledning  
  
 för myndigheten att förbättra den skadades situation genom  
  
 att bistå med medel så att hjälpmedel av särskild art kan anskaffas.  
  
 Anställningsmyndigheten bör i vissa fall kunna ge den skadade  
  
 ekonomiskt stöd till utbildning. Sådant stöd bör ges utifrån den  
  
 skadades kvarstående funktionshinder och andra konsekvenser av  
  
 skadan. Det kan t.ex. vara frågan om att den skadade erbjuds eko325 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 nomiskt stöd för att kunna omskola sig till ett annat yrke. Anställningsmyndigheten  
  
 ska dock inte ge ekonomiskt stöd till kostnaderna  
  
 när dessa normalt ska utgå från andra myndigheter för omskolning  
  
 eller utbildning. I många fall torde det bli fråga om att komplettera  
  
 andra förmåner så att den skadade får en reell ekonomisk möjlighet  
  
 att fullgöra den avsedda utbildningen.  
  
 Av 10 § följer att ekonomiskt stöd endast bör ges om det inte  
  
 tillhandahålls av annan till följd av andra bestämmelser och i den utsträckning  
  
 som det framstår som skäligt med hänsyn till skadan samt  
  
 omständigheterna i övrigt.  
  
 10 § Stöd enligt 8 och 9 §§ ska ges endast om det inte ska tillhandahållas  
  
 av någon annan till följd av andra bestämmelser och i den utsträckning som  
  
 det framstår som skäligt med hänsyn till skadan samt omständigheterna i  
  
 övrigt.  
  
 Syftet med bestämmelsen är att anställningsmyndigheten och andra  
  
 ansvariga myndigheter samt eventuell annan arbetsgivare i första hand  
  
 ska fullgöra sina skyldigheter att erbjuda stöd och adekvata rehabiliteringsåtgärder  
  
 inom skälig tid. Anställningsmyndighetens skyldighet  
  
 att stödja den skadade ska utgöra ett komplement till de andra  
  
 åtgärderna. Anställningsmyndigheten ska pröva varje enskilt fall  
  
 utifrån den skadades individuella förutsättningar och behov.  
  
 11 § Vid fullgörandet av de uppgifter som avses i 8 och 9 §§ ska anställningsmyndigheten  
  
 samarbeta med andra berörda myndigheter och organisationer.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 § LuF.  
  
 Syftet med bestämmelsen är att anställningsmyndigheten ska samarbeta  
  
 med andra myndigheter och organisationer så att samtliga resurser  
  
 som finns tillgängliga i samhället kommer till användning på  
  
 ett för den skadade adekvat sätt.  
  
 12 § Anställningsmyndighetens ansvar enligt 8 och 9 §§ innebär ingen  
  
 inskränkning i det ansvar som den skadades arbetsgivare har enligt 2 kap.  
  
 och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160) samt 22 kap. lagen (1962:381)  
  
 om allmän försäkring.  
  
 Anställningsmyndighetens stödåtgärder enligt 8 och 9 §§ ska samordnas  
  
 med en eventuell annan arbetsgivares åtgärder.  
  
 326 
  
 SOU 2009:76 Författningskommentarer  
  
 Paragrafens första stycke motsvarar 10 § LuF. Andra stycket motsvarar  
  
 9 § andra stycket LuF.  
  
 Den samordning av stödåtgärder som ska ske enligt andra stycket  
  
 innebär att myndighetens åtgärder, i de fall en eventuell arbetsgivare  
  
 tar ett stort ansvar för rehabiliteringen, i de flesta fall bör kunna inskränkas  
  
 till enbart avstämning av hur rehabiliteringen förlöper. I  
  
 särskilt svåra fall som kräver omfattande åtgärder och resurser kan  
  
 det dock finnas skäl för myndigheten att mer aktivt stödja arbetsgivaren  
  
 och bidra med ytterligare stödåtgärder utöver vad arbetsgivaren  
  
 kan erbjuda.  
  
 Arbetsskada  
  
 13 § Vid tjänstgöring utomlands i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 gäller lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring från det att den  
  
 första färden till tjänstgöringsplatsen påbörjas till det att återresan från  
  
 tjänstgöringsplatsen avslutas. Skada som inträffar under denna tid ska anses  
  
 som arbetsskada, om övervägande skäl talar för det. Skador som inträffar  
  
 under semester eller motsvarande ledighet utom tjänstgöringslandet ska  
  
 omfattas av lagens skydd endast om det finns särskilda skäl.  
  
 Vid prövning av om den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 drabbats av en arbetsskada ska bevisreglerna i 7 och 8 §§  
  
 lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd tillämpas för den tid som  
  
 avses i första stycket, om det är förmånligare för den enskilde än en tillämpning  
  
 av motsvarande regler i lagen om arbetsskadeförsäkring.  
  
 Paragrafen motsvarar i allt väsentligt 5 § LuF.  
  
 I bestämmelsen regleras prövning av arbetsskada. När någon har  
  
 skadats prövas först om det har inträffat under den tid som försäkringen  
  
 avser. Därefter prövas om det är en sådan skada som omfattas  
  
 av försäkringen. Vid denna sistnämnda prövning ska, enligt andra  
  
 stycket, de bevisregler som är förmånligast för den enskilde tillämpas.  
  
 Bestämmelsen i första stycket innebär bl.a. att även skador som  
  
 inträffar under fritid kan berättiga till ersättning enligt lagen om  
  
 arbetsskadeförsäkring. Endast om det finns särskilda skäl omfattar  
  
 skyddet skador som den enskilde drabbas av under ledighet som  
  
 tillbringas i annat område än tjänstgöringslandet. Särskilda skäl kan  
  
 föreligga när den enskilde under sin ledighet vistas i ett område där  
  
 hotbilden är densamma som i tjänstgöringslandet. Detta innebär att  
  
 skyddet normalt sett även omfattar ledighet i sådana områden, även  
  
 om den anställde inte har sin tjänstgöring förlagd där. Ett exempel  
  
 327 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 på en s.k. fritidsskada som omfattas av undantaget är om den anställde  
  
 under ledig tid i ett angränsande geografiskt område utsätts  
  
 för misshandel eller annat våld med anledning av sin tjänstgöring i  
  
 den internationella civila krishanteringsinsatsen.  
  
 Bestämmelsen i andra stycket innebär att prövningen av om en  
  
 skada är en arbetsskada ska ske enligt regler om samband och skadekriterier  
  
 i den av de båda lagarna som ger det förmånligaste resultatet  
  
 för den enskilde. Ersättning betalas dock alltid ut enligt lagen om  
  
 arbetsskadeförsäkring.  
  
 14 § Vid tillämpning av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring utgör  
  
 livränteunderlaget minst sju prisbasbelopp.  
  
 Paragrafen motsvarar 5 § tredje stycket LuF.  
  
 15 § Bestämmelserna i 8 kap. 3 § andra stycket lagen (1976:380) om  
  
 arbetsskadeförsäkring gäller inte i ärende enligt denna lag.  
  
 En liknande reglering finns i 16 § andra stycket lagen (1977:265)  
  
 om statligt personskadeskydd.  
  
 Bestämmelsen innebär att Försäkringskassan åläggs en skyldighet  
  
 att fatta s.k. servicebeslut. Ett sådant beslut innebär att den skadade,  
  
 liksom anställningsmyndigheten, snabbt får en bekräftelse på  
  
 att skadan omfattas av anställningsmyndighetens rehabiliteringsansvar.  
  
