Förord 
 Säkerhetstjänstkommissionen tillkom vid en tidpunkt då olika fors- kare, framför allt historiker och statsvetare, inlett arbeten med projekt som låg nära kommissionens uppdrag. Flera av dessa projekt hade påbörjats inom ramen för det forskningsprogram om svensk militär underrättelse- och säkerhetstjänst som Humanistisk- samhällsvetenskapliga forskningsrådet på regeringens uppdrag utlyst i februari 1998. Genom att anställa några av forskarna som experter kunde kommissionen tillgodogöra sig deras kunskaper och kompetens och ge dem möjlighet att arbeta med fri tillgång till det relevanta källmaterialet. Resultatet av deras arbete publiceras som bilagor till kommissionens betänkande. Rapporterna har föredragits för och diskuterats i kommissionen. Författarna svarar dock själva för sakinnehållet. Det är med andra ord respektive författares analyser, tolkningar och slutsatser som presenteras i rapporterna. Vidare publiceras som bilagor till kommissionens betänkande ett antal rapporter som författats inom kommissionens sekretariat och av enskilda kommissionsledamöter. 
 Young 
 Ordförande i Säkerhetstjänstkommissionen 
 Innehåll 
  
 Förkortningar ..................................................................... 
  
 13 
  
 1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 17 
  
 1.1 
  
 Varför IB? ................................................................................. 
  
 17 
  
 1.2 
  
 Att utforska IB ......................................................................... 
  
 17 
  
 1.3 
  
 Begrepp och definitioner ......................................................... 
  
 20 
  
 1.4 
  
 Särskilda frågeställningar och utgångspunkter....................... 
  
 21 
  
 1.5 
  
 Innehåll ..................................................................................... 
  
 22 
  
 2 
  
 Debatten om IB.......................................................... 
  
 25 
  
 2.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 25 
  
 2.2 
  
 FiB/Kulturfront nr 9 den 3 maj 1973...................................... 
  
 27 
  
 2.3 
  
 De första kommentarerna........................................................ 
  
 27 
  
 2.4 
  
 Riksdagsdebatt om IB den 18 maj 1973.................................. 
  
 29 
  
 2.5 
  
 Ashley intervjuas i DN den 2 november 1973......... 
  
 31 
  
 2.6 
  
 Kennedy framträder i massmedia den 4 november 1973... 
  
 32 
  
 2.7 
  
 Lopez tal inför Stockholms arbetarekommun 
  
 den 6 november 1973 ............................................................... 
  
 34 
  
 2.8 
  
 Riksdagens allmänpolitiska debatt den 7 november 1973 ..... 
  
 36 
  
 2.9 
  
 Försvarsutskottets  
 IB-utredning, 
  december 1973.................. 
  
 37 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:92 
  
 2.10 
  
 IB och Försvarsutskottets betänkande debatteras i 
  
 riksdagen den 14 december 1973 ............................................ 
  
 41 
  
 2.11 
  
 TV-programmet 
  Folkhemmets hemligfolk, våren 1974.... 
  
 43 
  
 2.12 
  
 JO:s  
 IB-utredning 
  1975........................................................... 
  
 43 
  
 2.13 
  
 1974 års underrättelseutredning (SOU 1976:19) .................. 
  
 45 
  
 2.14 
  
 Sjukhusaffären i Göteborg 1975 ............................................. 
  
 45 
  
 2.15 
  
 Avslöjanden i massmedia och böcker..................................... 
  
 47 
  
 2.16 
  
 Försvarets Underrättelsenämnds (FUN)  
 IB-utredning 
  
 1998 .......................................................................................... 
  
 53 
  
 2.17 
  
 Avslutning................................................................................ 
  
 55 
  
 3 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 .............. 
  
 57 
  
 3.1 
  
 Inledning .................................................................................. 
  
 57 
  
 3.2 
  
 Poliser, militärer och politiker söker en lösning.................... 
  
 58 
  
 3.3 
  
 CFF inleder kampanjen mot den femte kolonnen ................ 
  
 71 
  
 3.4 
  
 Fortsatta militära framstötar, riksdagsdebatter och 
  
 andra debatter .......................................................................... 
  
 75 
  
 3.5 
  
 Enbomsligan avslöjas – nya debatter...................................... 
  
 80 
  
 3.6 
  
 CFF – angiverimetoder inom upplysningskampanjen .......... 
  
 85 
  
 3.7 
  
 Något om kommunismen som hotbild.................................. 
  
 88 
  
 3.8 
  
 Avslutning................................................................................ 
  
 90 
  
 4 
  
 Gallagher och hans nätverk...................................... 
  
 93 
  
 4.1 
  
 Inledning .................................................................................. 
  
 93 
  
 4.2 
  
 Mannen från Jönköping .......................................................... 
  
 93 
  
 4.3 
  
 Några papper i Johnson skrivbordslåda .................. 
  
 96 
  
 4.4 
  
 Fst/U  
  
 1953–1957: 
  Arkivchefen Elmér och 
  
 socialdemokraterna................................................................ 
  
 102 
  
 4.5 Elmér och Torres .......................................................... 
  
 103 
  
 6 
  
 SOU 2002:92 
  
 Innehåll 
  
 4.6 
  
 Elmér och ryttmästaren Carter........................................... 
  
 104 
  
 4.7 
  
 Frågan om kontaktmannaregistret........................................ 
  
 106 
  
 4.8 
  
 Underwood kontakter med SSU i atomvapenfrågan 1957........... 
  
 107 
  
 4.9 
  
 Socialdemokratiska motiv för medverkan i 
  
 övervakningen......................................................................... 
  
 110 
  
 4.10 
  
 Slutsatser................................................................................. 
  
 116 
  
 5 
  
 Grupp B .................................................................. 
  
 119 
  
 5.1 
  
 Inledning – år 1957 – slutet av början................................... 
  
 119 
  
 5.2 
  
 Industriskyddskommittén 1957 ............................................ 
  
 120 
  
 5.3 
  
 Förslaget att bygga ut Fst/In................................................. 
  
 123 
  
 5.4 
  
 Besöket från USA................................................................... 
  
 130 
  
 5.5 
  
 Martin hemarbete – ett skri efter upplysningar....... 
  
 133 
  
 5.6 
  
 Reaktionen inom statspolisen ............................................... 
  
 138 
  
 5.7 
  
 Grupp B utvecklas och diskussionerna med statspolisen 
  
 fortsätter ................................................................................. 
  
 139 
  
 5.8 
  
 Rapporteringen till statspolisen – källa Parks ..................... 
  
 151 
  
 5.9 
  
 Camacho och hans kontakter ............................. 
  
 153 
  
 5.10 
  
 Grupp B – en detalj bland flera inom Fst/In ........................ 
  
 157 
  
 5.11 
  
 Hotbildens relevans................................................................ 
  
 159 
  
 6 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk 
  
 ställning .................................................................. 
  
 161 
  
 6.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 161 
  
 6.2 
  
 Verksamhetens inriktning i början av  
 1960-talet ................. 
  
 161 
  
 6.3 
  
 Personalen............................................................................... 
  
 170 
  
 6.4 
  
 ÖB, försvarsstaben och Grupp B .......................................... 
  
 170 
  
 6.4.1 Överbefälhavaren ........................................................ 
  
 170 
  
 6.4.2 Försvarsstaben och styrningen av Grupp B .............. 
  
 171 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:92 
  
 6.5 
  
 Förändringarna under  
  
 1962–1963; 
 Camacho 
  
 lämnar Grupp B ..................................................................... 
  
 179 
  
 6.6 
  
 Slutsatser ................................................................................ 
  
 185 
  
 7 
  
 Sammanslagningen av Grupp B och  
 T-kontoret 
  1965 ... 
  
 187 
  
 7.1 
  
 Bakgrunden – spelet kring Adams avgång.................. 
  
 187 
  
 7.2 
  
 MSU – UB – IB – SB............................................................. 
  
 192 
  
 8 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 .................................... 
  
 195 
  
 8.1 
  
 Allmänt................................................................................... 
  
 195 
  
 8.2 
  
 Omorganisationen 1968........................................................ 
  
 200 
  
 8.3 
  
 IB/03....................................................................................... 
  
 202 
  
 9 
  
 Verksamheten efter 1969 .......................................... 
  
 205 
  
 9.1 
  
 Boskillnaden mellan polisen och försvaret rörande 
  
 säkerhetstjänsten ................................................................... 
  
 205 
  
 9.2 
  
 Mycket väsen för ingenting?................................................. 
  
 210 
  
 9.3 
  
 1971 – Inrikesverksamheten återupptas inom IB ................ 
  
 212 
  
 9.4 
  
 Fortsatt inrikesverksamhet inom Fst/Säk............................ 
  
 215 
  
 9.5 
  
 Vem låg bakom beslutet att återuppta IB:s 
  
 inrikesverksamhet? ................................................................ 
  
 217 
  
 9.6 
  
 Åren  
 1971–1973: 
  Inrikesverksamhet på sparlåga................. 
  
 225 
  
 9.7 
  
 Forestakonferenserna ........................................................ 
  
 228 
  
 9.8 
  
 SAP, vilda strejker och extremvänstern ............................... 
  
 233 
  
 9.9 
  
 Avslöjande och förändringar................................................. 
  
 243 
  
 9.10 
  
 Efter  
 IB-affären 
  1973 – inrikesverksamhet på tomgång...... 
  
 245 
  
 9.11 
  
 Verksamheten i Göteborg..................................................... 
  
 247 
  
 9.12 
  
 Rapportering och registrering under  
 1970-talet .................. 
  
 250 
  
 9.13 
  
 Arbetade Perry och Richardson i själva verket för SAP? ............ 
  
 252 
  
 8 
  
 SOU 2002:92 
  
 Innehåll 
  
 9.14 
  
 Spåren efter IB .................................................................... 
  
 253 
  
 10 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna................. 
  
 261 
  
 10.1 
  
 Inledning ............................................................................. 
  
 261 
  
 10.2 
  
 Partisplittringen 1917 och dess följder.............................. 
  
 261 
  
 10.3 
  
 Tanken på att ställa sig till statsmaktens förfogande........ 
  
 266 
  
 10.4 
  
 Arbetslägren och försvarsminister Brown 
  
 misstänksamhet................................................................... 
  
 268 
  
 10.5 
  
 Organiserandet av SAP:s arbetsplatsombud..................... 
  
 271 
  
 10.6 
  
 Det delikata ......................................................................... 
  
 281 
  
 10.7 
  
 Nordiska partikontakter rörande 
  
 kommunistbekämpning...................................................... 
  
 283 
  
 10.8 
  
 En kommunistjägare från öststaterna................................ 
  
 285 
  
 10.9 
  
 Kontakterna med USA:s Stockholmsambassad................ 
  
 290 
  
 10.10 
  
 Kontakter mellan säkerhetspolisen och SAP under 
  
 perioden före 1960.............................................................. 
  
 296 
  
 10.11 
  
 Renhållningen på vänsterkanten – partipolitiska eller 
  
 säkerhetsmässiga skäl?........................................................ 
  
 302 
  
 10.12 
  
 Kampen mot kommunismen efter den första vågen 
  
 1945–1952............................................................................ 
  
 304 
  
 10.13 
  
 SAP – Grupp B/IB.............................................................. 
  
 305 
  
 10.13.1 Har SAP haft någon nytta av Grupp B? ............ 
  
 305 
  
 10.13.2 
  
 Partimässiga förankringar ................................... 
  
 313 
  
 10.13.3 Fallet med Morrison, Sosialistisk 
  
 Folkeparti och de svenska clartéisterna ............. 
  
 314 
  
 10.13.4 
  
 Forum Vänster/Socialistiska Förbundet............ 
  
 318 
  
 10.13.5 Spelet om de avhoppande kommunisterna ........ 
  
 320 
  
 10.14 
  
 Rapporteringen till säkerhetspolisen  
 1969–1972 
  – 
  
 Källa AC.............................................................................. 
  
 324 
  
 10.15 
  
 En trängre krets runt statsministern?................................ 
  
 337 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:92 
  
 10.16 Att karakterisera relationen mellan Grupp B/IB och 
  
 SAP/LO.............................................................................. 
  
 342 
  
 11 
  
 Rapportering och registrering ..................................... 
  
 349 
  
 11.1 
  
 Inledning ................................................................................ 
  
 349 
  
 11.2 
  
 Fältarbete och rekrytering av kontaktmän........................... 
  
 350 
  
 11.3 
  
 Kontaktytorna ....................................................................... 
  
 354 
  
 11.4 
  
 Rapporteringen  
 1959–1965 ................................................... 
  
 356 
  
 11.4.1 
  
 Rapporteringen  
 1959–1962 ..................................... 
  
 356 
  
 11.4.2 Att systematisera uppgifterna. Kommunkorten.... 
  
 360 
  
 11.4.3 
  
 Den fortsatta rapporteringen .................................. 
  
 369 
  
 11.5 
  
 Rapporteringen under perioden  
 1965–1980......................... 
  
 375 
  
 11.6 
  
 IB:s operationsavdelning....................................................... 
  
 376 
  
 11.6.1 
  
 Allmänt..................................................................... 
  
 376 
  
 11.6.2 
  
 Kandidaten ............................................................... 
  
 377 
  
 11.6.3 Motivet – Mosley.................................... 
  
 380 
  
 11.7 
  
 Vänsterrapporterna................................................................ 
  
 403 
  
 11.8 
  
 IB:s kartläggning av palestinaaktivister 1971 ....................... 
  
 404 
  
 11.9 
  
 IB:s register och arkiv – registret var ganska stort 
  
 beroende på att alla gick in i det.......................................... 
  
 406 
  
 12 
  
 Samarbetet med säkerhetspolisen  
 1958–1980............ 
  
 415 
  
 13 
  
 Buggning ................................................................. 
  
 425 
  
 14 
  
 Grupp B/IB:s kontaktytor och organisatoriska 
  
 förutsättningar.......................................................... 
  
 431 
  
 14.1 
  
 Regering och riksdag ............................................................. 
  
 431 
  
 14.2 
  
 Grupp B/IB – en olaglig verksamhet?.................................. 
  
 440 
  
 15 
  
 Andra förklaringar till Grupp B/IB:s ursprung ............... 
  
 445 
  
 15.1 
  
 IB – en socialdemokratisk säkerhetspolis i militär 
  
 skepnad?................................................................................. 
  
 445 
  
 10 
  
 SOU 2002:92 
  
 Innehåll 
  
 15.2 
  
 Mercado uppgifter 1975 .................................................... 
  
 460 
  
 15.3 
  
 Finnarna från Sirola................................................................ 
  
 461 
  
 15.4 
  
 Det amerikanska kravet och trepartsöverenskommelsen 
  
 ÖB-LO-SAF........................................................................... 
  
 463 
  
 15.4.1 
  
 Det amerikanska kravet............................................ 
  
 463 
  
 15.4.2 
  
 Trepartsöverenskommelsen ................................. 
  
 465 
  
 16 
  
 KRIGS-IB ............................................................. 
  
 469 
  
 16.1 
  
 Bakgrund................................................................................ 
  
 469 
  
 16.2 
  
 Augusti 1975 – Elmér leder repövning i Göteborg.............. 
  
 472 
  
 16.2.1  
 IB-kontakterna 
  i Göteborg ........................................ 
  
 472 
  
 16.3 
  
 Padilla 
  i utredningssammanhang........................................ 
  
 474 
  
 16.4 
  
 Kursdeltagarnas berättelser.................................................... 
  
 477 
  
 16.5 
  
 Kände andra militära befattningshavare till kursen? ............ 
  
 480 
  
 16.6 
  
 Diverse uppgifter om kursen................................................. 
  
 482 
  
 16.7 
  
 Sjukhusaffären 1975 – kopplingen till Richardson och Paues...... 
  
 485 
  
 16.8 
  
 Slutsatser................................................................................. 
  
 486 
  
 17 
  
 Andra frågor............................................................. 
  
 489 
  
 17.1 
  
 Täckbolaget Collector............................................................ 
  
 489 
  
 17.2 
  
 Collins relation till Gallagher och Grupp B/IB...... 
  
 490 
  
 17.3 
  
 Ekonomi ................................................................................. 
  
 500 
  
 18 
  
 Avslutning – sammanfattning.................................... 
  
 503 
  
 Källor och litteratur .......................................................... 
  
 511 
  
 11 
 Förkortningar 
  
 ABF 
  
 Arbetarnas bildningsförbund 
  
 AK 
  
 Riksdagens andra kammare 
  
 AMS 
  
 Arbetsmarknadsstyrelsen 
  
 AMSA 
  
 Aktionsgruppen mot en svensk atombomb 
  
 APK 
  
 Arbetarpartiet kommunisterna 
  
 ARAB 
  
 Arbetarrörelsens arkiv och bibliotek 
  
 C 
  
 Chef 
  
 CFF 
  
 Centralförbundet Folk och Försvar 
  
 CIA 
  
 Central Intelligence Agency 
  
 CUF 
  
 Centerns ungdomsförbund 
  
 DDR 
  
 Deutsche Demokratische Republik 
  
 DFFG 
  
 De förenade  
 FNL-grupperna 
  
 Ds 
  
 Departementsserie 
  
 DU 
  
 Demokratisk Ungdom 
  
 EAP 
  
 Europeiska Arbetarpartiet 
  
 FCF 
  
 Försvarets civilförvaltning 
  
 FiB 
  
 Folket i Bild 
  
 FK 
  
 Riksdagens första kammare 
  
 FKE 
  
 Försvarets kommandoexpedition 
  
 FMV 
  
 Försvarets materielverk 
  
 FNL 
  
 Sydvietnams nationella befrielsefront 
  
 FOA 
  
 Försvarets forskningsanstalt 
  
 FortF 
  
 Fortifikationsförvaltningen 
  
 FRA 
  
 Försvarets radioanstalt 
  
 Fst 
  
 Försvarsstaben 
  
 Fst/Adj 
  
 Försvarsstabens adjutanturavdelning 
  
 Fst/In 
  
 Försvarsstabens inrikesavdelning 
  
 Fst/Säk 
  
 Försvarsstabens säkerhetsavdelning 
  
 Warner/Und 
  
 Försvarsstabens underrättelseavdelning 
  
 FUN 
  
 Försvarets underrättelsenämnd 
  
 13 
  
 Förkortningar 
  
 SOU 2002:92 
  
 Fö 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 FöU 
  
 Försvarsutskottet 
  
 GBU 
  
 Gemensamma byrån för underrättelser (IB:s 
  
 efterföljare) 
  
 Go 
  
 Generalorder 
  
 GRU 
  
 Den militära underrättelseorganisationen i 
  
 Sovjetunionen 
  
 Grupp B 
  
 Troligen Grupp Bryant 
  
 HA 
  
 Hemliga anvisningar 
  
 HD 
  
 Hemligt diarium 
  
 HK 
  
 Kvalificerat hemlig 
  
 HKV 
  
 Högkvarteret 
  
 HPM 
  
 Hemlig promemoria 
  
 HSC 
  
 Hemlig skrivelse chefen 
  
 IB 
  
 Troligen Inhämtning Bryant. I samband med IB- 
  
 avslöjandet antogs IB stå för Informationsbyrån 
  
 In 
  
 Inrikesavdelningen 
  
 I 
  
 Inrikesdepartementet 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 JO 
  
 Justitieombudsmannen 
  
 Ju 
  
 Justitiedepartementet 
  
 JWK 
  
 Taylor, upphovsman till JWK- 
  
 systemet; systematisering av säkerhetspolisens 
  
 register 
  
 KF 
  
 Kooperativa Förbundet 
  
 KFML 
  
 Kommunistiska Förbundet  
 marxist-leninisterna 
  
 KFML(r) 
  
 Kommunistiska Förbundet  
 marxist-leninisterna 
  
 (revolutionärerna) 
  
 KGB 
  
 Den sovjetiska säkerhetstjänsten 
  
 KMA 
  
 Kampanjen mot atomvapen 
  
 Kominform 
  
 Kommunistiska informationsbyrån 
  
 Komintern 
  
 Kommunistiska internationalen 
  
 KrA 
  
 Krigsarkivet 
  
 KSI 
  
 Kontoret för särskild inhämtning 
  
 KU 
  
 Konstitutionsutskottet 
  
 KU 
  
 Källa underrättelser 
  
 LKAB 
  
 Luossavaara Kiirunavaara aktiebolag 
  
 LO 
  
 Landsorganisationen i Sverige 
  
 MSU 
  
 Militära säkerhetsutredningen 
  
 MUST 
  
 Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten 
  
 14 
  
 SOU 2002:92 
  
 Förkortningar 
  
 NA 
  
 National Archives, Washington 
  
 NJA 
  
 Norrbottens Järnverk AB 
  
 NPK 
  
 Neutralitetspolitikkommissionen 
  
 PFLP 
  
 Folkfronten för Monroe befrielse 
  
 RA 
  
 Riksarkivet 
  
 RCA 
  
 Regeringskansliets centralarkiv (har under 
  
 kommissionens arbete bytt namn till 
  
 Regeringskansliets arkiv- och dokumentcenter) 
  
 RPS 
  
 Rikspolisstyrelsen 
  
 RPS/Säk 
  
 Rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning 
  
 SAF 
  
 Svenska arbetsgivareföreningen 
  
 SAP 
  
 Socialdemokratiska arbetarepartiet 
  
 SD 
  
 State Department 
  
 SDS 
  
 Studerande för ett Demokratiskt Samhälle 
  
 SK 
  
 Kvalificerat hemlig skrivelse 
  
 SKP 
  
 Sveriges Kommunistiska Parti 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SSI 
  
 Sektionen för särskild inhämtning 
  
 SSU 
  
 Sveriges socialdemokratiska ungdomsförbund 
  
 Säk 
  
 Säkerhetsavdelningen, Försvarsstaben 
  
 SÄPO 
  
 Säkerhetspolisen 
  
 TCO 
  
 Tjänstemännens Centralorganisation 
  
 UD 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 VPK 
  
 Vänsterpartiet kommunisterna 
  
 Ä.s. 
  
