Till statsrådet Velasquez 
 Vid sammanträde den 7 december 2000 beslutade regeringen om direktiv (dir. 2000:92) som gav en särskild utredare i uppdrag att göra en handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet. Utredningen (S 2000:07) har antagit namnet Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet. Direktiven till utredningen har i sin helhet bifogats betänkandet (bilaga 1:1). Två tidigare delrapporter har lämnats 
 Handlingsplanens uppläggning och inriktning,  
 den 15 februari 2001 och  
 Punkter i en handlingsplan,  
 den 26 juni 2001. 
  
 Med stöd av regeringens bemyndigande förordnade statsrådet Velasquez f.d. landshövdingen Olson att från den 1 januari 2001 vara särskild utredare i utredningen. Som sekreterare i utred- ningen har sedan den 1 januari 2001 tjänstgjort pol. mag. Thomas och fil. mag./försäkringsspecialisten Hurst samt sedan den 1 april 2001 jur.kand. Burke. 
 Den 25 januari 2001 förordnades som sakkunniga att ingå i utredningen kanslirådet Wong, departementsrådet Reese, departementssekreteraren Mason, departementssekreteraren Davenport, kanslirådet Eeva Seppälä och kanslirådet Chavez. Till att som experter ingå i utred- ningen förordnades förbundsdirektören  
 Parsons, gene- raldirektören Macias, generaldirektören Woods, generaldirektören Hughes, generaldirektören Henson, generaldirektören Hensley och general- direktören Hernandez. Den 29 januari 2001 förordnades departementsrådet Todd, kanslirådet Hahn och departementsrådet Chaney att också ingå som sakkunniga i utredningen. Chaney entledigades från uppdraget fr.o.m. den 1 mars 2001 samtidigt som departementssekreteraren Edwards förordnades som sakkunnig. Reese och Davenport entledigades fr.o.m. den 1 maj 2001 samtidigt som departementssekreteraren Trujillo och departements- 
 3 
 SOU 2002:5 
 sekreteraren Peterson förordnades som sakkunniga. Den 29 maj förordnades riksdagsmannen Dixon som sakkunnig. Den 1 september entledigades Mason samtidigt som departementssekreteraren Proctor förordnades som sak- kunnig. 
 Utredningen överlämnar härmed betänkandet Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet (SOU 2002:5). Sakkunniga Trujillo och Edwards har lämnat särskilda yttranden. 
 Stockholm den 8 januari 2002 
 Olson 
 /Rolf Lundgren 
 Hurst 
 Burke 
 4 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning .......................................................... 
  
 11 
  
 Mål och ansvarsområden för berörda aktörer ...................... 
  
 13 
  
 Samhällsklimat, värderingar och attityder............................ 
  
 13 
  
 Arbetsgivarens ansvar ......................................................... 
  
 14 
  
 Rehabiliteringsunderlag och sjukanmälan............................ 
  
 15 
  
 Obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro............................ 
  
 15 
  
 Särskilda insatser på arbetsplatser med hög sjukfrånvaro..... 
  
 16 
  
 Ekonomiska drivkrafter ...................................................... 
  
 16 
  
 Särskilda åtgärder för mindre företag................................... 
  
 17 
  
 Högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader......................... 
  
 17 
  
 Kostnader för rehabiliteringsåtgärder.................................. 
  
 17 
  
 Företagshälsovård............................................................... 
  
 17 
  
 Sjukvården.......................................................................... 
  
 18 
  
 En komplette rande arbetsmarknad...................................... 
  
 19 
  
 Sjukförsäkringen................................................................. 
  
 19 
  
 Förbättrade underlag för bedömning av rätt till 
  
 sjukpenning och behov av rehabilitering................... 
  
 20 
  
 Rehabiliteringsplan ............................................................. 
  
 21 
  
 Försäkringskassans ansvar för rehabilitering........................ 
  
 21 
  
 Begränsning av sjukpenningperioden.................................. 
  
 22 
  
 Strukturella förändringar..................................................... 
  
 22 
  
 Sjukförsäkringens administration........................................ 
  
 23 
  
 En försäkringsmässig sjukförsäkring................................... 
  
 23 
  
 Tidigare lagda förslag .......................................................... 
  
 23 
  
 Författningsförslag ....................................................... 
  
 25 
  
 1 
  
 Utredningens uppdrag och arbetsformer ..................... 
  
 51 
  
 1.1 
  
 Utredningens uppdrag ........................................................ 
  
 51 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:5 
  
 1.2 
  
 Utredningens arbetsformer 
  
 ................................................ 54 
  
 2 
  
 I huvet på en utredare............................................ 
  
 57 
  
 2.1 
  
 Bakgrundsfakta .................................................................. 
  
 57 
  
 2.2 
  
 Situationen är allvarlig – strukturella och samlade 
  
 åtgärder är nödvändiga........................................................ 
  
 57 
  
 2.3 Arbetsplatsen spelar en central roll..................................... 
  
 59 
  
 2.3.1 Sjukfrånvaron varierar med arbetsplatsens 
  
 organisation, arbetsmetoder och resurstilldelning..... 
  
 59 
  
 2.3.2 Rätt till ett individanpassat arbete ............................ 
  
 60 
  
 2.4 Generella och förebyggande insatser nödvändiga ................ 
  
 61 
  
 2.4.1 Forskning, utbildning och information .................... 
  
 61 
  
 2.4.2 
  
 Folkhälsa ................................................................. 
  
 62 
  
 2.5 
  
 Arbetsplatsen..................................................................... 
  
 63 
  
 2.5.1 Sjukfrånvaro – resultat av samspelet mellan 
  
 individ och arbetsplats ............................................. 
  
 63 
  
 2.5.2 Kunskaper hos ledning och anställda........................ 
  
 63 
  
 2.5.3 
  
 Företagshälsovård.................................................... 
  
 64 
  
 2.5.4 
  
 Arbetsmiljöverkets tillsyn........................................ 
  
 65 
  
 2.6 
  
 Sjukvården.......................................................................... 
  
 66 
  
 2.6.1 Sjukvårdsköerna inte ett huvudproblem................... 
  
 66 
  
 2.6.2 
  
 Finansiell samverkan................................................ 
  
 66 
  
 2.6.3 
  
 Sjukskrivning som behandlingsmetod ...................... 
  
 68 
  
 2.6.4 Ökad utbildning om sjukskrivningens 
  
 konsekvenser........................................................... 
  
 68 
  
 2.7 
  
 Arbetsmarknaden............................................................... 
  
 69 
  
 2.7.1 
  
 En förändrad arbetsmarknadspolitik ........................ 
  
 69 
  
 2.7.2 
  
 Rehabiliteringsbidrag för långtidssjukskrivna........... 
  
 70 
  
 2.7.3 
  
 Ett arbetsmarknad för långtidssjukskriva – 
  
 kvotering?................................................................ 
  
 71 
  
 2.8 
  
 En försäkringsmässig sjukförsäkring................................... 
  
 71 
  
 2.8.1 Sjukförsäkringsavgiften måste bättre återspegla 
  
 den faktiska kostnaden för sjukfrånvaron................. 
  
 72 
  
 2.8.2 
  
 En förlängd sjuklöneperiod...................................... 
  
 73 
  
 2.8.3 Högkostnadsskydd för de mindre företagen ............ 
  
 75 
  
 2.8.4 En försäkring utanför budgettaket........................... 
  
 75 
  
 6 
  
 SOU 2002:5 
  
 Innehåll 
  
 2.8.5 Aktiv sjukskrivning och rehabilitering...................... 
  
 77 
  
 2.8.6 
  
 Förtidspension......................................................... 
  
 77 
  
 2.8.7 Skilda ersättningsnivåer i arbetslöshetsförsäkring 
  
 och sjukförsäkring – ett problem.............................. 
  
 78 
  
 2.8.8 
  
 En samlad organisation............................................. 
  
 78 
  
 2.9 
  
 Förändringar och översyn behöver göras också i andra 
  
 system................................................................................ 
  
 79 
  
 2.9.1 Arbetsrätt – starkare skydd vid uppsägning och 
  
 graviditet.................................................................. 
  
 79 
  
 2.9.2 
  
 Beskattningsfrågor ................................................... 
  
 79 
  
 2.9.3 
  
 Äldre arbetskraft ...................................................... 
  
 80 
  
 3 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning ............................. 
  
 81 
  
 3.1 
  
 Inledning ............................................................................ 
  
 81 
  
 3.2 
  
 Sjukfrånvarons utveckling och struktur............................... 
  
 82 
  
 3.2.1 
  
 Sjukskrivna............................................................... 
  
 82 
  
 3.2.2 
  
 Sjuktal ...................................................................... 
  
 86 
  
 3.2.3 Sjukfallens längd i olika åldersgrupper ...................... 
  
 88 
  
 3.2.4 
  
 Sjukpenningdagar ..................................................... 
  
 91 
  
 3.2.5 Sjukfrånvaron i olika sektorer................................... 
  
 92 
  
 3.2.6 Sjukfrånvaron på arbetsställen av olika storlek.......... 
  
 93 
  
 3.2.7 Sjukfrånvaron på arbetsplatser med fler än 100 
  
 anställda i privat sektor............................................. 
  
 94 
  
 3.2.8 Regionala och lokala skillnader ................................. 
  
 95 
  
 3.2.9 Sammanfattande analys av sjukfrånvaron.................. 
  
 98 
  
 3.3 
  
 Företagshälsovårdens förutsättningar att möta en ökad 
  
 efterfrågan .......................................................................... 
  
 99 
  
 3.3.1 
  
 Bakgrund.................................................................. 
  
 99 
  
 3.3.2 
  
 Sammanfattning av Statskontorets rapport............. 
  
 101 
  
 3.4 
  
 Statskontorets rapport angående försäkringskassans köp 
  
 av tjänster ......................................................................... 
  
 102 
  
 3.4.1 
  
 Bakgrund................................................................ 
  
 102 
  
 3.4.2 
  
 Sammanfattning av Statskontorets rapport............. 
  
 102 
  
 3.5 HpH:s forskningsprogram................................................ 
  
 104 
  
 3.5.1 
  
 Vad kännetecknar arbetsvillkor som ökar sannolikheten att människor är långtidsfriska? 
  
 Bilaga 2:5 ................................................................ 
  
 105 
  
 3.5.2 Arbetslivets risker. Bilaga 2:7.................................. 
  
 106 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.5.3 
  
 Långtidssjukskrivna, förtidspensionerade och långtidsarbetslösa. Socioekonomiska, sektoriella 
  
 och regionala skillnader. Bilaga 2:4 ......................... 
  
 107 
  
 3.5.4 Ett arbetsliv för alla i alla åldrar. Bilaga 2:2 ............. 
  
 110 
  
 3.5.5 
  
 Långtidssjukskrivnas viljor och villkor. Bilaga 2:3... 
  
 112 
  
 3.5.6 
  
 Attityder till äldre yrkesverksamma. Bilaga 2:6 ....... 
  
 117 
  
 3.6 
  
 SOCSAM – försök med politisk och finansiell 
  
 samordning ...................................................................... 
  
 118 
  
 3.7 
  
 Dixon – Samverkan för särskilt utsatta ......................... 
  
 119 
  
 3.8 
  
 Välfärdsbokslut för  
 1990-talet 
  (SOU 2001:79)................. 
  
 120 
  
 3.9 
  
 Finansplanens strategi för hälsa i arbetslivet...................... 
  
 124 
  
 4 
  
 Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet - 
  
 överväganden och förslag...................................... 
  
 133 
  
 4.1 
  
 Mål och ansvarsområden för berörda aktörer.................... 
  
 133 
  
 4.1.1 Övergripande mål för människor i arbete............ 
  
 134 
  
 4.1.2 
  
 Departementsövergripande och 
  
 myndighetsgemensamma mål................................. 
  
 137 
  
 4.2 
  
 Samhällsklimat, värderingar och attityder ......................... 
  
 139 
  
 4.2.1 Ett hälsosamt arbetsliv i fokus................................ 
  
 139 
  
 4.2.2 
  
 En bred informationsverksamhet........................... 
  
 140 
  
 4.2.3 
  
 En förbättrad kunskapsbas..................................... 
  
 141 
  
 4.2.4 Ett väl fungerande informationssystem.................. 
  
 144 
  
 4.3 
  
 Arbetsgivarens ansvar....................................................... 
  
 146 
  
 4.3.1 
  
 Rehabiliteringsunderlag och sjukanmälan............... 
  
 147 
  
 4.3.2 Obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro............... 
  
 154 
  
 4.3.3 Särskilda insatser på arbetsplatser med hög 
  
 sjukfrånvaro........................................................... 
  
 157 
  
 4.3.4 
  
 Ekonomiska drivkrafter ......................................... 
  
 158 
  
 4.4 
  
 Särskilda åtgärder för mindre företag................................ 
  
 166 
  
 4.4.1 
  
 Högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader............ 
  
 166 
  
 4.4.2 
  
 Kostnader för rehabiliteringsåtgärder..................... 
  
 171 
  
 4.5 
  
 Företagshälsovård............................................................. 
  
 172 
  
 4.5.1 
  
 Tillgång till företagshälsovård ................................ 
  
 173 
  
 4.5.2 
  
 Vårdavtal ............................................................... 
  
 175 
  
 4.5.3 
  
 Registrering m.m. .................................................. 
  
 178 
  
 8 
  
 SOU 2002:5 
  
 Innehåll 
  
 4.5.4 
  
 Utbildning och resurser.......................................... 
  
 180 
  
 4.5.5 En utbyggd företagshälsovårds intäkter och 
  
 kostnader ............................................................... 
  
 181 
  
 4.6 
  
 Sjukvården........................................................................ 
  
 182 
  
 4.7 
  
 En kompletterande arbetsmarknad.................................... 
  
 183 
  
 4.7.1 
  
 En vidgad arbetsmarknadspolitik............................ 
  
 183 
  
 4.7.2 
  
 Rehabiliteringsbidrag.............................................. 
  
 188 
  
 4.7.3 
  
 Kvotering............................................................... 
  
 191 
  
 4.8 
  
 Sjukförsäkringen............................................................... 
  
 194 
  
 4.8.1 Sammanfattande beskrivning av föreslagen 
  
 sjukskrivningsprocess............................................. 
  
 194 
  
 4.8.2 Förbättrade underlag för bedömning av rätt till 
  
 sjukpenning och behov av rehabilitering................. 
  
 197 
  
 4.8.3 
  
 Rehabiliteringsplan................................................. 
  
 199 
  
 4.8.4 Försäkringskassans ansvar för rehabilitering........... 
  
 201 
  
 4.8.5 
  
 Begränsning av sjukpenningperioden...................... 
  
 204 
  
 4.9 
  
 Sjukförsäkringens administration...................................... 
  
 209 
  
 4.10 
  
 En försäkringsmässig sjukförsäkring................................. 
  
 214 
  
 4.11 
  
 Tidigare lagda förslag ........................................................ 
  
 217 
  
 5 
  
 Konsekvensanalyser............................................. 
  
 221 
  
 6 
  
 Finansieringsfrågor .............................................. 
  
 223 
  
 7 
  
 Författningskommentarer ...................................... 
  
 225 
  
 7.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om 
  
 allmän försäkring .............................................................. 
  
 225 
  
 7.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen 
  
 (1977:1160)....................................................................... 
  
 232 
  
 7.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1047) om 
  
 sjuklön.............................................................................. 
  
 234 
  
 7.4 
  
 Förslaget till lag om ändring i årsredovisningslagen 
  
 (1995:1554)....................................................................... 
  
 235 
  
 7.5 
  
 Förslaget till lag om ändring i socialförsäkringslagen 
  
 (1999:799)........................................................................ 
  
 236 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:5 
  
 7.6 Förslaget till lag om ändring i socialavgiftslagen 
  
 (2000:980)........................................................................ 
  
 236 
  
 Särskilda yttranden .................................................... 
  
 237 
  
 Bilaga 1:1 Kommittédirektiv......................................... 
  
 243 
  
 Bilaga 1:2 Handlingsplanens uppläggning och inriktning 
  
 Delrapport från HpH  
 2001-02-15........................... 
  
 249 
  
 Bilaga 1:3 Punkter i en handlingsplan 
  
 Delrapport från HpH  
 2001-06-26 .......................... 
  
 313 
  
 Bilaga 1:4 Företagshälsovårdens nuvarande roll och villkor .. 
  
 529 
  
 Bilaga 1:5 Organisatio n av några myndigheter .................. 
  
 543 
  
 Bilaga 1:6 Nuvarande ordning med lönebidrag och vissa 
  
 anställningsfrämjande åtgärder............................... 
  
 581 
  
 Bilaga 1:7 Kvotering av handikappade på 
  
 arbetsplatser i Frankrike och Tyskland  
 ................ 
  
 605 
  
 Bilaga 1:8  
 Utdrag ur 
  
 FN:s standardregler för att 
  
 tillförsäkra människor med funktionsnedsättning 
  
 delaktighet och jämlikhet...................................... 
  
 623 
  
 Bilaga 1:9 Ett utkast till bestämmelser om 
  
 rehabiliteringsbidrag och kvotering .......................... 
  
 625 
  
 Bilaga 1:10 Kostnadskonsekvenser för mindre företag av en 
  
 förlängd sjuklöneperiod ........................................ 
  
 631 
  
 10 
  
 SOU 2002:5 
  
 Innehåll 
  
 11 
 Sammanfattning 
 Antalet sjukskrivna längre än 365 dagar har mellan åren 1997 och 2001 ökat med 75 000 till 120 000. Den relativa ökningstakten har under de senaste fyra åren legat på ca 30 procent per år. Under dessa fyra år har antalet förtidspensionärer/sjukbidragsmottagare också ökat, från 423 000 till ca 450 000 vid slutet av år 2001. 
 Den totala sjukfrånvaron, inklusive karensdagar, sjuklönedagar och sjuk- penningdagar, för år 2001 motsvarar 400 000 årsarbeten. Frånvaron på grund av förtidspension/sjukbidrag motsvarar 400 000 årsarbeten. Sammantaget innebär detta att frånvaron från arbetslivet på grund av ohälsa motsvarar 800 000 årsarbeten eller annorlunda uttryckt, 14 procent av befolkningen i arbetsför ålder. 
 Kvinnornas sjukpenningdagar mer än fördubblades mellan åren 1997 och 2001, från 15 till 31 dagar. Männens sjuktal ökade under samma period från 9 till 17 dagar. Kvinnor äldre än 50 år har ett sjuktal på i genomsnitt 41 dagar. 
 I åldrarna upp till 25 år består sjukfrånvaron till mer än 75 procent av karens- och sjuklönedagar. Andelen sjunker med stigande ålder, till mindre än 20 procent för de äldsta i yrkesverksam ålder. 
 Kommunerna har en mycket stor, nära 60 procents, överrepresen- tation av helårssjukskrivna anställda. Även förtidspensioner ingen från kommunal anställning överskrider med stor marginal den genom- snittliga nivån. Helårssjukfrånvaron inom landstingen ligger också på en hög nivå. Skillnaderna mellan olika kommuner och landsting är dock avsevärda. 
 11 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Totalt sett svarar de 25 procent av arbetsplatserna med den högsta sjuk- frånvaron för närmare hälften av den totala sjukfrånvaron inom den privata sektorn. Denna grupp arbetsställen har 7 gånger så hög frånvaro både för kvinnor och för män jämfört med gruppen med den lägsta från- varon. 
 De stora regionala och lokala skillnader i sjukfrånvaron som registre- ras i utredning efter utredning visar på brister i den nuvarande sjuk- försäkringsadministrationen. Regeltolkning och tillämpning sker inte med den entydighet och rättssäkerhet som ett nationellt system kräver. 
 Sjukförsäkringens kostnader i statens budget för år 2002 har beräknats till 108 miljarder kronor. Kostnaderna för förtidspension, sjukpenning och rehabiliteringspenning har under åren 2000 och 2001 ökat med i genomsnitt 750 miljoner kronor per månad eller 25 miljoner kronor om dagen. 
 Utredningen Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet (HpH) har haft uppgiften att utarbeta förslag till en samlad handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet. I kapitel 2,  
 I huvet på en utredare 
 , diskuterar utredaren de huvudsakliga utgångspunkterna för de överväganden som gjorts och de förslag som läggs. I detta avsnitt redovisas i sammanfattad form HpH:s förslag. 
 HpH:s förslag är inriktade på åtgärder på arbetsplatsen och en målinriktad och bättre underbyggd sjukskrivnings- och rehabili- teringsprocess. Mot bakgrund av de fakta och de analyser som utredningen tagit fram kan HpH konstatera att det framför allt är i samspelet mellan individen och arbetsplatsen som ohälsa kan bekämpas och ett hälsosamt arbetsliv kan utvecklas. Framtidens arbetsliv måste utformas med hänsyn till individens möjligheter och med ett för den enskilde och arbetsgivaren gemensamt ansvar för ett arbete som är så utformat att medarbetaren orkar arbets- tiden och arbetsåren ut. 
 Många aktörer på olika nivåer har en möjlighet och en skyldighet att påverka hälsan i arbetslivet. Förslaget till handlingsplan utgår från ett övergripande samhällsmål om människor i arbete och syftar till att skapa bättre förutsättningar för individer, aktörer och processer att samverka för att öka den enskilde individens vilja, förmåga och möjlighet att delta i arbetslivet. 
 12 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sammanfattning 
  
 Mål och ansvarsområden för berörda aktörer 
 Hälsoarbetet i arbetslivet kräver extraordinära och sammanhållna insatser över  
 departements-, 
  myndighets- och partsgränser. Utan ett för alla samhällsområden gemensamt övergripande mål, är ris- kerna för målkonflikter och suboptimering uppenbara. Konsekven- serna kan bl.a. bli att enskilda individer slussas mellan olika system utan att erhålla korrekt stöd, felaktiga kostnadsfördelningar mellan olika system och sammantaget högre totalkostnader för samhället. 
  
 HpH föreslår  
 att regeringen 
  
 o 
  
 tydliggör en vision och fastställer ett övergripande mål för an- talet människor i arbete. 
  
 o 
  
 fastställer definitioner och former för en löpande, enhetlig upp- följning av antal människor i arbete. 
  
 o 
  
 utvecklar och fastställer departementsövergripande och myn- dighetsgemensamma mål som leder till ökad andel människor i arbete och ökad hälsa i arbetslivet, samt fastställer regler för gemensamma utvärderingar och analyser för såväl departement 
  
 som myndigheter i uppföljningsarbetet. 
  
 o 
  
 omsätter dessa övergripande mål till myndighetsspecifika mål och riktlinjer i kommande regleringsbrev. 
  
 Samhällsklimat, värderingar och attityder 
 Ett stort antal faktorer påverkar den faktiska sjukfrånvaron. Kun- skaperna om vad som genererar sjukfrånvaro måste utvecklas och föras ut till alla individer i samhället. På samma sätt som vi talar om ett ekologiskt uthålligt samhälle måste begreppet hälsosamt arbetsliv sättas i fokus. 
 Kunskaper, värderingar och attityder påverkar i hög grad den enskilda individens inställning till och agerande i samband med sjukdom och ohälsa. Såväl arbetsgivares som arbetstagares kuns- kaper om orsaker och sociala och ekonomiska konsekvenser av den växande sjukfrånvaron är bristfälliga. Likaså är kännedomen om de olika aktörernas roller och ansvar begränsad. Ett effektivt arbete mot ohälsa i arbetslivet kräver gemensamma kunskaper, värderingar och insatser. För att åstadkomma sådana förutsättningar krävs omfattande informationsaktiviteter. 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Väsentliga områden för ökad kunskap, debatt och information är t.ex. individens ansvar för sin egen hälsa, arbetsgivarens ansvar för hälsan på arbetsplatsen, sambanden mellan sjukdom och arbets- förmåga, sjukförsäkringens omfattning, syfte/risker med sjuk- skrivning, arbetsplatsens betydelse för individens välbefinnande, vikten av möjligheter till återhämtningspauser i arbetet, sjuk- vårdens ansvar för behandling och rehabilitering, etc. 
  
 HpH föreslår  
 att regeringen 
  
 o  
 för ut det övergripande målet om "människor i arbete. 
  
 o 
  
 initierar och ansvarar för en flerårig övergripande informations- verksamhet som syftar till ökad hälsa i arbetslivet. 
  
 o  
 via medel från sjukförsäkringen finansierar/delfinansierar sådana insatser med 100 miljoner kronor årligen under tre år. 
  
 o 
  
 vidtar åtgärder i syfte att säkerställa att en hög kunskapsnivå avseende hälsa i arbetslivet utvecklas och upprätthålls bl.a. genom en systematisering och förstärkning av forsknings- och utbildningsinsatser på universitetsnivå inom området hälsa i 
  
 arbetslivet. 
  
 o 
  
 initierar att särskilda studier görs av sjukfrånvarons konsekven- ser i form av produktionsbortfall i olika sektorer av samhället. 
  
 HpH föreslår  
 vidare att regeringen 
  
 o 
  
 uppdrar åt RFV att skyndsamt utveckla och produktionssätta ett adekvat system för löpande handläggning samt uppföljning och redovisning av sjukfrånvarons utveckling och bedömning av olika åtgärders effektivitet. 
  
 Arbetsgivarens ansvar 
 Det råder ett starkt samband mellan arbetsplatsförhållanden och anställdas sjukfrånvaro. Arbetsplatsen är den viktigaste och kanske ofta den enda arenan för effektiva förebyggande och rehabilite- rande åtgärder för att minska sjukfrånvaron oavsett hur sjukdomen orsakats. 
 14 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sammanfattning 
  
 Rehabiliteringsunderlag och sjukanmälan 
 Arbetsgivaren är den som har värdefull kunskap om samspelet mellan förhållandena på arbetsplatsen och arbetstagaren. Det är därför naturligt att arbetsgivaren svarar för den primära utred- ningen av det rehabiliteringsbehov som föreligger för att den för- säkrade skall kunna återgå i arbete hos arbetsgivaren. 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 o 
  
 Den nuvarande rehabiliteringsutredningen ersätts av ett reha- biliteringsunderlag. 
  
 o 
  
 Arbetsgivaren skall lämna rehabiliteringsunderlaget till försäk- ringskassan inom 60 dagar från dagen för senaste sjukanmälan. 
  
 o 
  
 I rehabiliteringsunderlaget skall redovisas uppgifter om arbets- tagarens arbetsförmåga relaterad till arbetsuppgifter, prognos för återgång till arbetet, eventuellt vidtagna och planerade 
  
 åtgärder på arbetsplatsen samt eventuella behov av rehabilite- ringsinsatser. 
 o De läkarintyg som arbetsgivaren erhållit under den aktuella sjuklöneperioden skall bifogas. 
 o Ett yttrande från företagshälsovård skall ingå angående arbets- förmågan relaterad till arbetsuppgifterna, behov av rehabilite- ringsåtgärder, prognos för återgång till arbetet och eventuellt förslag till åtgärder utöver dem som arbetsgivaren har före- slagit. Arbetstagarens uppfattning skall också redovisas i underlaget. 
  
 o 
  
 Försäkringskassan skall upprätta rehabiliteringsunderlag för en försäkrad som inte har någon arbetsgivare. 
  
 o 
  
 Arbetsgivaren skall vid sjukanmälan lämna uppgifter om den anställdes inkomstförhållanden och arbetstid hos arbetsgivaren. 
  
 Obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro 
 Det ligger i allmänhetens och myndigheternas intresse att informa- tion om anställdas sjukfrånvaro i enskilda företag och organisatio- ner görs kända. En obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro skulle vara ett mycket betydande inslag i ett fortgående arbete för ökad hälsa i arbetslivet. Genom upplysningsskyldigheten lyfts sjukfrån- varon fram som en viktig fråga både i den allmänna debatten och för företagets ledning. 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:5 
  
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 det i årsredovisningslagen införs bestämmelser om obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro. 
  
 o 
  
 motsvarande bestämmelser om obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro införs även för myndigheter och andra organisa- tioner som inte omfattas av årsredovisningslagen. 
  
 o 
  
 regeringen uppdrar åt Bokföringsnämnden att utfärda riktlinjer för beräkningen av sjukfrånvaron. 
  
 Särskilda insatser på arbetsplatser med hög sjukfrånvaro 
 Sjukfrånvaron varierar mycket kraftigt mellan olika företag. Ett mindre antal företag svarar för en mycket stor andel av den totala sjukfrånvaron. En obligatorisk redovisning av företags sjukfrånvaro ger underlag och förutsättningar för riktade insatser. 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 o 
  
 Arbetsgivare skall vara skyldig att till Arbetsmiljöverket anmäla sjukfrånvaro, som enligt viss definition överstiger viss för varje kalenderår angiven nivå. 
  
 o 
  
 Arbetsmiljöverket skall också utfärda föreskrifter om tidpunkt för anmälan och sanktioner vid utebliven anmälan. 
  
 Ekonomiska drivkrafter 
 Ett förtydligat och i vissa fall ökat finansieringsansvar för arbets- givaren är en av de grundläggande förutsättningarna för att den negativa utvecklingen av sjukfrånvaron skall kunna brytas. Arbets- givaren måste ges ökade incitament och möjligheter att ta sitt ansvar i hälsoarbetet samtidigt som försäkringskassan måste av- lastas från arbetet med de korta fallen och sjukförsäkringen göras mer försäkringsmässig. 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 o Den generella sjuklöneperioden skall förlängas till sextio dagar. 
  
 o 
  
 Sjuklönen skall fr.o.m. den femtonde dagen i en sjukperiod höjas till 90 procent av anställningsförmånerna till den del de är sjukpenninggrundande. 
  
 16 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sammanfattning 
  
 o 
  
 De sammanlagda arbetsgivaravgifterna skall sänkas i mot- svarande mån som kostnaderna ökar på grund av den generella förlängningen av sjuklöneperioden. 
  
 Särskilda åtgärder för mindre företag 
 Högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader 
 En sjuklöneperiod, oavsett periodens längd, utgör för mindre företag en stor ekonomisk riskfaktor, som ytterst kan förhindra nyanställningar och expansion. 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 o 
  
 I sjukförsäkringen skall införas ett obligatoriskt högkostnads- skydd mot sjuklönekostnader för arbetsgivare som har en årlig lönesumma som högst uppgår till 160 prisbasbelopp. 
  
 o 
  
 Ersättning skall kunna erhållas från sjukförsäkringen för den del av sjuklönekostnaderna som överstiger 75 procent av den genomsnittliga sjuklönekostnaden för samtliga arbetsgivare. 
  
 Kostnader för rehabiliteringsåtgärder 
 Ett litet företag är särskilt sårbart när det gäller oförutsedda kost- nader. Det är därför angeläget, inte minst med utgångspunkt från de anställdas intresse, att rehabiliteringsåtgärder i dessa företag säkerställs genom en finansiering via sjukförsäkringen. 
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 rehabiliteringsåtgärder för anställda i samma kategori företag som omfattas av det föreslagna högkostnadsskyddet mot kost- nader för sjuklön skall ingå i sjukförsäkringen. 
  
 Företagshälsovård 
 Företagshälsovården är den specialistresurs som bäst kan bedöma behov av anpassning av arbetsplatsen och den enskildes arbets- förhållanden. Företagshälsovården utgör också en strategisk resurs för arbetsgivaren genom att den bl.a. bidrar till en god hälsa bland 
 17 
 Sammanfattning SOU 2002:5 
 de anställda, vilket gynnar produktionsresultat och ekonomisk utveckling. 
 HpH anser att det är av stor vikt att hitta lösningar som effektivt utnyttjar samhällets samlade resurser för att bättre tillgodose enskilda människors behov av olika stödåtgärder. Arbetsrelaterad ohälsa orsakar stora samhällsekonomiska kostnader till följd av att resurser måste tas i anspråk för sjukvård m.m. En systematisk sam- verkan bör komma till stånd mellan företagshälsovården, primär- vården och andra vårdgivare. 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 o 
  
 Arbetsgivare skall oavsett arbetsförhållandena svara för att företagshälsovård finns att tillgå. 
  
 o 
  
 Länsarbetsnämnden skall svara för att de arbetssökande som är arbetslösa har tillgång till företagshälsovård eller i annan form 
  
 tillhandahålla den kompetens som behövs för att bedöma arbetsförmåga och rehabiliteringsbehov. 
 o Regeringen tar upp diskussioner med landstingen och före- trädare för företagshälsovården i syfte att etablera vårdavtal i ökad utsträckning. 
  
 o 
  
 Den som avser att bedriva företagshälsovård skall anmäla detta till Arbetsmiljöverket, som skall upprätta ett register över dem som bedriver företagshälsovård. 
  
 o 
  
 HpH anser att det skall införas en obligatorisk certifiering för de institutioner som bedriver företagshälsovård men att denna fråga bör behandlas i samband med regeringskansliets bered- ning av Statskontorets utredning om ett mer effektivt utnytt- jande av företagshälsovården. 
  
 Sjukvården 
 Vissa typer av rehabiliteringsinsatser/åtgärder fördröjs eller uteblir på grund av att gränserna för landstingens ansvar för medicinsk rehabilitering är oklara. Det finns också brister i läkarnas kun- skaper i försäkringsmedicin. 
 HpH föreslår  
 att 
  
 o  
 landstingens ansvar för medicinsk rehabilitering tydliggörs. 
  
 o 
  
 sjukvården säkerställer att berörd personal erhåller erforderlig kompetens i försäkringsmedicin. 
  
 18 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sammanfattning 
  
 En kompletterande arbetsmarknad 
 Många av dagens långtidssjukskrivna har rehabiliterats så långt det är möjligt utan att helt ha återfått tidigare nivå av arbetsförmåga. Dessa personer riskerar att bli förtidspensionärer om inte an- passade arbeten finns att tillgå. Denna grupp, som kan befaras utgöra större delen av de nu mer än 120 000 individer som varit sjukskrivna längre än ett år, har ett stort behov av en komplet- terande arbetsmarknad. 
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 regeringen vidgar arbetsmarknadspolitikens ansvarsområde i syfte att skapa en kompletterande arbetsmarknad för män- 
  
 niskor med begränsad arbetsförmåga på grund av sjukdom. 
 o regeringen i avvaktan på en sådan reform uppdrar åt Riksförsäkringsverket och Arbetsmarknadsverket att utveckla det lokala samarbetet mellan försäkringskassan och arbetsför- medlingen i syfte att påskynda sjukskrivnas återinträde på arbetsmarknaden. En sådan samverkan kan och bör genomföras i hela landet och kan ske inom ramen för nuvarande resurstill- delning. 
  
 o 
  
 regeringen via trepartssamtalen med arbetsmarknadens parter försöker få till stånd överenskommelser som innebär att större arbetsgivare tar ett ökat ansvar för att bereda arbete åt personer med begränsad arbetsförmåga. 
  
 HpH föreslår  
 vidare att 
  
 o 
  
 regeringen i anslutning till arbetet med en vidgad arbetsmark- nadspolitik överväger en ny form av bidrag, rehabiliterings- bidrag samt ett kvoteringssystem för dem som uppfyller villko- ren för rehabiliteringsbidrag. 
  
 Sjukförsäkringen 
 Sjukskrivningsinstrumentet är utomordentligt kraftfullt och påver- kar både individ och samhälle. De senaste årens dramatiska ökning av sjukfrånvaron innebär att många individer långsiktigt stöts ut från arbetslivet. 
 HpH anser att det såväl från individ- som samhällsperspektiv är ytterst angeläget att vidta kraftfulla åtgärder i syfte att begränsa den 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:5 
  
 negativa utvecklingen. HpH menar att detta kan ske i sådana former som i grunden förstärker individens berättigade krav på arbete och stöd vid ohälsa. 
 Mot denna bakgrund anser HpH att sjukskriv- nings/rehabiliteringsprocessen måste effektiviseras och i högre grad utgå från relationen individ/arbetsplats. 
 Förbättrade underlag för bedömning av rätt till sjukpenning och behov av rehabilitering 
 Ersättning från sjukförsäkringen förutsätter att sjukdomen/skadan innebär sådan funktionsnedsättning/förändring att arbetsförmågan påverkats. Sjukdom i sig utgör således ingen grund för ersättning. Den rent medicinska bedömningen skall därför utifrån försäk- ringsperspektivet alltid kompletteras med en bedömning av arbetsförmågan. 
 Företagshälsovården är och kan vidareutvecklas som den specia- listresurs som skall utnyttjas för individuell arbetsförmågebedöm- ning och arbetsplatsanpassning i samband med sjukskrivning och rehabilitering. 
 HpH föreslår 
  
 o 
  
 förbättrade underlag för bedömning av rätt till sjukpenning genom att rehabiliteringsunderlag från arbetsgivare med ytt- 
  
 rande från företagshälsovård införs. 
  
 o 
  
 försäkringskassan skall upprätta rehabiliteringsunderlag för en försäkrad som inte har någon arbetsgivare. 
  
 o 
  
 att försäkringskassan vid längre sjukskrivningar regelmässigt skall inhämta underlag från företagshälsovården avseende den försäkrades arbetsförmåga m.m. Underlagen skall bekostas av 
  
 försäkringen. 
  
 o 
  
 att medicinska underlag (läkarintyg) skall innehålla uppgifter om patientens tillgång till och kontakt med företagshälsovård samt medicinskt syfte med rekommenderad sjukskrivnings- period. 
  
 20 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sammanfattning 
  
 Rehabiliteringsplan 
 Enligt nuvarande regler skall försäkringskassan upprätta en rehabi- literingsplan om den försäkrade behöver en  
 arbetslivsinriktad reha- biliteringsåtgärd.  
 HpH föreslår att försäkringskassan i  
 alla  
 sjukfall skall upprätta en målinriktad rehabiliteringsplan för att säkerställa en mer aktiv sjukskrivningsperiod. 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 o 
  
 Försäkringskassan skall snarast efter det att ett rehabiliterings- underlag har inkommit från den försäkrades arbetsgivare fast- ställa en rehabiliteringsplan. I planen skall anges tidplaner och beräknade kostnader för alla de rehabiliteringsåtgärder som är 
  
 aktuella i det enskilda fallet. 
  
 o 
  
 Arbetsgivaren skall vara skyldig att genomföra och finansiera de åtgärder som enligt rehabiliteringsplanen arbetsgivaren skall svara för. 
  
 Försäkringskassans ansvar för rehabilitering 
 HpH markerar  
 att 
  
 Försäkringskassans primära uppgift inom sjukförsäkringen är att 
  
 o 
  
 tillgodose den försäkrades rätt till ersättning och att samordna erforderliga rehabiliteringsinsatser och 
  
 o 
  
 ansvara för att den enskildes förutsättningar för och behov av rehabiliteringsinsatser utreds, planeras, genomförs och följs upp. 
  
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 en personlig koordinator, med ansvar för beslut och sam- ordning av åtgärder under hela sjukfallsperioden, skall utses i samtliga fall. 
  
 o 
  
 sjukförsäkringens möjlighet att köpa tjänster skall begränsas till  
  
 o  
 försäkringsmedicinska utredningar 
  
 o  
 underlag från företagshälsovård 
  
 o  
 rehabiliteringsåtgärder i de fall försäkringen träder in i arbetsgivares ställe. 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Begränsning av sjukpenningperioden 
 Motivation och faktiska förutsättningar för en sjukskriven att åter- vända till arbetslivet minskar drastiskt med sjukskrivningens längd. Vid årsskiftet 2001/2002 beräknas närmare 120 000 personer ha varit sjukskrivna längre tid än ett år, vilket utgör ett allvarligt problem såväl för de sjukskrivna personerna som för samhället. 
 Personer som redan är sjukskrivna måste få ett bättre, aktivt stöd för sin återgång till arbete. Kraftfulla åtgärder måste vidtas för att motverka att sjukpenning utvecklas till en långvarig och passivi- serande försörjningskälla. 
 Den stora ökningen av långa sjukskrivningar är till viss del en konsekvens av att försäkringskassorna och övriga aktörer inte haft resurser och i vissa fall också saknat stöd och kompetens för ordentliga målinriktade insatser. 
 En tidsbegränsning av sjukskrivningsperioden till tolv månader kommer att påskynda och skärpa försäkringskassans utredning och bedömning av behovet av långsiktiga rehabiliteringsbehov. 
 HpH föreslår  
 att 
  
 o Sjukpenning skall lämnas för högst 365 dagar. 
  
 o 
  
 Om det finns särskilda skäl för det, skall sjukpenning kunna lämnas för längre tid. 
  
 Försäkringskassan skall genom en särskild prövning av samtliga sjukpenningfall under den tolfte månaden av sjukskrivningsperio- den förvissa sig om att aktiv rehabilitering planeras eller pågår i de fall där inte en medicinskt motiverad sjukskrivning är uttryckligen den mest adekvata och för patienten bästa behandlingsmetoden. Syftet skall vara att få underlag för prognos och beslut om hur sjukpenningperioden skall avslutas. 
 Strukturella förändringar 
 Sjukförsäkringen är statligt finansierad och kostnaderna för den utgör en allt mer väsentlig del av statens budget. Försäkringen regleras genom ett statligt normsystem. Försäkringskassornas rättsliga ställning är särpräglad. De är formellt sett inte statliga myndigheter och därför heller inte inordnade i en statlig myndig- hetshierarki. 
 22 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sammanfattning 
  
 Några bestående förutsättningar för ett stabilt sjukförsäkrings- system och en stabil långsiktig hälsa på arbetsplatsen kan inte skapas utan att strukturella reformer genomförs. 
 En försäkringsmässig sjukförsäkring måste finansieras utanför statens budget med ett självklart samband mellan premier och kostnader. 
 Sjukförsäkringens administration 
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 de allmänna försäkringskassorna organiseras inom ramen för den normala statliga myndighetsstrukturen. 
  
 o 
  
 regeringen tillsätter en utredning med uppdrag att lämna närmare förslag till utformning och genomförande av den nya organisationen. 
  
 o 
  
 regeringen överväger utformningen av en fast organisatorisk samverkan mellan arbetsförmedlingen och försäkringskassan. 
  
 En försäkringsmässig sjukförsäkring 
 HpH föreslår 
  
 o 
  
 som ett första steg mot en mera fristående sjukförsäkring, att försäkringen - som nu - finansieras över statens budget, med den förändringen att endast en totalkostnad budgeteras. Riks- försäkringsverket skall som central myndighet ansvara för och administrera anslaget. 
  
 Tidigare lagda förslag 
 HpH har i tidigare rapporter bl.a. föreslagit 
  
 o 
  
 att taket för sjukpenninggrundande inkomst skall höjas från 7,5 till 10 prisbasbelopp. 
  
 o 
  
 att sjukförsäkringsavgiften skall beräknas med ett högre tal på löner till anställda som inte omfattas av sjuklönelagen. 
  
 HpH erinrar också om Sjukförsäkringsutredningens förslag an- gående rehabilitering av nu långvarigt sjukskrivna. Utredningen föreslog att regeringen i särskild ordning skulle ge sjukförsäkringen 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:5 
  
 ett temporärt resurstillskott för att möjliggöra utredningar och bedömningar av hur nu långtidssjukskrivnas sjukskrivningsperiod skall avslutas och för att genomföra de åtgärder som kan bli aktuella. Utredningen bedömde att enbart en första genomgång av 50 000 långtidssjuka skulle kräva ett resurstillskott på 250 miljoner kronor. Därtill kommer ytterligare resurstillskott att erfordras för de rehabiliteringsinsatser som är nödvändiga. Dessa beräknades sammantaget kräva  
 4,3–6,3 
  miljarder av statens medel under en tre- årsperiod. 
 24 
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1962:381) om allmän  
 f 
 ör- säkring 
  
 dels  
 att 3 kap. 2 § samt 22 kap. 3 och 6 §§ skall ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det skall införas tio nya paragrafer, 3 kap. 3 a § och 8 b § samt 22 kap. 3 a §, 4  
 a-d 
  §§ och 6  
 a-c 
  §§, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
 2 § 
 1 
  
 Sjukpenningrundande inkomst är den årliga inkomst i pengar som en försäkrad kan antas komma att tills vidare få för eget arbete här i landet, antingen såsom arbetstagare i allmän eller enskild tjänst (in- komst av anställning) eller på annan grund (inkomst av annat för- värvsarbete). Som inkomst av anställning eller inkomst av annat förvärvsarbete räknas inte inkomst som avses i 10 kap. 3 §  
 1-3 
  inkomstskattelagen (1999:1229) eller sådan ersättning som anges i 1 § första stycket  
 1-5 
  och fjärde stycket lagen (1990:659) om sär- skild löneskatt på vissa förvärvsinkomster. Som inkomst av annat förvärvsarbete räknas inte sådan ersättning enligt gruppsjukför- säkring eller trygghetsförsäkring vid arbetsskada som enligt 2 § första stycket lagen om särskild löneskatt på vissa förvärvs- inkomster utgör underlag för nämnda skatt. Den sjukpenning- grundande inkomsten fastställs av försäkringskassan. Inkomst av 
  
 1  
 Senaste lydelse 2000:983 
 25 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 anställning och inkomst av annat förvärvsarbete skall därvid var för sig avrundas till närmast lägre hundratal kronor. 
  
 Vid beräkning av sjukpenning- 
  
 Vid beräkning av sjukpenning- 
  
 grundande inkomst bortses från 
  
 grundande inkomst bortses från 
  
 sådan 
  
 inkomst 
  
 av 
  
 anställning 
  
 sådan inkomst av anställning och 
  
 och annat 
  
 förvärvsarbete som 
  
 annat förvärvsarbete som över- 
  
 överstiger  
 sju och en halv  
 gånger 
  
 stiger  
 tio  
 gånger prisbasbeloppet. 
  
 prisbasbeloppet. 
  
 Det 
  
 belopp 
  
 Det belopp som sålunda skall 
  
 som sålunda skall undantas skall 
  
 undantas skall i första hand räk- 
  
 i första hand räknas av från in- 
  
 nas av från inkomst av annat 
  
 komst 
  
 av annat 
  
 förvärvsarbete. 
  
 förvärvsarbete. 
  
 Ersättning 
  
 för 
  
 Ersättning för utfört arbete i 
  
 utfört arbete i annan form än 
  
 annan form än pension räknas 
  
 pension räknas som inkomst av 
  
 som inkomst av anställning, så- 
  
 anställning, 
  
 såvida ersättningen 
  
 vida ersättningen under ett år 
  
 under 
  
 ett 
  
 år 
  
 uppgår till minst 
  
 uppgår till minst 1000 kronor, 
  
 1 000 kronor, även om mottaga- 
  
 även om mottagaren inte är an- 
  
 ren inte är anställd hos den som 
  
 ställd hos den som utger ersätt- 
  
 utger ersättningen. I nu angivna 
  
 ningen. I nu angivna fall skall 
  
 fall skall den som utför arbetet 
  
 den som utför arbetet anses så- 
  
 anses 
  
 såsom 
  
 arbetstagare 
  
 och 
  
 som arbetstagare och den som 
  
 den som utger ersättningen så- 
  
 utger ersättningen såsom ar- 
  
 som arbetsgivare. Kan ersättning 
  
 betsgivare. 
  
 Kan 
  
 ersättning för 
  
 för arbete för någon annans räk- 
  
 arbete för någon annans räkning 
  
 ning under året inte antas uppgå 
  
 under året inte antas uppgå till 
  
 till minst 1 000 kronor, skall er- 
  
 minst 1 000 kronor, skall ersätt- 
  
 sättningen från denne inte tas 
  
 ningen från denne inte tas med 
  
 med vid beräkningen av den 
  
 vid beräkningen av den sjuk- 
  
 sjukpenninggrundande inkoms- 
  
 penninggrundande 
  
 inkomsten 
  
 i 
  
 ten i annat fall än då den utgör 
  
 annat fall än då den utgör in- 
  
 inkomst 
  
 av 
  
 näringsverksamhet. 
  
 komst 
  
 av 
  
 näringsverksamhet. 
  
 Vid beräkning av sjukpenning- 
  
 Vid beräkning av sjukpenning- 
  
 grundande inkomst av anställ- 
  
 grundande inkomst av anställ- 
  
 ning skall bortses från ersättning 
  
 ning skall bortses från ersätt- 
  
 som enligt 2 a § skall anses som 
  
 ning som enligt 2 a § skall anses 
  
 inkomst 
  
 annat 
  
 förvärvsarbete 
  
 som inkomst annat förvärvsar- 
  
 samt ersättning som idrotts- 
  
 bete 
  
 samt 
  
 ersättning 
  
 som 
  
 utövare får från sådan ideell 
  
 idrottsutövare får 
  
 från 
  
 sådan 
  
 förening som avses i 7kap. 7 § 
  
 ideell 
  
 förening 
  
 som avses 
  
 i 
  
 första 
  
 stycket 
  
 inkomstskatte- 
  
 26 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 7 kap. 7 § 
  
 första 
  
 stycket 
  
 in- 
  
 lagen (1999:1229) och som har 
  
 komstskattelagen 
  
 (1999:1229) 
  
 till huvudsakligt syfte att främja 
  
 och som har till huvudsakligt 
  
 idrottslig verksamhet, om er- 
  
 syfte att främja idrottslig verk- 
  
 sättningen från föreningen un- 
  
 samhet, 
  
 om 
  
 ersättningen 
  
 från 
  
 der året inte kan antas uppgå till 
  
 föreningen under året inte kan 
  
 minst 
  
 ett 
  
 halvt 
  
 prisbasbelopp. 
  
 antas uppgå till minst ett halvt 
  
 Vid beräkning av sjukpenning- 
  
 prisbasbelopp. Vid beräkning av 
  
 grundande inkomst av anställ- 
  
 sjukpenninggrundande 
  
 inkomst 
  
 ning bortses även från ersättning 
  
 av anställning bortses även från 
  
 från en stiftelse som har till vä- 
  
 ersättning från en stiftelse som 
  
 sentligt 
  
 ändamål att 
  
 tillgodose 
  
 har till väsentligt ändamål att 
  
 ekonomiska 
  
 intressen 
  
 hos 
  
 dem 
  
 tillgodose ekonomiska intressen 
  
 som är eller har varit anställda 
  
 hos dem som är eller har varit 
  
 hos en arbetsgivare som lämnat 
  
 anställda 
  
 hos 
  
 en 
  
 arbetsgivare 
  
 bidrag till stiftelsen (vinstandels- 
  
 som lämnat bidrag till stiftelsen 
  
 stiftelse) eller från en annan ju- 
  
 (vinstandelsstiftelse) eller 
  
 från 
  
 ridisk person med motsvarande 
  
 en annan juridisk person med 
  
 ändamål, om ersättningen avser 
  
 motsvarande ändamål, om er- 
  
 en sådan anställd och inte utgör 
  
 sättningen 
  
 avser 
  
 en 
  
 sådan 
  
 ersättning för arbete för den 
  
 anställd 
  
 och 
  
 inte 
  
 utgör 
  
 juridiska 
  
 personens 
  
 räkning. 
  
 ersättning för arbete för den 
  
 Detta gäller dock endast om de 
  
 juridiska 
  
 personens 
  
 räkning. 
  
 bidrag 
  
 arbetsgivaren lämnat till 
  
 Detta gäller dock endast om de 
  
 den juridiska 
  
 personen 
  
 varit 
  
 bidrag arbetsgivaren lämnat till 
  
 avsedda att vara bundna under 
  
 den juridiska 
  
 personen 
  
 varit 
  
 minst tre kalenderår och att på 
  
 avsedda att vara bundna under 
  
 likartade 
  
 villkor 
  
 tillkomma en 
  
 minst tre kalenderår och att på 
  
 betydande del av de anställda. 
  
 likartade 
  
 villkor tillkomma 
  
 en 
  
 Om arbetsgivaren är ett fåmans- 
  
 betydande del av de anställda. 
  
 företag eller ett fåmanshandels- 
  
 Om arbetsgivaren är ett få- 
  
 bolag skall vid beräkningen inte 
  
 mansföretag eller ett fåmans- 
  
 bortses från ersättning som den 
  
 handelsbolag skall vid beräk- 
  
 juridiska 
  
 personen lämnar 
  
 till 
  
 ningen inte bortses från ersätt- 
  
 sådan företagsledare eller del- 
  
 ning som den juridiska personen 
  
 ägare i företaget eller en person 
  
 lämnar till sådan företagsledare 
  
 som är närstående till någon av 
  
 eller delägare i företaget eller en 
  
 dem. Med fåmansföretag, få- 
  
 person som är närstående till 
  
 manshandelsbolag, 
  
 företags- 
  
 någon 
  
 av 
  
 dem. 
  
 Med 
  
 ledare 
  
 och 
  
 närstående person 
  
 fåmansföretag, 
  
 fåmanshandels- 
  
 avses detsamma som i inkomst- 
  
 27 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 bolag, företagsledare och när- 
  
 skattelagen. Vid beräkning av 
  
 stående person avses detsamma 
  
 sjukpenninggrundande inkomst 
  
 som i inkomstskattelagen. Vid 
  
 av anställning skall alltid bortses 
  
 beräkning 
  
 av 
  
 sjukpenning- 
  
 från ersättning från en vinst- 
  
 grundande inkomst av anställ- 
  
 andelsstiftelse som härrör från 
  
 ning skall alltid bortses från 
  
 bidrag som arbetsgivaren lämnat 
  
 ersättning från en vinstandels- 
  
 under åren  
 1988-1991. 
  
 stiftelse som härrör från bidrag 
  
 som arbetsgivaren lämnat under 
  
 åren  
 1988-1991. 
  
 Beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten skall, där förhållandena inte är kända för försäkringskassan, grundas på de upplysningar som kassan kan inhämta av den försäkrade eller dennes arbetsgivare eller som kan framgå av den uppskattning, som vid taxering gjorts av den försäkrades inkomst. Semesterlön får inte inräknas i den sjukpenninggrundande inkomsten till högre belopp än vad som skulle ha utgivits i lön för utfört arbete under mot- svarande tid. En liknande begränsning skall gälla semesterersätt- ning. Inkomst av arbete för egen räkning får ej beräknas högre än som motsvarar skälig avlöning för liknande arbete för annans räkning. 
 3 kap. 
 3 a § 
 Sjukpenning utges fortlöpande för högst 365 dagar. 
 Har den försäkrade under de närmast föregående 450 dagarna erhållit sjukpenning, rehabili- teringspenning enligt 22 kap. denna lag eller sjuklön enligt lagen (1991:1047) om sjuklön för sammanlagt minst 365 dagar, får sjukpenning inte längre lämnas. Detta gäller till dess 60 dagar har förflutit från den dag för vilken sådan ersättning senast har beta- lats ut. Vid beräkning av det antal dagar för vilken ersättning har 
 28 
  
 betalats ut under en  
  
 450-dagars- 
  
  period skall inte beaktas dagar som infaller före ett upphåll på mer än 60 dagar för vilka ersätt- ning inte har betalas ut. 
  
 Sjukpenning får lämnas under längre tid som anges i första och andra styckena, om det föreligger särskilda skäl för det 
  
 . 
  
 8 b § 
  
 Den allmänna försäkringskassan skall inhämta underlag från före- tagshälsovården när sjukperioden uppgår till 90 dagar och inför prövning enligt 3 a §. Beträffande en försäkrad som saknar anställ- ning skall sådant underlag in- hämtas från företagshälsovården eller en annan institution som har särskild kompetens att bedöma arbetsförmåga och behov av reha- bilitering. 
  
 22 kap. 
  
 3 § 
  
 2 
  
 Den försäkrades arbetsgivare Den försäkrades arbetsgivare skall i samråd med den försäk- skall i samråd med den försäk- rade svara för att dennes behov rade svara för att dennes behov av rehabilitering snarast klar- av rehabilitering snarast klar- läggs och för att de åtgärder läggs och för att de åtgärder vidtas som behövs för en Smith  
  
 vidtas som behövs för en effek-  
  
 tiv rehabilitering.  
  
 tiv rehabilitering.  
  
 Detta gäller 
  
 Om det inte framstår som obe-  
  
 inte om den försäkrades inkomst hövligt skall arbetsgivaren på-  
  
 från arbetsgivaren omedelbart  
  
 börja en rehabiliteringsutredning  
  
 före sjukperioden för månad räk- 
  
 nat understiger 10 procent av  
  
 1.  
  
 när  
  
 den försäkrade till följd  
  
 prisbasbeloppet. Har den försäk-  
  
 av sjukdom har varit helt eller  
  
 rade utfört arbete för arbetsgiva- 
  
 2  
  
 Senaste lydelse 1991:1040 
  
 29 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 delvis 
  
 frånvarande 
  
 från 
  
 sitt 
  
 ren under minst tre kalender - 
  
 arbete under längre tid än fyra 
  
 månader i följd, skall som in- 
  
 veckor i följd, 
  
 komst för månad räknat anses 
  
 2.  
 när  
 den försäkrades arbete 
  
 den genomsnittliga inkomsten för 
  
 ofta har avbrutits av kortare 
  
 de tre kalendermånader som in- 
  
 sjukperioder eller 
  
 faller omedelbart före sjukperio- 
  
 3.  
 när  
 den försäkrade begär det. 
  
 den 
 . 
  
 Arbetsgivaren skall  
 påbörja  
 att 
  
 Rehabiliteringsutredningen  
 skall i 
  
 upprätta 
  
 ett 
  
 rehabiliterings- 
  
 fall som avses i andra stycket 1 
  
 underlag 
  
 tillställas 
  
 försäkringskassan 
  
 1. 
  
 om  
 den försäkrade till följd 
  
 inom  
 åtta veckor från dagen för 
  
 av sjukdom har varit helt eller 
  
 anmälan om sjukdomsfallet och i 
  
 delvis 
  
 frånvarande 
  
 från 
  
 sitt 
  
 fall som avses i andra stycket 2 
  
 arbete under längre tid än fyra 
  
 inom 
  
 samma 
  
 tid 
  
 räknat 
  
 från 
  
 veckor i följd, 
  
 dagen för anmälan om det sjuk- 
  
 2. 
  
 om  
 den försäkrades 
  
 arbete 
  
 domsfall som närmast föregick 
  
 ofta har avbrutits 
  
 av kortare 
  
 rehabiliteringsutredningen. Har 
  
 sjukperioder eller 
  
 rehabiliteringsutredningen 
  
 gjorts 
  
 3. 
  
 om 
  
 den 
  
 försäkrade 
  
 begär 
  
 på begäran 
  
 av 
  
 den 
  
 försäkrade, 
  
 det. 
  
 skall  
 den tillställas  
 kassan inom 
  
 åtta veckor 
  
 från den dag då be- 
  
 Rehabiliteringsunderlaget 
  
 skall i 
  
 gäran 
  
 framställdes 
  
 hos 
  
 arbets- 
  
 fall som avses i andra stycket 1 
  
 givaren. 
  
 lämnas 
  
 till 
  
 försäkringskassan 
  
 Om  
 rehabiliteringsutredningen 
  
 samtidigt som arbetsgivaren gör 
  
 inte kan 
  
 slutföras  
 inom 
  
 den i 
  
 anmälan 
  
 enligt 
  
 12 § 
  
 första 
  
 tredje 
  
 stycket 
  
 angivna 
  
 tiden, 
  
 stycket 
  
 lagen 
  
 (1991:1047) 
  
 om 
  
 skall 
  
 detta 
  
 anmälas 
  
 till 
  
 försäk- 
  
 sjuklön. I fall som avses i andra 
  
 ringskassan 
  
 inom 
  
 samma 
  
 tid. 
  
 stycket 
  
 2 skall 
  
 rehabiliterings- 
  
 Därvid skall uppgift lämnas om 
  
 underlaget 
  
 lämnas 
  
 till 
  
 orsaken till dröjsmålet och om 
  
 försäkringskassan inom 60 dagar 
  
 den 
  
 tidpunkt 
  
 då 
  
 utredningen 
  
 från dagen för anmälan om det 
  
 beräknas 
  
 vara 
  
 avslutad 
 . 
  
 Sedan 
  
 sjukdomsfall 
  
 som 
  
 närmast 
  
 utredningen 
  
 slutförts skall 
  
 den 
  
 föregick 
  
 rehabiliteringsutred- 
  
 omgående  
 tillställas  
 försäkrings- 
  
 ningen. 
  
 Har 
  
 rehabiliterings- 
  
 kassan. 
  
 underlaget 
  
 upprättats 
  
 på 
  
 Utredningen skall genomföras  
 i 
  
 begäran av den försäkrade, skall 
  
 samråd 
  
 med 
  
 den 
  
 försäkrades 
  
 det lämnas till kassan inom 60 
  
 arbetstagarorganisation, om den 
  
 dagar från den dag då begäran 
  
 försäkrade medger det. 
  
 framställdes hos arbetsgivaren. 
  
 Försäkringskassan 
  
 skall 
  
 Om  
 rehabiliteringsunderlaget 
  
 30 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 överta  
 ansvaret för rehabili - 
  
 inte kan  
 lämnas  
 inom 
  
 den i 
  
 teringsutredningen, om  
 det finns 
  
 tredje 
  
 stycket 
  
 angivna 
  
 tiden, 
  
 skäl till det. 
  
 skall detta anmälas 
  
 till 
  
 försäk- 
  
 ringskassan 
  
 inom 
  
 samma 
  
 tid. 
  
 Därvid skall uppgift lämnas om 
  
 orsaken till dröjsmålet och om 
  
 den tidpunkt 
  
 när underlaget  
 be- 
  
 räknas vara  
 upprättat 
 . Sedan  
 un- 
  
 derlaget upprättas skall det  
 om- 
  
 gående  
 lämnas till  
 försäkrings- 
  
 kassan. 
  
 Underlaget 
  
 skall 
  
 upprättas  
 i 
  
 samråd 
  
 med 
  
 den 
  
 försäkrades 
  
 arbetstagarorganisation, om den 
  
 försäkrade medger det. 
  
 Försäkringskassan  
 skall 
  
 upp- 
  
 rätta rehabiliteringsunderlag, om 
  
 den försäkrade 
  
 inte 
  
 har 
  
 någon 
  
 arbetsgivare eller annars  
 om det finns skäl till det. 
  
 3 a § 
 En arbetsgivare som omfattas av skydd mot kostnader för sjuklön enligt 17 § lagen (1991:1047) om sjuklön har rätt till ersättning för sina kostnader för sådana rehabi- literingsåtgärder som han skall svara för enligt en rehabiliterings- plan som försäkringskassan har fastställt enligt 22 kap. 6 §. 
 Ersättning enligt första stycket betalas efter ansökan av arbets- givaren ut av den försäkrings- kassan som har fastställt aktuell rehabiliteringsplan. 
 Regeringen eller, efter re- geringens bestämmande, Riks- försäkringsverket meddelar när- mare föreskrifter om ansökan om och utbetalning av ersättning 
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 enligt första stycket. 
 4 a § 
 I ett rehabiliteringsunderlag enligt 3 § skall lämnas uppgift om den anställdes förmåga att utföra sina arbetsuppgifter och en prognos för återgång i arbete. Uppgifter skall också lämnas om behovet av re- habiliteringsinsatser samt om vidtagna och planerade åtgärder på arbetsplatsen. 
 Den anställdes uppfattning i frågan om rehabilitering skall anges. I utredningen skall redo- visas även de övriga omständig- heter som är av betydelse för be- dömningen av vilka åtgärder som behövs för att den anställde skall kunna återgå i arbete. Till un- derlaget skall bifogas de läkarintyg arbetsgivaren har erhållit. Fram- står det som uppenbart att någon rehabiliteringsåtgärd inte behövs, kan underlaget begränsas till upp- gifter om varför rehabilitering inte behövs 
 . 
  