 Vid sjukdomar krävs ett beslut om godkänd skada från Försäkringskassan  
  
 för att PSA-nämnden ska pröva rätten till ersättning  
  
 enligt kollektivavtalet.  
  
 Stöd till anhöriga  
  
 16 § Anställningsmyndigheten ska sörja för att en anhörig till den som  
  
 tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats får det stöd och den  
  
 rådgivning som är påkallat med anledning av tjänstgöringen.  
  
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela  
  
 ytterligare föreskrifter om omfattning och utformning av stöd och rådgivning  
  
 enligt första stycket.  
  
 I bestämmelsen regleras anställningsmyndighetens stöd till anhöriga.  
  
 Begreppet anhörig har samma betydelse som enligt LuF. Med anhörig  
  
 avses således person som har en mycket nära social relation till den  
  
 som tjänstgör i insatsen. Anställningsmyndigheten har en skyldighet  
  
 att informera anhöriga i olika frågor som har anknytning till insatsen  
  
 328 
  
 SOU 2009:76 Författningskommentarer  
  
 och den närståendes tjänstgöring i denna, t.ex. vid allvarligare händelser  
  
 på tjänstgöringsplatsen. Särskilt barnens behov av information  
  
 och stöd ska uppmärksammas. Inom myndigheten ska en kontaktperson  
  
 finnas tillgänglig som den anhörige ska kunna vända sig till  
  
 för att få råd och vägledning i frågor kring den närståendes tjänstgöring  
  
 i insatsen.  
  
 Anställningsmyndigheten ska även stödja en anhörig med t.ex.  
  
 krisstöd eller psykosocialt stöd vid dödsfall och andra allvarligare  
  
 skador som drabbat den närstående under tjänstgöring i den internationella  
  
 civila krishanteringsinsatsen. Även i andra fall kan en anhörig  
  
 vara i behov av t.ex. psykosocialt stöd. Avsikten är dock att  
  
 sådana insatser i första hand ska lämnas av andra vårdgivare, t.ex.  
  
 den allmänna hälso- och sjukvården, och att myndigheten endast i  
  
 undantagsfall ska lämna stöd, t.ex. när en närstående befinner sig på  
  
 tjänstgöringsplatsen och den anhörige har akut behov av sådant stöd  
  
 som inte går att få på annat håll. Av 17 § framgår att myndigheten i  
  
 vissa undantagsfall även ska ersätta den anhörige för kostnader som  
  
 uppstått när denne erhållit psykosocialt stöd av annan vårdgivare.  
  
 Ersättning till anhöriga  
  
 17 § Om den som tjänstgör i en internationell civil krishanteringsinsats  
  
 förolyckas eller skadas så att sjukhusvård krävs, ska anställningsmyndigheten  
  
 efter ansökan av den anhörige ersätta denne för skäligt antal resor till  
  
 den förolyckade eller skadade samt uppehälle och tidsspillan vid sådan resa  
  
 efter samma grunder som gäller i fråga om ersättning av allmänna medel  
  
 till vittnen.  
  
 I fall som avses i första stycket eller när det i övrigt föreligger särskilda  
  
 skäl, ska anställningsmyndigheten efter ansökan ge skäligt bidrag till kostnader  
  
 för psykosocialt stöd till anhöriga som är i behov av det och om det  
  
 framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna i övrigt.  
  
 Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den skadades  
  
 rehabilitering, ska anställningsmyndigheten efter ansökan ge den anhörige  
  
 skälig ersättning för kostnader som en sådan insats orsakar.  
  
 Paragrafen motsvarar 11 § LuF.  
  
 I bestämmelsens första stycke regleras anhörigs rätt till ersättning  
  
 för resor och kostnader. Ingen begränsning har angetts för antalet  
  
 resor.  
  
 Andra stycket reglerar anhörigs rätt till bidrag till kostnader för  
  
 psykosocialt stöd. Särskilda skäl att utge sådant bidrag kan föreligga  
  
 t.ex. när en närstående befinner sig på tjänstgöringsplatsen och den  
  
 329 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 anhörige har akut behov av sådant stöd som inte går att få på annat  
  
 håll. Anställningsmyndigheten bör även i dessa fall kunna ersätta  
  
 den anhörige för kostnader som uppstått när denne erhållit psykosocialt  
  
 stöd av annan vårdgivare. Avsikten är dock även här att det  
  
 ekonomiska stödet endast ska ges i undantagsfall och att andra myndigheter  
  
 eller vårdgivare, t.ex. den allmänna hälso- och sjukvården, i  
  
 första hand ska svara för kostnaderna.  
  
 I vissa särskilda fall kan det finnas ett behov av att någon anhörig  
  
 till den skadade medverkar vid rehabiliteringen. Av tredje stycket följer  
  
 att anställningsmyndigheten i dessa fall ska ge skälig ersättning för  
  
 de kostnader medverkan i rehabiliteringen medför för den anhörige.  
  
 I vilka fall en anhörig bör medverka i rehabiliteringen bör bestämmas  
  
 utifrån den skadades behov. Som exempel på kostnader som kan  
  
 ersättas kan nämnas ökade boendekostnader, kostnader för resor och  
  
 kostnader för barntillsyn. Ersättning för förlorad arbetsinkomst  
  
 eller ersättning för utfört arbete räknas inte hit. Ersättningen ska endast  
  
 betalas ut så länge det står klart att den anhöriges medverkan  
  
 är av betydelse för den skadades rehabilitering.  
  
 Stödet enligt denna paragraf ska alltid föregås av en skälighetsprövning  
  
 i det enskilda fallet. Alla omständigheter av betydelse bör  
  
 vägas in, t.ex. den anhöriges relation till den skadade, behovet av  
  
 stöd, skadans art och möjligheten att erhålla professionell hjälp från  
  
 annat håll.  
  
 Överklagande  
  
 18 § Beslut enligt 8, 9, 16 och 17 §§ får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.  
  
 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 12 § LuF.  
  
 Övergångsbestämmelser  
  
 De nya bestämmelserna ska tillämpas även på tidigare anställda i  
  
 civila krishanteringsinsatser som skadats efter utgången av år 1999,  
  
 dvs. den tidpunkt då Polisens utlandsstyrka inrättades. 16 § ska dock  
  
 tillämpas från lagens ikraftträdande. Ersättning enligt 17 § andra  
  
 stycket för kostnader, som uppkommit av annan anledning än den  
  
 330 
  
 SOU 2009:76 Författningskommentarer  
  
 sstyrka,  
  
 närståendes dödsfall eller skada som medfört sjukshusvård, lämnas  
  
 dock endast om kostnaderna uppkommit efter lagens ikraftträdande.  
  
 Övergångsbestämmelsen innebär en viss retroaktivitet, så till vida  
  
 att även viss redan hemkommen personal kommer att behöva följas  
  
 upp.  
  