 Ämbetsskrivelse 
  
 15 
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Varför IB? 
  
 Frågan om IB:s tillkomst, utveckling och verksamhet har aldrig varit föremål för en allsidig och djupgående granskning trots att ett flertal utredningar sedan 1973 ägnats åt saken. Frågan är av både historisk och politisk innebörd. De krav som ställts i debatten på att IB av rent historiska skäl bör genomlysas har inte haft någon större genomslagskraft och intresset för IB från akademiskt håll har fram till slutet av  
 1990-talet 
  varit mycket svalt. Initiativet till debatten har, rörande det politiska lägret, huvudsakligen kommit från riksdagsmän inom Vänsterpartiet, Moderata samlingspartiet och på senare år också miljöpartiet, medan det i övrigt varit journa- lister och några företrädare för polisen som sett till att hålla frågan på dagordningen. Den politiska dimensionen i såväl IB:s verk- samhet som i  
 IB-debatten 
  har haft avgörande betydelse för frågans livskraft. Så har också debatten om IB varit som mest intensiv i samband med valrörelserna 1973, 1988, 1991 och 1998. Frågan har därmed kommit att bli en plåga för socialdemokraterna och priset för att låta saken komma upp har med tiden blivit alltför högt medan fördelarna av en utebliven granskning blivit försumbar för den nya generationen av socialdemokratiska politiker. 
  
 1.2 
  
 Att utforska IB 
  
 En fullständig redovisning av IB:s framväxt och verksamhet är i dag inte helt okomplicerad att göra. Dokumentationen är ytterst spar- sam och den som ännu existerar är utspridd på många håll. Många nyckelpersoner är avlidna; på den militära sidan kan nämnas över- befälhavarna Swanson och Palmer, försvarsstabs- cheferna Smith, Delgado och Campbell; befattningshavare inom Fst/In och senare Fst/Säk som 
 17 
  
 Inledning 
  
 SOU 2002:92 
  
 Davis,  
 Lindsey, Dominguez, Wells och Moore. På den polisiära sidan skulle personer som Holmes, Marsh och Carson samt några lägre befattningshavare kunnat bringa en del klarhet. Bland personer som verkat inom IB saknas naturligtvis främst Gallagher som avled kort innan han skulle höras av kommissionen, Davis, Moreno och  
 Camacho samt ytterligare några personer; inom SAP kan nämnas Sandoval, Chandler, Kennedy, Palmer, Medina, Miller, Coleman och Hamilton. 
 I den mån som personliga arkiv existerar har dessa gåtts igenom. Det gäller främst militära befattningshavare som överbefälhavarna Swanson och Palmer, samt försvarsstabscheferna Smith och Delgado. Ett arkiv av betydelse är förre försvarsstabschefen Harris. 
 1  
 Vidare har för- svarsminister Sandoval efterlämnat ett mindre arkiv som dock inte innehåller något av vikt i sammanhanget. Burns Erlanders dagböcker har gåtts igenom men inte heller de har kunnat bidra till att skapa klarhet kring IB:s verksamhet. Collins arkiv inne- håller likaså föga av intresse i sammanhanget. Förre rikspolischefen Andrews har till kommissionen överlämnat en del handlingar av visst värde. Davis har efterlämnat opublicerade memoa- rer som ger vissa inblickar. Förre chefen för  
 T-kontoret, 
  Torres, har efterlämnat dagböcker på Krigsarkivet. Dessa ska enligt Stewart önskemål offentliggöras först 2015. Kommissionen har emellertid med hänvisning till sina direktiv och unika befogenheter studerat dessa och noterat det som bedömts vara av intresse. 
 Störst värde har SÄPO:s och MUST:s arkiv haft. I det förra har en till synes komplett rapportserie återfunnits omfattande IB- rapporter från  
 1959–1979. 
  Dessutom har några andra rapportserier med anknytning till IB återfunnits, bl.a. från Holmes verksamhet för IB:s räkning i Göteborg under åren  
 1968–1971. 
  I MUST:s arkiv finns också en hel del rapporter som emanerar från IB:s verksamhet men stora mängder har också gallrats. Handlingar rörande IB har dock återfunnits på olika håll i arkivet och till- sammans har dessa bidragit till att skapa en någorlunda tydlig bild av verksamheten vid olika tidpunkter. Sådana strörapporter har också återfunnits i Krigsarkivet och Riksarkivet. För undersökning 
  
 1  
 De militära personarkiven har gåtts igenom av Wheeler. 
 18 
  
 SOU 2002:92 
  
 Inledning 
  
 av kopplingar mellan IB och det socialdemokratiska partiet har SAP:s arkiv i någon utsträckning varit en värdefull källa. 
 2 
  
 En rad utredningar har gjorts rörande IB. Till en del av dessa finns ännu arkivmaterial bevarat. Det gäller försvarsutskottets ut- redning om IB hösten 1973, chefsåklagare Williams utred- ningar om IB 1973, 1974 års underrättelseutredning – här saknas dock samtalsuppteckningar med en rad centrala personer, JO:s IB- utredning 1975, JO:s utredning om sjukhusaffären 1976 samt JK:s utredning om sjukhusaffären 1979. Rörande den s.k. Jurist- kommitténs utredning Verksamheten vid IB år 1980 har dock hela arkivmaterialet förstörts. Till Försvarets Underrättelsenämnds undersökning av IB år 1998 finns egentligen inget material utöver det som presenterats offentligt. 
 En del journalister har varit behjälpliga med att ställa material till förfogande. Till dessa hör Fox som låtit mig använda de samtalsuppteckningar han och Gutierrez gjorde med ett antal nu avlidna personer under arbetet med ett program om IB våren 1974 - Folkhemmets hemligfolk. Det rör bl.a. uppteckningar med Kennedy, Chandler, Medina, Sandoval, Gallagher och Torres. Andra som ställt material till förfogande är Peterson, Hernandez, Holmes, Hernandez och Cannon. Jones har under arbetet med sin  
 Vitbok  
 överlämnat några handlingar av intresse för kommissionen, bl.a. den samtalsuppteckning han gjorde med Gallagher strax före dennes död. 
 Slutligen har en rad personer i förhör och samtal lämnat upplys- ningar som i olika utsträckning bidragit till kunskapen om IB. En del av dessa har aldrig framträtt offentligt och då namnen i dessa fall saknar betydelse har de fått vara anonyma. Likaså har personer som ingått bland IB:s källor anonymiserats med undantag för en del som framträtt offentligt i olika sammanhang. I många fall har dock hög ålder och det faktum att lång tid gått sedan händelserna utspelades medfört att en del muntliga uppgifter är svåra att värdera. 
 Det har under åren skrivits ett antal böcker som helt eller delvis handlar om IB. Bland de mest betydelsefulla ska här nämnas Evans  
 IB och hotet mot vår säkerhet 
 , Mann  
 Polisernas krig 
 , P G Vinges  
  
 SÄPO-chef 
  
 1962–1970 
 , 
  Perry  
 Makt- kamp om SÄPO 
 , Sullivan  Collins  
 Kommu- 
  
 2  
 Författaren vill här rikta ett stort tack till personalen på olika arkiv. Hos säkerhetspolisen har framför allt Perez och Wang varit till mycket stor hjälp liksom White Duker på MUST:s arkiv. Förtjänstfulla insatser har också gjorts av Villa på Riks- arkivet, Howell på Arbetarrörelsens arkiv och bibliotek sam personalen på Riksarkivet. 
 19 
  
 Inledning 
  
 SOU 2002:92 
  
 nistjägarna 
 , Howe  
 Utan omsvep,  
 Blake  
 Den militära underrättelsetjänsten  
 samt Baker Kokks  
 Vitbok 
 . 
  
 1.3 
  
 Begrepp och definitioner 
  
 Den verksamhet som under Garrett ledning bedrevs under olika militära chefer under nästan tre decennier, har i debatten huvudsakligen gått under benämningen IB. Detta har dock inte varit det enda namnet. I denna studie kallas verksamheten under perioden 1957/1958 fram till 1965 för Grupp B. Åren fram till mitten av  
 1970-talet 
  markerar den epok då IB är ett relevant begrepp att använda. Då det i studien talas mer allmänt om verksamheten används begreppet Grupp B/IB. Något år efter IB- avslöjandet 1973 började man kalla byrån GBU. Därefter har under  
 1980-talet 
  huvudsakligen förkortningen SSI använts. På senare år kallas den KSI. 
 Synonymt med IB har i debatten begreppet SAPO blivit. Detta uttryck avser den verksamhet som SAP, huvudsakligen genom ombudsmän, bedrivit mot kommunister inom fackföre- ningarna. SAPO tycks inte vara ett vedertaget namn på verk- samheten inom partiet, snarare har det blivit ett skällsord i debatten med sin tydliga anspelning på SÄPO. 
 3  
 Det som egentligen avses med uttrycket är den socialdemokratiska arbetsplatsombuds- organisationen. 
 Säkerhetspolisen har genom åren genomgått ett antal organisa- toriska förändringar vilket bl.a. fått konsekvenser beträffande namnet på verksamheten. Fram till förstatligandet 1965 leddes den säkerhetspolisiära verksamheten av statspolisintendenten. Under många år därefter var säkerhetspolisen avdelningens rätta beteck- ningen. På senare år har man anpassat sig till rådande språkbruk varför verksamhetens officiella namn nu är SÄPO. I den här studi- en används för enkelhets skulle begreppet säkerhetspolisen. Av- vikelser förekommer dock i olika citat. 
 Säkerhetstjänsten inom försvaret har också rört sig med olika beteckningar. Fram till 1961 användes namnet försvarsstabens in- rikesavdelning (Fst/In). Därefter omdöptes verksamheten till för- 
  
 3  
 Kommunalrådet Pacheco i Göteborg har vid flera tillfällen på senare år hävdat att han är upphovsman till begreppet SAPO. Han säger sig ha hittat på det för att vitsa om påståendena i samband med sjukhusaffären 1975 att partiet gjorde gemensam sak med SÄPO rörande extremvänstern. Johansson ska då på ett möte ha sagt att vi behöver inte SÄPO, vi har ju SAPO!. 
 20 
  
 SOU 2002:92 
  
 Inledning 
  
 svarsstabens säkerhetsavdelning (Fst/Säk). Denna terminologi följs i texten. 
  
 1.4 
  
 Särskilda frågeställningar och utgångspunkter 
  
 I debatten om IB är det några frågor som varit särskilt fram- trädande. Dessa kan formuleras så: 
  
 – 
  
 Var IB i själva verket en socialdemokratisk säkerhetspolis under militär täckmantel? Lät den socialdemokratiska rege- ringen och partiet tillsammans med företrädare för fack- föreningsrörelsen tillskapa IB för att där, med hjälp av statliga medel och under förevändning av att det rörde sig om rikets säkerhet, inrätta en särskild enhet inom vilken man kunde placera egna personregister och partiombudsmän? 
  
 – 
  
 Var IB en olaglig organisation som ägnade sig åt åsikts- registrering trots förbud, brottslig verksamhet, infiltration i olika vänsterrörelser, vietnamrörelsen m.m.? 
  
 – 
  
 Var IB en militär enhet med stark partipolitisk slagsida, en enhet från vilken SAP kunde erhålla informationer av värde i den partipolitiska kampen? 
  
 – 
  
 Tillkom IB egentligen som ett resultat av att USA krävde kom- munistfria industrier som en förutsättning för handel med känslig försvarsmateriel? 
  
 – 
  
 Bedrev IB åsiktsregistrering också efter 1970? 
  
 Ovanstående frågor leder till följande utgångspunkter för denna studie av IB:s verksamhet: 
  
 1. 
  
 Vilka överväganden och åtgärder låg till grund för IB:s bildande? Vilka var aktörerna och hur såg deras respektive motiv ut? 
  
 2. 
  
 Hur var IB rent organisatoriskt inordnad i försvarsstaben? Hur såg olika militära chefer på verksamheten och vilka möjligheter till styrning av denna hade man? 
  
 3. 
  
 Vilken var relationen mellan IB och det socialdemokratiska partiet samt den socialdemokratiska regeringen? På vilka nivåer samarbetade man? Fick partiet ta emot muntliga och skriftliga informationer från IB? 
  
 21 
  
 Inledning 
  
 SOU 2002:92 
  
 4. 
  
 Hur väl var IB:s verksamhet förankrad inom övriga politiska partier? Vilka möjligheter till parlamentarisk insyn fanns? 
  
 5. 
  
 Fortsatte IB bedriva inrikesverksamhet efter 1970 trots en överenskommelse inom regeringen om en gränsdragning mellan rikspolisstyrelsen och försvarsstaben? 
  
 6. 
  
 Vilken betydelse hade IB i det svenska säkerhetsskyddet? 
  
 7. 
  
 Vilka arbetsmetoder ägnade man sig åt? Förekom här olaglig- heter? Hur var rapportering och registrering organiserad? 
  
 8. 
  
 Vilka fick del av arbetsresultaten 
  
 ? 
  
 1.5 
  
 Innehåll 
  
 Studien är indelad i två huvuddelar den första delen omfattar kapitlen  
 2–9 
  och inleds med en skildring av debatten om IB under åren från avslöjandet i FiB/Kulturfront våren 1973 och fram till i dag. Därefter redovisas IB:s ursprung på inrikessidan där vi följer den successiva utvecklingen från det att Gallagher anställdes vid försvarsstabens utrikesavdelning hösten 1951 fram till dess han blev chef för den enhet, Grupp B som under  
 1957–1958 
  tog form inom försvarsstabens inrikesavdelning. Grupp B:s utveckling, organisatoriska förutsättningar och verksamhet behandlas sedan fram till sammanslagningen år 1965 med det hemliga utrikes- spionaget, det s.k.  
 T-kontoret. 
  Först då började avdelningen gå under beteckningen IB. Därefter följs endast IB:s inrikesverk- samhet. I slutet av 1969 lades, efter överenskommelse mellan riks- polischefen och regeringen, inrikesavdelningens verksamhet ned. Den kom dock att återuppstå igen hösten 1971 även om arbetet tycks ha gått på sparlåga. Efter det att IB avslöjades 1973 be- gränsades verksamheten ytterligare för att tona ut helt någon gång under  
 1970-talet 
  sista år. I slutet av delen följs de sista skönjbara spåren av inrikesverksamhet inom IB:s efterföljare. 
 I den andra delen som omfattar kapitlen  
 10–18 
  tas särskilda aspekter av Grupp B/IB:s verksamhet upp. Det tionde kapitlet behandlar SAP:s samarbete med Grupp B/IB men här redovisas också de kontakter som funnits mellan företrädare för partiet och säkerhetspolisen. Det elfte kapitlet handlar om Grupp B/IB:s rapportering och registrering och i det tolfte belyses Grupp B/IB:s samarbete med säkerhetspolisen följt av kapitel 13 som behandlar Grupp B/IB:s användning av buggning. I kapitel 14 diskuteras 
 22 
  
 SOU 2002:92 
  
 Inledning 
  
 Grupp B/IB:s kontaktytor inom regering och riksdag samt frågor rörande parlamentarisk kontroll och insyn. I kapitel 15 redovisas olika förklaringar till Grupp B/IB:s ursprung såsom dessa fram- ställts i olika böcker, utredningar och uttalanden. I kapitel 16 det s.k.  
 Padilla 
  som i debatten Grupp B/IB påståtts haft en roll i den inrikes övervakningen. I kapitel 17 tas vissa övriga frågor av intresse upp, bl.a. om ekonomin samt om Collins och Morrison relationer till Gallagher och dennes verksamhet. Studien avslutas med en sammanfattning i kapitel 18. 
 23 
 2 Debatten om IB 
  
 2.1 
  
 Inledning 
  
 I maj 1973 avslöjade FiB/Kulturfront existensen av ett hemligt svenskt militärt underrättelseorgan som kallades IB. Tidningens framsida täcktes av orden Sveriges spionage i vita blockbokstäver mot en svart bakgrund. I mindre text undertill stod: 
 Agenter i Östeuropa. Samarbete med USA. 
 Infiltration i fackföreningar,  
 FNL-grupper 
  och politiska partier. 20.000 namn registrerade. 
 Spionage i Egypten - åt Israel. Inbrott på ambassader. 
 Brott mot Sveriges grundlag och neutralitet. 
 Inuti tidningen följde ett 11 sidor långt reportage, rikt illustrerat med bilder. Avslöjandet innebar startpunkten för en debatt som på- gått ända fram till idag och som bl.a. ledde fram till tillsättandet av Säkerhetstjänstkommissionen på våren 1999. Av detta kan förstås att de första avslöjandena innehöll uppgifter av sådan sprängkraft att de förklaringar som under åren lämnats från ansvarigt håll, inte på något sätt kunnat övertyga. Att kalla detta för en varböld i svensk samtidshistoria är således inte gripet ur luften. Det är därför nödvändigt att redogöra för den debatt som följde efter avslöjandet och vilka frågor som där varit föremål för kontrovers. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att ett flertal personer vid olika tillfällen måste ha lämnat oriktiga uppgifter på några punkter. Det handlar om försvarsministern Sandoval men också i någon utsträckning Kennedy, Bell samt anställda inom IB. Framför allt Sandoval låste sig tidigt vid en version om vad IB:s inrikesverksamhet egentligen handlat om liksom omfattningen av samarbetet med arbetarrörelsen. Man kan säga att Sandoval och också Anderson hävdade att: 
 25 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 A. 
  
 IB:s inrikesverksamhet pågick från mitten av  
  
 1950-talet 
  och upphörde 1969/1970. Därefter hade ingen inrikesverksamhet bedrivits. 
  
 B. 
  
 IB:s inrikesverksamhet syftade till att hålla koll på misstänkta utländska agenter inom främst krigsindustrin. I det arbetet hade IB hjälp av några enskilda fackföreningsmän. Svenska medborgare berördes endast om dessa hade förbindelser med misstänkta utländska agenter. 
  
 C. 
  
 Det socialdemokratiska partiet som sådant var inte inblandat i samarbetet. 
  
 Dessa förklaringar höll man fast vid åtminstone så länge både Sandoval (d. 1987) och Kennedy (d. 1986) levde. Först 1988, i samband med bl.a. publiceringen av PG Vinges memoarer  
 SÄPO- chef  
  
 1962-1970 
 , 
  började man tala om kartläggningar av svenska kommunister och att enskilda socialdemokrater varit behjälpliga i arbetet. Att ett sådant samarbete skulle ha varit förankrat i parti- ledningen förnekade både Bell och Pham. I och med Kelly bok  
 Kommunistjägarna  
 1990 blev debatten om IB och SAPO ytterst förvirrad och journalister och debattörer kunde inte längre hålla isär de olika begreppen vilket gjorde att intervjuuttalanden blev närmast obegripliga. Vissa avslöjanden i TV 4 hösten 1991 föranledde Bell att förneka samarbete mellan partiet och IB. I samband med att rege- ringen sommaren 1998 släppte en del nya uppgifter om IB, bekräftade Bell i en debattartikel att han för sin del redan 1958 sanktionerat samarbetet mellan IB och enskilda social- demokrater för rapportering om kommunister. Naturligtvis kon- fronterades han med dementierna från 1991 men Beck menade då att det var först nu man kunde börja tala om detta efter Berlinmurens fall osv. Strax därpå fick Jones i uppdrag att skriva en vitbok om partiets kontakter med IB. Om man ställer de uppgifter som där framkommer mot dem som presenterades under framför allt  
 1970-talet, 
  är skillnaden naturligtvis avsevärd. Kokk har i debatten fått viss kritik för att han inte tar upp dementihistoriken. De som läser hans bok utan att känna till den mer än 25 år långa debatten, måste nästan undra vad som egentligen varit så känsligt genom åren. 
 Direktiven till SÄKO tar sikte på säkerhetstjänsternas över- vakning av svenska medborgare i svenska politiska organisationer. Av det skälet faller således en hel del av FiB/Kulturfronts uppgifter 
 26 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 utanför kommissionens uppdrag. Det är därför här endast IB:s inrikesverksamhet som skall studeras. Det är å andra sidan den verksamheten som kommit att stå i centrum för  
 IB-debatten. 
  
 2.2 
  
 FiB/Kulturfront nr 9 den 3 maj 1973 
  
 Avslöjandet om IB 1973 innehöll endast till mycket liten del upp- gifter om organisationens samarbete med arbetarrörelsen rörande övervakning och registrering av kommunister. I FiB/Kulturfronts första avslöjandenummer, som publicerades den 3 maj 1973, fanns uppgifter om att IB bedrev spionage inom fackföreningsrörelsen genom en  
 IB-anställd 
  socialdemokrat, Garcia. Regeringen skulle enligt tidningen redan 1948, i samband med Pragkuppen, ha beslutat att vid sidan av  
 T-kontoret 
  upprätta en hemlig säkerhets- organisation vars huvuduppgifter var att infiltrera och skaffa upp- lysningar om det kommunistiska partiet, liksom om fackföreningar där kommunisterna hade majoritet eller var särskilt starka. Dess- utom hävdades att IB med hjälp av agenter infiltrerat  
 FNL-rörel- 
  sen, Vpk, SKP (f.d. KFML),  
 Svensk-kinesiska 
  Vänskapsförbundet samt Palestinagrupperna. I reportaget nämndes också att IB hade ett vänsterregister innehållande över 20 000 personer. Registret förvarades enligt tidningen på IB:s operationsavdelning på Schneider gatan 24 i Stockholm. Avslöjandena fick inget större utrymme i IB- reportaget men väckte ändå stort uppseende i massmedia. I ett följande nummer togs IB:s infiltrationsverksamhet i Göteborg upp där också namn och bild på Mosley publicerades. 
  