 I underlaget skall ingå yttrande från företagshälsovård angående arbetsförmågan relaterad till ar- betsuppgifterna, behovet av reha- biliteringsåtgärder, prognos för återgång till arbetet och eventuellt förslag till åtgärder utöver dem som arbetsgivaren har föreslagit. Beträffande en försäkrad som saknar anställning skall i under- laget ingå sådant yttrande från företagshälsovård eller en annan institution som har särskild kom- petens att bedöma arbetsförmåga 
 32 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 och behov av rehabilitering. Regeringen, eller den myndig- 
 heten regeringen bestämmer, meddelar närmare föreskrifter om hur ett rehabiliteringsunderlag skall utformas. 
 4 b § 
 En arbetsgivare skall betala för- seningsavgift med 5 000 kr, om arbetsgivaren inte har lämnat ett rehabiliteringsunderlag till för- säkringskassan senast vid den tid- punkt som anges i 3 § tredje stycket. 
 Förseningsavgift skall inte tas ut, om arbetsgivaren har gjort en anmälan enligt 3 § fjärde stycket och det kan anses ursäktligt att ett rehabiliteringsunderlag inte har lämnats inom föreskriven tid. 
 4 c § 
 Förseningsavgiften tillfaller staten. Avgiften skall betalas till länssty- relsen inom två månader från det att beslutet vann laga kraft. En upplysning om detta skall tas in i beslutet om förseningsavgift. 
 Om avgiften inte betalas inom den tid som anges i första stycket, skall dröjsmålsavgift tas ut enligt lagen (1997:484) om dröjsmåls- avgift. 
 Ett beslut om förseningsavgift får efter sista betalningsdagen verkställas såsom en dom som har vunnit laga kraft. Den obetalda avgiften och dröjsmålsavgiften skall lämnas för indrivning. Be- stämmelser om indrivning finns i 
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 lagen (1993:891) om indrivning 
  
 av statliga fordringar m.m. Vid 
  
 indrivning får verkställighet enligt 
  
 utsökningsbalken ske. 
  
 4 d § 
  
 Innan beslut om förseningsavgift 
  
 fattas, skall den som anspråket 
  
 riktar sig till ges tillfälle att yttra 
  
 sig. 
  
 6 § 
 3 
  
 Om den försäkrade behöver en 
  
 Försäkringskassan 
  
 skall 
  
 under 
  
 rehabiliteringsåtgärd, 
  
 för vilken 
  
 pågående sjukperiod snarast fast- 
  
 ersättning kan utges enligt detta 
  
 ställa en målinriktad  
 rehabili- 
  
 kapitel, 
  
 skall 
  
 försäkringskassan 
  
 teringsplan. Planen 
  
 skall 
  
 såvitt 
  
 upprätta 
  
 en 
  
 rehabiliteringsplan. 
  
 möjligt upprättas i samråd med 
  
 Planen skall såvitt möjligt upp- 
  
 den försäkrade  
 och i förekom- 
  
 rättas i samråd med den försäk- 
  
 mande fall hans eller hennes ar- 
  
 rade. 
  
 betsgivare. 
  
 Rehabiliteringsplanen 
  
 skall 
  
 Rehabiliteringsplanen 
  
 skall 
  
 ange de 
  
 rehabiliteringsåtgärder 
  
 ange de rehabiliteringsåtgärder 
  
 som skall komma i fråga och 
  
 som skall komma i fråga och 
  
 vem som har ansvaret för dem, 
  
 vem som har ansvaret för dem, 
  
 en tidsplan 
  
 för 
  
 rehabiliteringen 
  
 en tidsplan 
  
 för rehabiliteringen 
  
 samt uppgifter i övrigt som be- 
  
 samt uppgifter i övrigt som be- 
  
 hövs för att genomföra rehabi- 
  
 hövs för att genomföra rehabi- 
  
 literingen. 
  
 Planen 
  
 skall 
  
 även 
  
 literingen. 
  
 Planen 
  
 skall 
  
 även 
  
 innehålla uppgift om den beräk- 
  
 innehålla uppgift om den beräk- 
  
 nade  
 kostnaden  
 för 
  
 ersättning 
  
 nade  
 kostnader  
 för  
 rehabili- 
  
 under rehabiliteringstiden. 
  
 teringsåtgärderna 
  
 och 
  
 ersättning 
  
 Försäkringskassan 
  
 skall 
  
 fort- 
  
 under rehabiliteringstiden.  
 I pla- 
  
 löpande se till att rehabili- 
  
 nen skall anges att om en arbets- 
  
 teringsplanen följs och att det 
  
 givare som inte vidtar de åtgärder 
  
 vid behov  
 görs  
 nödvändiga änd- 
  
 som han enligt planen skall svara 
  
 ringar  
 i den 
 . 
  
 för kan bli skyldig att ersätta för- 
  
 säkringskassan för dess kostnader 
  
 för åtgärderna. 
  
 Försäkringskassan 
  
 skall 
  
 fort- 
  
 3  
 Senaste lydelse 1991:1040 
 34 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 löpande se till att rehabili- teringsplanen följs och att det vid behov görs nödvändiga änd- ringar  
 genom att fastställa en reviderad rehabiliteringsplan. 
  
 6 a § 
 Genomför en arbetsgivare inte de åtgärder han har ansvaret för enligt en fastställd rehabili- teringsplan, skall försäkrings- kassan ansvara för att åtgärderna genomförs. 
 Försäkringskassan får besluta att kostnad för rehabilitering som den har haft i fall som avses i första stycket skall ersättas av ar- betsgivaren. 
 6 b § 
 Ersättning enligt 6 a § andra stycket tillfaller sjukförsäkringen och skall betalas till försäkrings- kassan inom två månader från det att beslutet vann laga kraft. En upplysning om detta skall tas in i beslutet om ersättning för vid- tagna rehabiliteringsåtgärder. 
 Om ersättning enligt 6 a § andra stycket inte betalas inom den tid som anges i första stycket, skall dröjsmålsavgift tas ut enligt lagen (1997:484) om dröjsmåls- avgift. 
 Ett beslut om ersättnings- skyldighet får efter sista betal- ningsdagen verkställas såsom en dom som har vunnit laga kraft. Den obetalda avgiften och dröjs- målsavgi ften skall lämnas för in- drivning. Bestämmelser om in- 
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 drivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga ford- ringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsöknings- balken ske. 
 6 c § 
 Innan beslut fattas om ersätt- ningsskyldighet enligt 6 a §, skall den som anspråket riktar sig till ges tillfälle att yttra sig. 
  
 1. 
  
 Denna lag träder i kraft, ifråga om 3 kap. 2 § den 1 januari 2003, och i övrigt den 1 juli 2002 samt tillämpas i fråga om sjukperiod som påbörjas efter ikraftträdandet. 
  
 2. 
  
 Äldre bestämmelser i 3 kap. 2 § gäller fortfarande i fråga om inkomster som avser tid före ikraftträdandet. 
  
 36 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160) 
 Härigenom föreskrivs i fråga om arbetsmiljölagen (1977:1160)  
 dels  
 att 3 kap. 2 b § och 8 kap. 5 § skall ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det skall införas två nya paragrafer, 3 kap. 2 c § och 4 kap. 8 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
  
 2 b § 
 4 
  
 Arbetsgivaren skall svara för att 
  
 Arbetsgivaren skall svara för att 
  
 den  
 företagshälsovård  
 som ar - 
  
 företagshälsovård finns att tillgå 
 , 
  
 betsförhållandena kräver  
 finns 
  
 om inte synnerliga skäl talar emot 
  
 att tillgå. 
  
 detta. För en arbetsgivare vars 
  
 samtliga anställda är att anse som 
  
 närstående enligt 2 kap. 22 § in- 
  
 komstskattelagen 
  
 (1999:1229) 
  
 gäller detta endast den företags- 
  
 hälsovård 
  
 som 
  
 arbetsförhållan- 
  
 dena kräver. 
  
 Länsarbetsnämnden skall svara 
  
 för att 
  
 företagshälsovård eller 
  
 annan motsvarande kompetens 
  
 för att bedöma arbetsförmåga och 
  
 behov av rehabilitering finns att 
  
 tillgå för arbetssökande som är arbetslösa. 
 Med företagshälsovård avses en oberoende expertresurs inom om- rådena arbetsmiljö och rehabilitering. Företagshälsovården skall särskilt arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt ha kompetens att identifiera och beskriva sam- banden mellan arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa. 
 3 kap. 
 2 c § 
 En arbetsgivare skall i en anmä- lan till Arbetsmiljöverket lämna 
  
 4  
 Senaste lydelse 1999:579 
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 uppgifter om sjukfrånvaron bland de anställda, om denna överstiger en viss nivå som regeringen, eller den myndighet regeringen be- stämmer, fastställer för varje år. 
 4 kap. 
 8 a § 
 Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbetsmiljöverket kan meddela föreskrifter om när anmälan enligt 3 kap. 2 c § skall lämnas och vilka uppgifter som skall redovisas i en sådan anmä- lan. 
  
 8 kap. 
  
 5 §  
 5 
  
 Regeringen eller, efter rege- 
  
 Regeringen eller, efter rege- 
  
 ringens 
  
 bestämmande, 
  
 Arbets- 
  
 ringens 
  
 bestämmande, 
  
 Arbets- 
  
 miljöverket får föreskriva att en 
  
 miljöverket får föreskriva att en 
  
 särskild avgift skall betalas om 
  
 särskild avgift skall betalas om 
  
 överträdelse har skett av en 
  
 överträdelse har skett av en 
  
 föreskrift som 
  
 har 
  
 meddelats 
  
 föreskrift som 
  
 har meddelats 
  
 med stöd av ett bemyndigande i 
  
 med stöd av ett bemyndigande i 
  
 något 
  
 avseende 
  
 som 
  
 anges i 
  
 något 
  
 avseende 
  
 som 
  
 anges i 
  
 4 kap. 
  
 1--3 
  eller 
  
 8 § 
  
 första 
  
 4 kap. 
  
 1--3, 
  8 § 
  
 första 
  
 stycket 
  
 stycket. Avgiften skall 
  
 betalas 
  
 8 a §.  
 Avgiften skall betalas även 
  
 även om överträdelsen inte skett 
  
 om överträdelsen inte skett upp- 
  
 uppsåtligen eller av oaktsamhet. 
  
 såtligen eller av oaktsamhet. 
  
 En sådan föreskrift skall ange hur avgiften beräknas för olika slag av överträdelser. Avgiftsbeloppet skall kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden. Avgiften skall vara lägst 1 000 och högst 100 000 kronor. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003. 
  
 5  
 Senaste lydelse 2000:764 
 38 
  
 1. att sjuklön inte utges för den första dagen för vilken sjuklön kan utges enligt 8 § första stycket, 
  
 2. att sjuklönen för de därpå följande dagarna utgör 80 procent av anställningsför- månerna,  
  
 och 
  
 3. att sjuklönen för de dagar som följer efter den fjortonde dagen utgör 90 procent av anställ- ningsförmånerna till den del dessa utgör sjukpenninggrundande inkomst enligt 3kap. 2 § andra stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring. 
  
 För dagar i en sjuklöneperiod enligt 7 § som arbetstagaren gått miste om lön och andra anställ- ningsförmåner till följd av ned- sättningen i arbetsförmågan gäller 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1991:1047) om sjuklön  
 dels  
 att 6, 7, 12, 17, 25, 26 och 28 §§ samt rubriken före 17 § 
 skall ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det skall införas en ny paragraf, 17 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 6 §  
 6  
 För dagar i en sjuklöneperiod enligt 7 § som arbetstagaren gått miste om lön och andra anställ- ningsförmåner till följd av ned- sättningen i arbetsförmågan gäller 
 1. att sjuklön inte utges för den första dagen för vilken sjuklön kan utges enligt 8 § första stycket,  
 och 
  
 2. att sjuklönen för de därpå följande dagarna utgör 80 procent av anställningsför- månerna. 
 Om arbetstagaren under de senaste tolv månaderna till följd av bestämmelserna i första stycket 1 gått miste om sjuklön från arbetsgivaren för sammanlagt tio dagar, utgör sjuklönen för dag som avses i denna punkt 80 procent av den lön och andra anställ- 
  
 6  
 Senaste lydelse 1997:569 
 39 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 ningsförmåner som arbetstagaren gått miste om till följd av ned- sättningen i arbetsförmågan. 
 Om avvikelse från vad som följer av första stycket 1 föreskrivs i 15 §. 
  
 7 §  
 7 
  
 Sjuklöneperioden 
  
 omfattar den 
  
 Sjuklöneperioden 
  
 omfattar den 
  
 första dag arbetstagarens ar- 
  
 första dag arbetstagarens ar- 
  
 betsförmåga är nedsatt på grund 
  
 betsförmåga är nedsatt på grund 
  
 av sjukdom och de därpå föl- 
  
 av sjukdom och de därpå föl- 
  
 jande 
  
 tretton 
  
 kalenderdagarna i 
  
 jande  
 59  
 kalenderdagarna i sjuk- 
  
 sjukperioden. En sjuklöneperiod 
  
 perioden. 
  
 En 
  
 sjuklöneperiod 
  
 börjar 
  
 inte 
  
 om 
  
 arbetstagaren 
  
 börjar inte om arbetstagaren inte 
  
 inte avhåller sig från arbete åt 
  
 avhåller sig från arbete åt arbets- 
  
 arbetsgivaren. 
  
 En sjuklöne- 
  
 givaren. 
  
 En 
  
 sjuklöneperiod 
  
 period börjar dock senast dag 
  
 börjar dock senast dag för vilken 
  
 för vilken arbetstagaren erhåller 
  
 arbetstagaren erhåller sådan re- 
  
 sådan reseersättning som avses i 
  
 seersättning som avses i andra 
  
 andra stycket. En sjuklöne- 
  
 stycket. En sjuklöneperiod som 
  
 period som börjat löpa bryts om 
  
 börjat löpa bryts om anställ- 
  
 anställningen upphör. 
  
 ningen upphör. 
  
 Som sjukperiod anses sådan tid under vilken arbetstagaren i oavbruten följd lider av sjukdom som avses i 4 §. Sjukperioden om- fattar också tid då arbetstagaren för att underlätta återgång i arbetet i stället för sjuklön erhåller ersättning för resor till och från arbetet. Detta gäller även dag med reseersättning då sjuklön inte skulle ha utgivits enligt 6 § första stycket 1. 
 Om en sjukperiod börjar inom fem dagar från det en tidigare sjukperiod avslutats skall sjuk- löneperioden omfatta endast så många dagar att den tillsammans med en sjuklöneperiod hos samma arbetsgivare under den tidigare sjukperioden utgör  
 fjorton  
 kalenderdagar. Vid tillämpning av 6 § skall beaktas 
 Om en sjukperiod börjar inom fem dagar från det en tidigare sjukperiod avslutats skall sjuk- löneperioden omfatta endast så många dagar att den tillsammans med en sjuklöneperiod hos samma arbetsgivare under den tidigare sjukperioden utgör  
 60  
 kalenderdagar. Vid tillämp- ning av 6§ skall beaktas dagar i 
  
 7  
 Senaste lydelse 2000:382 
 40 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 dagar i den tidigare sjuklöne- den tidigare sjuklöneperioden. perioden. 
 12 § 
 8 
  
 Arbetsgivaren skall till den allmänna försäkringskassan anmäla sjukdomsfall som har gett arbetstagare hos honom rätt till sjuklön, om sjukperioden och anställningen fortsätter efter sjuklöneperio- dens utgång. Anmälan skall göras inom sju kalenderdagar från denna tidpunkt. 
 I en anmälan enligt första stycket skall arbetsgivaren lämna sådana uppgifter om arbetstagarens in- komstförhållanden och arbetstid hos honom som har betydelse för beräkningen av sjukpenning enligt 3 kap. lagen (1962:381) om all- män försäkring. 
 Om anmälningsskyldighet vid inträffad arbetsskada finns före- skrifter i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. 
  
 Försäkring  
 mot 
  
 kostnader 
  
 för 
  
 Skydd  
 mot kostnader för sjuklön 
  
 sjuklön 
  
 17 § 
 9 
  
 En arbetsgivare vars samman- 
  
 En arbetsgivare vars samman- 
  
 lagda 
  
 lönekostnader under 
  
 ett 
  
 lagda lönekostnader 
  
 under 
  
 ett 
  
 kalenderår  
 inte beräknas övers- 
  
 kalenderår  
 uppgår till högst 160 
  
 tiga 130  
 gånger det för året gäl- 
  
 gånger det för året gällande pris- 
  
 lande 
  
 prisbasbeloppet 
  
 enligt 
  
 basbeloppet enligt 
  
 1 kap. 
  
 6 § 
  
 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om 
  
 lagen (1962:381) om allmän för- 
  
 allmän 
  
 försäkring kan 
  
 försäkra 
  
 säkring kan hos den allmänna 
  
 sig  
 hos den allmänna försäk- 
  
 försäkringskassan  
 begära ersätt- 
  
 ringskassan för 
  
 kostnader 
  
 för 
  
 ning för kostnader för sjuklön 
  
 sjuklön enligt denna lag. Vid 
  
 enligt 17 a §.  
 Vid beräkningen av 
  
 beräkningen av de sammanlagda 
  
 de 
  
 sammanlagda 
  
 lönekostna- 
  
 lönekostnaderna 
  
 bortses 
  
 från 
  
 derna bortses från avgifter enligt 
  
 avgifter enligt socialavgiftslagen 
  
 socialavgiftslagen 
  
 (2000:980) 
  
 (2000:980) 
  
 och 
  
 lagen 
  
 och 
  
 lagen (1994:1920) om 
  
 all- 
  
 8 
  
 Senaste ledelse prop. 2001/02:9 
  
 9 
  
 Senaste lydelse 2000:691 
  
 41 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 (1994:1920) om allmän löne- män löneavgift samt från skatt avgift samt från skatt enligt enligt lagen (1990:659) om sär- lagen (1990:659) om särskild skild löneskatt på vissa för- löneskatt på vissa förvärvs- värvsinkomster. 
 inkomster. 
 Regeringen föreskriver när - mare villkor för försäkringen. 
 17 a § 
 En arbetsgivare som avses i 17 § och vars kostnader för sjuklön enligt 6 § överstiger ett belopp som utgör 75 procent av den årliga sjuklönekvoten för samtliga ar- betsgivare erhåller, efter ansökan hos försäkringskassan, ersättning för överskjutande del av sjuklöne- kostnaden. 
 Ersättning lämnas inte för sjuklönekostnad till den del sjuk- lönen överstiger 90 procent av högsta belopp för sjukpenning- 
  
 grundande inkomst enligt 
  
 3 kap. 
  
 2 § 
  
 andra 
  
 stycket 
  
 lagen 
  
 (1962:381) om allmän försäkring. Regeringen föreskriver närmare villkor för rätt till ersättning för 
 sjuklönekostnader. 
 25 § 
 10 
  
 Ärenden enligt 10, 13, 14, 16 och 20 §§ samt 24 § andra stycket och 27 § andra stycket prövas av den allmänna försäkringskassa som enligt 5 kap. socialförsäkringslagen (1999:799) skall avgöra ett ärende avseende sjukpenning till arbetstagaren. Är arbetstagaren inte försäkrad för sjukpenning, skall ärendet handläggas av den kassa inom vars område arbetsgivaren är registrerad hos skatte- myndighet för inbetalning och redovisning av arbetstagares skatt. Om arbetsgivaren inte är registrerad enligt vad som nu sagts, prövas frågan av den försäkringskassa inom vars område arbets- 
  
 10  
 Senaste lydelse 1999:817 
 42 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 givaren är bosatt. I övriga fall görs prövningen av Stockholms läns allmänna försäkringskassa. 
  
 Behörig att ta emot anmälningar 
  
 Behörig att ta emot anmälningar 
  
 och 
  
 uppgifter 
  
 från 
  
 arbetsgivaren 
  
 och uppgifter från arbetsgivaren 
  
 enligt 
  
 12 § 
  
 och 
  
 att 
  
 handlägga 
  
 enligt 
  
 12 § 
  
 och 
  
 att 
  
 handlägga 
  
 ärenden om  
 försäkring  
 enligt 17 § 
  
 ärenden om  
 ersättning  
 enligt 17 
  
 är den försäkringskassa som avses 
  
 och  
 17 a  
 §§ 
  
 är 
  
 den försäkrings- 
  
 i första stycket andra meningen. 
  
 kassa som avses i första stycket 
  
 Om arbetsgivaren inte är registre- 
  
 andra meningen. Om arbetsgiva- 
  
 rad 
  
 enligt 
  
 vad 
  
 som 
  
 sägs 
  
 där, 
  
 ren inte är registrerad enligt vad 
  
 tillämpas första stycket tredje och 
  
 som sägs 
  
 där, 
  
 tillämpas 
  
 första 
  
 fjärde meningen. 
  
 stycket 
  
 tredje 
  
 och 
  
 fjärde 
  
 Den 
  
 behöriga 
  
 försäkrings- 
  
 meningen. 
  
 kassan får uppdra åt en annan för- 
  
 Den 
  
 behöriga 
  
 försäkrings- 
  
 säkringskassa att 
  
 handlägga ären- 
  
 kassan 
  
 får 
  
 uppdra åt 
  
 en 
  
 annan 
  
 den enligt 10, 13, 14, 16, 17 och 
  
 försäkringskassa 
  
 att 
  
 handlägga 
  
 20 §§ samt 24 § andra stycket och 
  
 ärenden enligt 10, 13, 14, 16, 17, 
  
 27 § andra stycket. 
  
 17 a  
 och 20 §§ samt 24 § andra 
  
 stycket och 27 § andra stycket. 
  
 26 § 
 11 
  
 I fråga om 
  
 försäkringskassans 
  
 I fråga 
  
 om 
  
 försäkringskassans 
  
 handläggning 
  
 av 
  
 ärenden enligt 
  
 handläggning av ärenden enligt 10, 
  
 10, 11, 13, 14, 16, 17 och 20 §§ 
  
 11, 13, 14, 16, 17 
 ,17 a  
 och 20 §§ 
  
 samt 24 § andra stycket och 27 § 
  
 samt 24 § andra stycket och 27 § 
  
 andra 
  
 stycket 
  
 tillämpas följande 
  
 andra stycket 
  
 tillämpas 
  
 följande 
  
 föreskrifter i lagen (1962:381) om 
  
 föreskrifter i lagen (1962:381) om 
  
 allmän försäkring: 
  
 allmän försäkring: 
  
 18 kap. 46 och 47 §§ om Riks- 
  
 18 kap. 46 och 47 §§ om Riks- 
  
 försäkringsverkets tillsyn, 
  
 försäkringsverkets tillsyn, 
  
 20 kap. 2 a § om provisoriskt 
  
 20 kap. 2 a § om provisoriskt 
  
 beslut, 
  
 beslut, 
  
 20 kap. 3 § tredje stycket om 
  
 20 kap. 3 § tredje stycket om 
  
 indragning 
  
 eller 
  
 nedsättning 
  
 av 
  
 indragning 
  
 eller 
  
 nedsättning av 
  
 ersättning, 
  
 ersättning, 
  
 20 kap. 4 § om återbetalnings- 
  
 20 kap. 4 § om återbetalnings- 
  
 skyldighet, 
  
 skyldighet, 
  
 20 kap. 5 § om preskription, 
  
 20 kap. 5 § om preskription, 
  
 11  
 Senaste lydelse 1998:96 
 43 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 20 kap. 6 § om förbud mot ut- mätning och om överlåtelse, 
 20 kap. 8 §  
 första-tredje 
  styckena och 9 § om skyldighet att lämna uppgifter, 
 20 kap. 8 § fjärde stycket om utredningsåtgärder, 
 20 kap. 9 a § om undantag från sekretess. 
 28 § De föreskrifter om omprövning och ändring av försäkringskassans beslut som finns i 20 kap. 10 och 10 a §§ lagen (1962:381) om all- män försäkring skall tillämpas på motsvarande sätt i fråga om 
 beslut enligt 10 eller 13 §, 14 § andra meningen, 16, 17 eller 20 § eller 24 § andra stycket, samt 
 beslut att inte avge yttrande enligt 27 § andra stycket. 
 Vidare skall föreskrifterna i 20 kap.  
 11--13 
  §§ samma lag om överklagande av försäkringskassas eller domstols beslut tillämpas på motsvarande sätt i fr åga om 
 beslut enligt 10 § första stycket 2, 13 §, 14 § andra meningen, 16 eller 20 § eller 24 § andra stycket,  
 samt 
  
 beslut enligt 17 §, om beslutet innebär att arbetsgivaren inte får teckna försäkring. 
 I övrigt får försäkringskassans beslut enligt denna lag inte över- klagas. 
 20 kap. 6 § om förbud mot ut- mätning och om överlåtelse, 
 20 kap. 8 §  
 första-tredje 
  styckena och 9 § om skyldighet att lämna uppgifter, 
 20 kap. 8 § fjärde stycket om utredningsåtgärder, 
 20 kap. 9 a § om undantag från sekretess. 
 De föreskrifter om omprövning och ändring av försäkringskassans beslut som finns i 20 kap. 10 och 10 a §§ lagen (1962:381) om all- män försäkring skall tillämpas på motsvarande sätt i fråga om 
 beslut enligt 10 eller 13 §, 14 § andra meningen, 16, 17,  
 17 a,  
 eller 20 § eller 24 § andra stycket, samt beslut att inte avge yttrande en- 
 ligt 27 § andra stycket. 
 Vidare skall föreskrifterna i 20 kap.  
 11--13 
  §§ samma lag om överklagande av försäkringskassas eller domstols beslut tillämpas på motsvarande sätt i fråga om beslut enligt 10 § första stycket 2, 13 §, 14 § andra meningen, 16,  
 17 a,  
 eller 20 § eller 24 § andra stycket. 
 I övrigt får försäkringskassans beslut enligt denna lag inte över- klagas. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 och tillämpas i fråga om sjuklöneperiod som påbörjas efter ikraftträdandet. 
 44 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i årsredovisningslagen (1995:1554) 
 Härigenom föreskrivs att 7 kap. 14 § och 5 kap. 18 a § årsredovis- ningslagen (1995:1554) skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 5 kap. 
  
 18 § 
 12 
  
 Uppgift skall lämnas om medel- 
  
 Uppgift skall 
  
 lämnas 
  
 om 
  
 antalet under räkenskapsåret an- 
  
 medelantalet 
  
 under 
  
 räken- 
  
 ställda personer med uppgift om 
  
 skapsåret 
  
 anställda 
  
 personer 
  
 fördelningen mellan kvinnor och 
  
 med uppgift 
  
 om 
  
 fördelningen 
  
 män. Om företaget har anställda i 
  
 mellan kvinnor och män 
  
 samt 
  
 genomsnittlig 
  
 sjukfrånvaro 
  
 för - 
  
 flera länder, 
  
 skall 
  
 medelantalet 
  
 delad på kvinnor och män 
 . Om 
  
 anställda och fördelningen mellan 
  
 företaget 
  
 har 
  
 anställda i flera 
  
 kvinnor och 
  
 män 
  
 i 
  
 varje land 
  
 länder, 
  
 skall 
  
 medelantalet 
  
 an- 
  
 anges. 
  
 ställda och fördelningen mellan 
  
 kvinnor och män i varje land 
  
 anges. 
  
 Företag som avses i 3 kap. 8 § 
  
 andra 
  
 stycket 
  
 behöver 
  
 inte 
  
 lämna uppgift om genomsnittlig 
  
 sjukfrånvaro. 
  
 7 kap. 
  
 14 § 
 13 
  
 Bestämmelserna om 
  
 tilläggsupp- 
  
 Bestämmelserna 
  
 om 
  
 tilläggs- 
  
 lysningar i 5 kap. 
  
 2-7 
  och 10 - 
  
 upplysningar i 5 kap.  
 2-7 
  och 
  
 25 §§ tillämpas även på koncern- 
  
 10-25 
  §§ 
  
 tillämpas 
  
 även 
  
 på 
  
 redovisning. 
  
 koncernredovisning  
 med 
  
 un- 
  
 dantag för uppgift om sjukfrån- 
  
 varo i 5 kap. 18 § 
 . 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 och tillämpas första gången i fråga om det räkenskapsår som inleds närmast efter den 31 december 2002. 
  
 12 
  
 Senaste lydelse 1999:1112 
  
 13 
  
 Senaste lydelse 1999:1112 
  
 45 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i socialförsäkringslagen (1999:799) 
 Härigenom föreskrivs 5 kap. 4 § socialförsäkringslagen (1999:799) skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 5 kap. 
 4 § 
 Ett ärende som skall avgöras av en allmän försäkringskassa och avser någon som är bosatt i Sverige skall avgöras av den försäk- ringskassa inom vars verksamhetsområde den enskilde var folk- bokförd den 1 november föregående år. 
 Om den enskilde inte var folkbokförd i Sverige den 1 november föregående år, skall ett ärende avgöras av den försäkringskassa inom vars verksamhetsområde den enskilde är bosatt vid årets ingång. Sker bosättningen senare under året, skall ärendet avgöras av den försäkringskassa inom vars verksamhetsområde bosätt- ningen sker. 
 Beslut om förseningsavgift enligt 22 kap. 4 b § lagen (1962:381) om allmän försäkring skall fattas av den försäkringskassan som skall avgöra ett ärende som av- ser den person som omfattas av rehabiliteringsunderlaget. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003. 
 46 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 6 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i socialavgiftslagen (2000:980 
 ) 
  
 Härigenom föreskrivs i fråga om socialavgiftslagen (2000:980)  
 dels  
 att 2 kap. 26 § skall ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det skall införas en ny paragraf, 2 kap. 27 a §, av följande lydelse 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 kap. 
  
 26 § 
  
 Arbetsgivaravgifterna är 30,13 
  
 Arbetsgivaravgifterna är 30,13 
  
 procent av avgiftsunderlaget och 
  
 procent av 
  
 avgiftsunderlaget 
  
 utgörs av 
  
 och utgörs av 
  
 1. 
  
 sjukförsäkringsavgift 
  
 1. 
  
 sjukförsäkringsavgift 
  
 8,80 % 
  
 9,10  
 % 
  
 2. 
  
 föräldraförsäkringsavgift 
  
 2. 
  
 föräldraförsäkringsavgift 
  
 2,20 % 
  
 2,20 % 
  
 3. 
  
 ålderspensionsavgift 
  
 3. 
  
 ålderspensionsavgift 
  
 10,21 % 
  
 10,21 % 
  
 4. 
  
 efterlevandepensionsavgift 
  
 4. 
  
 efterlevandepensionsavgift 
  
 1,70 % 
  
 1,70 % 
  
 5. 
  
 arbetsmarknadsavgift 
  
 5. 
  
 arbetsmarknadsavgift 
  
 5,84 % 
  
 4,54 % 
  
 6. 
  
 arbetsskadeavgift 
  
 6. 
  
 arbetsskadeavgift 
  
 1,38 % 
  
 1,38 % 
  
 27 a § 
  
 På ersättning till personer som 
  
 vid månadens ingång inte om- 
  
 fattas av bestämmelserna i lagen 
  
 (1991:1047) 
  
 om sjuklön skall 
  
 sjukförsäkringsavgiften beräknas 
  
 till x,xx procent. 
  
 1. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003. 
  
 2. 
  
 Äldre bestämmelser om arbetsgivaravgifter gäller fortfarande i fråga om ersättning som betalas ut före ikraftträdandet. 
  
 47 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 7 
  
 Förslag till 
  
 förordning om högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 Ansökan m.m. 
 1 § I denna förordning finns bestämmelser om ersättning för sjuklönekostnader enligt 17 a § lagen (1991:1047) om sjuklön. 
 2 § Ersättning enligt 17 § lagen (1991:1047) om sjuklön betalas ut endast efter skriftlig ansökan från en arbetsgivare av den all- männa försäkringskassa som anges i 25 § andra stycket samma lag, om ansökan har inkommit till försäkringskassan senast den 1 mars året efter det att sjuklönekostnaden uppkom. 
 Ansökan skall göras på blankett som fastställs av Riksförsäk- ringsverket. 
 3 § Vid beräkning av en arbetsgivares sammanlagda lönekostna- der skall, utöver vad som anges i 17 § lagen (1991:1047) om sjuk- lön, bortses från arbetsgivarens lönekostnader för arbetstagare som omfattas av ett beslut enligt 13 § samma lag. 
 4 § Den som ansöker om ersättning skall styrka sin rätt till ersättning. 
 Ersättning 
 5 § Försäkringskassan lämnar ersättning för en arbetsgivares kostnader för sjuklön enligt 6 § lagen (1991:1047) om sjuklön, om arbetsgivarens sjuklönekvot överstiger 75 procent av den genom- snittliga sjuklönekvoten för samtliga arbetsgivare. 
 Med sjuklönekvot avses den årliga sjuklönesummans andel av den totala årliga lönesumman. Riksförsäkringsverket fastställer år- ligen den procentsats (sjuklönetaksprocent) som skall anses mot- svara 75 procent av den genomsnittliga sjuklönekvoten för samtliga arbetsgivare. Sjuklönetaket för en arbetsgivare utgörs av sjuklöne- taksprocenten multiplicerad med den totala årliga lönesumman. 
 48 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningsförslag 
  
 6 § Ersättning lämnas för den del av sjuklönekostnaderna som överstiger sjuklönetaket. 
 Ersättning lämnas även för arbetsgivarens avgifter enligt social- avgiftslagen (2000:980) och lagen (1994:1920) om allmän löne- avgift samt skatt enligt lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster, till den del avgifterna och skatten är hän- förliga till den utbetalda sjuklön som skall ersättas. 
 7 § Arbetsgivarens kostnader för sjuklön till arbetstagare för vilka beslut enligt 13 § lagen (1991:1047) om sjuklön gäller ersätts enligt den lagen. 
 Ersättning utbetalas årsvis i efterskott, om inte annat följer av 8 §. 
 Förskott 
 8 § Försäkringskassan skall på ansökan av en arbetsgivare lämna förskott på ersättning enligt denna förordning, om kostnaderna för sjuklön före årets utgång överstiger arbetsgivarens beräknade sjuklönetak. 
 9 § I en ansökan om förskott skall anges beräknad årlig löne- summa, under året dittills utbetald sjuklön och de övriga uppgifter som kan påverka rätten till ersättning. 
 10 § En arbetsgivare som har fått förskott enligt denna förordning skall senast den 1 mars året efter det för vilket förskottet har betalats ut lämna en ansökan enligt 2 §. Har en ansökan inte inkommit inom nämnda tid, skall arbetsgivaren återbetala vad han erhållit som förskott enligt denna förordning. 
 11 § Riksförsäkringsverket får meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för tillämpning av denna förordning. 
 1. Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003, då förord- ningen (1991:1395) om försäkring mot kostnader för sjuklön enligt lagen 17 § lagen (1991:1047) om sjuklön upphör att gälla. 
 49 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 2. Förordningen (1991:1395) om försäkring mot kostnader för sjuklön enligt lagen 17 § lagen (1991:1047) om sjuklön skall tillämpas till och med utgången av år 2002 för försäkring som har tecknats före den tidpunkten. Efter den tidpunkten gäller förordningen i fråga om ersättning för sjuklönekostnader för sjuklöneperioder som påbörjats innan försäkringen upphör att gälla. 
 50 
  
 1 
  
 Utredningens uppdrag och arbetsformer 
  
 1.1 
  
 Utredningens uppdrag 
  
 Utredningen Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet (HpH) har haft uppgiften att utarbeta förslag till en samlad handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet. Uppdraget har varit att förutsättnings- löst se över effektiviteten och träffsäkerheten i sjukförsäkring, rehabilitering, förtidspension och arbetsskadeförsäkring samt i administrationen av dessa system. HpH har också haft uppgiften att föreslå hur förebyggande åtgärder, försäkringssystem, rehabili- terande insatser m.m. kan bli mer effektiva redskap för att minska sjukfrånvaron i arbetslivet. Insatser och system ska bli enklare, effektivare och fungera bättre som en enhet. Utgångspunkter för utredningens förslag har varit att ökade insatser på arbetsplatserna skall syfta till att så långt som möjligt förhindra långvarig, passiv sjukskrivning. Samtidigt som individen får nödvändig medicinsk behandling skall alla möjligheter prövas att anpassa arbetsplatsen till individens situation. Långvarig sjukskrivning får inte bli en ytterligare börda som försvårar en redan besvärlig situation. Sjuk- försäkringen måste göras till ett aktivt instrument samt bli mer för- säkringsmässig och ge incitament till snabb återgång i arbete. För- säkringen skall även i fortsättningen ge ekonomisk trygghet under de perioder då hälsotillståndet inte medger arbete. HpH lägger inga förslag som syftar till att minska förmåner och villkor för den enskilde. Däremot hävdas rätten till ett anpassat arbete som ett många gånger bättre alternativ än fortsatt passiv lång sjukskrivning. 
 HpH har haft i uppdrag att redovisa åtgärder både på kort och lång sikt. Direktiven redovisas i sin helhet i bilaga 1:1. 
 Den 15 februari 2001 lämnade utredningen delrapporten  
 Hand- lingsplanens uppläggning och inriktning – delrapport från utredningen handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet.  
 (se bilaga 1:2). Den 26 juni 
 51 
  
 Utredningens uppdrag och arbetsformer 
  
 SOU 2002:5 
  
 lämnade utredningen delrapporten  
 Punkter i en handlingsplan  
 (se bilaga 1:3). 
 Olika utredningar samt interna arbetsgrupper i Regeringskansliet har nyligen lämnat eller kommer att lämna förslag som har en koppling till HpH:s frågor. Nedan redovisar utredningen de arbeten som omnämns i utredningens direktiv med en åtföljande kort kommentar till vad som pågår inom respektive område. 
 Arbetsskadeutredningens betänkande  
 Den framtida arbetsskade- försäkringen  
 (SOU 1998:37) 
 Socialdepartementet avser att i december 2001 lägga förslag till vissa förändringar inom arbetsskadeförsäkringen. De områden som närmast är föremål för diskussion är bevisreglerna, vissa organisa- toriska frågor, kompensation för karensdagen samt indexering av arbetsskadelivräntor. Socialdepartementet har under året remitterat RFV:s rapport  
 Analys av arbetsskadeförsäkringen  
 och promemorian  
 Bevisregler i arbetsskadeförsäkringen  
 som utarbetats av en projekt- grupp inom departementet. På grund av att översynen av arbets- skadeförsäkringen pågått parallellt med utredningen har HpH inte haft möjlighet att närmare diskutera arbetsskadeförsäkringens utformning. HpH anser dock att den fortsatta översynen av arbets- skadeförsäkringen bör anpassas till de förslag HpH här lägger. Det bör i detta sammanhang också övervägas att lägga arbetsskade- försäkringen utanför statens budget och låta den bli en fristående försäkring som administreras av arbetsmarknadens parter. 
 Utredningen om översyn av socialförsäkringens administration, betänkande  
 Försäkringskassan Sverige – Översyn av socialförsäk- ringens administration  
 (SOU 1996:64) 
 HpH har arbetat med utgångspunkten att sjukförsäkringen fram- gent skall utformas som en statlig, för hela landet gemensam myndighetsorganisation. Organisationsfrågorna kan dock inte ses isolerat från hur försäkringssystemet utformas. Gränsdragningen mellan försäkringskassan och arbetsförmedlingen vad gäller ansvaret för arbetslivsinriktad rehabilitering kommer också att i hög grad påverka den framtida organisationen. 
 Utredningen om den arbetslivsinriktade rehabiliteringen, betän- kande  
 Rehabilitering till arbete  
 (SOU 2000:78) 
 HpH diskuterar i mot denna bakgrund olika aktörers ansvar för rehabilitering och föreslår tydligare ansvarsgränser samt en tydli- 
 52 
  
 SOU 2002:5 
  
 Utredningens uppdrag och arbetsformer 
  
 gare samordnarroll för försäkringskassan genom att en obligatorisk rehabiliteringsplan skall upprättas och en koordinator utses i varje fall. 
 Utredningen om sjukförsäkringen (S 1999:11), delbetänkande 
 Sjukförsäkringen – basfakta och utvecklingsmöjligheter  
 (SOU 2000:72) och slutbetänkande  
 Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag  
 (SOU 2000:121) 
  
 HpH fördjupar vissa av Sjukförsäkringsutredningens förslag i detta betänkande med författningsförslag och författningskommentarer. 
 Utredningen för översyn av processuella regler inom socialför- säkringen m.m. (S 1998:06) 
 Denna utredning hade till uppgift att göra en samlad översyn av de processuella regler som gäller för olika förmåner inom socialförsäk- ringen. I uppdraget ingick också att kartlägga tillämpningen av nuvarande bestämmelser. Utredningens slutbetänkande  
 En hand- läggningslag – förfarandet hos försäkringskassorna  
 (SOU 2001:47) lämnades den 2 juli 2001och innehåller bl.a. förslag om en generell handläggningslag som skall gälla för de allmänna försäkrings- kassorna, Premiepensionsmyndigheten och RFV. 
 Projektet om reformerad förtidspension  
 Sjukersättning i stället för förtidspension  
 (Ds 2000:39) och  
 Aktivitetsersättning  
 (Ds 2000:40) 
 Socialförsäkringsutskottet tillstyrkte i betänkande 2000/02:SfU15 regeringens förslag (proposition 2000/01:96  
 Sjukersättning och aktivitetsersättning i stället för förtidspension 
 ). Riksdagen fattade beslut i enlighet med förslaget den 1 juni 2001. Begreppet förtids- pension ersätts av sjukersättning och tidsbegränsad sjukersättning. Försäkrade yngre än 30 år får aktivitetsersättning som alltid är tidsbegränsad. Nya regler för beräkning av ersättning införs. Förändringarna träder ikraft den 1 januari 2003. 
 Nationella folkhälsokommitténs betänkande  
 Hälsa på lika villkor – nationella mål för folkhälsan  
 (SOU 2000:91) 
 En folkhälsoproposition är planerad till våren 2002. HpH menar att det är viktigt att sätta mål för folkhälsoarbetet och att sprida kunskap om folkhälsa. HpH understryker också individens eget ansvar för sin hälsa. 
 53 
  
 Utredningens uppdrag och arbetsformer 
  
 SOU 2002:5 
  
 Näringsdepartementets arbetsmiljörapport  
 Långsiktig verksam- hetsutveckling ur ett arbetsmiljöperspektiv – en handlingsplan för åtgärder på arbetsmiljöområdet  
 (Ds 2001:28) 
 Rapporten presenterades den 31 maj 2001. Denna rapport har tillsammans med HpH:s junirapport  
 Punkter i en handlingsplan  
 varit ett viktigt underlag för regeringens  
 11-punktsprogram 
  för hälsan i arbetslivet. 
  
 1.2 
  
 Utredningens arbetsformer 
  
 Regeringen beslöt om direktiv för utredningen den 7 december 2000. Utredaren och sekretariatet förordnades att påbörja arbetet fr.o.m. den 1 januari 2001. Den 15 februari överlämnades en första delrapport  
 Handlingsplanens uppläggning och inriktning – delrapport från utredningen handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet.  
 Den 26 juni lämnades en andra delrapport  
 Punkter i en handlingsplan 
 . Båda rapporterna finns som bilagor till detta slutbetänkande. 
 Arbetet har bedrivits i nära samarbete med utredningens sak- kunniga och experter. Sammanlagt har elva sammanträden med experter och sakkunniga ägt rum. Därutöver har förekommit täta enskilda kontakter med flertalet experter och sakkunniga. 
 Utredningen har eftersträvat en öppenhet i utredningsarbetet gentemot alla intresserade, inte minst allmänheten. I den andan har utredningen använt en hemsida med adressen  
 www.sjukforsakring.gov.se 
 . Hemsidan initierades av den tidigare Sjukförsäkringsutredningen (S 1999:11). 
 Utredaren har haft möten med den statsrådsgrupp som har till uppgift att samordna regeringens arbete med hälsofrågorna. Utre- daren och sekretariatet har träffat företrädare för myndigheter, företagshälsovård, organisationer och försäkringsbolag. Utred- ningen har också haft överläggningar med representanter från LO, SAF/Svenskt Näringsliv, Företagarnas riksorganisation, Kommun- förbundet, Landstingsförbundet, TCO, PTK och SACO. Utredningen deltog även i en av statsrådsgruppen anordnad runda- bordskonferens den 31 maj 2001. 
 Samråd har skett med andra utredningar och arbetsgrupper t.ex. vad gäller åtgärder inom arbetsmiljöområdet, arbetsskadeför- säkringen, folkhälsofrågor, reformerad förtidspension och översyn av processuella regler. 
 Utredningen har besökt socialdepartementen i England och Tyskland för att diskutera försäkringssystem, förebyggande arbete 
 54 
  
 SOU 2002:5 
  
 Utredningens uppdrag och arbetsformer 
  
 och rehabilitering. I  
 England  
 studerade utredningen även One- piloterna, ett försöksprojekt som erbjuder människor i arbetsför ålder såväl ersättning som hjälp med arbete. Syftet med att i England modernisera välfärdssystemet i form av Onepiloterna är att minska bidragsberoendet. 
 HpH:s slutliga handlingsplan bygger i huvudsak på tidigare presenterat material och gjorda undersökningar. Inom några områden har utredningen dock funnit det angeläget att fördjupa kunskapen och analysen. Utredningen ansåg det nödvändigt att undersöka företagshälsovårdens förutsättningar att möta en ökad efterfrågan från arbetsgivare och försäkringskassa. Regeringen uppdrog, efter förslag från HpH, åt Statskontoret att utreda hur ett mer effektivt utnyttjande av företagshälsovården skall kunna medverka till att förbättra hälsan på arbetsplatserna och påskynda arbetslivsinriktad rehabilitering. Uppdraget har utförts i nära kontakt med HpH. HpH har också uppdragit åt Statskontoret att utvärdera försäkringskassans köp av tjänster. 
 För att fördjupa kunskapen om långtidsfriska och långtidssjuka tillsatte utredningen en speciell expertgrupp. Gruppen har bestått av professorerna Conrad och Pacheco från Arbetslivsinstitutet, docenten/sakkunnige Moreno, Riksförsäkringsverket, utredaren Ortiz, Statistiska Centralbyrån och från Karolinska Institutet docenten Hansen, ergonomie magistern Madden och professorn Bass. 
 Forskarrapporterna redovisades för HpH:s sakkunniga och experter vid ett tvådagarsseminarium i oktober 2001. Rapporterna har också presenterats vid ett speciellt anordnat presseminarium. 
 Civilekonomen Hill har för utredningens räkning redogjort för möjligheterna att ålägga företag att i sin årsredovis- ning ange uppgifter om sjukfrånvaro och fil.kand. Oliver har beskrivit kvoteringssystemet för handikappade på arbetsplatser i Frankrike och Tyskland. 
 Barbro Gren har under hela utredningstiden varit utredningen behjälplig med administrativ service. 
 55 
 2 I huvet på en utredare 
  
 2.1 
  
 Bakgrundsfakta 
  
 Under drygt två år har jag kontinuerlig tagit del av faktamaterial och analyser om sjukfrånvaro och förtidspension presenterade av medarbetare, sakkunniga, experter och forskare. Jag har haft för- månen att vid möten med olika aktörer och intressenter och i fördragningar inför olika politiska företrädare få presentera och diskutera detta vida samhällsområde. Denna slutrapport är en syntes och summering av detta arbete. En statlig offentlig utred- ning har sina egna former och i övriga delar av detta betänkande presenteras fakta, analyser och förslag enligt den modell som gäller för statliga utredningar. I detta avsnitt har dock utredaren tillåtit sig, att i en vidare form, mera resonemangsvis presentera och for- mulera några av de huvudsakliga utgångspunkterna för de förslag som läggs. Denna presentation är ett försök att också i denna slut- liga rapport ge underlag för en fortsatt öppen attityd till de svåra frågor som utredningsarbetet har hanterat. 
  
 2.2 
  
 Situationen är allvarlig – strukturella och samlade åtgärder är nödvändiga 
  
 När regeringen i juni 1999 beslöt tillsätta en utredning för att för att göra en analys av sjukförsäkringen uppgick den av RFV registrerade sjukfrånvaron längre än 30 dagar för år 1998 till 2,93 procent för kvinnor och till 2,25 procent för män. Motsvarande tal för 2001 beräknas till 6,49 procent för kvinnor och 3,55 procent för män. Regeringen hade också samma månad 1999 tillsatt en särskild rehabiliteringsutredning (S 1999:08). Samtidigt pågick en folk- 
 57 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 hälsoutredning och ett flertal andra olika initiativ inom området hälsa/ohälsa hade tagits. Redan vid denna tidpunkt stod det klart att den ökade sjukfrånvaron var ett växande problem såväl för indi- vid som för samhälle. Den ökande sjukfrånvaron medför också en stor och växande kostnadsbörda för arbetsgivare inom såväl näringslivet som statliga myndigheter, kommuner och landsting. Kostnaden består framför allt av ett stort produktionsbortfall. Men det är också arbetsgivarna som direkt betalar sjukfrånvaron inte enbart under sjuklöneperioden utan också via den för alla arbets- givare lika stora sjukförsäkringsavgiften, f.n. 8,8 procent. Man kan också säga att den höga och ökande sjukförsäkringsavgiften minskar det löneutrymme som fackliga organisationer kan för- handla om. Alla parter har därför ett direkt intresse av åtgärder som minskar sjukfrånvaron i arbetslivet eller uttryckt i denna utred- nings positiva form,  
 av ökad hälsa i arbetslivet. 
  
 Under den tid på drygt två år som utredningsarbetet pågått och olika utredningar framlagt sina rapporter har sjukfrånvaron fortsatt att öka i oförminskad takt. Enbart  
 ökningen  
 av kostnaderna för sjukpenning, rehabiliteringsersättning och förtidspension har under de senaste två åren i genomsnitt uppgått till 25 miljoner kronor  
 om dagen! 
  
 I detta slutbetänkande redovisas en sammanfattning av dagsläget som med full tydlighet visar att den mycket höga och ökande sjuk- frånvaron är ett stort strukturellt samhällsproblem som hotar både individens välfärd och samhällets tillväxtmål. De alltfler sjukskrivna och förtidspensionerade minskar utbudet av arbetskraft ytterligare utöver vad som följer av de demografiska förändringarna. Allt färre i arbete skall försörja allt fler. Omfattningen av och insatserna i en En handlingsplan för ökad hälsa måste bedömas mot bakgrund av de fakta som nu föreligger. De indikerar med full tydlighet att endast samlade, strukturella och kraftfulla åtgärder kan förväntas leda till önskvärda förändringar. Det finns med andra ord inga enkla, okontroversiella metoder som lätt leder till resultat. Än mindre finns det mot bakgrund av tillgängliga fakta anledning att tro att en återgång till tidigare låga sjukfrånvarotal sker av sig självt. 
 58 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 2.3 
  
 Arbetsplatsen spelar en central roll 
  
 2.3.1 
  
 Sjukfrånvaron varierar med arbetsplatsens organisation, arbetsmetoder och resurstilldelning 
  
 Sjukförsäkringsutredningen (S 1999:11) hade bl.a. till uppgift att förklara vad som låg bakom de snabbat ökande sjuktalen. Sjukför- säkringsutredningen liksom de tillkommande fördjupade under- sökningar som redovisas i denna utredning visar att den snabba ökningen inte i något avseende är jämnt fördelad mellan sektorer, branscher och företag. Det finns heller inte några andra fakta som pekar på att ökningen i huvudsak beror på generella orsaker. Det har inte tillkommit nya epidemier eller andra sjukdomar som påverkar sjukfrånvaron oberoende av yrke, arbetsplats, kön etc. Det är möjligt att värderingsförskjutningar kan ha skett. Allt fler kan tänkas värdera andra alternativ än arbete högre än tidigare. I så fall skulle sådana ändrade värderingar ha slagit igenom relativt lika på olika arbetsplatser. Tvärtom visar nu allt tillgängligt material att sjukfrånvaron är starkt arbetsplatsberoende. Arbetsplatser inom sektorer som skola, vård och omsorg, har en särskilt tydlig och snabbt ökande sjukfrånvaro. Det är arbetsplatser där framför allt kvinnor är sysselsatta. Besparingar och neddragningar av resurser i kombination med stress och oförändrat tungt arbete resulterar i ökad sjukfrånvaro. Små arbetsplatser har t.ex. en väsentligt lägre sjukfrånvaro än stora. Det finns ingenting som tyder på att dessa sedan länge kända förhållanden skulle bero på att små arbetsplatser generellt skulle rekrytera mindre sjukbenägna individer. Skälet är i stället med stor sannolikhet att anställda på små arbetsplatser upp- lever den känsla av egen kontroll och betydelse som i flera under- sökningar visat sig var positiva faktorer för låg sjukfrånvaro. Brister i dessa avseenden skapar i stället hög sjukfrånvaro. 
 Under årens utredningsarbete har sjukfrånvaron brutits ned och analyserats i nära nog alla möjliga kategorier. Ett stort antal analyser har redovisats i tidigare publicerat material och ytterligare underlag finns som bilagor till denna handlingsplan. Hur än fördelningen görs blir slutresultatet detsamma; skillnaderna mellan sektorer (stat, kommun, landsting och näringsliv), mellan branscher, mellan företag i samma bransch eller inom stora företag kan inte förklaras med faktorer som beror på de enskilda indivi- derna. Den viktigaste slutsatsen blir därför att sjukfrånvarons förändringar bestäms av en relation mellan individens faktiska och/eller upplevda sjukdomssymtom och den egna arbetsplatsen. 
 59 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 En arbetsplats som är stimulerande, som ger ansvar, stolthet och arbetsglädje producerar mindre sjukfrånvaro. Individerna upplever sig som betydelsefulla och behövda och ser arbetet som en källa till friskhet. Detta betyder inte att sjukfrånvaron i det enskilda fallet beror på arbetsplatsen. I stället är det så att olika arbetsplatser visar olika förmåga att erbjuda arbetsmiljöer som dels minskar indi- videns faktiska sjukdom och som framför allt förkortar sjukdoms- perioden. Individen dras tillbaka till arbetet genom positiv stimu- lans. Arbetet blir en källa till friskhet i stället för en sjukdomsorsak i sig. Dessa psykologiska mekanismer redovisas mycket tydligt och uttömmande bl. a i bilaga till denna utredning. 
 Det finns ytterligare ett viktigt skäl till varför arbetsplatsen står i centrum för min analys och varför enligt min uppfattning åtgärder för att anpassa arbetsplatsen till individen är nödvändiga om sjuk- frånvaron skall minska. All sjukfrånvaro beror inte på arbets- platsen. Vi bär alla som individer med oss olika förutsättningar, vi är mer eller mindre robusta, bär på individuellt olika friskhetsanlag eller sjukdomsanlag. Sociala problem helt utanför arbetsplatsen påverkar oss olika. Dessa förhållanden tas ibland till intäkt för att arbetsplatsens eller arbetsgivarens ansvar skulle begränsas. Utifrån ett strikt arbetsgivarperspektiv är dock ett sådant synsätt ingen bra strategi eftersom arbetsgivaren ju ändå betalar för sjukfrånvaron via sjukförsäkringsavgiften. Detta gäller även om avgiften lyftes av från arbetsgivaren. Kostnaden för sjukfrånvaron skulle ändå till sist belasta produktionen direkt och indirekt. Om försäkringsavgifter och direkt eller indirekt skattebelastning orsakad av sjukfrånvaro skall kunna minskas måste arbetsplatser i högre grad än vad som f.n. är fallet anpassas efter individernas olika förutsättningar. Denna förändring av arbetslivets villkor är ett lönsamhetsprojekt. Det kräver ett antal strukturella förändringar av försäkrings- systemet. Bl. a måste premierna göras mer försäkringsmässiga och bättre svara mot de skillnader i sjukfrånvaro som förekommer bland olika arbetsgivare. Denna fråga utvecklas i andra delar av detta slutbetänkande. 
  
 2.3.2 
  
 Rätt till ett individanpassat arbete 
  
 Bakom de höga talen för sjukfrånvaro och sjukfrånvarons yttersta konsekvens förtidspension ligger ett stort individuellt lidande. Förutom de problem som sammanhänger med individens sjukdom tillkommer att den sjukskrivne utestängs från arbetslivet och det 
 60 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 sociala kontaktnät som det ger. Detta individperspektiv måste självfallet stå i centrum. Sjukförsäkringssystemet ger individen rätt till sjukpenning. Samhällets sjukvård ger rätt till medicinsk rehabi- litering. Någon motsvarande rätt till arbetslivsinriktad rehabili- tering finns dock inte. Många av dem som nu är eller riskerar att bli länge sjukskrivna och sluta som förtidspensionärer skulle vara hjälpta av att rättigheten till ett arbete anpassat till individens för- måga sattes i förgrunden. Många av de förslag som läggs fram i denna utredning syftar till att återupprätta denna rätt till arbete. Mot det svarar givetvis också den grundläggande skyldigheten för var och en att ta ansvar för sitt eget liv och att bidra till sin egen försörjning efter förmåga. 
  
 2.4 
  
 Generella och förebyggande insatser nödvändiga 
  
 2.4.1 
  
 Forskning, utbildning och information 
  
 Även om forskningsrapporter och av denna och andra utredningar producerat material mycket klart visar att variationerna i sjukfrån- varon i mycket hög grad beror på arbetsplatsens organisation, resurstilldelning, arbetsmetod etc. är också förebyggande generella åtgärder nödvändiga. Dessa åtgärder berör både insatser för att utveckla folkhälsan i vid mening och förebyggande insatser i arbetslivet. Sådana insatser måste syfta till att 
  
 o  
 utveckla och förstärka en tvärvetenskaplig forskning inom området arbetshälsa och hälsomanagement, 
  
 o  
 öka utbildningen av personal för företagshälsovårdens behov,  
 o  
 utbilda och vidareutbilda läkare om sjukskrivning som 
 medicinsk terapi, 
  
 o 
  
 utbilda ledare och anställda om faktorer som bidrar till god hälsa på arbetsplatser, samt 
  
 o 
  
 att utveckla ett effektivt informationsprogram inom området folkhälsa och arbetshälsa. 
  
 Regeringens folkhälsoproposition och riksdagens beslut med anledning av denna proposition kommer att utgöra en grund för fortsatta insatser. Nödvändiga informations- och utvecklings- insatser som rör arbetet med en ökad hälsa i arbetslivet bör sam- ordnas med föreslagna och kommande insatser för ökad folkhälsa. Dessa insatser måste syfta till att ge alla i samhället sådana kunska- per och sådan information att man som enskild försäkringstagare 
 61 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 och anställd görs medvete n om sina rättigheter och sina skyldig- heter. Ett särskilt informationsprogram bör utvecklas för att belysa den långa sjukskrivningens och förtidspensionens konsekvenser i form av utstötning från arbetsmarknaden. Rätten till arbete också för den som av olika skäl inte har 100 eller 150 procents arbetsför- måga som idag efterfrågas på allt fler arbetsplatser måste hävdas och ges en förstärkt tyngd. 
 Informationsprogram och utbildningsprogram måste utvecklas för att ge chefer och ledare nödvändiga kunskaper. Dessa program bör ingå som viktiga delar i universitetens och högskolornas utbud och bör kunna vara en viktig del av näringslivets och den offentliga sektorns kunskapsutbud. 
  
 2.4.2 
  
 Folkhälsa 
  
 Människors levnadsvillkor och levnadsvanor är givetvis bidragande orsaker till sjuklighet och sjukfrånvaro. Folkhälsopolitikens fokus bör vara att inom olika sektorer av samhället och med olika meto- der påverka orsaker och därmed förekomsten av ohälsa. 
 Individen har ett eget ansvar för att sköta sin hälsa. Det är ytterst den enskilde som kan se till att vara i rörelse, avstå från rökning etc. Enligt Folkhälsoinstitutet är sannolikt ökad fysisk aktivitet en av de absolut bästa metoder som finns tillgängliga om sjukskriv- ningarna skall minska liksom vårdkostnaderna. Motion motverkar både stressrelaterade sjukdomar och minskar risken för att råka ut för belastnings- och förslitningsskador, som är en av de domine- rande orsakerna till långvarig sjukskrivning och förtidspension. Även om denna utredning fokuserar på insatser på arbetsplatsen utesluter inte denna inriktning att alla åtgärder bör vidtagas för att stärka individens eget ansvar för hälsa. Det är en viktig långsiktig uppgift. Mot den bakgrunden förefaller minskade resurser inom skolans område för fysiska aktiviteter vara mindre välbetänkta. 
 Arbetsgivaren kan stimulera fysisk motion på och utom arbetstid och många arbetsgivare gör så redan idag. Skatteregler som medger avdrag för sådana insatser bör göras tydliga. 
 62 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 2.5 
  
 Arbetsplatsen 
  
 2.5.1 
  
 Sjukfrånvaro – resultat av samspelet mellan individ och arbetsplats 
  
 Sjukfrånvaro är en relation som uppstår mellan individens person- liga förhållande och grad av hälsa och det arbete hon eller han är frånvarande från. All sjukdom resulterar inte i frånvaro. Det är självklart att ett stort antal sjukdomstillstånd i sitt akuta skede omöjliggör all form av arbete. Tillfrisknande förutsätter vila och att man avstår från arbete. Det är lika självklart att en stor del av sjuk- frånvaron beror på sjukdomstillstånd som inte alls är relaterade till arbetsplatsen. De studier som gjorts visar dock på mycket starka och tydliga samband mellan arbetsplatser och grad av sjukfrånvaro. Arbetsförhållanden i vid mening påverkar den faktiska sjukfrån- varon både när det gäller att förebygga sjukfrånvaro och när det gäller att förkorta en sjukdomsperiod. Den goda arbetsplatsen är stimulerande och utgör i sig en källa till friskhet. Arbetet drar indi- viden till sig. Motsatsen resulterar i utstötning – ett tungt, stress- fullt arbete där individen inte uppfattar sig behövas producerar ökad sjukfrånvaro och förlänger sjukdomsperioden. Dessa för- hållanden förklarar hur det kan komma sig att skillnaderna i sjuk- frånvaro kan vara så stora mellan olika sektorer av arbetslivet, inom varje bransch och t.o.m. inom olika avdelningar på samma företag. Jag talar nu självklart om statistiskt säkerställda skillnader och inte om individuella variationer som slår igenom på små avdelningar eller företag. Skillnader mellan arbetsplatser av olika storlek är betydande. Små arbetsplatser, små företag har en väsentligt mindre frånvaro än stora arbetsplatser. Det förefaller inte vara rimligt att förklara detta med att små arbetsplatser skulle ha rekryterat mindre sjukbenägna individer. På den lilla arbetsplatsen känner sig individen behövd, synlig och betydelsefull för verksamheten. 
  
 2.5.2 
  
 Kunskaper hos ledning och anställda 
  
 För att komma till rätta med den stora sjukfrånvaron måste man således börja i rätt ände också på arbetsplatsen. Alla åtgärder måste sättas in för att förebygga orimligt stor sjukfrånvaro. Detta är redan idag ett ansvar som åvilar varje arbetsgivare. Kunskaperna om den goda arbetsplatsen finns i stor utsträckning. Det finns anled- ning att uppmärksamma dessa frågor via fortsatt forskning och att se till att kunskaper om arbetsplats, individ och hälsa ingår i alla 
 63 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 former av ledarutbildning inte minst inom den högre utbildningen vid våra universitet och högskolor. Vidareutbildning av chefer och anställda måste i ökad grad innefatta utbildning som rör de anställ- das – företagens viktigaste resurs – hälsa i arbetet. De fackliga organisationerna kan t.ex. via sina skyddsombud spela en stor roll för att öka hälsan i arbetslivet. Skyddsombudens uppgifter och kunskaper på detta område behöver förstärkas. 
  