 11.2 Förslaget till lag om ändring i brottsbalken  
  
 2 kap. Om tillämpligheten av svensk lag  
  
 3 § För brott som begåtts utom riket döms även i annat fall än som avses  
  
 i 2 § efter svensk lag och vid svensk domstol,  
  
 1. om brottet förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg, eller om det  
  
 begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen  
  
 på sådant fartyg,  
  
 2. om brottet begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område  
  
 där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det begåtts  
  
 av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för  
  
 annat ändamål än övning,  
  
 3. om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd  
  
 i [utlandsstyrkan inom Försvarsmakten]1 eller som tillhör  
  
 Polisens utland 
  
 3 a. om brottet har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman  
  
 eller tjänsteman vid Kustbevakningen, som utför gränsöverskridande  
  
 arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som Sverige  
  
 har tillträtt,  
  
 3 b. om brottet har begåtts vid tjänstgöring utom riket av svensk medborgare  
  
 eller utlänning med hemvist i Sverige som, i annat fall än som avses i  
  
 förevarande paragraf 2–3 a, deltar i ett internationellt uppdrag, vari Sverige  
  
 tar del,  
  
 4. om brottet förövats mot Sverige, svensk kommun eller annan menighet  
  
 eller annan svensk inrättning,  
  
 5. om brottet begåtts inom område som ej tillhör någon stat och förövats  
  
 mot svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning  
  
 eller mot utlänning med hemvist i Sverige,  
  
 6. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage,  
  
 penningförfalskning, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning  
  
 med kemiska vapen, olovlig befattning med minor, osann eller ovarsam  
  
 utsaga inför en internationell domstol, terroristbrott enligt 2 § lagen  
  
 (2003:148) om straff för terroristbrott eller försök till sådant brott samt  
  
 brott som avses i 5 § samma lag, eller  
  
 7. om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är  
  
 fängelse i fyra år eller däröver.  
  
 1 Hakparenteserna markerar text som kan komma att ändras till följd av Veteransoldatutredningens  
  
 författningsförslag (SOU 2008:91).  
  
 331 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 I paragrafen regleras undantag från det krav på dubbel straffbarhet  
  
 som ställs upp i 2 kap. 2 § andra stycket brottsbalken.  
  
 I bestämmelsen har införts en ny punkt, punkten 3 b, som innebär  
  
 en utökning av undantaget från kravet på dubbel straffbarhet.  
  
 Överväganden finns i avsnitt 9.5.1–9.5.3.  
  
 Det nya undantaget är föranlett av behovet att kunna lagföra all  
  
 personal inom internationella uppdrag, även i fall då gärningen inte  
  
 är straffbelagd i gärningslandet.  
  
 För att den nya bestämmelsen ska vara tillämplig krävs att gärningsmannen  
  
 är svensk medborgare eller har hemvist här. Vidare krävs  
  
 att personen deltar i ett internationellt uppdrag. Bland sådana uppdrag  
  
 kan nämnas fredsbevarande insatser och civila krishanteringsinsatser.  
  
 Exempel på civilpersoner som kan delta i sådana insatser är  
  
 domare, åklagare och kriminalvårdstjänstemän. Även den verksamhet  
  
 som Myndigheten för samhällsskydd och beredskap bedriver utomlands  
  
 omfattas i regel av begreppet. Detsamma gäller tjänstemän  
  
 som deltar i internationellt utvecklingssamarbete. Ett exempel på  
  
 sådan verksamhet är domaren som inom ramen för ett EU-projekt  
  
 arbetar i ett annat land för att förmedla kunskap om dömande verksamhet.  
  
 Också andra internationella uppdrag, såsom arbete vid de  
  
 internationella tribunalerna och domstolarna, omfattas. De internationella  
  
 uppdrag som torde komma i fråga är främst uppdrag som  
  
 är initierade av FN, OSSE eller EU.  
  
 I bestämmelsen uppställs inte något krav på att personen ska vara  
  
 anställd av eller på annat sätt ha anknytning till svensk myndighet.  
  
 Även av exempelvis FN direktkontrakterad och lokalanställd personal  
  
 som deltar i uppdraget omfattas därmed av bestämmelsen om förutsättningarna  
  
 om anknytning i övrigt är uppfyllda. Kommersiellt  
  
 anlitade uppdragstagare, såsom ett flygbolags personal som anlitats  
  
 för transportuppdrag, deltar däremot vanligen inte i uppdraget på  
  
 ett sådant sätt att de omfattas av bestämmelsen.  
  
 För bestämmelsens tillämplighet krävs vidare att fråga är om ett  
  
 internationellt uppdrag, vari Sverige tar del. Uttrycket anknyter till  
  
 statsskyddsprincipen. Sverige kan anses ta del i ett uppdrag exempelvis  
  
 genom att framförhandla immunitetsavtal, genom att sända ut  
  
 personal sekonderad av svenska myndigheter, genom att nominera  
  
 personal eller genom att öronmärka pengar till uppdraget. Uttrycket  
  
 omfattar således exempelvis personer vars anställning finansieras av  
  
 Sida. För att bestämmelsen ska bli tillämplig krävs emellertid att statsskyddsintresset  
  
 inte är alltför svagt. Enbart den omständigheten att  
  
 Sverige indirekt bidrar till finansiering av exempelvis EU-projekt  
  
 332 
  
 SOU 2009:76 Författningskommentarer  
  
 genom anslag till EU innebär inte att Sverige ska anses delta i det  
  
 aktuella projektet. Personer som medverkar i sådana projekt på uppdrag  
  
 av utländska konsultbolag utan att uppdraget har annan anknytning  
  
 till Sverige än personens svenska medborgarskap eller hemvist  
  
 omfattas inte heller av bestämmelsen. Huvudregeln innebär således  
  
 att av Sverige direkt utsänd eller sekonderad personal alltid omfattas  
  
 av regelns tillämpning, medan av internationella organisationer kontrakterade  
  
 och på annat sätt direkt rekryterade svenska medborgare  
  
 som regel faller utanför, såvitt ej andra anknytningsfakta (såsom  
  
 direktfinansiering, framförhandlande av statusavtal för uppdrag som  
  
 personerna ingår i, etc.) gör Sveriges del i uppdraget så starkt att  
  
 statsskyddsintresset ändå är uppenbart och för den enskilde förutsebart.  
  
 För att bestämmelsen ska bli tillämplig räcker det att brottet har  
  
 begåtts vid tjänstgöring. Därmed omfattas inte bara brott begångna  
  
 i tjänsten utan även brott begångna under exempelvis insatstiden i  
  
 övrigt och under tid då personalen genomför förberedelser och  
  
 kompletterande utbildning inför transport till insatsområdet samt  
  
 under tid för avslutande åtgärder efter genomförd insats.  
  
 Bestämmelser om krav på tillstånd för att väcka åtal för brott  
  
 begångna utom riket finns i 5 §.  
  
 5 § Åtal för brott, som inom riket begåtts å utländskt fartyg eller luftfartyg  
  
 av utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen å fartyget eller  
  
 eljest medföljde detsamma mot sådan utlänning eller mot utländskt intresse,  
  
 må ej väckas utan att förordnande därom meddelas av regeringen eller den  
  
 regeringen bemyndigat därtill.  
  
 Åtal för brott, som förövats utom riket, får väckas endast efter förordnande  
  
 enligt första stycket. Åtal får dock väckas utan ett sådant förordnande,  
  
 om brottet är osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol  
  
 eller om brottet begåtts  
  
 1. å svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller  
  
 någon som tillhörde besättningen å sådant fartyg,  
  
 2. av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning  
  
 av Försvarsmakten befann sig,  
  
 3. vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i [utlandsstyrkan  
  
 inom Försvarsmakten] eller som tillhör Polisens utlandsstyrka,  
  
 4. i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman  
  
 vid Kustbevakningen som utför gränsöverskridande arbetsuppgifter enligt  
  
 en internationell överenskommelse som Sverige har tillträtt,  
  
 4 a. vid tjänstgöring utom riket av svensk medborgare eller utlänning med  
  
 hemvist i Sverige som, i annat fall än som avses i förevarande stycke 2–4,  
  
 deltar i ett internationellt uppdrag, vari Sverige tar del,  
  
 333 
  
 Författningskommentarer SOU 2009:76  
  
 334  
  
 5. i Danmark, Finland, Island eller Norge eller på fartyg eller luftfartyg  
  
 i reguljär trafik mellan orter belägna i Sverige eller någon av nämnda stater,  
  
 eller  
  
 6. av svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt  
  
 intresse.  
  