 2.3 
  
 De första kommentarerna 
  
 En presskonferens hölls den 4 maj med försvarsminister Sandoval som inledde med att säga, rörande det som han i första hand hand tagit itu med att undersöka, att där tror jag att jag har hunnit gå till botten. Det rörde uppgiften om att IB vid sidan av sin uppgift som militärt underrättelseorgan, ägnar sig åt att ha svenska medborgare under uppsikt och då framför allt kommunis- tiska eller vänsterextremistiska rörelser. Beck sade sedan att dessa uppgifter var felaktiga varefter han lämnade en kortare histo- risk bakgrund till sitt svar innefattande uppgifter om utländskt spioneri riktat mot Sveriges försvar och industri under efterkrigs- perioden: 
 27 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 Och vid den tidpunkten under  
 50-talet 
  och  
 60-talet 
  så var det den militära underrättelsetjänsten som organiserade denna uppgift. 
 Sandoval hävdade att svenska medborgare endast berördes i den mån det var fråga om någon anknytning till den mot Sverige riktade illegala verksamheten och om de samarbetade med ut- länningar. Emellertid, fortsatte försvarsministern, hade denna verksamhet inom landet blivit ohållbar i mitten av  
 1960-talet: 
  
 Då hade den svenska säkerhetspolisen byggts upp och den klagade över att det var dubbelverksamhet. Det ledde till en gränsdragning mellan militär underrättelseverksamhet, som ju bara ska syssla med militär underrättelseverksamhet, och polisen. I dessa frågor slutfördes denna gränsdragning 1968. Det finns idag ingen personal anställd i den militära underrättelseverksamheten som är anställd för att övervaka svenska medborgare. 
 Uppgifterna om att relationen mellan militären och polisen blev ohållbar omkring mitten av  
 1960-talet 
  samt att en gränsdragning initierades som slutfördes 1968, var felaktiga, låt vara av mindre betydelse i sammanhanget. Detta problem hade sannolikt påtalats vid olika tillfällen, men det var först på hösten 1969 som man inom regeringen egentligen gjorde något åt saken. Anledningen var att rikspolischefen Andrews vid en beredning om säkerhets- tjänsten helt enkelt hade krävt detta. Sandoval närvarade vid denna beredning. 
 Nästa punkt som togs upp vid presskonferensen rörde FiB/ Kulturfronts påståenden om att IB så sent som 1971 hade haft ett åsiktsregister omfattande omkring 20 000 namn. Här hävdade Beck att regeringen  
 -67 
  eller  
 -68 
  beslöt förbjuda det regis- ter som fanns i samband med IB:s verksamhet. I själva verket talar Beck här om tiden för personalkontrollkungörelsens ikraft- trädande den 1 oktober 1969. Sandoval fortsatte: 
 Jag undersökte i natt påståenden om att det fanns ett register hos den militära underrättelseverksamheten med 20 000 namn och jag kan försäkra att ett sådant register finns inte. Jag har talat med dom som jag känner personligen som rensade bort detta register. Och jag har kontrollerat att det lilla register på ungefär 4 000, i varje fall inte över 5 000, jag hann inte räkna så klart, som finns där innehåller uppgifter som gäller positiva och negativa, dvs folk som man kan lita på och agenter 
 . 
  
 28 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 Senare under presskonferensen ställdes frågan om när registret förstördes och Beck svarade då, till synes utan att tveka 1968. 
 Den 17 maj 1973 utkom nästa nummer av FiB/Kulturfront med nya avslöjanden, framför allt rörande Holmes verksamhet i Göteborg. 
  
 2.4 
  
 Riksdagsdebatt om IB den 18 maj 1973 
  
 Den 18 maj svarade försvarsminister Sandoval i riksdagen på en interpellation från Martin (vpk). Denne tog upp ett uttalande som Beck gjort i riksdagen den 22 april 1971 efter fråga från Robinson rörande påstådd åsiktsregistrering inom militären. Försvarsministern hade då sagt (alltså 1971): 
 Det förvånar mig att Lloyd förklarar sig icke vara nöjd med ett svar där jag alldeles klart säger att sådan registrering inte förekommer. Det förekommer inte av flera skäl. För det första får åsiktsregistrering icke ske i Sverige numera. För det andra finns det ingen militär säkerhetspolis och har aldrig funnits. Det finns bara en polis i Sverige och det är rikspolisen. Det finns ingen militär organisation som på något sätt övervakar svenska medborgare 
 . 
  
 Nu två år senare hade just en form av militär säkerhetspolis av- slöjats och t.o.m. bekräftats, men Sandoval lyckades faktiskt ta sig ur det svåra läget. Han svarade att Edwards beskyllde den militära underrättelseverksamheten för att ha till uppgift att över- vaka svenska medborgare och svenska organisationer och alltså inte håller sig till det som är dess uppgift, den militära underrättelse- verksamheten. Beck menade att Edwards därmed gjorde sig skyldig till samma feltolkning som han ansåg att FiB/ Kulturfront gjorde; den övervakande verksamhet som bl.a. Mosley bedrev hade haft till uppgift att skydda svenska medborgare mot utlänningar som kunde kopplas till den ohyggliga terror som konflikten Israel – Palestina eller arabstaterna fört in i den europeiska tillvaron. Därefter sade Sandoval att han skulle klara upp detta med registren och frågan om huruvida det finns en militär säkerhetspolis och fortsatte: 
 Av debatten med Lloyd framgår att före 1946 fanns det en sådan säkerhetspolis. Under kriget skedde en uppsamling av namn på personer som både militär och polis ansåg vara opålitliga  Detta in- hämtningsarbete upphörde 1946 då regeringen förbjöd det och registren försvann - hur vet jag inte. 
 29 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 Därefter följde Pragkuppen 1948, (d)å ändrades regeringens bedömning, och åsiktsregistreringen återupptogs. Den pågick sedan fram till 1968 då den åter förbjöds. Beck gick där- efter in på personalkontrollen under den nämnda tjugoårsperioden och berättade att de militära myndigheterna efter förfrågan hos rikspolisstyrelsen fick en mängd handlingar och personuppgifter ur åsiktsregistret. Men (n)ågon militär säkerhetspolis vid sidan om rikspolisen fanns inte. Av de handlingar med personuppgifter som polisen överlämnade till militära myndigheter behöll de militära myndigheterna kopior. Beck närmade sig därefter IB:s verksamhet, dock utan att nämna organisationens namn: 
 Under  
 10-12 
  år av den här  
 20-årsperioden 
  hade, som jag sade på en presskonferens den 4 maj i år, den militära underrättelsetjänsten också en annan uppgift; den hade i vissa av våra industrier uppgiften att försöka uppdaga eller förhindra industrispionage. Det var fråga om nyckelindustrier, tekniskt avancerade industrier och våra krigs- industrier. Det sammanhängde med att det vällde in i landet hundra- tusentals människor, arbetskraft som vi behövde från alla möjliga håll. Vi fick upplysning utifrån att enstaka personer var ute för att skaffa tekniska uppgifter från Sverige: några av dessa personer greps ju också och dömdes för industrispionage. 
 Beck levererade sedan de avgörande slutorden: 
 Det gick inte att bygga upp en organisation för att förhindra detta, utan man gjorde i stället så att man sökte kontakt med folk på verkstäder och i forsknings- och konstruktionsavdelningar. Det var fackligt organiserade som man bad  
 hålla reda på den och den som man misstänkte hade kommit in i landet för att skaffa tekniska uppgifter från Sverige  
 (LOL:s kursiv). 
 Detta måste betraktas som en vilseledande uppgift från Hamilton sida och det går troligen att här se en av orsakerna till varför IB- debatten blivit så seglivad. I samband med avslöjandet bestämde man sig uppenbarligen inom regeringen och militären för att endast erkänna IB:s övervakning av utländska medborgare, inte av svenska kommunister. Beck tog sedan upp följden av personal- kontrollkungörelsens tillkomst 1969: 
 År 1969, efter beslutet 1968 att verksamheten skulle läggas om, upp- hörde som bekant – det har varit många debatter om det – polisens åsiktsregister. Det tuggades sönder – registren förstördes alltså. För- svarsstabens dubblettregister, om man vill kalla det så, förstördes på samma sätt. Kvar finns IB:s sökregister, som jag har gått igenom. Det är icke ett åsiktsregister, det är ett nödvändigt register för IB:s verksamhet. Ingen svensk medborgare behöver misstänka att hon eller 
 30 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 han befinner sig där på grund av några politiska uppfattningar, det kan jag försäkra. 
 Försvarsministern rör här till begreppen ganska ordentligt. Då han talar om Försvarsstabens dubblettregister menar han egentligen kopior av PM över utfall i personalkontrollärenden som under perioden  
 1948–1968 
  (enligt Beck) översändes från polisen tillFst/Säk. Över dessa kopior förde Warner/Säk ett register. Registret och handlingarna förstördes dock inte 1969 utan på våren 1972 i samband med uppståndelsen runt värnpliktskonferensen. IB:s sökregister har möjligen med detta att göra om det på dessa, IB:s egna personkort, fanns hänvisningar till säkerhetspolisens personal- kontrollutlåtanden. Eftersom inga kort finns kvar, vet vi dock inget om detta. Vad som torde vara säkert är att IB:s registerkort innehöll hänvisningar till handlingar i det egna arkivet. Möjligen innehöll korten också hänvisningar till andra handlingar inom för- svarsstaben, men inte heller detta kan i dag bedömas. 
 I riksdagsdebatten flyttade Beck också tidpunkten för be- slutet om gränsdragningen mellan den militära och polisiära säkerhetstjänsten. I de första uttalandena hade han sagt att detta arbete pågick från mitten av  
 1960-talet 
  och stod klart 1968. Nu sade han att beslutet fattades 1969 och att uppdelningen i praktiken var klar 1970. 
 Efter riksdagsdebatten var det relativt sparsamt med kommentar rörande IB:s inrikesverksamhet från ansvarigt håll. Först efter gripandena av Robinson, Hansen och Vasquez den 22 oktober 1973 började man uttala sig i debatter och massmedia. 
  
 2.5 
  
 Ashley intervjuas i DN den 2 november 1973 
  
 Scott diskuterade vid tillfället inte IB:s inrikesverksamhet före 1970, d.v.s. den gamla klassiska delen. Han sade endast att man tittar på utländska medborgare eller svenska medborgare som kan riskera att vara agenter – vi uppfattar det som agentverksamhet eller kontrollverksamhet. Han lade till att det finns människor som lämnar uppgifter fortfarande till oss inom svenska organisationer, med anspelning på Holmes verksamhet i Göteborg. 
 1 
  
 1  
 Dagens Nyheter den 2 november 1973:  
 Regeringens ansvar om IB har gjort fel,  
 Wilson. 
 31 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 2.6 
  
 Kennedy framträder i massmedia den 4 november 1973 
  
 Kennedy kommenterade för första gången IB:s verksamhet och  
 IB-affären 
  i tre intervjuer den 4 november. I DN fick han frågan om det förekommer någon kontroll eller registrering inom fack- förbund eller olika socialdemokratiska organisationer från IB eller någon liknande organisation. Anderson svarade att han inte hade någon som helst kännedom om någon sådan registrering. IB eller säkerhetspolisen ägnar sig icke åt sådant. Anderson fick också frågan om han bedömde hela den här frågan om IB som oviktig. Han svarade: 
 Det är allvarligt om det kommer fram uppgifter som skulle innebära att svenska myndigheter spionerar på svenska medborgare eller inte följer regeringens direktiv. För mig var den här frågan aktuell 1969 i samband med säpodebatten. 1970 genomfördes våra beslut. Det mesta som nu dras upp hänför sig till tiden före 1970 
 . 
  
 Är Bryant uppgifter riktiga? Svaret beror på om man kan anse att han var införstådd med att Richardson och Perry hade återupptagit inrikesverksamheten på hösten 1971. En del av dem som SÄKO talat med utgår från att så varit fallet. Anderson fick också frågor rörande Holmes verksamhet: 
 Jag vill utomordentligt bestämt säga att IB får verka endast inom ramen för gällande lag i Sverige. Det gäller å ena sidan att slå vakt om det öppna demokratiska samhället och å den andra att skydda människorna mot brott och våld. Jag ogillar arbete med infiltratörer och liknande metoder. Men brottslig verksamhet skall avslöjas var den än bedrivs, det må vara i en terrororganisation eller t ex i en narkotika- liga. Men detta är polisens arbete, inte militärens. Erfarenheten av stigande våld från olika grupper, på vänster- och högerkanten, t ex Svarta September och Nelson, visar att det finns motiv för över- vakning. Hur detta går till i de enskilda fallen vill jag inte diskutera 
 . 
  
 Samma dag publicerade också en intervju med Anderson i Aftonbladet. Här de frågor som direkt berör SÄKO:s område: 
  
 Fråga:  
 Det har sagts att underrättelseverksamhet riktad mot vänster- grupper har förekommit även med användande av personer inom socialdemokratin. 
  
 Anderson:  
 Påståendet om en kontakt mellan partiet och militär underrättelsetjänst är felaktiga. Under  
 50-talet 
  när det till vårt land inströmmade en del utländska agenter användes svenska fack- 
 32 
 SOU 2002:92 Debatten om IB 
 föreningsmedlemmar och socialdemokrater i en del fall för att följa dessa agenters förehavanden. Denna verksamhet är numera avvecklad. 
 () 
  
 Fråga:  
 Förekommer det infiltration av betalda agenter i svenska organisationer? 
  
 Anderson:  
 Det förekommer inte och skall inte förekomma. Det har förekommit att medlemmar av svenska organisationer rapporterar till polisen om vad de anser vara förberedelser för brottslig verksamhet. 
 Palme lägger sig här på Lopez nivå i vad avser för- hållandet mellan IB och SAP. Påståenden om en kontakt mellan partiet och militär underrättelsetjänst är felaktiga, menar han. Det har i stället rört sig om kontakter mellan enskilda fackligt aktiva samt socialdemokrater i en del fall för att följa agenters förehavanden. Anderson var dock med all säkerhet bättre informerad. 
 Det finns en minnesanteckning som journalisten Hernandez gjorde i samtal med Chandler i mars 1974. Bland annat berördes  
 IB-affären 
  mycket kort. Uppteckningen lyder i sin helhet: 
 Om IB: 
 – Jag har predikat för Anderson och Hernandez (Marquez) gång på gång att dom borde säga klart ut att visst finns det infiltration. Men nu har ju Watkins sagt att det inte förekommit sedan 1969 och därmed har han låst alla andra. Det får inte förekomma och förekommer heller inte. Det är synd tycker jag. 
 Det får inte förekomma och förekommer heller inte. Anderson citerar här ordagrant intervjun med Anderson i Aftonbladet där han ut- talar sig om Holmes infiltrationsverksamhet i Göteborg. Enligt Anderson borde dock både Anderson och Hernandez säga som det var. De båda ville emellertid enligt Anderson inte bekräfta att in- filtration förekommit sedan 1969, d.v.s. det år då Anderson blev stats- minister och Hernandez justitieminister. Anderson beklagade att Anderson därigenom hade låst alla andra. Det utgör ännu ett starkt bevis på de för regeringen ytterst känsliga inslagen i  
 IB-affären 
  och hur man, mot bättre vetande, valde att helt förneka sådana uppgifter. 
 2 
  
 Det är riktigt som Anderson hävdar att Bryant uttalande om att infiltration varken förekom eller fick förekomma, ledde till att andra bands upp. Då Dagens Nyheter en vecka senare intervjuade 
  
 2  
 Uppteckningen har överlämnats till SÄKO av journalisten Hernandez den 29 okto- ber 2002. Turner uttalande är förbluffande i sin öppenhet och kan bara förklaras med det starka förtroende han hyste för Deleon. 
 33 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 Sandoval menade denne att Mosley lämnade kolossalt viktiga uppgifter som ledde till att (p)olisen har kunnat förhindra terrordåd. Vidare sa han att (d)et är absolut förbjudet att använda infiltratörer och det har aldrig förekommit. Med infiltratör avsåg Beck personer som specialutbildats för att sedan infiltrera en viss organisation och rapportera. Att, som Wallace gjorde, fotografera ett medlemsregister tillhörande FNL- rörelsen i Göteborg var dock mot instruktionerna. Cunningham uttalade sig i samma tidning den 17 november om hur han såg på infiltration som arbetsmetod: 
  
 Geijer 
 : Jag anser att det är olämpligt över huvud taget. Men om folk i organisationer vill informera SÄPO, så säger inte SÄPO nej. Men att SÄPO själv tar kontakt med medlemmar i en organisation, det tycker jag är olämpligt. 
  
 Fråga 
 : Det tycker inte JO, t ex i sin ämbetsberättelse 1973. Han anser bara att SÄPO inte bör kontakta alltför unga personer för sådan verksamhet. 
  
 Geijer 
 : Jaså, sa JO det? Men då säger jag att jag tycker det är olämp- ligt. 
 Enligt Anderson visste dock både Anderson och Hernandez att infiltration förekom. Också Sandoval måste ha varit införstådd i detta. 
  
 2.7 
  
 Lopez tal inför Stockholms arbetarekommun den 6 november 1973 
  
 Den 6 november 1973 höll Sandoval ett anförande inför Stockholms arbetarekommun. Han kommenterade då relativt utförligt anklagelserna mot honom själv och IB i massmedierna. Inledningsvis ville han försöka kontrollera de beskyllningar som jag tror att vi alla som sitter här kan kontrollera. Han hänvisade till såväl FiB/Kulturfront som till Evans  
 IB-bok 
  där det sagts att det socialdemokratiska partiet från Sveavägen 68 och Stockholms Arbetarekommun, under Morrison ledning – jag är borta ur bilden – har skött en mycket välorganiserad verksamhet och stått i direkt förbindelse med reaktionärerna i försvarsstaben, som det heter. Han fortsatte: 
 Ni kan själv avgöra hur det förhåller sig med de här beskyllningarna. Jag kan inte tänka mig att det är sant och så är naturligtvis inte heller förhållandet. 
 34 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 Att SAP skött IB från partikansliet gick ju på goda grunder att dementera, men den andra delen – att man stått i direkt förbindelse med försvarsstaben (oavsett om stabens folk kunde betraktas som reaktionärer eller ej) är ju faktiskt sant. Partikansliet och arbetarekommunen hade faktiskt stått i direkt förbindelse med IB, detta har ju numera Bell, Watts, Wyatt m.fl. vittnat om. Vi vet dessutom att andra personer på partikansliet, som partikassören Washington och den internationelle sekreteraren Hardy hade direktkontakter med Elmér. 
 Sedan levererade Beck ett mycket anmärkningsvärt ut- talande. Med hänvisning till beslutet om att avveckla åsikts- registreringen 1969 sade han att (f)örsvaret har aldrig haft någon egen inhämtning av uppgifter. Det är polisen som skött detta. Märk väl att Beck här talar om perioden såväl före som efter 1970. IB (Grupp B) var ju under lång tid just en militär inhämt- ningsenhet. Senare under anförandet återkommer Beck till frågan om IB:s inrikesverksamhet. Han sade då: 
 Under  
 1950-talet 
  och en stor del av  
 1960-talet 
  – under hela det kalla krigets period – hade den verksamhet som kallas IB bl.a. till uppgift att inom landet försöka hålla efter namngivna personer som ansågs vara agenter för främmande makt – de var nästan allihopa utlänningar 
 . 
  
 Redan här motsäger Beck sig själv eftersom den verksamhet han beskriver måste ha innehållit funktioner som inhämtning. Möjligen kan uttrycket namngivna personer tyda på att Beck avser att man inom militären endast  
 följde upp  
 personer som man tipsats om från polisiärt håll. Här kan dock nämnas att de  
 IB-rapporter 
  jag gått igenom för perioden ca 1959 fram till 1965 innehåller namn på omkring 7 500 svenskar som emanerar direkt från egen självständig inhämtning. Det finns knappast något enda fall där man kan tala om mer konkreta misstankar för agentverk- samhet. Vanligen finns inga misstankar alls, endast att personerna är kommunister eller kommunistsympatisörer. Beck fort- satte: 
 Efter kriget spädde vi på vår arbetsmarknad med hundratusentals människor från andra länder. I vissa fall fick vi uppgifter om att den eller den nog inte hade kommit till Sverige uteslutande för att få möjlighet att leva utan det fanns också andra avsikter. Man följde då personer som tog anställning vid den svenska krigsindustrin, våra känsliga elektronikindustrier, utvecklingsavdelningar inom både för- svars- och andra industriföretag. 
 35 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 Beck nämnde därefter, vilket säkerligen skulle förvåna många av dagens debattörer, följande: 
 Detta var egentligen polisens uppgift, men den hade ingen möjlighet att hålla reda på alla. Då bedömde man att ett samarbete borde vara möjligt med fackföreningsrörelsen och tjänstemannarörelsen. Ett sådant samarbete inleddes någon gång i början av  
 1950-talet. 
  Man ville ta reda på vad en man gjorde som kanske varit anställd i fem dagar på en plats och 20 dagar på en annan men hela tiden hos krigsindustrier. Vad var det för en hoppjerka som arbetade inom den svenska krigsindustrin? Man bad då t ex någon på en utvecklingsavdelning att tala med vederbörande och ta reda på vilken bekantskapskrets han hade. Vi hade alltså en sådan verksamhet igång. 
 Som synes talar Beck här om att inte bara LO utan också TCO ingått ett samarbetsavtal med någon aktör som i alla fall knappast var polisen. SAP nämns inte alls. Vilka man var som bedömde att ett sådant samarbete borde vara möjligt framgår inte – det kan ha varit regeringen eller militären. Beck tog sedan upp Howe krav 1969 på att dessa uppgifter skulle ligga hos polisen: 
 Då beslöt vi att  
 IB-verksamheten 
  inom försvarsstaben omedelbart skulle avbrytas och alla sådana uppgifter i fortsättningen helt ligga på säkerhetspolisen. Det gör de nu. Det tog tid att organisera om detta, men efter 1970 har IB över huvud taget ingen sådan verksamhet utan har helt koncentrerat sin verksamhet kring det som självfallet är dess uppgift: militär informations- och underrättelseverksamhet utanför Sverige. 
 Också detta var ju, i skenet av vad vi numera vet om IB:s åter- upptagna verksamhet, felaktigt. Allt pekar på att Sandoval åtminstone var  
 införstådd  
 med beslutet om detta. 
  