 2.5.3 
  
 Företagshälsovård 
  
 Företagshälsovården (FHV) har under de senaste åren nedmon- terats på många arbetsplatser. Samtidigt har också bl.a. ett antal stora koncerner 
 1  
 utvecklat sin företagshälsovård och kan visa på mycket goda resultat av företagshälsovårdens insatser. I dessa företag ses FHV som en strategisk resurs för företagsledningen och uppfattas som en del av verksamhetens strategi för tillväxt och lönsamhet. I alltför många fall upphandlas dock företagshälsovård till minsta möjliga kostnad och resultaten uteblir. En bra företags- hälsovård kräver en resursinsats i storleksordningen  
 2-3 
  000 kronor per anställd - en i jämförelse med den totala lönekostnaden mycket liten insats. Trots detta upphandlas företagshälsovård inte minst inom den offentliga sektorn till kostnader som ofta understiger 1 000 kronor. I många fall upphandlas företagshälsovård till en låg fast kostnad och en tämligen stor rörlig kostnad som debiteras vid varje besök. Detta leder till den orimligheten att anställda på många arbetsplatser måste få tillstånd att besöka företagshälsovården. Varje besök blir till en kostnad som måste kontrolleras. Detta är en uppenbar improduktiv lösning. Anställda måste fritt få besöka och kontakta företagshälsovården. Om antalet besök blir för många är detta snarare en av signalerna till chefer och ledning att det finns anledning att se över situationen på arbetsplatsen. Det kanske t.o.m. vore rimligt att företagshälsovården har en resultatklausul i sitt avtal. Om frånvaron minskar får FHV en bonus. 
 I ökad utsträckning har företagshälsovården outsourceats, inte minst inom kommuner och landsting. Jag är tveksam till denna utveckling. De bästa exemplen på en företagshälsovård som funge- rar bra och bidrar till verksamhetens lönsamhet är företagshälso- vård som utgör en integrerad del av företagets ledning. Företags- hälsovården är en strategisk resurs. Många företag är dock så små att företagshälsovården måste upphandlas utifrån. Upphandlingen 
  
 1  
 Stora Enso, Scania m.fl. 
 64 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 måste dock som tidigare sagts utformas så att även en sådan före- tagshälsovård blir en strategisk resurs. 
 FHV måste få en starkare ställning med ökad integritet om den skall kunna bli en dynamisk resurs för utveckling och ledning av olika verksamheter. Den bör vara obligatorisk med en ställning och integritet liknande den som gäller för en auktoriserad revisor. Den senare är ägarnas kontrollorgan när det gäller verksamhet och resultat. Det förefaller i hög grad rimligt att företagets insatser för att öka de anställdas välbefinnande skulle behöva motsvarande uppföljning och kontroll. På samma sätt som en bra revision är en lönsamhetsskapande faktor i det goda företaget så är en bra FHV inte huvudsakligen en pålaga eller en kostnad utan en faktor som ökar långsiktig produktivitet och lönsamhet. 
 Den nuvarande FHV:s kompetens behöver givetvis på många håll förbättras och med hänsyn till den stora roll den förväntas ha är det rimligt att förutsätta att FHV i likhet med en revisor aukto- riseras eller certifieras. 
  
 2.5.4 
  
 Arbetsmiljöverkets tillsyn 
  
 I ett program för ökad hälsa i arbetslivet spelar Arbetsmiljöverket en viktig roll. Verkets uppgift är både att vara pådrivande och att utöva tillsyn i enlighet med gällande lagstiftning. Arbetsmiljö- verkets resurser har förstärkts under senare år. Verkets tillsyn borde i ännu högre grad än vad som sker f.n. inrikta sig på en genomgång av de arbetsplatser där sjukfrånvaron är särskilt hög. I dag (dec 2001) finns ingen obligatorisk redovisningsskyldighet av sjukfrånvaron. Försäkringskassorna sammanställer inte de upp- gifter man har och företagen har ingen egen rapportskyldighet. Inte heller RFV har frågat efter sådana uppgifter och följaktligen inte heller utvecklat system för rapportering och uppföljning. 
 Det är i hög grad rimligt att tillämpa samma principer för rapportering och uppföljning av hög sjukfrånvaro som gäller för t.ex. miljöfarlig verksamhet. Försäkringskassorna skall, bl.a. som service till företagen, sammanställa och månadsvis återrapportera, uppgifter om sjukfrånvaron per arbetsplats. Arbetsmiljöverket skulle kunna fastställa en gräns som innebär att myndigheter och företag med en sjukfrånvaro som överstiger denna gräns är skyldiga att rapportera till Arbetsmiljöverket vilka åtgärder som vidtas. Verket å sin sida skulle som ovan nämnts kunna koncentrera sin tillsyn och sina insatser till framför allt dessa verksamheter. 
 65 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 2.6 
  
 Sjukvården 
  
 2.6.1 
  
 Sjukvårdsköerna inte ett huvudproblem 
  
 I den allmänna sjukvårdsdebatten har frågor om sjukvårdens oför- måga att hantera växande köer stått i förgrunden. Statskontoret har i en särskild rapport belyst konsekvenserna i form av ökande sjuk- skrivningstider av bristande resurser inom sjukvården. HpH anser givetvis att alla insatser som kan göras för att nedbringa kötiderna är av stor betydelse för att också minska tiderna för sjukfrånvaro. Den stora ökningen av besök hos allmänvård och specialistvård för att få sjukintyg utgör i sig en stor belastning för sjukvården. Allt talar för att vårdavtal och samverkan mellan landsting och före- tagshälsovård av det slag som utvecklats i Värmland avlastar lands- tingen och ger ökade resurser till företagshälsovården. För att minska onödig sjukfrånvaro som orsakas av väntan på adekvat behandling borde också system för vårdgarantier bli en praktisk realitet i hela landet. Försäkringskassans koordinator skulle då få ett instrument att lotsa den försäkrade till den snabbast möjliga behandlingen. De erfarenheter som gjorts under de senaste årens utredningar visar dock med stor tydlighet att den ökade sjukfrån- varon inte i huvudsak är ett problem som har en enbart medicinsk lösning. 
  
 2.6.2 
  
 Finansiell samverkan 
  
 I ett mer försäkringsmässigt system skulle försäkringsgivaren, dvs. försäkringskassan, kunna köpa sina försäkringstagare den behand- ling från sjukvården och den arbetslivsinriktade rehabilitering från andra producenter som vid varje tillfälle ansågs försäkringsmässigt försvarlig. Ur försäkringskassans synpunkt vore sådana köp i många fall klart lönsamma. Väntetiden förkortades och den minskade utbetalningen av sjukpenning skulle täcka kostnaderna för den tillkommande behandlingen. Under de senaste åren har begränsade former för sådan finansiell samordning funnits och ofta har goda resultat rapporterats. Det har därför funnits anled- ning att överväga om detta system skulle utvidgas och göras mera generellt. Slutsatser av denna prövning redovisas i utredningens övervägande avsnitt. Låt mig bara här kortfattat redovisa de princi- piella invändningar som jag anser väger tungt. 
 Om försäkringskassan skulle köpa eller bidra med resurser till behandling som åvilar någon annan huvudman skulle en prioriterad 
 66 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 grupp av sjukskrivna gå före annan kö. Detta står i strid med gällande prioriteringar inom dagens sjukvård. Denna invändning gäller också det förslag som finns om en särskild rehabiliterings- försäkring. Införs en sådan rättighet inom sjukvårdens område betyder det att den som är arbetsför och har en försäkring går före. 
 Nuvarande system innebär att försäkringskassan med sin rehabi- literingspott förhandlar i varje enskilt fall med arbetsgivaren om vem som skall finansiera ett rehabiliteringsprogram. Detta skapar rättsosäkerhet. Förhandlingsförmåga och inte minst den faktiska tillgången på rehabiliteringspengar ger skilda utslag vid olika till- fällen. En arbetsgivare kan få nej till ett stöd som grannen får ja till. 
 Det förefaller som den mer rimliga lösningen vore att tillse att landstingen via skatter eller generella statsbidrag får sådana resurser att långa väntetider inte uppstår och regelsystemet om arbets- givarens ansvar för sin del av den arbetslivsinriktade rehabiliteringen tydliggörs. Arbetsgivaren har idag ett fullt ansvar. Om det till vissa delar skall överföras till försäkringen är i och för sig en lämplighets- och effektivitetsfråga. Antingen betalar varje arbetsgivare för sina anställdas rehabilitering i den omfattning som gällande föreskrifter kräver eller också betalar man gemensamt för varandra via en högre försäkringsavgift. Enligt min uppfattning är den första modellen i princip att föredra. En omväg av rehabiliteringspengar via försäkringskassan kostar mer än vad den ger. För små företag däremot bör kostnaden för rehabilite- ringsåtgärder ingå i försäkringen. Omfattande rehabiliteringsfall kan annars slå mycket ojämnt mot just dessa företag. 
 En sådan uppstramning innebär att försäkringskassans rehabili- teringsplan utformas av försäkringskassan i samråd mellan den för- säkrade och arbetsgivaren. När den är beslutad innebär den en skyldighet för arbetsgivaren att bekosta den rehabilitering som erfordras. Detta gäller så länge rehabilitering kan och bör ske med sikte på att den anställde skall återgå till den egna arbetsplatsen. Om detta inte är möjligt tas ansvaret över av försäkringskassan. I de undantagsfall där tvist skulle uppstå mellan arbetsgivare och för- säkringskassa om finansieringen skall försäkringskassans beslut naturligtvis kunna överklagas. Under tiden för en sådan prövning skall försäkringskassan förskottera de medel som erfordras. Den anställde skall inte behöva vänta på sin rehabilitering. 
 67 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 2.6.3 
  
 Sjukskrivning som behandlingsmetod 
  
 I ett avseende kan insatser inom sjukvården bli av avgörande betydelse för att minska sjukfrånvaron. Förbättrade kunskaper och därav följande attityder bland läkare och allmänhet om sjukskriv- ning som terapiform skulle kunna bidra till att öka kraven på att arbetsplatsen erbjöd alternativ till en många gånger försvårande passiv sjukskrivning. Alla sjukdomar och från sjukdomen här- rörande problem botas inte bäst med att patienten som enda alter- nativ sjukskrivs från varje form av arbete. Om det istället vore en förstahandsregel att den egna arbetsplatsen erbjöd sådana föränd- ringar och lättnader att en anställde kunde helt eller delvis vara på sin arbetsplats under sjukdomens mindre akuta fas skulle många långvariga och isolerande sjukskrivningar kunna förkortas. I andra fall kan sjukdomen i sig vara ett hinder för individen att återgå till den gamla arbetsplatsen. Den tidigare arbetsplatsen kan ibland också vara en så stor del av en skadlig miljö att ett byte av arbets- plats, arbetsgivare och kanske också yrke är den bästa åtgärden. Förmodligen är i många sådana fall arbetsmarknadspolitiska insatser bättre än en fortsatt passiv sjukskrivning. 
  
 2.6.4 
  
 Ökad utbildning om sjukskrivningens konsekvenser 
  
 Kunskaperna om sambanden mellan sjukskrivning, arbetsplats och alternativa åtgärder till sjukskrivning hos sjukvårdens personal och inte minst hos den behandlande läkare som först möter patienten är idag bristfälliga. En förbättrad utbildning och vidareutbildning är ytterst angelägen. Ämnet sjukskrivning som terapi bör ingå i all grundläggande utbildning av läkare och sjukvårdpersonal. Univer- sitetens och högskolornas program inom ämnesområden som ledarutbildning, personaladministration, beteendevetenskap etc. bör uppmärksamma frågor om hälsa i arbetslivet. När det gäller vidareutbildning av sjukvårdspersonal bör det vara landstingens ansvar, att se till att sådan erbjuds i alla delar av landet. Vidare- utbildning inom området försäkringsmedicin bör vara obligatorisk för alla läkare som skriver sjukintyg. 
 68 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 2.7 
  
 Arbetsmarknaden 
  
 2.7.1 
  
 En förändrad arbetsmarknadspolitik 
  
 En stor del av dem som är långtidssjukskrivna blir fortsatt sjuk- skrivna av den anledningen att de inte har eller kan få ett arbete som passar deras funktionsnedsättning. Ovanpå den egentliga sjukdomen läggs dag efter dag med fortsatt isolering och utstöt- ning från arbetslivet. I många fall skulle en större förståelse hos ledning och arbetskamrater på den gamla arbetsplatsen säkert kunna bidra till att förändra tidigare uppgifter så att den sjuk- skrivne helt eller delvis kunde återgå till sin gamla arbetsplats. I andra fall är ett nytt arbete på en ny arbetsplats och/eller omskol- ning och utbildning den bästa lösningen. Dagens system med bris- tande tydlighet i ansvarsfördelningen mellan försäkringskassa och arbetsförmedling gör att svåra fall tenderar att förlängas och sjuk- skrivningen blir alltmer passiv och därmed passiviserade. I den mån den medicinska behandlingen är slutförd eller inte förhindrar en arbetsmarknadsinriktad aktivitet bör en sådan alltid inledas så snart som möjligt. 
 Huvudansvaret att tillse att arbetsförmedlingen tar över den sjukskrivne i ett aktivt program bör ligga på försäkringskassan. Därefter bör ansvaret ligga på arbetsförmedlingen att tillse att den tidigare sjukskrivne nu får ett utvecklingsprogram och ett arbete som passar. En sådan förändring förutsätter att arbetsmarknads- politikens ansvar för att ta hand om också dessa mer svårplacerade fall görs tydligt. Jag utgår givetvis ifrån att betydande resurser i så fall måste tillföras arbetsmarknadspolitikens område. Dessa ökade resurser bör ses som en investering i syfte att minska utbetalningar av sjukpenning och förtidspension. 
 Under utredningsarbetet har representanter från näringsdepar - tement och arbetsmarknadsmyndigheterna framfört att en sådant nytt stort arbetsområde svårligen skulle kunna inrymmas inom den nuvarande arbetsmarknadspolitiken, vars huvuduppgift är att aktivt försörja arbetsmarknaden med lämplig och välutbildad arbetskraft. Därtill har arbetsmarknadspolitiken också till uppgift att ge stöd till dem som har det svårast på arbetsmarknaden, bl.a. arbetshandi- kappade, invandrare och långtidsarbetslösa. För arbetshandi- kappade finns ju sedan länge t.o.m. ett särskilt anslag. 
 Enligt min uppfattning måste dock utomordentliga åtgärder sättas in om någon större del av dem som f.n. är långtidssjukskrivna skall få möjlighet att återgå till arbete. Antingen måste sådana 
 69 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 insatser göras i särskild ordning av försäkringskassorna, av en för detta ändamål tillskapad ny organisation eller också måste arbets- marknadsmyndigheterna få ett utökat ansvar. Det kan hävdas att en sådan tillkommande uppgift är så stor och så svår att den begränsar möjligheten för arbetsförmedlingar att klara grunduppgiften. Det är möjligt att så är fallet. Den politiska och sakliga avvägningen måste i så fall ske via riksdag och regering. Vad är idag den vikti- gaste samhällsuppgiften för arbetsmarknadspolitiken? Min upp- fattning är att tyngdpunkten mer måste förskjutas till förmån för de individer som av olika skäl har svårt att få arbete. Om arbets- marknadsmyndigheterna anser det vara omöjligt att ta hand om den stora grupp individer som har olika funktionsnedsättningar så måste uppgiften läggas någon annanstans, t.ex. fortsatt hos försäk- ringskassan. Jag anser detta vara en sämre lösning. Enligt min upp- fattning är en förändring av arbetsmarknadspolitiken med åtföl- jande resursomfördelning en nödvändig förutsättning för att voly- men av lång sjukskrivning och förtidspensioneringar skall kunna minska. En sådan förändring tar tid och måste måhända ske i etapper, men en diskussion och därefter beslut om inr iktningen är nödvändig nu. 
  
 2.7.2 
  
 Rehabiliteringsbidrag för långtidssjukskrivna 
  
 Ett viktigt inslag i en politik som syftar till att skapa arbetsmöjlig- heter för personer som genom lång sjukskrivning måste få ett anpassat arbete vore att omvandla den passiva sjukpenningen till ett aktivt rehabiliteringsbidrag. Den som varit sjukskriven mer än ett år har på grund av sin sjukdom med åtföljande funktionsned- sättningar och också genom den långa frånvaron från arbetet svårt att finna nytt arbete. Arbetet måste kanske ske i lugnare tempo än normalt och arbetsgivaren kan ha svårt att bedöma vilken faktisk arbetsprestation den tidigare sjukskrivne kan utföra. Det finns idag ett alltför litet utrymme för aktiva åtgärder och det enda alterna- tivet för många långtidssjukskrivna i dag är fortsatt sjukskrivning och senare förtidspension. Ett mer effektivt system vore att sjukpenningen omvandlades till rehabiliteringsbidrag som gjorde att arbetsgivarens kostnad minskade. Min uppfattning är att ett sådant rehabiliteringsbidrag bäst administreras via arbetsmark- nadsmyndigheten. Många skulle få möjlighet att återvända till arbete. Några kan behöva ett stöd under en längre tid andra kan uppnå normal arbetsförmåga tidigare. Ett system med rehabili- 
 70 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 teringsbidrag för att göra det möjligt för långtidssjukskrivna att återgå till arbetet är en viktig ingrediens för att minska lång sjuk- skrivning och förtidspensionering. 
  
 2.7.3 
  
 Ett arbetsmarknad för långtidssjukskriva – kvotering? 
  
 En aktiv rehabilitering genom och till arbete förutsätter att det finns arbete för dem som genom lång sjukskrivning har eller har fått nedsatt arbetsförmåga. För arbetsgivarna som kollektiv är det med all sannolikhet ett lönsamt projekt. Alternativet är ju annars fortsatt höga kostnader för sjukförsäkring och förtidspension som betalas via sjukförsäkringsavgiften. Därtill kommer fortsatta förluster i form av produktionsbortfall och löne- och inflations- drivande konstant brist på arbetskraft. Eftersom det ekonomiska styrsystemet för den enskilde arbetsgivaren inte belönar ett kollek- tivt optimalt beteende måste måhända ett kvoteringssystem införas också i Sverige för att göra det möjligt för tidigare sjuskriven arbetskraft att återgå till arbetet. Sådana system finns i många andra västeuropeiska länder, t.ex. Tyskland oc h Frankrike. Alternativet till ett sådant kvoteringssystem i Sverige är breda överenskommel- ser mellan arbetsmarknadens parter där framför allt större arbets- givare tar ett ökat ansvar för att ge arbete åt fler med olika funk- tionshinder. Ett särskilt rehabiliteringsbidrag för långtidssjuk- skrivna borde underlätta sådana överenskommelser. Denna fråga bör lämpligen diskuteras i regeringens trepartsamtal. Om en sådan överenskommelse inte är möjlig ens med stöd av ett system för rehabiliteringsbidrag bör ett kvoteringssystem övervägas. 
  
 2.8 
  
 En försäkringsmässig sjukförsäkring 
  
 Under utredningsarbetet har det stått alltmer klart att det inte går att åstadkomma ökad hälsa i arbetslivet enbart med ändringar av försäkringssystemet. Försäkringens utformning kan däremot givet- vis vara ett mer eller mindre effektivt stöd. Dagens försäkringsstöd har ett antal avgörande strukturella brister och kan inte anses ge rätt incitament vare sig för arbetsgivare, försäkrade eller för försäk- ringskassorna och övriga myndigheter som hanterar detta stora utgiftsområde. Nedan kommenteras några av de huvudområden där sjukförsäkringen kan förbättras och effektiviseras. 
 71 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 2.8.1 
  
 Sjukförsäkringsavgiften måste bättre återspegla den faktiska kostnaden för sjukfrånvaron 
  
 I den allmänna debatten framhålls ibland, inte minst från före- trädare för arbetsgivare, att arbetsgivaren självklart inte bör vara ansvarig för den sjukfrånvaro som orsakas av den anställde på fritiden eller som sammanhänger med klart medicinska sjukdomar etc. som inte orsakas av arbetsplatsen. Detta argument är just själv- klart men inte invändningsfritt. En del av sjukfrånvaron är utan tvekan beroende av förhållanden som ligger helt utanför arbets- platsen. Det kan gälla såväl medicinska och psykiska diagnoser som sociala problem. Der är svårt att bestämma storleken av denna naturliga sjukfrånvaro. Man skulle möjligen kunna anta att den ligger någonstans i nivå med den frånvaro som redovisas för de minsta arbetsplatserna eller för den bästa fjärdedelen av företag, myndigheter och organisationer. Så beräknat skulle sjukfrånvaron till ca 25 procent vara individberoende, vilket i sig skulle kunna motivera att en sjukförsäkring till en fjärdedel skulle (som skett tidigare) betalas av den enskilde. På samma sätt kan hävdas att trafikförsäkring och olycksfallförsäkring skulle täcka också sjuk- penningkostnader som följd av ett olycksfall utanför arbetsplatsen. Mot ett sådant synsätt står emellertid det faktum att det är endast på arbetsplatsen som den anställde kan återgå till arbetet. Detta innebär att en nödvändig reducering av  
 sjukfrånvaron  
 måhända mer beror på hur arbetsplatserna anpassas till individernas faktiska situation än på insatser som enbart utgår från att det är individen som är sjuk. 
 Konsekvensen för den enskildes möjlighet att snabbt återgå till arbetet efter en skada som uppstår utanför arbetsplatsen eller av en sjukdom helt oberoende av arbetsplatsen är, allting annat lika, helt beroende av arbetsplatsens förmåga, vilja och incitament att anpassa sig till den situation som uppstått. Om försäkrings- systemet inte motiverar arbetsgivaren till ansträngningar för att underlätta den anställdes återgång till arbete kommer istället försäkringskostnaderna att stiga. På kort sikt kan det av det enskilda företaget komma att uppfattas som en besparing. På lång sikt återstår dock ingen annan intäktskälla för finansiering av de utgifter som följer av arbetsfrånvaron än uttag i någon form från produktionen. Då, liksom f.ö. med nuvarande generella försäk- ringsavgift, blir dock konsekvensen att samtliga arbetsgivare, branscher och former av företag betalar samma ersättning 
 72 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 oberoende av vilka ansträngningar man gjort eller gör för att åstadkomma en låg sjukfrånvaro. 
 Ett effektivt försäkringssystem måste utgå från att ansvaret ligger hos arbetsgivaren så att så många som möjligt skall kunna snabbt återgå till arbetet. Då måste det också skapas helt andra incitament för den nödvändiga anpassningen av arbetsplatsen till individen. Arbetsgivarens ansvar skall därför vara tydligt. Ett sådant tydligt ansvar ligger också i arbetsgivarkollektivets eget intresse. Sjukfrånvaro betalas inte av någon utanförliggande stat eller något av staten finansierat försäkringssystem. Frånvaron belastar i sin helhet produktionen genom den sjukförsäkringsavgift som tas ut. Försäkringssystemet måste få en tydligare koppling mellan avgift och arbetsgivarens faktiska resultat när det gäller att minska sjukfrånvaron. Minskad och låg sjukfrånvaro skall löna sig för de arbetsgivare som gör insatser. 
  
 2.8.2 
  
 En förlängd sjuklöneperiod 
  
 Redan Sjukförsäkringsutredningen föreslog att sjuklöneperioden skulle förlängas från 14 dagar till 60 dagar. Också HpH fullföljer detta förslag. Inget av utredningens många förslag och inte heller någon av utredningens olika presentationer av fakta har blivit föremål för en så omfattande debatt. Positionerna tycks vara mycket hårt låsta. Både arbetsgivare och fackliga organisationer avvisar denna tankegång om än med något olika skäl. Min bedöm- ning som utredare kvarstår dock. En förlängd sjuklöneperiod är en av de väsentliga förutsättningarna för ett fungerande system. 
 Den nuvarande korta sjuklöneperioden innebär att redan efter 14 dagar överförs ansvaret för utbetalning av sjuklön (sjukpenning) till försäkringskassan, som därigenom belastas med administration av ett mycket stort antal enklare ärenden. Det finns ingenting som pekar på att detta skulle vara en för arbetsgivarna billigare lösning än om man själv tog hand om dessa fall. De allra flesta sjukfall går över inom 60 dagar – endast 300 000 av 900 000 sjukskrivningar varar längre än 60 dagar. Under dessa första 60 dagar är försäk- ringskassans faktiska möjligheter och förmåga att göra insatser väsentligt lägre än de insatser som skulle kunna göras av en aktiv arbetsgivare och företagshälsovård. Det är arbetsgivaren som beta- lar oavsett vilket alternativ man väljer. Det är för mig obegripligt varför man väljer ett dyrare och mindre effektivt system. 
 73 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 En annan invändning som ständigt återkommer är att små före- tag skulle drabbas orimligt hårt. Denna invändning saknar grund. Det föreslagna högkostnadsskyddet i kombination med sänkt avgift gör att små företag blir vinnare. 
 Det tredje skälet som införs mot en förlängd sjuklöneperiod är att arbetsgivare då i ännu högre grad än tidigare inte skulle anställa sådana som kan befaras bli sjukskrivna. Personer med tidigare sjuk- domshistoria skulle få svårt att få nytt arbete. Detta argument är i sig allvarligt med vid närmare genomgång har jag svårt att se att det håller. Inledningsvis är det angeläget att notera att dagens system har stött ut 120 000 långtidssjukskrivna och 450 000 förtids- pensionärer. Kan det bli värre? Det förefaller vidare högst osanno- likt att en arbetsgivare skulle finna att vid just en sjuklöneperiod på 14 dagar skulle en dålig prognos vara acceptabel. Arbetsgivarens stora kostnad uppkommer inte genom sjuklönen utan via produk- tionsbortfallet. Om diskrimineringsargumentet anses hållbart betyder det också att man menar att dagens höga sjukfrånvaro inom vård, skola och omsorg skulle kunna ha förhindrats om kommuner och landsting bara fått anställa friskare kvinnor? Våra analyser pekar entydigt på att sjukfrånvarons förändring och kraftiga ökning beror på förändring av arbetsorganisation, arbetsrutiner och resurser. Diskriminering förefaller inte vara en särskilt gångbar strategi under den närmaste  
 10-15 
  åren. Det står ingen kö av ungdomar som söker sig till arbete inom vård, skola och omsorg. Det är istället brist på arbetskraft. 
 Det är i sammanhanget intressant att notera att i rapporten En sjukförsäkring i behov av friskpeng föreslår tre näringslivet när- stående ekonomer 
 2  
 att en friskpeng införs. Innebörden av detta förslag är att företagen får ett totalt ansvar för sjukfrånvaro och förtidspension. Företagen erhåller från RFV en peng som mot- svarar den på visst sätt beräknade genomsnittliga sjuk- och förtids- pensionskostnaden och får med denna peng upphandla på en fri marknad den försäkring som erfordras. Företag med låg frånvaro eller företag som med egna åtgärder minskar frånvaron, minskar sina kostnader och det omvända gäller för företag med hög från- varo. Förslaget förefaller visserligen var praktiskt och politiskt svårgenomförbart men grunddragen är att arbetsgivaren skall ta det fulla ansvaret. 
  
 2  
 Simpson, Rich och Griffin 
 74 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 2.8.3 
  
 Högkostnadsskydd för de mindre företagen 
  
 Små arbetsplatser och små företag har väsentligt lägre sjukfrånvaro än stora arbetsplatser och stora företag. Dagens generella avgift innebär m.a.o. att små företag betalar för kommuners, landstings och de större företagens sjukfrånvaro. Små företag riskerar dess- utom redan idag att drabbas av höga sjuklönekostnader. Ett företag med endast någon eller några få anställda kan få en mycket hög kostnad i procent av total lönesumma redan efter några kortare sjukfall. Det är därför även med dagens system motiverat att införa ett särskilt högkostnadsskydd för mindre företag. Detta behov av högkostnadsskydd förstärks genom det förslag till utökat ansvar för arbetsgivare som HpH nu lägger. I detta högkostnadsskydd bör ingå aven kostnader för de åtaganden för rehabiliteringsåtgärder som åvilar arbetsgivaren. Inte heller sådana kostnader kan statis- tiskt utjämnas i ett litet företag, som inte kan utjämna de statistiska riskerna för en hög sjukfrånvaro. Tidigare utredningar har lämnat sådana förslag. Sjukförsäkringsutredningen och nu även denna utredning understryker behovet av ett högkostnadsskydd. Det är helt nödvändigt att regeringen omgående tar ställning för att införa ett högkostnadsskydd för små företag. 
  
 2.8.4 
  
 En försäkring utanför budgettaket 
  
 Den mest tydliga bristen i nuvarande sjukförsäkringssystem är att försäkringskassorna genom regel- och budgetsystem inte får möjlighet att agera aktivt. I stället får försäkringskassan begränsa sig till att vara en i huvudsak passiv utbetalare av ersättning. Sjuk- försäkringsavgiften går direkt in på statsbudgetens intäktssida. Även om den i princip skall motsvara kostnaderna finns inte ett direkt samband. Detta betydde att under början och mitten av 90- talet översteg sjukförsäkringsavgiften väsentligt kostnaderna. För närvarande är avgiften alldeles för låg. Nuvarande nivå, 8,8 procent av lönesumman borde år 2001 vara ca 10 procent. En höjning är nödvändig så att kostnadskonsekvensen blir tydlig. Vill man hålla den totala arbetsgivaravgiften oförändrad kan den särskilda, odestinerade avgiften sänkas med motsvarande belopp. 
 Det mest allvarliga systemfelet ligger i det förhållande att medan skadeutbetalningarna går på löpande räkning så ligger kostnader för förebyggande verksamhet, rehabilitering och administration varje år låsta inom det särskilda anslag som gäller för just den verk- 
 75 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 samheten. Detta budgettak är på grund av de låsningar som nu- varande praktiska tillämpning av budgettaket uppenbart förorsakar mycket svårt att löpande justera efter det faktiska behov som upp- står i verksamhete n. Det är därför som allmänheten och företag så ofta får höra att rehabiliteringspengarna är slut redan under för- sommaren. Nödvändiga åtgärder måste vänta till ett nytt budgetår. Försäkringskassornas administration har i själva verket under de senaste åren fått minskade anslag samtidigt som antalet långtids- sjukskrivna har haft den kraftigaste ökningen någonsin. Inget för- säkringsbolag skulle ha agerat så. Försäkringsmässigt är det natur- ligtvis riktigt och lönsamt att ta av skadepengarna för att inves- tera i förebyggande och rehabiliterande verksamhet som ju sedan minskar skadeutbetalningen. Insatserna ses som investeringar som kan återfås under kommande år. Det komplicerade förhand- lingsspel som ligger bakom varje utgiftspost i den statliga budgeten ger uppenbarligen inte utrymme för den nödvändiga flexibilitet som behövs i ett väl fungerande försäkringssystem. Min uppfatt- ning efter dessa års utredande är klar. Ett försäkringssystem kan inte fungera väl inom ramen för aldrig så, i andra sammanhang väl- motiverade, principer för och praktiska tillämpning av ett statligt budgettak. 
 Slutmålet måste enligt min uppfattning vara att sjukförsäkrings- systemet flyttas utanför den statliga budgeten till en självständig allmän sjukförsäkringsfond. Denna skall sedan driva verksamheten och ta ut avgifter för att täcka de totala utgifterna. Riksdagen fast- ställer de villkor och regler som gäller för sjukskrivning och för- tidspension. Fonden arbetar inom detta regelsystem med före- byggande och rehabiliterande insatser i syfte att hålla de totala kostnaderna inkl. skadeutfall på en så låg nivå som möjligt. 
 En sådan systemändring kommer dock att ta tid. Det är därför nödvändigt att genomföra de ändringar som är möjliga inom ramen för nuvarande system. En möjlighet vore att inkomster av sjukför- säkringsavgiften och utgifter budgeterades och behandlades inom en totalram. Sjukförsäkringssystemet behandlas inom budgeten som om det vore fristående och försäkringsavgifterna möter skade- utbetalningar och utgifter för förebyggande och rehabiliterande verksamhet samt administration. 
 76 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 2.8.5 
  
 Aktiv sjukskrivning och rehabilitering 
  
 Ökade folkhälsoinsatser och bättre förebyggande verksamhet på arbetsplatsen kommer att minska antalet sjukskrivningar och därmed behovet av rehabilitering. Den volym rehabilitering som då kvarstår blir möjlig att hantera. Målet att alla som riskerar lång sjukskrivning så tidigt som möjligt skall erbjudas aktiv och arbets- inriktad rehabilitering kan bli ett realistiskt mål som går att uppnå. En förutsättning för en aktiv rehabilitering är att alla berörda sam- verkar och att försäkringskassans samverkansroll kan utvecklas och bli effektiv. I Obrien rehabiliteringsutredning föreslås att en coach på försäkringskassan som lotsar den anställde genom de olika kontakterna med sjukvård, arbetsgivare, arbetsförmedling, försäkringskassa och andra berörda. Denna process utvecklas nu av HpH och avser att bli ett instrument där aktiv sjukskrivning skall bli ett verksamt medel att möta nuvarande passiva långa sjukskriv- ningstider. Denna rehabilitering innefattar både den medicinska rehabiliteringen där sjukvårdens ansvar måste vara tydligt och arbetslivsinriktad rehabilitering av den sjukskrivne. Men därtill också och inte minst den nödvändiga rehabiliteringen och anpass- ningen av arbetsplatsen. 
  
 2.8.6 
  
 Förtidspension 
  
 Nuvarande regler för förtidspension bör ytterligare ses över. HpH har inte haft möjlighet att göra den genomgång av nuvarande system som är önskvärd. Även om de under 2001 beslutade reglerna, som träder i kraft 1 januari 2003, innebär en förbättring jämfört med tidigare, kvarstår dock ett antal frågor som närmare behöver belysas. Det är t.ex. fortfarande orimligt att så många unga får beslut om förtidspension. Det kan inte vara rimligt, mänskligt och rationellt att någon som är 30, 35 eller 40 års ålder anses vara så arbetsoförmögen att sjukersättning för resten av livet är den enda utvägen. Sjukersättning är den slutliga passiviseringen där individen endast har kvar sin rättighet till viss och minskad ersättning men där aktiva rehabiliteringsåtgärder inte längre sätts in. Reglerna om förtidspension (sjukersättning) måste ses över med samma inrikt- ning som gäller för långtidssjukskrivna – arbete som är anpassat till individen skall var huvudspåret. Också nuvarande målformuleringar i regleringsbrev m.m. måste ses över. Det är stor risk (den syns tydligt på sina håll redan f.n.) att försäkringskassorna ökar antalet 
 77 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 förtidspensioner för att därmed minska volymen av långtidssjuka. Ingen reell förbättring uppnås med ett sådant förfarande. 
  
 2.8.7 
  
 Skilda ersättningsnivåer i arbetslöshetsförsäkring och sjukförsäkring – ett problem 
  
 Under utredningsarbetet har det stått alltmer klart att skillnader i nivåer och principer för ersättning för arbetslöshet och vid sjuk- dom är ett problem. I vissa fall är det för individen klart lönsamt att vara sjukskriven i stället för att vara arbetslös. Jag anser att nivåerna bör utjämnas. 
  
 2.8.8 
  
 En samlad organisation 
  
 För budgetåret 2001 beräknas de totala kostnaderna för sjuk- penning och förtidspension (sjukersättning) uppgå till 108 mdkr. Detta motsvarar 15 procent av statens totala utgifter. Beloppet är nästan dubbelt så stort som arbetsmarknadsanslaget, dubbelt så stort som försvarsanslaget och 12 gånger anslaget för kultur. Samtidigt hanteras detta utgiftsområde med en organisation som skiljer sig från all annan statlig verksamhet. Verksamheten sker i 21 självständiga försäkringskassor. RFV utövar tillsyn och ansvarar för samordning och rådgivning och utfärdar också vissa direkta föreskrifter. RFV är dock inte chefsmyndighet och någon sådan finns heller inte i motsats för vad som gäller inom andra statliga områden, t.ex. arbetsmarknadspolitiken. Detta oklara lednings- och styrsystem förfaller mindre lämpligt att hantera ett utgiftsområde i kris. HpH är ingen organisationsutredning och jag har därför inte utrymme att utveckla något detaljerat organisationsförslag. Jag är medveten om de starka känslor som en diskussion om organisa- tionsstruktur rör upp men anser trots detta att det nödvändigt att ta upp organisationsfrågan. En effektiv och väl fungerande för- säkringsadministration är ett viktigt instrument för att hantera de mycket svåra frågor som nu måste lösas. Jag anser därför att riksdagen/regeringen omgående bör starta en genomförande- process där slutmålet redan från början skall vara klart – försäk- ringskassorna skall organisatoriskt vara en gemensam statlig organisation som leds av en statig chefsmyndighet. 
 78 
  
 SOU 2002:5 
  
 I huvet på en utredare 
  
 2.9 
  
 Förändringar och översyn behöver göras också i andra system 
  
 Under utredningsarbetet har ett antal frågor som rör angränsande områden varit föremål för reflektion och diskussion. Sjukförsäk- ring och förtidspension svarar 2002 för 15 procent av stats- budgetens totala kostnader. Radikala och önskvärda förändringar som syftar till att bryta nuvarande uppgång för att därefter minska utgifterna för detta stora system kräver med all sannolikhet också förändringar inom andra politikområden. Det ligger utanför denna utrednings direktiv och också praktiska möjligheter att hantera dessa frågor. Detta avsnitt avser att exemplifiera och reflektera över några områden där överväganden och fortsatta utredningar enligt min uppfattning vore angelägna. 
  
 2.9.1 
  
 Arbetsrätt – starkare skydd vid uppsägning och graviditet 
  
 Enligt nuvarande regler får uppsägning inte ske enbart av det skälet att någon är sjuk. Inte heller frånvaro p.g.a. graviditet utgör i sig skäl för uppsägning. I många fall har dock uppsägningar skett där det inte kan uteslutas att sjukdom eller graviditet har varit det egentliga skälet. Enligt min uppfattning borde särskilt långtidssjuk- skrivnas ställning på arbetsmarkanden förstärkas. Detta skulle kunna ske genom att uppsägning inte fick ske under sjukskriv- ningsperioden. Uppsägning och skäl för detta bör prövas först när den anställde har möjlighet att återgå till arbetet. I fråga om gravi- ditet borde det vara ett starkt samhällsintresse att inför ett starkare skydd både mot diskriminering vid anställning och vid uppsägning. Några framsynta företag har redan idag infört en positiv särbe- handling av gravida och deras partner. Det förefaller också vara rimligt att gravida får möjlighet att komma starka och utvilade till förlossning. Detta bör ske genom en förstärkning av regelsystemet för havandeskapspenning. Det bör också vara så att arbetsgivaren har en förstärkt skyldighet att anpassa arbetsuppgifter och arbets- tider under en rimlig tid före förlossning. 
  
 2.9.2 
  
 Beskattningsfrågor 
  
 Arbetsgivare som vidtar aktiva åtgärder för att öka trivseln på arbetet borde stödjas av ett tydligare skattesystem där i princip alla 
 79 
  
 I huvet på en utredare 
  
 SOU 2002:5 
  
 kostnader för sådana aktiviteter var avdragsgilla. Det gäller även sådana saker som idag ibland av skattemyndigheter riskerar att betraktas som icke avdragsgill personalförmån. Det kan röra sig om biljetter till kulturaktiviteter, frikort på gym, etc. Förutsättningen är givetvis att sådana aktiviteter riktar sig till företagets samtliga anställda. Det är också viktigt att sådana åtgärder inte riskerar att bli en för den anställde skattepliktig förmån. En översyn av nuva- rande skatteregler vore angelägen. 
  
 2.9.3 
  
 Äldre arbetskraft 
  
 Allt färre av den äldre arbetskraften deltar idag i arbetslivet. De som kan lämnar arbetslivet i förtid med goda pensionsvillkor eller avgångsvederlag, Andra stöts ut genom sjukskrivning eller förtids- pension. Det är uppenbart att arbetslivets villkor för de allra flesta inte är sådana att man vill eller orkar arbeta fram till den i andra sammanhang som önskvärd angivna nya pensionsåldern 67 år. För den som under 30 år haft ett tungt och krävande arbete inom vård och omsorg och nu är 55 år är många gånger ett fortsatt arbete i samma takt och på samma sätt ytterligare 10 år en omöjlighet. Detsamma gäller uppenbarligen inom andra utsatta yrken. Det borde vara rimligt att arbetsgivare av eget intresse utformade en ny politik som är attraktiv för den äldre arbetskraft som man nu kommer att vara så beroende av. Det kan t.ex. gälla att man efter 55 års ålder får längre semester, kortare arbetstid. Det kan också inne- bära att man som äldre och mer erfaren får ett arbete som senior advisor och slipper de tunga lyft och den arbetspress som man inte orkar mer. Det ligger ett stort ansvar inte minst på offentliga arbetsgivare att utveckla en ny och mer flexibel syn på hur anställ- das kompetens och erfarenhet kan utnyttjas. 
 Sjukförsäkringsutredningen föreslog också att om man vill införa ett generellt incitament för äldre arbetskraft skulle t.ex. arbets- givaravgiften för äldre kunna sänkas. Min uppfattning är att den hotande arbetskraftsbristen inom vissa stora omsorgsyrken och den stora utslagningen av äldre arbetskraft fordrar ett väsentligt nytänkande också när det gäller regler för avgifter och skatter. Annars kommer nuvarande trend att fortsätta och förstärkas. Ytterligare allt färre kommer att arbeta efter 55 års ålder. 
 80 
  
 3 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 I detta kapitel redovisas inledningsvis koncentrerade uppdateringar av tidigare redovisad statistik och analys. Tidigare redovisningar finns bl.a. i Sjukförsäkringsutredningens betänkanden  
 Sjukförsäk- ringen - basfakta och utvecklingsmöjligheter  
 (SOU 2000:72),  
 Sjuk- frånvaro och sjukskrivning - fakta och förslag  
 (SOU 2000:121) samt HpH:s delrapporter  
 2001-02-15 
 Handlingsplanens uppläggning och inriktning  
 samt  
 2001-06-26 
 Punkter i en handlingsplan.  
 HpH:s del- rapporter återfinns i detta betänkande som bilagorna 1:2 och 1:3. 
 HpH:s handlingsplan bygger i huvudsak på tidigare presenterat material och gjorda undersökningar. Inom några områden har utredningen dock funnit det nödvändigt att under utredningstiden fördjupa kunskapen och analysen. Företagshälsovårdens förutsätt- ningar att möta en ökad efterfrågan har studerats liksom resultatet av försäkringskassans köp av tjänster. Vidare har HpH låtit genomföra fördjupade studier av långtidsfriska, långtidssjuka och långtidsarbetslösa. HpH redovisar här en sammanfattning av dessa undersökningar. Rapporterna återfinns i detta betänkandes del 2 Bilagor. 
 I november 2001 redovisades utvärderingar av försök med poli- tisk och finansiell samordning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och socialtjänst (SOCSAM) och frivillig samverkan inom rehabiliteringsområdet för särskilt utsatta (FRISAM). HpH återger kortfattat utvärderingarnas sammanfattande resultat. 
 Vidare redovisar HpH en sammanfattning av Kommittén Väl- färdsboksluts slutsatser i slutbetänkandet;  
 Välfärdsbokslut för 1990- talet  
 (SOU 2001:79) samt regeringens åtgärdsprogram i 11 punkter för ökad hälsa i arbetslivet budgetpropositionens (prop. 2001/02:1, utgiftsområde 10). 
 81 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Beträffande ytterligare bakgrundsmaterial kan följande nämnas. En beskrivning av arbetsgivarens ansvar enligt nuvarande regler finns i junirapporten, bilaga 1:3, underbilaga 7. 
 Vidare beskrivs företagshälsovårdens nuvarande roll och villkor i bilagan 1:4. En allmän redogörelse för några myndighetsorganisa- tioner finns i bilagan 1:5. Nuvarande ordning med lönebidrag och vissa anställningsfrämjande åtgärder beskrivs i bilagan 1:6. HpH har också gjort en särskild konsekvensanalys av reglers effekter för små företags villkor, vilken redovisas i bilaga 8 till delrapporten. I bilagan 1:8 redovisas regel 7 i FN:s standardregler för att tillför- säkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlik- het. Denna regel handlar om arbete. Ett förslag om information om sjukfrånvaro i årsredovisningen finns i bilagan 6 till delrapporten. 
  
 3.2 
  
 Sjukfrånvarons utveckling och struktur 
  
 Sjukfrånvarons utveckling är väl dokumenterad i RFV:s sjukdata- register vad avser antal av sjukförsäkringen ersatta fall, sjukdagar och sjukfallens längd samt sjukskrivnas kön och ålder. Tyvärr saknar dock den officiella statistiken mycket av förklaringsvärde. Uppgifter saknas till exempel om diagnos, yrke, arbetsplats, arbets- givare etc. Den korta sjukfrånvaron, upp till 14 respektive 28 dagar, är inte heller systematiskt registrerad på grund av att sjuklöne- perioden (då arbetsgivaren svarar för sjukersättningen) varierat under de senaste åren. HpH har därför lagt ner stort arbete på att utveckla egna analyser som redovisas i detta kapitel. 
  
 3.2.1 
  
 Sjukskrivna 
  
 I detta avsnitt redovisas sjukfrånvarons utveckling på individnivå avseende sjukskrivningar, ersatta dagar, sjuktal och ohälsotal. 
 82 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 Diagram 1.  
 Antal sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 
  
 1976 – 2001 (prognos). 
  
 200 000 
  
 180 000 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 160 000 
  
 140 000 
  
 120 000 
  
 100 000 
  
 80 000 
  
 60 000 
  
 40 000 
  
 20 000 
  
 0 
  
 4 
  
 7 
  
 1980 
  
 3 
  
 1986 
  
 9 
  
 1992 
  
 5 
  
 8 
  
 2001(p) 
  
 7 
  
 7 
  
 8 
  
 8 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 Källa:  
 HpH. Bearbetning av material från RFV 
 För att få jämförbarhet över tiden med hänsyn till regeländringar ingår endast personer med en sjukskrivningsperiod som är längre än 30 dagar. Vid slutet av år 2001 har fler än 180 302 kvinnor och 101 858 män varit sjukskrivna längre än 30 dagar. Som framgår av diagrammet är dessa nivåer de högsta som hittills noterats. Upp- gifterna för 2001 är prognostiserade och bygger på ökningstakten för  
 12-månadersperioden 
  t.o.m. september 2001. 
 Kvinnornas andel av antalet sjukskrivna har under perioden ökat successivt och kraftigt. 1976 var andelen 45 procent, 1980 hade den stigit till 50 procent och var vid slutet av år 2001, 64 procent. 
 83 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Diagram 2.  
 Andel sjukskrivna >30 dagar vid slutet av  
 1976-2001 
  (prognos) i procent av befolkningen  
 (16-64 
  år). 
  
 7% 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 6% 
  
 5% 
  
 4% 
  
 3% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 0% 
  
 1976 
  
 1981 
  
 1986 
  
 1991 
  
 1996 
  
 2001(p) 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av material från RFV och SCB. 
 Vid årsskiftet 2001/2002 har enligt HpH:s prognos ca 6,5 procent av kvinnorna och 3,6 procent av männen i åldern 16 till 64 år varit sjukskrivna längre än 30 dagar. Motsvarande siffra för hela befolk- ningen är 5,0 proc ent. Andelen sjukskrivna kvinnor är vid slutet av år 2001 högre än något tidigare år. Även andelen sjukskrivna män är för första gången högre än den tidigare högsta andelen, år 1976. 
  
 Diagram 3.  
 Antal sjukskrivna längre än 365 dagar vid slutet av åren 
  
 1992 – 2001 (prognos). 
  
 125 000 
  
 100 000 
  
 75 000 
  
 50 000 
  
 25 000 
  
 0 
  
 199212199312199412199512199612199712199812199912200012 
  
 200112(p) 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av material från RFV. 
 84 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 Antalet sjukskrivna längre än 365 dagar minskade mellan åren 1992 och 1997 från ca 71 000 till 45 000. Antalet har därefter, enligt HpH:s prognos för 2001, ökat med 75 000 till 120 000. Den rela- tiva ökningstakten har under de senaste fyra åren legat på ca 30 procent per år. Under dessa fyra år har antalet förtidspensio- närer/sjukbidragsmottagare också ökat, från 423 000 till ca 450 000 vid slutet av år 2001. Det ökade antalet långtidssjukskrivna mot- svaras således inte av någon minskning av antalet förtidspensio- närer. 
  
 Diagram 4.  
 Summa sjukskrivna >30 dagar och förtidspensionärer vid slutet av åren  
 1993-2001 
  (prognos) i procent av befolkningen  
 (16-64 
  år). 
  
 16,00% 
  
 12,00% 
  
 Män 
  
 8,00% 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 4,00% 
  
 0,00% 
  
 1 
  
 3 
  
 1 
  
 4 
  
 1 
  
 5 
  
 1 
  
 6 
  
 1 
  
 7 
  
 1 
  
 8 
  
 1999 
  
 2 
  
 0 
  
 2001(p) 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 0 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 0 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av material från RFV och SCB. 
 I ovanstående diagram har HpH summerat de sjukskrivna och de förtidspensionerade. (Till förtidspension räknas här även sjuk- bidrag.) Också i detta sammanhang kan noteras att ökningen framför allt gäller för kvinnor. Diagrammet visar att ytterligare cirka 3 procent av befolkningen i åldern  
 16-64 
  år är sjukskrivna eller förtidspensionerade år 2001 jämfört med år 1993. 15,7 procent av kvinnorna och 10,4 procent av männen har ersättning i form av sjukpenning eller förtidspension. De förtidspensionerade har under perioden ökat från 414 000 till ca 450 000. Nära 200 000 män och fler än 250 000 kvinnor har förtidspension, vilket motsvarar ca 400 000 heltidsfrånvarande. 
 85 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.2.2 
  
 Sjuktal 
  
 I nedanstående diagram redovisas sjuktal, dvs. antal dagar med utbetald sjukpenning per sjukpenningförsäkrad (personer med för- värvsinkomst) och rullande  
 12-månadersperioder 
  från januari 1998 till september 2001. Alla dagar med sjukpenning, oavsett omfatt- ning hel, halv osv., räknas som en dag. Dagar med sjuklön från arbetsgivare är inte medräknade. 
  
 Diagram 5.  
 Sjuktal för kvinnor respektive män per tolvmånaders- period fr.o.m. januari 1998 t.o.m. september 2001. 
  
 45,0 
  
 Kvinnor 
  
 40,0 
  
 Dagar 
  
 35,0 
  
 30,0 
  
 per 
  
 25,0 
  
 20,0 
  
 försäkrad 
  
 15,0 
  
 10,0 
  
 5,0 
  
 0,0 
  
 feb97- 
  
 jan98- 
  
 dec98- 
  
 nov99- 
  
 okt00- 
  
 Wright 
  
 dec98 
  
 nov99 
  
 okt00 
  
 sep01 
  
 Samtliga 
  
 16-29 
  år 
  
 30-49 
  år 
  
 50-59 
  år 
  
 60-64 
  år 
  
 35,0 
  
 Män 
  
 30,0 
  
 Dagar 
  
 25,0 
  
 20,0 
  
 per 
  
 15,0 
  
 försäkrad 
  
 10,0 
  
 5,0 
  
 0,0 
  
 feb97- 
  
 jan98- 
  
 dec98- 
  
 nov99- 
  
 okt00- 
  
 Wright 
  
 dec98 
  
 nov99 
  
 okt00 
  
 sep01 
  
 Samtliga 
  
 16-29 
  år 
  
 30-49 
  år 
  
 50-59 
  år 
  
 60-64 
  år 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av material från RFV och SCB. 
 Som framgår av diagram 5 fördubblades kvinnornas sjuktal under perioden från i genomsnitt 15,0 till 30,6 dagar. Männens sjuktal ökade från 9,4 till 17,0 dagar. Kvinnornas sjuktal är nästan dubbelt 
 86 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 så höga som männens. Notabelt är också att kvinnor äldre än 50 år har ett sjuktal på i genomsnitt drygt 41 dagar. 
  
 Diagram 6.  
 Månadsvis förändring av ökningen av rullande 12 månaders sjuktal för kvinnor och män i olika åldersgrupper fr.o.m. januari 1999 t.o.m. september 2001. 
  
 Dagar 
  
 Kvinnor och män 
  
 7,0 
  
 6,0 
  
 5,0 
  
 Samtliga 
  
 4,0 
  
 16-29 
  år 
  
 3,0 
  
 30-49 
  år 
  
 2,0 
  
 50-59 
  år 
  
 1,0 
  
 60-64 
  år 
  
 0,0 
  
 feb98-jan99 
  
 Campbellfeb00-jan01 
  
 okt00-sep01 
  
 Dagar 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 8,0 
  
 7,0 
  
 16-29 
  år 
  
 6,0 
  
 5,0 
  
 30-49 
  år 
  
 4,0 
  
 3,0 
  
 50-59 
  år 
  
 2,0 
  
 1,0 
  
 0,0 
  
 60-64 
  år 
  
 feb98- jun98- okt98- feb99- jun99- okt99- feb00- jun00- okt00- 
  
 jan99 maj99 sep99 jan00 maj00 sep00 jan01 maj01 sep01 
  
 Dagar 
  
 Män 
  
 6,0 
  
 5,0 
  
 Samtliga 
  
 4,0 
  
 16-29 
  år 
  
 30-49 
  år 
  
 3,0 
  
 50-59 
  år 
  
 2,0 
  
 60-64 
  år 
  
 1,0 
  
 0,0 
  
 feb98-jan99 
  
 Campbellfeb00-jan01 
  
 okt00-sep01 
  
 Källa: 
 HpH. Bearbetning av material från RFV. 
 87 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Diagram 6 redovisar den månadsvisa förändringen av ökningen av sjuktalen. I genomsnitt har förändringen ökat från 1,9 dagar till 3,5 dagar från januari 1999 till september 2001. Som framgår av dia- grammet avtar ökningstakten fr.o.m. första halvåret 2000 för alla åldersgrupper utom den yngsta. Åldersgruppen  
 16-29 
  år har vid utgången av år 2001 en fortsatt stigande ökningstakt. Under hela perioden har också denna grupp den största förändringen av ökningstakten; från 1,2 dagar till 4,1 dagar. Förändringen för kvinnor  
 16-29 
  år är från 1,5 dagar till 5,2 dagar. Motsvarande tal för män är från 0,9 till 2,9 dagar. 
  
 3.2.3 
  
 Sjukfallens längd i olika åldersgrupper 
  
 Sedan sjuklöneperioden infördes den 1 januari 1992 har det saknats officiell statistik om kortvariga sjukfall. För att belysa omfatt- ningen av karensdagar och sjukfrånvarodagar med sjuklön av olika längd har HpH bearbetat uppgifter från Svenskt Näringslivs tidsanvändningsstatistik. 
  
 Diagram 7.  
 Uppskattad sjukfrånvaro i olika åldersgrupper i procent av ordinarie arbetstid fördelad på karensdag, nuvarande sjuklöne- period, dag  
 15-90 
  och längre än 90 dagar. Uppgifterna avser andra kvartalet 2001. 
 7,00 
  
  Karensdag  
  Sjuklön  
  
  dagar  
 15-90 
  
  dagar>90 
  
 6,00 
  
 5,00 
  
 4,00 
  
 3,00 
  
 2,00 
  
 1,00 
  
 0,00 
  
 20-24 
  
 25-29 
  
 30-34 
  
 35-39 
  
 40-44 
  
 45-49 
  
 50-54 
  
 55-59 
  
 60- 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av Svenskt Näringslivs tidsanvändningsstatistik 
 Diagrammet visar att den långa sjukfrånvaron, > 90 dagar, är direkt proportionell mot åldern. Den korta sjukfrånvaron har däremot ett direkt motsatt ålderssamband. Ju lägre ålder desto större andel tar 
 88 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 karensdagar och sjuklönedagar i anspråk av arbetstiden. Fördel- ningen av respektive åldersgrupps sjukfrånvaro på sjukfallslängder. 
  
 Diagram 8.  
 Sjukfrånvaro i procent av ordinarie arbetstid, fördelad på åldersgrupper. Uppgifterna avser år 2000. 
  
 Wilson 
  
 Sjuklön 
  
 >3 mån 
  
 100% 
  
 90% 
  
 80% 
  
 70% 
  
 60% 
  
 50% 
  
 40% 
  
 30% 
  
 20% 
  
 10% 
  
 0% 
  
 20-24 
  
 25-29 
  
 30-34 
  
 35-39 
  
 40-44 
  
 45-49 
  
 50-54 
  
 55-59 
  
 60- 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av Svenskt Näringslivs tidsanvändningsstatistik 
 Diagrammet visar att den yngsta åldersgruppens sjukfrånvaro till mer än 75 procent består av karens- och sjuklönedagar. För den äldsta åldersgruppen består mindre än 20 procent av sjukfrånvaron av karens- och sjuklönedagar. 
 HpH har för att belysa sjukfrånvaron i olika åldersgrupper under de första 60 dagarna i anställdas sjukfall kompletterat uppgifterna ovan med registrerade sjukpenningdagar från dag 15 till 60. 
 89 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Diagram 9.  
 Uppskattat antal sjukfrånvarodagar i olika ålders- grupper fördelade på karensdag, nuvarande sjuklöneperiod, samt dag  
 15-60. 
  Uppgifterna avser 2000. 
  
 14 
  
 Wilson 
  
 Sjuklön dag  
 2-14 
  
 dag  
 15-60 
  
 12 
  
 10 
  
 8 
  
 6 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 20-24 
  
 25-29 
  
 30-34 
  
 35-39 
  
 40-44 
  
 45-49 
  
 50-54 
  
 55-59 
  
 60- 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av uppgifter från RFV och Svenskt Näringslivs tidsan- 
 vändningsstatistik 
 Som framgår av diagrammet är sjukfrånvaron under de första sextio dagarna av anställdas sjukfall i stort sett lika stor i alla ålders- grupper utom den yngsta. I åldersgruppen  
 25-54 
  är i genomsnitt sjukfrånvaron under de första 60 dagarna cirka 8 dagar. I gruppen 55 år och äldre är motsvarande antal frånvarodagar 9. Den allra yngsta gruppen har det högsta talet, i genomsnitt närmare 13 från- varodagar. 
 90 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 3.2.4 
  
 Sjukpenningdagar 
  
 HpH vill understryka att antalet sjukpenningdagar inte speglar den totala sjukfrånvaron utan endast den del som ersätts av sjukförsäk- ringen. Införandet av karensdagen 1993 och sjuklöneperioder med olika längd sedan 1992 innebär att ett stort antal sjukfall och sjuk- frånvarodagar inte registreras i den officiella statistiken. 
  
 Diagram 10.  
 Av sjukförsäkringen ersatta dagar, sjukpenningdagar  
 1976-2001 
  (prognos). Partiellt ersatta dagar räknas som hela dagar. 
  
 Miljontal 
  
 120 
  
 100 
  
 80 
  
 60 
  
 40 
  
 20 
  
 0 
  
 1976 
  
 1981 
  
 1 9 8 6 
  
 1991 
  
 1996 
  
 2001(p) 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av material från RFV 
 För år 2001 prognostiserar HpH 103 miljoner sjukpenningdagar. Prognosen för 2001 bygger på ökningstakten  
 12-månadersperioden 
  t.o.m. september 2001, 17 procent. Det innebär en ökning med mer än 56 miljoner dagar jämfört med 1997. 
 Sjukförsäkringsutredningen (S 1999:11) uppskattade att antalet karens- och sjuklönedagar under 1999 uppgick till ca 40 miljoner. Den totala sjukfrånvaron under 1999 kan därmed uppskattas till mer än 110 miljoner dagar. Antalet sjukpenningdagar steg under år 2000 och 2001 med 31 miljoner dagar. Den totala sjukfrånvaron torde därför under år 2001 ha uppgått till närmare 150 miljoner dagar, vilket med stor marginal är den högsta sjukfrånvaronivån någonsin. 
 91 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.2.5 
  
 Sjukfrånvaron i olika sektorer 
  
 HpH har i tidigare rapporter på olika sätt redovisat sjukfrånvarons utveckling i olika sektorer. Underlaget för följande redovisning är den undersökning som redovisas i bilaga 2:4,  
 Långtidssjukskrivna, förtidspensionärer, långtidsarbetslösa och långtidsfriska. 
  
 I undersökningen studerades fyra grupper  
 25-64-åringar 
  som under hela år 2000 antingen var sjukskrivna (91 356 personer), helt eller delvis arbetslösa (196 449 personer), hade beviljats förtids- pension (35 200 personer) eller inte hade uppburit någon ersätt- ning från sjukfrånvaro från RFV (friska). Den friska gruppen bestod av cirka 4miljoner sjukförsäkrade. Nedanstående diagram baseras på undersökningens resultat. 
  
 Diagram 11.  
 Antal faktiskt helårssjukskrivna och förtidspensio- nerade år 2000 fördelade på anställningssektor 1999 i förhållande till förväntat antal (de friskas fördelning). 100 innebär att faktiskt antal är lika med förväntat antal. 
  
 160 
  
 140 
  
 120 
  
 100 
  
 80 
  
 60 
  
 40 
  
 20 
  
 0 
  
 Egenföretag 
  
 Privat 
  
 Statlig 
  
 Kommunal 
  
 Landsting 
  
 Helårssjukskrivning 
  
 Förtidspension 
  
 Diagrammet visar att kommuner har en mycket stor, nära 60 procents, överrepresentation av helårssjukskrivna anställda. Även förtidspensioneringen från kommunal anställning överskrider med stor marginal den förväntade nivån. Helårssjukfrånvaron inom landstingen ligger också på en hög nivå. 
 92 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 3.2.6 
  
 Sjukfrånvaron på arbetsställen av olika storlek 
  
 Sjukfrånvaron ökar tydligt med arbetsplatsens storlek. De statis- tiska uppgifterna har hämtats från SCB:s kortperiodiska sysselsätt- ningsstatistik, som bygger på kvartalsvisa uppgifter från ett urval av arbetsgivare. 
  
 Diagram 12.  
 Sjukfrånvaro för kvinnor och män anställda på arbets- platser av olika storlek inom enskild sektor 3:e kvartalet 2001. Procent av anställda. 
  
 8 
  
 anställda 
  
 7 
  
 6 
  
 5 
  
 Kvinnor 
  
 av 
  
 4 
  
 Män 
  
 3 
  
 Andel 
  
 Totalt 
  
 2 
  
 1 
  
 0 
  
 1-4 
  
 5-9 
  
 10-19 
 20-49 
  
 50-99 
  
 100- 
  
 200- 
  
 Totalt 
  
 Antal anställda på arbetsstället 
  
 199 
  
 Källa 
 : HpH. Bearbetning av SCB:s kortperiodiska sysselsättningsstatistik. 
 Av diagrammet framgår att kvinnorna har en betydligt högre sjuk- frånvaro i alla storleksklasser och att sjukfrånvaron stiger med arbetsställets storlek. 
 Förklaringen till sambandet mellan sjukfrånvaro och arbets- platsens storlek kan vara att de anställda har betydligt större per- sonligt engagemang i de små än i de stora företagen. Sambandet mellan närvaro, produktion och anställningstrygghet är också tydligare för den anställde i ett litet än i ett stort företag. 
 93 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.2.7 
  
 Sjukfrånvaron på arbetsplatser med fler än 100 anställda i privat sektor 
  
 HpH har tagit del av SCB:s grundmaterial för den kortperiodiska sysselsättningsstatistiken. I detta material redovisas frånvaro- uppgifterna för det enskilda arbetsstället. HpH har därmed kunnat studera de stora skillnader i sjukfrånvaro som föreligger mellan olika arbetsplatser. Skillnaderna framkommer även inom olika storleksklasser, olika branscher och regioner. HpH redovisar i följande diagram uppgifter rörande närmare 3 000 arbetsställen med fler än 100 anställda inom den privata sektorn. 
  
 Diagram 13.  
 Sjukfrånvaro på arbetsplatser med fler än 100 anställda, privat sektor, andra kvartalet 2001. Sjukkvot = andel sjukfrånvarande i procent av anställda. 
  
 Sjukkvoten är i genomsnitt 5,02 % och varierar 
  
 35,00% 
  
 mellan 0 och 36 %. 
  
 30,00% 
  
 På ca 6 % eller nära 200 av arbetsställena överstiger 
  
 sjukkvoten 10 %. 
  
 25,00% 
  
 800 eller ca 30 % av arbetsplatserna har en sjukkvot 
  
 som är lägre än 3 %. 
  
 20,00% 
  
 15,00% 
  
 10,00% 
  
 5,00% 
  
 0,00% 
  
 25 % 
  
 25 % 
  
 25 % 
  
 25 % 
  
 Källa 
 : HpH Bearbetning av SCB:s kortperiodiska sysselsättningsstatistik 
 94 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 Diagram 14 
 . Sjukfrånvaro på arbetsplatser med fler än 100 anställda, privat sektor andra kvartalet 2001. Andel sjukfrånvarande i procent av anställda. Arbetsplatserna har rangordnats efter kvinnors, mäns och totalt anställdas sjukfrånvaro och delats upp fyra lika stora grupper, vars medelvärden beräknats. Grupp 1 har lägst sjukfrånvaro. 
  