 I paragrafen regleras kravet på tillstånd för att väcka åtal för brott  
  
 begångna utom riket, s.k. åtalsförordnande, samt i vilka fall sådant  
  
 förordnande inte krävs.  
  
 I bestämmelsen har införts en ny punkt, punkten 4 a, som innebär  
  
 en utökning av undantaget från kravet på åtalsförordnande. Överväganden  
  
 finns i avsnitt 9.5.4.  
  
 Bestämmelsens räckvidd motsvarar det föreslagna tillägget till  
  
 2 kap. 3 § brottsbalken.  
  
 11.3 Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen  
  
 (1977:1160)  
  
 Ändringen är föranledd av att vissa delar av arbetsmiljölagen enligt  
  
 5 § i den föreslagna lagen om personal i internationella civila krishanteringsinsatser  
  
 även gäller utomlands.  
  
 11.4 Förslaget till lag om ändring i  
  
 inkomstskattelagen (1999:1229)  
  
 Ändringen är föranledd av den föreslagna lagen om personal i internationella  
  
 civila krishanteringsinsatser. 
  
 Bilaga  
  
 Kommittédirektiv  
  
 Rekrytering från rättsväsendet till  
  
 internationella uppdrag  
  
 Dir.  
  
 2008:155  
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 18 december 2008.  
  
 Sammanfattning av uppdraget  
  
 Sverige har som målsättning att vara en aktiv internationell aktör  
  
 som tar ett stort ansvar i bl.a. freds- och säkerhetsfrämjande insatser.  
  
 Detta uttrycks tydligt i regeringens skrivelse skr. 2007/08:51 (Nationell  
  
 strategi för svenskt deltagande i internationell freds- och säkerhetsfrämjande  
  
 verksamhet). Regeringen har därför vidtagit åtgärder  
  
 för att stärka det fredsfrämjande arbetet bl.a. genom att öka  
  
 Sveriges förmåga att bidra med civil personal till internationella  
  
 freds- och säkerhetsfrämjande insatser. Inrättandet av Peters personalförsörjningsfunktion är ett exempel  
  
 på detta. Regeringens övergripande målsättning är att säkerställa  
  
 största möjliga effektivitet, samordning och enhetlighet i personalförsörjningen  
  
 till insatserna.  
  
 Såväl i FN som i EU har Sverige argumenterat för att förstärka  
  
 och bredda det civila inslaget i sådana insatser. Att utveckla EU:s  
  
 förmåga att genomföra insatser för att stärka rättsväsendet i krisdrabbade  
  
 områden är en viktig uppgift i detta sammanhang. Rättsväsendet  
  
 i Sverige bör kunna bidra till att uppfylla den ökade  
  
 efterfrågan på civilt deltagande i sådana insatser.  
  
 En särskild utredare tillkallas för att utreda dels organisatoriska  
  
 frågor beträffande det svenska rättsväsendets deltagande i internationella  
  
 uppdrag och insatser, dels jurisdiktionsfrågor relaterade  
  
 till svensk civil personals deltagande i sådana sammanhang.  
  
 I den första delen ska utredaren kartlägga om det finns behov att  
  
 förändra rättsväsendets myndigheters organisation och struktur för  
  
 rekrytering av experter till freds- och säkerhetsfrämjande insatser,  
  
 till det internationella utvecklingssamarbetet samt till övriga internationella  
  
 uppdrag. Utredaren ska särskilt beakta hur myndig335 
  
 Bilaga SOU 2009:76  
  
 heterna kan stärka sin förmåga att rekrytera personal. I detta  
  
 sammanhang ska utredaren också se över hur myndigheterna kan  
  
 samarbeta med andra rekryterande myndigheter och i synnerhet  
  
 med Hicks, som har en samordnande roll inom  
  
 freds- och säkerhetsfrämjande, konfliktförebyggande, krishanteringsinsatser  
  
 eller andra liknande uppdrag. Utredaren ska inom utredningstiden  
  
 beakta andra eventuella pågående projekt och initiativ  
  
 gällande angränsande myndigheter och frågor som berör personalförsörjningen  
  
 till internationella insatser.  
  
 Utredaren har i uppdrag att vid behov lämna förslag till den  
  
 författningsreglering för deltagande i internationella insatser, som i  
  
 förekommande fall även kan vara tillämplig på civila experter ifrån  
  
 andra berörda myndigheter, utöver myndigheterna inom rättsväsendet.  
  
 Behovet av enhetlighet, samordning och effektivitet och  
  
 synergieffekter ska särskilt beaktas liksom de rekryterande myndigheternas  
  
 erfarenheter och perspektiv i detta hänseende.  
  
 I uppdragets andra del ska utredaren föreslå nödvändig reglering  
  
 avseende svensk straffrättslig jurisdiktion över utsända deltagare i  
  
 internationella uppdrag.  
  
 Utredaren ska även lämna förslag till andra nödvändiga författningsändringar  
  
 eller organisatoriska förändringar som förbättrar  
  
 möjligheterna för rättsväsendets myndigheter att rekrytera personal  
  
 till befattningar i internationella organisationer respektive internationella  
  
 uppdrag. Utredaren ska redovisa vilka konsekvenser, inklusive  
  
 ekonomiska, som förslagen kan medföra.  
  
 Utredningsarbetet ska redovisas senast den 31 augusti 2009.  
  
 Bakgrund  
  
 Efterfrågan på civil personal till internationella fredsfrämjande  
  
 insatser har under senare år ökat markant, inte minst i takt med att  
  
 FN antagit allt bredare mandat och då EU inom ramen för den  
  
 europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (Bryant) utvecklat sin  
  
 civila förmåga att hantera kriser. Sverige har varit drivande för att  
  
 förstärka och bredda den civila kapaciteten inom krishanteringen  
  
 bl.a. genom lanseringen av EU:s civila snabbinsatskapacitet Civilian  
  
 Response Team (CRT) samt genom försök att lansera nya civila  
  
 instrument inom FN-systemet.  
  
 Det svenska engagemanget inom krishanteringen på rättsstatsområdet  
  
 har hittills främst bestått av polisiära insatser. När det gäller  
  
 336 
  
 SOU 2009:76 Bilaga  
  
 uppbyggnad av rättsväsendet i krisdrabbade samhällen är det emellertid  
  
 viktigt att polisiära insatser följs av motsvarande uppbyggnad  
  
 inom hela rättsstatsområdet. Om inte övriga delar av rättskedjan  
  
 byggs upp på motsvarande sätt riskerar polisens insatser att få  
  
 mindre genomslag. Sverige har därför aktivt drivit frågan om ett  
  
 tydligare stöd till hela rättsväsendet inom krishanteringsinsatserna  
  
 och utvecklingen inom EU går nu också i den riktningen.  
  