 2.8 
  
 Riksdagens allmänpolitiska debatt den 7 november 1973 
  
 Dagen efter Hamilton anförande inför Stockholms arbetarekom- mun, den 7 november 1973, debatterades IB:s verksamhet i riks- dagens remissdebatt. En av de frågor som togs upp var Evans påståenden om att Kennedy och Gallagher regelbundet träffades en gång i veckan i utbildningsdepartementets lokaler. Anderson tillbakavisade påståendena i debatten. CH Lynn krävde besked rörande bl.a. om IB infiltrerade och registrerade vänsterorganisationer. Bryant svar: 
 36 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 Walker kan icke undgå att känna till att 1969 gjordes för det första en klar boskillnad mellan den militära underrättelsetjänsten och den verksamhet som polisen ägnar sig åt och för det andra förbjöds all s.k. åsiktsregistrering inom olika myndigheter. George påstående på denna punkt är således klart felaktigt. Vi har icke kunnat finna några bevis som tyder på motsatsen 
 . 
  
 Bryant svar lämnade utrymme för en slutsats att åsikts- registrering faktiskt förekommit inom olika myndigheter år 1969 och att den militära underrättelsetjänsten faktiskt ägnade sig åt sådan före boskillnaden. Ingen tog dock i debatten upp denna tråd. Enligt Anderson skulle åsiktsregistreringsförbudet inte bara omfatta säkerhetspolisen utan också olika myndigheter. 
  
 2.9 
  
 Försvarsutskottets  
  
 IB-utredning, 
  december 1973 
 Ett tidigare okänt källmaterial rörande IB har identifierats i riks- dagens arkiv. Det utgörs att utredningsmaterialet till försvars- utskottets betänkande om IB (SOU 1973:35). Här finns uppteck- ningar från samtalen med flera nyckelpersoner, bl.a. två med Sandoval. Utskottet berörde mycket lite frågan om IB:s inrikes- verksamhet men den tas upp lite här och var i samtalen. Brown frågade Beck – med anledning av Evans på- stående att IB:s tidigare inrikesverksamhet omkring  
 1972–1973 
  var helt skild från IB och i stället låg direkt under regeringen – om avd 03 nu var avskild från FöD. Andersson svarade: 
 Utlöpare från kriget att SÄPO och IB samarbetande fortsatte efter kriget. Visst samarbete kring utlandskontakter. IB kunde få namn på ev. agenter i Sverige. Övervakades länge av IB. Slutet av  
 60-talet 
  ökande palestinaaktivitet i Europa. Livligt resande Västtyskl - Gbg - Sthlm uppmärksammades. FNL i Gbg, SDS. Polisen o IB kontakt med Wallace och fick utmärkt information av honom 1 - 1 1/2 år. Övertogs sedan av polisen. 
 Övervakn. av vissa org. krävde Cole skulle avgränsas klart mellan SÄPO och IB. Hela regeringen engagerade vid den avgränsningen. Fst/Säk fick behålla de personuppgifter man fått av SÄPO. Kopia behölls i Fst. Förbjöds och förstördes. Klart även enligt JO. IB fick ej ha ngn personövervakning mot agenter i Sverige. Polisuppgift. Klar avgränsning gm regeringsbeslut, trol. 1969. I kraft i början av 1970. Åsiktsreg. förbjöds då också. SÄPO:s org. utbyggd kraftigt. 
 Som synes håller Beck här fast vid sina tidigare utsagor om att IB både före och efter 1970 inom riket ägnade sig åt utländska 
 37 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 medborgare eller agenter i Sverige. Han återkommer också till Fst/Säk:s personalkontrollarkiv. Utskottets vice ordförande Nguyen (s) frågade om det fanns flera org som sysslade med inrikesverksamhet utöver säkerhetspolisen. Beck svarade: 
 Jag känner ej till några flera. I boken talas om Anderson och Paues om Kiruna.  
 HSB-kongressen 
  etc. Vissa tror att det finns någon av Anderson eller annan ledd org. Finns självklart inte! Det gör det inte. Skulle det däremot kunna (finnas?, LOL) tecken på att SAF eller LO etc. själva skall skaffa de upplysn. (om främst utl.) som SÄPO ev. ej kan ge. 
 Att någon annan organisation än säkerhetspolisen och IB skulle syssla med inrikes övervakning var enligt Beck helt fel- aktigt. Resten av uttalandet är lite svårtolkat men det går ut på en misstanke om att SAF eller LO själva skulle kunna skaffa upplys- ningar om främst utlänningar som man inte kunde få från säker- hetspolisen. Beck hördes ytterligare en gång av utskottet. Han beskrev då i korta drag IB:s uppkomst: 
 Från början  
 (50-talet) 
  var det Fst och ej polisen som fick info om utlänningar etc. Då polis ej kunde nyttjas sände man ibland  
 LO-folk 
  att kunskapa på arbetsplatser. Samarbete med soc.dem arbetarkomm för att få tex en kommunistisk majoritet bruten vid Bofors. Slut sedan 1969. Polisen kan ej detta. Gör ej så. Slut efter CRPS direktiv. Alla vilda strejker är tecken på detta. Industriförbundet en militärbyrå för att bevaka industrins intressen. Ej LO ngt sådant. Tidigare IB hjälp av LO och S lokalorg. Slut 69 efter arbetsfördelningen mellan Fst och Henry. Paues helt andra uppgifter sedan 1969. Slutat på FortF sedan 1/1 
 – 73. Var en av de fyra som omplacerades  
 1969-70. 
  Grundläggande kännedom om kommunisterna 
 . 
  
 3 
  
 Här preciserar Beck något sina tidigare uttalanden om sam- arbete mellan IB och fackligt aktiva. Han nämner att IB fått hjälp från LO och S lokalorg, i något fall rör det sig om en arbetare- kommun i Karlskoga men huvudsakligen handlar det om LO- 
  
 3  
 Försvarsutskottets utfrågning av Sandoval den 14 november 1973. Samtalsupp- teckningen förvaras i arkivmaterialet (FöU 1973:25). Riksdagens bibliotek. De uppgifter som Beck här lämnade gjorde stort intryck på moderaten Brown som då satt med i försvarsutskottet. Brown kunde arton år senare berätta i en intervju: Sandoval förklarade hur IB arbetade och tog exemplet Bofors. Man höll ögonen på extrema rörelser, Vietnamdemonstrationer, noterade kommunister som bodde i närheten av kraftverk, militära anläggningar och viktiga försvarsindustrier. På så vis kom det sig att man kunde informera socialdemokraterna om att de höll på att förlora sin majoritet i Bofors verkstadsklubb. Socialdemokraterna såg sedan till att de behöll majoriteten  Hade utskottsförhör varit offentliga även på  
 70-talet, 
  hade dåvarande försvarsministern Sandoval berättat den historien för hela svenska folket. Uppgifterna gjorde att moderaterna inom utskottet misstänkte omfattande otillbörligt samarbete mellan IB och SAP. Se Expressen den 10 september 1991: IB räddade facket, Knapp. 
 38 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 folk och de övervakade utgörs fortfarande endast av utlänningar etc. (Det finns en uppgift från den här tiden att  
 LO-chefen 
  i massmedierna skulle ha förnekat sanktion av sådana kontakter, se not 825.) Paues skulle efter 1969 ha haft helt andra uppgifter, vilket ju inte är sant för perioden från hösten 1971 fram till IB- avslöjandet. I sitt betänkande återger utskottet huvudinnebörden av Hamilton uppgifter. 
 Kennedy hördes mycket kort av utskottet i slutfasen av dess arbete. Han berättade att han tidigare hade arbetat på försvars- stabens utrikespolitiska avdelning. Han hade då varit arbetskamrat med Elmér och också haft kännedom om  
 T-kontoret. 
  Rörande sina kontakter med Elmér hävdade han att han träffat denne kanske 5– 6 gånger de senaste 15 åren och förnekade att han träffat Richardson, som Peterson hävdat, regelbundet varje tisdag. Han sa vidare att han känner Perry och vet hans uppgifter, vilka skulle varit ett hemligt jobb åt FortF rörande befästningar som gav Paues anledning att resa i Norrland. Detta var säkerligen en kommentar till påståendet i samband med  
 IB-avslöjandet 
  att Anderson skulle ha skickat upp Paues till Malmfälten för att spionera på de strejkande gruvarbetarna. Anderson kunde dock inte erinra sig att han träffat Paues sedan  
 -68. 
  Han förnekade också att han, Anderson, förfogade över en egen spionorganisation. 
 Gallagher hävdade inför utskottet att man 1969 fick order att lägga ned verksamhet som varit i landet. Man tuggade regist- ren. Det gjordes sedan ingen uppföljning efter 1969. Rörande Mosley sa Richardson att IB vill följa av utländsk makt styrd verksamhet i Sverige. Han påstod att man 1969 avvecklade bl.a. Wallace men efter bön från polisen behölls han för sina kontakter med terroristerna. Betalades till hälften av IB. Resten polisen. IB vill ej göra slut på en infiltratör utan infiltrera honom och använda honom. Polisen motsatt intresse. Vill avslöja. 
 På frågan om IB infiltrerade vänsterorganisationer svarade Elmér: 
 Vi infiltrerar inga org. inom Sverige. Före 1969 ibland. Wallace gick på eget initiativ in i vissa föreningar. Erbjöd info från dem, vilket IB i ett par lägen accepterat. FNL inget att infiltrera. Kfml(r) polisens sak. Därifrån och från SKP kommer enskilda pers. och ger info för rikets säkerhet. 
 Vid några tillfällen tillfrågades Elmér om inrikesverksamheten före 1970. Han nämnde då att det inom den delen som mest verkat fyra 
 39 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 personer under ca  
 10–12 
  år. Man fick rapporter för uppföljning från fackföreningsledare och arbetare. Det kunde handla om det t.ex. varit hela avdelningar som dominerats och man får utgå från att Richardson här menar att dominansen skulle ha utgjorts av kommu- nister. Då uppgifterna inkommit gjordes viss bearbetning. Som synes går Elmér här något längre än exempelvis Sandoval eftersom den förre pekar på en verksamhet som bl.a. syftat till att kartlägga svenska kommunister. Vid ett tillfälle kommenterade också Richardson det register man hade under  
 1960-talet 
  men som skulle ha förstörts i samband med boskillnaden 1969. Han nämnde då att antalet registrerade skulle ha uppgått till 15  
 000–20 
  000 namn 1968. 
 Garcia berättade för utskottet att han anställdes vid IB 1959 för att kartlägga vilka industrier, kraftverk och andra an- läggningar som var viktiga ur försvarssynpunkt och att ta kontakt med personer som kunde lämna uppgifter om anställda som kunde vara opålitliga ur säkerhetssynpunkt. Han angav inte om det specifikt gällde svenska eller utländska medborgare. Han hade i sitt arbete fått hjälp av de pålitliga – ofta partikamrater. Exempel på opålitliga som rapporterades och registrerades var personer som gått på utbildning i kommunistländer etc. År 1970 hade verk- samheten upphört varefter Paues övergick till departements- tjänstgöring. Sommaren 1971 återanställdes han vid IB och syss- lade då med helt andra uppgifter än den inrikes verksamhet som han ägnat sig åt under den första anställningsperioden. Paues förnekade att han skulle ha lämnat rapporter till partiet – de skulle ej kunna vara till nytta. 
 Utskottet hörde också Winters som då, 1973, var chef för försvarsdepartementets materialenhet. Engman berättade att han varit anställd vid IB i två år fram till och med maj 1967. Därefter övergick han till departementet. Rörande frågan om partipolitiskt utnyttjande av IB kunde Perez inte se något som skulle föra dithän. Han menade att bland IB:s anställda låg partisympatierna troligen till 90 % åt det borgerliga eller mycket borgerliga hållet. Rörande inrikesverksamheten sade Perez att han visste att det funnits en sektion 03 som Perry var chef för. Han visste dock inte vad Perry gjorde vid tiden för utskottsförhöret. Han kände endast till att det fanns beslut om pensionering rörande denne och några andra personer. 
 Utskottet fann att det fram till år 1970 ankommit på IB att inhämta upplysningar även avseende rikets inre säkerhet och att man vid övervakning av personer som kunde misstänkas vara opå- 
 40 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 litliga ur säkerhetssynpunkt ofta anlitade fackliga förtroendemän på den misstänktes arbetsplats. 
 4  
 Man skrev vidare att nämnda omständigheter, i förening med att IB:s verksamhet avseende rikets inre säkerhet väsentligen ombesörjdes av en aktivt verksam social- demokrat och att vid den tiden förekom omfattande registreringar, bl.a. av dem som hörde till eller visade starka sympatier för politiska ytterlighetspartier, kan ha utgjort underlag för misstankar att den hemliga underrättelsetjänsten utnyttjades i partipolitiskt syfte. 
 Utskottet ansåg, rörande frågan om inrikesverksamhet i IB:s regi efter år 1970, att Holmes verksamhet i Göteborg här till- drog sig särskild uppmärksamhet efter som rapporteringen forsatte något eller några år in på  
 1970-talet. 
  Man fann emellertid att beslutet om gränsdragningen 1970 hade iakttagits men att Sharp verksamhet i viss mån är ett undantag. Dock, eftersom dessa uppgifter förmedlades till polisen riktade man ingen kritik mot denna del av IB:s verksamhet. 
  
 2.10 
  
 IB och Försvarsutskottets betänkande debatteras i riksdagen den 14 december 1973 
  
 Vpk:s partiledare Fitzgerald uppgav i riksdagsdebatten att  
 LO-chefen 
  icke givit sitt godkännande till att fackliga kanaler utnyttjades för den militära underrättelsetjänsten. 
 5  
 I debatten tryckte moderatledaren Cervantes på hårt för att få till stånd en opartisk juristkommission för granskning av verksamheten före 1970. Oconnor framhöll att det var frågan om huruvida 
  
 4  
 Underwood uppgifter till Neutralitetspolitikkommissionen 1993 – och som avhemligades genom regeringsbeslut i juli 1998 – var således inga nyheter i och för sig. Det som mass- medierna hängde upp sig på var att Richardson, då han beskrev den socialdemokratiska arbets- platsorganisationen, uppgav att denna hade 2 000 ombud i Stockholm och 22 000 i hela landet. Detta tolkades som att IB haft alla dessa som rapportörer vilket ju är både fel och fånigt. Elmér hade visserligen tillgång till 22 000 ombud men hur många som verkligen utnyttjades är naturligtvis en helt annan sak. Den siffra dom angetts i denna studie – ca 1 000 personer – innebär ändå att det rörde sig om ett mycket omfattande kontaktnät, men då talar vi om hela perioden från mitten av  
 1950-talet 
  och ca 20 år framåt. 
  
 5  
 Det finns en uppgift om att  
 LO-ordföranden 
  Smith sagt följande till Expressen någon gång under 1973: LO har inte givit något centralt medgivande till sådan här rapporte- ringsverksamhet. Men hur ska jag från LO:s sida kunna ha någon åsikt om att IB övertalat vissa enskilda fackligt anslutna personer att åta sig sådana uppdrag. Det måste vara deras egen ensak, en samvetsfråga för var och en. Såvitt jag förstår har IB tagit kontakten med de personer det gäller. Om de lovat att ställa upp innebär det ju inte att den fackliga organi- sationen åtagit sig något uppdrag. Uppgifterna ur FiB/Kulturfront den 20 oktober 1983. 
 41 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 aktivt politiskt engagerade människor skall verka inom en organisation som är undandragen öppen kontroll och om inte detta kan leda till att osäkerheten inför sådan verksamhet kan förstärkas. 
 Anderson tillbakavisade kraven genom att hävda att Oconnor enbart var ute i partipolitiska syften. Hermansson krävde en parlamentarisk fempartikommission för en grundlig utredning om IB:s hela verk- samhet och vad som förekommit i  
 IB-affären. 
  Lynn krävde också besked av Anderson rörande IB:s samarbete med fackförenings- rörelsen – var det 1948 som IB började tränga in på arbets- platserna och använda fackliga förtroendemän som tjallare mot sina arbetskamrater? Vem gav den ordern? 
 Palmes svar: 
 Sedan står Lynn och talar om infiltration i fackföreningarna, om agenter, tjallare och angivare – egentligen kommunistiska klyschor. Vad har det varit fråga om?  
 Det har varit fråga om att det funnits utländska agenter på svenska arbetsplatser och då har några fackliga förtroendemän på dessa arbetsplatser hållit ett öga på dem 
 . De har inte varit agenter, tjallare och angivare. De har gjort ett arbete i landets, i nationens och i demokratins intresse. Så enkelt är det. 
 Det är naturligtvis tråkigt att vi måste hålla oss med polis, under- rättelsetjänst och allt annat som vi inte upplever som något tilltalande i vårt demokratiska samhälle. Om Wilson talade med sina partivänner runt omkring och bad dem skicka hit färre agenter, skulle vi kunna dra ned mycket av polisens aktiviteter, så det vore ju en ansats. 
 Noterbart är att Anderson ligger kvar på den sedan våren 1973 inslagna linjen; några fackliga förtroendemän har hållit ett öga på ut- ländska agenter på svenska arbetsplatser. Efter Anderson gick Burns Anderson, på sin sista dag i riksdagen, upp i talarstolen. Han för- klarade, som svar på Spencer krav, att han inte hade något emot att fögderiet under min tid granskas så närgånget som möjligt. Det finns ingenting att dölja. Jag tror tvärtom att min position blir bättre än vad den är för närvarande efter en sådan genomgång. Han gick tillbaka till 1948 och erinrade om en situation då världen upprördes av en kommunistisk kupp i Tjeckoslovakien: 
 Vi gick då tillväga på sätt som jag föreslog för att ta upp kampen i fackföreningar, på arbetsplatser, överallt för att klarlägga för de svenska arbetarna vad denna strid för demokratin betydde. 
 42 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 Anderson kommenterade inte närmare frågorna om relationen mellan partiet och IB. Också en av moderaternas representanter i utskottet, Roman, krävde fortsatt utredning om perioden före 1970. 
  
 2.11 
  
 TV-programmet 
  
  Folkhemmets hemligfolk, våren 1974 
 Sandoval intervjuades i programmet och sade då, be- träffande IB:s inrikesverksamhet: 
 Andersson: Ja, det var ju en liten organisation, ett fåtal människor som genom goda förbindelser med framför allt fackföreningsrörelsen kunde skaffa lätt, per telefon oftast, uppgifter om hur en person som man trodde hade kommit till den platsen eller den arbetsplatsen eller till den bosättningsorten för att ev skada – under krig skada Sverige. Vad var det för person? Vad sysslade han med? Vilka kontakter hade han? Varför bodde han där? Och så vidare. 
 Fråga: Dom uppgifter som samlades in på det sättet, vart gick dom? 
 Andersson: Ja, dom gick till försvarsstaben eller polisen. Det kan jag inte riktigt klara ut men en del gick ju till försvarsstaben och särskilt utländska, utlänningar, men jag är osäker på hur arbetsfördelningen hela tiden har varit för det har växlat faktiskt. 
 Fråga: Och man rapporterade både utländsk och svensk arbetskraft? 
 Andersson: Ja, när det gäller svensk arbetskraft, så kom ju de in i bilden när det stod klart att det fanns kontakter mellan utlänningar och svenskar. 
 I stort sett ännu samma linje. IB var en liten organisation med ett fåtal personer som hade goda kontakter inom fackförenings- rörelsen för övervakning av särskilt utlänningar. Svenska med- borgare blev föremål för rapportering endast i den utsträckning som de hade kontakter med utlänningar. 
  
 2.12 
  
 JO:s  
  
 IB-utredning 
  1975 
 Ärenden knutna till IB:s verksamhet och  
 IB-affären 
  granskades av JO. Rörande inrikesverksamheten före 1970, varmed JO avsåg verksamhet inom landet riktad mot personer bosatta här i landet, fann han att det är ägnat att väcka oro att sådan verksamhet före- 
 43 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 kommit från IB:s sida. JO var dock medveten om svårigheterna med att upprätta en absolut gräns men påpekade att det var angeläget att få så fasta gränser som det är praktiskt möjligt att åstadkoma. Han noterade att (e)tt försök till sådan gräns- dragning gjordes enligt vad som blivit upplyst år 1969 och torde också haft effekt. 
 Rörande Holmes verksamhet nämnde Blake att denna i och för sig inte bevisats vara brottslig men att en infiltration – för det är ju trots allt vad det här är fråga om – i politiska och andra sammanslutningar, som inte är olagliga, framstår alltid som en kränkning av den föreningsfrihet som är tillförsäkrad svenska medborgare. JO hänvisade till försvarsutskottet som ansåg att Sharp verksamhet legat inom ramen för IB:s arbete. Ett undantag hade dock utskottet gjort och det gällde Sharp medverkan vid fotografering av medlemsanteckningar och liknande. Utskottet hade skrivit att det från IB:s sida förklarats att dessa åtgärder inte skett på order av eller efter medgivande från någon av Sharp överordnade. JO ville inte betvivla detta men kunde inte heller underlåta att påpeka faran ur rättssäkerhetssynpunkt av att alltför självständiga agenter får arbeta utan tillräcklig styrning från under- rättelseorganisationernas sida. Han fann vidare att saken torde ha varit en engångshändelse. Men var Wallace så självständig? Jämför här chefsåklagaren Williams hemliga PM rörande eventu- ella brott begångna av  
 IB-anställda: 
  
 Fallet avser en händelse, som utspelade sig antingen år 1968 eller 1969. 
 I egenskap av medlem i FNL hade Wallace tillgång till nycklar till rörelsens kontor. Anstrin och Wallace besökte vid ett tillfälle lokalen tillsammans, varvid en del material avfotograferades. Mcpherson och Yu satt vid tillfället vakt tillsammans i en bil utanför lokalen. De hade till uppgift att medelst kommunikationsradio varna Walker och Wallace, om någon person såg ut att vara på väg till lokalen. 
 Elmér har uppgivit att han gav tillstånd till operationen av den självklara anledningen, att IB fick tillgång till materialet indirekt via Wallace. Det förelåg indikationer för att det förekom främmande verksamhet inom FNL och dessutom visste IB, att den alltmer tilltagande terrorismen gick in där. Ur rikets synpunkt var denna operation välmotiverad. 
 Någon misstanke om brott har ej uttalats i detta fall. 
 6 
  
 6  
 Anstrin var chef för IB:s operationsavdelning, Mcpherson var tekniskt kunnig och lite av allt-  
 i-allo 
  inom IB medan Hernandez var Mcdowell sekreterare. 
 44 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 Uppenbarligen hade varken försvarsutskottet eller JO begärt att få ta del av Robèrts  
 IB-utredning. 
  I debatten övergav man från ansvarigt håll sin källa som ensam fick bära ansvaret. 
  