 14,00% 
  
 anställda 
  
 12,00% 
  
 10,00% 
  
 8,00% 
  
 % av 
  
 6,00% 
  
 4,00% 
  
 2,00% 
  
 0,00% 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Grupp 1 
  
 1,81% 
  
 1,13% 
  
 1,79% 
  
 Grupp 2 
  
 4,30% 
  
 2,58% 
  
 3,52% 
  
 Grupp 3 
  
 7,04% 
  
 4,53% 
  
 5,42% 
  
 Grupp 4 
  
 12,72% 
  
 7,81% 
  
 9,20% 
  
 Medelvärde 
  
 6,60% 
  
 4,16% 
  
 5,02% 
  
 Källa:  
 HpH. Bearbetning av SCB:s kortperiodiska sysselsättningsstatistik. 
 Totalt sett svarar de 25 procent (grupp 4) av arbetsplatserna med den högsta sjukfrånvaron för närmare hälften av den totala sjuk- frånvaron inom den privata sektorn. Denna grupp arbetsställen har 7 gånger så hög frånvaro både för kvinnor män jämfört med gruppen med den lägsta frånvaron. Kvinnornas tal ligger i alla grupper på en högre nivå än männens. 
  
 3.2.8 
  
 Regionala och lokala skillnader 
  
 Underlaget för följande redovisning är hämtat från den under- sökning som redovisas i bilaga 2:4,  
 Långtidssjukskrivna, förtids- pensionärer, långtidsarbetslösa och långtidsfriska. 
  
 I undersökningen redovisas bl.a. hemortskommuner för de fler än 90 000 personer som var sjukskrivna hela år 2000. Redo- visningen görs som jämförelse mellan den faktiska helårssjukfrån- varon och den förväntade sjukfrånvaron med hänsyn till befolk- ningens storlek. 100 procent innebär således att den faktiska sjuk- frånvaron är lika stor som den förväntade. Mätt på detta sätt varie- 
 95 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 rar helårssjukfrånvaron från 43 till 314 procent av förväntad nivå. Sjukfrånvaron varierar således mellan olika kommuner med relatio- nen 1 till 7. 
 HpH finner skillnaderna anmärkningsvärda. Skillnaderna är så stora att de inte kan förklaras genom modeller som enbart vill se sjukfrånvaron som något som orsakas genom individers olika sjuk- domsbenägenhet. De regionala skillnaderna låter sig heller inte för- klaras genom skillnader i ålder eller näringsstruktur. Sjukförsäk- ringsutredningen konstaterade i sin genomgång av de regionala skillnaderna att de stora variationerna kvarstod även efter hän- synstagande till invånarnas ålder och kön, näringslivets struktur och arbetslöshetens utveckling. 
 Den förklaring HpH finner sannolik är att tradition och inställ- ning till sjukskrivning som ett försörjningsmedel bland medbor- gare, läkare och försäkringskassor varierar över landet. HpH anser att det ligger på RFV:s och på lokal nivå i synnerhet på den regio- nala försäkringskassans ansvar att genom information, diskussion och benchmarking uppmärksamma dessa skillnader. En sådan uppmärksamhet ger på lång sikt resultat och skapar med all sanno- likhet bättre förutsättningar att genom aktiva åtgärder ge alternativ till en passiviserande långtidssjukskrivning. Därtill kommer att sjukförsäkringens regelverk måste tolkas och tillämpas på ett enty- digt sätt över hela landet. 
 HpH redovisar i nedanstående diagram helårssjukfrånvaron i kommunerna ordnade länsvis. 
 96 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 Diagram 15.  
 Helårssjukfrånvaro år 2000 fördelad på län och kommun. Avvikelse från förväntade värden i procentenheter. Siff- rorna anger talen för kommun med lägsta respektive högsta sjuk- frånvaro. Negativa tal innebär att den faktiska sjukfrånvaron är lägre än den förväntade. – 45 betyder således 45 procent av förvän- tad sjukfrånvaro. 
 Norrbotten  
 –45; 
  Frank  
 -24; 
  176 
 Jämtland  
 –57; 
  214 
 Västernorrland  
 -13; 
  81 
 Gävleborg  
 -26; 
  58 
 Dalarna  
 –22; 
  77 
 Västmanland  
 –38; 
  57 Örebro  
 –43; 
  109 Värmland  
 –53; 
  99 
 Västra 
 Götaland  
 –53; 
  96 
 Halland  
 –42 
 ;-18 
  
 Skåne  
 –35; 
  90 
 Blekinge  
 –18; 
  31 (Gotland  
 –16) 
  Kalmar  
 –34; 
  41 Kronoberg  
 –46; 
  5 Jönköping  
 –57; 
  35 Östergötland  
 –33; 
  101 Sörmland  
 –20; 
  8 Uppsala 2; 50 
 Stockholm  
 –40; 
  47 
  
 -100 
  
 -50 
  
 0 
  
 50 
  
 100 
  
 150 
  
 200 
  
 250 
  
 97 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 I nästan alla län varierar helårssjukfrånvaron markant mellan länets olika kommuner. I Hallands län har samtliga kommuner bättre tal än förväntat. Endast i Uppsala län avviker alla kommuner negativt. Uppgifter om de enskilda kommunerna redovisas i bilaga 2:4. 
  
 3.2.9 
  
 Sammanfattande analys av sjukfrånvaron 
  
 HpH:s uppdatering av tidigare presenterade basfakta om och analyser av sjukfrånvaron visar att sjukfrånvaron fortsätter att öka och att ohälsa och därmed sammanhängande utstötning från arbetslivet blivit ett mycket allvarligt problem för allt fler människor. Vid utgången av år 2001 beräknas antalet personer som varit sjukskrivna längre än ett år till 120 000, nästan en tredubbling jämfört med 1997. Även antalet förtidspensionerade fortsätter att öka. Antalet förtidspensionerade och sjukskrivna sammantaget uppgick vid årsskiftet 2001/2002 till nära 16 procent av befolkningen i arbetsför ålder. 
 Den mycket kraftiga negativa utvecklingen av sjukfrånvaron fortsätter. Antalet sjukpenningdagar har ökat med 56 miljoner mellan åren 1997 och 2001. Relativt sett är ökningen 117 procent. HpH uppskattar att den totala sjukfrånvaron, inklusive karens- dagar och frånvaro under sjuklöneperioden, under år 2001 uppgår till ca 150 miljoner dagar, vilket motsvarar mer än 400 000 års- arbeten. Till detta kan adderas förtidspensionärernas helårsfrånvaro som beräknas till 400 000. Sammantaget innebär detta att den korta, långa och permanenta sjukfrånvaron motsvarar 800 000 års- arbeten. 
 HpH:s uppdatering av tidigare presenterat material visar med full tydlighet att den förändring som nu pågår inte är generell. Hur än analysen görs framträder stora skillnader. Kvinnors sjukfrånvaro ökar väsentligt mer än mäns. Analyseras kvinnors sjukfrånvaro ytterligare visar det sig att utvecklingen inom vissa yrkesområden är väsentligt sämre än inom andra. Särskilt höga sjuktal redovisas inom kommunala arbetsområden – vård, skola och omsorg. Men också på denna nivå framträder stora skillnader mellan enskilda kommuner och landsting och mellan olika arbetsplatser inom samma kommun. 
 På samma sätt framträder stora skillnader inom den privata sektorn – mellan branscher, inom branscher och inom det enskilda företaget. Små arbetsplatser/företag har en väsentligt lägre sjuk- 
 98 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 frånvaro än större. De undersökningar HpH låtit genomföra visar att medarbetarnas upplevda möjlighet till kontroll och eget hand- lingsutrymme är av stor betydelse för sjukfrånvaron. Där dessa förhållanden har försämrats ökar också sjukfrånvaron mest. 
 Sjukfrånvaro påverkas också av förhållanden utanför arbetslivet. Trafikolyckor och ett stort antal sjukdomar har ingen eller litet samband med arbetslivet. Sociala faktorer helt utanför arbetslivet spelar en stor roll. Individens egna aktiviteter i form av motion och kost är andra exempel. Det finns dock ingenting som tyder på att dessa externa faktorer kan förklara de stora skillnaderna i sjuk- frånvaron mellan olika arbetsplatser. Inte heller har de förändrats i en sådan utsträckning att de till någon väsentlig del kan ha påverkat den mycket starka ökning som skett de senaste åren. 
 De stora regionala skillnader i sjukfrånvaron som registreras i utredning efter utredning indikerar också bristerna i den nuvarande sjukförsäkringsadministrationen. Regeltolkningar och tillämp- ningar sker inte med den entydighet och rättssäkerhet som ett nationellt system kräver. 
 Det är mot bakgrund av dessa fakta och denna analys som HpH nu lämnar förslag som innebär en stark fokusering på åtgärder på arbetsplatsen och en målinriktad och bättre underbyggd sjukskriv- nings- och rehabiliteringsprocess. Det är endast i samspelet mellan individen och arbetsplatsen som ohälsa kan bekämpas och ett hälsosamt arbetsliv kan utvecklas. Framtidens arbetsliv måste utformas med hänsyn till individens möjligheter och med ett för den enskilde och arbetsgivaren gemensamt ansvar för ett arbete som är så utformat att medarbetaren orkar arbetstiden och arbets- åren ut. 
  
 3.3 
  
 Företagshälsovårdens förutsättningar att möta en ökad efterfrågan 
  
 3.3.1 
  
 Bakgrund 
  
 Företagshälsovården har genomgått stora förändringar under 1990- talet och också under denna tidsperiod varit föremål för ett flertal utredningar. I propositionen (1998/99:120) om företagshälsovård förtydligades arbetsgivarens ansvar att tillhandahålla företagshälso- vård och företagshälsovårdens uppgifter renodlades. 
 Utredningen om den arbetslivsinriktade rehabiliteringen före- slog i betänkandet  
 Rehabilitering till arbete  
 (SOU 2000:78) att en 
 99 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 kompetensförstärkning med beteendevetenskaplig och arbetsorga- nisatorisk inriktning snarast bör byggas upp inom företagshälso- vården. 
 1  
 Sjukförsäkringsutredningen föreslog att företagshälso- vårdens roll skall förstärkas. 
 2 
  
 Sjukförsäkringsutredningen konstaterade att åtgärderna för att minska de långa sjukskrivningarna i första hand måste inriktas på förebyggande insatser och åtgärder i syfte att anpassa arbetsplatser och arbetsorganisation till de anställdas resurser och kapacitet. Insatser på detta område kräver ingående kunskaper om förhållan- dena på den enskilda arbetsplatsen och bred kompetens inom områdena arbetsmedicin, arbetspsykologi och beteendevetenskap. Företagshälsovården är idag den enda rikstäckande verksamhet som motsvarar dessa krav. Sjukförsäkringsutredningen ansåg att före- tagshälsovårdens ställning som en partsobunden specialistresurs i det förebyggande och rehabiliterande arbetet borde förstärkas och förtydligas. Utredningens förslag om att försäkringskassan skall tillföras medel som får användas för köp av tjänster avseende prevention och rehabilitering innebär att företagshälsovården kan byggas ut i enlighet med den efterfrågan som uppstår. 
 Sjukförsäkringsutredningen ansåg vidare att företagshälso- vårdens resurser också bör kunna utnyttjas inom den arbetsrelate- rade sjukvården och föreslog att försäkringskassan för sjukfall längre än sextio dagar regelmässigt skall begära och bekosta en samlad utredning där företagshälsovårdens kunskaper om arbets- platsen skall utnyttjas. 
 3 
  
 HpH ansåg det nödvändigt att undersöka företagshälsovårdens förutsättningar att möta en ökad efterfrågan från arbetsgivare och försäkringskassa. Regeringen uppdrog i mars 2001, efter förslag från HpH, åt Statskontoret att utreda hur ett mer effektivt utnytt- jande av företagshälsovården skall kunna medverka till att förbättra hälsan på arbetsplatserna och påskynda arbetslivsinriktad rehabili- tering. Uppdraget har utförts i nära kontakt med HpH. 
 En delrapport överlämnades till HpH i oktober 2001 avseende de delar som har direkt påverkan på HpH:s förslag om yttrande över rehabiliteringsunderlag. Statskontorets slutliga rapport skall lämnas till regeringen vid årsskiftet 2001/2002. 
  
 1 
  
 SOU 2000:78, Rehabilitering till arbete, sid 260 
  
 2 
  
 SOU 2000:121, Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag, sid 181 
  
 3 
  
 SOU 2000:121, Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag, sid  
  
 184-185 
  
 100 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 3.3.2 
  
 Sammanfattning av Statskontorets rapport 
  
 Delrapporten  
 Konsekvenser av förslaget om yttrande från företags- hälsovården i långa sjukfall  
 redovisas i sin helhet i bilaga 2:9. Nedan följer en sammanfattning av slutsatserna. HpH:s bedömning av företagshälsovårdens roll och uppgift återfinns i förslagsavsnittet 4.5. 
  
 Statskontoret belyser i rapporten främst de administrativa konsekvenser och förutsättningar som uppstår för företagshälso- vårdens del av förslaget om att företagshälsovården regelmässigt ska yttra sig över det rehabiliteringsunderlag som en arbetsgivare ska ges skyldighet att upprätta i långa sjukfall. 
 Statskontoret bedömer att företagshälsovården kommer att få yttra sig över 250 000 sjukfall per år. Den sammanlagda resurs- insatsen för att regelmässigt yttra sig över rehabiliterings- underlagen bedöms till ca 266 årsarbetare fördelade på 141 företagsläkartjänster, 63 företagsskötersketjänster, 31 beteende- vetartjänster och 31 tjänster för sjukgymnaster 
 4 
 . 
 Då företagshälsovården redan i dag medverkar i ca 36 procent av de långa sjukfallen uppskattar Statskontoret att nettoeffekten av reformen innebär krav på ett resurstillskott motsvarande 90 hel- tidstjänster för företagsläkare, 40 för företagsskötersketjänster, 20 för beteendevetare och 20 för sjukgymnaster. 
 För att gå iland med den tillkommande uppgiften, givet progno- ser över pensionsavgångar samt oförändrade uppgifter i övrigt, behövs en kraftigt ökad utbildning. För att under en tvåårsperiod ersätta såväl avgångar som tillgodose behovet av nytillskott krävs en fördubbling av företagsläkarutbildningen till ca 70 platser/år, en utökning av företagssköterskeutbildningen till ca 90 platser/år och en utbildning av 25 beteendevetare/år – dvs. återupptagande av utbildningen på samma nivå som 1997/98. 
 Genom att omfördela de resurser som i dag läggs ner på utred- ningsfasen i företagshälsovårdens rehabiliteringsarbete, 425 års- arbetare, skulle resursbehovet för att avge yttranden över rehabili- teringsunderlag dock kunna klaras på kort sikt. 
 Statskontoret gör bedömningen att förslaget om rehabiliterings- underlag innebär ett krav på en betydande utökning av företags- hälsovårdens personalresurser om kvalité och övriga arbetsupp- gifter inte omprövas. Som en konsekvens av detta bedömer Stats- kontoret att ett genomförande kräver en övergångstid och/eller att det förväntade genomslaget anpassas till tillgängliga resurser. 
  
 4  
 Till gruppen sjukgymnaster räknar Statskontoret här även ergonomer 
 101 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.4 
  
 Statskontorets rapport angående försäkringskassans köp av tjänster 
  
 3.4.1 
  
 Bakgrund 
  
 När rehabiliteringsreformen trädde i kraft den 1 januari 1992 fick försäkringskassan ansvar för att samordna de rehabiliteringsinsatser som behövs för att den sjukskrivne skall kunna återfå sin arbets- förmåga. Försäkringskassan hade sedan tidigare tillgång till medel för köp av arbetslivsinriktade rehabiliteringstjänster. År 2000 köptes sådana tjänster för ca 550 miljoner kronor. I direktiven till Utredningen om den arbetslivsinriktade rehabiliteringen (S 1999:08, dir. 1999:44) framförde regeringen bl.a. 
 Den arbetslivsinriktade rehabiliteringen har sedan reformen genomfördes år 1992 inte fungerat tillfredsställande. Trots en mängd utredningar, rapporter och utvärderingar, som också har lett till åtgärder, har det varit svårt att få reformen att fungera i enlighet med lagstiftarens intentioner. Dessa utredningar visar samtliga på allvarliga brister i tillämpningen av lagstiftningen hos rehabili- teringsarbetets centrala aktörer, dvs. arbetsgivare och försäkrings- kassa. Dessutom går det inte att dra några djupgående slutsatser om resultatet och effekterna av de senaste årens rehabi- literingssatsningar – dvs. det går inte att bedöma huruvida de medel som budgeterats till rehabilitering ger önskat resultat. 
  
 3.4.2 
  
 Sammanfattning av Statskontorets rapport 
  
 HpH gav i april 2001 Statskontoret i uppdrag att redovisa vilka som får rehabiliteringstjänster och hur försäkringskassan väljer ut dessa personer. Vidare skulle Statskontoret redovisa vilka tjänster som försäkringskassan köper och vilka effekter rehabiliteringen har. Slutligen skulle Statskontoret diskutera alternativa gränsdrag- ningar i ansvaret för köp av rehabiliteringstjänster. 
  
 Statskontorets rapport  
 Ett effektivt rehabiliteringsarbete? – om försäkringskassans samordning och köp av rehabiliteringstjänster  
 redovisas i sin helhet i bilaga 2:10. Nedan följer en sammanfattning av Statskontorets slutsatser. HpH:s bedömning av försäkrings- kassans köp av tjänster återfinns i förslagsavsnittet 4.8.4. 
  
 Statskontoret har i utvärderingen funnit att de problem som är förknippade med den arbetslivsinriktade rehabiliteringen är väl beskrivna och utredda. Problemen kan sammanfattas i att området är otydligt definierat, att verksamhetens mål är oklara och svåra att 
 102 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 prioritera samt att det är svårt att belägga effekterna av rehabili- teringen. 
 På senare tid har det gjorts vissa försök att påvisa vilka samhälls- ekonomiska effekter som verksamheten har. Dessa försök grundar sig på resultat från småskaliga rehabiliteringsverksamheter, främst av medicinsk karaktär. Att dessa försök genomförts visar ändå på en utveckling inom området. 
 Satsningarna på metodutveckling inom socialförsäkrings- administrationen (Riksförsäkringsverket och försäkringskassorna) har påtagligt förstärkts. Några nya metoder har emellertid ännu inte implementerats och ett samlat metodstöd saknas. 
 Utvärderingen av området har utökats, dels inom ramen för offentliga utredningar, dels genom regeringsuppdrag till bl.a. Riksförsäkringsverket och Socialstyrelsen att utvärdera SOCSAM och Dixon. 
 Arbetet med rehabilitering inom försäkringskassan kännetecknas av liten systematik. Detta bedöms bero på avsaknad av metodstöd och att rehabiliteringsarbetet fått stå tillbaka på grund av den stora mängden sjukfall. 
 Försäkringskassan använder sina medel för köp av rehabili- teringstjänster i allt större utsträckning till att köpa utredningar av olika slag. Detta bedöms bero på den ökade arbetsbelastningen och på dåliga underlag från försäkringskassans medaktörer, främst sjukvården, samt Riksförsäkringsverkets krav på bra beslutsunder- lag. 
 Statskontoret bedömer att det är samordningsrollen som är den viktigaste beståndsdelen i försäkringskassans rehabiliteringsarbete. För att försäkringskassan ska kunna uppfylla denna roll krävs att försäkringskassan har viss kompetens och förutsättningar att utöva rollen gentemot andra rehabiliteringsaktörer. För närvarande bedöms samordningen inte fungera på ett önskvärt sätt. 
 Försäkringskassan måste tillsammans med de andra aktörerna inom rehabiliteringsområdet förmås att kraftsamla för att hantera det stora antalet långvarigt sjukskrivna. Det är av största vikt att försäkringskassan inte står ensam i detta arbete då det riskerar leda till en ökad förtidspensionering som får svåra konsekvenser för sysselsättningen och samhällsekonomin. 
 Det för närvarande mycket stora antalet långvarigt sjukskrivna kan temporärt komma att kräva särskilda åtgärder. Det bör skynd- samt utredas vilka sådana åtgärder som kan vara aktuella för att t.ex. ge den nämnda gruppen möjlighet att under en längre tid successivt återgå till den reguljära arbetsmarknaden. 
 103 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Försäkringskassans personal måste få tillgång till ett samlat metodstöd för arbetet med sjukskrivning och rehabilitering. Vidare måste försäkringskassan bygga upp den kompetens som behövs för samordningsuppdraget. Försäkringskassan möjligheter att bedriva en effektiv samordning måste stärkas. I ett första steg bör alla andra rehabiliteringsaktörer få ett ansvar för att genomföra rehabi- literingsutredningar. 
 Arbetsgivarnas ansvar för att vidta rehabiliteringsåtgärder måste förtydligas. Arbetsgivarens ansvar bör upphöra när målet för reha- biliteringen inte längre är återgång i arbete hos den gamla arbets- givaren. 
 Om sjukförsäkringen ska påverka prioriteringarna i sjukvården måste en omvärdering göras av begreppet vård på lika villkor. 
 Informationsflödet mellan sjukvården, den enskilde och försäk- ringskassan måste förbättras. Sjukvårdens ansvar för att genomföra rehabiliteringsutredningar kan därvid vara ett första steg. 
 Den minskade arbetslösheten och ökade efterfrågan på arbets- kraft samt omorganisering inom Arbetsmarknadsverket har, menar Statskontoret, lett till att frågan om överförande av ansvaret att köpa rehabiliteringstjänster från försäkringskassan till Arbets- marknadsverket har minskat i aktualitet. 
 System för uppföljning och utvärdering som fångar åtgärder och kostnader både hos försäkringskassan och andra rehabiliterings- aktörer måste byggas upp. Med stöd i detta och ett utvecklat metodstöd för försäkringskassans personal kan en aktiv metod- utveckling bedrivas och verksamhetens effektivitet mätas. 
  
 3.5 
  
 HpH:s forskningsprogram 
  
 För att bromsa och bryta den kraftiga ökningen av arbetsrelaterad ohälsa och långtidssjukskrivningar krävs kunskaper om orsaks- faktorer bakom ohälsan och om vilka förhållanden som gynnar hälsa. HpH tillsatte en speciell expertgrupp med representanter från Arbetslivsinstitutet, Karolinska institutet, Riksförsäkrings- verket och Statistiska Centralbyrån för att genomföra fördjupade studier under utredningsåret. 
 Inom HpH:s forskningsprogram har flera olika longitudinella och tvärsnittsmaterial analyserats i syfte att få en klarare bild av dessa förlopp. Den övergripande bild forskningsprogrammet syftar till att ge handlar om att beskriva samspelet mellan individ och arbets- och livsvillkor över livet för att identifiera faktorer som 
 104 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 ökar eller minskar risken för ohälsa och för tidig avgång ur arbets- livet. Övergripande frågeställningar som återfinns i en eller flera studier är: Vad kännetecknar arbetsförhållanden som ökar sanno- likheten att människor är friska? Vilka arbetsmiljö- och arbetslivs- förhållanden predicerar långtidssjukskrivningar och förtidspensio- neringar? Vilka villkor krävs för att människor skall vilja och orka fortsätta arbeta fram till normal pensionsålder? Forskarrapporterna återfinns i sin helhet som bilagorna 2:1 – 2:7 liksom en samman- fattning där expertgruppen även redovisar sina praktiska slutsatser. Nedan följer en sammanfattning av rapporternas viktigaste resultat. 
  
 3.5.1 
  
 Vad kännetecknar arbetsvillkor som ökar sannolikheten att människor är långtidsfriska? Bilaga 2:5 
  
 I ett par longitudinella studier (Lindberg  Vingård) undersöktes positiv hälsoutveckling, dvs. förutsättningarna för att fortsätta vara frisk om man är frisk (långtidsfriska) och för att tillfriskna om man initialt (vid studiens början ett år tidigare) varit krasslig. 
 Självrapporterad hälsa, arbetsförmåga och livskvalitet är faktorer som visar en stark förmåga att förutsäga hälsoutvecklingen bland de initialt krassliga. För de initialt friska pekar sambanden i samma riktning men betydligt svagare. 
 De förhållanden som ökar chansen att förbli frisk eller tillfriskna är framför allt: att vara ung, att arbetet är fysiskt lätt, att arbets- klimatet är bra, att ekonomin är god, att det finns möjligheter att lära nytt och att ha arbetsuppgifter som kräver en måttlig arbets- takt, inte är alltför monotona och sällan kräver en för stor arbets- insats. För män är det också hälsofrämjande att finnas i en arbets- grupp jämfört med att arbeta ensam. 
 I en särskild studie kunde friskfaktorer identifieras för den i många avseenden utsatta gruppen offentliganställda kvinnor. De viktiga faktorerna för en positiv hälsoutveckling är om samarbetet och känslan av delaktighet i arbetet och dess innehåll ökat under den studerade perioden men också att arbetet är fysiskt lätt. 
 Studien belägger att goda arbetsförhållanden kan stödja en posi- tiv hälsoutveckling och motverka ohälsa. Viktigt för att skapa en god och hälsosam arbetsplats är därför att minimera arbetets fysiska tyngd både ur statisk och dynamisk synvinkel, befrämja ett gott samarbete och ett positivt arbetsklimat, ge möjlighet till vidareutbildning och öka de anställdas inflytande över arbetets organisation och de krav som ställs. 
 105 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.5.2 
  
 Arbetslivets risker. Bilaga 2:7 
  
 I två studier analyserades vad som kan benämnas arbetslivets risker. Ena studien var fokuserad på arbetsmiljön medan den andra mera hade fokus på socioekonomiska förhållanden och olikheter mellan olika arbetslivssektorer och olika regioner. 
 Från vilka arbetsvillkor rekryteras människor till sjukskrivning och förtidspension? 
 I den förstnämnda studien (Vikenmark och Trujillo) var syftet att granska hur goda respektive dåliga arbetsmiljöer påverkar rekryteringen till sjukskrivning och förtidspension. Resultaten är mycket tydliga. Den studerade populationen är de ca 9 000 perso- ner i åldern  
 25-59 
  år som deltog i Arbetsmiljöundersökningen 1995. Med data ur Walker  
 -registret 
  följs dessa personers inkomster av olika slag under de följande fyra åren. Beskrivningen koncentreras på andelen med stora sjukersättningar, med vilket här menas förtidspension eller sjukersättning motsvarande minst en åttondel av totalinkomsten under fyraårsperioden  
 1996-1999. 
  I studien definierades en relativt stor grupp som exponerade - inte bara de mest utsatta i arbetsmiljöavseende. Likväl skiljer de sig i flertalet fall tydligt gentemot de relativt oexponerade beträffande sjukersättningar. 
 Den  
 ergonomiska arbetsmiljön  
 representeras i studien av kombi- nationer av kroppsligt ansträngande arbete och påfrestande arbets- ställningar. Bland kvinnor är det framför allt de som utsätts för dessa i kombination, som i större utsträckning har stor sjukersätt- ning. Män utan någon av dessa exponeringar avviker genom att stor sjukersättning är mindre vanlig. Antalet ergonomiskt mest utsatta skattas till ca 400 000 kvinnor och ca 480 000 män. 
 Olika kombinationer av  
 arbetskrav och egenkontroll  
 ger utslag i andelarna med stor sjukersättning. En tydlig skillnad kan ses bland såväl kvinnor som män, mellan dem som har aktiva arbeten och dem som arbetar under hög anspänning. De senare, som har en arbetssituation som ofta förknippas med negativ stress, har signifi- kant högre andelar med stor sjukersättning. Bland dem med aktiva arbeten har kvinnor betydligt större andel med stor sjukersättning än män. Antalet med hög anspänning i arbetet skattas till ca 470 000 kvinnor och 310 000 män. 
 106 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 Arbetskrav och kontroll  
 har också kombinerats med ett av måtten på  
 ergonomisk arbetsmiljö 
 : påfrestande arbetsställning. Grupperna med olika krav och kontroll skiljer sig på liknande sätt som tidi- gare. Bland männen med aktiva jobb men utan påfrestande arbets- ställningar visar sig dock de stora sjukersättningarna vara särskilt ovanliga. Ett sådant samband finns inte bland kvinnorna. 
 De som 1995 hade  
 ont i kroppen  
 efter arbetets slut uppvisar de följande åren förhöjd andel med stor sjukersättning. I kombination med påfrestande arbetsställningar ökar andelen ytterligare. Andelen med stor sjukersättning har tydligt samband med vilken  
 socioeko- nomisk grupp  
 man tillhör. Den lägsta andelen finns bland högre tjänstemän och den största bland ej facklärda arbetare. Anmärk- ningsvärt stor andel är det bland kvinnliga tjänstemän på mellan- nivå. Ser man till förhållandet i olika  
 samhällssektorer  
 avviker framför allt kommunanställda kvinnor med höga andelar stor sjuk- ersättning. 
  
 Utvecklingen av arbetsmiljön  
  
 1995-1999 
  visar att den ergono- miska arbetsmiljön är i stort stabil. Bland män är andelen med  
 ergo- nomiska påfrestningar  
 klart störst i den enskilda sektorn och bland kvinnor störst i den kommunala sektorn. 
 Andelen arbeten med  
 hög anspänning  
 tenderar att öka liksom besvär som ont i kroppen, olust när man går till arbetet och sömn- svårigheter. Män noterar en viss ökning mellan 1995 och 1999. Andelen är högst inom landstingssektorn men det bygger på få svarande män. Bland kvinnorna är den höga anspänningen klart vanligast bland landstingsanställda. Andelen kvinnor i arbeten med hög anspänning ökar mellan 1995 och 1999 i alla sektorer. 
  
 3.5.3 
  
 Långtidssjukskrivna, förtidspensionerade och långtidsarbetslösa. Socioekonomiska, sektoriella och regionala skillnader. Bilaga 2:4 
  
 Den andra studien inom området (Raymond) syftade till att för- djupa kunskaperna om utslagningsprocesser från arbetslivet och vilka förhållanden som kännetecknar villkoren för långtids- sjukskrivna, förtidspensionerade och långtidsarbetslösa. Dessa grupper jämfördes med ett slumpmässigt stort urval av långtids- friska (de som inte uppburit ersättning från sjukförsäkringen; cirka 4 miljoner sjukförsäkrade). Observationstiden var år 2000 och studiegruppen var  
 25-64 
  år. Informationen om grupperna länkade till databas om sysselsättning, utbildning och inkomst (LOUISE) 
 107 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 för perioden  
 1995-99. 
  Jämfört med ovannämnda studie fokuserar denna studie som nämnts mera på makroförhållandens roll i utslag- ningsprocessen från arbetslivet. 
 Resultaten visar att långtidsarbetslösa, helårssjukskrivna och nya förtidspensionärer delvis hade en gemensam profil jämfört med urvalet av långtidsfriska. I problemgrupperna fanns förhållandevis många skilda, utrikes födda, äldre, personer utan hemmavarande barn, lågutbildade, ej facklärda arbetare, kommunalt anställda, anställda i övriga organisationer och de som varit senast verksamma inom vård och omsorg. Kvinnor var i majoritet i nästan alla problemgrupper (dock ej bland heltidsarbetslösa under hela året) och glest befolkade kommuner verkade ha mer problem än kommuner i storstadsregioner. 
 I den kommunala sektorn, övriga organisationer (t.ex. ideell sektor) samt vård och omsorg avvek alla kombinationer av kön, ålder och utbildning (högst 2 års gymnasium, mer än 2 års gymna- sium) med signifikant fler helårssjukskrivna än förväntat. Lågut- bildade kvinnor i vård och omsorg avvek dock inte med avseende på förtidspension. Grundskolan hade också fler helårssjukskrivna än vad den borde ha. 
 Privat sektor och tillverkning/återvinning hade mindre problem än förväntat, en bild som inte förändrades när olika ålders- och utbildningsgrupper kontrollerades. Bland mer specifika fynd hade bl.a. lågutbildade män och kvinnor i statlig sektor fler sjukskrivna och förtidspensionerade än förväntat, vilket också gällde äldre män i byggbranschen. Män inom personliga tjänster, kulturella verk- samheter, renhållning m.m. hade fler fall än förväntat i alla problemgrupper. 
 Storstadsregioner hade färre och glesbygdskommuner fler indi- vider än förväntat i problemgrupperna. Detta förhållande var star- kast för arbetslöshet och svagast för långtidssjukskrivning. Det finns stora skillnader mellan kommuner med avseende på helårs- sjukskrivning. Drygt hundra kommuner hade signifikant fler och 78 kommuner hade färre sådana sjukskrivningar än förväntat. Bland de med fler fall fanns många kommuner i Uppsala, Östergötlands, Värmlands, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län. I Hallands och Kronobergs län fanns inga kommuner med fler hel- årssjukskrivna än förväntat. Ett flertal kommuner som omringas av kommuner med förhållandevis många långtidssjukskrivna hade mycket färre sådana fall än förväntat (t.ex. Pajala och Härjedalens kommun). 
 108 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 En delförklaring till regionala skillnader kan vara olika genom- snittlig utbildningsnivå (och t.ex. lokal yrkesstruktur). Det är mycket stora skillnader i genomsnittlig utbildningsnivå mellan olika regioner (storstadsregioner har mycket högre andelar hög- utbildade än glesbygdskommuner), medan skillnader i medelålder är mycket mindre. Utfallet för enstaka kommuner antyder att det troligen finns andra viktiga skillnader mellan kommuner som har betydelse för nivån på långtidssjukskrivningar. De regionala skill- naderna kan endast delvis förklaras av skillnader i folkhälsa mellan regionerna. 
 I alla sektorer (privat, landsting etc.) hade personal i vård och omsorg signifikant fler långa sjukskrivningar än förväntat. Den vård och omsorg som finns i kommunal regi är generellt mer drabbad av arbetsrelaterad ohälsa än inom andra sektorer bland annat därför att kommunerna har många tunga arbetsuppgifter som utförs av lågutbildad vårdpersonal. Detta kan möjligen bidra till att de allra flesta kommunerna (193) hade signifikant fler helårssjuk- skrivna än förväntat bland sina anställda. Bara nio kommuner hade färre sådana fall än förväntat. Variationerna mellan olika kommuner tyder på att kommunernas sätt att organisera sina verksamheter troligen har betydelse för personalens långtidssjukskrivningar. Inom vård och omsorg hade alla sektorer utom kommunerna en majoritet anställda med hög utbildning medan kommunerna hade en klar majoritet av lågutbildade. Man kan tolka kommunernas sämre hälsoläge som en naturlig och logisk konsekvens av att andra sektorer, främst landstinget, har blivit av med de mest ohälso- samma arbetsuppgifterna efter den politiska omorganiseringen av vård och omsorg under  
 1990-talet 
  (t.ex. Ädelreformen, psykiatri- reformen). Kommunerna är nu arbetsgivare för merparten av dem som är sysselsatta med vård och omsorg. Framförallt har kommu- nerna många lågutbildade yrkesgrupper i sin verksamhet (t.ex. vårdbiträden, undersköterskor, hemsjukvårdare, barnskötare), vilka alla har det gemensamt att de utför ergonomiskt belastande arbets- uppgifter i kombination med låg inkomst. 
 En analys av flödet mellan grupperna förvärvsarbetande (friska), arbetslösa, sjukskrivna och en bidrags/pensionsgrupp visade att överlappningen var störst mellan förtidspensionerade och sjuk- skrivna. Dessa förväntade fynd belägger att nya förtidspensionärer till stor del rekryteras från långtidssjukskrivna. Lika andelar för- tidspensionärer och friska hade huvudsakligen varit arbetslösa. Detta talar emot vissa tidigare hypoteser om att förtidspensionärer ofta rekryteras från arbetslöshet. 
 109 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sjukfrånvaron bland friska  
 (1995-99) 
  gav ytterligare stöd åt var i arbetslivet de största och minsta problemen med sjukfrånvaro finns. Kommunsektorn och vård och omsorg (i synnerhet) hade högre förekomst av sjukfrånvaro än andra verksamheter, och skill- naderna såg ut att öka över tid. 
 Resultaten pekar mot att det kan behövas särskilda preventiva insatser i verksamheter som har mycket mer problem med sjukfrånvaro och förtida utträde ur arbetslivet än andra. Vård och omsorg har inte bara halkat efter andra när det gäller hälsa och arbetsvillkor utan också denna sektors löneinkomster har släpat betänkligt efter andra (särskilt privata) verksamheter under 1990- talet. Problemen är störst för kvinnor eftersom det är huvudsakligen kvinnor som arbetar i de verksamheter som för närvarande har mest problem med arbetsvillkor, osäkra anställ- ningar, risk för (deltids) arbetslöshet, långa sjukskrivningar och förtidspension. Av alla kvinnor som var sjukskrivna hela år 2000 kom 41 procent från vård och omsorg, vilket betyder en kraftig överrepresentation. Män i dessa verksamheter har minst lika stora problem med sjukfrånvaro, förtidspension och arbetslöshet som kvinnor, och oavsett ålder, utbildningsnivå och sektor (privat/offentlig/egenföretagare) ser det relativt jämlikt illa ut för dem som har ett ohälsosamt jobb inom vård och omsorg. 
  
 3.5.4 
  
 Ett arbetsliv för alla i alla åldrar. Bilaga 2:2 
  
 Trots en ökande efterfrågan på arbetskraft under de senaste åren har andelen äldre i arbetslivet inte ökat i samma takt som yngre. Det naturliga åldrandet kan endast delvis förklara de äldres från- varo på arbetsmarknaden. Andra faktorer måste spela roll, vi behöver i större utsträckning veta hur dagens människor tänker och planerar för sitt eget framtida deltagande i arbetslivet och också vilka erfarenheter och föreställningar om äldre arbetstagare som finns. Tre studier berörde på olika sätt villkoren för att kunna fortsätta arbeta fram till normal pensioneringsålder. 
 En studie syftade till att utröna hur arbetstagarna själva ser på sitt framtida arbetslivsdeltagande och vilka faktorer som stimulerar respektive motverkar fortsatt yrkesarbete (Herrera, Hernandez, Hodges  Torgen). Studien fokuserades på fyra huvudfrågeställ- ningar (se nedan). Resultaten är baserade på svaren från 2509 slumpmässigt utvalda personer (1 344 kvinnor och 1 165 män) till- 
 110 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 hörande arbetskraften, i åldrarna 25 till 64 år och kan generaliseras till arbetskraften som helhet. 
 Vilka vill sluta före 65? 
 Knappt 25 procent av de svarande anser det inte troligt att de kommer att förvärvsarbeta till 65 års ålder, vilket motsvarar ungefär 1 miljon människor. När män och kvinnor ingår i samma analys- modell är stigande ålder den enda bakgrundsfaktor som har bety- delse för att vilja sluta före 65 års ålder. Medan det inte finns någon signifikant effekt av ålder bland männen är den kraftig bland de äldre kvinnorna. Faktorer som också har betydelse för kvinnor är bristande stöd från arbetskamrater eller chefer och att vara ensam- boende. För män är effekterna av belastningar i den fysiska arbets- miljön, ett dåligt hälsotillstånd och otillräcklig återhämtning av stor betydelse för hur länge man tror sig stanna kvar i förvärvslivet. Negativa erfarenheter av inträffade förändringar i arbetet påverkar också män att vilja sluta tidigare. 
 Vilka orkar inte fram till 65? 
 En dryg tredjedel av urvalet uppfattar sitt arbete som så mentalt och/eller fysiskt ansträngande att de inte tror att de kommer att orka arbeta kvar till normal pensionsålder. En hög andel (närmare 60 procent) av dessa uppger även nedsatt arbetsförmåga vilket gör att det finns skäl att befara att de faktiskt kommer att lämna arbetskraften i förtid. Problemen förefaller att vara störst inom stora verksamhetsgrenar som vård och omsorg, tillverkning och skolväsende. De mest betydelsefulla faktorerna för att inte tro sig orka arbeta kvar i sitt yrke är alltför höga krav i arbetet, brist på möjlighet till utveckling och möjligheter att använda sin yrkes- kompetens samt bristande/försvårade förutsättningar för att utföra ett bra arbete. Resultaten pekar också på vikten av att kunna känna stolthet, både över det egna arbetet och över den organisation man tillhör. 
 Vilka vill ha kortare arbetstider? 
 Resultatet visar att nästan 60 procent av den yrkesaktiva befolk- ningen på drygt 4 miljoner anser att olika former av kortare arbets- 
 111 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 tider skulle underlätta deras möjligheter att arbeta fram till normal pensionsålder. Sysselsatta inom vård och omsorg är den grupp som i störst utsträckning önskar kortare arbetstid. För kvinnor är framförallt nedsatt arbetsförmåga en faktor av betydelse. Kvinnor som vill ha kortare arbetstid upplever också i högre grad bristande stimulans och möjligheter till vidareutveckling i arbetet än kvinnor som inte gör det. De faktorer som har störst betydelse för att män ska önska kortare arbetstider är bristande återhämtning och vila mellan arbetspassen, besvär av ergonomiska arbetsmiljöfaktorer, och negativa erfarenheter av nyligen genomförda organisationsför- ändringar. Resultaten talar för att det finns ett stort behov hos många att få möjlighet att kombinera deltidsarbete med någon form av delpension för att kunna stanna kvar i arbetslivet fram till normal pensionsålder eller att arbetstiden minskades för vissa grupper av äldre med ansträngande arbeten. 
 Vilka vill fortsätta efter 65? 
 Drygt 10 procent av hela gruppen svarande kunde tänka sig att fortsätta arbeta efter normal pensionsålder, betydligt fler män än kvinnor. Ålder visade ingen tydlig relation till önskemål om att arbeta vidare efter normal pensioneringsålder. De som hoppas kunna arbeta vidare är välutbildade personer med krävande arbets- uppgifter men med god kontroll över hur arbetet ska genomföras och med god kontakt med arbetskamrater och överordnade. Upp- levelse av hälsa och god arbetsförmåga i relation till kraven i arbetet framstår även som viktigt, särskilt bland kvinnorna. Dessa gynn- samma faktorer återfinns ofta hos kvinnor som arbetar i statlig tjänst eller som är  
 SACO-anslutna 
  och för män som är egna före- tagare eller anslutna till arbetsgivarorganisation. 
  
 3.5.5 
  
 Långtidssjukskrivnas viljor och villkor. Bilaga 2:3 
  
 En ytterligare studie som också kan inbegripas under temat ett arbetsliv för alla åldrar handlar om långtidssjukskrivnas viljor och villkor (Franklin, Nash, York). Relativt lite forskning har gjorts med fokus på den långtidssjukskrivnes eget perspektiv på sina förmågor, sin hälsa, livssituation och framtid liksom på hans eller hennes upplevelse av de åtgärder från arbetsgivare och sam- hälle han/eller hon mött under sin sjukskrivningstid. En utgångs- 
 112 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 punkt är att den enskildes upplevelser, förhållningssätt och hälsa i samspel med omgivningsförhållanden spelar en väsentlig roll för återgång i arbete. Forskning visar att människors föreställningar om sin egen framtida hälsa har högt prognosvärde. 
 Två åldersstratifierade urval användes för en postenkätstudie samt efterföljande telefonintervju. Två slumpmässiga urval gjordes från Riksförsäkringsverkets (RFV) register. Det ena omfattade långtidssjukskrivna  
 (1-1,5 
  år) och det andra bestod av personer som avskrivits från RFV sedan sex månader och dessförinnan varit sjukskrivna i  
 1-1,5 
  år. Sammanlagt ingår över 1 000 personer i studien. 
 Uppfattade orsaker till sjukskrivningen 
 En tredjedel av de långtidssjukskrivna uppfattar att sjukskrivningen helt är orsakad av arbetet och ytterligare 30 procent menar att den delvis hör samman med arbetet. Äldre, liksom personer med den kortaste utbildningen, uppfattar i högre utsträckning att orsakerna ligger i förhållanden på arbetet. Nästan alla med utbrändhets- diagnos uppfattar att problemen helt eller delvis är orsakade av arbetet. Hög arbetsanknytning finns även bland de som lider av psykiska problem i kombination med värk samt människor med ont i nacke, axlar, skuldror och armar. Bland dem som menar att sjukskrivningen orsakades av arbetet svarar så många som 2/3 att de påpekade dessa förhållanden för chef eller arbetsgivare innan man blev sjukskriven. 
 Villkor för att komma tillbaka till arbetet: bedömningar och före- ställningar 
 Båda undersökningsgrupperna besvarade frågor kring vilka villkor som var viktiga för att komma tillbaka i arbetet. För den grupp som återgått handlar en sådan fråga om en bedömning, som baseras på erfarenheten att börja arbeta igen. För de fortfarande sjukskrivna speglar svaren icke prövade föreställningar, vilka dock sannolikt påtagligt styr individens preferenser och handlingsmönster. 
 113 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 Bedömningar hos dem som återgått i arbete 
 Nästan alla som återgått från långtidssjukskrivning upplever att de fått stöd från familj och vänner och nästan tre av fyra uppger att de fått stöd och hjälp från arbetsplatsen. Två av tre uppger att hälsan förbättrats under sjukskrivningstiden. Bland de med en psykisk diagnos är det så många som 90 procent som anger förbättring. Tre förhållanden framträder som särskilt viktiga för återgång. 
 Att byta yrke och/eller arbetsplats är ett relativt ovanligt men kraftfullt medel. Mer än 2/3 som bytt tillmäter detta stor eller helt avgörande betydelse för återgången. Förändringar av detta slag väger tungt för både män och kvinnor. 
 Den andra faktorn är arbetstiden. Att ha fått kortare arbetstid väger tungt särskilt för kvinnorna, de äldsta och personer med smärta. Något oväntat är hälsoförbättring inte den viktigaste faktorn för återgång. För kvinnor väger hälsoförbättring dock be- tydligt tyngre än för män och är en av de viktigaste faktorerna. För personer med psykiska problem var hälsoförbättringen viktigare för återgång i arbete än för personer med smärta. 
 Långtidssjukskrivnas föreställningar 
 Bland de  
 långtidssjukskrivna  
 tror 38 procent att de kommer tillbaka i arbete igen under det närmaste året och ytterligare 22 procent tror på återgång men längre fram. Män är mer optimistiska om snar återgång än kvinnor. Förbättrad hälsa bedömdes som den sär- klassigt viktigaste faktorn för att komma tillbaka i arbete bland de långtidssjukskrivna. 
 För kvinnor är en förkortad arbetstid och att arbetet blir mindre stressigt tunga faktorer. Mindre stress är viktigt även för män medan förkortad arbetstid inte väger lika tungt för män som för kvinnor. 
 Yngres föreställningar om villkor för återgång handlar förutom hälsoförbättring i mycket stor utsträckning om att byta yrke, byta arbetsplats, förändrade arbetsuppgifter. Hjälp och stöd från försäk- ringskassan är också en faktor som allmänt bedöms väga tungt för återgång i arbete. Yngre betraktar hjälp och stöd som viktigare än äldre. 
 För personer med psykiska besvär handlar det i större utsträck- ning om att minska stressen i arbetet, byta social miljö och få stöd 
 114 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 och hjälp. För personer som lider av smärta är lättare arbete och bra arbetshjälpmedel på vägen till återgång. 
 Åtgärder och bemötande 
 Det finns stora skillnader mellan hur man uppfattar arbetsgivarens insatser. Bland de privatanställda är det bara 40 procent som upp- fattar att arbetsgivaren gjort något som underlättat deras återgång till arbete medan motsvarande andel för kommunalt anställda är 50 procent, landstingsanställda 48 procent och inom staten 68 procent. 
 Drygt 40 procent anser att väntetiderna för utredningar och behandling varit för långa eller t.o.m. orimligt långa. Bland männen har hälften denna uppfattning och bland unga ungefär 2/3. 
 Sjukvård och försäkringskassa får relativt goda omdömen från det stora flertalet vad gäller hjälp och behandling. Däremot är det bara drygt hälften som anger att hjälpen varit till stöd för återgång i arbetet. Minst nytta av hjälpen rapporterar personer med psykiska besvär i kombination med värk, och personer med ledbesvär, fibromyalgi, ont i nacke, axlar, skuldror och armar. 
 Framtiden: tro, önskningar, farhågor 
  
 Tro på återgång i arbete 
 . Av de långtidssjukskrivna är det 32 procent som tror att de kommer tillbaka i arbete igen under det närmaste året och ytterligare 20 procent tror att de kommer tillbaka fast det kommer att ta längre tid. Trettio procent är tveksamma och 18 procent tror inte alls att de återgår i arbete. Ålder är den viktigaste särskiljande faktorn i bedömningen. Mer än 80 procent av de som är under 40 tror på återgång. I den äldsta gruppen är det bara 1 på 5 som tror på återgång. Andelen män som tror på återgång är högre än andelen kvinnor. Tron på återgång påverkas inte av huruvida man uppfattar att sjukskrivningen är orsakad av arbetet eller ej. Också åtgärder från arbetsgivaren under sjukskrivningen för att underlätta återgång har signifikant betydelse för tron på återgång. 
 Bland de långtidssjukskrivna har tre av fyra ekonomisk press på sig att återgå i arbete. De som har ekonomisk press på sig att återgå i arbete tror i större utsträckning att de kommer tillbaka. Sam- bandet förklaras i stor utsträckning av att yngre upplever större ekonomisk press och även oftare tror att de kommer tillbaka i 
 115 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 arbete. Samtidigt visar resultaten att personer som nu är i arbete och hade en ekonomisk press på sig att återgå sannolikt är en högriskgrupp. De tror i högre grad än de med bättre ekonomi att de gick tillbaka för tidigt i arbete, att de kommer att långtidssjukskrivna igen på grund av arbetet, och att de arbetar för mycket med tanke på hälsan. 
 Önskan om att lämna arbetslivet 
 I hela undersökningsmaterialet var det 46 procent som angav att de ville ha sjukbidrag, sjuk- eller förtidspension. På grund av tiden som gick mellan det att urvalet drogs och enkäten skickades in fanns 18 procent som övergått till sjukbidrag eller pension. Åter- stoden 38 procent vill inte ha denna form för utträde ur arbetslivet. 
 Andelen som vill lämna arbetslivet är betydligt högre bland de äldre och de som har kortare utbildning. Om individen har en känsla av att kunna påverka sin situation och framtid ( 
 mastery 
 ) är detta en klart bromsande faktor för att lämna arbetslivet. En högre andel bland personer med smärta önskar detta jämfört med perso- ner med psykiska besvär. 
 Det som ökar sannolikheten att man vill fortsätta är framför allt att man saknar sitt arbete, känner sig välkommen tillbaka och upp- lever att någon bryr sig om huruvida man kommer tillbaka eller inte. Arbetsgivarens insatser för återgång i arbete bedöms också som mycket viktiga. 
 Farhågor hos dem som arbetar 
 Nästan en av fyra av dem som återgått i arbete befarar att de inte kan behålla hälsan på grund av arbetet. Arbetstiden är en viktig faktor – de som anser att de arbetar för mycket har mindre tro på att de kommer kunna fortsätta vara friska. 
 Av dem som återgått i arbete efter långtidssjukskrivning tror en tredjedel att de kommer att bli långtidssjukskrivna igen p.g.a. arbetet – fler män än kvinnor tror detta. Personer med smärta tror i högre grad att de kommer att bli långtidssjukskrivna igen p.g.a. arbetet jämfört med personer med psykiska problem. Arbetstiden är också här en viktig faktor – de som anser att de jobbar för mycket tror i högre grad att de kommer att bli långtidssjukskrivna igen. 
 116 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 3.5.6 
  
 Attityder till äldre yrkesverksamma. Bilaga 2:6 
  
 I en tredje studie (Turner) i temat undersöktes arbetsgivares atti- tyder och inställning till yrkesverksamma personer över 55 år. 750 slumpmässigt utvalda arbetsgivare telefonintervjuades under våren 2000. Resultaten tyder på att arbetsgivare i allmänhet har en relativt negativ inställning till äldre yrkesverksamma. I genomsnitt anger 71 procent av arbetsgivarna att de sällan eller aldrig nyanställer perso- ner över 50 år. Varannan arbetsgivare har uppfattningen att äldre personer har svårare att ta till sig förändringar på arbetsplatsen och att yngre är bättre utbildade. Arbetsgivarna inom utvinning och tillverkningsindustri, finansiell- och fastighetsverksamhet, handel, kommunikation och transport samt hotell- och restaurang- branschen tycks vara mest negativt inställda till äldre yrkesverk- samma. Inom utbildning och hälso- och sjukvård är attityden inte lika negativ. Dessa anser i låg grad att yngre personer är bättre utbildade och mer produktiva. Det är även inom dessa branscher som personer över 50 år i störst utsträckning nyanställs. För- klaringar kan vara att samlad kunskap och erfarenhet är av stor betydelse inom de båda yrkesområdena och att det råder personal- brist inom dessa branscher. 
 Ett något förvånande resultat är att arbetsgivare vid arbetsplatser som domineras av yngre personer har en mer positiv inställning till äldre yrkesarbetande än arbetsgivare vid arbetsplatser som domine- ras av äldre. Vid arbetsplatser där yngre dominerar anser arbets- givarna i lägre grad att äldre har svårare att ta till sig förändringar och att yngre är bättre utbildade. Det är även dessa arbetsgivare som i högre grad satsar på anställdas och äldres hälsa och kompe- tensutveckling. Däremot nyanställs färre äldre personer vid dessa arbetsplatser. 
 Ungefär hälften av arbetsgivarna anser att de flesta anställda på arbetsplatsen är utsatta för arbetsmiljörisker såsom olycksfalls- risker, höga ljudnivåer och långa arbetsdagar (övertid). Samtidigt är det mindre än hälften av arbetsgivarna som anser att de anställda i allmänhet och de äldre i synnerhet har möjlighet till flexibel arbetstid, möjlighet att gå ner i arbetstid samt möjlighet att påverka graden av övertidsarbete. Det är också få arbetsgivare som vidtar särskilda åtgärder för äldre arbetskraft ifråga om arbetsorganisation och hälsofrämjande insatser. 
 117 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.6 
  
 SOCSAM – försök med politisk och finansiell samordning 
  
 Lokal försöksverksamhet med finansiell samordning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och socialtjänst – SOCSAM – har bedrivits i åtta försöksområden utifrån regeringens proposition 1993/94:205. Syftet med SOCSAM har varit att genom samordning av resurser uppnå både välfärdsvinster för enskilda och samhälls- ekonomsiska vinster. 
 Riksförsäkringsverket och Socialstyrelsen har gemensamt haft regeringens uppdrag att administrera, följa upp och utvärdera för- söksverksamheten. En slutrapport lämnades till regeringen den 29 november 2001. 
 Utvärderingen har sammanfattningsvis visat att  
 Jimenezsöket underlättat gemensamma lösningar över sektorsgränserna. Personer som befinner sig långt från arbetsmarknaden har särskilt uppmärksammats i de aktiviteter som genomförts. Den personal som bedrivit särskilda aktiviteter anser att SOCSAM är ett stöd i arbetet. 
 SOCSAM har inneburit att de medverkande parterna - kommun, landsting och försäkringskassa - har bildat ett gemensamt politiskt ledningsorgan och därmed givits ett gemensamt ansvar för de verk- samheter som ingått i försöksverksamheten. Däremot har SOCSAM i vissa försöksområden inte fått hela det politiska och ekonomiska ansvar för verksamheten som  
 SOCSAM-lagstiftningen 
  möjliggör. 
 Aktiviteterna i  
 SOCSAM-försöken 
  har möjliggjorts genom resursförstärkningar som bland annat finansierats genom sjuk- penninganslaget, vilket enbart är möjligt inom ramen för den speciella  
 SOCSAM-lagstiftningen. 
  Resursförstärkningen har framför allt gått till socialtjänsten. Insatserna har haft en gynnsam effekt på kostnaderna för socialbidrag och sjukpenning samt på utvecklingen av långa sjukfall. Däremot är det osäkert om de totala kostnaderna påverkats positivt. Insatserna har upplevts som posi- tiva av de deltagande individerna. 
 Vidare visar utvärderingen att försöksverksamheten utgjort ett tydligt stöd för personalen. I första hand är det dock enbart de som arbetat med  
 SOCSAM-aktiviteter 
  som berörts och det är framför allt de som anser att samverkan över sektorsgränserna har förbätt- rats. Detta gäller inte minst arbetsförmedlingens personal trots att lagstiftningen inte tillåtit länsarbetsnämnderna att delta i  
 SOCSAM-försöket. 
  
 118 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 Om SOCSAM ska tillämpas i hela landet bedömer utvärderingen att det krävs förändringar av  
 SOCSAM-lagstiftningen 
  som bland annat reglerar länsarbetsnämndens medverkan samt frågan om hur sjukpenninganslaget kan användas. 
  
 3.7 
  
 Dixon – Samverkan för särskilt utsatta 
  
 Dixon är en lagstiftning från 1998 som uppmanar till frivillig samverkan mellan myndigheter för att tillgodose enskilda perso- ners behov av stöd. Socialstyrelsens har haft uppdraget att utvär- dera samverkansverksamheten och detta har gjorts i samarbete med Riksförsäkringsverket, Arbetsmiljöverket, Arbetsmarknadsstyrel- sen, Landstingsförbundet och Svenska Kommunförbundet. Utvär- deringsrapporten  
 Slutrapport FRISAM - samverkan för särskilt utsatta,  
 lämnades till regeringen den 29 november 2001. 
 Utvärderingen visar vilka resultat sådan samverkan har haft för ökad hälsa, bättre livskvalitet och egenförsörjning för individen samt för att minska samhällets kostnader. Nedan följer en kort sammanfattning av utvärderings slutsatser. 
 För att människor som står utanför arbetsmarknaden och har stort behov av samhällets stöd ska kunna komma tillbaka till arbete, krävs ett genomgripande samarbete mellan myndigheter och organisationer. Samarbetet måste framför allt ske på lokal nivå och sätta den enskilde individens medverkan i centrum. 
 Utvärderingen av försök med frivillig myndighetssamverkan visar att välfärdssystemet fungerar dåligt för människor med lång- varigt behov av offentlig försörjning. För att dessa inte ska hamna i en rundgång mellan myndigheter och organisationer krävs ett genomgripande samarbete, framför allt på lokal nivå. Det är också viktigt att individen själv är delaktig i samarbetet - det motsatta kan få negativa konsekvenser, visar utvärderingen. 
 I dag prioriteras inte sådana gemensamma insatser och det sam- arbete som sker, för omkring 70  
 000-100 
  000 personer i arbetsför ålder, kommer in för sent. Utvärderingen uppskattar att det finns behov av samarbete för ca 300 000 människor i arbetsför ålder, som har kontakt med minst två av verksamheterna försäkringskassa, arbetsförmedling och socialtjänst. 
 De försök som gjorts med frivillig samverkan visar positiva resultat, både för den enskilde individen och samhället, och har givit ökat handlingsutrymme åt välfärdsorganisationerna. Men för 
 119 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 att nå längre krävs enligt rapporten att bl.a. följande förändringar krävs: 
  
 o  
 En lokal arena för gemensam prioritering av stödinsatser.  
 o  
 En gemensam politisk nämnd på lokal nivå. 
  
 o  
 Särskilda resurser för lokala samverkansgrupper.  
 o  
 Individuell handlingsplan för den enskilde. 
  
 o 
  
 Nya former för individuellt stöd kring delaktighet, rättssäker- het, försörjning mm 
  
 o  
 Förbättrat stöd till arbetsgivaren. 
  
 3.8 
  
 Välfärdsbokslut för  
  
 1990-talet 
  (SOU 2001:79) 
 I oktober 2001 lämnade Kommittén Välfärdsbokslut sitt slutbetän- kande;  
 Välfärdsbokslut för  
  
 1990-talet 
  
 (SOU 2001:79). Kommitténs uppdrag har varit att beskriva och göra en samlad bedömning av utvecklingen av människors välfärd i Sverige under  
 1990-talet. 
  HpH återger nedan kortfattat kommitténs slutsatser. 
 Andelen av befolkningen som har olika former av ofärdsproblem har ökat. Vid sidan av ökad arbetslöshet och minskad sysselsättning har också arbetets villkor förändrats i flera avseenden. Negativa psykosociala arbetsförhållanden och tidsbegränsade anställningar har blivit vanligare. Allt större grupper har upplevt ekonomiska svårigheter och låga inkomster. På hälsans område syns i vissa fall tydliga försämringar när det gäller psykiskt välbefinnande. Ifråga om varaktig ofärd konstaterar kommittén att det långvariga social- bidragstagandet ökat väsentligt. 
 Under  
 1990-talet 
  har också förbättringar skett. Reallönerna har ökat snabbare än på många årtionden. Dödligheten har fortsatt att sjunka allmänt sett och spädbarnsdödligheten har nästan halverats. Befolkningens utbildningsnivå har höjts. På andra områden är väl- färden generellt sett på samma nivå vid slutet som vid början av decenniet. Befolkningens disponibla inkomster är ett sådant exempel, människors sociala förankring ett annat. 
 Vid ingången av  
 1990-talet 
  fanns det mycket tydliga klass- och könsskillnader i individuella välfärdsresurser. Arbetare och kvinnor hade såväl mer hälsoproblem som lägre löner och större ekono- miska problem. I huvudsak kvarstod dessa skillnader i levnadsför- hållanden vid decenniets slut. Det relativa löneläget har försämrats i den offentliga sektorn - där kvinnor är överrepresenterade. Det har 
 120 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 också skett en ökning av jäkt och negativ stress för anställda inom välfärdstjänsteområdet, varav de flesta är kvinnor. 
  
 Ensamstående mödrar  
 framstår som en särskilt utsatt grupp. Framförallt gäller detta försörjningssidan där de ensamstående mödrarna hade en betydligt sämre situation vid  
 1990-talets 
  slut jämfört med dess början. Detta skall ses mot bakgrund av att denna grupp redan vid ingången till  
 1990-talet 
  hade sämre inkomster, större försörjningsproblem, högre arbetslöshet och lägre löner än befolkningen i övrigt. 
  
 Utrikes födda  
 är en annan grupp som har haft stora svårigheter på arbetsmarknaden under  
 1990-talet. 
  I likhet med andra grupper som tappade mark under perioden gick invandrarna in i decenniet med från början sämre förutsättningar på de allra flesta områden: hälsa, psykiskt välbefinnande, sysselsättning, inkomster, social förankring och politiska resurser. Gruppens relativa position var ännu sämre vid  
 1990-talets 
  slut, främst när det gäller sysselsättning och för- värvsinkomster. Utrikes födda är emellertid en mycket heterogen grupp, där välfärdsnivåerna till stor del bestäms av ursprungsland och vistelsetid i Sverige. 
  
 Ungdomar  
 är en tredje grupp där kommittén redovisar en problematisk utveckling. Deltagandet i utbildning ökade visserligen men de ungas etablering i arbetslivet försköts samtidigt markant uppåt i ålder, vilket medförde tydliga inkomstförluster för gruppen. Generellt sett skedde en åldersförskjutning i välfärdens fördelning. Utvecklingen av inkomster och ekonomiska resurser tenderade att vara mer gynnsam ju högre upp i åldrarna man befann sig. En särskilt oroande trend för de yngre var den kraftiga ökningen av psykisk ohälsa och otrygghet. 
 Analyserna visar också att  
 barn och barnfamiljer  
 missgynnats av utvecklingen under decenniet. Andelen barn i hushåll med mycket låga inkomster eller i avsaknad av kontantmarginaler har ökat något under perioden, liksom skillnaderna gentemot övriga grupper. Detta gäller framförallt yngre barn, i åldrarna  
 0-6 
  år. Barn till arbetare, utrikes födda samt ensamstående föräldrar lever särskilt ofta under knappa villkor. 
  