 Regeringens avsikt vad gäller insatser på rättsstatsområdet, framför  
  
 allt på EU-nivå, är att förbättra och ytterligare utveckla den  
  
 civila förmågan i syfte att gemomföra snabbare och effektivare insatser  
  
 med inriktning mot hela rättsväsendet.  
  
 Utöver de styrande utrikes- och säkerhetspolitiska intressena att  
  
 delta i internationell verksamhet finns även verksamhetsmässiga  
  
 intressen. Deltagande i internationell verksamhet ger rättsväsendets  
  
 myndigheter en möjlighet att inhämta information och kunskap  
  
 som kan omsättas i den nationella verksamheten. Av denna anledning  
  
 ska rättsväsendets prioriteringar beaktas i frågor som rör svenskt  
  
 deltagande i internationella insatser.  
  
 Det är viktigt att förbättra rättsväsendets myndigheters förutsättningar  
  
 att rekrytera personal till dessa insatser. Bortsett från  
  
 Polisen, och i viss mån Kriminalvården, har rättsväsendet i övrigt  
  
 begränsad erfarenhet av deltagande med personal i internationella  
  
 freds- och säkerhetsfrämjande insatser. Däremot har rättsväsendet i  
  
 större utsträckning bidragit till insatser inom ramen för det bilaterala  
  
 utvecklingssamarbetet samt till övrig internationell verksamhet  
  
 såsom t.ex. internationella tribunaler. Såväl Domstolverket,  
  
 Åklagarmyndigheten som Kriminalvården har medverkat i olika  
  
 projekt, bl.a. i Baltikum och på Västra Balkan, för att reformera och  
  
 stärka rättsväsendet i dessa regioner.  
  
 Regeringen tillkallade i mars 2001 en särskild utredare med uppgift  
  
 att lämna förslag om förutsättningarna för svenska domares  
  
 och åklagares deltagande i internationella insatser. I uppdraget låg  
  
 bl.a. att analysera de krav som förutsågs ställas på rättsväsendets  
  
 deltagande i civil krishantering samt lämna förslag till hur personal i  
  
 rättsväsendet med kort varsel kunde ställas till förfogande för sådan  
  
 internationell tjänst. Domare och åklagare ansågs stå i centrum för  
  
 dessa förslag.  
  
 Uppdraget redovisades i januari 2002 i promemorian Domare  
  
 och åklagare i internationella insatser (Ds 2002:1). I promemorian  
  
 lämnades förslag på författningsreglering för deltagande i internationell  
  
 civil krishantering. Lagförslaget omfattade emellertid inte  
  
 337 
  
 Bilaga SOU 2009:76  
  
 rättsväsendets medverkan i insatser inom ramen för utvecklingssamarbetet  
  
 eller övrig internationell verksamhet. Sedan utredningen  
  
 presenterades har den internationella utvecklingen gått mot bredare,  
  
 mer komplexa statsbyggnadsinsatser samt snabbinriktade insatser.  
  
 Dessutom är den berörda målgruppen vidare än domare och åklagare.  
  
 Den successiva utvecklingen av de svenska strukturerna återspeglar  
  
 väl dessa förändrade behov. Smith  
  
 uppdrag att sedan den 1 januari 2008 bygga upp en nationell resurspool  
  
 inom sitt verksamhetsområde, upprätthålla överblick över  
  
 svenska insatser och resurser, utbildning, erfarenhetshantering och  
  
 metodutveckling, har bidragit till att den samlade svenska kapaciteten  
  
 på området har utvecklats och stärkts. Det aktuella utredningsuppdraget  
  
 utgör ett naturligt steg i den riktningen vad avser utvecklingen  
  
 på rättsområdet.  
  
 Under senare år har bl.a. Finland infört lagstiftning på området  
  
 som avser alla civila personalkategorier som rekryteras till internationell  
  
 civil krishantering och till humanitärt biståndsarbete inom  
  
 räddningstjänsten. I Norge pågår sedan länge ett arbete av mer  
  
 organisatoriskt slag avseende rekryteringsfrågor. Andra internationella  
  
 modeller värda att studera finns i Tyskland och Kanada.  
  
 Behov av en ny utredning  
  
 Det finns en internationell efterfrågan på svenskt deltagande i  
  
 freds- säkerhetsfrämjande, konfliktförebyggande och krishanteringsinsatser  
  
 samt i utvecklingssamarbetet. Med tanke på Sveriges internationella  
  
 åtaganden och engagemang inom rättsstatsområdet finns  
  
 nu ett behov av att skapa en tydligare organisatorisk reglering för  
  
 rättsväsendet avseende rekrytering av experter till internationella  
  
 uppdrag.  
  
 Rekrytering av poliser till internationella insatser sker av Rikskriminalpolisen/Utlandsstyrkan.  
  
 Utsändande av poliser i internationell  
  
 verksamhet regleras i förordningen (1999:1155) om Polisens  
  
 utlandsstyrka. Motsvarande reglering saknas för övriga delar av  
  
 rättsväsendet. Detta innebär en viss osäkerhet vad gäller organisatoriska  
  
 frågor för den utsändande myndigheten och dess personal.  
  
 Det uppstår också frågor om bestämmelserna om straffrättslig  
  
 jurisdiktion är utformade i enlighet med vad som förutsätts i det  
  
 aktuella samarbetet, men också om andra förhållanden som upp338 
  
 SOU 2009:76 Bilaga  
  
 dragen för med sig har den rättsliga reglering som krävs. (Se respektive  
  
 avsnitt nedan.)  
  
 Organisatoriska frågor  
  
 Det bör vara en uppgift för respektive myndighet att rekrytera och  
  
 ansvara för personalen från det egna verksamhetsområdet. Deltagande  
  
 i internationella insatser har ofta positiva effekter för rättsväsendets  
  
 myndigheter. Internationellt arbete ger fördjupade kunskaper  
  
 och erfarenheter som kan användas i det dagliga nationella  
  
 arbetet. Det är därför nödvändigt att myndigheterna bygger upp en  
  
 förmåga att ta om hand den erfarenhet och de kunskaper som dess  
  
 personal förvärvar under den internationella tjänstgöringen. En  
  
 effektivare administrativ förmåga kan öka den nationella kompetensen  
  
 och därmed även möjligheten att tillmötesgå internationella  
  
 förfrågningar. Deltagande i internationell verksamhet bör kunna  
  
 värderas nationellt och kunna utgöra en merit i den nationella yrkeskarriären.  
  
 När personal ska rekryteras till internationell tjänstgöring bör  
  
 den utsändande myndigheten få ett samlat arbetsgivaransvar för  
  
 rekrytering, utbildning, eventuell utrustning, tjänstgöringsvillkor  
  
 under utlandsstationeringen samt personalvård och andra liknande  
  
 frågor (t.ex. karriärplanering) i samband med hemkomsten. En  
  
 rättslig reglering av dessa frågor skulle kunna förenkla arbetet och  
  
 reda ut de oklarheter som i dag finns för rättsväsendets myndigheter.  
  
 Då formerna för ett sådant samlat ansvar utvecklas ska  
  
 hänsyn tas till behovet av enhetlighet, synergieffekter och effektivitet,  
  
 i synnerhet Meza sammanhållande roll inom  
  
 sitt verksamhetsområde, behovet av en för myndigheterna gemensam  
  
 utbildning och övning, värdet i att samordna tjänstgöringsvillkor  
  
 samt det svenska förhållningssättet till internationella freds och  
  
 säkerhetsfrämjande insatser som bl.a. betonar helhetstänkande  
  
 och nära samverkan mellan de ingående civila och militära komponenterna.  
  