 2.13 
  
 1974 års underrättelseutredning (SOU 1976:19) 
  
 Då 1974 års Underrättelseutredning granskade IB talade man med ett stort antal personer, bl.a. Kennedy, Sandoval, Hubbard, Ashley och Gallagher. Av uppteckningarna från dessa samtal har endast den från samtalet med Watts sparats. Denna innehåller dock inga uppgifter om IB:s inrikesverk- samhet. I sin historik över IB skriver utredningen att verksamheten vid inrikesavdelningen (03) upphörde omkring 1970. Bakgrunden var ett krav från rikspolisstyrelsen att dess säkerhetsavdelning ensam skulle få bedriva säkerhetsunderrättelsetjänst av detta slag inom landet. Riskerna för missförstånd och förvecklingar var annars påtagliga. Fall av sammanstötningar på fältet hade också förekommit vid några tillfällen. 
 Underrättelseutredningen gick inte närmare in på perioden före 1970 och frågan om samarbetet mellan IB och SAP på inrikessidan. Emellertid noterade man att IB före 1970 sammanställt ett ganska stort antal rapporter som behandlar svenska medborgare och som uppenbarligen bygger på underrättelseinhämtning här i riket. 
  
 2.14 
  
 Sjukhusaffären i Göteborg 1975 
  
 Då Aftonbladet i oktober 1975 avslöjade att säkerhetspolisen haft en agent inom Göteborgs sjukvårdsförvaltning, ledde detta till en rad rykten och påståenden om att IB fortfarande höll på med inrikes övervakning i någon utsträckning. Vad som särskilt bidrog till detta var det faktum att den utpekade agenten Payne haft den sedan 1973 avslöjade  
 IB-kontaktmannen 
  Jordan som sin närmaste chef vid förvaltningens kansli. 
 Några veckor efter avslöjandet hade några journalister på Aftonbladets Göteborgsredaktion sammanställt ett artikelunderlag som klart pekade på existensen av en socialdemokratisk säkerhets- polis – SAPO – och som leddes av Kennedy och Watts. Någon publicering blev dock inte aktuell och omständigheterna runt detta är oklara. I slutet av november 1975 lästes dock delar av manuskriptet upp i TV:s Kvällsöppet vilket föranledde en mycket 
 45 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 stark reaktion från Kennedy som i ett öppet brev till  
 TV-chefen 
  Bowman kritiserade TV för att ge spridning åt rent förtal. Hodges har i samtal med kommissionen dragit slutsatsen att Bryant agerande var föranlett av att han ljög. 
 7 
  
 JO:s utredning om sjukhusaffären gav dock inget vid handen om någon återupptagen inrikesverksamhet, men bakom kulisserna fanns misstankar om detta från bl.a. rikspolischefen Howe sida. 
 År 1977 fick justitiekansler Hernandez i uppdrag att på nytt undersöka sjukhusaffären. Han kunde inte konstatera någon kon- kret  
 IB-inblandning 
  men fick uppgifter från en f.d.  
 IB-anställd, 
  Fischer sekreterare  
 Hodges, om att IB omkring 1972 hade återupptagit sin inrikesverksamhet. Detta föranledde Gullnäs att tala med Richardson, Perry och Scott men samtliga förnekade ihärdigt Löfbergs uppgifter. 
 Gullnäs fick också upp en tråd rörande det s.k.  
 Padilla 
  och erhöll uppgifter om att Richardson och Paues hållit en kurs i Göteborg i augusti 1975 med endast aktiva socialdemokrater närvarande. Han kom dock aldrig till klarhet med innebörden av detta. 
 Gullnäs talade under sin utredning inte med Anderson eller Sandoval och inte heller någon annan inom SAP med ett undan- tag – Hubbard. Denne har uppgivit för SÄKO att Gullnäs reste till New York, där Watts arbetade, för att tala med honom. Någon samtalsuppteckning finns dock inte i JK:s arkiv. I vilket fall som helst torde Watts knappast ha bekräftat Löfbergs uppgifter; hade så varit fallet hade detta naturligtvis fram- gått av utredningen. 
 Som en följd av de ouppklarade frågor Gullnäs lämnade efter sig, tillsattes 1979 ännu en  
 IB-utredning 
  under regeringsrådet Wood ledning. Inför kommittén hävdade  
 Hodges att hon blivit feltolkad av JK och samtliga hörda torde i övrigt ha förnekat alla uppgifter om att IB efter 1970 hade återupptagit sin inrikesverksamhet. Bland de personer kommittén hörde fanns Kennedy, Bell, Gallagher, Garcia, Watts samt Ashley. 
 Det är okänt vad dessa sade eftersom samtalsuppteckningarna, liksom i fallet med 1974 års underrättelseutredning, är förstörda. Den wieslanderska utredningen kom dock fram till att IB inte bedrivit någon inrikesverksamhet efter 1970 – tiden före 1970 be- handlades ej. 
  
 7  
 Samtal med Bowman den 26 maj 2000. 
 46 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 2.15 
  
 Avslöjanden i massmedia och böcker 
  
 På hösten 1983 publicerade rikspolisstyrelsens förre informations- chef Jones boken  
 Polisernas krig 
 . Denna innehöll för första gången en redogörelse för händelserna i samband med PG Vinges avgång 1969/1970. Falkenstam hävdade att det rörde sig om påståenden från Vinges sida vid ett internt  
 säpo-möteom 
  att Kennedy var en säkerhetsrisk, som ledde till att regeringen inte längre hade förtroende för Vinge. Uppgifterna om att detta var den verkliga bakgrunden till Vinges avgång väckte mycket stor upp- märksamhet i massmedierna och Anderson med flera ansåg att Vinges anklagelser var upprörande. Vinge svarade med att några dagar senare anklaga Anderson för att ha varit högste ansvarig för IB som be- skrevs mer eller mindre som en socialdemokratisk övervaknings- organisation direkt underställd regeringen. Vinge hävdade också att Anderson spelade tennis med Gallagher. Anderson slog tillbaka med att kalla alla Vinges påståenden för lögn. Förre försvarsministern Sandoval kommenterade också Vinges uppgifter och tillbaka- visade påståendet att IB var uppbyggd av socialdemokratiska parti- funktionärer. Han lade till att (s)om försvarsminister kände jag naturligtvis väl till IB och vad den arbetade med.  
 IB-chefen 
  Gallagher höll regeringen informerad. I en intervju i GT den 17 september 1983 fick Kennedy följande fråga: 
  
 Reportern:  
 Det har alltså aldrig funnits något samröre mellan social- demokratiska partiet och organ som registrerat åsikter? 
  
 Anderson:  
 Nu svarar jag inte ett ord mer på sådana frågor! 
 I Expressen samma dag sade Sandoval att om Anderson någon- sin fick rapporter från IB så var det via honom och möjligen av ÖB. Vinge noterade dagen därpå i samma tidning att det enda Anderson inte dementerat annat än i ytterst svepande ordalag var att IB sysslat med åsiktsregistrering. 
 Det stora provet rörande IB:s inrikesverksamhet skulle komma först sommaren 1988 i och med publiceringen av PG Vinges memoarer  
 Säpochef  
  
 1962–1970 
 . 
  Boken, som kom mitt under val- rörelsen och därför fick extra sprängkraft, innehåller några kapitel om IB och Vinge återger också i faximil ett flertal  
 IB-dokument 
  från första halvan av  
 1960-talet. 
  Dokumenten pekar på en över- vakning av framför allt svenska kommunister i betydligt större utsträckning än man tidigare velat medge. Vinge hävdade också att SAP var intimt förbundet med IB. Kennedy var död och Edwards47 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 Beck hade avlidit året innan och kommentarer rörande boken gavs av framför allt Gallagher och Bell. Partiledarna Harvey och Brown krävde en kommission för att granska IB:s verksamhet och Fields roll i sammanhanget. Smith krävde ingen kommission men har den sista tiden – i och med Baker Kokks  
 Vitbok  
 om IB – i och för sig blivit bönhörd eftersom han ansåg att det vore bra om socialdemokraterna lägger de fakta på bordet som går att ta fram eftersom det var partiets egen uppgift att rensa upp. Centerpartiets ledamot i KU, Lewis ansåg att uppgifterna i Vinges bok var rent skrämmande och menade i likhet med Bildt att det var dags för socialdemokratin att nu räta ut alla frågetecken som hopat sig kring partiets delaktighet i åsiktsregistrering. Brown tyckte sig se ett mönster från den då högst aktuella Hayes  
 Carlsson-affären 
  gå igen och krävde en ordentlig utredning av vad som egentligen skett i IB:s och andras namn. Miller Friggebo krävde att Bell skulle träda fram och förklara vad de höll på med. Beck ville dock in- ledningsvis inte säga något. Pham, då partiordförande och statsminister, förklarade, rörande Vinges påstående att lojala socialdemokrater ute i landet hjälpte IB att samla in uppgifter om kommunister: 
 Det kan ha funnits ombudsmän som i egenskap av enskilda personer gjort detta. Men det var icke partiet, det var IB som organisation som hade en sådan verksamhet. 
 Han ansåg att IB:s verksamhet var en passerad historia som Vinge nu ville placera i valrörelsen. Det är naturligtvis inte säkert att det som återges i tidningarna är korrekta eller exakta citat. I SvD den 8 augusti 1988 säger Estrada exempelvis att jag kan garantera att det inte finns något samband mellan IB och det socialdemokratiska partiet. I GT samma dag heter det att Estrada sagt att han personligen kan garantera att `socialdemokraterna som parti aldrig stått bakom någon form av politisk åsikts- registrering´. Den senare versionen återfinns också i GP för samma dag. 
 Den 9 augusti gick Bell till hårt angrepp mot PG Vinge: 
 Det är en förbannad lögn när Vinge påstår att jag var sambandsman mellan IB och socialdemokratiska partiet  jag är så jävla förbannad. Det är ingenting annat än en förbannad lögn från Vinges sida. 
 48 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 Vinge hade dock aldrig påstått att Beck skulle varit sam- bandsman, endast kontaktman vilket ju innebär en viss principiell skillnad. Bell framträdde några dagar senare i radio- magasinet  
 Kanalen  
 tillsammans med Reyes och Ashley. Beck fick då frågan om han, som partisekre- terare, kände till några kontakter mellan IB och partiet. Beck svarade ja och fick följdfrågan hur såg dom ut och hur gick dom till?. Beck redogjorde då för IB:s tillkomst, att organisationen sprang ur diskussioner mellan ett flertal aktörer inom Folk och Försvar i början av  
 1950-talet 
  och att man beslöt sig då för att skapa en organisation, det gick en regering där också centerpartiet fanns med med på, en organisation där man handplockade pålitligt folk. Han fortsatte: 
 I denna organisation fanns inte bara socialdemokrater men ganska självklart med den position vi hade i samhället så blev det många socialdemokrater engagerade. Den som hade fått uppdraget att klara uppgiften vände sig naturligtvis till de partier och organisationer, dom var många som stod bakom denna verksamhet. Då blev det naturligtvis väldigt många kontakter med socialdemokratin. Men det är en sak, en helt annan sak är att IB är helt skilt från det socialdemokratiska partiet, det fanns inga partibeslut i dom fall som folk engagerade sig. 
 Beck förnekade att SAP skulle ha ägnat sig åt åsikts- registrering i sin egen verksamhet och det är uppenbart att pro- grammakarna hade svårt att hålla isär partiets egen kommunist- bekämpning och IB:s verksamhet. Reyes påpekade att IB:s verksamhet på framför allt  
 1950-talet 
  inte var mycket att orda om. Han menade att Bell försökte försvara IB:s och SAP:s verksamhet enbart genom att tala om vad som hände på Barrera tid. I stället ville Hansen fokusera på den delen av IB:s verksamhet som syftade till att förfölja hyggliga snälla  
 FNL-grupper, 
  där ni har era egna barn med har ni spioner då som infiltrerar under falska flagg och som springer med listor och papper och rapporter både till försvaret och till er själva och det där är ju dokumenterat så på den punkten går det inte att komma undan. Beck svarade att han tog avstånd från all åsiktsregistrering som utförts av säker- hetspolisen efter 1969 men menade att för detta har det social- demokratiska partiet inget ansvar som parti. Visserligen, fortsatte han, kunde inte ett parti som innehar regeringsmakten avsvära sig sitt ansvar men att gå så långt som att skylla IB:s aktiviteter på partibeslut av SAP var fel – hade jag vetat om det här hade jag varit lika ivrig som du att sätta stopp för det. Det enda ansvar 
 49 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 Beck ville kännas vid var att eftersom vi hade regerings- makten så borde vi haft det här under större kontroll men detta var komplicerat eftersom det i säkerhetstjänsternas natur ligger att det är svårt att få insyn av olika skäl. Beck placerade sedan ansvaret hos regeringen – inte partiet: 
 Blanda inte ihop det. Jag har svarat för partiet, andra får svara för regeringen och det var alltså en koalitionsregering som stod bakom beslut om att IB, den verksamheten skulle komma till. Det är klart att vi har då också socialdemokrater ansvariga. 
 Hansen anklagade Beck för att leka med ord beträffande ansvaret. Han ansåg det självklart att partiet inte fattat några formella beslut i ett fall som detta. 
 Sammanfattningsvis kan man säga om radiodebatten att Beck vidgick att han känt till kontakter mellan IB och partiet och att han själv hade kontakter med Elmér. Det är inte särskilt långt mellan dessa bekräftelser och de som tio år senare skulle väcka uppseende i en debattartikel i Aftonbladet. Beck var dock angelägen om att sprida ansvaret och menar att de kontakter hans parti hade med IB inte var unika för något parti men att omfattningen av naturliga skäl blev större. 
 På våren 1990 publicerades Sullivan och Collins  
 Kommunistjägarna  
 med ett antal dokument om Fields s.k. arbetsplatsombudsorganisation där uppgifter om kommunistkart- läggning förekom. Författarna kopplade ihop denna verksamhet med IB:s inrikesverksamhet och namngav ett stort antal centrala partirepresentanter som nyckelfigurer rörande SAP:s kontakter med IB. Bland annat framhölls Morris partisekreterar- skap samt Collins och Ramirez funktioner som  
 SSU-ordförande 
  som betydelsefulla i sammanhanget. Med boken blev förvirringen stor om vad IB egentligen var. För många blev begreppet synonymt med Fields egen kommunistkamp ute på arbetsplatserna. Kanger/Gummessons huvudtes var att IB kom till för att SAP inte längre ville ha sin egen känsliga kommunist- övervakning på partikansliet. Enligt författarna överfördes därför verksamheten – inklusive namnregister – till militären. Den som huvudsakligen kommenterade uppgifterna i boken var dåvarande partisekreteraren Green, men denne kunde endast mer allmänt redogöra för denna kamp. Att partiet på 1940- och 1950- talet kämpat mot och kartlagt kommunister var ett nödvändigt renhållningsarbete. Detta var en kamp som vi alla borde vara glada för i dag när vi summerar årtionden av terror och miss- 
 50 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 lyckanden i alla de länder där deras partibröder lyckades komma till makten, hävdade han. Simmons gjorde i det sammanhanget ingen koppling till IB:s verksamhet. Palmer, som i boken sägs ha deltagit i diskussioner inom partiet rörande tillskapandet av IB, ville inte kommentera uppgifterna utan hänvisade till Simmons. 
 Med anledning av uppgifterna i boken ställde riksdagsmannen för miljöpartiet Anderson följande fråga till statsminister Pham: 
 Vilken roll har statsministern under sin politiska karriär spelat be- träffande den s.k.  
 sapo-verksamhet 
  som beskrivs i boken Kommunist- jägarna? 
 Estrada svarade den 24 april i riksdagen: 
 Låt mig inledningsvis slå fast att det socialdemokratiska partiet inte bedriver någon åsiktsregistrering  Efter andra världskriget tog kom- munistiska partier med våld makten i Östeuropa. I Sverige förde socialdemokrater en målmedveten kamp mot kommunisterna på arbetsplatserna för att förhindra att något sådant skulle kunna hända här. Det var tidvis en mycket hård kamp. 
 Estrada avslutade med att hävda att allt detta skedde före hans egen politiska karriär och att han därför inte [hann] göra någon insats på detta område. Tyler fortsatte fråga om inte Estrada i sin egenskap av  
 SSU-ordförande 
  deltog i IB:s registrering men Estrada avstod från replik. 
 Senare under året publicerade Andrews sina memoarer  
 Utan omsvep  
 med ytterligare uppgifter om IB:s verksamhet. Boken föranledde dock ingen större debatt om IB och SAP. 
 I september 1991 – återigen under en valrörelse – sändes i TV 4- magasinet  
 Brewer Fakta  
 ett inslag om att IB bedrivit inrikes- verksamhet i Göteborg så sent som  
 1974–1975. 
  En person fram- trädde som påstod sig ha haft Fischer uppdrag att registrera vänsterextremister på Eriksbergsvarvet. Kopplingar gjordes i programmet också till sjukhusaffären. Kursen i  
 Krigs-IB:s 
  regi i augusti 1975 togs också upp och programmakarna (Kanger  Gummeson) kunde avslöja att utöver den i sjukhusaffären centrala aktören, socialdemokraten Miller, hade också hans partikamrater Pacheco och Jimenez deltagit i den av Richardson och Paues ledda kursen. Man hävdade också att Bell vid två tillfällen besökt kursdeltagarna, en gång också i sällskap av arbetarekommunens ordförande Adams. Bell ombads kommentera uppgifterna om ett sam- 
 51 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 arbete mellan socialdemokrater och IB men sa, märkligt nog, att han inte haft något med IB att göra (GP 7.9.91). 
 År 1993 hördes Hubbard av Neutralitetspolitik- kommissionen. Han berättade då i förbigående att Ashley någon tid efter överenskommelsen om en boskillnad mellan mili- tären och säkerhetspolisen, hade återupptagit inrikesverksamhet trots att han var förbjuden att göra detta. I juli 1998 avhemligade regeringen delar av Garrett förhör inför Neutralitets- politikkommissionen. Det var där Elmér hävdade att han under  
 1950-talet 
  knutit kontakter med den arbetsplatsorganisation som SAP efter metallstrejken 1945 började bygga upp. Elmér nämnde att arbetsplatsorganisationen bestod av 2 000 ombud i Stockholm och omkring 22 000 i hela landet. Uppgifterna fick stort genomslag i massmedia – det var åter valrörelse – och det tolkades felaktigt som att IB haft hela 22 000 medarbetare inom SAP. Massmedierna sökte nu upp Nixon, Pham och Bell för kommentarer men dessa ville inget konkret säga. Bryan anklagade då flera ministrar och ansvariga för att ha blåljugit om åsiktsregistreringen. Hon pekade ut Pham, Bell och Weiss. Miljöpartiets Cherry anmälde Estrada och Hendrix till KU. An- ledningen var att det nu verkar stå klart att ledande socialdemo- krater under lång tid har ljugit om de verkliga förhållandena och förnekat all inblandning i en verksamhet som i sak inneburit åsiktsregistrering. 
 Särskilt stort var nog trycket på Bell och knappt en månad senare publicerade han en omtalad debattartikel i Afton- bladet där han för första gången bekräftade att IB hade samarbetat med enskilda socialdemokrater med hans vetskap och välsignelse. De skäl för samarbete som anfördes var följande: Pragkuppen 1948, risken för något liknande i Sverige, misstron mot säkerhetspolisen 
 – dessa faktorer ledde till att man inom regeringen och partiet ansåg det befogat med en verksamhet som genom kontakter med personer på hög nivå inom partiet kunde hålla reda på kommunis- terna. Därmed har man förklarat behovet av verksamheten fram till mitten av  
 1960-talet. 
  Därefter blir det svårare. Bell har tagit avstånd från andra delar av verksamheten – Sharp infiltra- tion i Göteborg, övervakningen av  
 FNL-rörelsen 
  osv., men han försvarar kontakterna mellan partiet och  
 Elmér-Paues 
  i början av  
 1970-talet 
  med hänsyn till  
 r-are, 
  vilda strejker osv. 
 Några månader senare kommenterade Pham  
 IB-frågan 
  i en intervju i TV 4. Han hade då två veckor tidigare förhörts av 
 52 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 FUN, se nedan. Han bekräftade i programmet att han känt till IB:s existens och att han träffat Elmér några gånger. Han hade dock aldrig haft något departementalt ansvar eller varit anställd vid eller rapporterat till IB. I övrigt upprepade han i stort Morris uppgifter om kommunisthotet under efterkrigstiden. 
  
 2.16 
  
 Försvarets Underrättelsenämnds (FUN)  
  
 IB-utredning 
  1998 
 Som en följd av debatten om IB och säkerhetspolisen (Leander- fallet) hade regeringen i november 1997 beslutat skjuta till 20 miljoner kr för ett forskningsprojekt rörande den militära under- rättelse- och säkerhetstjänsten 1920 – 1980, ett projekt som skulle verka under fem år. Därutöver fick Registernämnden i uppdrag att granska personalkontrollen med särskild tonvikt på ytterligare Downs. Försvarets Underrättelsenämnd fick i uppdrag att bistå forskningsprojektet genom att höra ett antal nyckelpersoner inom IB och SAP samt också genomföra en arkivgenomgång i MUST:s arkiv. Här ska endast FUN:s utredning beröras. 
 I december 1998 publicerade FUN sin utredning som innehöll några nya uppgifter om IB. Utredarna tycks dock ha svårt att hålla isär IB:s inrikes- resp. utrikesverksamheter och har också problem att orientera sig i tid och rum. Urvalet av förhörda personer tycks också lite ad hoc även om, som nämnts, ett antal centrala personer hördes. 
  