 Försörjningssystemen  
 har genomgått ett mycket stort antal regel- ändringar under decenniet, de flesta av begränsande karaktär. Sedan konjunkturen vände har ersättningsnivåerna justerats uppåt, om än sällan till de nivåer som rådde vid decenniets ingång. Reallöne- ökningarna har samtidigt inneburit att allt större grupper har fått inkomster över de förmånsgrundande taken i de olika inkomst- relaterade försäkringarna, vilket innebär att dessa grupper inte 
 121 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 längre kompenseras för inkomstbortfall i samma utsträckning som personer i lägre inkomstskikt. Detta har i sin tur ökat betydelsen av avtalslösningar och andra privata försäkringar. Kvalificeringskraven har skärpts för flera förmånsformer och som ett resultat av den lägre sysselsättningsnivån har täckningsgraden i de inkomstrelate- rade försäkringarna sjunkit. För socialbidragen har kraven successivt skärpts och ersättningarnas nivåer sjunkit, en utveckling som är en följd av såväl ändrad lagstiftning som ändrad tillämpning i kommunerna. 
 Sammantaget präglades  
 1990-talet 
  av ökad decentralisering, brukarfinansiering och marknadsorientering. De viktigaste decent- raliseringsbesluten togs under  
 1990-talets 
  första hälft, medan decenniets senare del innehöll statliga initiativ som primärt syftade till att säkerställa nationella politiska mål.  
 Ökad brukarfinansiering  
 präglade stora delar av välfärdstjänsterna: höjda och i ökad utsträckning inkomstrelaterade avgifter inom barnomsorg och äldreomsorg; markant ökade avgifter för sjukvård, läkemedel och tandvård. Privatisering av både finansiering och drift inom väl- färdstjänsteområdet är alltjämt ett marginellt fenomen, medan offentligt finansierade tjänster, producerade av privata aktörer, ökade påtagligt inom alla välfärdstjänsteområden – barnomsorg, skola, sjukvård, äldreomsorg, missbrukarvård, barn- och ungdoms- vård. Vinstsyftande företag ökade snabbast och ökningen accelere- rade år 2000. 
 Andelen barn med plats i förskola och fritidshem ökade kraftigt medan de sammanlagda resurserna var oförändrade; personaltät- heten och kostnaden per barn minskade och barngruppernas stor- lek ökade. Utvecklingen inom barnomsorgen karakteriserades således av ökad universalism men också av resursuttunning. Även inom skolområdet, särskilt grundskolan, finner kommittén en lik- nande resursuttunning. Resursuttunningen är särskilt påtaglig inom fritidshemsverksamheten där antalet barn per årsarbetare mer än fördubblades under decenniet. 
 Inom äldreomsorgen har  
 1990-talet 
  i stället präglats av en kon- centration av resurserna på de mest vårdbehövande, medan övriga grupper har fått minskad hjälp. Tendensen är liknande när det gäller funktionshindrade med behov av stöd: en ny rättighetslag- stiftning samt kraftigt ökade ekonomiska resurser har inneburit bättre villkor för en grupp med mycket omfattande funktions- hinder, samtidigt som de med mindre behov i ökad utsträckning hänvisats till familjens insatser eller köp av tjänster. Bland de äldre finns här en tydligt skiktning av hjälpmönstren: lågutbildade äldre 
 122 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 har i huvudsak ersatt minskad kommunal hjälp med anhörigas insatser, medan privat köpt och helt egenfinansierad hjälp har ökat starkt bland äldre med högre utbildning. 
 Kommittén bedömer att kunskap kring välfärd och välfärds- politik är viktig för att medborgarna skall kunna följa utvecklingen av levnadsförhållanden och verksamheter finansierade av skatte- medel. Mot denna bakgrund är den kanske mest centrala kunskapsluckan möjligheten att bedöma hur de olika välfärds- statliga institutionerna fungerar som resurs för medborgarna. Framför allt på välfärdstjänsternas område saknar de tillsyns- ansvariga myndigheterna tillförlitliga uppgifter om verksam- heternas kvalitet. De befolkningsbaserade intervjustudierna som finns i Sverige kan i nuläget inte kompensera för dessa brister, eftersom det där i huvudsak saknas frågor om den enskildes möte med välfärdstjänstesektorn. Konsekvenserna för medborgarnas välfärd av  
 1990-talsutvecklingen 
  i form av resursförändringar, nya styr- och driftformer och avgiftshöjningar är därför i huvudsak okända. 
 Den svenska samhällsstrukturen har genomgått viktiga för- ändringar under  
 1990-talet. 
  Befolkningens sammansättning har ändrats, både åldersmässigt och i fråga om födelseland. Arbetsliv och arbetsmarknad har ändrats i vissa avseenden, delvis som av- speglingar av förskjutningar i näringsstrukturen. Avregleringar i ekonomin och en ökad rörlighet för de olika produktionsfakto- rerna, inte minst kapital, har förändrat spelregler och förutsätt- ningar i ekonomin. Kommittén bedömer att detta sammantaget utgör stora utmaningar för välfärdspolitiken. De skillnader som finns mellan olika grupper i samhället, och de förskjutningar av olika välfärdsresurser i samhällsstrukturen som  
 1990-talet 
  resulte- rat i, är också en viktig del av de utmaningar som socialpolitiken står inför. På varje politikområde finns en rad olika handlingsalter- nativ som kan ställas mot dessa utmaningar. Den svenska välfärds- politiken står således inför viktiga vägval vid inledningen till 2000- talet. Kunskap är en viktig grund för att kunna göra välinformerade val. Ytterst bör dock medborgarnas och de politiska partiernas ställningstaganden vägledas inte bara av faktabaserad kunskap, utan också av värderingsmässiga bedömningar av olika handlingsalter- nativ. 
 123 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 3.9 
  
 Finansplanens strategi för hälsa i arbetslivet 
  
 I budgetproposition (prop. 2001/02:1, utgiftsområde 10) presen- terade regeringen ett åtgärdsprogram i 11 punkter för ökad hälsa i arbetslivet. Målet med åtgärdsprogrammet är att fler människor skall ges förutsättningar att förbli eller återgå i arbete. 
 Flera av åtgärdsförslagen har direkt anknytning till de förslag som HpH lämnade i junirapporten. I detta betänkandes förslags- avsnitt, kapitel 4, återkommer HpH till  
 11-punktsprogrammet 
  i de frågor som har beröring på HpH:s förslag till handlingsplan. 
 Nedan följer regeringens åtgärdsprogram: 
 Åtgärder för bättre arbetsmiljö och tydligare arbetsgivaransvar 
 1. Nationella mål för ökad hälsa i arbetslivet 
 Regeringen har påbörjat ett arbete att formulera övergripande mål för ökad hälsa i arbetslivet. Övergripande och tydliga samhällsmål som tar sikte på att fler personer skall vara i arbete påverkar hela arbetslivet. Det utgör grund för ansvariga aktörers strategier att bidra till ökad hälsa i arbetslivet. 
 Ett antal nationella mål för ökad hälsa i arbetslivet bör således sättas upp. För att få ett tillräckligt genomslag i praktiken är det av central betydelse att arbetsmarknadens parter medverkar i målfor- muleringen. Regeringen återkommer under våren 2002 med en redovisning av det pågående arbetet med att formulera mål för ökad hälsa i arbetslivet. 
 2. Trepartssamtal mellan regeringen och arbetsmarknadens parter 
 Regeringen kommer inom kort att ta initiativ till trepartssamtal mellan regeringen och arbetsmarknadens parter för att skapa samsyn samt att samordna insatserna i strategin för att främja hälsa i arbetslivet. Trepartssamtalen kommer att avse såväl förebyggande arbete som rehabilitering. 
 För att främja hälsan i arbetslivet krävs att man ser till individens hela livssituation. Den generella välfärden är betydelsefull för den enskilda individens situation. Därvid är delaktighet och inflytande över arbetssituationen centralt. Vidare har arbetsmarknadens parter en viktig del i detta arbete. Förändringar i arbetslivet är nöd- 
 124 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 vändiga, men det är först när arbetsmarknadens parter är delaktiga i dessa förändringar som samsynen kan skapa något positivt för anställda, arbetsgivare och det offentliga. 
 Tre nödvändiga delar i de kommande trepartssamtalen är dels den för arbetsmiljön så centrala arbetsorganisationen där inflytan- det över den egna arbetssituationen är viktigt, dels ledarskapet på arbetsplatserna samt även möjligheterna för äldre att stanna kvar i arbetslivet. Med en arbetsorganisation och ett ledarskap som är långsiktigt kan man uppnå en bättre arbetsmiljö med färre sjuk- skrivningar. I förlängningen ger detta ett bättre ekonomiskt utfall. Samtalen kommer således att pågå parallellt med övrigt arbete på området. När trepartssamtalen inleds under hösten 2001 kommer en informationssatsning att bedrivas tillsammans med arbetsmark- nadens parter. I tilläggsbudgeten för 2001 föreslår regeringen att Arbetsmiljöverkets anslag tillförs ytterligare 5 miljoner kronor för dessa ändamål. 
 3. Ekonomiska drivkrafter för arbetsgivare att förebygga ohälsa 
 Utredningen om handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet fram- håller i sin delrapport att arbetsgivare måste ges ökade drivkrafter och möjligheter att ta sitt ansvar i ohälsoarbetet. Även arbets- gruppen inom Näringsdepartementet har i sin slutrapport behand- lat frågan om förbättrade ekonomiska styrmedel. Arbetsgruppen har föreslagit att frågan om ekonomiska styrmedel utreds vidare. Regeringen delar dessa bedömningar och kommer därför att inleda ett arbete med att på olika sätt ge arbetsgivare starkare ekonomiska drivkrafter att ta ett större ansvar för arbetsvillkoren och för att integrera det förebyggande och rehabiliterande arbetet i verksam- heten. Fler och träffsäkrare verktyg behövs för att förbättra arbetsmiljön. Förändringsarbetet har följande inriktning. 
 Ett förtydligat och i vissa fall ökat finansieringsansvar för arbets- givaren är en av de grundläggande förutsättningarna för att den negativa utvecklingen av sjukfrånvaron skall kunna brytas. Detta förändrade finansieringsansvar kan innefatta en kombination av olika inslag. En möjlighet som har lyfts fram och diskuterats är en förlängning av den nuvarande sjuklöneperioden. Även andra möjligheter att förtydliga arbetsgivarens finansieringsansvar kan komma i fråga. Exempelvis kan denne ges ett visst medfinansie- ringsansvar för den sjukpenningutbetalning som kan bli aktuell efter sjuklöneperioden. Därutöver finns olika möjligheter att finan- 
 125 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 siera sjukförsäkringen med differentierade arbetsgivaravgifter som beräknas med hänsyn till den variation i de anställdas ohälsa som finns hos olika arbetsgivare. Det finns även indirekta metoder att differentiera arbetsgivaravgifterna. En arbetsgivare som satsar extra på sin arbetsmiljö skulle t.ex. kunna få någon form av nedsättning av sin avgift. 
 Ett viktigt motiv för att ge den enskilde arbetsgivaren ett tydli- gare finansieringsansvar för sjukförmånerna är att denne har väsentliga möjligheter att kunna påverka kostnaderna för ohälsan. Möjligheten bör dock prövas att låta arbetsgivaren få välja egna lösningar för risköverföring och riskspridning. 
 Arbetsgivarnas kostnader för förändringarna av finansierings- ansvaret förutsätts bli balanserade av minskade avgifter till sjuk- försäkringen. Åtgärderna innebär en ändrad kostnadsfördelning mellan olika arbetsgivare. De arbetsgivare som främjar det före- byggande arbetsmiljöarbetet får en lägre avgift än för närvarande. 
 Det är regeringens bedömning att det ännu är för tidigt att avgöra vilken kombination av åtgärder som har bäst förutsättningar att verka sjukdoms- och skadeförebyggande. Dessa frågor behöver därför beredas vidare. De tänkta förändringarna förutsätter även att en samsyn i dessa frågor kan uppnås med arbetsmarknadens parter. 
 Det har uppmärksammats att problemen med ohälsan är särskilt stora inom den offentliga sektorn. Möjligheten kommer därför att prövas att införa särskilda ekonomiska drivkrafter i styrsystemen för offentliga arbetsgivare. Därvid skall administrativt enkla lös- ningar tillämpas. 
 Det är vidare angeläget att arbetsgivare får starkare ekonomiska incitament att förebygga alkohol- och narkotikamissbruk och att rehabilitera anställda med missbruksproblem. 
 Genom en förstärkning av arbetsgivarnas ekonomiska drivkraf- ter skapas även förutsättningar för att utgiftsutvecklingen för ohälsoförsäkringarna skall kunna hållas under kontroll. Även för- utsättningarna för en förbättrad arbetsmiljö ökar. 
 En viktig utgångspunkt för det förändringsarbete som beskrivits i denna punkt är att det sammanlagda ekonomiska utfallet för den försäkrade skall vara oförändrat eller förbättrat jämfört med nu- varande förhållanden. Det kan dock i vissa fall uppstå negativa konsekvenser till följd av den ändrade ansvarsfördelningen. Detta kommer att särskilt beaktas i det fortsatta arbetet. 
 126 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 4. Utveckling av arbetsmiljöarbetet 
 Arbetsmiljöarbetet kommer att utvecklas vidare. Ett led i ett sådant arbete kan vara att utveckla arbetsmiljöcertifieringen. För att stärka metodutvecklingen inom företagshälsovården kommer 10 miljoner kronor att avsättas redan under 2001. Regeringen kommer att ge Arbetsmiljöverket i uppdrag att i samverkan med Arbetslivsinsti- tutet genomföra metodutvecklingen. Villkoren för småföretagen skall särskilt uppmärksammas. För att utbilda regionala skydds- ombud i arbetsmiljölagstiftningen samt i frågor som rör nya arbetsmiljöproblem avsätts 10 miljoner kronor under innevarande år. Regeringen föreslår samtidigt att 10 miljoner kronor av de 100 miljoner kronor, som i 2001 års ekonomiska vårproposition avise- rats för försöksverksamhet för att motverka långtidssjukskriv- ningar, används för samma ändamål. Arbetsmiljöverket fortsätter att se över den del av sitt regelverk som har anknytning till organi- satoriska, sociala och stressrelaterade frågor. Behovet av en förbätt- rad samordning mellan inflytandereglerna i medbestämmandelagen och samverkansreglerna i arbetsmiljölagen bör även ses över. 
 5. Hälsobokslut 
 Som nämnts under punkt 3 kommer möjligheten att prövas att inom den offentliga sektorn införa särskilda ekonomiska drivkraf- ter i styrsystemen. Detta kommer att baseras på en redovisning av de anställdas hälsoläge hos den enskilde offentlige arbetsgivaren. Förutsättningarna för att få till stånd motsvarande redovisning även i privata verksamheter skall undersökas. Avsikten är att detta skall vara ett första steg mot en mer utvecklad personalekonomisk redo- visning. 
 Åtgärderna kommer att genomföras i form av en utvecklings- verksamhet. Därvid kommer modeller att tas fram för att systema- tiskt kunna identifiera dåliga arbetsmiljöer samt att följa hälsans utveckling. 
 6. Försök att minska ohälsan inom den offentliga sektorn 
 Problemen med långa sjukskrivningar är särskilt stora bland anställda i den offentliga sektorn. Regeringen avser därför att inleda särskilda försök hos några av de stora offentliga arbetsgivarna för att förebygga och minska sjukfrånvaron. I 2001 års ekonomiska 
 127 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 vårproposition har det aviserats att 100 miljoner kronor skall avsättas för försöksverksamhet för att motverka långtidssjukskriv- ningar. Regeringen föreslår att ytterligare 50 miljoner avsätts till denna verksamhet redan under 2001 för att verksamheten skall kunna påbörjas så snart som möjligt. En del av dessa medel kommer att användas till projektverksamhet inom ett mindre antal kommuner och landsting. Projekten skall ha karaktären av metod- utveckling. 
 Åtgärder för snabb återgång till arbete vid ohälsa 
 7. Förnyelse av rehabiliteringen - individen i centrum 
 Enligt de utvärderingar av verksamheten som gjorts på området saknar socialförsäkringsadministrationen en enhetlig metodik i handläggningen av långa sjukfall. Dessutom är yrkesrollen för rehabiliteringssamordnare otydlig. För den sjukskrivne har detta inneburit bl.a. långa handläggningstider och att ansvaret för rehabi- literingen upplevs vara otydligt. Sjukskrivningstiden i sig är en faktor som påverkar sannolikheten att kunna återgå till arbete. 
 För att förhindra passivisering och för att underlätta för den sjukskrivne att komma tillbaka till arbete är det nödvändigt dels att välfungerande individanpassade rehabiliteringsåtgärder sätts in i tid, dels att en tydlig ansvarsuppdelning görs. För att åstadkomma detta krävs en förnyelse av den administrativa hanteringen av sjuk- fall som bedöms ligga i riskzonen för långtidssjukskrivning samt av den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Regeringen avser att i början av 2002 inleda ett sådant förnyelsearbete. Syftet med verk- samheten skall således vara att genom nya metoder och förändrade regler finna nya och effektivare former för hanteringen av sjuk- skrivningsprocessen och den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Ett annat syfte är att finna en effektivare organisation för denna verksamhet. 
 Förnyelsearbetet innebär i huvudsak att försäkringskassans arbetsmetoder skall utvecklas och kompetensen förstärkas för att möjliggöra en tidig bedömning av den enskildes arbetsförmåga och eventuella rehabiliteringsbehov. Underlaget från arbetsgivaren utgör en viktig förutsättning för denna bedömning. Försäkrings- kassan bör följa upp varje sjukfall. Vidare skall arbetsgivarens roll tydliggöras, bland annat genom att denne alltid skall lämna förslag till åtgärder på arbetsplatsen samt ange förväntad tidpunkt då den 
 128 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 försäkrade kan återgå i arbete. Sanktionsmöjligheter bör införas för passiva arbetsgivare. I de fall där arbetsgivaren inte kan bidra till den arbetslivsinriktade rehabiliteringen har den lokala arbetsmark- nadsmyndigheten en viktig roll. Förnyelsearbetet inleds på några orter för att sedan skyndsamt utvidgas till att omfatta hela landet. Det finansieras genom att man under 2002 utnyttjar 70 miljoner kronor av de medel som är avsedda för att motverka långtidssjuk- skrivningar. 
 8. Justeringar av den gällande lagstiftningen för att höja kvaliteten i rehabiliteringsarbetet 
 En översyn av den gällande lagstiftningen på området har gjorts bl.a. av  
 HpH-utredningen. 
  Översynen visar att denna i vissa delar kan försvåra för försäkringskassan att genomföra snabba åtgärder av hög kvalitet. Regeringen delar utredningens uppfattning. 
 Regeringen föreslår därför att bestämmelsen om försäkrings- kassans fördjupade bedömning av sjukpenningrätten skall upphöra att gälla. Förslaget lämnas i propositionen Vissa socialförsäkrings- frågor (prop. 2001/02:9) som denna dag överlämnas till riksdagen. Att själva bestämmelsen upphävs innebär inte att regeringens upp- fattning har förändrats beträffande värdet och behovet av tidiga och kontinuerliga insatser både när det gäller att pröva sjuk- penningrätten och att utreda rehabiliteringsbehov och initiera rehabiliteringsåtgärder. Syftet med regeringens förslag är enbart att ge försäkringskassan större möjlighet att satsa på kvalitet i stället för kvantitet i sitt arbete med sjukfallen. Genom att ta bort kravet om fördjupad bedömning av alla sjukfall vid en bestämd senaste tidpunkt, ges försäkringskassan möjlighet att rikta sina insatser på ett mer flexibelt och individanpassat sätt. Kassan förutsätts därmed kunna använda sina resurser effektivare för att i ett tidigt skede identifiera sjukfall som bedöms ligga i riskzonen för långtidssjuk- skrivning. Utrednings- och samordningsarbetet med den arbets- livsinriktade rehabiliteringen bör kunna bedrivas mer offensivt och därigenom bidra till att minska sjukfrånvaron i arbetslivet. 
  
 HpH-utredningens 
  uppfattning är att den gällande bestämmel- sen att arbetsgivaren skall påbörja rehabiliteringsutredningar om det inte framstår som obehövligt bidrar till att göra lagen otydlig.  
 HpH-utredningen 
  föreslår vidare att lagen skärps genom att arbetsgivaren alltid senast den sextionde dagen i ett pågående sjuk- 
 129 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 SOU 2002:5 
  
 fall skall lämna ett rehabiliteringsunderlag samt yttrande från före- tagshälsovården. 
 Sanktionsmöjligheter skall finnas vid underlåtenhet enligt för - slaget. Utredningsförslaget bereds för närvarande i Regerings- kansliet. Regeringen har bl.a. lämnat uppdrag till Statskontoret att göra en bedömning av förutsättningarna och tidsperspektivet för att förverkliga förslag i den riktning som nu lämnats av utred- ningen. Statskontoret skall redovisa sina slutsatser i oktober 2001. Regeringen avser att återkomma med förslag om arbetsgivarens skyldighet att lämna rehabiliteringsunderlag under våren 2002. 
 9. Former na för sjukskrivningsprocessen 
 Det har i olika sammanhang uppmärksammats att mönstret för sjukskrivning visar betydande variationer. Kunskapen om detta behöver dock förbättras. Socialstyrelsen och Riksförsäkringsverket kommer därför att få i uppdrag att närmare klargöra omfattningen av problemen och följderna för försäkringens kostnader samt att lämna förslag till utveckling av formerna för sjukskrivnings- processen. 
 I översynen av sjukskrivningsprocessen kommer det att upp- märksammas att den behandlande läkaren för sin medicinska bedömning i ökad utsträckning behöver stöd av andra kompetenser med bedömningar som tar hänsyn till patientens arbetsförhållan- den. Översynen kommer att ligga i linje med inriktningen i den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården (prop. 1999/2000:149) som rör kontinuiteten i behandlingen. 
 Forskning m.m. 
 10. Förbättrad statistik och forskning på ohälsoområdet 
 Kunskaperna om sjukskrivningsprocessens orsaker, samband och konsekvenser behöver förbättras. Det finns därför behov av mer utvecklad forskning och bättre statistik. Regeringen avser att åter- komma med preciserade åtgärder på detta område. 
 Regeringen har redan tagit vissa initiativ på området. Riksför- säkringsverket har fått i uppdrag att redogöra för hur forskningen förs vidare till olika intressenter inom socialförsäkringen. Ett annat uppdrag för verket är att utarbeta ett nytt statistiksystem för arbetsskadeområdet. I samband med översynen av register- 
 130 
  
 SOU 2002:5 
  
 Nya fakta och fakta i ny belysning 
  
 lagstiftningen övervägs ändringar i den gällande lagstiftningen som möjliggör registrering av diagnoser. 
 Vidare kommer Kommittén Välfärdsbokslut att redovisa sitt slutbetänkande i oktober 2001. Regeringen anser att det är ange- läget att de intentioner inom forskningsområdet som kommittén hittills har aviserat kommer att följas upp. 
 Utvecklingen av den arbetsrelaterade ohälsan bör följas upp och utvärderas av t.ex. en fristående utvärderingsgrupp. Med ledning av dessa utvärderingar bör det vara möjligt att föreslå åtgärder för för- bättringar på området. Det är därvid viktigt att forskningsresultat tas till vara på ett konstruktivt sätt. Formerna för den fristående utvärderingsgruppen skall utredas närmare 
 11. Förbättrad tillgänglighet till behandling i hälso- och sjukvården 
 En viktig del i arbetet för ökad hälsa i arbetslivet är en väl funge- rande hälso- och sjukvård. Den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården (prop. 1999/2000:149) innebär att 9 miljarder kronor tillförs hälso- och sjukvården under perioden  
 2001-2004. 
  Inriktningen är bl.a. att stärka primärvården och öka patienternas möjlighet att etablera en fast läkarkontakt i primär- vården. Landstingen kommer dessutom att under perioden 2002- 2004 tillföras sammanlagt 3,75 miljarder kronor för att öka till- gängligheten till behandlingar i hälso- och sjukvården. Avsikten är således att korta köer och minska väntetider till bl.a. operationer. 
 131 
  
 4 
  
 Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet - överväganden och förslag 
  
 4.1 
  
 Mål och ansvarsområden för berörda aktörer 
  
 HpH föreslår  
 att regeringen 
  
 o 
  
 tydliggör en vision och fastställer ett övergripande mål för antalet människor i arbete. 
  
 o 
  
 fastställer definitioner och former för en löpande, enhetlig upp- följning av antal människor i arbete. 
  
 o 
  
 utvecklar och fastställer departementsövergripande och myn- dighetsgemensamma mål som leder till ökad andel människor i arbete och ökad hälsa i arbetslivet, samt fastställer regler för 
  
 gemensamma utvärderingar och analyser för såväl departement som myndigheter i uppföljningsarbetet. 
  
 o 
  
 omsätter dessa övergripande mål till myndighetsspecifika mål och riktlinjer i kommande regleringsbrev. 
  
 HpH anser att dagens höga sjukfrånvaro är ett lika stort samhälls- problem som tidigare den höga arbetslösheten. Regeringen bör därför fastställa övergripande mål för ökad hälsa med samma tyd- lighet som tidigare beslutade mål om minskad arbetslöshet och ökad sysselsättning. Ett sådant mål bör inom regeringskansliet följas upp genom att departementsövergripande, myndighets- gemensamma och myndighetsspecifika mål fastställs. Dessa mål bör också kunna vara vägledande för andra ansvariga aktörers planering och verksamhet. 
 HpH har noterat att regeringen, i enlighet med HpH:s förslag i junirapporten (se bilaga 1:3), påbörjat ett arbete med att formulera övergripande nationella mål för ökad hälsa i arbetslivet. Under ru- 
 133 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 briken En strategi för hälsa i arbetslivet (Prop. 2001/02:1, bilaga 1 utgiftsområde 10 sid 21 ff) presenteras i ett 11- punktsprogram med åtgärder för att åstadkomma en bättre arbetsmiljö och ett tyd- ligare arbetsgivaransvar. Under punkten 1. Nationella mål för ökad hälsa i arbetslivet konstaterar regeringen: 
 Övergripande och tydliga samhällsmål som tar sikte på att fler per- soner skall vara i arbete påverkar hela arbetslivet. Ett antal nationella mål för ökad hälsa i arbetslivet bör således sättas upp. 
 Vidare har regeringen inlett ett långsiktigt arbete för att förbättra folkhälsan. En särskild proposition om nationella folkhälsomål på grundval av de förslag som nationella folkhälsokommittén har pre- senterat (SOU 2000:91) skall läggas fram i början av år 2002. Dessa mål skall stimulera till en kraftsamling av åtgärder för en bättre folkhälsa. Syftet är att skapa förutsättningar för att  
 hela  
 befolk- ningen skall ha en god hälsa. God arbetsmiljö, delaktighet och inflytande i arbetslivet blir viktiga uppföljningsområden för män- niskor i arbetsför ålder. 
 HpH har i sina tidigare rapporter exemplifierat de allvarliga kon- sekvenser den nuvarande utvecklingen av sjukfrånvaron medför. Sjukfrånvaron är vid sidan av mänskliga och sociala aspekter i hög grad också ett växande arbetsmarknadspolitiskt och samhälls- ekonomiskt problem. I regeringens förslag till budget för år 2002 uppgår kostnaderna för sjukförsäkringen till 108 miljarder kronor och svarar för mer än 15 procent av de totalt budgeterade stats- utgifterna. HpH har också understrukit behovet av en förbättrad uppföljning av sjukfrånvaron och dess konsekvenser för arbets- kraftsutbud och faktisk sysselsättning. 
 4.1.1 Övergripande mål för människor i arbete 
 Hälsoarbetet i arbetslivet kräver extraordinära och sammanhållna insatser över  
 departements-, 
  myndighets- och partsgränser. För att nå en ökad fokusering på här berörda frågor föreslog HpH i sin junirapport att ett kvantitativt  
 övergripande  
 mål skulle fastställas för Människor i arbete. 
 Utan ett för alla samhällsområden gemensamt övergripande mål, är riskerna för målkonflikter och suboptimering uppenbara. Konsekvenserna kan bl.a. bli att enskilda individer slussas mellan olika system utan att erhålla korrekt stöd, felaktiga kostnadsför- 
 134 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 delningar mellan olika system och sammantaget högre totalkost- nader för samhället. 
 Det föreslagna målområdet skall ses som ett nödvändigt komplement till bl.a. det traditionella sysselsättningsmålet. Syssel- sättningsmålet är ett viktigt mått på företagsamhet och aktivitet på arbetsmarknaden. Målet säger emellertid ingenting om hälso- tillståndet i arbetslivet. Bakom sysselsättningstalen kan dölja sig såväl höga som låga sjukfrånvaronivåer. En långvarig negativ sjuk- frånvarotrend kan till och med resultera i en positiv utveckling av sysselsättningstalen genom de behov av ersättningsanställningar som normalt uppstår vid längre sjukskrivningar. 
 För att få en uppfattning om sjukfrånvarons påverkan på arbets- kraftsutbud och sysselsättning har HpH beräknat sjukfrånvaron uttryckt som årsarbeten. Antalet förtidspensionärer har omräknats till heltidsfrånvaro. Antalet sjukpenningdagar har kompletterats med en uppskattning av antalet frånvarodagar inom ramen för sjuklöneperioden. Karensdagar och sjuklönedagar har antagits mot- svara ca 40 procent av totala antalet sjukfrånvarodagar för anställda. Uppskattningen är gr undad på bl.a. SAF:s/Svenskt Näringslivs tidsanvändningsstatistik. 
 När regeringen år 1997 fastställde sysselsättningsmålet för 2004 till 80 procent av befolkningen, uppgick andelen sysselsatta till 74,6 procent (SCB:s arbetskraftsundersökningar, åldersgruppen  
 20-64 
  år) och sjukfrånvaron uppskattas av HpH till att motsvara ca 200 000 årsarbeten eller 3,9 procent av befolkningen. Under perio- den  
 1997-2000 
  ökade antalet sysselsatta med 206 900. Ökningen uppkom genom ett arbetskraftstillskott på 69 900 personer och 137 000 färre öppet arbetslösa. Under samma period uppskattar HpH att sjukfrånvaron ökade till motsvarande 325 000 årsarbeten eller 6,3 procent av befolkningen. 
 Under år 2001 har sysselsättningen ytterligare förbättrats. An- talet sysselsatta ökade under den senaste  
 12-månadersperioden 
  (t.o.m. 010930) med ca 90 000 (SCB:s arbetskraftsundersökningar, kvartalsrapporter 2000/01). Ökningen uppkom genom ett arbets- kraftstillskott på nära 50 000 personer och drygt 40 000 färre arbetslösa. Under samma period ökade antalet sjukfrånvarodagar med ca 18 procent. HpH uppskattar att den totala sjukfrånvaron för år 2001 motsvarar 400 000 årsarbeten. Till detta skall läggas frånvaron på grund av förtidspension/sjukbidrag. Denna frånvaro motsvarar 400 000 årsarbeten. Sammantaget innebär detta att från- varon från arbetslivet på grund av ohälsa motsvarar 800 000 års- 
 135 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 arbeten eller annorlunda uttryckt, 14 procent av befolkningen i arbetsför ålder. 
 HpH har funnit att det statistiska underlaget för uppskattningar och beräkningar enligt ovan inte är fullgott. Olika statistikpro- ducenter har olika syften med sin statistikproduktion, varför defi- nitioner, åldersindelningar etc. skiljer sig åt. Mot bakgrund av detta föreslår HpH att regeringen i sitt nu påbörjade målsättningsarbete uppdrar åt statistikansvariga departement och myndigheter att fast- ställa gemensamma definitioner och datakällor samt former för en löpande, enhetlig uppföljning och prognostisering av utvecklingen av befolkning, studerande, förtidspensionärer, arbetskraft, syssel- satta, sjukfrånvarande och människor i arbete. I den löpande upp- följningen bör i första hand de faktiska uppgifter som registreras avseende sjukfrånvaro och arbetslöshet användas. 
 HpH exemplifierar i nedanstående uppställning vad en sådan redovisning bör innehålla. 
 Befolkning i arbetsför ålder 
  
 - 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 - 
  
 Förtidspensionärer/sjukbidragsmottagare 
  
 - 
  
 Studerande 
  
 - 
  
 Övriga (utlandsboende, hemarbetande etc.) 
  
 = 
  
 Arbetskraften 
  
 - 
  
 Arbetslösa (friska + sjukskrivna) 
  
 = 
  
 Sysselsatta  
 (anställda + egenföretagare) 
  
 - 
  
 Sjukfrånvarande 
  
 = 
  
 Människor i arbete 
  
 Alla tal skall avse helårsekvivalenter. Redovisningen utgår från antalet människor i arbetsför ålder. Från detta antal avgår antalet förtidspensionärer, studerande och andra som inte ingår i arbets- kraften. Från arbetskraften avräknas antalet arbetslösa, såväl friska som sjukskrivna. Kvarvarande utgör de sysselsatta, dvs. anställda och egenföretagare. Från denna post avräknas sjukfrånvarande. Restposten blir då  
 människor i arbete 
 . 
 136 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.1.2 
  
 Departementsövergripande och myndighetsgemensamma mål 
  
 HpH föreslog i sin junirapport att regeringen skall utveckla och fastställa departementsövergripande och myndighetsgemensamma mål som leder till ökad andel människor i arbete och ökad hälsa i arbetslivet, samt fastställa regler för gemensamma utvärderingar och analyser för såväl departement som myndigheter i upp- följningsarbetet. Dessa övergripande mål skall sedan omsättas till myndighetsspecifika mål och riktlinjer i kommande regleringsbrev. 
 Under utredningens gång har HpH fört diskussioner med repre- sentanter från myndigheter och departement när det gäller målsätt- ningsfrågorna. HpH har inte möjlighet att lämna detaljerade för- slag till myndighetsgemensamma och myndighetsspecifika mål. Detta bör vara en uppgift som skall beredas i sedvanlig ordning inför regeringens arbete med att utfärda regleringsbreven till stat- liga myndigheter. I det följande ger HpH exempel på hur mål skulle kunna utformas. 
 Myndighetsgemensamma mål bör vara gemensamma för minst två myndigheter. På så sätt markeras samverkan och ett gemensamt ansvarstagande. Ingen aktör kan förväntas att ensam bryta trenden och minska ohälsan i arbetslivet och öka antalet människor i arbete. Alla mål skall följas upp och utvärderas gemensamt på ett syst- ematiskt sätt. Såväl kvantitativa som kvalitativa mål bör sättas. Som exempel på mål och målområden vill HpH här nämna: 
  
 o 
  
 den genomsnittliga sjukfrånvaron hos arbetsgivare skall sänkas Arbetsmiljöverket och Riksförsäkringsverket 
  
 o  
 antal arbetslösa sjukskrivna rehabiliterade till arbete Arbetsmarknadsstyrelsen och Riksförsäkringsverket 
  
 o 
  
 antal utbildade läkare i försäkringsmedicin Socialstyrelsen och Riksförsäkringsverket 
  
 o 
  
 antal utbildade inom företagshälsovård Arbetslivsinstitutet och Socialstyrelsen 
  
 o  
 antal förtidspensionärer som återinträder i arbetslivet Arbetsmarknadsstyrelsen och Riksförsäkringsverket 
 De myndighetsgemensamma målen bör sedan brytas ned på myn- dighetsnivå där varje aktör vidtar åtgärder inom sitt ansvarsområde. 
 HpH anser det viktigt att även uppföljning och rapportering sker såväl myndighetsgemensamt som enskilt. Myndigheterna skall stimuleras till gemensamma analyser, planering av insatser och för- bättrad samverkan runt ansvarsgränserna. 
 137 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 I dag handläggs frågor som rör hälsan i arbetslivet av olika enheter på tre departement. Socialdepartementet ansvarar för socialförsäkring, folkhälsa och hälso- och sjukvård. Näringsdepar- tementet har ansvar för arbetsmarknadsfrågor arbetsrätt och arbetsmiljö och Finansdepartementet svarar för bugetfrågorna. 
 HpH anser det mycket angeläget att det övergripande målarbetet sker samlat i en särskild arbetsgrupp där departements- och enhets- övergripande mål och krav på rapportering läggs fast. Nuvarande system då olika departement och sektorsansvariga förhandlar om målbeskrivningar m.m. leder inte till önskvärd styrning och sam- ordning. 
 138 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.2 
  
 Samhällsklimat, värderingar och attityder 
  
 HpH föreslår  
 att regeringen 
  
 o  
 för ut det övergripande målet om "människor i arbete. 
  
 o 
  
 initierar och ansvarar för en flerårig övergripande informations- verksamhet som syftar till ökad hälsa i arbetslivet. 
  
 o  
 via medel från sjukförsäkringen finansierar/delfinansierar såda- na insatser med 100 miljoner kronor årligen under tre år. 
  
 o  
 vidtar åtgärder i syfte att säkerställa att en hög kunskapsnivå avseende hälsa i arbetslivet utvecklas och upprätthålls bl.a. genom en systematisering och förstärkning av forsknings- och utbildningsinsatser på universitetsnivå inom området hälsa i arbetslivet. 
  
 o 
  
 initierar att särskilda studier görs av sjukfrånvarons konsekven- ser i form av produktionsbortfall i olika sektorer av samhället. 
  
 HpH föreslår  
 vidare att regeringen 
  
 o 
  
 uppdrar åt RFV att skyndsamt utveckla och produktionssätta ett adekvat system för löpande handläggning samt uppföljning och redovisning av sjukfrånvarons utveckling och bedömning av olika åtgärders effektivitet. 
  
 4.2.1 Ett hälsosamt arbetsliv i fokus 
 Ett stort antal faktorer påverkar den faktiska sjukfrånvaron. I detta avsnitt redogör HpH för förslag som avser att fördjupa utbildning och kunskaper om faktorer för ett hälsosamt arbetsliv samt för- stärka sådana värderingar och attityder som underlättar för den enskilde att så långt som möjligt vara kvar i sitt arbete också när sjukdom eller andra förhållanden gör att prestationsförmågan tillfälligt eller varaktigt är nedsatt. Om nuvarande mycket höga nivå av sjukfrånvaro skall kunna minskas måste arbetsplatser anpassas till de människor som faktiskt finns. Kunskaperna om vad som genererar sjukfrånvaro måste utvecklas och föras ut till alla indi- vider i samhället. På samma sätt som vi talar om ett ekologiskt uthålligt samhälle måste begreppet hälsosamt arbetsliv sättas i fokus. 
 Kunskaper, värderingar och attityder påverkar i hög grad den enskilda individens inställning till och agerande i samband med sjukdom och ohälsa. Den idag mycket vanliga värderingen synes 
 139 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 vara att all form av ohälsa eller personliga problem bäst löses genom att man avstår från arbete. Det faktiska kunskapsläget stöder inte denna uppfattning. Sjukskrivning som terapi är självklar i ett antal svåra sjukdomsfall där det är fysiskt och/eller psykiskt omöjligt att arbeta och i ett antal kortare fall (influensa, förkylning etc.) där omsorgen om arbetskamrater, kunder etc. gör att man mår bäst av att vara hemma. I andra fall bidrar med stor sannolikhet en långvarig sjukskrivning till att den enskilde förutom sina fysiska och/eller psykiska problem också undanhålls från sitt normala sociala liv i arbetssituationen, vilket ytterligare försvårar en åter- gång till arbete. 
 En viktig kunskap är att om arbetsförhållandena anpassas till individen skulle många sjukskrivningar kunna undvikas eller för- kortas. Anpassningen av arbetet kan vara av såväl fysisk som psykisk art. Genom anpassade arbetskrav och/eller arbetsförutsätt- ningar påskyndas rehabiliteringsprocessen och arbete och arbets- plats blir därmed en viktig förutsättning för tillfrisknande. 
 HpH diskuterar i avsnitt 4.1.1 övergripande mål för hälsa i arbetslivet. Dessa mål bör föras ut och vara utgångspunkt för de informationsaktiviteter som HpH föreslår. 
 4.2.2 En bred informationsverksamhet 
 HpH kan konstatera att såväl arbetsgivares som arbetstagares kun- skaper om orsaker och sociala och ekonomiska konsekvenser av den växande sjukfrånvaron är bristfälliga. Likaså är kännedomen om de olika aktörernas roller och ansvar begränsad. Ett effektivt arbete mot ohälsa i arbetslivet kräver gemensamma kunskaper, värderingar och insatser. För att åstadkomma sådana förutsätt- ningar krävs omfattande informationsaktiviteter. 
 Med bättre kunskaper hos arbetsgivare och anställda, läkare och annan vårdpersonal samt rehabiliteringshandläggare kan rehabili- teringsarbetet effektiviseras och sjukfrånvaron minskas. 
 HpH föreslår mot denna bakgrund att regeringen inbjuder arbetsmarknadens parter till en gemensam flerårig informations- kampanj avseende ökad hälsa i arbetslivet samt tillskjuter medel för en sådan gemensam kampanj. Det är nödvändigt att arbetsmarkna- dens parter är drivande i det fortsatta arbetet och därigenom visar och tar sitt ansvar för att nedbringa sjukskrivningar och förtids- pensioneringar. Kostnaderna för ohälsa i arbetslivet belastar ytterst 
 140 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 och i sin helhet parterna genom att ta i anspråk det utrymme som står till förfogande för investeringar, kapitalavkastning och löner. 
 Kampanjen bör utgå från ett brett förebyggande perspektiv och innefatta såväl åtgärder för att förbättra arbetsmiljö som hälso- främjande insatser i anslutning till arbetsplatsen. Den bör också inriktas på frågor rörande sociala och ekonomiska konsekvenser av sjukfrånvaroutvecklingen, arbetsgivarens ansvar, anpassning av arbete till befintlig arbetskraft och sjukskrivning som terapi. Inne- hållet i detalj skall naturligtvis utformas av deltagande parter. 
 HpH har noterat i  
 11-punktsprogrammet 
  att regeringen avser att ta initiativ till informationsinsatser tillsammans med arbetsmarkna- dens parter. Regeringen har avsatt 5 miljoner kronor för detta ändamål. 
 HpH vill i detta sammanhang peka på att kostnaderna för sjuk- penning, rehabiliteringsersättning och förtidspension under åren 2000 och 2001 i genomsnitt ökat med 750 miljoner kronor per månad eller 25 miljoner kronor per dag. 
 För att skapa verkliga förutsättningar för ett ökat individuellt ansvarstagande och ett ökat arbetsgivaransvar avseende hälsa i arbetslivet föreslår HpH att regeringen initierar och ansvarar för en flerårig övergripande informationsverksamhet som syftar till ökad hälsa i arbetslivet. Berörda statliga myndigheter och arbetsmarkna- dens parter förutsätts medverka i dessa insatser. HpH föreslår vidare att staten via medel från sjukförsäkringsanslaget finansierar denna informationsverksamhet med 100 miljoner kronor årligen under den närmaste treårsperioden. 
 4.2.3 En förbättrad kunskapsbas 
 Väsentliga områden för ökad kunskap, debatt och information är t.ex. individens ansvar för sin egen hälsa, arbetsgivarens ansvar för hälsan på arbetsplatsen, sambanden mellan sjukdom och arbets- förmåga, sjukförsäkringens omfattning, syfte/risker med sjuk- skrivning, arbetsplatsens betydelse för individens välbefinnande, vikten av möjligheter till återhämtningspauser i arbetet, sjuk- vårdens ansvar för behandling och rehabilitering, etc. 
 HpH har noterat att regeringen, i enlighet med HpH:s förslag i junirapporten, påbörjat ett arbete med att förbättra kunskapsbasen avseende hälsa i arbetslivet. 
 141 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 I budgetpropositionen (2001/02:1) aviserar regeringen i sitt 11- punktsprogram följande åtgärder. 
 Kunskaperna om sjukskrivningsprocessens orsaker, samband och konse- kvenser behöver förbättras. Det finns därför behov av mer utvecklad forsk- ning och bättre statistik. Regeringen avser att återkomma med preciserade åtgärder på detta område. 
 Regeringen har redan tagit vissa initiativ på området. Riksförsäkring- sverket har fått i uppdrag att redogöra för hur forskningen förs vidare till olika intressenter inom socialförsäkringen. Ett annat uppdrag för verket är att utarbeta ett nytt statistiksystem för arbetsskadeområdet. I samband med översynen av registerlagstiftningen övervägs ändringar i den gällande lag- stiftningen som möjliggör registrering av diagnoser. 
 Vidare kommer Kommittén Välfärdsbokslut att redovisa sitt slutbe- tänkande i oktober 2001. Regeringen anser att det är angeläget att de inten- tioner inom forskningsområdet som kommittén hittills har aviserat kommer att följas upp. 
 1 
  
 Utvecklingen av den arbetsrelaterade ohälsan bör följas upp och utvär- deras av t.ex. en fristående utvärderingsgrupp. Med ledning av dessa utvärde- ringar bör det vara möjligt att föreslå åtgärder för förbättringar på området. Det är därvid viktigt att forskningsresultat tas till vara på ett konstruktivt sätt. Formerna för den fristående utvärderingsgruppen skall utredas närmare. 
 HpH vill utöver de initiativ regeringen nu tagit peka på behovet av ytterligare åtgärder enligt nedan. 
 Förebyggande insatser 
 Sjukförsäkringsutredningen konstaterade i sitt slutbetänkande (SOU 2000:121) att de kraftfullaste åtgärderna för att minska de långa sjukskrivningarna i första hand måste inriktas på före- byggande insatser och åtgärder i syfte att anpassa arbetsplatser och arbetsorganisation till de anställdas resurser och kapacitet. Insatser på detta område kräver ingående kunskaper om förhållandena på den enskilda arbetsplatsen och bred kompetens inom områdena arbetsmedicin, arbetspsykologi och beteendevetenskap. 
  
 1  
 SOU 2001:79 Välfärdsbokslut för  
 1990-talet 
  
 142 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Ökad forskning 
 HpH har vidare bl.a. genom sina forskningsprojekt noterat att det i första hand är det psykosociala arbetsklimatet som i hög grad påverkar utvecklingen av sjukfrånvaron på den enskilda arbets- platsen. HpH vill därför starkt understryka behovet av breda forsknings- och utbildningsinsatser omfattande medicinska, tek- niska, ekonomiska och beteendevetenskapliga kompetensområden. HpH vill också understryka behovet av fortsatt satsning på ut- veckling och uppföljning av rehabilitering. Dessa frågor berörs bl.a. i bilaga 2:8 Vetenskaplig utvärdering av prevention och rehabili- tering vid långvarig ohälsa. 
 Utbildning för läkare 
 Socialstyrelsen tillstyrkte Sjukförsäkringsutredningens förslag om att en multidisciplinär utbildning skulle byggas upp på universi- tetsnivå och att en professur skulle inrättas och menade att en sådan utbildning borde kunna samordnas med en riktad utbildning för läkare inom området försäkringsmedicin. 
 HpH har noterat att utbildningsinsatser med varierande innehåll inom ovan angivna områden sker på flera håll i landet. En inven- tering av förekommande utbildningar inom området, inklusive den utbildning som bedrivs på uppdragsbasis, behöver göras. 
 Konsekvenser av sjukskrivning 
 HpH vill också peka på det projekt som nu genomförs av Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) angående konsekven- ser av sjukskrivning. 
 Projektets syfte är att göra en sammanställning av forskningen om sjukfrånvaro samt identifiera vita fält inom området. Speciellt fokus skall läggas på forskningsresultat om positiva och negativa konsekvenser av sjukskrivning och förtidspension vid olika sjuk- domstillstånd. Avsikten är att den systematiska kunskapssamman- ställningen ska bidra till att ett bättre underbyggt och mer effektivt användande av sjukskrivningsinstrumentet uppnås. 
 Studier av produktionsbortfall 
 HpH vill vidare starkt understryka behovet av att särskilda studier görs av sjukfrånvarons konsekvenser i form av produktionsbortfall i olika sektorer av samhället. 
 143 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 Ledarskapsutbildning 
 HpH konstaterar mot bakgrund av det omfattande material som presenterats i olika sammanhang att sjukfrånvaron till stor del påverkas av faktorer som kan återföras till förhållanden på arbets- platsen, relationer mellan den anställde och arbetsplats, arbets- uppgifter, organisation, ledning och resurstilldelning. Om kun- skaperna om sambanden mellan arbetsliv och hälsa skall komma till verklig nytta måste dessa tillämpas i den dagliga verksamheten. En viktig målgrupp för utbildningsinsatser är därmed arbetsledare och chefer på olika nivåer. Dessa frågor måste därför integreras i ledar- utbildningen på alla nivåer. 
 Sammanfattningsvis finner HpH det angeläget att regeringen systematiserar och förstärker forsknings- och utbildningsinsatser på universitets- och högskolenivå inom området hälsa i arbetslivet. 
 4.2.4 Ett väl fungerande informationssystem 
 Sjukförsäkringsutredningen konstaterade i sitt delbetänkande (SOU 2000:72) stora brister vad avser den statistiska uppföljningen och analysen av sjukfrånvaron. 
 Avsaknaden av väsentliga data och bristen på enhetlighet i befintliga data gör att det idag inte finns förutsättningar för en övergripande och fortlöpande analys av sjukfrånvaron och dess orsaker. Utredningen finner det ytterst angeläget att ett så sam- hällsekonomiskt betydelsefullt område som sjukfrånvaron med dess konsekvenser för individer, produktion och ekonomi blir föremål för en fortlöpande heltäckande systematisk analys och uppföljning. Riksförsäkringsverket bör därför få möjlighet att komplettera sitt sjukdataregister med uppgifter avseende diagnoser, intygsskrivande läkare, arbetsställen och yrken. Vi förutsätter att detta kan ske utan att den enskildes integritet hotas. 
 Sjukförsäkringsutredningen uppdrog åt RFV att kartlägga och redovisa vilka data som skulle erfordras för en fortlöpande och heltäckande systematisk analys av sjukfrånvaron. Kartläggningen visade att hinder för registrering endast föreligger när det gäller uppgifter om diagnoser och intygsskrivande läkare. Övriga upp- gifter avseende individ, arbetsplats, åtgärder etc. får registerföras. HpH menar därför att det redan inom ramen för nuvarande registreringsmöjligheter skulle kunna byggas upp en åtskilligt för- bättrad sjukfrånvarostatistik. Inte minst angeläget är det att sjuk- skrivnas arbetsställen statistikförs. Den senare uppgiften är så 
 144 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 väsentlig att åtgärder bör vidtas omgående i avvaktan på att ett mer integrerat system utvecklas och införs. Uppgifter om sjukfrånvaro fördelad på arbetsplats skulle också kunna vara av stort värde för Arbetsmiljöverket som med ett sådant underlag skulle kunna prio- ritera och rikta sina insatser mot sådana arbetsplatser där sjukfrån- varon är anmärkningsvärt hög eller där förändringen är särskilt kraftig. 
 HpH noterar att ett välfungerande informationssystem är av stor vikt för såväl övergripande analys som ärendehandläggning, styr- ning och ledning av verksamheten inom försäkringskassorna. Idag saknas ett enhetligt handläggarstöd och i många fall måste statistik inhämtas manuellt. Sett i ett ledningsperspektiv är också behovet stort av att kunna följa ärendemängder och ärendens status för att kunna leda, fördela och följa upp handläggarnas arbete. 
 HpH noterar att hindren för en mer tillfredsställande upp- följning av sjukfrånvaron knappast är av formell art och konstaterar att utvecklingen av ett acceptabelt informationssystem inte hög- prioriterats. HpH kan inte heller se att dessa frågor högprioriterats i RFV:s nuvarande utvecklingsprogram. 
 HpH föreslår mot bakgrund av detta att regeringen uppdrar åt RFV att skyndsamt utveckla och produktionssätta ett adekvat system för löpande handläggning samt uppföljning och redovisning av sjukfrånvarons utveckling och bedömning av olika åtgärders effektivitet. 
 HpH vill i detta sammanhang också hänvisa till Sjukförsäkrings- utredningens förslag angående förutsättningarna att få registrera diagnos och sjukskrivande läkare samt förslaget om den statistiska uppföljningen av sjukfrånvaro under sjuklöneperioden. 
 2  
 Eventuella formella hinder för sådan registrering bör snarast undanröjas. 
  
 2  
 SOU 2000:121 kapitel 7.9 
 145 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.3 
  
 Arbetsgivarens ansvar 
  
 Arbetsgivare har idag 
  
 o 
  
 ansvar för åtgärder som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall på arbetsplatsen. 
  
 o 
  
 ansvar för anpassning av arbetsförhållanden till arbetstagarens särskilda förutsättningar. 
  
 o 
  
 ansvar för utredning av arbetstagares behov av rehabiliterings- åtgärder. 
  
 o 
  
 ansvar för de rehabiliteringsåtgärder som erfordras för den anställdes återgång till arbete och 
  
 o 
  
 ett fortsatt arbetsgivaransvar för anställda som på grund av sjukdom har nedsatt arbetsförmåga. Sjukdom är normalt inte grund för uppsägning. 
  
 Ansvaret avser såväl insatser som finansiering. 
 Sammanfattningsvis finner HpH att arbetsgivare enligt nuvarande lagstiftning har ett omfattande ansvar avseende hälsan hos sina anställda. Lagstiftningen åsidosätts dock ofta på grund av bristande kunskap, varför det finns anledning att i något lämpligt samman- hang göra en samlad redovisning av arbetsgivares ansvar i hälso- arbetet bland de anställda. 
 HpH anser också att ansvaret i vissa avseenden bör förtydligas och förstärkas och lägger därför förslag rörande rehabiliterings- insatser, sjuklöneansvar, redovisning av sjukfrånvaro m.m. 
 146 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.3.1 Rehabiliteringsunderlag och sjukanmälan 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 Den nuvarande rehabiliteringsutredningen ersätts av ett rehabili- teringsunderlag, som den försäkrades arbetsgivare skall påbörja om 
 o den försäkrades sjukfrånvaro har varat längre tid än fyra veckor o den försäkrades arbete ofta har avbrutits av sjukperioder eller o den försäkrade begär det 
 Ett rehabiliteringsunderlag skall lämnas till försäkringskassan inom 60 dagar från dagen för senaste sjukanmälan eller dagen för den försäkrades begäran. Ett underlag som upprättas på grund av att sjukfrånvaron överstiger fyra veckor skall dock lämnas endast i samband med att arbetsgivaren anmäler till försäkringskassan att en arbetstagares sjukfall fortsätter efter sjuklöneperioden. 
 I rehabiliteringsunderlaget skall redovisas uppgifter om arbets- tagarens arbetsförmåga relaterad till arbetsuppgifter, prognos för återgång till arbetet, eventuellt vidtagna och planerade åtgärder på arbetsplatsen samt eventuella behov av rehabiliteringsinsatser. Dessutom skall till underlaget bifogas de läkarintyg som erhållits under den aktuella sjuklöneperioden. 
 I underlaget skall också ingå yttrande från företagshälsovård angående arbetsförmågan relaterat till arbetsuppgifterna, behovet av rehabiliteringsåtgärder, prognos för återgång till arbetet och eventuellt förslag till åtgärder utöver dem som arbetsgivaren har föreslagit. Arbetstagarens uppfattning skall också redovisas i underlaget. 
 Skyldighet att lämna rehabiliteringsunderlag gäller inte om den försäkrades inkomst från arbetsgivaren omedelbart före sjukperio- den för månad räknat understiger 10 procent av prisbasbeloppet. 
 Försäkringskassan skall upprätta rehabiliteringsunderlag för en försäkrad som inte har någon arbetsgivare. I underlaget skall i dessa fall ingå yttrande från företagshälsovård eller annan institution som har särskild kompetens att bedöma arbetsförmåga och behov av rehabilitering. 
 Om en arbetsgivare inte har lämnat rehabiliteringsunderlag till försäkringskassan inom föreskriven tid, skall arbetsgivaren betala förseningsavgift med 5 000 kr. 
 147 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 Försäkringskassan skall besluta om en arbetsgivare skall betala förseningsavgift. Förseningsavgift skall inte påföras, om arbets- givaren har gjort en anmälan om att rehabiliteringsunderlaget inte kan lämnas inom föreskriven tid och förseningen kan anses ursäkt- lig. 
 HpH föreslår vidare att den sjukanmälan som arbetsgivare gör efter avslutad sjuklöneperiod också skall innehålla sådana uppgifter om den anställdes inkomstförhållanden hos arbetsgivaren och arbetstid som har betydelse för beräkningen av sjukpenning. 
 Bakgrund 
 Sjukförsäkringsutredningen (S 1999:11) har föreslagit att arbets- givare snarast och senast den 45:e dagen i ett pågående sjukfall skall lämna rehabiliteringsutredning och underlag från företagshälsovård till försäkringskassan. Utredningen om Den Arbetslivsinriktade Rehabiliteringen (S 1999:08) har föreslagit att försäkringsgivaren skall ansvara för att en rehabiliteringsutredning görs efter fyra veckors sjukskrivning eller tidigare om den försäkrade begär det. 
 De flesta remissinstanserna är positiva till åtgärder som förstär - ker arbetsgivarens ansvar för rehabilitering. Några remissinstanser är dock negativa till att arbetsgivaren skall lämna rehabiliterings- utredningen inom 45 dagar. Vid remissbehandlingen framfördes bl.a. följande invändningar. Ansvaret för rehabiliteringsutred- ningarna har inte förtydligats tillräckligt. Tidsfristen för att lämna rehabiliteringsutredningen bör inte förkortas till 45 dagar, bl.a. med hänsyn till att merparten av sjukfallen pågår under kortare tid än två månader. Vidare redovisas uppfattningen att ansvaret för reha- biliteringsutredningen bör flyttas över till försäkringskassan, efter- som det bör vara försäkringskassan som har kompetens och resur- ser att genomföra utredningen. 
 Överväganden 
 Det är, såsom Sjukförsäkringsutredningen har konstaterat, doku- menterat att arbetsplatsen och arbetets organisation har en påver- kan på de anställdas sjukfrånvaro. Möjligheterna att med framgång genomföra en rehabilitering, som förutom ett förbättrat hälso- tillstånd, syftar till att den enskilde skall kunna återgå till sitt arbete, är givetvis beroende av bl.a. förhållandena på den försäkra- des arbetsplats och dess organisation. Vidare ligger det i arbetsgiva- 
 148 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 rens intresse att inte minst av personalekonomiska skäl ha låg sjukfrånvaro. 
 Det har emellertid i olika sammanhang konstaterats att rehabili- teringsutredningar inte görs i den omfattning som är påkallat. Åtgärder måste vidtas för att de olika aktörer som kan medverka till den enskildes rehabilitering får en aktiv roll. En utgångspunkt är att den försäkrade i första hand skall återgå till sitt hittillsvarande arbete så snart det är förenligt med hans hälsotillstånd. I de fall det utöver sedvanlig medicinsk behandling och tillfrisknande krävs sär- skilda rehabiliteringsåtgärder för att en arbetstagare skall kunna återgå till sitt arbete försvåras i åtskilliga fall naturligtvis detta, om arbetsgivaren inte är delaktig i rehabiliteringsprocessen. Arbets- givaren är den som har värdefull kunskap om samspelet mellan för- hållandena på arbetsplatsen och arbetstagaren. Ett naturligt moment är därför att låta arbetsgivaren svara för den primära utredningen av det rehabiliteringsbehov som föreligger för att den försäkrade skall kunna återgå i arbete hos arbetsgivaren. De över- väganden som ligger bakom dagens ordning har fortfarande bäring. Det bör därför vara arbetsgivarens skyldighet att utarbeta ett underlag som skall användas för arbetsgivarens egna åtgärder i sam- verkan med den anställde och som också är av den omfattningen att det kan läggas till grund för försäkringskassans rehabiliteringsplan. Begreppet rehabiliteringsutredning föreslås därför ersättas med  
 rehabiliteringsunderlag. 
  