 339 
  
 Bilaga SOU 2009:76  
  
 Straffrättslig jurisdiktion  
  
 I samband med att FN eller EU fattar beslut om en mission beslutas  
  
 också om mandatet för insatsen där uppgifter och befogenheter  
  
 fastslås. Mellan ansvarig organisation och mottagarlandet  
  
 ingås vanligen en särskild överenskommelse, en s.k. SOMA (Status  
  
 of Mission Agreement). Avtalet undantar regelmässigt brott som  
  
 begåtts av utsända personer från mottagarlandets straffrättsliga  
  
 jurisdiktion. Detta bygger på förutsättningen att någon annan stat  
  
 har straffrättslig jurisdiktion över de brott som de utsända personerna  
  
 kan begå. Bestämmelser om svensk straffrättslig jurisdiktion  
  
 finns framför allt i 2 kap. brottsbalken. Svensk domstol har en  
  
 vidsträckt behörighet att döma över brott som begåtts utomlands.  
  
 Behörigheten förutsätter dock som huvudregel att gärningen också  
  
 är straffbar på gärningsorten, s.k. dubbel straffbarhet (2 kap. 2 §  
  
 andra stycket brottsbalken). Om brott har begåtts vid tjänstgöring  
  
 av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 eller tillhör Polisens utlandsstyrka har svensk domstol behörighet  
  
 utan att kravet på dubbel straffbarhet behöver vara uppfyllt (2 kap.  
  
 3 § 3 brottsbalken). Någon motsvarande bestämmelse för rättsväsendets  
  
 personal som deltar i internationell civil krishantering  
  
 finns inte. I dessa fall krävs därför som huvudregel att kravet på  
  
 dubbel straffbarhet är uppfyllt för att svensk straffrättslig jurisdiktion  
  
 ska föreligga. Det finns således en risk att brott som begåtts i  
  
 tjänsten av personal från rättsväsendet som deltar i internationell  
  
 civil krishantering inte kan lagföras i Sverige. FN har flera gånger  
  
 påpekat detta och uppmanat Sverige och andra bidragande stater att  
  
 vidta åtgärder. I sammanhanget bör uppmärksammas att problemet  
  
 är generellt för all civil personal som sänds ut på internationella  
  
 uppdrag och inte bara avseende personal från rättsväsendets myndigheter.  
  
 Frågeställningen behandlades av Internationella straffrättsutredningen  
  
 i betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion,  
  
 SOU 2002:98. Det lagförslag som utredningen lämnade i detta avseende  
  
 var emellertid inordnat i en ny, föreslagen systematisk uppbyggnad  
  
 av 2 kap. brottsbalken.  
  
 340 
  
 SOU 2009:76 Bilaga  
  
 Uppdraget  
  
 Utredaren ska kartlägga rättsväsendets behov avseende organisation  
  
 och struktur för rekrytering av experter till internationella uppdrag  
  
 inom ramen för freds- och säkerhetsfrämjande uppdrag, internationellt  
  
 utvecklingssamarbete samt övrig internationell verksamhet,  
  
 och lämna förslag hur myndigheterna kan organisera sig för dessa  
  
 uppgifter. Myndigheternas behov av beredskap och planering för  
  
 att på både kort och lång sikt kunna skicka ut experter ska beaktas.  
  
 Utredaren ska beakta befintlig myndighetsstruktur och fördelning  
  
 av ansvarsområden samt behovet av enhetlighet, samordning och  
  
 effektivitet. I detta sammanhang ska utredaren ta i beaktande hur  
  
 rättsväsendet kan bidra till att möta den ökade efterfrågan på civilt  
  
 deltagande i internationella freds- och säkerhetsfrämjande insatser  
  
 samt hur myndigheterna kan öka sin förmåga att rekrytera kvinnor  
  
 till sådana uppdrag. En förbättrad struktur för rekrytering hos  
  
 myndigheterna bör leda till att det nationella samarbetet kan utvecklas  
  
 och breddas. Promemorian Domare och åklagare i internationell  
  
 tjänst (Ds 2002:1) och remissinstansernas yttranden utgör  
  
 en viktig utgångspunkt för denna del av uppdraget.  
  
 Utredaren ska lämna förslag på hur myndigheterna bäst kan  
  
 organisera sig för att ta om hand den kunskap och de erfarenheter  
  
 som deltagande i internationell verksamhet ger i den nationella  
  
 verksamheten. I detta sammanhang ska utredaren beakta frågan om  
  
 meritvärdering av internationell tjänstgöring.  
  
 Utredaren ska även överväga behov av och – för det fall det anses  
  
 nödvändigt – lämna förslag på författningsreglering av utlandstjänstgöringen  
  
 för rättsväsendets personal innefattande bl.a. arbetsrättsliga  
  
 frågor, grundläggande tjänstgöringsvillkor och rätten till  
  
 tjänstledighet, utbildning och utrustning. Utredaren ska i förekommande  
  
 fall se huruvida detta kan vara tillämpligt för övrig civil  
  
 personal utöver dem som är anställda inom rättsväsendet och i  
  
 detta sammanhang beakta andra eventuella projekt och initiativ som  
  
 bedrivs inom andra myndigheter och på angränsande områden.  
  
 Utredaren kan i detta arbete ta vägledning av lagen (1999:568) och  
  
 förordningen (1999:569) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten  
  
 samt förordningen (1999:1155) om Polisens utlandsstyrka. Utredaren  
  
 erinras om Veteransoldatutredningen som redovisade sitt arbete för  
  
 regeringen i oktober 2008 i En svensk veteranpolitik, SOU 2008:91.  
  
 Utredaren ska också undersöka om Sverige mera aktivt kan  
  
 förstärka rekryteringen till relevanta befattningar i internationella  
  
 341 
  
 Bilaga SOU 2009:76  
  
 organisationer, då dessa tjänster är av betydelse också för de svenska  
  
 internationella freds- och säkerhetsfrämjande uppdragen.  
  
 Utredaren ska vidare kartlägga relevanta delar av de nordiska  
  
 ländernas regler och strukturer för internationell tjänstgöring.  
  
 I uppdraget ligger också att föreslå reglering avseende svensk  
  
 straffrättslig jurisdiktion över av Sverige utsända deltagare i internationella  
  
 uppdrag så att regleringen möjliggör sådan lagföring som  
  
 förutsätts då svensk civil personal i krishanteringsoperationer underställs  
  
 internationella och regionala organisationer. I det sammanhanget  
  
 ska särskilt beaktas de avtal om lokal befrielse från lagföring  
  
 och annat ansvarsutkrävande som i regel framförhandlas av sådana  
  
 organisationer med värdlandet.  
  
 Utredaren ska därutöver klargöra huruvida det vore möjligt att  
  
 reglera civil personals deltagande i krishanteringsoperationer på sätt  
  
 som motsvarar regleringen av Försvarsmaktens och Polisens utlandsverksamhet 
  
 . Detta inbegriper formerna för dessa experters offentligrättsliga  
  
 anställningsförhållanden, dvs. rättigheterna och skyldigheterna,  
  
 liksom de övergripande formerna för ersättningssystemet,  
  
 inklusive beskattningen därav. Relevanta delar av de nordiska  
  
 ländernas regler och strukturer för internationell tjänstgöring och  
  
 framför allt den finska lagstiftningen (Lag om civilpersonals deltagande  
  
 i krishantering 30.12.2004/1287) kan erbjuda viss vägledning.  
  