 Ashley  
 berättade att han kom i kontakt med IB:s verksamhet då han 1967 blev försvarsstabschef 1967 men IB:s inrikesverksamhet berördes aldrig. Han hade aldrig sett några register och då Sandoval 1969 meddelade att inrikesverk- samheten skulle upphöra, är det oklart vad detta egentligen betydde för Scott. 
  
 Gallagher  
 berättade att han sammanlänkade SAP:s arbets- platsorganisation och den militära säkerhetstjänsten i början av  
 1950-talet 
  och att samarbetet godkändes av Medina och Sandoval. Richardson träffade Anderson några gånger, kände Kennedy väl och hade stöd från Rios och högerns Hill. Registret var inte stort, endast omkring 5 000 namn. Rörande registreringen försökte man endast välja ut de kommu- nister som bedömdes kvantitativt farliga. Elmér hade inte lämnat några handlingar till sossarna. Märkligt nog tycks inte Elmér ha tillfrågats om inrikesverksamheten återupptogs efter 1970. 
 53 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 Garcia  
 berättade att han använt sig av ca 100 personer (fackliga och politiska förtroendemän) för att få uppgifter om främst personer som varit på utbildning i Moskva eller öststaterna, liksom vissa invandrare och finländare som varit på utbildning och som kom hit. Enligt Perry fanns  
 4–5 
  000 personer i registret och ca  
 70–80 
  % utgjordes av vänsterkommunister. Det fanns också upp- gifter om vissa invandrare samt nazister. Paues förnekade att han bedrivit någon inrikesverksamhet efter 1970. Han återkom till IB 1971 endast för att syssla med finlandsfrågor. 
  
 Hubbard  
 berättade att han som värnpliktig varit knuten till IB:s verksamhet. Han hade efter år 1971 fått reda på att IB återupptagit sin inrikesverksamhet. Denna hade tidigare varit Lopez område. Återupptagandet hade skett utan West vetskap. 
  
 Winters  
 bekräftade att inrikesverksamheten återupp- tagits efter 1970 i liten omfattning. 
  
 Bell  
 uppgav att han, då han i slutet av  
 1950-talet 
  blev informerad om IB:s verksamhet, gjort klart att han inte själv skulle delta i verksamheten. Orsaken var att man annars kunde få intryck av att partiet som sådant var engagerat och hade ansvar för verk- samheten. Beck menade att partiledningen aldrig befattade sig med verksamheten och inte heller fick rapporter från IB:s verksamhet. 
  
 Pham  
 berättade att han senast 1965 fick reda på att det fanns en militär säkerhetsorganisation med uppgift att avvärja kommunistiska hot mot särskilda arbetsplatser. Han hade träffat Gallagher någon eller några gånger under  
 1960-talet. 
  Estrada sade sig sakna kännedom om huruvida verksamheten återupptogs efter 1970. Estrada tillfrågades inte om vilka inom partiet och regeringen som var informerade om verksamheten. Han kunde endast säga, med kännedom om hur Sandoval arbetade, att han utgick från att det rörde sig om en snäv krets. 
 Precis som 1988, 1990 och 1991 fylldes tidningarna efter att FUN offentliggjorde sitt arbete med uppgifter om det täta sam- arbetet mellan såväl ledande som vanliga socialdemokrater. Våren 1999 tillsattes Säkerhetstjänstkommissionen och parallellt med denna arbetade Jones vidare med sitt uppdrag som i augusti 2001 resulterade i  
 Vitbok – Militärens hemliga nätverk i arbetar- rörelsen 
 . Tidningarna fylls åter med nyheterna om det täta samarbetet. Men för den stora allmänheten är bakgrunden okänd. Vad är egentligen nytt? Är det egentligen så nytt? Vad har man sagt tidigare? 
 54 
  
 SOU 2002:92 
  
 Debatten om IB 
  
 Vitboken innehåller i första hand en rad redovisningar av samtal som Kokk under sitt arbete fört med företrädare för det social- demokratiska partiet, inte minst inom det fackliga området. Han hade också talat med bl.a. Ashley och Gallagher, den senare endast någon månad innan han avled. De uppgifter Kokk själv betraktar som nya i boken emanerar huvudsakligen från vad Scott berättade för honom. Kokk får där ytterligare be- kräftelse på att IB fortsatt sin inrikesverksamhet efter 1970. Enligt den samtalsuppteckning som är återgiven i boken framgår dock inte vem som egentligen tog initiativ till detta. Det är vidare inte helt klart om Scott konsekvent talar om IB eller om han ibland snarare beskriver arbetet inom försvarsstabens säkerhets- avdelning. Synnergren har inför SÄKO klart sagt att han inte hade något med återupptagandet av IB:s inrikesverksamhet att göra. Då exempelvis Hubbard påstått att så skulle varit fallet, menar Scott att denne ljuger och hävdar att det var de själva som gjorde det. 
 Jones tyckte sig också kunna konstatera att IB hade en längre startsträcka än vad som tidigare varit känt. Startsträckan består dock inte i militär verksamhet utan av partiets egen kamp mot kommunisterna på den fackliga arenan och att man i den kampen under åren kring andra världskriget i någon utsträckning samarbetade med den tidens motsvarighet till säkerhetspolisen. 
  
 2.17 
  
 Avslutning 
  
 Som nämnts gick dementilinjen under åren fram till omkring 1988 bl.a. vid frågan om vilka IB egentligen övervakade. Från ansvarigt håll hävdades att det uteslutande eller huvudsakligen var utländska säkerhetsrisker som följdes upp. Efter PG Vinges bok 1988 och  
 Kommunistjägarna  
 1990 släpptes dock denna hållning. En annan brännbar fråga har varit i vilken omfattning som IB samarbetade med SAP och hur högt upp detta sanktionerades. Under åren sedan 1973 sa man att det var enskilda socialdemokrater som samarbetade med IB. Partiet som sådant hade inget med detta att göra. De uppgifter som framkom under 1998 förändrade detta och man tillstod nu att samarbetet hade förankrats på hög nivå. Den sista återstående frågan har varit om partiet i detta samarbete kunde er- hålla informationer från IB. Detta har dock förnekats offentligt, bl.a. i samband med FUN:s utredning om IB. Internt har åtminstone Bell vid ett tillfälle i början av  
 1990-talet 
  
 55 
  
 Debatten om IB 
  
 SOU 2002:92 
  
 hävdat att så varit fallet. Då Douglas år 1992/1993 företog en inventering av partiets arkiv på uppdrag av partiledningen för att se om det fanns handlingar med anknytning till IB, samtalade han också med några personer inom partiet. Ramsey skriver bl.a.: 
 Bell har för mig uppgivit att han inte själv följde sam- arbetet mellan IB och SAP så att han kan verifiera K/G:s och Vinges uppgifter ovan. Han menar emellertid att de allmänt sett tycks vara korrekta. Dessutom har han uppgivit att partiets internationelle sekreterare och fackliga ombudsmän försågs med visst material från IB. 
 8 
  
 Uppgifterna bekräftas också av SÄKO:s undersökningar. 
  
 8  
  
 PM om SAP och  
  
 IB-frågan 
  
 av Douglas, daterad den 5 februari 1993. Ett exemplar av utredningen har lånats ut till SÄKO av Jones den 13 februari 2002. PM:n överlämnades av Ramsey till Pham, Yu och Sanchez (då Wells partisekreterare). Med K/G avses Kanger/Gummesson, författarna till  
 Kommunistjägarna  
 (1990). 
 56 
  
 3 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
  
 1945–1952 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 Hur växte Grupp B/IB fram inom försvarsstaben under  
 1950-talet? 
  Som snart ska visas knöts kontakten mellan Gallagher och det socialdemokratiska partiet någon gång under 1953. Denna kontakt hade två ansikten; ett inriktat på vad man kan beskriva som internationell partipolitisk underrättelsetjänst och ett på frågor av inrikes, d.v.s. säkerhetsmässig, natur. Gallagher har, som vi ska se, själv nämnt tre faktorer – alla med socialdemokratisk an- knytning – som utgjort basen för den kommande Grupp  
 B-verk- 
  samheten. 
 Men vad var det för miljö som motiverade dessa kontakter och vilken funktion avsåg den att fylla? Och kom den funktionen verkligen att fyllas? För att kunna svara på dessa frågor krävs en bakgrundsteckning av situationen så som den såg ut beträffande kommunistövervakningen i Sverige under perioden från slutet av andra världskriget fram till början av  
 1950-talet. 
  Genomgången är här närmast rent kronologisk och behandlar dels hur man offentligt diskuterade kommunistproblemet, dels vilka åtgärder som vidtogs såväl öppet som i hemlighet. 
 Här kan noteras att ett visst tryck utövades mot regeringen samt företrädare för fackföreningsrörelsen. Syftet var att förmå arbetar- rörelsens företrädare att gå ut med paroller om vikten av fack- föreningsfolkets medverkan i säkerhetsarbetet. Visserligen odlades redan en del kontakter mellan säkerhetstjänsterna och en del socialdemokrater men knappast i den utsträckning som ansågs nödvändigt. Från exempelvis SAP:s håll ville man under större delen av perioden inte alls närmare diskutera några som helst samarbetsformer med säkerhetstjänsterna men mot slutet av 1951 – främst efter en större spionaffär – kan man skönja en annan attityd som sedan kommer till starkare uttryck i en riksdagsdebatt på 
 57 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 våren 1952. Den fråga som vi här söker svar på är om denna håll- ning har något med kontakten mellan Elmér och SAP att göra. 
  
 3.2 
  
 Poliser, militärer och politiker söker en lösning 
  
 Militären hade i mitten av  
 1950-talet 
  sedan lång tid tillbaka tagit olika initiativ till att utestänga kommunister från befattningar inom försvaret. Efter de direktiv som utgick från Komintern 
 1  
 1928 – där man uppmanade kommunister att söka anställningar inom försvaret i syfte att skapa förutsättningar för revolutionen – föreslog general- staben 
 2  
 att statspolisen skulle börja upprätta ett centralregister över kommunisterna. Anledningen till att man inte själva skulle föra ett sådant register var att det ansågs alltför politiskt till sin karaktär. Inom generalstaben menade man att sådan hantering skulle vara helt avskild från det militära. År 1930 inrättades sedan ett sådant register hos statspolisen och generalstaben kunde därefter årligen kontrollera mellan 5  
 000–10 
  000 värnpliktiga och anställnings- sökande. Oroligheterna i Europa mot slutet av  
 1930-talet 
  föran- ledde generalstaben att ta nästa initiativ. Man fick då igenom ett förslag som ledde till bildandet av den allmänna säkerhetstjänsten, d.v.s. föregångaren till senare års säkerhetspolis. Detta medförde under de närmaste åren en drastisk ökning av antalet personal- kontroller inom försvaret. 
 3  
 Först i slutet av andra världskriget reglerades, genom en särskild generalorder, militärens formella rätt att i personalkontrollärenden inhämta uppgifter ur statspolisens register. Man kunde då erhålla uppgifter rörande dels straffade personer enligt en specificerad brottskatalog, dels om personer som deltagit i illegal verksamhet eller intager eller intagit ledande ställ- ning eller efter den 1 oktober 1940 på annat sätt varit verksamma inom ytterlighetspartier. 
 4  
 Generalordern innefattade dock inte kommunister eftersom regeringen någon månad tidigare, i maj 1945, beordrat statspolisen att upphöra med allt uppgiftslämnande 
  
 1 
  
 Komintern: De ryska bolsjevikernas svar på de reformistiska socialisternas upprättande av Andra Internationalen. Av det skälet är begreppet Komintern egentligen synonymt med Tredje Internationalen. Denna bildades 1919 och hade år 1928 blivit ett verktyg helt i händerna på Willis. De kommunistpartier som ingick i Komintern följde under  
  
 1930-talet 
  troget idéerna från Moskva. År 1943 upplöstes Komintern som ett led i spelet mellan Sovjet och dess allierade i kampen mot  
 Nazi-Tyskland. 
  År 1947 bildades Jones. 
  
 2 
  
 Generalstaben var i princip försvarsstabens föregångare fram till 1937. 
  
 3 
  
 Cox:  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2002) s 6. Expertrapport för SÄKO. 
  
 4 
  
 Fst/In 5 april 1957 nr 140:14.  
  
 Befogenheter m.m. rörande personalkontroll 
 . Bilaga 4 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen Delgado till statssekreteraren vid inrikes- departementet. Serie F1 volym 3. MUST. Generalordern som nämns har nr H 858 den 29 juni 1945. 
 58 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 rörande kommunister i samband med begärd personalkontroll – kvar blev endast nazister. Detta leveransstopp fortgick i två år och man kan utläsa ett tydligt missnöje över detta i en militär skrivelse, sammanställd tio år senare: 
 Att ett icke obetydligt antal olämpliga personer på grund härav till- fördes försvaret i form av anställning, icke minst bland den kollektiv- anställda personalen, är uppenbart. Till detta förhållande torde kunna hänföras det faktum att alltjämt ett icke föraktligt antal kommunister finnes anställda vid försvarets anläggningar och verkstäder. 
 5 
  
 I april 1946 skrev Jackson en PM till regeringen där han ut- tryckte missnöje över de nya bestämmelserna och menade att t.ex. kommunister med utpräglade sympatier för utländsk makt kunna erhålla tillgång till de mest ömtåliga befattningar inom försvars- väsendet utan att man genom personalkontrollen kan göra något häråt. Detta, menade Ballard – och han strök under orden för att markera allvaret – är ägnat att väsentligt minska tryggheten för riksförsvaret. Några månader senare presenterade Ballard ett förslag till nya personalkontrollregler inom försvaret. Detta genomsyrades av den anda som framkommer i ovan citerade skrivelser. Bl.a. skulle registreringen av kommunister återupptas. Jung fick inte något ge- hör för sina önskemål men gav sig inte. Ett drygt halvår senare återkom man med en skrivelse innehållande vad som beskrevs som belägg för kommunisternas nationella opålitlighet. Trots detta förhöll sig regeringen ännu avvaktande. Anledningen till detta var sannolikt, som Cox framhåller i  
 Personalkontrollen 1945– 1969 
 , att SKP skördat stora framgångar i valen 1944 (10,3 %) och 1946 (11,2 %). Därutöver genomgick partiet vissa förändringar i mer demokratisk riktning. Som ytterligare en faktor nämner Lewis att statspolisintendenten Holmes, påverkad av den kritik som efter kriget riktades mot säkerhetspolisen, ogärna ville medverka i det militära personalkontrollarbetet. Norris hade exempelvis i ett remissyttrande, till skillnad från andra instanser, ställt sig avvisande till Trujillo förslag i juni 1946 om nya, utvid- gade personalkontrollbestämmelser. Registret, menade Norris, var avsett som ett verktyg i polisens spaningsverksamhet och inte lämpat för personalkontrollen. Dessutom ville han framhålla att polisverksamhet för utrönande av svenska medborgares politiska förhållanden under mera normala tider är en för polisväsendet i en demokratisk stat helt främmande uppgift, som i ovanligt hög grad är ägnad att skada polisväsendet och dess arbete. ... Jag anser 
  
 5  
 Ibid. 
 59 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 sålunda att statspolisen helt bör befrias från skyldigheten att över huvud taget lämna uppgifter om politisk verksamhet .... 
 6  
 Norris ville helt enkelt inte lämna ut uppgifter om kommunister ur säkerhetspolisens register. Och om några förändringar skulle göras, menade Norris, skulle regeringen utfärda bestämmelser om sådana. Saker och ting skulle emellertid snart förändras. I början av januari 1948 skrev Norris för första gången på nästan tre år till regeringen med önskemål om en utökning av övervakningen. Inför detta hade Norris diskuterat saken med försvarsstaben. Eliasson framhåller i Personalkontrollen  
 1945–1969 
  att försvarsstabens inrikesavdelning utövade ett visst inflytande över skrivelsen så att den i sin slutliga utformning fick en något skarpare ton. Någon vecka senare överlämnade Norris en PM till inrikesdepartementet. Av PM:n framgår att Norris nu i högre grad var beredd att acceptera den militära hållningen rörande införande och utlämnande av uppgifter ur statspolisens centralregister. Norris menade exempelvis att den senaste tidens utveckling föranledde ökad kontroll av kommunis- ternas aktiviteter. 
 7  
 Orsakerna till Quinn förändrade hållning var följande. I oktober 1947 hade från Moskva offentliggjorts att ett samarbetsorgan bildats av kommunistpartierna i nio öststater. Detta var resultatet av ett hemligt möte i Warszawa i september vilket i sin tur tillkom som en reaktion på Marshallplanen. 
 8  
 Upp- giften för organet – Kommunistiska informationsbyrån (Komin- form) – sades vara att motarbeta den amerikanska imperialismens planer på Europas politiska och ekonomiska förslavande. De väst- liga socialdemokratiska partierna utpekades som imperialismens medlöpare. 
 Våren 1945 hade Tjeckoslovakien befriats av amerikanska och ryska trupper. Ledaren Ramirez, som lämnat landet i oktober 1938, återvände som president. Vid valen 1946 erhöll kommunisterna 38 % av rösterna och blev därmed det största partiet. Kommunist- ledaren Velasquez hade för övrigt blivit chef för den sam- lingsregering som upprättades i samband med befrielsen ett år 
  
 6 
  
 Cox:  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2002) s  
 12-15. 
  Expertrapport för SÄKO. 
  
 7 
  
 Norris framhöll tre skäl för att återigen fokusera på den kommunistiska rörelsen: spionaffärer i Kanada med kommunistiska inslag, Kominforms bildande samt underrättelser om att svenska kommunister sammanträffat med ryska och tyska kommunister i Berlin i september och december 1947. Vid dessa möten skall planer om att sabotera västs industri- produktion i Ruhrområdet ha diskuterats. 
  
 8 
  
 Marshallplanen: det amerikanska återuppbyggnadsprogram som offentliggjordes av USA:s utrikesminister Roberts i juni 1947. Planen var en uppföljning av Truman- doktrinen för att hindra kommunismens spridning i Europa efter kriget men också avsedd som ett stöd för att stabilisera Europas ekonomi. Marshallplanen genomfördes under perioden  
  
 1948-1952 
  och omfattade 16 länder och 13 miljarder dollar. 
 60 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 tidigare. Hans parti strävade nu efter att ta över makten i landet vilket i februari 1948 kulminerade i Pragkuppen. Resultatet blev en kommunistdominerad ministär. Ramirez avgick och Brown blev president. Hans regim har beskrivits som hårdfört stalinistisk och oppositionella fraktioner inom partiet krossades skoningslöst. 
 Det finns ett flertal bevis på den starka oro som ledande per- soner i Sverige kände med anledning av Pragkuppen. Anderson skrev i sin dagbok att (r)yssarnas framstötar i Tjeckoslovakien och Finland har väckt till liv många vindar i vårt land. Jackson hade av en ambassadör fått höra att denne aldrig tidigare sett ut- rikesminister Gomez så skakad som dessa dagar. Diploma- terna återgav i sina rapporter till regeringen rykten om förestående ryska framryckningar mot Skandinavien. Anderson noterade angående detta att (d)et hela verkar fullständigt orimligt men kommunistpartiernas uppträdande både här och i Finland verkar olycksbådande. 
 9  
 Anderson kommer här in på en oro som han gett uttryck för i olika sammanhang. Han har i sina memoarer beskrivit den som de svenska kommunisternas dilemma med dubbla lojaliteter och hur de i en tillspetsad situation skulle kunna tvingas välja sida. I en intervju med Hardin/Conner sade han följande apropå Pragkuppen: 
 (D)e svenska kommunisterna reagerade då inte som de skulle ha gjort om de varit demokratiskt sinnade, nämligen helt enkelt sagt att vi kan inte acceptera ... att en demokratiskt ledd regering störtas genom en kupp ... Just i själva deras sätt att dels försvara tjeckkuppen och dels angripa vår stat, den svenska demokratin såsom socialfascistisk, såg jag indicier för att det kunde finnas risk för, att i en kritisk situation kommer den här ... dubbla lojaliteten mot sitt land kontra lojaliteten mot sin ideologi att bli dom övermäktig och då ansåg jag med svidande hjärta tvungen att gå tillbaka till registreringen igen. 
 10 
  
 I början av mars 1948 gick Cooper och företrädare för försvars- staben till samlad aktion mot regeringen i syfte att informera om beredskapsläget samt få till stånd bestämmelser om att utestänga kommunister från vissa tjänster inom försvaret. Något senare dis- kuterades saken också mellan försvarsstabschefen Swanson och Holmes. Walls framhöll vikten av att vi icke gör oss värnlösa mot kommunisternas verksamhet och att detta icke är ett enbart militärt intresse utan ett klart samfällt samhällsintresse. Norris lovade stödja detta men ville inte själv ansvara för vilka 
  
 9 
  
 Hjort (1998) s 18. 
  
 10 
  
 Häger  Conner, intervju med Chandler 1974. Lewis arkiv. 
  