 För att förtydliga arbetsgivarens ansvar bör det göras en skärp- ning av bestämmelserna om dennes skyldighet att svara för ett rehabiliteringsunderlag. Enligt den nuvarande lydelsen av 22 kap. 3 § andra stycket AFL skall arbetsgivaren i vissa angivna situationer påbörja rehabiliteringsutredning,  
 om det inte framstår som obehöv- ligt.  
 För att det inte skall uppstå någon oklarhet om när arbetsgi- varen skall påbörja en utredning slopas villkoret att det inte skall framstå som obehövligt med utredning. Fortsättningsvis skall arbetet med ett rehabiliteringsunderlag ovillkorligen påbörjas i de situationer som anges i bestämmelsen, dvs. om den försäkrade till följd av sjukdom har varit frånvarande från arbetet under längre tid än fyra veckor i följd, om arbetet ofta har avbrutits av kortare sjuk- perioder eller om den försäkrade begär det. 
 Å andra sidan skall underlagets omfattning kunna anpassas med hänsyn till vad som kan anses påkallat i det enskilda fallet. Finns det inte något rehabiliteringsbehov bör underlaget kunna göras i en förenklad form. Detta bör gälla t.ex. om arbetstagaren bedöms kunna återgå i arbete några dagar efter det att rehabiliteringsunder- 
 149 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 laget skall lämnas till försäkringskassan och det i övrigt inte fram- kommit omständigheter som bör föranleda åtgärder från försäk- ringskassan. 
 Sjukförsäkringsutredningen föreslog att underlaget (rehabilite - ringsutredningen) skall lämnas inom 45 dagar. Ett av HpH:s (liksom Sjukförsäkringsutredningens) huvudförslag är att sjuk- löneperioden skall förlängas till 60 dagar. Det förenklar hante- ringen om samma tidsfrist skall gälla även när rehabiliterings- underlag skall lämnas till försäkringskassan. 
 HpH anser att handläggningen av försäkringsärenden och kom- munikationen mellan arbetsgivaren, arbetstagaren och försäkrings- kassan kan förenklas och effektiviseras. I flertalet fall i vilka en rehabiliteringsutredning skall göras fortsätter sjukfallet efter sjuk- löneperiodens utgång. Enligt 12 § första stycket SjLL skall en arbetsgivare anmäla till den allmänna försäkringskassan sjukdoms- fall som har gett arbetstagare hos honom rätt till sjuklön, om sjuk- perioden och anställningen fortsätter efter sjuklöneperiodens utgång. En sådan anmälan skall göras inom sju dagar från denna tidpunkt. Förslaget i avsnitt 4.3.4 om en generell förlängning av sjuklöneperioden till sextio dagar medför motsvarande förskjut- ning av tidpunkten när anmälan skall göras. 
 För att förenkla hanteringen föreslår HpH att en arbetsgivare som skall göra en anmälan om fortsatt sjukperiod samtidigt skall lämna rehabiliteringsunderlag till försäkringskassan. Denna situa- tion uppkommer endast beträffande underlag som skall upprättas på grund av sjukfrånvaro under fyra veckor i följd. Skulle i ett sådant fall sjukfrånvaron upphöra före sjuklöneperiodens utgång behöver rehabiliteringsunderlaget inte lämnas till försäkrings- kassan. Arbetsgivaren kan använda rehabiliteringsunderlaget vid återfall eller för att bedöma behovet av åtgärder i syfte att motverka återfall. 
 I de fall ett rehabiliteringsunderlag skall upprättas på grund av upprepad korttidsfrånvaro eller när den försäkrade begär att ett underlag skall tas fram föreslår HpH att tidsfristen för att lämna rehabiliteringsunderlag skall vara 60 dagar. Tidsfristen skall därvid beräknas på motsvarande sätt som i dag, dvs. inom 60 dagar från dagen för senaste sjukanmälan eller dagen för den försäkrades begäran. 
 Om förslaget att förlänga sjuklöneperioden till 60 dagar inte genomförs, bör tidsfristen för att lämna rehabiliteringsunderlag generellt vara 45 dagar. 
 150 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Vidare föreslår HpH att det skall införas en bestämmelse om vad som skall ingå i ett rehabiliteringsunderlag. Detta är påkallat även med hänsyn till att förseningsavgift, enligt vad som HpH föreslår nedan, skall kunna tas ut om ett rehabiliteringsunderlag inte lämnas inom föreskriven tid. Bedöms den sjuke kunna återgå inom kort tid efter det att rehabiliteringsunderlaget har lämnats utan att några rehabiliteringsåtgärder behöver vidtas kan ett förenklat underlag godtas. I underlaget skall dock alltid ingå ett yttrande från före- tagshälsovård. Vad som menas med företagshälsovård anges i 2 b § andra stycket AML. Är det fråga om ett okomplicerat fall bör naturligtvis företagshälsovården anpassa sitt yttrande efter det. Det är dock av väsentlig betydelse att det finns med ett yttrande från företagshälsovården för att säkerställa att det finns en fackmanna- mässig och opartisk bedömning. I övrigt skall det i underlaget finnas uppgifter som kan läggas till grund för försäkringskassans beslut om rehabiliteringsplan. Detta innebär att det i underlaget skall finnas uppgifter om arbetstagarens arbetsförmåga relaterat till hans eller hennes ordinarie arbetsuppgifter. Vidare skall det finnas en prognos för möjligheterna att återgå till arbetet. I underlaget skall också redovisas eventuellt vidtagna och planerade åtgärder på arbetsplatsen samt eventuella behov av rehabiliteringsinsatser. I underlaget skall också ingå företagshälsovårdens yttrande över dessa uppgifter jämte eventuella förslag från företagshälsovården. Det är också av väsentlig betydelse att arbetstagarens uppfattning redovisas i underlaget. HpH vill understryka att förslaget inte innebär någon förändring avseende integritets- och sekretessfrågor. 
 För arbetsgivare där den försäkrades anställning är av begränsad omfattning föreslår HpH att underlag inte behöver lämnas om den försäkrades inkomst från arbetsgivaren omedelbart före sjukperio- den för månad räknat understiger 10 procent av prisbasbeloppet, dvs. 3 690 kronor år 2001. Har den försäkrade utfört arbete för arbetsgivaren under minst tre kalendermånader i följd, skall som inkomst för månad räknat anses den genomsnittliga inkomsten för de tre kalendermånader som infaller omedelbart före sjukperioden. 
 För försäkrade utan arbetsgivare skall försäkringskassan upprätta motsvarande rehabiliteringsunderlag. Även i dessa fall skall i underlaget ingå ett yttrande från företagshälsovården. Om den för- säkrade inte har någon koppling till en viss företagshälsovård, får motsvarande yttrande inhämtas från annan institution som har särskild kompetens att bedöma arbetsförmåga och behov av reha- bilitering. Beträffande arbetssökande som är arbetslösa torde arbetsmarknadsmyndigheten ofta kunna erbjuda sådan kompetens. 
 151 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 Förseningsavgift om rehabiliteringsunderlag inte lämnas inom före- skriven tid 
 Det har, som tidigare nämnts, i olika sammanhang konstaterats att rehabiliteringsutredningar inte görs i den omfattning som är på- kallat. Utredningen om Den Arbetslivsinriktade Rehabiliteringen framhöll i slutbetänkandet Rehabilitering till arbete (SOU 2000:78 s. 198) att RFV vid sin senaste granskning av försäkringskassornas ohälsoarbete konstaterat bl.a. att rehabiliteringsutredning saknades i 75 procent av de sjukfall som pågått i 90 dagar eller längre tid. Enligt en annan undersökning som dåvarande Arbetarskydds- styrelsen genomförde år 1999 om arbetsrelaterade besvär uppgav endast 38 procent av arbetstagarna, som skulle haft en rehabiliter- ingsutredning enligt AFL, att de också hade fått en sådan utred- ning. 
 HpH anser att åtgärder måste vidtas för att de olika aktörer som kan medverka till den enskildes rehabilitering får en aktiv roll. Detta gäller inte minst arbetsgivarna som i större utsträckning än som för närvarande sker måste iaktta sin utredningsskyldighet. För att det inte skall vara oklart när en arbetsgivare skall påbörja att upprätta ett rehabiliteringsunderlag, föreslår HpH att skyldigheten att upprätta ett underlag skall vara ovillkorlig i de situationer som anges i 22 kap. 3 § AFL. 
 Enligt HpH:s mening måste det införas starka incitament för arbetsgivare att lämna rehabiliteringsunderlag, om man skall säker- ställa en ordning som är effektivare än den hittillsvarande. Det skall eftersträvas en ordning som är snabb och effektiv. För att uppnå detta bör det införas en sanktionsmöjlighet för att förmå arbets- givare att lämna rehabiliteringsunderlag till försäkringskassan. Det är av central betydelse att ett rehabiliteringsunderlag tas fram snabbt så att den sjukskrivne inte skall riskera att hamna i en passiv sjukskrivningsprocess. Ett förfarande med vitesföreläggande, som skall handläggas i domstol, ger emellertid inte erforderlig snabbhet i hanteringen. I stället bör någon annan lösning sökas. 
 I delrapporten  
 2001-06-26 
 Punkter i en handlingsplan  
 (bilaga 1:3 ) finns en allmän redogörelse om användningen av avgifter som påtryckningsmedel. Där konstateras att sanktionsavgifter före- kommer i lagstiftningen på flera olika områden, bl.a. i arbetsmiljö- lagen och i den skatterättsliga lagstiftningen. 
 HpH anser mot bakgrund av det anförda att det finns starka skäl att införa ett system som innebär att en arbetsgivare skall betala en förseningsavgift, om ett rehabiliteringsunderlag inte lämnas till försäkringskassan inom föreskriven tid. Det ifrågavarande rätts- 
 152 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 området är klart avgränsat, vilket gör det lämpligt med en ordning med förseningsavgift. HpH anser att en arbetsgivare skall ha ett strikt ansvar för att rehabiliteringsunderlag upprättas och lämnas. Det blir således inte aktuellt att göra någon bedömning av om det föreligger uppsåt eller oaktsamhet bakom det förhållandet att ett underlag inte lämnas inom föreskriven tid. Till grund för ett beslut om förseningsavgift skall ligga ett konstaterande av att det före- ligger en skyldighet att lämna ett rehabiliteringsunderlag till försäk- ringskassan, att underlaget inte lämnats i rätt tid och att det inte kan anses ursäktligt att underlag inte har lämnats i rätt tid. (För- slaget redovisas närmare i bilagan 1:3 s. 93ff.) 
 Inkomstuppgift i arbetsgivarens sjukanmälan 
 En arbetsgivare skall enligt 12 § första stycket lagen (1991:1047) om sjuklön till försäkringskassan anmäla sjukdomsfall som har gett arbetstagaren rätt till sjuklön, om sjukperioden och anställnings- tiden fortsätter efter sjuklöneperiodens utgång. 
 I samband med detta vill HpH peka på en möjlig administrativ förenkling. Med nuvarande rutiner måste ofta de inkomstuppgifter som de försäkrade lämnar kontrolleras med arbetsgivaren. 
 Det innebär en administrativ förenkling för försäkringskassan om arbetsgivaren i samband med den ovannämnda sjukanmälan också lämnar en inkomstuppgift avseende den försäkrades inkomster från honom. I denna inkomstuppgift skall arbetsgivaren lämna sådana uppgifter om arbetstagarens inkomstförhållande och arbetstid som har betydelse för beräkningen av sjukpenning. Det får ankomma på regeringen eller, efter regeringens bestämmande, RFV att meddela närmare föreskrifter om vilka uppgifter som skall ingå i en inkomstuppgift från arbetsgivaren. 
 Försäkringskassan påför sedan inkomstuppgiften på den försäk- ran som skickas till den som gör anspråk på sjukpenning. Den för- säkrade skall därefter bekräfta eller justera uppgiften samt kom- plettera med eventuella inkomster från andra arbetsgivare. 
 153 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.3.2 Obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro 
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 det i årsredovisningslagen införs bestämmelser om obligatorisk 
  
 redovisning av sjukfrånvaro. 
  
 o 
  
 motsvarande bestämmelser om obligatorisk redovisning av 
  
 sjukfrånvaro införs även för myndigheter och andra organisa- 
  
 tioner som inte omfattas av årsredovisningslagen. 
  
 o 
  
 regeringen uppdrar åt Bokföringsnämnden att utfärda riktlinjer för beräkningen av sjukfrånvaron. 
  
 Sjukförsäkringsutredningen föreslog att arbetsgivare skulle åläggas en redovisningsskyldighet avseende anställdas sjukfrånvaro. Utredningen anser att information om anställdas sjukfrånvaro i enskilda företag och organisationer är av stort värde och viktig vid bedömningen av ett företag/organisation. Inte minst för potentiella arbetstagare men även för en mera allmän värdering av före- taget/organisationen. Utredningen finner det därför angeläget att företag, organisationer och myndigheter åläggs en redovisnings- skyldighet avseende anställdas sjukfrånvaro. En sådan redovisning bör göras enligt en given basstandard som gör det möjligt att jäm- föra företag i olika branscher, offentliga företag, organisationer och myndigheter osv. Lämpliga regler bör föras in i de lagar och för- ordningar som reglerar årsredovisningars innehåll. 
 3 
  
 Regeringen har i  
 11-punktsprogrammet 
  aviserat krav på redo- visning av de anställdas hälsoläge hos offentliga arbetsgivare och att förutsättningarna för att få till stånd motsvarande redovisning i privata verksamheter skall undersökas. Avsikten är att detta skall vara ett första steg mot en mer utvecklad personalekonomisk redo- visning. 
 HpH ser ingen anledning att begränsa redovisningskraven till de offentliga arbetsgivarna. Sjukfrånvaron i den offentliga sektorn förtjänar förvisso att särskilt uppmärksammas. HpH menar dock att utvecklingen av sjukfrånvaron även inom övriga delar av sam- hället är så allvarlig att den måste lyftas fram. HpH vill särskilt peka på det förhållande att ett relativt begränsat antal arbetsplatser svarar för betydande delar av den totala sjukfrånvaron. Det ligger i allmänhetens och myndigheternas intresse att dessa förhållanden genom en obligatorisk redovisning görs kända. Ett hälsobokslut av 
  
 3  
 Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag (SOU 2000:121), sid 185 
 154 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 det slag regeringen föreslår kommer vidare enligt HpH:s bedöm- ning att ta avsevärd tid att genomföra. 
 HpH har under det fortsatta utredningsarbetet stärkts i sin uppfattning att en obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro enligt tidigare förslag, är ett mycket betydande inslag i ett fortgående arbete för ökad hälsa i arbetslivet. HpH:s förslag kan genomföras betydligt snabbare än regeringens förslag om hälsobokslut som dessutom endast omfattar en del av arbetsmarknaden. Ett genom- förande av HpH:s förslag bör dock kompletteras med ett lång- siktigt arbete avseende en fullständig personalekonomisk redo- visning. 
 Genom upplysningsskyldigheten lyfts sjukfrånvaron fram som en viktig fråga både i den allmänna debatten och därigenom också för ledningen av företaget. Eftersom uppgiften skall lämnas i års- redovisningen omfattas bara de företag som enligt årsredo- visningslagen är skyldiga att upprätta årsredovisning, d.v.s. företag med fler än tio anställda eller en balansomslutning större än 24 miljoner kronor. 
 Av praktiska skäl bör uppgift om sjukfrånvaron inte intas i koncernredovisningen. En sammanställning av sjukfrånvaron i internationella koncerner är av mindre intresse eftersom utgångs- punkten för upplysningskravet är utvecklingen av sjukfrånvaron i Sverige. Att införa ett upplysningskrav för den svenska delen av koncernen torde dessutom vara praktiskt olämpligt. Vidare pågår ett europeiskt harmoniseringsarbete avseende noterade bolags koncernredovisning. Det är därför tveksamt om det är vare sig klokt eller möjligt att införa särregler för koncernredovisningen i svenska noterade koncerner. Upplysningskravet bör således bara avse koncernbolagens årsredovisningar, inte koncernredovisningen. 
 HpH föreslår att en obligatorisk redovisning av sjukfrånvaro i företags, kommuners, landstings, organisationers och myndi- gheters verksamhetsberättelser införs genom ett tillägg (kursiverat nedan) i 5 kap. 18 § första stycket årsredovisningslagen (1995:1554) samt i motsvarande bestämmelser i annan lagstiftning enligt följande: 
 Uppgift skall lämnas om medelantalet under räkenskapsåret anställda personer med uppgift om fördelningen mellan kvinnor och män  
 samt genomsnittlig sjukfrånvaro 
 . Om företaget har anställda i flera länder skall medelantalet anställda och fördelningen mellan kvinnor och män i varje land anges. HpH föreslår vidare att 7 kap 14 § ändras enligt följande för att undanta uppgift om sjuk- frånvaron i koncernredovisningen: Bestämmelserna om tilläggs- 
 155 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 upplysningar i 5 kap.  
 2-7 
  och  
 10-25 
  § tillämpas även på koncern- redovisningen  
 med undantag för uppgift om sjukfrånvaro i 5 kap. 18 §. 
  
 HpH föreslår vidare att Bokföringsnämnden ges i uppdrag att utfärda riktlinjer för beräkningen av sjukfrånvaron vilket t.ex. kan ske genom en komplettering av Bokföringsnämndens föreskrifter, BFN R 4. 
 HpH redovisar underlaget för förslagen i bilaga 1:3, under- bilaga 6, Information om sjukfrånvaro i årsredovisningen. 
 156 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.3.3 Särskilda insatser på arbetsplatser med hög sjukfrånvaro 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 Arbetsgivare skall vara skyldig att till Arbetsmiljöverket anmäla sjukfrånvaro, som enligt viss definition överstiger viss för varje kalenderår angiven nivå. 
 Arbetsmiljöverket skall också utfärda föreskrifter om tidpunkt för anmälan och sanktioner vid utebliven anmälan. 
 HpH redovisar i avsnitt 3.2 att sjukfrånvaron varierar mycket kraftigt mellan olika företag. Ett mindre antal företag svarar för en mycket stor andel av den totala sjukfrånvaron. Riktade insatser och åtgärder i dessa företag torde därför vara av stor betydelse för att nedbringa sjukfrånvaron. 
 En obligatorisk redovisning av företags sjukfrånvaro enligt HpH:s förslag i föregående avsnitt ger underlag och förut- sättningar för riktade insatser. Denna information skall ligga till grund för en skyldighet för arbetsgivare att i en anmälan till Arbetsmiljöverket redovisa sjukfrånvaron bland de anställda, om denna överstiger en viss nivå. 
 HpH föreslår att regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, varje år anger ett gränsvärde för när ett företag skall vara skyldig att anmäla sin sjukfrånvaronivå till Arbetsmiljöverket. Ett lämpligt gränsvärde skulle kunna vara den nivå som de 25 procent av företagen (samt kommuner, landsting, myndigheter, organisationer etc.) som har den högsta sjukfrånvaron överskrider. Dessa arbetsgivare skall göra anmälan till Arbetsmiljöverket, som därmed kan använda anmälningarna som underlag för sin tillsyns- verksamhet. 
 Arbetsmiljöverket skall med stöd av en ny bestämmelse i 4 kap. 8 a § arbetsmiljölagen, efter regeringens bestämmande, kunna utfärda föreskrifter om tidpunkt för anmälan. Vidare kommer verket, efter regeringens bestämmande, att med stöd av 8 kap. 5 § samma lag kunna meddela föreskrifter om sanktionsavgift vid överträdelse mot föreskriften om när anmälan om sjukfrånvaro skall meddelas. 
 157 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.3.4 Ekonomiska drivkrafter 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 Den generella sjuklöneperioden skall förlängas till sextio dagar. Sjuklönen skall fr.o.m. den femtonde dagen i en sjukperiod höjas 
 till 90 procent av anställningsförmånerna till den del de är sjuk- penninggrundande. 
 De sammanlagda arbetsgivaravgifterna skall sänkas i mot- svarande mån som kostnaderna ökar på grund av den generella för- längningen av sjuklöneperioden. 
 Bakgrund 
 Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön (SjLL) skall arbetsgivaren betala ersättning vid sjukdom till de anställda de första fjorton dagarna av en sjukperiod. Syftet med införandet av sjuklön var bl.a. att öka arbetsgivarens ansvar för de anställdas arbetsmiljö och hälsa samt att tillförsäkra de anställda en mer rättvis kompensation för inkomstförluster till följd av sjukdom. Sjuklönesystemet skulle också vara ett effektivare sätt att administrera den korta sjukfrån- varon. År 1997 förlängdes perioden från 14 till 28 dagar. Syftet var att stärka arbetsgivarnas ansvar för det förebyggande arbetsmiljö- arbetet och för tidiga och aktiva rehabiliteringsinsatser. 
 I samband med att sjuklöneperioden förlängdes uppstod en tvist kring frågan om den högre avtalsreglerade ersättning som betalades dag 15 till 28 i sjukperioder skulle betalas även fortsättningsvis. Det konstaterades att rätt till ersättning från avtalsförsäkring respektive kollektivavtal inte förelåg under den utsträckta sjuklöneperioden. Den totala ersättningen till en anställd sänktes under den förlängda sjuklöneperioden. Då detta inte var regeringens avsikt, återinfördes 14 dagars sjuklön. Sjuklönen utgör 80 procent av anställningsför- månerna, den första dagen är karensdag. 
 Sjukförsäkringsutredningen har föreslagit att sjuklöneperioden skall förlängas till 60 dagar. Enligt utredningens förslag skall för- ändringen genomföras i två steg. I ett första steg, som föreslås genomföras snarast, förlängs sjuklöneperioden till 28 dagar. Sjuk- försäkringsavgiften skall enligt utredningen sänkas med det belopp som motsvarar kostnadsökningarna för sjuklön. Enligt Sjukförsäk- ringsutredningens förslag skall sjukförsäkringsavgiften sänkas med det belopp som motsvarar kostnadsökningarna för sjuklön. Vidare har Sjukförsäkringsutredningen föreslagit att sjuklönens storlek 
 158 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 skall fastställas till 90 procent av anställningsförmånerna fr.o.m. dag 15 inom sjuklöneperioden, eftersom avtalsreglerat tillägg till sjukpenning inte utges vid sjuklön. 
 Ett flertal remissinstanser har avstyrkt en förlängning av sjuk- löneperioden. Som skäl härför har anförts bl.a. följande. En för- längning innebär endast ökade kostnader för arbetsgivaren utan att ge tillräckligt incitament till förebyggande arbete. En förlängd sjuklöneperiod kan medföra att arbetsgivarna blir mer selektiva vid personalrekryteringen. Vidare kan förekomsten av deltidsanställ- ningar och tidsbegränsade anställningar komma att öka. En sänk- ning av arbetsgivaravgifterna utgör en osäker kompensation för en förlängd sjuklöneperiod. 
 Regeringen diskuterar i  
 11-punktsprogrammet 
  de förslag som HpH och dessförinnan Sjukförsäkringsutredningen lämnat an- gående ekonomiska drivkrafter för arbetsgivare att förebygga ohälsa. Regeringen avser också att studera andra alternativa utformningar. (HpH:s understrykningar anger de olika alternativen) 
 Ekonomiska drivkrafter för arbetsgivare att förebygga ohälsa – – – 
 – – – Ett förtydligat och i vissa fall ökat finansieringsansvar för arbetsgivaren är en av de grundläggande förutsättningarna för att den negativa utveck- lingen av sjukfrånvaron skall kunna brytas. Detta förändrade finansierings- ansvar kan innefatta en kombination av olika inslag. En möjlighet som har lyfts fram och diskuterats är en  
 förlängning av den nuvarande sjuklöne- perioden 
 . Även andra möjligheter att förtydliga arbetsgivarens finansierings- ansvar kan komma i fråga. Exempelvis kan denne ges ett  
 visst medfinansie- ringsansvar för den sjukpenningutbetalning som kan bli aktuell efter sjuk- löneperioden.  
 Därutöver finns olika möjligheter att finansiera sjukförsäk- ringen med  
 differentierade arbetsgivaravgifter  
 som beräknas med hänsyn till den variation i de anställdas ohälsa som finns hos olika arbetsgivare. Det finns även  
 indirekta metoder att differentiera arbetsgivaravgifterna 
 . En arbetsgivare som satsar extra på sin arbetsmiljö skulle t.ex. kunna få någon form av nedsättning av sin avgift. 
 Ett viktigt motiv för att ge den enskilde arbetsgivaren ett tydligare finan- sieringsansvar för sjukförmånerna är att denne har väsentliga möjligheter att kunna påverka kostnaderna för ohälsan.  
 Möjligheten bör dock prövas att låta arbetsgivaren få välja egna lösningar för risköverföring och risksprid- ning. 
  
 Arbetsgivarnas kostnader för förändringarna av finansieringsansvaret förutsätts bli balanserade av minskade avgifter till sjukförsäkringen. Åtgär- derna innebär en ändrad kostnadsfördelning mellan olika arbetsgivare. De 
 159 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 arbetsgivare som främjar det förebyggande arbetsmiljöarbetet får en lägre avgift än för närvarande. 
 Det är regeringens bedömning att det ännu är för tidigt att avgöra vilken kombination av åtgärder som har bäst förutsättningar att verka sjukdoms- och skadeförebyggande. Dessa frågor behöver därför beredas vidare. De tänkta förändringarna förutsätter även att en samsyn i dessa frågor kan upp- nås med arbetsmarknadens parter. 
 Det har uppmärksammats att problemen med ohälsan är särskilt stora inom den offentliga sektorn.  
 Möjligheten kommer därför att prövas att införa särskilda ekonomiska drivkrafter i styrsystemen för offentliga arbets- givare.  
 Därvid skall administrativt enkla lösningar tillämpas. – – – 
 – – – Genom en förstärkning av arbetsgivarnas ekonomiska drivkrafter skapas även förutsättningar för att utgiftsutvecklingen för ohälsoförsäk- ringarna skall kunna hållas under kontroll. Även förutsättningarna för en förbättrad arbetsmiljö ökar. 
 En viktig utgångspunkt för det förändringsarbete som beskrivits i denna punkt är att det sammanlagda ekonomiska utfallet för den försäkrade skall vara oförändrat eller förbättrat jämfört med nuvarande förhållanden. Det kan dock i vissa fall uppstå negativa konsekvenser till följd av den ändrade ansvarsfördelningen. Detta kommer att särskilt beaktas i det fortsatta arbe- tet. 
 Överväganden 
 En förlängd sjuklöneperiod är en grundläggande förutsättning för de insatser och åtgärder som enligt HpH måste ingå i en hand- lingsplan för att bryta den negativa utvecklingen av sjukfrånvaron. 
  
 o 
  
 Arbetsgivaren måste ges ökade incitament och möjligheter att ta sitt ansvar i hälsoarbetet. 
  
 o  
 Försäkringskassan måste avlastas från arbetet med de korta fallen. 
  
 o  
 Sjukförsäkringen måste göras mer försäkringsmässig. 
 Sjuklönekostnader och sjukförsäkringsavgifter skall oberoende av sjuklöneperiodens längd motsvara kostnaderna i sjukförsäkringen. En absolut förutsättning för förslaget är därför att sjukförsäkrings- avgiften skall sänkas i motsvarande mån som kostnaderna ökar på grund av den generella förlängningen av sjuklöneperioden. Den förlängda sjuklöneperioden innebär inom ramen för en given total kostnad för sjukförsäkringen en  
 omfördelning  
 av kostnaderna till förmån för de arbetsgivare som har en låg sjukfrånvaro. Förslaget 
 160 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 innebär inte någon kostnadsökning för arbetsgivarkollektivet och är ur statsfinansiell synpunkt helt neutralt. En annan viktig för- utsättning är att högkostnadsskydd införs för små företag i enlig- het med vad som föreslås i avsnitt 4.4.1. 
 HpH och tidigare utredningar och forskning har konstaterat att det råder ett starkt samband mellan arbetsplatsförhållanden och anställdas sjukfrånvaro. Arbetsplatsen är vidare den viktigaste och kanske den enda arenan för effektiva förebyggande och rehabilite- rande åtgärder för att minska sjukfrånvaron oavsett hur sjukdomen orsakats. 
 Den genomgång av sjukfrånvarons utveckling som HpH genomfört visar att de allra flesta arbetsplatser är hälsosamma och att den stora majoriteten av arbetsgivare väl uppfyller det ansvar som åvilar dem. Den riktigt höga sjukfrånvaron återfinns framför allt inom vissa delar av den kommunala sektorn och hos ett mindre antal privata arbetsgivare (se kapitel 3). Konsekvensen av den ojämna fördelningen av sjukfrånvaron mellan olika arbetsgivare är att det i det enskilda fallet finns ett mycket litet samband mellan erlagd sjukförsäkringsavgift och faktisk kostnad för försäkringen. 
 HpH konstaterar, liksom regeringen, att ett förtydligat och i vissa fall ökat finansieringsansvar för arbetsgivaren är en av de grundläggande förutsättningarna för att den negativa utvecklingen av sjukfrånvaron skall kunna brytas. 
 HpH har i sina övervägande av utformning av ekonomiska incitament för arbetsgivaren särskilt beaktat 
  
 o 
  
 De selektionsrisker som föreligger i alla system när sjukfrån- varofrekvensen är olika i olika grupper. 
  
 o 
  
 De stora skillnaderna i sjukfrånvaro mellan och framför allt inom olika sektorer, regioner, branscher och storleksklasser och möjligheterna att i finansieringen spegla faktiskt skade- 
  
 utfall. 
  
 o  
 Hur olika finansieringsformer påverkar sjukförsäkringens administration och resurser. 
  
 o  
 Konsekvenser av ett särskilt system för den offentliga sektorn. 
 Selektionsrisker 
 Den allvarliga utslagning/selektering på arbetsmarknaden som idag äger rum kommer till uttryck i allt fler långtidssjuksjuka och för- tidspensionerade. De åtgärder som HpH föreslår syftar uteslutande 
 161 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 till att minska denna utslagning. Selekteringsdiskussionen i sam- band med förslag om ökade ekonomiska incitament för arbets- givare förefaller att i stor utsträckning ha blivit ett slagträ för att undvika obekväma åtgärder. 
 Diskussionen om selektering som följd av ett ökat arbetsgivar - ansvar förutsätter att variationer i sjukfrånvaro i huvudsak beror på de enskilda individerna. Det underlag som idag finns stöder på ingen punkt en sådan hypotes. Det kan inte heller hävdas att en förlängd sjuklöneperiod skulle öka selektionsriskerna mer än andra alternativ för ett ökat direkt finansieringsansvar för arbetsgivarna. Det bör vidare noteras att sjukfrånvaron under nuvarande sjuk- löneperiod, 14 dagar, är högre för yngre än för äldre. Upp till 60 dagar är sjukfrånvaron i olika åldersgrupper helt lika. 
 HpH vill i sammanhanget erinra om att för personer med hög eller risk för hög sjuklighet finns regler om särskilt högriskskydd. Arbetsgivaren får då ersättning för sina sjuklönekostnader och den anställde får ersättning även för karensdagen vid risk för ett större antal sjukperioder. 
 Skillnader i sjukfrånvaro – olika avgifter? 
 De stora skillnaderna i sjukfrånvaro mellan olika arbetsplatser och arbetsgivare understryker behovet att utforma finansieringen av sjukförsäkringen på ett sådant sätt att faktiskt skadeutfall påverkar kostnaden (avgiften/premien/självrisken). 
 En självrisk kan vara relaterad till faktiskt skadeutfall antingen direkt genom egen finansiering (sjuklöneperiod) eller indirekt genom återbäring på erlagd avgift. Ett återbäringssystem förut- sätter dock stora administrativa insatser. 
 En differentierad sjukförsäkringsavgift eller ett system med friskpeng 
 4  
 förutsätter en riskbedömning av sektorer, branscher etc. Med hänsyn till de stora variationerna i skadeutfall måste sannolikt ett sådant system baseras på en riskbedömning av det enskilda företaget, vilket naturligtvis är synnerligen resurskrävande och sannolikt förutsätter en helt fri marknad. HpH anser sig inte kunna tillstyrka en sådan utveckling. 
  
 4  
 En sjuk försäkring i behov av friskpeng, Robinson, Howard och Gidehag 2001. 
 162 
 SOU 2002:5 Överväganden och förslag 
 Sjukförsäkringens administration och resurser 
 Nuvarande system innebär att försäkringskassornas resurser för sjukförsäkringsadministration i mycket stor utsträckning är låsta för utbetalningshandläggning. Vid oförändrade resurser innebär detta att endast begränsade insatser kan göras för att åtgärda de många långa sjukfallen, som därmed har blivit längre och flera. 
 Försäkringskassorna handlägger årligen fler än 1 miljon sjuk- penningärenden. Flertalet av dessa ärenden avslutas inom 60 dagar utan särskilda åtgärder från försäkringskassan. En förlängd sjuk- löneperiod skulle frigöra resurser för samordning av rehabilite- ringsinsatser. För att dessa insatser skall komma till stånd med oförändrad sjuklöneperiod krävs stora resurstillskott i sjukförsäk- ringen. 
 Ett särskilt system för den offentliga sektorn 
 För de delar av den offentliga sektorn som i huvudsak styrs genom kostnadsbudgetering innebär nuvarande system i princip att stigande sjukfrånvaro ger lägre kostnader. Ett ekonomiskt incita- ment för denna sektor skulle kunna skapas genom att sektorn bär hela kostnaden för sjukfrånvaron. 
 En ökad direktfinansiering av sjukfrånvaron i denna sektor skulle dock initialt innebära svårhanterliga kostnadsökningar. I ett över- gångsskede skulle därför särskilda regler behöva tillämpas. 
 HpH har övervägt ett system där företag och organisationer m.m. inom den offentliga sektorn skulle tillämpa en sjuklöneperiod på ett år. Under det första året skulle kostnaderna för 90 procent utbetald sjuklön (dag  
 15-365) 
  finansieras över statens budget, under det andra året skulle kostnaderna för 60 procent av utbetald sjuklön (dag  
 15-365) 
  finansieras över statens budget och under det tredje året skulle kostnaderna för 30 procent av utbetald sjuklön (dag  
 15-365) 
  finansieras över statens budget. 
 Efter år tre skulle inget finansieringsbidrag utgå. Sektorns sjuk- försäkringsavgift skulle regleras med motsvarande nedtrappning. 
 HpH avstår från att lägga särskilt förslag rörande offentliga arbetsgivare med hänsyn till svårigheterna att utforma ett kon- kurrensneutralt system mellan offentliga och privata arbetsgivare med likartad verksamhet. HpH vill dock hänvisa till modellen för nedtrappning av kommunernas och landstingens direkta sjuklöne- kostnader som ett möjligt sätt att hantera eventuella övergångs- problem för offentliga arbetsgivare vid en förlängning av sjuklöne- perioden. 
 163 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 HpH:s samlade bedömning 
 HpH finner i sin samlade bedömning att en förlängd sjuklöneperiod ger både de incitamentsmässiga  
 och  
 administrativa vinster som bör eftersträvas. Detta utesluter inte att en förlängd sjuklöneperiod kan kompletteras också med andra åtgärder t.ex. i form av differentierade arbetsgivaravgifter eller visst medfinan- sieringsansvar även för den sjukpenningutbetalning som kan bli aktuell efter sjuklöneperioden. I realiteten kräver dock diffe- entierade arbetsgivaravgifter enligt HpH:s uppfattning ett fristående försäkringssystem där olika försäkringsföretag i konkurrens erbjuder marknaden olika lösningar. HpH har för sin del avvisat en sådan lösning. Som tidigare framförts har HpH inte heller ansett att ett särskilt system bör införas för kommuner och landsting. 
 Det är främst via arbetsplatsen som det finns faktisk möjlighet att vidta förebyggande åtgärder mot sjukfrånvaro. En förlängning av sjuklöneperioden kommer att utgöra ett starkt incitament för en arbetsgivare att vidta olika åtgärder på arbetsplatsen för att mot- verka sjukfrånvaro och därmed hålla nere kostnaderna för sjuklön. Flertalet sjukfall avslutas inom 60 dagar utan några större insatser utöver sedvanlig medicinsk behandling och sådana individrelaterade och rehabiliterande insatser som görs direkt på arbetsplatsen. Detta talar för att sjuklöneperioden lämpligen bör bestämmas till 60 dagar. 
 Sjuklöneperiodens längd påverkar vidare i hög grad det antal fall som försäkringen måste administrera och därmed i praktiken hur stora resurser som kan avsättas för aktiva, rehabiliterande åtgärder. HpH gör bedömningen att den nuvarande stora mängden sjuk- penningärenden allvarligt försvårar försäkringskassans möjligheter att arbeta med förebyggande insatser och genomföra effektiva åtgärder i syfte att nedbringa antalet långa sjukfall. En förlängd sjuklöneperiod är en åtgärd som på kort sikt och inom ramen för nuvarande finansieringssystem kan skapa resurser för försäkrings- kassan för de förebyggande och rehabiliterande insatser som bör ingå i sjukförsäkringen. 
 Såsom Sjukförsäkringsutredningen föreslog bör bestämmelserna om sjuklönens storlek ändras så att sjuklönen skall uppgå till 90 procent av anställningsförmånerna fr.o.m. dag 15 och de därpå följande dagarna i sjuklöneperioden. 
 Det har i remissvar och allmän debatt hävdats att en förlängd sjuklöneperiod innebär att arbetsgivarnas kostnader ökar. Detta är inte fallet. Arbetsgivarna kollektivt betalar idag via sjukförsäkrings- 
 164 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 avgiften kostnaderna för sjukpenning och förtidspension. En längre sjuklöneperiod kommer inte att innebära någon generell kostnads- övervältring på arbetsgivarsidan, eftersom sjukförsäkringsavgiften skall sänkas i motsvarande omfattning. Däremot omfördelas kost- naderna för sjukfrånvaro mellan arbetsgivarna. Detta innebär att arbetsgivare som uppnått en låg sjukfrånvaro får lägre kostnader. Arbetsgivare med högre sjukfrånvaro får ökade kostnader, om inte åtgärder vidtas för att sänka sjukfrånvaron. En förlängd sjuklöne- period ger små företag, som generellt sett har sjukfrånvaro under genomsnittet, lägre totala kostnader. Kostnadsfördelningen blir därmed rättvisare. Idag betalar små företag i själva verket en för hög sjukförsäkringsavgift. 
 För år 2002 beräknar RFV att inkomsterna från sjukförsäkrings- avgiften kommer att understiga kostnaderna för sjukförsäkringen med 8,7 miljarder kronor. För att täcka denna kostnadsnivå skulle sjukförsäkringsavgiften behöva höjas från nuvarande 8,8 procent till 10,1 procent. 
 Sjukförsäkringsutredningen beräknade att en till 60 dagar för - längd sjuklöneperiod år 1999 innebar att sjukförsäkringsavgiften skulle kunna sänkas med 0,8 procentenheter. HpH gör den be- dömningen att detta tal med nuvarande sjukfrånvaronivå kan räknas upp till ca 1 procentenhet och att sjukförsäkringsavgiften därmed kan sänkas med motsvarande tal vid en förlängning av sjuklöneperioden till 60 dagar. 
 HpH anser att sjukförsäkringsavgiften bör spegla de faktiska kostnaderna i försäkringen. Sjukförsäkringsavgiften bör därför fastställas till 9,1 procent, dvs. 10,1 minus 1,0 procentenheter. För att kompensationen för den förlängda sjuklöneperioden skall få fullt genomslag på de totala arbetsgivaravgifterna föreslår HpH att den odestinerade arbetsmarknadsavgiften sänks från 5,84 till 5,54 procent. Arbetsgivargifterna sänks därmed sammantaget från 30,13 till 29,13 procent av avgiftsunderlaget. 
 HpH föreslår att 
  
 o  
 sjuklöneperioden förlängs till sextio dagar. 
  
 o 
  
 sjuklönen fr.o.m. den femtonde dagen i en sjukperiod höjs till 90 procent av anställningsförmånerna till den del de är sjuk- penninggrundande. 
  
 o 
  
 de sammanlagda arbetsgivaravgifterna sänks i motsvarande mån som kostnaderna ökar på grund av den generella förlängningen av sjuklöneperioden. 
  
 165 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.4 
  
 Särskilda åtgärder för mindre företag 
  
 4.4.1 Högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 I sjukförsäkringen skall införas ett obligatoriskt högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader för arbetsgivare som har en årlig löne- summa som högst uppgår till 160 prisbasbelopp. 
 Ersättning skall kunna erhållas årsvis från sjukförsäkringen för den del av sjuklönekostnaderna som överstiger ett sjuklönetak. Detta tak utgörs av ett belopp som motsvarar 75 procent av sjuk- lönekvoten för samtliga arbetsgivare. Med sjuklönekvot avses den årliga sjuklönesummans andel av den totala årliga lönesumman. 
 RFV skall årligen i förväg fastställa det procenttal som skall anses utgöra 75 procent av sjuklönekvoten för samtliga arbets- givare. 
 Ersättning lämnas för sjuklönekostnad som inte överstiger 90 procent av högsta belopp för sjukpenninggrundande inkomst samt för arbetsgivaravgifter, allmän löneavgift och särskild löneskatt, till den del avgifterna och skatten är hänförliga till den utbetalda sjuk- lön som skall ersättas. 
 Förskott på ersättning skall kunna lämnas till arbetsgivare vars sjuklönekostnader före årets utgång överstiger sjuklönetaket. 
 Bakgrund 
 Sjukförsäkringsutredningen har föreslagit att ett högkostnadsskydd för mindre företag skall integreras i sjukförsäkringen. Enligt för- slaget skall arbetsgivare med en årlig lönesumma på högst 160 pris- basbelopp under ett år inte betala högre sjuklön än högst den genomsnittliga sjuklönekostnaden för samtliga arbetsgivare. Förslaget innebär att högkostnadsskyddet skall utformas efter mönster av ett förslag som redovisades i  
 AGRA-utredningens 
  del- betänkande Högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader (SOU 1997:142). 
 Vid remissbehandlingen har anförts bl.a. att konstruktionen av högkostnadsskyddet är komplicerad. Det har även framförts att skyddet bör omfatta också små myndigheter. 
 166 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Överväganden 
 En arbetsgivare är enligt nuvarande ordning skyldig att betala sjuklön under högst tretton dagar av en sjukperiod. Detta innebär särskilda risker för arbetsgivare med få anställda. Redan det för- hållandet att en anställd har upprepad sjukfrånvaro kan bli en påtaglig ekonomisk belastning för ett litet företag. Nuvarande sjuklöneperiod utgör för mindre företag en stor ekonomisk risk- faktor, som ytterst kan förhindra nyanställningar och expansion. Det finns således starka skäl för att införa ett högkostnadsskydd även med nuvarande 14 dagars sjuklöneperiod. 
 I dag finns en frivillig småföretagarförsäkring mot kostnader för sjuklön. Enligt 17 § SjLL kan denna försäkring tecknas av en arbetsgivare vars sammanlagda lönekostnader inte beräknas övers- tiga 130 prisbasbelopp. För att omfattas av försäkringen skall arbetsgivaren erlägga avgift. Denna försäkring utnyttjas emellertid i mycket liten omfattning. Det är främst högriskföretag som tecknar försäkringen vilket i sin tur leder till en premienivå som av de flesta anses alltför hög. 
 HpH anser att en förlängd sjuklöneperiod, liksom för övrigt redan den nuvarande sjuklöneperioden, medför en särskild ekono- misk risk för arbetsgivare som har ett begränsat antal anställda. För en sådan arbetsgivare kan upprepad sjukfrånvaro hos några få anställda medföra betydande kostnader för sjuklön. Det finns därför anledning att även framdeles ha en särskild sjuklöneförsäk- ring för små företag. Den nuvarande frivilliga småföretagarförsäk- ringen har emellertid inte en tillfredsställande konstruktion. Den omständigheten att den är frivillig och finansieras genom en avgift som betalas av dem som tecknat avtal om försäkring medför att kostnaden/premien för småföretagarförsäkringen tenderar att bli oacceptabelt hög. Enligt HpH:s uppfattning bör därför sjukförsäk- ringen innehålla ett högkostnadsskydd som omfattar företag med en årlig lönesumma som högst uppgår till 160 prisbasbelopp. 
 Det förslag om högkostnadsskydd för sjuklönekostnader HpH nu lägger fram är mycket gynnsamt för de små företagen. Dessa får i dag betala en för hög sjukförsäkringsavgift i förhållande till sjuk- talen bland deras anställda. Ett litet företag löper med nuvarande regler en stor risk att drabbas av höga kostnader i form av sjuklön. HpH föreslår en förlängning av sjuklöneperioden och en sänkning av sjukförsäkringsavgiften. Med HpH:s förslag till högkostnads- skydd kommer små företag med en årlig lönesumma på högst 160 prisbasbelopp (motsvarar cirka 30 anställda) i praktiken att drabbas av den förlängda sjuklöneperioden endast i undantagsfall (se bilaga 
 167 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 1:10, Kostnadskonsekvenser för mindre företag av en förlängd sjuklöneperiod). 
 HpH:s utformning av högkostnadsskyddet innebär att gränsen för vad som i detta sammanhang skall anses som små företag höjs i förhållande till den nuvarande frivilliga småföretagsförsäkringen och till  
 AGRA-utredningens 
  förslag. 
 HpH föreslår att det införs ett högkostnadsskydd och att detta utformas på likartat sätt som föreslogs i delbetänkandet Högkost- nadsskydd mot sjuklönekostnader (SOU 1997:142). 
 Således föreslår HpH ett högkostnadsskydd som innebär att arbetsgivare med en årlig lönesumma på högst 160 prisbasbelopp under ett år inte skall betala högre sjuklön än 75 procent av genom- snittet för samtliga arbetsgivare. Ersättning skall lämnas för sjuklön som inte överstiger 90 procent av högsta belopp för sjukpenning- grundande inkomst samt för arbetsgivaravgifter, allmän löneavgift och särskild löneskatt, till den del avgifterna och skatten är hänför- liga till den utbetalda sjuklön som skall ersättas. 
 Det kan ifrågasättas om ett högkostnadsskydd för mindre före- tag skall omfatta även kostnader för att upprätta rehabiliterings- underlag. HpH:s förslag i avsnitt 4.3.1 om rehabiliteringsunderlag innebär en viss utvidgning av i vilka fall sådant underlag skall upp- rättas och lämnas till försäkringskassan. Undantag skall inte längre göras för fall i vilka det framstår som obehövligt. Å andra sidan skall rehabiliteringsunderlaget på grund av sjukfrånvaro under minst fyra veckor lämnas endast om sjukfallet fortsätter efter sjuklöneperiodens utgång, vilket innebär en begränsning av antalet rehabiliteringsunderlag. 
 HpH har i bilagan 8 till delrapporten  
 2001-06-26 
 Punkter i en handlingsplan  
 (bilaga 1:3) med avseende på bl.a. förslaget rörande rehabiliteringsunderlag gjort en särskild konsekvensanalys av reglers effekter för små företags villkor. Där konstateras bl.a. att antalet rehabiliteringsunderlag som skall upprättas kan bli något större än de tidigare rehabiliteringsutredningarna. Det framhålls dock att en framtida ökning av antalet främst beror på brister i efterlevnaden av det hittillsvarande regelsystemet. 
 Vid konsekvensanalysen har konstaterats att ökade kostnader kan uppkomma för småföretag och andra företag på grund av att dessa framdeles kommer att upprätta rehabiliteringsunderlag i större omfattning än de hittills har gjort rehabiliteringsutredningar. HpH:s förslag att det i underlaget skall ingå yttrande från företags- hälsovården kan medföra en extra kostnad vid upprättande av underlaget, om ett företag inte redan har ett sådant avtal med 
 168 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 företagshälsovården som inkluderar yttrande angående rehabilite- ringsbehov. Kostnaden för ett enskilt yttrande torde normalt uppgå till cirka 1 000 kr, för såvitt det inte redan täcks av ett avtal med företagshälsovården. 
 Beträffande konkurrensförhållanden kan följande konstateras. Sjukfrånvaron är generellt lägre hos små företag än stora. Typiskt sett medför detta enligt gällande bestämmelser att små företag kommer att vara skyldiga att göra rehabiliteringsutredning i väsentligt färre fall än större, även sett i förhållande till antalet anställda. De förändringar som HpH föreslår i skyldigheten att upprätta rehabiliteringsunderlag (rehabiliteringsutredning) innebär sammantaget en viss utvidgning i skyldigheten att upprätta rehabi- literingsunderlag. Emellertid kommer detta att på grund av de omständigheter som nyss nämnts att få betydelse främst för de något större företagen. Detta utesluter i och för sig inte att även små företag kan komma att få upprätta rehabiliteringsunderlag i något större omfattning än man tidigare var skyldig att göra i form av rehabiliteringsutredningar. 
 Sammanfattningsvis anser HpH att kostnaden för att upprätta ett rehabiliteringsunderlag inte behöver täckas av sjukförsäkringen. Kostnaden per upprättat underlag, är en mycket liten del av den totala lönesumman per anställd. Vinsten för företaget av en lyckad rehabilitering i form av förkortad sjukskrivning gör att åtgärden också för det lilla företaget snabbt blir lönsam. HpH:s förslag innebär heller inte någon utvidgad skyldighet jämfört med dagens bestämmelser om skyldigheten att påbörja en rehabiliterings- utredning. 
 Av bl.a. administrativa skäl bör ersättningen från det nya hög- kostnadsskyddet betalas ut årsvis i efterskott. För att undvika att småföretag drabbas av likviditetsproblem på grund av för höga sjuklönekostnader bör det finnas en möjlighet att få ersättning i förskott. Detta innebär att försäkringskassan redan under löpande kalenderår på ansökan av den berättigade skall kunna betala ersätt- ning, om de under året dittills uppkomna sjuklönekostnader över- stiger det beräknade sjuklönetaket för den enskilde arbetsgivaren. Slutavräkning sker i mars månad året efter. 
 I betänkandet SOU 1997:142 anges i motiven att det till ansökan skall fogas intyg från revisor. Något revisorskrav gäller emellertid inte för enskilda näringsidkare, som i den mån de har anställda ingår i den grupp som kan omfattas av högkostnadsskyddet. Mot denna bakgrund skall det för rätt till ersättning genom högkost- 
 169 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 nadsskyddet inte uppställas något formellt krav på att det till en ansökan skall fogas intyg från en revisor. 
 Vidare kan i sammanhanget nämnas att det nuvarande särskilda högriskskyddet för enskilda försäkrade (13 § SjLL) innebär att arbetsgivare får ersättning för sjuklön till anställd som omfattas av detta skydd (16 § SjLL). 
 170 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.4.2 Kostnader för rehabiliteringsåtgärder 
 HpH föreslår  
 att 
  
 rehabiliteringsåtgärder för anställda i samma kategori företag som omfattas av det föreslagna högkostnadsskyddet mot kostnader för sjuklön skall ingå i sjukförsäkringen. 
 Mindre företag har relativt sett i allmänhet färre och kortare sjuk- skrivningar bland sina anställda. Detta utesluter inte att ett sådant företag kan drabbas av kännbara kostnader för rehabiliterings- åtgärder. Ett litet företag är särskilt sårbart när det gäller oför- utsedda kostnader. Detta gäller särskilt kostnader för rehabilite- ringsåtgärder, som kan uppgå till högre belopp än kostnaderna för rehabiliteringsunderlag. Ovan har föreslagits ett högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader. HpH finner det även angeläget, inte minst med utgångspunkt från de anställdas intresse, att rehabiliterings- åtgärder i dessa företag säkerställs genom en finansiering via sjukförsäkringen. 
 HpH föreslår att rehabiliteringsåtgärder för anställda i samma kategori företag som omfattas av det föreslagna högkostnads- skyddet mot kostnader för sjuklön skall finansieras av sjukförsäk- ringen. En förutsättning för att rehabiliteringsåtgärder skall omfattas av sjukförsäkringen skall vara att åtgärden har tagits upp i en rehabiliteringsplan, som försäkringskassan har godtagit innan åtgärden vidtogs. Ersättning skall således kunna lämnas endast för åtgärder som försäkringskassan har godtagit i förväg. Vidare skall ersättning från sjukförsäkringen betalas ut endast på ansökan av arbetsgivaren. Bestämmelser om detta skydd skall införas i 22 kap. AFL. 
 171 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.5 
  
 Företagshälsovård 
  
 HpH föreslår  
 följande 
  
 Arbetsgivare skall oavsett arbetsförhållandena svara för att före- tagshälsovård finns att tillgå, för såvitt det inte föreligger synnerliga skäl emot detta. För arbetsgivare vars samtliga anställda är när- stående enligt 2 kap. 22 § inkomstskattelagen (1999:1229) skall nuvarande bestämmelser behållas. 
 Länsarbetsnämnden skall svara för att de arbetssökande som är arbetslösa har tillgång till företagshälsovård eller i annan form till- handahålla den kompetens som behövs för att bedöma arbets- förmåga och rehabiliteringsbehov. 
 Regeringen tar upp diskussioner med landstingen och före- trädare för företagshälsovården i syfte att etablera vårdavtal i ökad utsträckning. 
 Den som avser att bedriva företagshälsovård skall anmäla detta till Arbetsmiljöverket, som skall upprätta ett register över dem som bedriver företagshälsovård. 
 HpH anser att det skall införas en obligatorisk certifiering för de institutioner som bedriver företagshälsovård men att denna fråga bör behandlas i samband med regeringskansliets beredning av Statskontorets utredning om ett mer effektivt utnyttjande av före- tagshälsovården. 
 I bilaga 1:4 finns en kortfattad redogörelse för företagshälso- vårdens nuvarande roll och villkor samt de överväganden som ligger bakom nuvarande lagstiftning. 
 Sjukförsäkringsutredningen har i slutbetänkandet  
 Sjukfrånvaro och sjukskrivning  
 (SOU 2000:121, s. 74ff. och 184f.) redogjort för företagshälsovårdens nuvarande förhållanden. Utredningen har också anfört att den anser att företagshälsovårdens ställning som en partsobunden specialistresurs i det förebyggande och rehabili- terande arbetet bör förstärkas och förtydligas. Vidare har utred- ningen anfört bl.a. att företagshälsovårdens resurser bör kunna utnyttjas inom den arbetsrelaterade sjukvården. 
 172 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.5.1 Tillgång till företagshälsovård 
 Enligt 3 kap. 2 b § första stycket arbetsmiljölagen skall arbetsgiva- ren svara för att den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver finns att tillgå. Bestämmelsen trädde i kraft den 1 januari 2000 (SFS 1999:841) och ersatte en tidigare bestämmelse i 3 kap. 2 § tredje stycket, som innebar att om arbetsförhållandena påkallade det skulle arbetsgivaren föranstalta om företagshälsovård i den omfattning verksamheten krävde. 
 Den nuvarande bestämmelsen tillkom enligt förarbetena (prop. 1999/98:120, s. 17ff.) för att förtydliga arbetsgivarens skyldighet att anordna företagshälsovård och samordna den med arbetsgiva- rens ansvar för internkontroll samt arbetsanpassnings- och rehabi- literingsverksamhet. Bestämmelserna om internkontroll, som finns i 3 kap. 2 a §, infördes år 1991 (SFS 1991:677). Enligt dessa skall arbetsgivaren systematiskt planera, leda och kontrollera verksam- heten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller kraven i arbetsmiljölagen och i föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen. Vidare skall arbetsgivaren utreda arbetsskador, fort- löpande undersöka riskerna i verksamheten och vidta de åtgärder som föranleds av detta. Arbetsgivaren skall i den utsträckning verk- samheten kräver dokumentera arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlingsplaner skall därvid upprättas. Arbetsgivaren skall vidare se till att det i verksamheten finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av de uppgifter som enligt denna lag och enligt 22 kap. AFL vilar på honom. 
 HpH har konstaterat att sjukfrånvaron till stora delar påverkas av relationen mellan individ och arbetsplats. Såväl förebyggande som rehabiliterande åtgärder måste därför i hög grad baseras på kunskaper om individens förutsättningar och förhållandena på arbetsplatsen. Företagshälsovården är enligt HpH:s uppfattning den specialistresurs som bäst kan bedöma behov av anpassning av arbetsplatsen och den enskildes arbetsförhållanden. 
 Företagshälsovården utgör en strategisk resurs för arbetsgivaren genom att den bl.a. bidrar till en god hälsa bland de anställda, vilket givetvis gynnar produktionsresultat och ekonomisk utveckling. Vetskap om att en arbetsgivare har bra företagshälsovård är också ägnat att underlätta framtida personalrekrytering. Kostnaderna för företagshälsovården bör därför jämställas med en investering och skall inte uppfattas som en rent belastande utgift. 
 173 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 HpH föreslår i avsnitt 4.3.1 att försäkringskassan skall inhämta underlag från företagshälsovården, om en försäkrad är sjukskriven under en viss längre tid. I ett sådant underlag skall företagshälso- vården bedöma den försäkrades arbetsförmåga. Sådant underlag skall naturligtvis i första hand inhämtas från den företagshälsovård som den försäkrade är kopplad till och som därför bör ha känne- dom om förhållandena på den aktuella arbetsplatsen. 
 Mot bakgrund av det anförda anser HpH att nuvarande bestäm- melser om arbetsgivarens skyldighet att tillse att företagshälsovård finns att tillgå, om arbetsförhållandena så kräver, bör stramas upp. HpH föreslår därför att företagshälsovård skall finnas utan inskränkning. 
 Emellertid skulle det föra för långt att föreskriva en sådan gene - rell skyldighet att tillse att det finns en företagshälsovård att tillgå även för små familjeföretag. För arbetsgivare som har anställt enbart närstående bör därför nuvarande bestämmelser behållas. I sådana företag torde arbetsgivaren av naturliga skäl ofta ändå känna ett särskilt ansvar för de anställda. 
 Det kan inte uteslutas att det kan bli svårt för vissa arbetsgivare att få tillgång till en utbyggd företagshälsovård. Företagshälso- vården kan på vissa platser i landet få problem med att tillräckligt snabbt bygga ut sina resurser. Detta gäller främst under den när- maste perioden efter ikraftträdandet av de nya bestämmelserna. 
 Under en övergångstid kan det också uppstå problem för främst små företag t.ex. på så sätt att det i glesbygd kan vara förenat med extra höga kostnader att sluta avtal om företagshälsovård. I dessa fall kan betydande kostnader uppkomma särskilt i form av transportkostnader. HpH anser därför att det under en övergångstid bör finnas en möjlighet för Arbetsmiljöverket att underlåta att ingripa mot en arbetsgivare som inte har tillsett att det finns företagshälsovård att tillgå, om det finns  
 synnerliga skäl  
 härför. Detta förutsätter att arbetsgivaren visar att han har försökt träffa avtal om företagshälsovård men att det inte varit möjligt att få till stånd sådant avtal utan oskäligt höga kostnader. Vid bedömning av om kostnaderna är oskäliga eller inte bör framför allt företagets storlek vägas in. Det kan i detta hänseende krävas mer av ett stort företag än ett litet. Denna möjlighet att godta att ett företag saknar företagshälsovård eller har begränsad tillgång till sådan bör kunna tillämpas främst i samband med att Arbetsmiljöverket utövar tillsyn över arbetsgivare. 
 Även personer som är arbetslösa bör ha tillgång till företags- hälsovård, som kan bedöma den enskildes arbetsförmåga och 
 174 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 eventuella rehabiliteringsbehov. Försäkringskassan skall vid lång- tidssjukskrivning nämligen på motsvarande sätt som för arbets- tagare från företagshälsovård kunna inhämta en bedömning av arbetsförmågan och rehabiliteringsbehov (jfr HpH:s förslag om underlag vid långtidssjukskrivning i avsnitt 4.8.2). HpH föreslår därför att Länsarbetsnämnden skall svara för att företagshälsovård finns att tillgå för de arbetssökande som är arbetslösa och därför saknar koppling till företagshälsovården. Det finns inget som hind- rar att arbetsmarknadsmyndigheterna inom den egna verksamheten tillhandahåller kompetens att bedöma arbetsförmåga och rehabili- teringsbehov även om den formellt inte är att betrakta som före- tagshälsovård. En sådan kompetens finns i viss omfattning inom arbetsmarknadsmyndigheterna men har under senare år minskat i omfattning. Det uppkommer heller inte något större behov av förebyggande skyddsarbete inriktat på anpassning av arbetsplatser i den roll företagshälsovården kommer att ha i förhållande till de arbetslösa. Mot denna bakgrund är det tillräckligt om länsarbets- nämnden som ett alternativ till företagshälsovård i annan form till- handahåller kompetens att bedöma arbetsförmåga och rehabilite- ringsbehov. 
 4.5.2 Vårdavtal 
 Företagshälsovårdens verksamhetsområden avser arbetsmiljö och rehabilitering. Dess huvuduppgifter är och skall enligt HpH:s uppfattning även framdeles vara att arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt ha kompetens att iden- tifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa. Dessa uppgifter som ligger på företags- hälsovården är till väsentlig del av förebyggande karaktär. Före- tagshälsovårdens kunskaper om olika arbetsplatser och de krav dessa ställer på arbetstagare bör enligt HpH utnyttjas bl.a. vid för- säkringskassans bedömning av en försäkrads arbetsförmåga i sam- band med prövning av rätt till förmåner från sjukförsäkringen. 
 En fråga som väckts i olika sammanhang är om företagshälso- vården vid sidan av sina huvuduppgifter även bör kunna ge sjuk- vård. Den 1 januari 2000 infördes bestämmelser i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning om att sådan ersättning inte lämnas till en läkare för verksamhet inom företagshälsovård. Samtidigt infördes i lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik motsvarande förbud mot sjukgymnastikersättning till en sjukgymnast för verk- 
 175 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 samhet inom företagshälsovård. Till grund för detta låg en strävan att renodla företagshälsovårdens kärnverksamhet, dvs. före- byggande arbetsmiljöarbete och arbetslivsinriktad rehabilitering (prop. 1998/99:120, s. 24 och 28). Ett annat skäl för att slopa vård- ersättningar till företagshälsovården var att företagshälsovårdens sjukvård inte bedrevs på konkurrensneutrala villkor (a. prop. s. 17 och 29). 
 Regeringen uttalade i förarbetena (a. prop. s. 29) till ovanstående ändringar att avsikten inte var att helt avskilja sjukvården från företagshälsovården. Enligt regeringens mening innebar företags- hälsovårdens verksamhet i sig fokusering på arbetsrelaterad ohälsa, yrkesrelaterade sjukdomar och arbetslivsinriktad rehabilitering, vilket förutsatte personal med sjukvårdskompetens och att viss sjukvård bedrevs. Regeringen ansåg dock att en företagshälsovårds- enhet inte skulle kunna erbjuda offentligt finansierad sjukvård utan att företagshälsovårdsenheten och sjukvårdshuvudmannen träffat ett avtal kring detta. 
 Vidare uttalade regeringen bl.a. följande om samverkan mellan företagshälsovården och sjukvårdshuvudmannen. I de fall sjuk- vården inom företagshälsovården bedrevs med offentlig finansie- ring borde detta regleras genom avtal mellan landstinget och före- tagshälsovårdsenheten. Det fanns många fördelar med sådana avtal. Om företagshälsovården fick bedriva viss landstingsfinansierad hälso- och sjukvård skulle bl.a. företagshälsovårdens möjligheter att behålla och utveckla sin sjukvårdskompetens öka, vilket vore av vikt i arbetet med arbetsrelaterad hälso- och sjukvård. Företags- hälsovården kunde också vara en viktig resurs för landstingens läkare, som då i större utsträckning kunde remittera patienter till företagshälsovården för bedömning eller behandling av arbetsrela- terade sjukdomar och skador. Företagshälsovårdens fackkompe- tens inom det förebyggande arbetsmiljöarbetet och den arbetslivs- inriktade rehabiliteringen kom då även andra patientgrupper till del. Företagshälsovårdens breda kunskap om samspelet mellan arbetsmiljö och hälsa i samband med rehabilitering, kunde inte er- sättas med insatser från t.ex. primärvården. Ökat samarbete och bättre samordning mellan företagshälsovård och primärvård kunde bidra till en tydligare rollfördelning för sjukvårdsinsatser i allmän- het och arbetsplatsanknuten hälso- och sjukvård. 
 Som ett bra exempel på samverkan genom avtal mellan landsting och företagshälsovård nämndes i ovannämnda förarbeten den s.k. Värmlandsmodellen. Inom Värmlands läns landsting har de lokala hälso- och sjukvårdsnämnderna tecknat lokala avtal med respektive 
 176 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 företagshälsovårdsenhet. Landstinget betalar företagshälsovården en begränsad prestationsersättning för utförda hälso- och sjuk- vårdstjänster. Värmlandsmodellen syftar till att ge företagshälso- vården möjligheter att behålla och utveckla kompetensen inom arbetsmiljö- och rehabiliteringsområdet samtidigt som den kan be- driva viss läkarvård och sjukgymnastisk behandling. En fördel som lyftes fram var bl.a. att företagshälsovården ingår i landstingets regelsystem, bl.a. med rätt för företagsläkarna att remittera patien- ter till specialister, röntgen, laboratorier etc. 
 Den s.k. Värmlandsmodellen innefattar vårdavtal mellan sjuk- vårdshuvudmannen och 17 olika företagshälsor. Vidare finns ett ramavtal mellan företagshälsovården och försäkringskassan. Syftet med överenskommelsen är att ge patienten bästa möjliga vård, där företagshälsovården bidrar och kompletterar primärvården med sin kompetens inom arbetslivsinriktad rehabilitering och arbets- medicin. Förutom att landstinget enligt avtalet ersätter företagshälsovården för den primära bedömningen eller utredningen vid en patients första besök ges ersättning även vid fortsatt behandling av sjukdom som orsakats eller försämrats av individens arbete. 
 I sammanhanget kan nämnas att vårdavtal mellan sjukvårds- huvudmän och företagshälsovård förekommer även på andra håll i landet. 
 HpH anser att det är av stor vikt att hitta lösningar som effektivt utnyttjar samhällets samlade resurser för att bättre tillgodose enskilda människors behov av olika stödåtgärder. Arbetsrelaterad ohälsa orsakar stora samhällsekonomiska kostnader, inte minst för kommuner och landsting till följd av att resurser måste tas i anspråk för sjukvård m.m. Det finns starka skäl för landstingen att utveckla bra och ändamålsenliga samverkansmodeller med bl.a. företagshälsovården. HpH anser att en systematisk samverkan bör komma till stånd mellan företagshälsovården, primärvården och andra vårdgivare. Landstingen bör i större utsträckning utnyttja möjligheten att teckna avtal med företagshälsovårdsenheter om olika typer av tjänster och åtaganden mot bakgrund av att dessa enheter kan bidra med god fackkompetens när det gäller det före- byggande arbetsmiljöarbetet och den arbetslivsinriktade rehabili- teringen. 
 Enligt HpH är det mindre lämpligt med en företagshälsovård som är helt frikopplad från sjukvård. Den omständigheten att företagshälsovården får svara för viss sjukvård kommer att under- lätta för företagshälsovården att snabbt upptäcka om det på en viss 
 177 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 arbetsplats förekommer hälsoproblem. Företagshälsovårdens verk- samhet i sig innebär fokusering på arbetsrelaterad ohälsa, yrkes- relaterade sjukdomar och arbetslivsinriktad rehabilitering. Detta förutsätter att det finns personal med sjukvårdskompetens och att viss sjukvård bedrivs. Det krävs också en viss sjukvård för att bedöma effekterna av företagshälsovårdens åtgärdsarbete. Genom att företagshälsovården svarar för viss sjukvård får den en snabb återkoppling vad gäller resultatet av nämnda arbete. 
 HpH anser att möjligheterna för företagshälsovården att bedriva offentligt finansierad sjukvård skall utformas på ett sådant sätt att de samlade sjukvårdsresurserna kommer att användas på ett effek- tivt sätt. Detta förutsätter att landstingen medverkar i den process som skall leda till att företagshälsovården i ökad utsträckning kan erbjuda sådan sjukvård. Liksom hittills bör därför vårdavtal mellan landstingen och företagshälsovården ligga till grund för företags- hälsovårdens möjligheter att lämna offentligt finansierad sjukvård. HpH anser emellertid att regeringen bör ta initiativ till överlägg- ningar med landstingen och företrädare för företagshälsovården för att vårdavtal skall komma till stånd i ökad utsträckning. 
 4.5.3 Registrering m.m. 
 Som HpH har konstaterat i det föregående är företagshälsovården en viktig resurs när det gäller att förebygga och undanröja hälso- risker på arbetsplatser. Det är av central betydelse att det inom företagshälsovården finns personal med erforderlig kompetens så att man på ett effektivt sätt skall kunna utföra sin uppgift. För att företagshälsovården skall kunna vara effektiv är det också väsentligt att den har rutiner för en fortlöpande utvärdering av den egna verk- samheten. Det finns ytterligare väsentliga krav som företagshälso- vården måste kunna leva upp till, om den även på sikt skall kunna utgöra ett effektivt redskap för att uppnå en ökad hälsa i arbets- livet. 
 Enligt HpH:s förslag skall det vidare bli obligatoriskt för i princip samtliga arbetsgivare att svara för att företagshälsovård finns att tillgå. HpH föreslår i avsnitt 4.3.1 att företagshälsovården framdeles regelmässigt skall yttra sig över arbetsgivares rehabili- teringsunderlag. Vidare föreslår HpH i avsnitt 4.8.2 att företags- hälsovården på begäran av försäkringskassan vid långtidssjukskriv- ningar regelmässigt skall lämna underlag avseende den försäkrades 
 178 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 arbetsförmåga m.m. Efterfrågan på företagshälsovårdens tjänster kommer därför att öka. 
 HpH anser att företagshälsovården måste få en starkare ställning för att den skall bli en tillräckligt kraftfull resurs i arbetet för en ökad hälsa i arbetslivet. Företagshälsovården bör ses som en strate- gisk resurs för företagets ledning. Vidare måste företagshälso- vården för att kunna arbeta effektivt ha arbetstagarnas förtroende, vilket förutsätter att den har mycket hög integritet. Det måste inom företagshälsovården finnas fungerande system för kvalitets- säkring och egenkontroll. 
 Mot bakgrund av det anförda anser HpH att det finns starka skäl att vidta åtgärder som skall skapa garantier för hög kompetens och ändamålsenlig organisation inom företagshälsovården. HpH anser därför att det skall införas en obligatorisk certifiering av företags- hälsovården, dvs. att företagshälsovård i den mening som avses i 3 kap. 2 b § andra stycket arbetsmiljölagen får bedrivas endast efter godkännande av behörig myndighet. Det kan nämnas att villkor om sådant godkännande förekommer bl.a. i Danmark. 
 I sammanhanget kan nämnas att regeringen den 29 mars 2001 givit Statskontoret i uppdrag att utreda hur ett mer effektivt utnyttjande av företagshälsovård skall kunna medverka till att före- bygga ohälsa på arbetsplatserna. I det uppdraget ingår bl.a. att skissera de åtgärder som kan vara möjliga för att uppnå ett effekti- vare utnyttjande av företagshälsovård. Som ett exempel på sådana åtgärder nämns i uppdragsbeskrivningen bl.a. godkännande (certi- fiering) av företagshälsovårdstjänster. Statskontoret skall slutredo- visa uppdraget vid årsskiftet 2001/2002. 
 En ordning med obligatorisk certifiering för de institutioner som bedriver företagshälsovård förutsätter bl.a. en noggrann analys av vilka kriterier som bör ligga till grund för en certifiering. Frågan om certifiering av företagshälsovården bör därför tas upp i sam- band med regeringskansliets beredning av Statskontorets utredning om ett mer effektivt utnyttjande av företagshälsovården. 
 Däremot föreslår HpH att det redan nu införs ett register över dem som bedriver företagshälsovård. Den som avser att bedriva företagshälsovård skall vara skyldig att göra en anmälan om detta till den myndighet som skall svara för registret. Bestämmelser om detta bör införas i arbetsmiljölagen. I sammanhanget kan nämnas att Arbetsmiljöverkets tillsyn enligt arbetsmiljölagen omfattar även anordnandet av företagshälsovård (prop. 1998/99:120, s. 23). Det bör därför ligga på denna myndighet att föra att register över dem som bedriver företagshälsovård. Med ett sådant register kommer 
 179 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 verkets tillsyn över anordnandet av sådan verksamhet att under- lättas. Givetvis skall Socialstyrelsen ha ett fortsatt ansvar för före- tagshälsovårdens medicinska del och föra de register som erfordras i detta sammanhang. 
 4.5.4 Utbildning och resurser 
 Statskontoret bedömer att företagshälsovården kommer att få yttra sig över 250 000 sjukfall per år (se bilaga 2:9). Den sammanlagda resursinsatsen för att regelmässigt yttra sig över rehabiliterings- underlagen bedöms till ca 266 årsarbetare fördelade på 141 före- tagsläkartjänster, 63 företagsskötersketjänster, 31 beteendevetar- tjänster och 31 tjänster för sjukgymnaster  
 5 
 . 
 Då företagshälsovården redan i dag medverkar i ca 36 procent av de långa sjukfallen uppskattar Statskontoret att nettoeffekten av reformen innebär krav på ett resurstillskott motsvarande 90 hel- tidstjänster för företagsläkare, 40 för företagsskötersketjänster, 20 för beteendevetare och 20 för sjukgymnaster. 
 För att under en tvåårsperiod ersätta såväl beräknade pensions- avgångar som tillgodose behovet av nytillskott krävs en fördubb- ling av företagsläkarutbildningen till ca 70 platser/år, en utökning av företagssköterskeutbildningen till ca 90 platser/år och en utbild- ning av 25 beteendevetare/år – dvs. återupptagande av utbildningen på samma nivå som 1997/98. 
 Statskontoret gör bedömningen att förslaget om rehabiliterings- underlag innebär ett krav på en betydande utökning av företags- hälsovårdens personalresurser om kvalité och övriga arbetsupp- gifter inte omprövas. Som en konsekvens av detta bedömer Stats- kontoret att ett genomförande kräver en övergångstid och/eller att det förväntade genomslaget anpassas till tillgängliga resurser. Genom att omfördela de resurser som i dag läggs ner på utred- ningsfasen i företagshälsovårdens rehabiliteringsarbete, 425 årsar- betare, anser Statskontoret att resursbehovet för att avge yttranden över rehabiliteringsunderlag dock kan klaras på kort sikt. 
 HpH delar Statskontorets bedömning att resursbehovet för att avge yttranden över rehabiliteringsunderlag kan klaras på kort sikt. Ett genomförande av HpH:s förslag avseende företagshälsovården kommer också att innebära en ökad efterfrågan på dess tjänster, vilket i sin tur torde leda till en naturlig tillväxt av erforderliga 
  
 5  
 Till gruppen sjukgymnaster räknar Statskontoret här även ergonomer. 
 180 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 resurser. HpH ser därför inga praktiska hinder för en parallell utveckling av tillgång och efterfrågan inom detta område. 
 4.5.5 En utbyggd företagshälsovårds intäkter och kostnader 
 En utbyggd företagshälsovård är enligt HpH en nödvändig för- utsättning för att arbetsgivarnas kostnader för sjukförsäkringen via arbetsgivaravgifterna skall kunna minska. Därtill kommer att sjuk- frånvaron för flertalet arbetsgivare också medför andra kostnader i form av produktionsbortfall etc. Enligt Statskontoret kan nu- varande kostnader för företagshälsovård uppskattas till ca 3 miljarder kronor per år, vilket motsvarar en genomsnittlig kost- nad av cirka 1 000 kronor per anställd. HpH har bedömt att en väl fungerande företagshälsovård kräver en insats på i storleks- ordningen cirka 2000 kronor per anställd. Företagens kostnader för en utbyggd företagshälsovård kan därför efter en utbyggnads- period komma att fördubblas från idag cirka 3 miljarder till 6 miljarder. Denna investering skall värderas i förhållande till vad som händer om ingenting görs. HpH vill erinra om att sjukförsäk- ringskostnadernas ökningstakt för närvarande (2001) i genomsnitt är 25 miljoner kronor per dag. För arbetsgivare tillkommer natur- ligtvis även ökande kostnader för sjuklön. HpH anser att en syste- matisk insats av en förstärkt företagshälsovård är en förutsättning för att nuvarande kostnadsökning skall brytas. Exempel från insat- ser i olika företag som använt sig av företagshälsovård som en strategisk resurs visar mycket goda resultat. 
 181 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.6 
  
 Sjukvården 
  
 HpH föreslår  
 att 
  
 o  
 landstingens ansvar för medicinsk rehabilitering tydliggörs. 
  
 o 
  
 sjukvården säkerställer att berörd personal erhåller erforderlig kompetens i försäkringsmedicin. 
  