 Utredaren ska redovisa konsekvenserna av förslagen för myndigheterna  
  
 inom rättsväsendet samt hur de kan bidra till regeringens  
  
 strävan efter en sammanhållen hantering på området och det redan  
  
 etablerade samarbetet. De nationella kostnaderna och finansieringen  
  
 av rättsväsendets insatser ska analyseras liksom konsekvenserna för  
  
 rättsväsendets nationella kärnverksamheter. Om förslagen leder till  
  
 merkostnader ska utredaren redovisa hur genomförandet av förslagen  
  
 ska finansieras.  
  
 Uppdragets genomförande  
  
 Utredaren ska beakta relevanta utländska erfarenheter, särskilt inom  
  
 EU, samt samråda med Domstolsverket, Åklagarmyndigheten, Rikspolisstyrelsen 
  
 , Kriminalvården, Hicks, Statens  
  
 räddningsverk, Sida, Ekonomistyrningsverket, Arbetsgivarverket,  
  
 Försvarsmakten och de övriga myndigheter som kan beröras av  
  
 uppdraget. Utredaren ska hålla berörda centrala arbetstagarorgani342 
  
 SOU 2009:76 Bilaga  
  
 343  
  
 sationer informerade om arbetet och ge dem tillfälle att framföra  
  
 synpunkter.  
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 31 augusti 2009.  
  
 (Justitiedepartementet) 
  
 Statens offentliga utredningar 2009 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1. En mer rättssäker inhämtning av 
  
 elektronisk kommunikation i brottsbekämpningen.  
  
 Ju. 
  
 2. Nya nät för förnybar el. N. 
  
 3. Ransonering och prisreglering i krig och 
  
 fred. Fö. 
  
 4. Sekretess vid anställning av myndighetschefer 
  
 . Fi. 
  
 5. Säkerhetskopiors rättsliga status. Ju. 
  
 6. Återkrav inom välfärdssystemen. 
  
 – Förslag till lagstiftning. Fi. 
  
 7. Den svenska administrationen av jordbruksstöd.  
  
 Jo. 
  
 8. Trygg med vad du äter – nya myndigheter 
  
 för säkra livsmedel och hållbar produktion.  
  
 Jo. 
  
 9. Säkerhetskontroller vid fullmäktigeoch  
  
 nämndsammanträden. Fi. 
  
 10. Miljöprocessen. M. 
  
 11. En nationell cancerstrategi för  
  
 framtiden. S. 
  
 12. Skatt i retur. Fi. 
  
 13. Effektiviteten i Kriminalvårdens lokalförsörjning.  
  
 Ju. 
  
 14. Grundlagsskydd för digital bio och andra 
  
 yttrandefrihetsrättsliga frågor. Ju. 
  
 15. Kraftsamling! 
  
 – museisamverkan ger resultat.  
  
 + Bilagor. Ku. 
  
 16. Betänkande av Kulturutredningen. 
  
 Grundanalys 
  
 Förnyelseprogram 
  
 Kulturpolitikens arkitektur. Ku. 
  
 17. Kommunal kompetenskatalog. 
  
 En problemorientering. Ju. 
  
 18. Två rapporter till Grundlagsutredningen. 
  
 Ju. 
  
 19. Aktiv väntan – asylsökande i Sverige. Ju. 
  
 20. Mer järnväg för pengarna. N. 
  
 21. Redovisning av kommunal medfinansiering.  
  
 Fi. 
  
 22. En ny alkohollag. S. 
  
 23. Olovlig tobaksförsäljning. S. 
  
 24. De statliga beställarfunktionerna och  
  
 anläggningsmarknaden. N. 
  
 25. Samordnad kommunstatistik för styrning 
  
 och uppföljning. Fi. 
  
 26. Det växande vattenbrukslandet. Jo. 
  
 27. Ta klass. U. 
  
 28. Stärkt stöd för studier – tryggt, enkelt och 
  
 flexibelt. + Bilagor. U. 
  
 29. Fritid på egna villkor. IJ. 
  
 30. Skog utan gräns? Jo. 
  
 31. Effektiva transporter och samhällsbyggande  
  
 – en ny struktur för sjö, luft, 
  
 väg och järnväg. N. 
  
 32. Socialtjänsten. Integritet – Effektivitet. S. 
  
 33. Skatterabatt på aktieförvärv och vinstutdelningar 
  
 . Fi. 
  
 34. Förenklingar i aktiebolagslagen m.m. Ju. 
  
 35. Moderna hyreslagar. Ju. 
  
 36. Främja, Skydda, Övervaka  
  
 – FN:s konvention om rättigheter för  
  
 personer med funktionsnedsättning. IJ. 
  
 37. Enklare beslutsfattande i ekonomiska 
  
 föreningar. Ju. 
  
 38. Ingen får vara Garcia. Tydligare  
  
 ansvarsfördelning inom socialtjänsten. S.  
  
 39. En ny kollektivtrafiklag. + Bilagor. N. 
  
 40. En ny modell för arbetsmiljötillsyn. A. 
  
 41. Bättre och snabbare insättningsgaranti. Fi. 
  
 42. Vattenverksamhet. M. 
  
 43. Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården. 
  
 U. 
  
 44. Integritetsskydd i arbetslivet. A. 
  
 45. Områden av riksintresse och Miljökonsekvensbeskrivningar 
  
 . M. 
  
 46. Försenad årsredovisning och bokföringsbrott,  
  
 m.m. Ju. 
  
 47. God arbetsmiljö - en framgångsfaktor? A 
  
 48. Koncessioner för el- och gasnät. N. 
  
 49. Bättre samverkan. Några frågor kring  
  
 samspelet mellan sjukvård och socialförsäkring.  
  
 S. 
  
 50. Nytt pensionssystem för den statsunderstödda  
  
 scenkonsten. Fi. 
  
 51. Avskaffande av filmcensuren för vuxna 
  
 – men förstärkt skydd för barn och unga 
  
 mot skadlig mediepåverkan. Ku. 
  
 52. Staten och imamerna.  
  
 Religion, integration, autonomi. U. 
  
 53. Fiskevård i enskilt vatten. En översyn av 
  
 lagen om fiskevårdsområden. Jo. 
  
 54. Uthållig älgförvaltning i samverkan. Jo. 
  
 55. Ett effektivare smittskydd. S. 
  
 56. Den nya migrationsprocessen. Ju. 
  
 57. Myndighet för hållbart samhällsbyggande 
  
 – en granskning av Boverket. M. 
  
 58. Skatteförfarandet. Fi. 
  
 59. Skatteincitament för gåvor till forskning 
  
 och ideell verksamhet. Fi. 
  
 60. Återvändandedirektivet och svensk rätt.  
  
 Ju. 
  
 61. Modernare adoptionsregler. Ju. 
  
 62. Skatt på fluorerade växthusgaser. Fi. 
  
 63. Totalförsvarsplikt och frivillighet. Fö. 
  
 64. Flickor och pojkar i skolan – hur 
  
 jämställt är det? U. 
  
 65. Moderniserade skatteregler för ideell 
  
 sektor. Fi. 
  
 66. Signalspaning för polisiära behov. Ju. 
  
 67. Försvarsmaktens helikopter 4  
  
 – frågan om vidmakthållande eller avveckling.  
  