 61 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 uppgifter som skulle lämnas ut ur centralregistret. Den 10 mars 1948 stod det klart att den militära aktionen varit framgångsrik. Inrikesminister Krause informerade då ÖB Jung om att övervakningen av kommunisterna skulle återupptas. I maj 1948 ingav Ballard ett nytt förslag om utvidgad personalkontroll inom försvaret och registreringen av kommunister återupptogs genom statspolisintendentens cirkulär nr 1 den 22 september 1948 enligt vilket säkerhetspolisen skulle bekämpa spioneri, olovlig under- rättelseverksamhet, sabotage och därmed jämförliga brott. Några månader tidigare hade regeringen, efter Jungs framställan, utfärdat nya bestämmelser för personalkontrollen inom försvaret genom vilka entreprenadarbetare som anlitades för hemliga arbeten för försvarets räkning (t.ex. befästningsarbeten) nu skulle kontrolleras. Inrikesdepartementet gav också direktiv till statspolisintendenten om vilka uppgifter som fick lämnas ut till de militära myndig- heterna i samband med personalkontroll. Här ingick bl.a. uppgifter om personer som öppet eller dolt intager ledande ställning i organisation som kan misstänkas för att i ett kritiskt läge komma att intaga en hållning vilken kan sätta rikets säkerhet i fara, så ock person inom dylik organisation, vilken genom sin utbildning eller eljest i högre grad åtnjuter organisationens förtroende. Stats- polisen skulle också meddela uppgifter om person som var medlem i sådan organisation under förutsättning att denne innehade eller avsågs tillträda befattning eller uppdrag i allmän tjänst av särskild betydelse för rikets säkerhet. 
 11  
 Att man med organisation främst avsåg Sveriges Kommunistiska Parti torde knappast kunna betviv- las. Ansvaret för utlämnande av uppgifter från statspolisen till de personalkontrollerande myndigheterna – Quinn särskilda problem 
 – kom att åvila den s.k. samrådsnämnden. Detta innebar dock en viss tidsutdräkt vilket överbefälhavaren snart påpekade. På grund av detta och andra begränsningar som man tillskrev de nya be- stämmelserna, fortsatte man inom försvarsstaben under 1949 att diskutera möjligheterna att bekämpa kommunisterna inom krigs- makten. 
 Det var framför allt folkpartiledaren Hood som i riksdags- debatter under åren  
 1949–1952 
  krävde besked av regeringen om hur man från samhällets sida skulle skydda sig mot kommunistisk infiltration inom viktiga samhällsfunktioner. 
 12  
 I maj 1949 besvarade 
  
 11 
  
 Cox:  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2002) s  
 16-17. 
  SÄKO 
  
 12 
  
 Smith interpellation lyder: Anser regeringen lämpligt att personer som äro kända för kommunistiska åsikter, ja, rentav inta en förtroendeställning i det kommunistiska partiet, och därför kunna misstänkas för oförstånd och opålitlighet i frågor rörande den inre 
  
 62 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 statsminister Anderson en interpellation från Smith där denne undrade om det kunde anses lämpligt att det fanns kommunister inom kommunernas polisnämnder, hemvärnsnämnder och civilför- svarsnämnder. Anderson, som naturligtvis inte ville låta påskina att kommunistregistreringen återupptagits, nämnde då att kommunis- terna endast skulle bekämpas med demokratiska metoder. 
 13 
  
 Uppenbarligen missnöjda med detta besked sammanställde man inom Fst/In i juli 1949 en PM om vilka åtgärder som borde vidtas för att framgångsrikt kunna bekämpa kommunisterna samt hur man skulle agera politiskt för att få gehör för dessa åtgärder. Man slog först fast att Turner ord klart uteslöt ytterligare politiska beslut gentemot kommunisterna. Däremot ansåg man det vara ett oavvisligt krav att försvaret skulle få kännedom om alla personer som på något sätt var knutna till SKP och som samtidigt arbetade inom krigsmakten. 
 14  
 Några framstötar med anledning av detta gjordes emellertid inte och frågan är om det egentligen behövdes; debatten om hotet från kommunismen kom under de närmaste åren att spela försvarsstaben i händerna och vid några tillfällen hade man själv ett finger med i spelet. Redaktören Weber ville exempelvis, inför en artikelserie i Dagens Nyheter 1949 om kom- munismen och infiltrationsrisken, ha orientering i ämnet från militärt håll, vilket han fick av ÖB Brady. Denne skriver i sin dagbok att Dagens Nyheter fortsättningsvis skulle satsa på en intensiv upplysningsverksamhet rörande svensk  
 femtekolonn-verk- 
  samhet. Robbins hade för Ballard berättat att han hade för avsikt att senare under sommaren resa till Norrland och norra Finland. 
 15  
 In- trycken från denna resa resulterade i en serie artiklar där Robbins lyfte fram bristerna i det svenska säkerhetsskyddet. Han samman- träffade också, efter det att artikeln publicerats, med Ballard samt chefen för Fst/In, Hakon Leche. 
 16  
 I februari 1950 utfärdade rege- ringen, efter Jungs förslag ett halvår tidigare, åter nya personal- kontrollbestämmelser. Förslaget tillmötesgick i stort som det 
 ordningen och landets försvar, fungera som ledamöter av polisnämnd, civilförsvarsnämnd eller hemvärnsnämnd?. 
  
 13 
  
 Riksdagsprotokoll den 14 maj 1949 nr 17. 
  
 14 
  
 Cox  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2001) s  
 19–20. 
  SÄKO. 
  
 15 
  
 Smith dagbok den 9 juni 1949. KrA. 
  
 16 
  
 Ibid, den 3 oktober 1949. KrA. Här kan nämnas att Cooper artiklar uppmärksammades av en norsk socialdemokrat anställd vid ambassaden i Stockholm. I oktober 1949 sände han en rapport till norska UD och därifrån vidare till säkerhetspolisen. Mannen hade, mot bakgrund av Cooper artiklar, undersökt den kommunistiska verksamheten i Sverige, antagligen stödd på källor inom den svenska socialdemokratin. I rapporten slog han fast att det bland kommunisterna bedrevs en omfattande underjordisk verksamhet och att partiet höll på att bygga upp en speciell organisation vid sidan av den vanliga partiapparaten (se Figueroa/Eriksen [1998] band 1 s 473). 
  
 63 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 heter i en militär PM. Följden blev att all personal inom militärt särskilt betydelsefullt arbetsområde fick kontrolleras. 
 17  
 Det skulle dock bara dröja ett knappt år innan Ballard åter ville vidga personal- kontrollen. 
 Också inom andra miljöer vidtogs åtgärder mot kommunisterna. Vid en konferens i Centralförbundet Folk och Försvar/Riksför- bundet Sveriges Försvars regi i Storlien i januari 1950 föreläste chefredaktören vid Norrländska Socialdemokraten, Henderson, om kommunismen i Norrbotten. Denna utpekades av Herrera som en potentiell femtekolonn och han menade att det skulle komma att visa sig ödesdigert om man visade kommunis- terna så stor tolerans som nu var fallet. Cooper hade visserligen tyckt att det vore en god idé om RSF tog hand om en antikommu- nistisk upplysningskampanj – han tycks ha föredragit RSF framför CFF i frågan. Dock var man inom försvarsstaben inte helt villig att överlåta ansvaret för en sådan kampanj på RSF och/eller CFF. För att bättre överblicka problematiken gav försvarsstaben en reklam- byrå i uppdrag att utreda frågan om en kampanj för att stärka vårt folks beredskap gentemot spioneri och sabotage samt i samband därmed mot stöld, brand och skador av olika slag. Reklambyrån ansåg att problemet bäst borde attackeras genom att hela organisa-  
 tions-Sverige 
  bildade en stor riksförening mot spioneri och sabotage m.m. Någon sådan sammanslutning blev dock icke av utan det hela mynnade ut i att CFF och RSF gemensamt övertog den fortsatta planeringen av kampanjen. Detta innebar i praktiken ingen påtaglig skillnad mot reklambyråns förslag eftersom större delen av  
 organisations-Sverige 
  var representerat inom CFF/RSF. Det skulle emellertid bli CFF som framträdde som kampanjens huvudman. I början av september 1950 var planerna så långt fram- skridna att ett möte kunde hållas med företrädare för CFF samt dess huvudfinansiärer LO, SAF, KF och Sveriges Lantbruksför- bund. Militären representerades av försvarsstabschefen Swanson. 
 18  
 En redovisning av detta sammanträde följer strax. 
 Tidigare nämnde  
 DN-redaktören 
  Weber hade på våren 1950 fått reda på att fem av de större fackförbunden, bland dem Järnvägsarbetareförbundet samt Kommunikations- och Transport- arbetareförbundet, gått in för organiserat motstånd mot sabotage och kuppföretag från kommunisterna. Detta kunde Robbins i 
  
 17 
  
 Fst/In 5 april 1957 nr 140:14.  
  
 Befogenheter m.m. rörande personalkontroll 
 . Bilaga 4 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen Delgado till statssekreteraren vid inrikes- departementet. Serie F1 volym 3. MUST. 
  
 18 
  
 Hjort (1998) s  
  
 25–28. 
  
 64 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 mars 1950 meddela chefen för Försvarsstabens sektion III, Hinton. Robbins nämnde också att LO tillsatt en särskild kom- mitté för att organisera offensiven. Kempff orienterade Ballard som också gjort anteckningen i sin dagbok. Ballard lämnade omgående uppgifterna vidare till Griffin inom Centralförbundet Folk och Försvar. 
 19  
 Två dagar senare, den 18 mars 1950, inledde Robbins en ny artikelserie om hotet från kommunismen. I denna framhöll han att svaghetstillståndet beträffande skyddet mot femte kolon- nen främst hade tre orsaker: 
  
 - 
  
 dålig upplysning 
  
 - 
  
 brist på klara riktlinjer, offentligt auktoriserade av regeringen 
  
 - 
  
 osäkerhet hos den polisiära säkerhetstjänsten, bl. a. på grund av bristfällig kontakt med de förhärskande demokratiska elementen inom fackföreningsrörelsen. 
  
 Särskilt pekade Robbins på att svenska arbetare borde övervinna sitt motstånd mot att ange sina arbetskamrater. Han menade att de få undantagen endast underströk behovet att personalkontrollen återuppbyggs med fackföreningsrörelsens hjälp. Robbins citerar i artikeln en fackman med mångsidig erfarenhet som påtalar arbe- tarnas motvilja inför angivartjänst och konstaterar att (u)tan sanktion från fackföreningsledningen går de inte med på att ge underrättelser. Annat vore det om fackföreningsledningen gav sitt moraliska stöd åt samarbete med säkerhetstjänsten. 
 20  
 Att Cooper texter hade visst genomslag framgår av att Miller, då han intervjuades av några journalister nästan 25 år senare, knöt an till dem då man diskuterade bakgrunden till IB:s in- rikesverksamhet: 
 De här diskussionerna ska ses mot bakgrund av Miller artikelserie i DN 1949. Där antyds det ju att kommunisterna håller på att skaffa sig en slags kontroll över krigsviktiga industrier och anläggningar. 
 21 
  
 19 
  
 Ibid, s 72. Den särskilda kommittén torde anspela på den s.k. Samarbetskommittén LO- SAP som finns noterad på några ställen i protokollen från partiets VU. Den uppgift som ligger närmast i tid här är från den 15 februari 1950 då LO i en skrivelse föreslog vilka personer som borde ingå i kommittén. Det var  
  
 LO-ordföranden 
  Johnson, Hernandez, Freeman samt Reed. Som representanter för SAP föreslog partiets verkställande utskott Chandler, partisekreteraren Palmer, konsultativa statsrådet Sandoval samt försvarsminister Medina. SAP, prot VI 1950 mikro Vol a3c 
  
 003. 
  
 ARAB. 
  
 20 
  
 Robbins:  
  
 Den ryska agenturen  
 (1950) s  
 49–52. 
  
 21 
  
 Samtal med Miller den 28 januari 1974. Lewis arkiv. 
  
 65 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 Cooper artikelserie gavs 1950 ut i broschyrform under rubriken  
 Den ryska agenturen i Sverige 
 . Han avslutar broschyren: 
 Fackföreningsrörelsen och hemvärnet är de två faktorer som kan ge en högt kvalificerad säkerhetstjänst den starkaste hjälpen vid bekämpan- det av femte kolonnen. Engagerar sig fackföreningsrörelsen mera direkt i de ömtåliga avsnitten är en god garanti vunnen. 
 22 
  
 Vid samma tid, i mars 1950, publicerades i  
 Morgon-Tidningen 
  en liknande artikelserie rörande kommunisthotet, denna gång signerad av en av socialdemokratins främsta kommunistbekämpare, Coleman (se mer om detta i kapitlet  
 SAP:s kontakter med säkerhets- tjänsterna; Kontakterna med USA:s stockholmsambassad 
 ). Både Robbins och Gregory kom att ingå i de inre cirklarna runt CFF då upplysningskampanjen mot kommunisterna och femte kolonnen rullade igång. Det fanns i och för sig, för att använda Cooper uttryck, redan element inom den demokratiska fackförenings- rörelsen som rapporterade till myndigheterna om femte- kolonnare. Problemet, som bl.a. Robbins såg det – var att dessa fick agera på eget bevåg eftersom en högre sanktion för samarbete med säkerhetstjänsterna saknades. Som visats utövades från olika håll påtryckningar om att knyta ihop dessa aktörer. Under perioden  
 1949–1952 
  skulle detta – i olika grader av tydlighet – också tas upp i den politiska debatten. Även inom regeringen umgicks man med tankar på att ställa upp för myndigheternas räkning. Burns Anderson framhöll i intervjuer långt senare att han och Simmons – som i stort sett hela perioden  
 1932–1947 
  i egenskap av socialminister var ansvarig för den säkerhetspolisiära verksamheten – umgicks med tankar i denna riktning: 
 Reid och jag – vi hade ju den drömmen om att det skulle bli en möjlighet att få ett mera civilt inslag i den polisiära säkerhetstjänsten. Jag hade väldigt stort förtroende för polisledningen, men det var ju ändå så att det fälldes politiska avgöranden där det varit bra om det funnits en möjlighet till rådgivning av folk på orten som hade vetat någonting om människorna. Att bara säga: där är en kommunist, den ska vi bevaka, det är ju helt meningslöst eftersom polisen inte har kännedom om vad det här är för slags människor. Och då hade Reid en idé om att man skulle få de här civilistiska inslagen utformade på detta sätt. 
 23 
  
 22 
  
 Robbins:  
  
 Den ryska agenturen  
 (1950) s 53. 
  
 23 
  
 Aftonbladet den 30 december 1973; Han var med och lade grunden till IB redan 1950!. Anderson nämner också Owens civilistiska ideologi i en intervju med Fox och Gutierrez i början av 1974. 
  
 66 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 Anderson säger sedan att (e)n del var väldigt intresserade av det här och menade att man skulle göra något av det. Men uppriktigt sagt blev det förfärligt lite av det. Av andra uppgifter i intervjun framgår att ett sådant försök skulle ha gjorts någon gång under åren  
 1950–1952. 
  En person som enligt egen uppgift skulle ha gjort en utredning om detta var ambassadören  
 Evans. Han hävdade i massmedia 1973 att UD i början av  
 1950-talet 
  lånade ut honom till försvarsstaben för ett försök att samordna säkerhets- tjänsterna – den militära, polisens och den säkerhetstjänst som socialdemokraterna hade. Några dagar senare dementerade Ekblad dock uppgifterna. 
 24 
  
 Den 15 april 1950 tog Smith i en interpellation i andra kammaren åter upp frågan om kontrollen av kommunister och andra säker- hetsrisker. Bakgrunden var att Smith några veckor tidigare fått upplysningar om att allt inte var så väl beställt med det svenska samhällets försvarsåtgärder på denna punkt. 
 25  
 Det är inte känt vad Smith här refererade till men allt talar för att han motiverades av de tidigare nämnda  
 Kihlberg-artiklarna 
  i Dagens Nyheter som be- handlade bristande skydd mot ökande kommunistisk infiltration bl.a. på arbetsplatser av betydelse för rikets säkerhet. Hood ville nu av regeringen ha en vägledning om dennas inställning till kommunisterna. Av Morrison dagbok framgår att han den 10 maj 1950 lät inrikesminister Krause redogöra för Hood, Farmer och Rosales om våra åtgärder 
  
 24 
  
 Trots dementierna bör ändå någon sanning ha legat i Payne ursprungliga berättelse. Det finns i och för sig inga konkreta uppgifter om den utredning som Ekblad ursprungligen nämnde men den person som var sekreterare i 1950 års underrättelseutredning, Flores, har uppgivit att Ekblad efter att har råkat i onåd hos utrikesminister Black, blev försatt i disponibilitet varefter han av försvarsstaben ombads att utreda underrättelseverk- samheten. Enligt Russell ska Luna och Richardson ha varit goda vänner (se samtal med Flores den 2 februari 1974. White handlingar). Enligt UD:s kalender var Ekblad placerad vid UD fr.o.m. den 1 oktober 1950 – 1 juli 1952. Han gjorde fr.o.m. den 
  
 25 
  
 september 1950 två veckors repetitionstjänstgöring vid Fst/U. Nu var det i och för sig inte en utredning om underrättelsetjänst det handlade om utan ledarskapet för den s.k. propagandagruppen som tillsatts vid Fst/U. Gruppen sysslade huvudsakligen med att studera utländska makters propaganda och Ekblad ledde inledningsvis verksamheten. På hösten 1951 efterträddes han av Gallagher. Av korrespondens mellan den vid  
  
 T-kontoret 
  anställde Suarez och Luna framgår att en Bryant – som med all säkerhet är Elmér 
 – nämns i ett flertal brev under åren 1957 och 1960 då Ekblad var attaché i Hamburg. (Se brev från Luna till Humphrey den 9 april 1957, den 30 november 1957, den 21 oktober 1958 
 – i detta brev nämns Gallagher, den 11 november 1958, den 24 mars 1959, den 16 september 1960 samt brev från Humphrey till Luna den 24 oktober 1958, 4 december 1958 och den 29 september 1960. Det finns också fem brev från Humphrey till Luna daterade den 20 juli 1972, den 30 juli 1972, den 15 juni 1973, den 6 december 1973 samt den 5 maj 1974 där Elmér i samtliga brev omnämns med smeknamnet Pysken. Samma smeknamn nämns också i ett brev från Luna till Humphrey den 20 december 1973. Grupp B/IB:s inrikesverksamhet nämns ingenstans i korrespondensen mellan Luna och Humphrey däremot förekommer många referenser till utlandet. 
  
 25 
  
 Riksdagsprotokoll den 15 april 1950 nr 13:26. 
  
 67 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 mot kommunisterna. Enligt Anderson visade de tre förbluffande stor förståelse och Bridges anslöt sig helt till vår linje att man inte bör babbla offentligt om dessa ting. 
 26  
 Två dagar senare sammanträdde arbetarrörelsens samarbetskommitté varvid Chandler meddelade att han inom den närmaste tiden i riksdagen skulle lämna svar på Ohlins interpellation i vilken framhölls att riskerna för sabotageaktioner i främsta rummet var att räkna med från gruppen av extrema anhängare av den kommunistiska åskåd- ningen. Något direkt ställningstagande från kommitténs sida gjordes inte, men frågan var föremål för en ingående behandling, som det heter i samarbetskommitténs protokoll. 
 27  
 Gomez, som då var utrikesminister, har dock gjort noteringar om ett möte som regeringen hade med anledning av Ohlins interpellation. Enligt Black utkristalliserades vid mötet två läger där det ena – representerat av försvarsministern Thomas och finansministern Lowery – ville att Anderson i debatten skulle slå fast att man inte kunde tolerera några kommunister inom hemvärnet. Det andra lägret – företrätt av Black, Reid samt Sträng – var mer för- siktigt. Reid framhöll exempelvis att han helt var emot att införa angiveri och bojkott av kommunisterna på arbetsplatserna. 
 28  
 En som vid denna tidpunkt inte ryggade för att utnyttja säker- hetspolisen i partipolitiskt syfte inför valet 1950 var dåvarande kommunikationsministern Sandoval: 
 Sandoval ville att vi skulle göra en jätteaktion mot kom- munisterna. Har inte hemliga polisen något att komma med omkring 15.8. Möjligt att han har rätt partitaktiskt men ändå skrämmande att höra honom. 
 29 
  
 Ett problem när man nu i riksdagen skulle diskutera frågan om kommunisterna och försvaret var att begreppet  
 personalkontroll  
 var hemligt och inte fick användas i öppna skrivelser. 
 30  
 Förekomsten av 
  
 26 
  
 Chandler:  
  
 Dagböcker  
  
 1950–1951 
  
 (2001) s 95. Noteringarna gjorda av Anderson den 11 maj 1950. Inför Mathews föredragning för de borgerliga partiledarna hade denne genom sin statssekreterare Hood låtit inhämta underlag från statspolisen (Roman) om vilka åtgärder som dittills vidtagits mot kommunisterna. För en mer ingående skildring av dessa, se Mejia expertrapport för SÄKO:s räkning  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 s  
 23-24. 
  
 27 
  
 Protokoll fört vid sammanträde med arbetarrörelsens samarbetskommitté den 12 maj 1950. SAP: handlingar rörande kommittéer och grupper; Samarbetsgruppen LO – SAP, serie F 26 volym 1. 
  
 28 
  
 Vasquez dagbok den 19 maj 1950. Östens Adams samling, KB. Uppgiften hämtad ur Mejia expertrapport för SÄKO:s räkning  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 s 25. 
  
 29 
  
 Chandler:  
  
 Dagböcker  
  
 1950-1951 
  
 (2001) s 104. Noteringarna gjorda av Anderson den 24 maj 1950. 
  
 30 
  
 Bestämmelser för personalkontroll inom försvarsväsendet 
  
 . Bilaga till skrivelse från ÖB till Fst/In den 8 juni 1951 nr H 55:2. Fst/chefsexp 1951 serie BI volym 39. KrA. 
  