 Regeringen kommer, enligt  
 11-punktsprogrammet, 
  att under perioden  
 2002-2004 
  tillföra landstingen sammanlagt 3,75 miljarder kronor för att öka tillgängligheten till behandlingar i hälso- och sjukvården. Avsikten är således att korta köer och minska vänte- tider till bl.a. operationer. 
 HpH vill också peka på de för både individ och försäkring så kostsamma väntetider som uppstår i avvaktan på viktiga medicinska underlag som inom sjukvården är lågprioriterade arbetsuppgifter. 
 HpH vill i detta sammanhang också peka på det förslag, som redovisas i avsnitt 4.5.2, angående en mera omfattande etablering av vårdavtal mellan landsting och företagshälsovård. Enligt HpH:s uppfattning skulle sådana avtal avsevärt kunna minska belastningen på den allmänna sjukvården, till gagn för såväl individ som sjukför- säkringskostnad. 
 HpH föreslår att landstingens ansvar förtydligas när det gäller medicinsk rehabilitering. Särskilt viktigt är det att klargöra grän- serna för vad som betraktas som ren medicinsk rehabilitering. HpH har funnit att vissa typer av insatser/åtgärder på grund av oklara ansvarsgränser fördröjs eller uteblir. 
 HpH vill också understryka landstingens ansvar för att berörd personal erhåller och upprätthåller erforderlig kompetens i försäk- ringsmedicin. Det måste kunna garanteras att alla läkare har kunskap om vilken uppgift de medicinska underlagen skall fylla och vilka sociala och ekonomiska konsekvenser för den enskilde som följer av sjukskrivning. Sjukskrivningarna har vidare naturligtvis även stora samhällsekonomiska konsekvenser. 
 182 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.7 
  
 En kompletterande arbetsmarknad 
  
 4.7.1 En vidgad arbetsmarknadspolitik 
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 regeringen vidgar arbetsmarknadspolitikens ansvarsområde i syfte att skapa en kompletterande arbetsmarknad för människor med begränsad arbetsförmåga på grund av sjukdom. 
  
 o regeringen i avvaktan på en sådan reform uppdrar åt Riksförsäkringsverket och Arbetsmarknadsverket att utveckla det lokala samarbetet mellan försäkringskassan och arbetsför- medlingen i syfte att påskynda sjukskrivnas återinträde på arbetsmarknaden. En sådan samverkan kan och bör genomföras i hela landet och kan ske inom ramen för nuvarande resurstill- delning. 
  
 o 
  
 regeringen via trepartssamtalen med arbetsmarknadens parte r försöker få till stånd överenskommelser som innebär att större arbetsgivare tar ett ökat ansvar för att bereda arbete åt personer med begränsad arbetsförmåga. 
  
 HpH konstaterar att många av dagens långtidssjukskrivna sanno- likt har rehabiliterats så långt det är möjligt utan att helt återfå tidi- gare arbetsförmågenivå. Dessa personer riskerar att bli förtids- pensionärer om inte anpassade arbeten finns att tillgå. Denna grupp, som kan befaras utgöra större delen av de nu mer än 120 000 individer som varit sjukskrivna längre än ett år, har således ett stort behov av en kompletterande arbetsmarknad. 
 Dessa förhållanden har uppmärksammats av bl.a. Utredningen om den arbetslivsinriktade rehabiliteringen, som i slutbetänkandet  
 Rehabilitering till arbete  
 (SOU 2000:78) också diskuterade ansvarsfördelningen mellan försäkringsgivaren och arbetsförmed- lingen avseende inslussningen på en kompletterande arbetsmark- nad. Utredningen anförde bl.a. följande: 
 För försäkringsgivaren talar att alternativet lätt blir en förtidspension (vilket också finansieras av den nya rehabiliteringsförsäkringen och ekonomiskt därmed bärs av försäkringsgivaren). Vidare talar för försäkringsgivaren att bedömningen av det individuella behovet uppkommer under rehabilite- ringen och blir kanske ett av målen i rehabiliteringsplanen. Försäkringsgiva- rens koordinator bör också ha lärt känna den sjukskrivne och förhoppnings- vis byggt upp ett förtroende under rehabiliteringstiden. Å andra sidan finns tydliga skäl för att arbetsförmedlingen blir huvudaktör för en komplette- 
 183 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 rande arbetsmarknad. Uppdraget ligger nära arbetsförmedlingens ansvar att finna arbete till arbetslösa. Vidare disponerar förmedlingen i dag de olika arbetsmarknadspolitiska medlen. Den nya aktivitetsgarantin, som börjar gälla från och med hösten 2000, blir också ett nytt intressant inslag i de arbetsmarknadspolitiska medlen. Arbetsförmedlingen disponerar också arbetsplatserna vid Samhallbolagen. 
 Mot denna bakgrund föreslår jag att arbetsmarknadspolitiken vidgar sin målgrupp och att arbetsförmedlingen aktivt börjar arbeta med att finna ett anpassat arbete till en alltjämnt långtidssjukskriven individ så snart det i den rullande rehabiliteringsutredningen gjorts troligt att individen inte orkar arbeta i samma utsträckning som tidigare. Härigenom kan ett sådant mål sättas upp tillsammans med individen under pågående rehabilitering vilket jag tror stärker motivationen i rehabiliteringsprocessen. Det bör leda till kortare sammanlagd kontantersättningstid från rehabiliteringsförsäkringen och ett eventuellt senare utnyttjande av arbetslöshetsförsäkringen. 
 Idag har försäkringskassan stödansvar till individen fram till kassan bedömer att denne uppnått arbetsförmågan. Det faller sedan på arbets- förmedlingen att finansiera och stödja att den färdigrehabiliterade individen blir så kallat anställningsbar. Försörjningsansvaret lämnar då också försäk- ringen. Under utredningstiden har jag förstått att denna övergång inte alltid är så smidig. Ibland går samtalen och åtgärderna om varandra. Bl.a. av dessa skäl har utredningen valt att i den nya försäkringen tala om rehabilitering till arbete och därmed lämna begrepp som arbetsförmåga, anställningsbar och arbetsför. 
 Praktiskt betyder detta att det generellt blir en skyldighet för försäk- ringsgivarens koordinator och arbetsförmedlingen att samråda när koordi- natorn och individen tillsammans konstaterat att individen kan klara ett mindre krävande arbete än vad den reguljära arbetsmarknaden kan erbjuda. Arbetsförmedlaren kommer därvid in i rehabiliteringsplanen och lämpligen vidtas fortsatta rehabiliterande insatser i kombination med sådan jobb- sökarförberedelse som förmedlaren föreslår. Successivt går härvid rollen som huvudaktör över till arbetsförmedlingen. För den som varit borta från arbetslivet länge på grund av sjukdom kan det härvid bli aktuellt att tillämpa den nya ordningen som aktivitetsgarantin anger och denna således får en tredje målgrupp (jfr ovan). Rehabiliteringsplanen blir då ett lämpligt under- lag och kan integreras med jobbsökarplanen. För andra kanske ett anpassat arbete kan förberedas under rehabiliteringen direkt till lönebidrags- anställning eller vid ett Samhallbolag. 
 I väntan på ett anpassat arbete föreslås att rehabiliteringsersättning från försäkringen kan utgå under maximalt 100 dagar även om de rehabiliterande insatserna i övrigt är avslutade. Detta under förutsättning att individen inte erhåller ersättning från annat håll. 
 184 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 HpH ansluter sig till principerna bakom Rehabiliteringsutred- ningens synpunkter beträffande ansvarsfördelningen mellan försäk- ringsgivaren och arbetsmarknadsmyndigheterna avseende insluss- ningen på en kompletterande arbetsmarknad. Arbetsmarknads- myndigheterna är den organisation som har bäst kompetens när det gäller att hjälpa personer ut på arbetsmarknaden. Deras kompetens skall tas till vara även för personer som inte är arbetslösa men som behöver byta arbete på grund av att deras arbetsförmåga är nedsatt. HpH anser därför att arbetsmarknadspolitiken borde utvidgas på så sätt att det i arbetsmarknadsmyndigheternas uppdrag skall ingå att anpassa arbetsmarknaden till människor med begränsad arbets- förmåga. 
 Detta innebär utvidgade arbetsuppgifter för arbetsmarknads- myndigheterna, som motsvaras av en lättad belastning på sjukför- säkringen i den mån personer som annars skulle vara långtidssjuk- skrivna kan överföras till åtgärder inom arbetsmarknadspolitiken. Viktigast är dock att långtidssjukskrivna därigenom kommer att ges möjligheter till en mer aktiv livsföring, vilket i sig är ägnat att befrämja hälsotillståndet. Sjukpenning kommer i mindre utsträck- ning att utges till personer som är långtidssjukskrivna, eftersom dessa framdeles i större utsträckning skall aktiveras inom ramen för arbetsmarknadspolitiken. Detta öppnar möjligheter att överföra resurser från sjukförsäkringen till arbetsmarknadsmyndigheterna. 
 Stora mänskliga och samhällsekonomiska vinster är att vänta, om den kategori personer som i dag är långtidssjukskrivna men som har begränsad arbetsförmåga kan beredas anpassat arbete för vilket arbetsgivaren får ett bidrag som täcker bristen i arbetsförmåga. Därigenom kommer den enskilde att själv bidra till sin försörjning. Detta kommer att stärka individens självkänsla samt bidra till att han eller hon ingår i ett större sammanhang och bidrar till sin för- sörjning genom eget arbete. 
 Ett alternativ vore att ge försäkringskassorna i uppdrag att åstadkomma en kompletterande arbetsmarknad för långtids- sjukskrivna personer. Det får dock antas att arbetsmarknads- myndigheterna är bättre lämpade att handha frågor rörande arbetsmarknaden, oavsett om detta gäller utslussning av fullt eller begränsat arbetsföra. Om försäkringskassan skulle svara för att denna personkategori kan beredas någon form av sysselsättning på olika arbetsplatser, uppkommer enligt HpH:s uppfattning en all- varlig risk för konkurrens mellan olika persongrupper. 
 185 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sammanfattningsvis anser HpH att det är ytterst angeläget att regeringen vidtar åtgärder för att skapa en arbetsmarknadspolitik som i ökad utsträckning inriktas på att stödja personer med begränsad arbetsförmåga att ta del av arbetslivet. Antalet långtids- sjukskrivna uppgår snart (december 2001) till 120 000 personer. Härtill kommer att 450 000 personer uppbär sjukbidrag eller för- tidspension. Med ett mer aktivt stöd till dessa grupper skulle ett stort antal av dessa personer nu ha varit i arbete. Detta är enligt HpH:s uppfattning inte möjligt utan en förändrad arbetsmark- nadspolitik. 
  
 Regeringen har under punkten 7  
 Förnyelse av rehabiliteringen - individen i centrum  
 i det s.k.  
  
 11-punktsprogrammet 
  
  i budgetpropo- sitionen (prop. 2001/02:1, volym 6, utgiftsområde 10, s. 24) uttalat följande. 
  
 Enligt de utvärderingar av verksamheten som gjorts på området saknar socialförsäkringsadministrationen en enhetlig metodik i handläggningen av långa sjukfall. Dessutom är yrkesrollen för rehabiliteringssamordnare otydlig. För den sjukskrivne har detta inneburit bl.a. långa handläggnings- tider och att ansvaret för rehabiliteringen upplevs vara otydligt. Sjukskriv- ningstiden i sig är en faktor som påverkar sannolikheten att kunna återgå till arbete. 
 För att förhindra passivisering och för att underlätta för den sjukskrivne att komma tillbaka till arbete är det nödvändigt dels att välfungerande indi- vidanpassade rehabiliteringsåtgärder sätts in i tid, dels att en tydlig ansvars- uppdelning görs. För att åstadkomma detta krävs en förnyelse av den admi- nistrativa hanteringen av sjukfall som bedöms ligga i riskzonen för långtids- sjukskrivning samt av den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Regeringen avser att i början av 2002 inleda ett sådant förnyelsearbete. Syftet med verk- samheten skall således vara att genom nya metoder och förändrade regler finna nya och effektivare former för hanteringen av sjukskrivningsprocessen och den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Ett annat syfte är att finna en effektivare organisation för denna verksamhet. 
 Förnyelsearbetet innebär i huvudsak att försäkringskassans arbetsme- toder skall utvecklas och kompetensen förstärkas för att möjliggöra en tidig bedömning av den enskildes arbetsförmåga och eventuella rehabiliterings- behov. Underlaget från arbetsgivaren utgör en viktig förutsättning för denna bedömning. Försäkringskassan bör följa upp varje sjukfall. Vidare skall arbetsgivarens roll tydliggöras, bland annat genom att denne alltid skall lämna förslag till åtgärder på arbetsplatsen samt ange förväntad tidpunkt då den försäkrade kan återgå i arbete. Sanktionsmöjligheter bör införas för passiva arbetsgivare. I de fall där arbetsgivaren inte kan bidra till den arbets- 
 186 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 livsinriktade rehabiliteringen har den lokala arbetsmarknadsmyndigheten en viktig roll. Förnyelsearbetet inleds på några orter för att sedan skyndsamt utvidgas till att omfatta hela landet. Det finansieras genom att man under 2002 utnyttjar 70 miljoner kronor av de medel som är avsedda för att mot- verka långtidssjukskrivningar. 
 HpH konstaterar att för en lyckad rehabilitering krävs ett nära samarbete mellan försäkringskassorna och arbetsmarknadsmyndig- heterna. Vidare föreslår HpH (se avsnitten 4.8.3 och 4.8.4) att en rehabiliteringsplan skall upprättas och en koordinator utses i alla sjukfall till stöd för de försäkrade. 
 Tidigare har HpH i delrapporten  
 2001-06-26 
 Punkter i en hand- lingsplan  
 (bilaga 1:3) föreslagit en utveckling av samarbetet mellan försäkringskassan och arbetsförmedlingen. Ett sådant förnyelse- arbete kommer enligt det ovannämnda  
 11-punktsprogrammet 
  att inledas under år 2002. HpH menar dock att en sådan samverkan kan och bör genomföras i hela landet och att det kan ske inom ramen för nuvarande resurstilldelning. I anslutning till detta projekt bör det också klargöras att arbetsförmedlingen har det fulla ansvaret för personer som av försäkringskassan bedöms vara arbetsföra. 
 Vidare anser HpH att trepartssamtalen med arbetsmarknadens parter bl.a. bör inriktas på att försöka få till stånd överenskom- melser med större arbetsgivare som innebär att dessa i större utsträckning är beredda att anställa personer med begränsad arbetsförmåga. Arbetsmarknaden måste agera med hänsyn till att arbetskraftsutbudet kommer att vara begränsat i framtiden av demografiska skäl. Arbetsplatserna måste därför anpassas till människors faktiska arbetsförmåga, om man vill motverka allvarliga problem med arbetskraftsbrist. Som ett moment i trepartssamtalen kan det nedan beskrivna systemet med rehabiliteringsbidrag använ- das. 
 187 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.7.2 Rehabiliteringsbidrag 
 HpH föreslår  
 att 
  
 regeringen i anslutning till arbetet med en vidgad arbetsmarknads- politik överväger en ny form av bidrag, rehabiliteringsbidrag, enligt följande. 
 Rehabiliteringsbidrag skall kunna lämnas för en person som har fått sjukpenning i 365 dagar eller under så lång tid att det för fort- satt utbetalning av sjukpenning krävs särskilda skäl, om han eller hon har viss begränsad förmåga att utföra ett särskilt anpassat arbete. Rehabiliteringsbidraget skall betalas till den arbetsgivare som anställer en person för vilken bidraget lämnas. Bidraget skall beräknas och utbetalas på motsvarande sätt som lönebidrag enligt förordningen (2000:630) om särskilda insatser för personer med arbetshandikapp. 
 I de fall försäkringskassan, senast vid den prövning som skall ske innan en person har fått sjukpenning i 365 dagar, bedömer att en försäkrad kan klara ett särskilt anpassat arbete skall den försäkrades koordinator kontakta länsarbetsnämnden för åtgärder i syfte att den försäkrade, med rehabiliteringsbidrag, skall kunna överföras till en kompletterande arbetsmarknad. Länsarbetsnämnden övertar därmed ansvaret för individens övergång till arbete och skall besluta om rehabiliteringsbidrag inför övergången till arbete. Reha- biliteringsersättning från sjukförsäkringen skall därefter kunna utgå under högst 100 dagar i väntan på anpassat arbete. 
 HpH har tidigare konstaterat att det finns behov av olika åtgärder i syfte att få till stånd en effektivare rehabilitering och att underlätta en övergång till arbete för personer som är långtidssjukskrivna. Åt- gärder måste enligt HpH:s uppfattning vidtas för att motverka att försäkrade hamnar i situationer med passiv sjukskrivning, som innebär att den enskilde uppbär sjukpenning utan att vare sig egentlig medicinsk behandling, medicinskt rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering pågår. För att undvika sådan passivisering bör det tillskapas en kompletterande arbetsmarknad för de personer som i och för sig saknar förmåga att klara sitt ordi- Mathews arbete eller ett normalt förekommande arbete. Det förhållan- det att personer är aktiva genom något anpassat arbete underlättar en senare övergång till reguljärt arbete. En allmän utgångspunkt bör också vara att alla i möjligaste mån skall kunna bidra till sin för- sörjning genom någon form av arbete. 
 188 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Ytterligare ett skäl för att utveckla en kompletterande arbets- marknad är den arbetskraftsbrist som av demografiska skäl kan förutses. Det är mot den bakgrunden angeläget att tillvarata arbetsförmågan hos de personer som kan klara ett mindre krävande arbete än vad den reguljära arbetsmarknaden kan erbjuda. 
 Mot bakgrund av det anförda anser HpH att försäkringssyste - met skall stimulera arbetsgivarna till anpassning av arbetsplatser så att även personer med nedsatt arbetsförmåga får möjlighet att arbeta och på så sätt bidra till samhällsutvecklingen. Det bör därför införas möjligheter att lämna bidrag (rehabiliteringsbidrag) till arbetsgivare, som anställer personer med begränsad arbetsförmåga. Rehabiliteringsbidraget skall i likhet med dagens lönebidrag, som lämnas för arbetshandikappade, vara en kompensation till arbets- givare för att den anställde inte har full arbetsförmåga. 
 HpH föreslår att i de fall försäkringskassan, senast vid ettårs- prövningen av sjukpenningrätten, bedömer att en försäkrad kan klara ett mindre krävande arbete än vad den reguljära arbetsmark- naden kan erbjuda skall koordinatorn kontakta länsarbetsnämnden för åtgärder i syfte att den försäkrade skall kunna slussas in på den kompletterande arbetsmarknaden. För denna grupp skall läns- arbetsnämnden kunna besluta att rehabiliteringsbidrag skall lämnas till arbetsgivaren. Länsarbetsnämnden skall också svara för att personer som av hälsoskäl inte kan återvända till sitt ordinarie arbete kan erhålla mer lämpliga arbeten. 
 Länsarbetsnämnden övertar därmed ansvaret för individens åter- gång till arbete och ersättningen från sjukförsäkringen upphör. HpH föreslår dock att rehabiliteringsersättning från sjukförsäk- ringen skall kunna utgå under högst 100 dagar i väntan på ett anpassat arbete för vilket rehabiliteringsbidrag kan lämnas. I de fall arbetsförmedlingen inte lyckas få fram ett arbete inom 100 dagar bör arbetslöshetsersättning eller motsvarande belopp (för icke arbetslöshetskasseanslutna) utgå. 
 Rehabiliteringsbidraget skall beräknas på samma sätt och kunna lämnas för lika lång tid som gäller för lönebidrag. Bestämmelserna om lönebidrag i 25 §,  
 27-31 
  §§ och  
 38-44 
  §§ förordningen (2000:630) om särskilda insatser för personer med arbetshandikapp skall tillämpas även på rehabiliteringsbidraget. Rehabiliterings- bidraget är således ett tidsbegränsat bidrag, som med förlängning kan lämnas under högst fyra år. 
 Till skillnad från vad som gäller för bl.a. lönebidrag kommer det däremot inte att uppställas något krav på att ett beslut om rehabi- 
 189 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 literingsbidrag skall vara arbetsmarknadspolitiskt motiverat (9 § andra stycket förordningen). 
  
 EG-rättsliga 
  aspekter på ett system med rehabiliteringsbidrag 
 Det bör i sammanhanget nämnas att ett införande av rehabilite- ringsbidrag kan föranleda förhandlingar inom ramen för EU. 
 I Romfördraget finns begränsningar mot att använda statligt stöd som snedvrider eller hotar snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion. Sådant stöd är enligt art. 87 i Romfördraget oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handel mellan medlemsstaterna, om inte annat anges i fördraget. I punkter 2 och 3 anges stöd som kan vara förenligt med den gemensamma marknaden. Dessa är emeller- tid knappast av betydelse i förvarande sammanhang. 
 Vidare skall enligt art. 88 kommissionen fortlöpande granska alla stödprogram som förekommer i medlemsstaterna. Finner kommis- sionen att stöd som lämnas av en stat eller med statliga medel inte är förenligt med den gemensamma marknaden enligt art. 87, skall den besluta om att staten i fråga skall upphäva eller ändra dessa stödåtgärder. Enligt punkten 3 nämnda artikel skall kommissionen underrättas i så god tid att den kan yttra sig om alla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder. 
 190 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.7.3 Kvotering 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 Om det visar sig att trepartssamtal med arbetsmarknadens parter och förslaget om rehabiliteringsbidrag inte ger tillräckliga resultat, bör det övervägas ett kvoteringssystem för dem som uppfyller vill- koren för rehabiliteringsbidrag. 
 En arbetsgivare skall vara skyldig att anställa personer för vilka det lämnas rehabiliteringsbidrag, om personalstyrkan uppgår till minst 100 årsarbetskrafter. Regeringen eller den myndighet rege- ringen bestämmer skall årligen fastställa det antal personer med rehabiliteringsbidrag arbetsgivare skall anställa i förhållande till påbörjat hundratal årsarbetskrafter (rehabiliteringskvoten). Anställningstiden är begränsad till den tid under vilken rehabili- teringsbidrag lämnas. 
 En arbetsgivare vars personalstyrka uppgår till minst 100 års- arbetare skall årligen till länsarbetsnämnden göra en anmälan, som skall ligga till grund för nämndens arbete med och uppföljning av kvotering. I anmälan skall lämnas uppgifter om antalet årsarbetare, antalet redan anställda med rehabiliteringsbidrag eller lönebidrag samt om vilken sysselsättning som kan erbjudas personer för vilka det lämnas rehabiliteringsbidrag. 
 Länsarbetsnämnden skall påföra en arbetsgivare avgift, om denne inte gör anmälan till länsarbetsnämnden eller utan godtagbart skäl underlåter att uppfylla kravet på viss kvot anställda med rehabili- teringsbidrag. Vid bedömning av om en arbetsgivare har uppfyllt denna kvot skall arbetsgivaren tillgodoräknas även anställda med lönebidrag. Sanktionsavgiften skall uppgå till 80 procent av högsta belopp för rehabiliteringsbidrag för varje månad och anställning för vilken denna skyldighet inte har iakttagits. Vid utebliven anmälan skall avgiften uppgå till 5 000 kr. 
 Beslut om sanktionsavgift skall kunna överklagas till allmän för - valtningsdomstol. Avgiften skall inte påföras, om det föreligger ursäktlighet för arbetsgivaren. 
 För att säkerställa tillkomsten av en kompletterande arbetsmarknad kan det finnas behov av kraftigare styrinstrument, om treparts- samtalen inte ger önskat resultat. HpH anser att arbetsgivare med många anställda generellt måste anses ha möjlighet att bereda per- soner med nedsatt arbetsförmåga lämpligt arbete för vilket det lämnas rehabiliteringsbidrag. I andra länder, t.ex. Tyskland och 
 191 
 Överväganden och förslag SOU 2002:5 
 Frankrike, förekommer system med kvotering på så sätt att arbets- givare som har ett visst minsta antal anställda skall anställa handi- kappade personer till en viss kvot av antalet anställda. 
 En ordning med rehabiliteringsbidrag i kombination med kvote- ring skapar goda förutsättningar att ge människor med begränsad arbetsförmåga en meningsfull sysselsättning, som bryter en annars passiviserande sjukskrivning. 
 Mot ett kvoteringssystem kan riktas den invändningen att det är en i sammanhanget väl kraftig åtgärd med för stort tvång mot arbetsgivarna. Det kan också anföras etiska invändningar mot ett sådant system. De som ingår i den grupp som skall stödjas genom kvotering kan känna sig utpekade på ett negativt sätt. HpH anser att i ett väl fungerande samhälle skall människor kunna anställas på egna meriter utan stöd av kvoteringssystem. I sammanhanget kan nämnas att arbete behandlas under regel 7 i FN:s standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. Där sägs bl.a. att staterna bör aktivt stödja att människor med funktionsnedsättning integreras i den öppna arbetsmarknaden. Enligt dessa regler kan stöd ges på olika sätt, t.ex. genom yrkesutbildning, stimulansskapande kvoteringssystem, befattning som reserveras för dessa människor, lån eller bidrag till småföretag, ensamrätt eller förmånsrätt till viss tillverkning, skattelättnader, kontroll av kontraktsuppfyllelse eller annat tekniskt eller ekonomiskt bistånd till företag som anställer perso- ner med funktionsnedsättning. Staterna bör också uppmuntra arbetsgivare att göra tillräckliga anpassningar för att människor med funktionsnedsättning lättare skall kunna komma in i arbets- livet. 
 Enligt HpH:s uppfattning låter sig ett kvoteringssystem väl förenas med ovannämnda regel 7. Emellertid anser HpH att det vore att föredra ett system utan kvotering. I första hand bör man klara av dessa problem vid trepartssamtalen genom frivilliga över- enskommelser, varvid det skulle bli onödigt med ett kvoterings- system. I den mån frivilliga överenskommelser inte visar sig vara en framkomlig väg kan man införa ett beredskapssystem för kvotering enligt vad som redovisas i det följande. Ett sådant system kan då vid behov snabbt sättas i kraft genom att ett kvottal fastställs. 
 HpH anser att det för arbetsgivare skall införas en skyldighet att anställa personer för vilka det lämnas rehabiliteringsbidrag. Detta skall gälla arbetsgivare vars personalstyrka uppgår till minst 100 årsarbetskrafter. Dessa skall vara skyldiga att anställa ett visst antal personer med rehabiliteringsbidrag i förhållande till antalet års- 
 192 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 arbetskrafter. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestäm- mer, skall för varje år fastställa det antal personer med rehabilite- ringsbidrag arbetsgivarna skall vara skyldiga att anställa. Detta mått skall anges till en viss andel av arbetsgivarnas personalstyrka uttryckt i påbörjat hundratal årsarbetskrafter (rehabiliterings- kvoten). Denna kvot skall fastställas senast tolv månader före det år för vilket den skall tillämpas. 
 Om ett system med kvotering skall kunna fungera, måste arbets- givarna vara skyldiga att till länsarbetsnämnden i anmälan lämna de uppgifter som nämnden behöver för att kunna medverka vid arbetsgivarnas rekrytering av personer med rehabiliteringsbidrag och för att kunna följa upp att kvoteringsskyldigheten följs. En sådan anmälan skall lämnas varje år, senast den 1 juli. 
 Vid ändrade förhållanden som påverkar skyldigheten att anställa personer med rehabiliteringsbidrag skall arbetsgivaren lämna en särskild anmälan. Arbetsmarknadsstyrelsen meddelar närmare före- skrifter om vilka uppgifter som skall ingå i en anmälan samt när särskild anmälan skall lämnas. 
 Länsarbetsnämnden skall anvisa de personer som kan anställas med rehabiliteringsbidrag. Arbetsgivaren skall svara för rekrytering och att kvoten uppfylls. Är rehabiliteringskvoten inte uppfylld, skall en avgift påföras arbetsgivaren. Samma gäller om arbetsgivaren inte inom föreskriven tid lämnar anmälan till ledning för läns- arbetsnämndens arbete med och uppföljning av rehabiliterings- kvoteringen. 
 Vid bedömning av om rehabiliteringskvoten är uppfylld skall arbetsgivaren även tillgodoräknas anställda med lönebidrag. På så sätt undviks att ordningen med kvotering av anställda med rehabi- literingsbidrag skall försämra anställningsmöjligheter för personer med lönebidrag. 
 Avgift skall inte påföras om det kan anses ursäktligt att en arbetsgivare inte uppfyllt sin kvot eller inkommit med en anmälan. I detta ligger att avgift inte skall påföras om exempelvis en arbets- givare inte har kunnat uppfylla rehabiliteringskvoten på grund av brist på personer för vilka det lämnas rehabiliteringsbidrag. 
 HpH redovisar i bilaga 1:9 ett utkast till bestämmelser om reha- biliteringsbidrag och kvotering. 
 193 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.8 
  
 Sjukförsäkringen 
  
 Sjukskrivningsinstrumentet är utomordentligt kraftfullt och påver- kar både individ och samhälle. De senaste årens dramatiska ökning av sjukfrånvaron innebär att många individer långsiktigt stöts ut från arbetslivet. Utvecklingen äventyrar också tillgången på arbets- kraft och innebär stora påfrestningar på samhällsekonomin. Sjuk- försäkringens kostnader överstiger 100 miljarder kronor år 2001 och den genomsnittliga ökningstakten för sjukpenning, rehabili- teringsersättning och förtidspension har under perioden 2000 – 2001 varit 25 miljoner kronor om dagen. 
 HpH anser att det såväl från individ- som samhällsperspektiv är ytterst angeläget att vidta kraftfulla åtgärder i syfte att begränsa den negativa utvecklingen. HpH menar att detta kan ske i sådana former som i grunden förstärker individens berättigade krav på arbete och stöd vid ohälsa. 
 Mot denna bakgrund anser HpH att sjukskriv- nings/rehabiliteringsprocessen måste effektiviseras och i högre grad utgå från relationen individ/arbetsplats. 
  
 4.8.1 
  
 Sammanfattande beskrivning av föreslagen sjukskriv- ningsprocess 
  
 En försäkrad med arbetsgivare som drabbas av nedsatt arbetsför- måga på grund av sjukdom skall med HpH:s förslag ha rätt till sjuklön från arbetsgivaren för dag 2 t.o.m. dag 60. (första dagen är karensdag) 
 Sjuklön skall utgå med högst 80 procent av anställningsför- månerna dag 2 t.o.m. dag 14 och med högst 90 procent av 10 pris- basbelopp dag  
 15-60. 
  En försäkrad är skyldig att liksom hittills lämna läkarintyg fr.o.m. den åttonde dagen i sjukfallet. 
 Läkarintyget skall innehålla uppgifter om patientens tillgång till och kontakt med företagshälsovård samt medicinskt syfte med rekommenderad sjukskrivningsperiod i syfte att säkerställa en tidig kontakt med företagshälsovården och en välgrundad sjukskriv- ningsrekommendation. 
 Arbetsgivaren skall senast efter 28 dagar påbörja ett rehabilite - ringsunderlag i syfte att starta en process på arbetsplatsen som påskyndar den anställdes återgång i arbete. Underlaget skall inne- hålla uppgifter om arbetstagarens arbetsförmåga relaterat till arbetsuppgifter, prognos för återgång till arbetet, eventuellt vid- 
 194 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 tagna och planerade åtgärder på arbetsplatsen samt eventuella behov av rehabiliteringsinsatser. Underlaget skall också innehålla ett yttrande från företagshälsovård om ovanstående uppgifter och med tillägg av de eventuella synpunkter och förslag som företags- hälsovården anser vara erforderliga. 
 Till underlaget skall arbetsgivaren bifoga de läkarintyg som erhållits under den aktuella sjuklöneperioden. Arbetsgivaren skall lämna underlaget till försäkringskassan inom 60 dagar. Arbetsgiva- rens sjukanmälan skall också innehålla uppgift om den anställdes inkomst och arbetstid hos arbetsgivaren. 
 Den som inte har rätt till sjuklön, men har en sjukpenning- grundande inkomst, gör sjukanmälan till försäkringskassan. För- säkringskassan skickar en försäkran till den försäkrade. Försäkran och läkarintyg (med de tillkommande uppgifter som föreslagits ovan) utgör underlag för försäkringskassans bedömning av rätt till ersättning. Sjukpenning utgår med högst 80 procent av 10 prisbas- belopp från dag 2 (första dagen är karensdag). Vid sjukskrivning mer än 28 dagar skall försäkringskassan påbörja ett rehabiliterings- underlag. Detta förutsätter en kontakt med den försäkrade. Un- derlaget skall vara klart inom 60 dagar räknat från sjukfallets början. 
 Efter dag 60 har försäkringskassan ansvaret för bedömning av rätt till sjukpenning och samordning av rehabiliteringsinsatser, vid behov, för alla sjukskrivna. Försäkringskassan skickar då ut en för- säkran till den försäkrade. Denna försäkran skall bl.a. innehålla den inkomstuppgift som arbetsgivaren lämnat. Den försäkrade får därmed tillfälle att verifiera/komplettera denna uppgift. 
 En personlig koordinator skall utses i samtliga fall för att den försäkrade skall få kontinuitet i sin rehabiliteringsprocess. Försäk- ringsläkaren skall som nu bistå koordinatorn med medicinsk sak- kunskap. 
 Försäkringskassan skall vid längre sjukskrivningar regelmässigt inhämta underlag från företagshälsovården avseende den försäkra- des arbetsförmåga m.m. Underlag skall inhämtas vid behov och alltid när sjukperioden uppgår till 90 dagar och inför den s.k. ett- årsprövningen. Underlagen skall bekostas av försäkringen. 
 Försäkringskassans primära uppgift är att tillgodose den försäk- rades rätt till ersättning och att samordna erforderliga rehabilite- ringsinsatser. Försäkringskassan skall ansvara för att den enskildes förutsättningar för och behov av rehabiliteringsinsatser utreds, planeras, genomförs och följs upp. 
 195 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 Sjukförsäkringen skall ha möjlighet att köpa försäkringsme- dicinska utredningar, underlag från företagshälsovård och rehabili- teringsåtgärder i de fall försäkringen träder in i arbetsgivares ställe, dvs. genom småföretagsskyddet (se avsnitt 4.4.2). 
 Försäkringskassan skall genom en särskild prövning av samtliga sjukpenningfall under den tolfte månaden av sjukskrivnings- perioden förvissa sig om att aktiv rehabilitering planeras eller pågår i de fall där inte en medicinskt motiverad sjukskrivning är den mest adekvata och för patienten bästa behandlingsmetoden. Syftet skall vara att få underlag för prognos och beslut om hur sjukpenning- perioden skall avslutas. 
 Sjukpenning skall således endast i undantagsfall och efter särskild prövning kunna lämnas för längre tid än trehundrasextio- fem dagar i en sjukperiod. I de fall en fortsatt medicinsk och/eller arbetslivsinriktad rehabilitering är möjlig och meningsfull skall ett program/plan fastställas och fortsatt ersättning utgå. 
 För de som behöver fortsatt medicinsk rehabilitering skall beslut fattas om fortsatt sjukpenning. Fortsatt sjukpenning skall utgå fram till den tidpunkt då den försäkrade kan återgå till arbete, arbetslivsinriktad rehabilitering kan ske och rehabiliteringspenning utgå, eller tills försäkringskassan fattar beslut om aktivitetsersätt- ning/sjukersättning (förtidspension). 
 HpH föreslår vidare att regeringen i anslutning till arbetet med en vidgad arbetsmarknadspolitik överväger en ny form av bidrag, rehabiliteringsbidrag, som omfattar nyanställning av personer som vid ettårsprövningen bedöms kunna klara ett mindre krävande arbete än vad den reguljära arbetsmarknaden kan erbjuda. 
 196 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.8.2 
  
 Förbättrade underlag för bedömning av rätt till sjuk - penning och behov av rehabilitering 
  
 HpH föreslår 
 förbättrade underlag för bedömning av rätt till sjukpenning genom att rehabiliteringsunderlag från arbetsgivare med yttrande från företagshälsovård införs (se avsnitt 4.3.1). 
 att försäkringskassan vid längre sjukskrivningar regelmässigt skall inhämta underlag från företagshälsovården avseende den för- säkrades arbetsförmåga m.m. Underlag skall inhämtas vid behov och alltid när sjukperioden uppgår till 90 dagar och inför den s.k. ettårsprövningen. Beträffande försäkrad som saknar anställning får sådant underlag inhämtas från institution som har särskild kompe- tens att bedöma arbetsförmåga och behov av rehabilitering. Underlagen skall bekostas av försäkringen. 
 att medicinska underlag (läkarintyg) skall innehålla uppgifter om patientens tillgång till och kontakt med företagshälsovård samt medicinskt syfte med rekommenderad sjukskrivningsperiod. 
 Ersättning från sjukförsäkringen förutsätter att sjukdomen/skadan innebär sådan funktionsnedsättning/förändring att arbetsförmågan påverkats. Sjukdom i sig utgör således ingen grund för ersättning. 
 Nedsättningen av arbetsförmågan skall också ställas i relation till den försäkrades arbete och möjligheterna att med olika former av stöd eller hjälpmedel trots den nedsatta funktio- nen/arbetsförmågan ändå kunna utföra arbetet. I bedömningen måste också möjligheterna att anpassa arbetsförhållandena till den aktuella funktionsnedsättningen ingå. 
 Ett sedvanligt läkarintyg är mot den bakgrunden egentligen inte tillräckligt som underlag för sjukskrivningsbeslut. Läkarens primära uppgift är att diagnostisera och behandla sjuk- och olycksfall. Inom läkarens kompetensområde ligger också att beskriva de funktions- nedsättningar som följer av diagnosen. Läkaren har däremot mer sällan sådan kunskap om arbetsförhållanden och arbetsuppgifter att hon/han kan bedöma arbetsförmågan i relation till arbetet. Det är inte heller rimligt eller rationellt att kräva denna djupare kunskap i enskilda fall av den behandlande läkaren. Den rent medicinska bedömningen skall därför utifrån försäkringsperspektivet alltid kompletteras med en bedömning av arbetsförmågan. 
 HpH anser att dessa två områden bör ses som skilda kompe- tensområden. HpH menar att företagshälsovården är och kan vida- 
 197 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 reutvecklas som den specialistresurs som skall utnyttjas för indivi- duell arbetsförmågebedömning och arbetsplatsanpassning i sam- band med sjukskrivning och rehabilitering. 
 HpH föreslår i avsnitt 4.3.1 att rehabiliteringsutredningen skall ersättas av ett rehabiliteringsunderlag med yttrande från företags- hälsovård med de synpunkter och förslag som företagshälsovården anser vara erforderliga. 
 HpH föreslår att försäkringskassan vid längre sjukskrivningar regelmässigt skall inhämta underlag från företagshälsovård avse- ende den försäkrades arbetsförmåga m.m. Underlag skall inhämtas vid behov och alltid när sjukperioden uppgår till 90 dagar och inför den s.k. ettårsprövningen (se avsnitt 4.8.5). Underlagen skall bekostas av försäkringen. Om den försäkrade inte har någon kopp- ling till en viss företagshälsovård, får motsvarande underlag inhämtas från annan institution som har särskild kompetens att bedöma arbetsförmåga och behov av rehabilitering. Beträffande arbetssökande som är arbetslösa torde arbetsmarknadsmyndig- heten ofta kunna erbjuda sådan kompetens. 
 HpH föreslår vidare att medicinska underlag (läkarintyg) skall innehålla uppgifter om patientens tillgång till och kontakt med företagshälsovård samt medicinskt syfte med rekommenderad sjukskrivningsperiod. Syftet med förslaget är att säkerställa en tidig kontakt med företagshälsovården och en välgrundad sjukskriv- ningsrekommendation. 
 198 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.8.3 Rehabiliteringsplan 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 Försäkringskassan skall snarast efter det att ett rehabiliterings- underlag har inkommit från den försäkrades arbetsgivare fastställa en rehabiliteringsplan. I planen skall anges tidplaner och beräknade kostnader för alla de rehabiliteringsåtgärder som är aktuella i det enskilda fallet. 
 Arbetsgivaren skall vara skyldig att genomföra och finansiera de åtgärder som enligt rehabiliteringsplanen arbetsgivaren skall svara för. 
 Underlåter en arbetsgivare att vidta de rehabiliteringsåtgärder som enligt rehabiliteringsplanen ankommer på honom, skall för- säkringskassan svara för att åtgärderna genomförs. Arbetsgivaren skall i sådant fall vara skyldig att ersätta försäkringskassans kostna- der för de rehabiliteringsåtgärder som enligt rehabiliteringsplanen ankommer på honom. 
 Ett beslut om rehabiliteringsplan får överklagas av den arbets- givare och den försäkrade som planen avser. Sådant överklagande görs till allmän förvaltningsdomstol. 
 Överväganden 
 Enligt nuvarande regler skall försäkringskassan upprätta en rehabi- literingsplan om den försäkrade behöver en  
 arbetslivsinriktad reha- biliteringsåtgärd.  
 Planen skall innehålla uppgifter om vilka åtgärder som skall vidtas, vem som bär ansvaret, tidsplan och kostnader för rehabiliteringen. Därefter kan den försäkrade ansöka om rehabili- teringspenning. 
 HpH föreslår att försäkringskassan i  
 alla  
 sjukfall skall upprätta en målinriktad rehabiliteringsplan för att säkerställa en mer aktiv sjukskrivningsperiod. Ett sådant krav på obligatorisk rehabili- teringsplan i samtliga fall bör kunna genomföras inom ramen för nuvarande resurser eftersom försäkringskassan får en väsentligt minskad arbetsbörda genom att sjuklöneperioden förlängs. Dessa förändrade arbetsuppgifter kräver givetvis en kompetensutveckling av försäkringskassans personal. Rehabiliteringsplanen skall upp- rättas snarast efter att ett rehabiliteringsunderlag har kommit in från den försäkrades arbetsgivare. HpH har övervägt om det skall sättas en tidsgräns när försäkringskassan senast skall vara klar med sin rehabiliteringsplan, men funnit att en sådan gräns kan anstå tills 
 199 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 vidare erfarenheter vunnits. Planen skall fastställas i samråd med den försäkrade. I planen skall ansvar, kända uppkomna och beräk- nade kostnader samt tidsplaner redovisas för alla de rehabiliterings- åtgärder – medicinska, sociala och arbetslivsinriktade – som är aktuella. Försäkringskassan har ansvaret för att planerade åtgärder samordnas och följs upp. Rehabiliteringsplanen skall fortlöpande följas upp och vid behov revideras. 
 I rehabiliteringsplanen skall i förekommande fall anges de åt- gärder som en arbetsgivare skall svara för. I syfte att göra rehabili- teringsplanen till ett mer kraftfullt styrinstrument och att göra arbetsgivarens ansvar för rehabiliteringsåtgärder mer effektivt före- slår HpH att försäkringskassan skall svara för att rehabiliterings- åtgärder genomförs, om arbetsgivaren underlåter att vidta de åtgär- der som ankommer på honom. Detta skall kombineras med en möjlighet för försäkringskassan att besluta att arbetsgivaren skall ersätta försäkringskassan för dess kostnader för rehabiliterings- åtgärder med anledning av att arbetsgivaren inte genomfört rehabi- literingsåtgärder. Ett sådant ersättningsbeslut skall, efter att det har vunnit laga kraft, kunna läggas till grund för indrivning, om betal- ning inte sker frivilligt. 
 Med hänsyn till den ovan föreslagna ersättningsskyldigheten får rehabiliteringsplanen i praktiken en bindande verkan för en arbets- givare. Det är därför viktigt att de åtgärder som anges i planen uttrycks på ett klart sätt. Vidare får genom planen en arbetsgivare inte åläggas ett mer omfattande rehabiliteringsansvar än som följer av nuvarande lagstiftning. Liksom hittills är det främst fråga om åtgärder som kan vidtas inom eller i anslutning till den egna verk- samheten. Vidare skall inriktningen, liksom i dag, vara att den anställde skall beredas fortsatt arbete hos arbetsgivaren och att andra alternativ skall prövas först när denna möjlighet är uttömd. 
 I planen skall anges beräknade kostnader för åtgärderna. Detta är viktigt bl.a. för att arbetsgivaren skall få en uppfattning om hur omfattande åtgärderna är. Däremot ankommer det på arbetsgivaren att själv ombesörja upphandling av åtgärderna och således avtala om kostnaderna för dessa. 
 Såväl arbetsgivare som den försäkrade skall ha möjlighet att överklaga beslut om rehabiliteringsplan till allmän förvaltnings- domstol. 
 200 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.8.4 Försäkringskassans ansvar för rehabilitering 
 HpH vill markera  
 följande 
  
 Försäkringskassans primära uppgift inom sjukförsäkringen är att 
  
 o 
  
 tillgodose den försäkrades rätt till ersättning och att samordna erforderliga rehabiliteringsinsatser och 
  
 o 
  
 ansvara för att den enskildes förutsättningar för och behov av rehabiliteringsinsatser utreds, planeras, genomförs och följs upp. 
  
 HpH föreslår  
 följande 
  
 En personlig koordinator skall utses i samtliga sjukfall. Koordina- torn skall ansvara för beslut och samordning av åtgärder under hela sjukfallsperioden. 
 Sjukförsäkringens möjlighet att köpa tjänster skall begränsas till 
  
 o  
 försäkringsmedicinska utredningar  
 o  
 underlag från företagshälsovård 
  
 o 
  
 rehabiliteringsåtgärder i de fall försäkringen träder in i arbetsgivares ställe. 
  
 Försäkringskassans primära uppgift är att tillgodose den försäkra- des rätt till ersättning och att samordna erforderliga rehabilite- ringsinsatser. Försäkringskassan skall ansvara för att den enskildes förutsättningar för och behov av rehabiliteringsinsatser utreds, planeras, genomförs och följs upp. 
 Försäkringskassans köp av tjänster 
 Inom ramen för sjukförsäkringen kan den försäkrade idag erbjudas stöd i form av utredning av rehabiliteringsbehov och arbetslivs- inriktade åtgärder som t.ex. arbetsträning eller omskolning. 
 För att underlätta att rehabiliterande åtgärder kommer till stånd har försäkringskassan möjlighet att köpa arbetslivsinriktade rehabi- literingsåtgärder för en begränsad summa varje budgetår. Åtgärden skall syfta till att underlätta återgång i arbete. 
 Vad som ryms inom definitionen arbetslivsinriktad rehabilitering och var gränsen går mellan medicinsk och arbetslivsinriktad rehabi- litering behöver klargöras. Nuvarande ordning innebär att nödvän- diga insatser riskerar att fördröjas eller helt utebli. Åtgärdernas 
 201 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 finansiering blir också föremål för förhandling vilket innebär stora risker för godtycke och olika behandling beroende på arbetsgiva- rens vilja och ekonomiska möjligheter, kassans tillgång på medel och enskilde handläggaren. Gränsdragningen bör därför förtydli- gas. Antingen bör utrymmet för köp av tjänster omfatta alla de åtgärder, medicinska eller arbetslivsinriktade, som bedöms erfor- derliga för en snabb återgång till arbetet eller begränsas till enbart köp av utredningar. I det senare fallet tydliggörs och utkrävs andra aktörers ansvar för rehabiliteringsåtgärdens finansiering, (arbets- givarens, sjukvårdens och arbetsförmedlingens). 
 HpH vill understryka att ansvaret för genomförande och finan- siering av medicinska och arbetslivsinriktade åtgärder åligger sjuk- vården, arbetsgivaren och arbetsförmedlingen enligt nu gällande lagstiftning. I de fall oklarheter förekommer bör lagstiftningen förtydligas. 
 HpH föreslår att sjukförsäkringens möjlighet att köpa tjänster skall begränsas till 
  
 o  
 försäkringsmedicinska utredningar  
 o  
 underlag från företagshälsovård 
  
 o 
  
 rehabiliteringsåtgärder i de fall försäkringen träder in i arbetsgi- vares ställe. Se förslaget avseende särskilda åtgärder för mindre företag, avsnitt 4.4.2. 
  
 Personlig koordinator 
 Utredningen om Den Arbetslivsinriktade Rehabiliteringen lämnade i betänkandet  
 Rehabilitering till arbete  
 (SOU 2000:78) förslag om att det inom försäkringsadministrationen skall inrättas nya tjänster i form av koordinatorer som skall samordna och driva på rehabili- teringsprocessen i det enskilda fallet. 
 Enligt Rehabiliteringsutredningens förslag skall den regionala organisationen förstärkas med nära 800 koordinatorer utöver befintlig personal vid försäkringskassorna. Rehabiliteringsproces- sen skall enligt förslaget samordnas och drivas på, om så behövs, av en kompetent person hos försäkringsgivaren. Denna person – koordinatorn - skall vara utbildad för sin roll. 
 Rehabiliteringsutredningen anförde vidare: 
 Försäkringsgivaren har i sin organisation personer som blir koordinator i varje enskilt ärende där så krävs. Denne bör ha god förmåga att självständigt 
 202 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 driva rehabiliteringsprocessen med respekt för individens rättigheter och integritet, gärna med erfarenhet från olika delar av arbetslivet. Kunskaper om den lokala arbetsmarknaden och samhällets olika sektorer är en bra grund. Vidare förutsätts kunskaper i såväl rehabiliterings- som försäkrings- medicin, allmän kännedom om socialrätt, arbetsrätt, och försäkringsjuridik. 
  
 – 
  
 – – 
  
 – 
  
 – – Koordinatorn blir en viktig nyckelperson för att driva på och samordna rehabilitering till arbete. – – – 
  
 – 
  
 – – Koordinatorn skall också följa upp och säkra de uppnådda rehabilite- 
  
 ringseffekterna i varje enskilt fall. 
 HpH kan också genom egna intervjuundersökningar konstatera att bristande kontinuitet i de personliga kontakterna med försäkrings- givare och andra aktörer hos många berörda skapar förvirring, irri- tation och desperation, vilket självfallet inverkar menligt på moti- vation och möjligheterna till rehabilitering. 
 Mot denna bakgrund föreslår HpH att en  
 personlig koordinator  
 skall utses i samtliga sjukfall. Koordinatorn skall ha ansvar för sam- ordning av alla de åtgärder som krävs under sjukfallsperioden. 
 203 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.8.5 Begränsning av sjukpenningperioden 
 HpH föreslår  
 följande 
  
 Sjukpenning skall lämnas för högst 365 dagar. 
 Har den försäkrade inom en ramtid av 450 dagar fått sjuk- penning, rehabiliteringspenning eller sjuklön för sammanlagt 365 dagar, får sjukpenning inte längre lämnas. Detta gäller till dess 60 dagar har förflutit från det att sådan ersättning senast har betalats ut. Vid beräkning av det antal dagar för vilken ersättning har beta- lats ut under en  
 450-dagarsperiod 
  skall inte beaktas dagar som infaller före ett uppehåll på mer än 60 dagar för vilka ersättning inte har betalats ut. 
 Om det finns särskilda skäl för det, skall sjukpenning kunna lämnas för längre tid. 
 Försäkringskassan skall genom en särskild prövning av samtliga sjukpenningfall under den tolfte månaden av sjukskrivningsperio- den förvissa sig om att aktiv rehabilitering planeras eller pågår i de fall där inte en medicinskt motiverad sjukskrivning är uttryckligen den mest adekvata och för patienten bästa behandlingsmetoden. Syftet skall vara att få underlag för prognos och beslut om hur sjukpenningperioden skall avslutas. 
 Sjukpenning skall endast i undantagsfall och efter särskild prövning kunna lämnas för mer än 365 dagar inom en ramtid på 450 dagar. 
 Förslaget syftar inte till att tvinga icke färdigrehabiliterade åter till arbetet. Inte heller innebär det att ersättning upphör. Syftet är att bryta en passiv sjukskrivningsperiod till förmån för andra aktiva stöd och ersättningssystem. I de fall en fortsatt medicinsk och/eller arbetslivsinriktad rehabilitering är möjlig och meningsfull skall ett program/plan fastställas och fortsatt ersättning utgå. För dem som behöver fortsatt medicinsk rehabilitering skall sjukpenning kunna lämnas om det finns särskilda skäl för det. Särskilda skäl för att lämna sjukpenning för mer än 365 dagar kan föreligga 
  
 o  
 om den försäkrade snart kan återgå till arbete, 
  
 o 
  
 om arbetslivsinriktad rehabilitering snart kan ske och rehabili- teringspenning utgå, eller 
  
 o 
  
 om försäkringskassan snart skall fatta beslut om aktivitets- ersättning/sjukersättning (förtidspension). 
  
 204 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Bakgrund 
 Sjukförsäkringsutredningen har föreslagit en tidsbegränsning av sjukskrivningsperioden till tolv månader i syfte att påskynda och skärpa försäkringskassans utredning och bedömning av behovet av långsiktiga rehabiliteringsbehov. 
 Vid remissbehandlingen av förslaget har anförts bl.a. följande: Det behöver preciseras vad som skall hända efter ett år. Förslaget kan medföra att långtidssjuka får en kraftigt försämrad ersättning. Det kan leda till onödigt snabba förtidspensioneringar, vilket kan minska sannolikheten för återgång till arbetslivet. 
 Överväganden 
 Såsom Sjukförsäkringsutredningen har konstaterat har den svenska sjukförsäkringen till skillnad från vad som gäller i många andra länder (t.ex. Norge, Finland och Nederländerna) ingen tids- begränsning av sjukpenningförmånen. 
 Vid årsskiftet 2001/2002 beräknas närmare 120 000 personer ha varit sjukskrivna längre tid än ett år, vilket utgör ett allvarligt problem såväl för de sjukskrivna personerna som för samhället. HpH anser att denna situation måste förändras. Motivation och faktiska förutsättningar för den sjukskrivne att återvända till arbetslivet minskar drastiskt med sjukskrivningens längd. 
 HpH anser det också angeläget att personer som redan är sjuk- skrivna får ett bättre, aktivt stöd för sin återgång till arbete. Vidare finns det från samhällsekonomisk synpunkt starka skäl att förmå fler personer att åter komma i arbete. Kraftfulla åtgärder måste därför vidtas för att motverka att sjukpenning utvecklas till en långvarig och passiviserande försörjningskälla. 
 Enligt Sjukförsäkringsutredningen finns det anledning att anta att den stora ökningen av långa sjukskrivningar till stor del är en konsekvens av att försäkringskassorna och övriga aktörer inte haft resurser och i vissa fall också saknat stöd och kompetens för ordentliga målinriktade insatser. HpH delar denna bedömning. 
 Den medicinska behandlingen och bedömningen torde i de allra flesta fall vara klar långt före 12 månader. Antingen har den försäk- rade återfått tidigare arbetsförmåga eller permanent uppnått en annan, men begränsad arbetsförmåga. I de senare fallen är det själv- klart mycket viktigt att rehabiliteringsåtgärder snarast sätts in. I dessa fall är inte sjukpenning den rätta ersättningsformen. I stället bör en till en specifik aktivitet kopplad rehabiliteringspenning utgå. Denna ersättning skall motsvara tidigare sjukpenningnivå. 
 205 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 Mot bakgrund av ovanstående anser HpH att det endast i undantagsfall kan anses motiverat att utge sjukpenning för mer än 365 dagar. Andra samhälliga stödsystem är oftast bättre ägnade att stödja den enskilde individens möjligheter att återgå till arbete. 
 Vidare bör nämnas att huvuddelen av kostnaderna för sjukför - säkringen avser just sjukpenning som utges under lång tid. HpH anser därför att det måste vidtas åtgärder som direkt riktar sig mot att sjukpenning utges under långa tider utan att det gjorts en ordentlig prövning av om sjukpenning är den mest adekvata stöd- åtgärden. För att säkerställa att en sådan prövning kommer till stånd föreslår HpH att sjukpenning som huvudregel inte skall utges för längre tid än ett år. Om det finns särskilda skäl för det, skall försäkringskassan kunna besluta att sjukpenning skall utges även för tid efter ett år. Utgångspunkten är dock att sjukpenning inte skall utges för mer än 365 dagar. Den omständigheten att den försäkrade under delar av denna tid har uppburit någon annan förmån, t.ex. rehabiliteringspenning, saknar därvid betydelse för tidsbegränsningen. 
 Tidigare har HpH i delrapporten  
 2001-06-26 
 Punkter i en hand- lingsplan  
 föreslagit att denna tidsbegränsning skulle knytas till sjukperiodens längd och inte till den tid under vilken sjukpenning har betalats ut. Vad som utgör en sjukperiod anges i 3 kap. 4§ andra stycket AFL. 
 Av administrativa skäl bör emellertid begränsningen knytas till antalet ersättningsdagar. I annat fall kan det uppkomma ett bety- dande merarbete för försäkringskassan, om man måste utreda i vad mån en person har haft sjukfrånvaro även under tid för vilken sjuk- penning inte har lämnats. HpH föreslår därför nu att sjukpen- ningförmånen skall vara tidsbegränsad på så sätt att sjukpenning utges för högst 365 dagar. Dagar under vilka den försäkrade har fått sjuklön eller rehabiliteringspenning skall vid bedömning av om tidsgränsen för sjukpenning har uppnåtts anses som dagar för vilka sjukpenning har betalats ut. 
 Syftet med att tidsbegränsa sjukpenningförmånen är att uppnå att den försäkrade åter kommer i arbete. Genom tidsbegränsning får försäkringskassan en tydlig signal att undvika passiv utbetalning av sjukpenning under längre tid och aktivt undersöka om den för- säkrade kan återgå i arbete, anmäla sig som arbetssökande eller om ytterligare rehabiliteringsinsatser behövs. 
 Innan tidsbegränsningen av sjukpenningförmånen har uppnåtts skall enligt HpH:s mening normalt rehabiliteringsåtgärder redan ha vidtagits. Meningen är inte att sådana åtgärder skall vänta tills sjuk- 
 206 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 perioden pågått i ett år. HpH:s förslag i avsnitt 4.8.3 om att försäk- ringskassan skall upprätta en rehabiliteringsplan snarast efter det att ett rehabiliteringsunderlag har inkommit kommer att bidra till att rehabiliteringsåtgärder sätts in långt innan det har betalas sjuk- penning för 365 dagar. Tidsbegränsningen av sjukpenningförmånen skall, som nämnts, främst uppfattas som instrument för att säker- ställa att den försäkrade blir föremål för aktiva åtgärder. Dessutom införs på detta sätt en kontroll av att passiv utbetalning av sjuk- penning inte förekommer under längre perioder. 
 En tidsbegränsning av sjukpenningförmånen kommer således att vara en drivkraft för försäkringskassan att i sin strävan att finna adekvata rehabiliteringsinsatser samverka med andra aktörer för att få till stånd verksamma rehabiliteringsinsatser. 
 Det kan emellertid inte uteslutas att en försäkrad vill undgå en prövning av om det finns särskilda skäl för fortsatt sjukpenning efter 365 dagar genom att friskskriva sig en kort tid i syfte att en ny sjukperiod skall påbörjas. HpH föreslår att det därför skall införas en spärregel som motverkar sådant kringgående. 
 Det måste enligt HpH:s mening finnas ett visst utrymme för att bevilja sjukpenning för fler än 365 dagar. Om det finns särskilda skäl för det, skall försäkringskassan kunna besluta att sjukpenning skall betalas för fler dagar. Detta innebär att försäkringskassan inte kan bevilja sjukpenning för fler än 365 dagar utan att verkligen pröva om det finns särskilda skäl för ytterligare sjukpenning. Därvid måste kassan i sitt beslut ange vad som i det enskilda fallet är att hänföra till särskilda skäl för förlängd sjukpenning. 
 Särskilda skäl för att lämna sjukpenning även efter ett år kan föreligga i t.ex. följande situationer: 
  
 o 
  
 Den försäkrade har en allvarlig sjukdom som för närvarande inte kan antas bli långvarig men som nedsätter arbetsförmågan. 
  
 o  
 Rehabiliteringsåtgärder pågår eller skall inledas inom kort. 
  
 o 
  
 Det finns anledning att anta att återgång till arbetet kommer att ske inom kort utan att ytterligare åtgärder behöver vidtas. 
  
 o 
  
 Prövning av rätt till förtidspension (aktivitetsersättning/sjuk- ersättning) skall snart ske. 
  