 Fö. 
  
 68.Lag om stöd och skydd för barn och unga 
  
 (LBU) + bilaga. S. 
  
 69. En ny ransonerings- och prisregleringslag. 
  
 Fö. 
  
 70. Utvärdering av buggning och preventiva 
  
 tvångsmedel. Ju.  
  
 71. EU, Sverige och den inre marknaden  
  
 – En översyn av horisontella bestämmelser  
  
 inom varu- och tjänsteområdet. UD. 
  
 72. Insyn och integritet i brottsbekämpningen  
  
 – några frågor. Ju. 
  
 73. Vägval för filmen. Ku. 
  
 74. Höghastighetsbanor  
  
 – ett samhällsbygge för stärkt utveckling 
  
 och konkurrenskraft. N. 
  
 75. Folkbokföringen. Fi. 
  
 76. Svenskt rättsväsende i internationella 
  
 uppdrag, m.m. Ju. 
  
 Statens offentliga utredningar 2009 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Justitiedepartementet 
  
 En mer rättssäker inhämtning av elektronisk  
  
 kommunikation i brottsbekämpningen.[1] 
  
 Säkerhetskopiors rättsliga status. [5] 
  
 Effektiviteten i Kriminalvårdens lokalförsörjning.  
  
 [13] 
  
 Grundlagsskydd för digital bio och andra 
  
 yttrandefrihetsrättsliga frågor. [14] 
  
 Kommunal kompetenskatalog. 
  
 En problemorientering. [17] 
  
 Två rapporter till Grundlagsutredningen. [18] 
  
 Aktiv väntan – asylsökande i Sverige. [19] 
  
 Förenklingar i aktiebolagslagen m.m. [34] 
  
 Moderna hyreslagar. [35] 
  
 Enklare beslutsfattande i ekonomiska 
  
 föreningar. [37] 
  
 Försenad årsredovisning och bokföringsbrott, 
  
 m.m. [46] 
  
 Den nya migrationsprocessen. [56] 
  
 Återvändandedirektivet och svensk rätt. [60] 
  
 Modernare adoptionsregler. [61] 
  
 Signalspaning för polisiära behov. [66] 
  
 Utvärdering av buggning och preventiva 
  
 tvångsmedel. [70] 
  
 Insyn och integritet i brottsbekämpningen 
  
 – några frågor. [72] 
  
 Svenskt rättsväsende i internationella uppdrag, 
  
 m.m. [76] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 EU, Sverige och den inre marknaden 
  
 – En översyn av horisontella bestämmelser 
  
 inom varu- och tjänsteområdet. [71] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Ransonering och prisreglering i krig och fred. 
  
 [3] 
  
 Totalförsvarsplikt och frivillighet. [63] 
  
 Försvarsmaktens helikopter 4  
  
 – frågan om vidmakthållande eller avveckling.  
  
 [67] 
  
 En ny ransonerings- och prisregleringslag. 
  
 [69] 
  
 Socialdepartementet 
  
 En nationell cancerstrategi för framtiden. [11] 
  
 En ny alkohollag. [22] 
  
 Olovlig tobaksförsäljning. [23] 
  
 Socialtjänsten. Integritet – Effektivitet. [32] 
  
 Ingen får vara Garcia. Tydligare ansvarsfördelning  
  
 inom socialtjänsten. [38] 
  
 Bättre samverkan. Några frågor kring samspelet  
  
 mellan sjukvård och socialförsäkring.  
  
 [49] 
  
 Ett effektivare smittskydd. [55] 
  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga 
  
 (LBU). + Bilaga. [68]  
  
 Finansdepartementet 
  
 Sekretess vid anställning av myndighetschefer 
  
 . [4] 
  
 Återkrav inom välfärdssystemen. 
  
 – Förslag till lagstiftning. [6] 
  
 Säkerhetskontroller vid fullmäktigeoch  
  
 nämndsammanträden. [9] 
  
 Skatt i retur. [12] 
  
 Redovisning av kommunal medfinansiering. 
  
 [21] 
  
 Samordnad kommunstatistik för styrning 
  
 och uppföljning. [25] 
  
 Skatterabatt på aktieförvärv och vinstutdelningar 
  
 . [33] 
  
 Bättre och snabbare insättningsgaranti. [41] 
  
 Nytt pensionssystem för den statsunderstödda  
  
 scenkonsten. [50] 
  
 Skatteförfarandet. [58] 
  
 Skatteincitament för gåvor till forskning och  
  
 ideell verksamhet. [59] 
  
 Skatt på fluorerade växthusgaser. [62] 
  
 Moderniserade skatteregler för ideell sektor. 
  
 [65] 
  
 Folkbokföringen. [75] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 Ta klass. [27] 
  
 Stärkt stöd för studier – tryggt, enkelt och 
  
 flexibelt. + Bilagor. [28] 
  
 Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården. [43] 
  
 Staten och imamerna. Religion, integration, 
  
 autonomi. [52] 
  
 Flickor och pojkar i skolan – hur jämställt är  
  
 det? [64] 
  
 Jordbruksdepartementet 
  
 Den svenska administrationen av jordbruksstöd.  
  
 [7] 
  
 Trygg med vad du äter – nya myndigheter 
  
 för säkra livsmedel och hållbar produktion.  
  
 [8] 
  
 Det växande vattenbrukslandet. [26] 
  
 Skog utan gräns? [30] 
  
 Fiskevård i enskilt vatten. En översyn av lagen 
  
 om fiskevårdsområden. [53] 
  
 Uthållig älgförvaltning i samverkan. [54] 
  
 Miljödepartementet 
  
 Miljöprocessen. [10] 
  
 Vattenverksamhet. [42] 
  
 Områden av riksintresse och Miljökonsekvensbeskrivningar 
  
 . [45] 
  
 Myndighet för hållbart samhällsbyggande 
  
 – en granskning av Boverket. [57] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Nya nät för förnybar el. [2] 
  
 Mer järnväg för pengarna. [20] 
  
 De statliga beställarfunktionerna och 
  
 anläggningsmarknaden. [24] 
  
 Effektiva transporter och samhällsbyggande 
  
 – en ny struktur för sjö, luft, väg och  
  
 järnväg. [31] 
  
 En ny kollektivtrafiklag. + Bilagor. [39] 
  
 Koncessioner för el- och gasnät. [48] 
  
 Höghastighetsbanor. 
  
 Ett samhällsbygge för stärkt utveckling och 
  
 konkurrenskraft. [74] 
  
 Integrations- och jämställdhetsdepartementet 
  
 Fritid på egna villkor. [29] 
  
 Främja, Skydda, Övervaka  
  
 – FN:s konvention om rättigheter för 
  
 personer med funktionsnedsättning. [36] 
  
 Kulturdepartementet 
  
 Kraftsamling! 
  
 – museisamverkan ger resultat. + Bilagor. 
  
 [15] 
  
 Betänkande av Kulturutredningen. 
  
 Grundanalys 
  
 Förnyelseprogram 
  
 Kulturpolitikens arkitektur. [16] 
  
 Avskaffande av filmcensuren för vuxna 
  
 – men förstärkt skydd för barn och unga 
  
 mot skadlig mediepåverkan. [51] 
  
 Vägval för filmen. [73] 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 En ny modell för arbetsmiljötillsyn. [40] 
  
 Integritetsskydd i arbetslivet. [44] 
  
 God arbetsmiljö - en framgångsfaktor? [47]