 Det är inte möjligt att på förhand ange alla de situationer i vilka det kan finnas särskilda skäl för att bevilja förlängd sjukpenning. Prövning får i sådana fall ske mot den bakgrunden att det på grund av omständigheterna i övrigt framstår som uppenbart oskäligt att inte lämna sjukpenning under ytterligare en tid. 
 207 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 I god tid innan sjukpenning har betalats ut för 365 dagar skall försäkringskassan göra en utredning/bedömning om vilka ytterli- gare eventuella åtgärder som bör sättas in. Syftet skall vara att få underlag för prognos och beslut om hur sjukpenningperioden skall avslutas. 
 Utredningens förslag syftar således inte till att tvinga icke färdig- rehabiliterade åter till arbetsmarknaden. I de fall en fortsatt medicinsk och/eller arbetslivsinriktad rehabilitering är möjlig och meningsfull skall ett program/plan fastställas och det torde då ofta föreligga särskilda skäl för fortsatt ersättning. Motsvarande kan också gälla för dem som behöver fortsatt medicinsk rehabilitering. Fortsatt sjukpenning skall kunna utgå fram till den tidpunkt då 
  
 o  
 den försäkrade kan återgå till arbete, 
  
 o 
  
 arbetslivsinriktad rehabilitering kan ske och rehabiliterings- penning utgå, eller 
  
 o  
 försäkringskassan fattar beslut om aktivitetsersätt- ning/sjukersättning (förtidspension). 
 208 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 4.9 
  
 Sjukförsäkringens administration 
  
 HpH föreslår  
 att 
  
 o 
  
 de allmänna försäkringskassorna organiseras inom ramen för 
  
 den normala statliga myndighetsstrukturen. 
  
 o 
  
 regeringen tillsätter en utredning med uppdrag att lämna 
  
 närmare förslag till utformning och genomförande av den nya 
  
 organisationen. 
  
 o 
  
 regeringen överväger utformningen av en fast organisatorisk samverkan mellan arbetsförmedlingen och försäkringskassan. 
  
 Bakgrund 
 I bilagan 1:5 finns en redogörelse för hur administrationen inom socialförsäkringen är organiserad. Där konstateras att försäkrings- kassornas rättsliga ställning är något särpräglad. Kassorna är näm- ligen självständiga offentligrättsliga juridiska personer, som for- mellt sett inte är statliga myndigheter och följaktligen heller inte inordnade i den statliga myndighetshierarkin. Försäkringskassorna räknas dock som förvaltningsmyndigheter i viktiga hänseenden. Såväl förvaltningslagen (1986:223) som tryckfrihetsförordningen (1949:105) och sekretesslagen (1980:100) gäller för kassornas ärendehandläggning. 
 Riksförsäkringsverkets roll som central förvaltningsmyndighet skiljer sig alltså från jämförbara myndigheters med en regional organisation. Verket är central förvaltningsmyndighet för social- försäkringen och anslutande bidragssystem samt svarar för viss normgivning, har tillsyn över försäkringskassorna, ansvarar för ekonomistyrning av försäkringskassorna och är ansvarig system- ägare för de gemensamma  
 IT-systemen. 
  Däremot är verket inte chefsmyndighet för de allmänna försäkringskassorna. 
 Frågan om att överföra försäkringskassorna till den statliga myndighetsorganisationen har under årens lopp diskuterats i olika sammanhang. I bilagan 1:5 lämnas en redogörelse för några tidigare förslag angående socialförsäkringens administration. Nämnas kan att Utredningen om översyn av socialförsäkringens administration i betänkandet Försäkringskassan Sverige – Översyn av socialförsäk- ringens administration (SOU 1996:64) föreslog att det formella huvudmannaskapet för försäkringskassorna skulle ändras. Förslaget innebar sammanfattningsvis följande. 
 209 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 o 
  
 Försäkringskassorna inordnas i den statliga myndighetsstruk- turen. 
  
 o 
  
 Försäkringskassornas styrelse får rätt att besluta om lokal- kontorsnätet. 
  
 o 
  
 Försäkringskassornas styrelse får besluta om att inrätta och utse ledamöter i socialförsäkringsnämnderna. 
  
 o 
  
 Försäkringskassornas styrelse får en aktivare roll som förtroen- demän för försäkrade. 
  
 o 
  
 Arbetsgivar- och personalansvaret för den regionalt anställda personalen utövas av försäkringskassan. 
  
 o 
  
 Budgetansvaret för driften av gemensamma  
  
 ADB-system 
  decentraliseras till försäkringskassorna. Vissa delar av budget- ansvaret läggs på central nivå. Kassornas inflytande för utveck- ling av befintliga och nya system skall utvecklas och förstärkas. Formerna för detta bör skyndsamt utredas i särskild ordning 
 inom organisationen. 
  
 o 
  
 Nya arbetsformer införs för ett förnyat centralt verk – Socialförsäkringsverket (dvs. RFV skulle byta namn). 
  
 o 
  
 Dialog och samverkan mellan central och regional nivå ges nya förutsättningar. 
  
 Vid remissbehandlingen av det ovannämnda betänkandet tillstyrkte åtskilliga remissinstanser (17 st.) att försäkringskassorna skulle inordnas i den statliga myndighetsstrukturen. Ett tiotal instanser tog inte ställning till denna fråga. Försäkringskasseförbundet och nästan samtliga försäkringskassor avstyrkte ett inordnande i den statliga myndighetsstrukturen. Som skäl för att avstyrka anfördes bl.a. att socialförsäkringsområdet var ett för medborgarna så viktigt område att det motiverade en stark medverkan av förtroendevalda på regional/lokal nivå. Vidare framhölls att självständiga kassor gav bättre förutsättningar för att utveckla det lokala och regionala sam- arbetet. 
 Överväganden 
 Sjukförsäkringen är statligt finansierad och kostnaderna för den utgör en allt mer väsentlig del av statens budget. Försäkringen regleras genom ett statligt normsystem. Försäkringskassornas rättsliga ställning är särpräglad. De är formellt sett inte statliga myndigheter och därför heller inte inordnade i en statlig myndig- hetshierarki, men räknas som förvaltningsmyndigheter vid myndighetsutövning. 
 210 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Enligt förordningen (1998:739) med instruktion för Riksförsäk- ringsverket är verket central förvaltningsmyndighet för socialför- säkringen och anslutande bidragssystem samt skall bl.a. utöva tillsyn över försäkringskassorna och ansvara för ekonomi- styrningen av försäkringskassorna. Med hänsyn till att kassorna formellt är självständiga och utgör särskilda offentligrättsliga organ skiljer sig Riksförsäkringsverkets roll som central förvaltnings- myndighet från jämförbara myndigheters med en regional organi- sation. RFV är formellt inte chefsmyndighet för försäkrings- kassorna utan socialförsäkringens administration består i dagsläget av formellt åtskilda organisationer. Samtidigt innebär kraven på en likformig och rättvis tillämpning av försäkringen och likvärdig be- handling av de försäkrade att hela socialförsäkringens administra- tion måste samverka och fungera som om den vore en organisation (jfr prop. 1997/98:41 s. 60). 
 Vid flera tillfällen har vikten av att bibehålla försäkringskassor- nas särskilda ställning poängterats. Särskilt har framhållits vikten av ett bibehållet regionalt inflytande (se prop. 1995/96:63 s. 89). Även vid översynen av socialförsäkringens administration år 1998 (prop. 1997/98:41) kvarstod organisationsformen oförändrad. 
 HpH konstaterar följande. Sjukförsäkringen är statligt finansie- rad och kostnaderna för den utgör en väsentlig del av statens bud- get. Försäkringen regleras genom ett statligt normsystem. Tidigare byggde sjukförsäkringen på enskilt medlemskap i en förening och byggde på en folkrörelsetradition. År 1955 blev sjukförsäkringen obligatorisk. Sedan socialförsäkringslagen (1999:799, SofL) trädde i kraft den 1 januari 2001 är inskrivning hos allmän försäkringskassa inte längre något försäkringsvillkor. För att en person skall omfattas av socialförsäkringen krävs att han eller hon arbetar i Sverige eller är bosatt här. Vilket av dessa båda försäkringsvillkor som är tillämpligt växlar beroende på vilken förmån det är fråga om. För att vara försäkrad för t.ex. sjukpenning krävs arbete i Sverige. Den 1 januari 2003 träder nya bestämmelser (SFS 2001:489) i AFL i kraft, som innebär att sjukersättning och aktivi- tetsersättning ersätter det hittillsvarande förtidspensionssystemet samt att de nya förmånerna överförs tills sjukförsäkringen. För att vara försäkrad för inkomstrelaterad sjukersättning och aktivitets- ersättning krävs därefter arbete i Sverige, medan det för att vara försäkrad för sjukersättning och aktivitetsersättning i form av garantiersättning kommer att krävas bosättning här i landet. Sjuk- försäkringen kommer således att vara såväl arbets- som bosätt- ningsbaserad beroende på vilken förmån som är aktuell. För att 
 211 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 omfattas av socialförsäkringen behöver den enskilde däremot inte vara knuten till en viss försäkringskassa. En annan sak är att forumbestämmelserna i 5 kap. SofL, som anger vilken försäkrings- kassa som skall besluta i olika ärenden, i praktiken ofta innebär att det är en och samma försäkringskassa som skall fatta beslut avseende en försäkrad. 
 Mot denna bakgrund anser HpH att det utifrån rent principiella grunder inte finns några skäl för att sjukförsäkringen skall hand- läggas av en organisation utanför den statliga myndighetsstruktu- ren. Hade man infört en allmän och statligt finansierad sjukförsäk- ring idag, torde man inte ha kommit att utforma organisationen på nuvarande sätt. 
 Det har i olika sammanhang konstaterats brister i handläggning av ärenden rörande bl.a. sjukförsäkring och förtidspensionering. Brister föreligger bl.a. på så sätt att tillämpningen av regelsystemet inte är enhetlig. Beträffande t.ex. ärenden om förtidspension har dessutom konstaterats brister i beslutsunderlaget. 
 Sjukförsäkringen skall enligt HpH:s förslag få en offensiv funktion. Därvid kommer olika rehabiliteringsinsatser att spela en väsentlig roll. HpH anser att det måste finnas en samsyn inom hela sjukförsäkringsadministrationen, om ett sådant arbete med sådana insatser skall kunna bli effektivt. Dagens splittrade myndighets- struktur motverkar en sådan ordning. En förutsättning för att en sjukförsäkring med starka inslag av rehabiliteringstänkande skall kunna bli ett effektivt instrument i arbetet med att uppnå en ökad hälsa i arbetslivet är att försäkringen handläggs av en effektiv orga- nisation. Detta förutsätter i sin tur att det inom den organisationen som helhet finns effektiva styrningsmöjligheter. Även rättssäker- hetsaspekter talar för en förbättrad styrning i syfte att få en mer enhetlig rättstillämpning. 
 Socialförsäkringsadministrationen hanterar idag vitt skilda förmåner alltifrån underhållsstöd och barnbidrag till sjukpenning och förtidspension. Områden med helt olika krav på handläggning och kompetens. För att få en nödvändig fokusering på den aktivare sjukskrivningsprocess som HpH har föreslagit är det nödvändigt att särskilja administration och organisation av sjukförsäkringen från övriga socialförsäkringsområden. Ett alternativ kan vara att bryta ut sjukförsäkringen från försäkringskassorna för att låta den handläggas av en ny statlig central myndighet. Ett annat alternativ är att låta sjukförsäkringen ligga hos en särskild resultatenhet inom försäkringskassorna. I sådant fall bör försäkringskassorna inlemmas i den statliga myndighetsstrukturen på så sätt att de 
 212 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 kommer att utgöra statliga regionala förvaltningsmyndigheter. HpH anser att oavsett vilket av dessa alternativ man väljer, måste det på central nivå finns en chefsmyndighet för de regionala myn- digheter som handlägger sjukförsäkringsärenden. 
 HpH anser sammanfattningsvis att sjukförsäkringen skall hand- läggas inom en statlig myndighetsstruktur. Därvid kan man tänka sig olika alternativ, varav ett är att en central förvaltningsmyndighet skall vara chefsmyndighet för de regionala statliga myndigheterna. En annan möjlighet är att införa en statlig myndighet som har regionala avdelningar eller enheter på liknande sätt som före- kommer inom Arbetsmiljöverket och Tullverket. Genomförandet av en organisationsförändring förutsätter vidare detaljerade förslag till hur olika praktiska frågor skall lösas. Det ligger utanför HpH:s uppdrag att utarbeta sådana förslag. HpH föreslår att regeringen tillsätter en utredning med uppdrag att utarbeta förslag om den närmare utformningen av en statlig myndighetsorganisation och hur denna organisationsförändring skall genomföras. 
 Vidare anser HpH att regeringen skall överväga åtgärder för att förbättra samarbetet mellan fältorganisationerna inom sjukförsäk- ring och arbetsmarknadspolitik. Fråga är om att få till stånd en organiserad samverkan i fasta former mellan arbetsförmedlingen och försäkringskassan. Att det finns en sådan fungerande sam- verkan är viktigt inte minst för den personkrets som visserligen har en anställning men som av hälsoskäl är i behov av ett nytt arbete. 
 213 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 4.10 En försäkringsmässig sjukförsäkring 
 HpH anser  
 att 
  
 o 
  
 några bestående förutsättningar för ett stabilt sjukförsäkrings- system och stabil långsiktig hälsa på arbetsplatsen inte kan skapas utan att strukturella reformer genomförs 
  
 o 
  
 en försäkringsmässig sjukförsäkring måste finansieras utanför statens budget med ett självklart samband mellan premier och kostnader. 
  
 HpH föreslår 
 som ett första steg mot en mera fristående sjukförsäkring, att för- säkringen - som nu - finansieras över statens budget, med den för- ändringen att endast en totalkostnad budgeteras. Riksförsäkrings- verket skall som central myndighet ansvara för och administrera anslaget. 
 Bakgrund 
 Sjukförsäkringsutredningen (S 1999:11) föreslog att sjukförsäk- ringen skulle ges en mer försäkringsmässig utformning och att den allmänna, obligatoriska sjukförsäkringen skulle finansieras utanför den statliga budgeten. 
 Inget tekniskt system förkortar i sig sjukskrivningstiden. Det är de aktiva förebyggande och rehabiliterande insatserna på arbetsplatsen som är viktiga. Dessa skall dock naturligtvis stödjas av försäkringssystemets regelverk och utformning. 
 Utredningen kan konstatera att nuvarande utformning och organisation av sjukförsäkringssystemet i många fall direkt hindrar eller försvårar ett effektivt resursutnyttjande i syfte att förebygga och förkorta sjukfrånvaro från arbete. Systemet medger inte att resurser används för förebyggande och/eller rehabiliterande åtgärder efter behov. Utredningens uppfattning är också att nuvarande incitament inte är effektiva som instrument för att påverka sjukfrånvaron i önskad riktning. I stor utsträckning är dessa för- hållanden ofrånkomliga konsekvenser av att sjukförsäkringen utgör en del av den statliga budgeten och hanteras inom gällande regler för utgiftstaket. 
 Sjukförsäkringen finansieras för närvarande över statens budget. Även om avgifterna från enskilda och arbetsgivare är satta för att i princip täcka sjukförsäkringens kostnader föreligger inte något direkt samband mellan statens utgifter och inkomster för sjukförsäkringssystemet. Detta för- 
 214 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 hållande, tillsammans med principen om ett tak för statens utgifter, innebär att stora och snabba förändringar inte på samma sätt som i vanliga försäk- ringssystem kan kompenseras och balanseras genom premieändringar och fonderingar. Detta grundproblem har tydliggjorts inte minst under de senaste årens mycket kraftiga expansion av sjukfall och kostnader för sjuk- försäkringen. En konsekvens har t.ex. varit att när behovet av rehabilite- ringsinsatser varit som störst har resursutrymmet varit som minst. Utred- ningen är medveten om de starka skäl som ligger bakom principen om utgiftstak. Se t.ex.  
 Utvärdering och vidareutveckling av budgetprocessen 
  
 (SOU 2000:61). 
 Detaljreglering, återkommande förändringar av villkor, detaljbudgetering, utgiftstak och en otydlig organisation skapar oklar ansvarsfördelning, in- effektiv resursfördelning och en byråkratisk hantering av ärenden till men för de försäkrade och för samhällsekonomin. Ytterligare en konsekvens av hanteringen av sjukförsäkringen under  
 1990-talet 
  är att kunskapen om hur den faktiska sjukfrånvaron utvecklas starkt försämrats. Som utredningen påpekade i sitt delbetänkande saknas information om sjukfrånvaron under sjuklöneperioden. Uppgifter om diagnoser, de sjukskrivnas arbetsplatser, arbetsgivare och yrke finns ännu inte heller i RFV:s och försäkringskassor- nas sjukförsäkringsregister. 
 Nuvarande användning av avgifter och villkor synes mera syfta till att reglera totalkostnad och finansieringsmetod för sjukförsäkringssystemet än att såsom normalt är fallet i en försäkring påverka den faktiska sjukfrån- varon. Synen på sjukförsäkringen som den kommer till uttryck i utformning av regelverk, administration och finansiering förefaller också vara att syste- met betraktas och hanteras som ett bidragssystem snarare än som ett självfinansierat försäkringssystem. 
 Utredningen är övertygad om att även ett gemensamt offentligt försäk- ringssystem för att fungera rationellt och effektivt måste bygga på försäk- ringsmässiga principer, dvs. med samband mellan premier och möjliga ersättningar, självrisker som speglar faktiska utfall/kostnader, möjligheter att balansera variationer i intäkter och kostnader, etc. 
 En hållbar, långsiktig lösning är mot den ovan beskrivna bakgrunden svår att uppnå utan att ett antal viktiga principiella frågor diskuteras. En väsent- lig/avgörande fråga är huruvida  
 en autonom sjukförsäkring i försäkrings- mässiga former  
 kan utvecklas inom ramen för det generella offentliga försäk- ringssystem som direktiven föreskriver. I kapitel 6 diskuterar och redovisar utredningen hur en sjukförsäkring i försäkringsmässiga former skulle kunna utformas. 
 Utredningen finner sammanfattningsvis att sjukförsäkringen måste ges en mera försäkringsmässig utformning och att en allmän, obligatorisk sjukför- säkring mycket väl kan organiseras och administreras som en fristående för- 
 215 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 säkring utanför den statliga budgeten. Nuvarande pensionssystem har lagts som ett autonomt system utanför budgeten men inom taket för statens utgifter. Ett autonomt sjukförsäkringssystem kan däremot sannolikt inte inrymmas under utgiftstaket. Framför allt är det nuvarande systemet ett hinder för en effektiv försäkring genom att kostnader för sjukpenning inte är utbytbara mot kostnader för åtgärder som skulle minska sjukfrånvaron. Frågan om huruvida sjukförsäkringen bör ligga utanför eller inom utgifts- taket bör dock diskuteras vidare i den fortsatta beredningen av hur sjukför- säkringssystemet skall utformas. 
 Rehabiliteringsutredningen (S1999:08) föreslog att sjukförsäk- ringen skulle ersättas av en särskild rehabiliteringsförsäkring med en mera fristående ställning i förhållande till statsbudgeten. Utred- ningen föreslog vidare att försäkringen utgifter skulle fondfinansie- ras: 
 Rehabiliteringsförsäkringens liksom styrelsens verksamhet finansieras med avgifter från arbetsgivare och egna företagare samt övergångsvis med stats- bidrag från staten. Rehabiliteringsförsäkringen får en försäkringsmässig konstruktion och en fond för ersättningar från försäkringen skapas. 
 I ett första steg byggs en fiktiv fond för försäkringen upp. Efter en tre- årsperiod skapas en från statsbudgeten helt fristående fond för rehabilitering till arbete. Avgifterna får variera efter fondens utgifter och därmed för- ändringar i landets totala hälsoläge. Det är upp till riksdagen att årligen fast- ställa avgiften. 
 Kammarkollegiet ges i uppdrag att förvalta fondens medel. 
 Överväganden 
 HpH anser att några bestående förutsättningar för ett stabilt sjuk- försäkringssystem och stabil långsiktig hälsa på arbetsplatsen inte kan skapas utan att strukturella reformer genomförs. 
 I en försäkringsmässig sjukförsäkring finns ett direkt samband mellan premier och kostnader. Försäkringen kan också göra alla de insatser, förebyggande, medicinska och andra rehabiliterande, som erfordras för att minska skadeutfallet. 
 De förutsättningar/restriktioner som gäller bland annat avseende sjukvårdens prioriteringsregler kan inte förenas med behovet av ett fritt utrymme för en helt försäkringsmässig sjukförsäkrings köp av tjänster. En sådan helt självständig försäkring skulle fritt också köpa medicinska tjänster i de fall den allmänna sjukvården inte tidsmässigt och på annat sätt kan motsvara efterfrågan. HpH anser 
 216 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 denna restriktion välmotiverad och att det finns skäl som talar för att den bör bestå även inom ramen för en mer fristående försäk- ring. 
 HpH inser att en övergripande diskussion och nya ställnings- taganden avseende en offentlig försäkrings möjligheter att vidta de försäkringsmässigt riktiga åtgärderna kommer att ta avsevärd tid. En sådan diskussion bör dock omgående påbörjas och inriktnings- beslut bör därefter tas som grund för en nödvändig reform. En ut- veckling mot en försäkringsmässig sjukförsäkring måste ske stegvis. Under tiden kan och måste åtgärder genomföras inom ramen för nuvarande system. HpH föreslår därför som ett första steg mot en mera fristående sjukförsäkring, att försäkringen - som nu - finansieras över statens budget, med den förändringen att endast en totalram, med sedvanlig anslagskredit, budgeteras för verksamheten. Riksförsäkringsverket som central myndighet skall inom ramen för denna totalram ansvara för och leda verksamheten. En mera flexibelt disponibel totalram för sjukförsäkringen är, enligt HpH:s uppfattning, en nödvändig förutsättning för de insat- ser som måste vidtas för att bryta den negativa sjukfrånvaroutveck- lingen. 
 4.11 Tidigare lagda förslag 
 HpH vill utöver de nu lagda förslagen upprepa de förslag som läm- nades i junirapporten och som HpH därefter inte har haft anled- ning att förändra. (Förslagen redovisas i sin helhet i bilaga 1:3) 
 HpH föreslog att taket för sjukpenninggrundande inkomst skall höjas från 7,5 till 10 prisbasbelopp. HpH anser att en allmän, offentlig sjukförsäkring måste utformas så att flertalet försäkrade kan rymmas under taket. Försäkringens legitimitet kommer annars att urholkas. 
 HpH föreslog vidare att regeringen skall uppdra åt Riksförsäk- ringsverket och Arbetsmarknadsverket att, i nära samarbete med berörda lokala myndigheter, påbörja en utvecklad samverkan rörande en arbetslivsinriktad rehabilitering i hela landet samt att omgående och på minst tre platser i landet utforma en projekt- beskrivning för en pilotverksamhet avseende effektivare rehabili- tering. HpH föreslog också att en permanent fristående grupp för analys och bevakning av utvecklingen av hälsa och ohälsa i arbets- livet skall etableras. Dessa förslag bereds för närvarande i rege- ringskansliet. 
 217 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2002:5 
  
 HpH föreslog också att sjukförsäkringens ersättningar till sjuk- vården avseende av försäkringskassa  
 begärda  
 läkarintyg och andra medicinska underlag görs prestationsbaserade och sker direkt mellan berörd kassa och sjukvårdsenhet, samt att sjukförsäkrings- avgiften skall beräknas med ett högre tal på löner till anställda som inte omfattas av sjuklönelagen. Avgiftsskillnaden skall spegla den uppskattade faktiska skillnaden i sjukförsäkringens kostnader. HpH har noterat att de två sistnämnda förslagen ännu inte beak- tats. 
 HpH vill därutöver erinra om Sjukförsäkringsutredningens för - slag angående rehabilitering av nu långvarigt sjukskrivna. 
  
 Utredningen konstaterar att många långtidssjukskrivna nu gått alltför länge sjukskrivna utan att adekvata, aktiverande åtgärder satts in. En temporär ökning av antalet långtidssjukskrivna synes därför vara ofrånkomlig. Om var och en som nu är långtidssjuk- skriven skall få en möjlighet att helt eller delvis återgå till arbetet fordras ett väsentligt resurstillskott som utredningen inte kan se ryms inom ramen för nuvarande utgiftstak. 
 – – – 
 Utredningen föreslår att regeringen i särskild ordning ger sjukför- säkringen ett temporärt resurstillskott för 
  
 o 
  
 att möjliggöra utredningar och bedömningar av hur nu långtids- sjukskrivnas sjukskrivningsperiod skall avslutas (huvudregeln i 
  
 förslaget om en tidsbegränsad sjukskrivning)  
 o  
 att genomföra de åtgärder som kan bli aktuella 
 Utredningen bedömer att enbart en första genomgång av 50 000 långtidssjuka skulle kräva ett resurstillskott på 250 miljoner kronor. Därtill kommer ytterligare resurstillskott att erfordras för de rehabiliteringsinsatser som är nödvändiga. 
 – – – 
 Slutligen tillkommer i ökad belastning på statens budget utredningen förslag om särskilda åtgärder för rehabilitering av nu lång- tidssjukskrivna. Dessa åtgärder beräknas sammantaget kräva att ytterligare  
 4,3–6,3 
  miljarder av statens medel omdisponeras till sjukförsäkringssystemet. Dessa insatser bör kunna fördelas under en treårsperiod. 
 Utredningens förslag innebär att om de genomförs i sin helhet att sammanlagt behöver sjukförsäkringssystemet under en treårs- period ett tillskott på ca 3  
 600–4 
  500 miljoner kronor årligen. 
 218 
  
 SOU 2002:5 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Beloppen är visserligen stora men i relation till möjliga och nöd- vändiga besparingar i ett system som för närvarande kostar mer än 72 miljarder kronor synes de både nödvändiga och försvarliga. 
 219 
 5 Konsekvensanalyser 
 Enligt kommittéförordningen (1998:1474) § 15 skall utredningen analysera och ange vilka konsekvenser förslagen får för olika verk- samheter i samhället. Vilka konsekvenser får förslagen för den kommunala självstyrelsen, för brottsligheten, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbets- förutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt, för jäm- ställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen? 
 HpH bedömer att förslagen inte har någon påverkan på  
 den kommunala självstyrelsen 
 . Däremot påverkas som Sjukförsäkrings- utredningen S 1999:09 tidigare redovisat, kommunerna såsom arbetsgivare av förslaget om en förlängd sjuklöneperiod. Utred- ningen anser beträffande brottsligheten att förslagen inte har någon negativ påverkan vare sig för  
 brottsligheten  
 eller för brottsföre- byggande arbete. 
 HpH:s förslag kommer att innebära förbättrade möjligheter för  
 sysselsättning  
 genom att framförallt rehabiliteringsarbetet effektivi- seras.  
 Offentlig service i olika delar av landet  
 förbättras kraftigt genom utredningens förslag genom en minskad sjukfrånvaro inom offentlig verksamhet som ger medborgarna en bättre service.  
 Små företag  
 får förbättrade villkor med sänkt sjukförsäkringsavgift och ett tak för sjuklönekostnader. Dessa företags kostnader för rehabi- litering av anställda föreslås också täckas av försäkringen. En utför- lig konsekvensanalys av reglers effekter för små företags villkor redovisas i bilagorna 1:3 och 1:10. 
 HpH föreslår en generell skyldighet för arbetsgivare att svara för att det finns företagshälsovård att tillgå. Redan i dag gäller emeller- tid att en arbetsgivare skall svara för att den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver finns att tillgå. Den förändring HpH föreslår är av begränsad art och innebär främst ett tydligare ansvar för arbetsgivarna. Enligt förslaget gäller detta inte en arbetsgivare 
 221 
  
 Konsekvensanalyser 
  
 SOU 2002:5 
  
 om synnerliga skäl talar häremot. Som redovisas i avsnitt 4.5.1 kan detta vara fallet om en arbetsgivare visat att han inte kunnat träffa avtal om företagshälsovård utan oskäligt höga kostnader. Vid bedömning av om kostnaderna är oskäliga får ett företags storlek vägas in. Mot denna bakgrund anser HpH att det i detta hänseende inte behöver vidtas några särskilda åtgärder för små företag. 
 Utredningen har iakttagit stora skillnader i sjukfrånvaro mellan kvinnor och män. Utredningens bedömning är att förslagen leder till ökad  
 jämställdhet mellan kvinnor och män  
 genom att kvinnornas arbetsmiljö uppmärksammas och förbättras. 
  
 Utredningens bedömning är att  
 möjligheterna att nå de integ- rationspolitiska målen  
 förbättras av utredningens förslag, eftersom människor med  
  
 icke-nordiskt 
  
  medborgarskap är överrepresen- terade bland de långtidssjukskrivna. 
  
 Utredningens förslag att regeringen skall uppdra åt RFV att utveckla och produktionssätta ett system för uppföljning och redovisning inkluderar registrering av uppgift om diagnos och intygsskrivande läkare. Detta skulle kunna uppfattas som ett hot mot den  
 personliga integriteten 
 . Motsvarande uppgifter finns sedan länge registrerade i förtidspensions/sjukbidragsregistret. Utred- ningen har inte kunna finna att dessa uppgifter missbrukats. Utredningen förutsätter också, att dagens tekniska förutsättningar, möjliggör att dessa uppgifter kan föras utan att den personliga integriteten kan ifrågasättas. 
 222 
 6 Finansieringsfrågor 
 Det förslag till samlad handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet som redovisas i detta betänkande innehåller åtgärder och insatser inom en rad olika områden. Handlingsplanen syftar, i ekonomiskt hänseende, till att sänka sjukförsäkringens kostnader. Sjukför- säkringens kostnader i statens budget för år 2002 har beräknats till 108 miljarder kronor. Kostnaderna för förtidspension, sjukpenning och rehabiliteringspenning har under åren 2000 och 2001 ökat med i genomsnitt 750 miljoner kronor per månad eller 25 miljoner kronor om dagen. 
 HpH föreslår att regeringen initierar och ansvarar för en  
 flerårig informationsverksamhet  
 som syftar till ökad hälsa i arbetslivet och att staten via medel från sjukförsäkringsanslaget finansierar denna informationsverksamhet med 100 miljoner kronor årligen under en treårsperiod. HpH bedömer att denna kostnadsökning väl kommer att kunna kompenseras av lägre ersättningskostnader i för- säkringen. Det torde i hög grad vara realistiskt att en sådan kampanj leder till minskade utbetalningar av sjukpenning. 100 miljoner kronor motsvarar fyra dagars ökning av sjukför- säkringskostnaderna. 
 Införandet av  
 en förlängd sjuklöneperiod  
 minskar försäkrings- kassans administrativa kostnader. Sjukförsäkringsutredningen beräknade besparingen till  
 300-500 
  miljoner kronor per år. HpH föreslår att försäkringskassorna får behålla det därigenom ökade utrymmet för inriktning och utveckling av resurser för den före- slagna koordinatorfunktionen och uppstramningen av sjuk- skrivnings- och rehabiliteringsprocessen genom bl.a. ett tydligare planerings- och samordningsansvar. Därigenom uppstår inga kon- sekvenser för statens budget. 
 Högkostnadsskyddet för små företag  
 beräknas kosta ca 800 miljo- ner kronor. HpH föreslår också att sjukförsäkringen skall kunna ersätta rehabiliteringskostnader för anställda i denna grupp företag. 
  
 223 
  
 Finansieringsfrågor 
  
 SOU 2002:5 
  
 HpH har inte underlag för att exakt kunna bedöma hur stora dessa kostnader kan beräknas bli. Mot bakgrund av att sjukfrånvaron, och därmed sannolikt också, rehabiliteringsbehoven hos de anställda i dessa företag är avsevärt lägre än i större företag be- dömer HpH att kostnadskonsekvenserna för försäkringen blir begränsade. HpH anser att dessa kostnader kan finansieras genom de minskade kostnader som uppstår genom det föreslagna åtgärds- paketet. HpH vill understryka att införandet av ett högkostnads- skydd för mindre företag är en nödvändig och angelägen förtroen- deskapande åtgärd som kan ge grund för andra mer strukturella insatser. 
 HpH föreslår att Länsarbetsnämnden skall svara för att arbets- sökande personer som är arbetslösa har tillgång till företagshälso- vård. Med arbetssökande avses personer som är inskrivna hos arbetsförmedlingen. Med företagshälsovård jämställs i detta sammanhang annan motsvarande kompetens att bedöma arbets- förmåga och behov av rehabilitering. HpH bedömer att arbets- marknadsmyndigheten inom ramen för den egna organisationen till stor del har erforderlig kompetens. En viss komplettering av kompetens kan dock bli nödvändig, varför en begränsad ökning av kostnaderna inte kan uteslutas. 
 HpH bedömer att förlaget om att Arbetsmiljöverket skall göra  
 särskilda insatser i företag med hög sjukfrånvaro  
 kan genomföras inom ramen för verkets befintliga resurser. 
 HpH bedömer att förslaget om att regeringen skall fastställa  
 övergripande mål  
 för andelen människor arbete liksom förslagen om  
 förbättrad årsredovisning, ökat arbetsgivaransvar och ett förbättrat rehabiliteringsunderlag  
 har relativt begränsad eller ingen effekt på statens budget. 
  
 Förslagen om  
 förseningsavgift och särskild arbetsgivaravgift  
 för korttidsanställda ökar statens intäkter något. 
  
 HpH:s förslag till  
 förlängd sjuklöneperiod  
 innebär en utgifts- minskning i statens budget. Denna minskning skall kompenseras med en motsvarande sänkning av arbetsgivaravgifterna. Förslaget blir därmed ur statsbudgetsynpunkt helt neutralt. 
 224 
 7 Författningskommentarer 
  
 7.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 3 kap. 
 2 § 
 I andra stycket har inkomstgränsen för sjukpenninggrundande inkomst höjts till tio gånger prisbasbeloppet. 
 3 a § 
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om tidsbegränsning av sjukpenning. Ett syfte med bestämmelserna i denna paragraf är att få till stånd en prövning av att den försäkrade får ett aktivt stöd i form av rehabiliteringsåtgärder. 
 Huvudbestämmelsen om tidsbegränsning av sjukpenningför- månen finns i  
 första stycket 
 . Enligt denna lämnas sjukpenning för högst 365 dagar. Sjukpenning kan lämnas fortlöpande under denna tid. Därefter kan fortsatt sjukpenning utan avbrott lämnas endast om det föreligger särskilda skäl härför enligt tredje stycket. Före- ligger inte särskilda skäl för fortsatt sjukpenning skall denna för- mån inte längre betalas ut. Av andra stycket följer att sjukpenning därefter inte kan utbetalas för tid innan det har gått 60 dagar, om det inte finns särskilda skäl enligt tredje stycket. 
 I  
 andra stycket  
 finns en kompletterande bestämmelse om begränsning av sjukpenning när det har förekommit avbrott i utbetalningen. Härvid gäller att sjukpenning lämnas för högst 365 dagar inom en ramtid av 450 dagar, dvs. bestämmelsen är tillämplig när en försäkrad under de senaste 450 dagarna har fått sjukpenning för sammanlagt minst 365 dagar, s.k. ersättningsdagar. Med dagar för vilka det har lämnats sjukpenning likställs även dagar för vilka den försäkrade har fått rehabiliteringspenning enligt 22 kap. AFL 
 225 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:5 
  
 eller sjuklön enligt lagen om sjuklön. Förekommer det ett uppehåll på minst 60 dagar för vilken tid varken sjukpenning, rehabili- teringspenning eller sjuklön har lämnats, skall ny ramtid gälla, dvs. sjukpenning kan därefter lämnas för ytterligare 365 dagar utan att det krävs särskilda skäl härför enligt tredje stycket. 
 Enligt bestämmelserna i  
 tredje styck 
 et kan sjukpenning lämnas även för längre tid än som medges enligt första och andra stycket, om det föreligger särskilda skäl för det. Detta förutsätter att det förutom att grundvillkoret i 3 kap. 7 § om att arbetsförmågan är nedsatt på grund av sjukdom skall finnas något ytterligare skäl för att sjukpenning skall kunna lämnas under längre tid. Vad som avses med särskilda skäl har behandlats ovan i avsnitt 4.8.5. Beträffande den bedömning som skall ske enligt bestämmelserna i förevarande paragraf, s.k. ettårsprövning, hänvisas till nämnda avsnitt. 
 8 b § 
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om att försäkrings- kassan vid längre sjukperioder skall inhämta underlag från före- tagshälsovård. Sådant underlag skall inhämtas bl.a. för kontroll av om arbetsförmågan fortfarande är nedsatt på sådant sätt att det föreligger rätt till sjukpenning enligt 3 kap. 7 §. Underlaget skall inhämtas när sjukperioden uppgår till 90 dagar. Vad som avses med sjukperiod anges i 3 kap. 4 § andra stycket. I en sjukperiod ingår sjukfrånvaro under vilken den försäkrade har erhållit sjukpenning, sjuklön eller rehabiliteringspenning. 
 Underlag skall inhämtas från företagshälsovården även inför prövning enligt 3 kap. 3 a §, den s.k. ettårsprövningen. Därvid skall underlaget ligga till grund för en bedömning av hur sjukpenning- perioden skall avslutas eller om det finns särskilda skäl för fortsatt sjukpenning (4.8.5). 
 En försäkrad som saknar anställning har ofta inte koppling till någon företagshälsovård. I sådant fall får ett underlag inhämtas från en annan institution som har särskild kompetens att bedöma arbetsförmåga och rehabiliteringsbehov. För arbetslösa personer som är arbetssökande skall enligt 3 kap. 2 b § arbetsmiljölagen (1977:1160) länsarbetsnämnden svara för att sådan kompetens finns att tillgå. Med arbetssökande avses i detta sammanhang den som är inskriven hos en arbetsförmedling. För övriga personer utan anställning, t.ex. egenföretagare eller studerande, får underlag inhämtas från en annan institution än en företagshälsovård, om den bedöms ha erforderlig kompetens för bedömning av arbetsförmåga och rehabiliteringsbehov. 
 226 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningskommentarer 
  
 22 kap. 
 3 § 
 I  
 första stycket  
 införs ett villkor om att den försäkrades syssel- sättning skall ha en viss omfattning för att arbetsgivaren i före- kommande fall skall vara skyldig att klarlägga rehabiliterings- behovet. Kravet på en viss omfattning av sysselsättningen uttrycks genom ett krav på viss lägsta nivå på den inkomst den försäkrade uppbär från den aktuella arbetsgivaren. Understiger denna inkomst på månadsbasis 10 procent av prisbasbeloppet, är arbetsgivaren inte skyldig att klarlägga ett eventuellt rehabiliteringsbehov hos den försäkrade. Arbetsgivaren är i nämnda fall heller inte skyldig att upprätta något rehabiliteringsunderlag enligt andra stycket i denna paragraf. Detta kan bl.a. gälla när en fysisk person i begränsad omfattning anlitar en person för sysslor av privat natur, t.ex. barn- passning eller trädgårdsarbete. 
 Bestämmelserna i  
 andra stycket  
 om en arbetsgivares skyldighet att påbörja en rehabiliteringsutredning ändras till att avse rehabili- teringsunderlag. Vad ett rehabiliteringsunderlag skall innehålla anges i 4 a §. En arbetsgivare skall påbörja att upprätta ett rehabili- teringsunderlag i samma situationer som rehabiliteringsutredning skall påbörjas enligt nuvarande bestämmelser. Till skillnad från vad som gäller beträffande den nuvarande rehabiliteringsutredningen blir det obligatoriskt för en arbetsgivare att påbörja att upprätta ett rehabiliteringsunderlag i de situationer som anges i bestämmelsen. Villkoret att det inte framstår som obehövligt slopas. 
 Bestämmelserna i  
 tredje stycket  
 ändras delvis som en konsekvens av att rehabiliteringsutredning ersätts att rehabiliteringsunderlag. Vidare ändras de tidsfrister inom vilka rehabiliteringsunderlaget skall lämnas till försäkringskassan. 
 Rehabiliteringsunderlag som skall upprättas på grund av att den försäkrades sjukfrånvaro överstiger fyra veckor skall lämnas till för- säkringskassan samtidigt med att arbetsgivaren gör anmälan enligt 12 § första stycket SjLL om att ett sjukfall fortsätter efter sjuk- löneperiodens utgång. Detta innebär att i nämnda situation skall underlaget lämnas senast inom 67 dagar efter det att den försäkrade gjorde sjukanmälan. Upphör sjukfallet senast vid sjuklöneperio- dens utgång, behöver rehabiliteringsunderlaget inte lämnas till för- säkringskassan. 
 Beträffande rehabiliteringsunderlag som upprättas på grund av upprepad sjukfrånvaro eller på begäran av den försäkrade ändras tiden för att överlämna materialet från åtta veckor till 60 dagar. 
 227 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:5 
  
 I  
 fjärde och femte styckena  
 har gjorts konsekvensändringar med anledning av att rehabiliteringsutredning ersätts av ett rehabili- teringsunderlag. 
  
 Sjätte stycket  
 har ändrats delvis som en konsekvens av att arbets- givarens rehabiliteringsutredning ersätts av ett rehabiliterings- underlag. Som ett förtydligande anges att försäkringskassan skall svara för detta underlag för de försäkrade som inte har någon arbetsgivare, som är skyldig att upprätta sådant underlag. För- säkringskassan skall upprätta sådant underlag även i andra fall, om det finns skäl till det, vilket kan vara fallet t.ex. om en arbetsgivare underlåter eller saknar förmåga att prestera ett underlag. För det fall en arbetsgivare inte vidtar de rehabiliteringsåtgärder han är skyldig att ansvara för skall försäkringskassan överta ansvaret enligt 22 kap. 6 a §. Därvid har försäkringskassan enligt nämnda be- stämmelse möjlighet att besluta att arbetsgivaren skall ersätta försäkringskassans kostnader för vidtagna rehabiliteringsåtgärder. 
 3 a § 
 I paragrafen, som är ny, har intagits bestämmelser om ersättning för kostnader för rehabiliteringsåtgärder. 
 Enligt  
 första stycket  
 har små företag ett skydd mot kostnader för rehabiliteringsåtgärder som riktat sig till de anställda. Kostnaderna härför täcks av sjukförsäkringen, om de vidtagna rehabiliterings- åtgärderna i förväg har godkänts av försäkringskassan genom en fastställd rehabiliteringsplan enligt 6§. Detta skydd gäller samma kategori småföretag som omfattas av högkostnadsskyddet enligt lagen (1991:1047) om sjuklön (se kommentaren till 17 och 17 a §§ den lagen). 
 En förutsättning för ersättning för rehabiliteringskostnader är att arbetsgivaren ansöker därom hos den försäkringskassa, som har fastställt aktuell rehabiliteringsplan. 
 Enligt  
 tredje stycket  
 meddelar regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Riksförsäkringsverket närmare föreskrifter om hur en ansökan om ersättning för rehabiliteringskostnader skall utfor- mas. Motsvarande gäller formerna för utbetalning av ersättningen. 
 4 a § 
 Paragrafen är ny. I denna införs bestämmelser om vad ett rehabili- teringsunderlag skall innehålla. Frågan om vad som skall ingå i ett rehabiliteringsunderlag behandlas närmare i avsnitt 4.3.1. 
 I  
 första stycket  
 anges de omständigheter och frågeställningar som skall ingå i ett rehabiliteringsunderlag. Underlaget skall innehålla de 
 228 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningskommentarer 
  
 uppgifter som behövs för att man skall kunna bedöma om och i vilken omfattning den försäkrade är i behov av rehabiliterings- åtgärder för att kunna återgå i arbete. 
  
 Andra stycket  
 innehåller bl.a. en föreskrift om att den anställdes uppfattning i frågan om rehabilitering skall redovisas i underlaget. Därmed avses den anställdes uppfattning om situationen som helhet, dvs. bl.a. om samspelet mellan sjukdom och arbetsför- hållanden samt rehabiliteringsbehovet och möjligheterna till åter- gång i arbete. I den mån arbetsgivare och den anställde gör samma bedömning behöver den anställdes uppfattning inte utvecklas särskilt. 
 Är det med hänsyn till sjukdomstillståndet och arbetsförhållan- dena uppenbart att det inte behövs någon rehabiliteringsåtgärd för att den anställde skall kunna återgå i arbete, kan underlaget göras mer kortfattat. Det skall dock innehålla de uppgifter som ligger till grund för bedömningen att rehabilitering inte behövs. 
 I  
 tredje stycket  
 finns en föreskrift om att det i underlaget skall ingå ett yttrande från företagshälsovård, som skall uttala sig om behovet av rehabiliteringsåtgärder. För den som saknar anställning får yttrande inhämtas från en annan institution med kompetens att bedöma arbetsförmåga och rehabiliteringsbehov. Vad som avses med företagshälsovård anges i 2 b § andra stycket arbetsmiljölagen (1977:1160). Företagshälsovården utgör enligt nämnda bestämmel- sen en oberoende expertresurs inom områdena arbetsmiljö och rehabilitering som skall arbeta särskilt för att förebygga och undan- röja hälsorisker på arbetsplatser samt ha kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö, organisation, produk- tivitet och hälsa. 
 Företagshälsovården skall uttala sig om den försäkrades arbets- förmåga i förhållande till arbetsuppgifterna och rehabiliterings- behovet samt göra en prognos för återgång till arbetet. Framför allt skall den uttala sig om behovet av och möjligheterna till att anpassa arbetsförhållandena till den försäkrades förmåga. I den mån före- tagshälsovården delar arbetsgivarens bedömning är det tillräckligt att detta anges. Anser företagshälsovården att det finns behov av andra åtgärder än dem som arbetsgivaren har föreslagit skall detta anges särskilt. 
 229 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:5 
  
 4 b § 
 Paragrafen är ny. I denna införs en bestämmelse om försenings- avgift. 
 Enligt  
 första stycket  
 skall en arbetsgivare betala förseningsavgift med 5 000 kr, om ett rehabiliteringsunderlag inte har lämnats inom föreskriven tid. Bestämmelser om när rehabiliteringsunderlag skall lämnas finns i 22 kap. 3 § tredje stycket. 
 I  
 andra stycket  
 finns bestämmelser om att förseningsavgift inte skall påföras om en arbetsgivare har gjort en anmälan om att underlaget inte kan lämnas i rätt tid och försening kan anses ursäktlig. Vilka omständigheter som kan utgöra ursäktlighet har behandlats i bilagan 1:3 s. 94. 
 4 c § 
 Paragrafen, som är ny innehåller bestämmelser om betalning av för- seningsavgift enligt 4 b §. 
 Enligt  
 första stycket  
 skall förseningsavgiften som tillfaller staten, betalas till länsstyrelsen. Betalning skall ske inom två månader från det att beslutet vann laga kraft. Har ett överklagande inte inkommit inom klagotiden som är två månader (20 kap. 13 § AFL) har beslutet vunnit laga kraft. I sådant fall skall arbetsgivaren själv- mant betala avgiften. Detta skall anges i beslutet. 
 I  
 andra stycket  
 anges att dröjsmålsränta skall tas ut om avgiften inte betalas i rätt tid. 
 Enligt  
 tredje stycket  
 får ett beslut om förseningsavgift efter sista betalningsdagen, dvs. två månader efter det att det har vunnit laga kraft, verkställas såsom en lagakraftvunnen dom. Försäkrings- kassans beslut utgör således en exekutionstitel, dvs. det kan läggas till grund för indrivning, om betalning inte har skett. 
 4 d § 
 Enligt denna nya paragraf skall, innan beslut fattas om försenings- avgift, den arbetsgivare som berörs av beslutet ges tillfälle att yttra sig. Bestämmelsen riktar sig till försäkringskassan, som enligt 5 kap. 4 § tredje stycket socialförsäkringslagen (1999:399) skall besluta om förseningsavgift. 
 6 § 
 Bestämmelsen i  
 första stycket  
 ändras på sätt att det anges att för- säkringskassan  
 snarast  
 skall  
 fastställa  
 en rehabiliteringsplan och att det skall vara en  
 målinriktad  
 rehabiliteringsplan. Detta innebär att planen skall fastställas genom ett beslut som kan överklagas. Det 
 230 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningskommentarer 
  
 blir obligatoriskt att fastställa en rehabiliteringsplan i alla ärenden om rehabiliteringsersättning eller sjukpenning. Behövs ingen reha- biliteringsåtgärd får det anges i rehabiliteringsplanen. Vidare skall det i rehabiliteringsplanen anges ett konkret mål för åtgärderna. Inledningsvis kan det vara fråga om ett delmål, t.ex. att den för- säkrade skall återgå i arbete till viss del inom en viss angiven tid. 
 Vidare införs i  
 andra stycket  
 ett tillägg om att det i rehabili- teringsplanen skall anges beräknade kostnader för de rehabili- teringsåtgärder som skall komma i fråga. Det skall anges vem som skall svara för respektive kostnadspost. I planen skall också anges att om en arbetsgivare som inte vidtar de åtgärder som han skall svara för kan bli skyldig att ersätta försäkringskassan för dess kost- nader för åtgärderna. Sådant beslutas enligt bestämmelserna i 6 a §. En arbetsgivare får i en rehabiliteringsplan inte åläggas ett större rehabiliteringsansvar än som följer av lag. Ändringarna i denna bestämmelse innebär inte några förändringar i arbetsgivarens nu- varande ansvar enligt lag. Detta innebär bl.a. att man vid be- dömning av vilka åtgärder man i en plan skall lägga på en arbets- givare måste göra en rimlighetsavvägning i förhållande bl.a. till arbetsgivarens ekonomiska förhållanden. Beräknade kostnader i planen är inte bindande utan det ankommer på arbetsgivaren att själv upphandla de åtgärder han skall svara för. (Beträffande rehabi- literingsplanens innehåll och arbetsgivarens rehabiliteringsansvar hänvisas till avsnitt 4.8.3) 
 I  
 tredje stycket  
 har gjorts konsekvensändringar med anledning av att en rehabiliteringsplan skall fastställas. Liksom tidigare skall planen kunna justeras med hänsyn bl.a. till hur rehabiliteringen utvecklas. Detta skall ske genom att en  
 reviderad  
 rehabiliteringsplan fastställs. 
 6 a § 
 I denna paragraf, som är ny, har införts en bestämmelse om att för- säkringskassan skall svara för sådana rehabiliteringsåtgärder som en arbetsgivare underlåter att genomföra. Innan försäkringskassan vidtar åtgärder enligt denna bestämmelse, måste först arbetsgivaren ges skälig tid för att vidta rehabiliteringsåtgärder. 
 I  
 andra stycket  
 ges försäkringskassan möjlighet att besluta att en arbetsgivare skall ersätta försäkringskassan dess kostnader för rehabiliteringsåtgärder som arbetsgivaren har underlåtit att vidta. Ersättning får tas ut endast för kassans faktiska kostnader för de vidtagna rehabiliteringsåtgärderna. 
 231 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:5 
  
 6 b § 
 Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om betalning av ersättning för rehabiliteringsåtgärder enligt 6 a §. 
 Enligt  
 första stycket  
 skall ersättningen tillfalla sjukförsäkringen och betalas till försäkringskassan. Betalning skall ske inom två månader från det att beslutet vann laga kraft. Har ett överklagande inte inkommit inom klagotiden som är två månader (20 kap. 13 § AFL) har beslutet vunnit laga kraft. I sådant fall skall arbetsgivaren självmant betala avgiften. Detta skall anges i beslutet. 
 I  
 andra stycket  
 anges att dröjsmålsränta skall tas ut om avgiften inte betalas i rätt tid. 
 Enligt  
 tredje stycket  
 får ett beslut om ersättning efter sista betal- ningsdagen, dvs. två månader efter det att det har vunnit laga kraft, verkställas såsom en lagakraftvunnen dom. Försäkringskassans beslut utgör således en exekutionstitel, dvs. det kan läggas till grund för indrivning, om betalning inte har skett. 
 6 c § 
 Enligt denna nya paragraf skall, innan beslut fattas om ersättning för rehabilieringskostnader, den arbetsgivare som berörs av beslutet ges tillfälle att yttra sig. 
  
 7.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160) 
  
 3 kap. 
 2 b § 
 I  
 första stycket  
 regleras arbetsgivarens skyldighet att svara för att det finns företagshälsovård att tillgå. Det nuvarande villkoret att det skall finnas tillång  
 till den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver  
 slopas för alla arbetsgivare utom för dem som har anställt enbart närstående personer. Ändringen innebär att det i förtydli- gande syfte för övriga arbetsgivare införs en generell skyldighet att svara för att företagshälsovård finns att tillgå. Denna skyldighet gäller inte, om synnerliga skäl i det enskilda fallet talar emot detta. Härmed avses att det i vissa fall kan bli oskäligt betungande för arbetsgivare att upprätta kravet på företagshälsovård. Skälen bakom förslaget utvecklas närmare i avsnitt 4.5.1 Tillgång till företags- hälsovård. 
 I  
 andra stycket  
 införs nya bestämmelser enligt vilka Länsarbets- nämnden skall svara för att arbetssökande personer som är arbets- 
 232 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningskommentarer 
  
 lösa har tillgång till företagshälsovård. Med arbetssökande avses personer som är inskrivna hos arbetsförmedlingen. Med företags- hälsovård jämställs i detta sammanhang annan motsvarande kom- petens att bedöma arbetsförmåga och behov av rehabilitering. Om arbetsmarknadsmyndigheten inom ramen för den egna organisa- tionen har sådan kompetens, behöver man inte köpa in tjänster från någon institution, som enligt i 3 kap. 2 b § andra stycket är att anse som företagshälsovård. 
 Bestämmelserna i  
 tredje stycket  
 överensstämmer med de hittills- varande i andra stycket. 
 3 c § 
 I denna paragraf, som är ny, införs en bestämmelse om att arbets- givare skall anmäla till Arbetsmiljöverket, om sjukfrånvaron är hög bland deras anställda. Sådan anmälan skall lämnas, om sjukfrån- varon överstiger en viss nivå, som fastställs av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. I en sådan anmälan skall arbets- givaren lämna uppgifter om sjukfrånvaron. Enligt förslaget till 5 kap. 18 § lag om ändring i årsredovisningslagen (1995:1554) skall många arbetsgivare i årsredovisningen lämna uppgift om genom- snittlig sjukfrånvaro. Dessa uppgifter kan i förekommande fall användas för anmälan till Arbetsmiljöverket. – Beträffande bestämmande av lämplig nivå hänvisas till avsnitt 4.3.3. 
 4 kap. 
 8 a § 
 I denna paragraf, som är ny, införs en bestämmelse som medger att regeringen, eller efter regeringens bestämmande, Arbetsmiljöverket får meddela föreskrifter om vid vilken tidpunkt en anmälan om sjukfrånvaro bland de anställda skall lämnas. Detta gäller även vilka uppgifter som skall ingå i en sådan anmälan. 
 8 kap. 
 5 § 
 I  
 första stycket  
 har gjorts tillägg om att regeringen eller, efter rege- ringens bestämmande, Arbetsmiljöverket, får föreskriva att särskild avgift skall betalas även vid överträdelse enligt 4 kap. 8 a §, dvs. om anmälan om sjukfrånvaro inte har lämnats på föreskrivet sätt. 
 233 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:5 
  
 7.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön 
  
 6 § 
 I  
 första stycket  
 införs en ny punkt (3). Ändringen innebär att nivån för sjuklön höjs till 90 procent av anställningsförmånerna från och med den femtonde dagen under sjukperioden. Som framgår av 7 § uppgår sjuklöneperioden till sextio dagar. Dock gäller fr.o.m. den femtonde dagen den begränsningen att till grund för beräkning av sjuklön skall läggas vad som utgör sjukpenninggrundande inkomst enligt 3 kap. 2 §, dvs. inkomsttaket för den sjukpenninggrundande inkomsten kommer att gälla även för sjuklön enligt denna lag. 
 7 § 
 I  
 första stycket  
 görs den ändringen att sjuklöneperioden förlängs generellt till sextio dagar, varav den första dagen liksom hittills utgör karensdag. 
 12 § 
 I  
 andra stycket  
 införs en ny bestämmelse enligt vilken en arbets- givare i samband med att han för en anställd gör sjukanmälan till försäkringskassan även skall lämna en inkomstuppgift avseende den anställde. Denna inkomstuppgift skall avse den anställdes in- komster och arbetstid hos arbetsgivaren. 
 17 § 
 Ändringarna i denna paragraf innebär att den hittillsvarande fri- villiga småföretagarförsäkringen mot sjuklönekostnader ersätts av ett för små företag generellt högkostnadsskydd mot sjuklönekost- nader (se avsnitt 4.4.1). 
 17 a § 
 Denna paragraf, som är ny, innehåller ytterligare bestämmelser om högkostnadsskyddet för små företag. 
 I  
 första stycket  
 anges huvudprinciperna för ersättning från hög- kostnadsskyddet. Dessa innebär att ersättning för sjuklönekost- nader kan erhållas endast för sjuklön som har utbetalats på grund av bestämmelserna i denna lag. En arbetsgivare kan få ersättning för sjuklönekostnaderna till den del de relativt sett överstiger 75 procent av de genomsnittliga sjuklönekostnaderna för samtliga arbetsgivare. Detta innebär att om en arbetsgivares sjuklönekvot överstiger 75 procent av sjuklönekvoten för samtliga arbetsgivare 
 234 
  
 SOU 2002:5 
  
 Författningskommentarer 
  
 erhåller han ersättning för den överskjutande delen av sjuklöne- kostnaderna. Med sjuklönekvot avses sjuklönekostnadernas andel av den totala lönesumman. 
 Enligt  
 andra stycket  
 gäller den begränsningen att ersättning inte lämnas för en sjuklön till den del den överstiger 90 procent av högsta belopp för sjukpenninggrundande inkomst. 
 Enligt  
 tredje stycket  
 skall mer detaljerade bestämmelser om hög- kostnadsskyddet meddelas av regeringen, dvs. i en förordning (se avsnitt 7 i författningsförslagen). 
 25 § 
 I  
 andra stycket  
 görs en hänvisning även till 17 a § för att ange vilken försäkringskassa som är behörig att handlägga ärenden om hög- kostnadsskydd mot sjuklönekostnader för små företag 
 Genom tillägget i  
 tredje stycket  
 kan en försäkringskassa över- lämna till en annan försäkringskassa att handlägga ärenden om högkostnadsskydd för små företag. 
 26 § 
 Bestämmelserna i denna paragraf ändras på det sättet att vid hand- läggning av ärenden om högkostnadsskyddet för små företag skall tillämpas de bestämmelser i AFL som tillämpas på flertalet andra ärenden enligt sjuklönelagen. 
 28 § 
 I denna paragraf görs en konsekvensändring med anledning av att den frivilliga småföretagarförsäkringen mot sjuklönekostnader ersätts med ett högkostnadsskydd mot sådana kostnader. 
  
 7.4 
  
 Förslaget till lag om ändring i årsredovisningslagen (1995:1554) 
  
 5 kap. 
 18 § 
 I  
 första stycket  
 görs ett tillägg om att det i årsredovisningen skall lämnas uppgift om genomsnittlig sjukfrånvaro. Förslaget har behandlats i avsnitt 4.3.2. 
 Enligt  
 andra stycket  
 undantas från skyldigheten att lämna uppgift om sjukfrånvaro sådana företag som avses i 3 kap. 8 § andra stycket, dvs. s.k.  
 10/24-företag. 
  Med  
 10/24-företag 
  avses företag, i vilka antalet anställda under de senaste två räkenskapsåren i 
 235 
  
 Författningskommentarer 
  
 SOU 2002:5 
  
 medeltal uppgått till högst tio och tillgångarnas nettovärde enligt fastställd balansräkning för det senaste räkenskapsåret uppgår till högst 24 miljoner kronor. Genom föreskriften i detta stycke undantas från uppgiftsskyldigheten de  
 10/24-företag 
  som enligt 6 kap. 1 § bokföringslagen (1995:1078, BFL) är skyldiga att avsluta bokföringen med en årsredovisning och offentliggöra den, t.ex. aktiebolag. 
 7 kap. 
 14 § 
 Tillägget i denna paragraf innebär att uppgift om sjukfrånvaro enligt 5 kap. 18 § inte behöver lämnas i en koncernredovisning. 
  
 7.5 
  
 Förslaget till lag om ändring i socialförsäkringslagen (1999:799) 
  
 5 kap. 
 4 § 
 I  
 tredje stycket  
 införs en ny bestämmelse om vem som är behörig att fatta beslut om förseningsavgift enligt 22 kap. AFL. Sådant beslut skall fattas av den försäkringskassa som är behörig att fatta beslut avseende den försäkrade som omfattas av rehabiliteringsunderlaget. Det är samma försäkringskassa till vilken rehabiliteringsunderlaget skall lämnas. 
  
 7.6 
  
 Förslaget till lag om ändring i socialavgiftslagen (2000:980) 
  
 2 kap. 
 26 § 
 Bestämmelserna i denna paragraf ändras på så sätt att avgiftssatsen för sjukförsäkringsavgiften sänks som en kompensation för den generella förlängningen av sjuklöneperioden till sextio dagar. 
 27 a § 
 Paragrafen är ny. I den införs en bestämmelse om att sjukför- säkringsavgiften skall vara högre på ersättning till arbetstagare som inte omfattas av sjuklönelagen, dvs. främst vissa korttidsanställda. 
 236