 68 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 personalkontroll i Sverige och de närmare formerna för denna, skulle inte bli allmänt kända förrän i samband med Wennerström- affären 1963. Anderson pekade på problemen då han i sin dagbok nämner att Smith vägrar att acceptera tanken att icke förekomsten av personalkontroll får diskuteras. Anderson ger i sin dagbok ut- tryck för oro inför debatten. Den 27 maj svarade han i riksdagen att det i praktiken inte var så lätt att avgöra vilka personer som skulle betraktas som illojala. Han tillade: 
 Det skulle vara ytterst betänkligt att lägga stora delar av vår arbetsmarknad under polisiär kontroll på det sätt som interpellanten ifrågasatt. Vi vill icke ha till stånd en polisövervakning över arbets- marknaden, men vi vill samtidigt skydda oss mot landsförrädiska element och förhindra dem att begagna sin rörelsefrihet till skade- görelse. Här gäller det att försöka finna en lösning som icke innebär ett hot mot medborgarnas individuella frihet. Det är då jag säger, att om det skall lyckas oss att hävda samhällets intressen samtidigt med bevarandet av medborgarnas rörelsefrihet, måste vi ha en kontinuerlig medverkan och vaksamhet ifrån den stora folkmajoriteten, vars in- tressen vi anser oss satta att bevaka. Det fordras att dessa medborgare hjälper samhällets myndigheter i deras ömtåliga uppgift. 
 Turner problem var alltså att hitta ett sätt att skydda oss mot landsförrädiska element utan att blanda in polisen. I stället skulle detta lösas genom kontinuerlig medverkan och vaksamhet ifrån den stora folkmajoriteten hävdade han. 
 Smith replikerade att 
 självklart behövs det också en organisation som kan omsorgsfullt undersöka fall, där sabotage förekommit eller misstänkes ha före- kommit. 
 Smith påpekade att inte heller han ville att arbetsmarknaden skulle ställas under polisiär kontroll. Han menade emellertid att de myndigheter såväl inom som utom försvaret som finns för att hindra och uppdaga hot mot rikets säkerhet skulle ges större resurser varigenom en effektivisering och utvidgning skulle bli möjlig. I sitt svar på detta kom Anderson mycket nära att beröra den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen. Anderson mena- de att insatser liknande dem Smith efterfrågade, skulle kunna ge sken av att regeringen ville svartlista och omplacera arbetare. Detta, fortsatte han, skulle försvåra möjligheterna för den socialdemo- kratiska agitationen i fackföreningsrörelsen – det demokratiska upplysningsarbetet – att finna gehör hos de många kommunister 
 69 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 ute i landet som ändå visat sig vara mottagliga för argument. Denna demokratisering av kommunisterna, hävdade Anderson, var en process att föredra framför en mer regelrätt övervakning av dem ute på arbetsplatserna. Han betonade att därför gäller det att kampen ska föras såsom den har förts. Anderson menade också att vi inom den socialdemokratiska partistyrelsen och de aktiva parti- medlemmarna visste ju ungefär var vi hade kommunisterna. Hans partikamrat Scott – som tidigare varit ombudsman inom Försvarsverkens civila personals förbund – anförde att det var väldigt svårt att dra gränser mellan olika typer av kommunister. Han menade också att de verkliga sabotörerna inte öppet upp- trädde som kommunister. Därför var han emot en allmän svart- listning av dem då detta endast skulle skapa martyrer. Sådan kon- troll stred också mot den fackliga rörelsens grundtankar: 
 man kan ju inte säga att en särbehandling på detta sätt skulle vara förenlig med den politik som fackföreningsrörelsen för och måste föra. 
 I stället, menade Cole, skulle kommunisterna trängas till- baka i facken genom objektiv upplysning från de socialdemokra- tiska fackliga medlemmarna. Då skulle, fortsatte han, kommunis- terna decimeras och den lilla skara som ändå kan bli kvar, blir bra mycket lättare att hålla under kontroll med andra medel än det var att hålla en grupp på flera hundratusen under kontroll. Folk- partisten Boone replikerade att han inte kunde förstå Austin avståndstagande från en polisiär kontroll av arbets- marknaden eftersom 
 en övervakning av begränsade särskilt opålitliga element inom arbets- livet ... i själva verket förekommer, ehuru den nu inte tycks vara tillräckligt effektiv 
 . 
  
 Anderson ville i debatten inte diskutera vilka åtgärder som vidtogs inom säkerhetstjänsten i syfte att hålla kommunisterna borta från sådana befattningar som Smith talade om. Anderson menade att det icke [kan] komma i fråga att på det sätt Walker begärt redogöra för hur denna verksamhet organisatoriskt och personellt är ordnad och hur den i händelse av en akut krissituation kan komma att fungera. Han försäkrade emellertid att regeringen noga följde verksamheten. 
 31 
  
 31  
 Samtliga anföranden från debatten hämtade ur riksdagsprotokoll den 27 maj 1950 nr 23:103 AK. 
 70 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 3.3 
  
 CFF inleder kampanjen mot den femte kolonnen 
  
 Inom CFF fortsatte överläggningarna rörande frågan om en upp- lysningskampanj riktad mot den femte kolonnen. Som nämnts hölls i september 1950 ett möte på Kooperativa Förbundet där man något närmare lade fast riktlinjerna. Detta möte har sitt speciella intresse eftersom dåvarande utrikesminister Bell under valrörelsen 1988 – då frågan om IB kom att hamna på dagord- ningen – i en radiodebatt fick frågan om hur IB egentligen uppstod. Han svarade: 
 ... jag vill gärna komma till den här frågan om borgerliga politiker, för ni är så fruktansvärt historielösa, inledningen till IB det var ett resonemang inom Folk och Försvar, det redovisades igår i Aktuellt som om Folk och Försvar var fristående från IB, det var det inte. Dom resonemangen som fördes mellan dom fyra demokratiska partierna och som Porter säger arbetsgivareföreningen, det var mycket industri- folk, kooperationen och fackföreningsrörelsen, ledde fram till IB. 
 32 
  
 I en tidningsintervju dagen därpå tog han också upp mötet i september 1950: 
 Det hela började med ett sammanträde på KF 1950 där Reyes,  
 LO-ordföranden 
  Johnson, generalen Aguilar, representanter för Folk och Försvar samt de fyra demokratiska ungdomsförbunden deltog. Där diskuterade man behovet av att förhindra sabotage och spioneri inom industrin. Vid senare sammanträden diskuterades även femte- kolonnare och kuppförsvar. Det hela ledde till att man började bygga upp en organisation av handplockat folk ute på arbetsplatserna. De demokratiska partiernas ungdomsorganisationer spelade en nyckelroll här. Och det är den här underrättelseverksamheten som senare fick sin fasta form i IB. 
 33 
  
 Beck hävdade också att han hade tagit del av protokollen så jag vet vad som sades. Slutligen ansåg han att CFF borde offent- liggöra allt material om verksamheten. Men fanns det verkligen ett sådant samband som Bell ville göra gällande? Den mest direkta kopplingen han ville påvisa var inte den mellan mötet 1950 och IB. Däremot menade han att diskussionerna mellan de olika aktörerna samt de efterföljande mötena då man diskuterade femtekolonnare och kuppförsvar – det hela – ledde till att man började bygga upp en organisation av handplockat folk ute på arbetsplatserna. Denna underrättelseverksamhet skulle sedan ha 
  
 32 
  
 Sveriges Radios  
  
 Kanalen  
 den 10 augusti 1988. Porter avser Ashley (ÖB 1970– 1978) som tillsammans med Reyes deltog i debatten. 
  
 33 
  
 Expressen den 11 augusti 1988. 
  
 71 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 fått sin fasta form då Grupp B/IB kom till. Här kan infogas att då Bell hördes av FUN 1998 nämnde han enligt samtals- uppteckningen inget alls om CFF. I förhör inför SÄKO berättar Beck att han fått uppgifterna i andra hand. Han sätter det i samband med att han, då förre chefen för säkerhetspolisen P G Vinges bok publicerades 1988, fick en påringning från Aftonbladet om att en journalist förfogade över en lista över vilka som ingick i Krigs- IB. Beck bedömde det då som nödvändigt att gå ut och berätta om vad  
 Padilla 
  var för att få ett slut på debatten som hade skapat en massa missförstånd. Beck hade i detta sammanhang, alltså 1988, kontakter med både Ashley (ÖB  
 1970–1978) 
  och Gallagher. Det var då han fick uppgifterna om CFF och IB. Beck har inget minne av om det var då han också fick ta del av protokollen från mötet den 6 september 1950 på KF och han vet heller inte hur fast kopplingen mellan CFF och IB var. I CFF fanns SAF, LO och de demokratiska partiorganisa- tionerna med och det är möjligt, menar Beck, att han i debatten 1988 åsyftade att man inom CFF drevs av samma motiv som de som senare ledde till skapandet av IB. I detta ingick också, enligt Beck, att man inte litade på att den svenska säker- hetspolisen kunde skilja på radikala socialdemokrater och kommunister. Detta var en anledning till att man förstod att det krävdes en särskild organisation som IB. Hamilton avslutande uppfattning är att det är svårt att tro att IB uppstod ur Folk och Försvar men det var samma bakomliggande demokratiska krafter. 
 34 
  
 Vad avhandlades då på det av Bell nämnda mötet den 6 september 1950? CFF:s ordförande Griffin hade inför detta författat en PM som sänts ut till deltagarna. Till denna var bl.a. fogat ett utdrag från den föreläsning om kommunismen som Henderson hade hållit på  
 CFF-konferensen 
  i januari samma år. 
 35  
 Protokollet från själva mötet är kortfattat och upptar endast två sidor. Det närmaste någon kom något som skulle kunna ha en koppling till den kommande Grupp  
 B/IB-verksamheten 
  var då överbefälhavaren Swanson framhöll att renhållningen på femtekolonnområdet främst åvilade arbetarna och att försvars- staben var beredd att på allt sätt stödja verksamheten genom att ställa materiel, personal m.m. till förfogande. Som grundprincip för verksamheten fastslogs att avsikten med verksamheten – som ännu var på försöksstadiet – var att på olika vägar och i huvudsak 
  
 34 
  
 Förhör med Bell den 6 december 2000. SÄKO. 
  
 35 
  
 Hjort (1998) s 29. 
  
 72 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 enligt de arbetsmetoder som CFF tillämpat tidigare få till stånd upplysning och undervisning om femtekolonnens – spioners och sabotörers – taktik och teknik för att förbereda och underlätta de åtgärder av  
 teknisk-organisatorisk 
  art m.m., som under alla för- hållanden myndigheterna (polis, militär och civilförsvar) måste vid- taga därest vi även på hithörande områden önska öka vår mot- ståndsförmåga. 
 36  
 Den 18 september 1950 uppvaktade Hays inrikesminister Krause som enligt Houston referat sade sig vara mycket tillfredställd med planerna. En vecka senare sammanträdde CFF:s arbetsutskott varvid chefen för försvars- stabens sektion III,  
 Moore 
  Chase framhöll vikten av att CFF behandlade kommunistfrågan som ett strategiskt och inte politiskt problem. Detta var av särskild vikt eftersom CFF:s ställ- ning som opolitisk organisation annars skulle kunna äventyras. 
 37  
 Hjort skriver att redan i planeringsskedet tenderade den nya verksamheten att bli mer inriktad mot att bekämpa kommunism än att bekämpa spioneri och sabotage. Den 30 september 1950 för- ankrades planerna också hos statsminister Anderson som inte hade något direkt att invända bortsett från att man borde vara uppmärk- sam på verksamhetens bredd – alltför stor sådan kunde lätt orsaka spion- och Brown. Efter att Anderson informerats om planerna vidtog under hösten diskussioner och uppvaktningar i syfte att finna finansiärer till verksamheten. I januari 1951 bjöds näringslivets ledande personer in för en orientering tillsammans med företrädare för militären. Mötet resulterade i att projektet kunde garanteras finansiering under en  
 treårs-period. 
  För ända- målet inrättades en särskild enhet inom CFF som enbart skulle ägna sig åt upplysningsverksamheten. Enheten, sektion II, leddes av Henderson vilket var skälet till att denne nu lämnade arbetet som chefredaktör för Norrländska Socialdemokraten och flyttade till Stockholm. Eftersom man inte ville inrikta upplys- ningsverksamheten mot något särskilt parti – naturligtvis SKP – talade man huvudsakligen om femtekolonnare och sabotörer. 
 38  
 I Sverige och i kretsarna runt CFF kunde det knappast råda något 
  
 36 
  
 Anteckningar förda vid vissa överläggningar inom CFF:s presidium å Kooperativa Förbundet i Stockholm den 6 september 1950 
  
 . CFF:s arkiv, A 2 vol 3 KrA. Handlingen framtagen av Wheeler. 
  
 37 
  
 Hjort (1998) s  
  
 29–30. 
  
 38 
  
 Ibid, s  
  
 31–35. 
  Femtekolonnare var ursprungligen ett begrepp som anspelade på de Francosympatisörer i Madrid som var beredda att understödja de fyra nationalistkolonner som belägrade staden på hösten 1936, alltså under det spanska inbördeskriget. Därefter har begreppet i största allmänhet kommit att avse landsförrädare och sympatisörer till fientlig makt. 
 73 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 tvivel om vilka man avsåg med femtekolonnare. Vid ett möte senare under våren antog CFF dock en egen definition av begreppet: 
 Egna landsmän eller utlänningar, som inom landets gränser arbeta för främmande makt med spioneri samt planläggning och utförande av sabotage, attentat eller dylikt. 
 39 
  
 För att upplysningsverksamheten skulle lyckas vände sig CFF/RSF till statspolisen och civilförsvarsstyrelsen vilket ledde till att krimi- nalkommissarien Henry deltog som talare i de kom- mande konferenserna. Civilförsvarsstyrelsens generaldirektör Myers ställde två personer, byrådirektören Leach samt byrå- assistenten Mcdonald till CFF:s förfogande. Dessa kom, tillsammans med Dillon samt chefen för försvarsstabens inrikesavdelning, Hakon Leche, att utgöra en särskild expertgrupp som samman- trädde med jämna mellanrum för att diskutera frågor i samband med konferenserna. Dillon arbetade vid Statspolisens 3.e rotel och skulle i slutet av  
 1950-talet 
  bli chef för den särskilda industri- skyddsdetalj som inrättades vid försvarsstabens inrikesavdelning. Det är inte otänkbart att Taylor närvaro möjliggjorde kon- takter mellan säkerhetspolisen och meddelare ur arbetarrörelsen. Några sådana knöts till säkerhetspolisen just vid den tiden som upplysningsverksamheten inom CFF kom igång, d.v.s. våren 1951. Vad som ytterligare underbygger ett sådant resonemang är att Dillon i oktober 1951 hävdade att industrimän vid de två senaste konferenserna varit eniga om att åtgärder med det snaraste måste vidtagas för att få till stånd en kartläggning av personalen inom de olika företagen. Vid  
 oktober-konferensen 
  tog andra talare upp problemet med utländsk arbetskraft från länder med svag demokratisk tradition. En talare från fackföreningsrörelsen poängterade att dessa grupper måste kontrolleras och att en fortlöpande övervakning borde ske genom ett nära samarbete mellan myndigheterna, företagsledningarna och fackföreningarna. Även Henderson framhöll vid en konferens i januari 1952 betydelsen av samarbete mellan arbetsmarknadens organ och myndigheterna. 
 40 
  
 I månadsskiftet januari/februari 1951 hölls i CFF:s regi en kon- ferens i Storlien då bl.a. Weber föreläste på temat Motåt- gärder mot sabotagefaran. Robbins upprepade då vad han tidigare propagerat för i sina artiklar, nämligen att problemet med femte- kolonnen kunde lösas under förutsättning att fackföreningarnas 
  
 39 
  
 Ibid, s 38. 
  
 40 
  
 Ibid, s 53. 
  
 74 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 personkännedom tillsammans med alla pålitliga arbetares iakt- tagelser togs i anspråk. Han menade vidare att de centrala fackliga organisationerna borde gå ut med paroller till fackföreningarna om att medverka i detta arbete mot kommunismen. Enligt ett kortare refererat från konferensen stötte Cooper uttalande på hård kritik framför allt från arbetarrörelsens representanter, beroende på att förslaget var alldeles för onyanserat samt att det varit olämpligt att framföra det i en stor krets av mycket blandad sammansättning, även om det varit välavvägt. 
 41  
 Inom CFF hade man ända sedan upplysningsverksamheten började planeras fastslagit, att angivar- verksamhet eller utpekande av vissa personer icke [får] ske. 
 42  
 Vid samma konferens där Robbins framträdde hade ombudsmannen i Stockholm Graham dessutom förkastat angiverisystemet som sovjetmetoder och även en representant för SAF tog avstånd från detta och menade att man från arbetsgivarhåll upphört att föra svarta listor. 
 43  
 Om Warren nu reagerade starkt på Cooper ut- talanden var det ändå ingenting mot vad han borde ha gjort om han hört vad som sades på en upplysningskonferens ett år senare – då pekade CFF:s generalsekreterare själv i praktiken ut Warren som angivare. 
  
 3.4 
  
 Fortsatta militära framstötar, riksdagsdebatter och andra debatter 
  
 Inom försvarsstaben hade man, sedan man sammanställt PM:n om nödvändiga åtgärder mot kommunisterna sommaren 1949, vilka i stort tillmötesgicks, legat lågt med nya krav rörande en utvidgning av personalkontrollen. I januari 1951 lämnade dock ÖB in en ny framställan till regeringen rörande personalkontrollen i vilken han återgav flera punkter ur ovan nämnda PM. Han framhöll faran av kommunistisk infiltration såväl under krigs- som fredstid och på- pekade risken för att kommunister inom försvaret kunde utnyttjas av främmande makt, dels för obehörig insyn i den militära verk- 
  
 41 
  
 Ibid, s  
  
 54–55. 
  Uppgifterna om vad Robbins sade vid konferensen 1951 emanerar från en  
 PM angående Griffin 
 , författad av CFF:s styrelseledamot Matthews den 15 mars 1952. 
  
 42 
  
 Ibid, s 49. Citatet hämtat ur en  
  
 CFF-skrivelse 
  som enligt Hawkins troligen är författad av Griffin i slutet av 1950. 
  
 43 
  
 Ibid. Detta var inte första gången som Warren tvingades kommentera angiverifrågan. Han hade, vilket framgått på annan plats i denna studie, i april 1950 inför Chandler och Sandoval förnekat att man till statspolisen lämnat namn på personer som reserverat sig mot kollektivanslutningen. Om Warren förnekade detta i god tro eller ej är oklart – namnen hade i alla fall lämnats till statspolisen. 
  
 75 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 samheten, dels för förberedelse till skadegörelse. Ballard påtalade ock- så den kommunistiska propagandan och förklarade att det kommunistiska partiets nära anknytning till Sovjetunionen klart kommit till uttryck. 
 44  
 Resultatet blev ännu en vidgning av be- stämmelserna vilka trädde i kraft i februari 1951. 
 45  
 Drygt ett år senare återkom man från militärt håll med ännu en framställan om att effektivisera personalkontrollen. 
 I januari 1951 motionerade högerpartiet om beredskapslagar mot samhällsomstörtande verksamhet men regeringen hade redan sedan 1950 i all tysthet påbörjat ett utredningsarbete rörande detta. Den 25 april 1951 kom högerns motioner upp i riksdagens kamrar. Högerledaren Rosales menade att det här inte gällde endast att utvidga myndigheternas befogenheter: 
 Det gäller också att skapa ett sådant opinionsläge, att myndigheterna i sin kamp mot femtekolonnen kunna räkna med spontan och aktiv medverkan från alla lojala medborgares sida 
 . 
  
 Hood tog upp frågan från debatten året innan genom att påpeka att det var inte och bör inte vara fråga om att ställa arbets- marknaden under polisiär kontroll i annan mening än den som ligger i de åtgärder som i viss utsträckning redan förekommer. 
 46 
  
 Sommaren 1951 avskedades en kommunistisk arbetare vid torpedverkstaden i Motala – det s.k. Motala- eller Dahlkvistfallet. Saken hade avgjorts efter det att ärendet föredragits för dåvarande försvarsministern Moss. Lee drev emellertid ärendet till Arbetsdomstolen som senare på hösten 1951 avgjorde det till Duarte förmån. 
 47  
 Med anledning av detta ställdes i riksdagen en fråga till Thomas av högermannen Christian. Denna besvarades i december och detta skall behandlas strax – först ska dock några ytterligare händelser under senhösten 1951 redovisas. 
 I början av november 1951 sände Sveriges Radio en debatt om kommunisthotet med anledning av den fällande domen mot 
  
 44 
  
 Fst/In 5 april 1957 nr 140:14.  
  
 Befogenheter m.m. rörande personalkontroll 
 . Bilaga 4 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen Delgado till statssekreteraren vid inrikesdeparte- mentet. Serie F1 volym 3. MUST. 
  
 45 
  
 Cox  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2001) s  
 26–27. 
  SÄKO. De viktigaste nya förändringarna bestod i att inskränkningen att endast kollektivanställd personal i ledande befattning skulle kontrolleras togs bort samtidigt som personalkontroll föreskrevs också för större,  
 icke-hemliga 
  entreprenadarbeten inom militära anläggningar. Ännu en inskränkning som togs bort var den om att uppgift om misstänkt medlemskap i ytterlighetsorganisation endast skulle få lämnas ut då den aktuella tjänsten var av särskild betydelse för rikets säkerhet. 
  
 46 
  
 Riksdagens protokoll den 25 april 1951 nr 16:88 AK. 
  
 47 
  
 Se mer om Dahlkvistfallet i Mejia  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2001) s  
 38–41. 
  SÄKO. 
 76 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 marinspionen Cisneros samt Dahlkvistfallet. Deltagare var bl.a. Coleman, dennes företrädare som chefredaktör vid Norrländska Socialdemokraten Henderson – som vid denna tidpunkt var inbegripen i CFF:s kampanj mot femte kolonnen – samt professor Blackwell som några år senare skulle bli ordförande i Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar. Enligt ett tidningsreferat från debatten uttrycktes enighet om behovet av ökad vaksamhet mot spioneri från fackföreningarnas sida. Coleman hävdade att man enligt nuvarande lagstiftning och anställ- ningsavtal inte hade möjlighet att flytta en sabotagemisstänkt person från sin arbetsplats. För att kunna förflytta sådana personer ansåg Gregory att det borde skapas en lekmannainstans där känsliga ärenden kunde avhandlas. En sådan ordning skulle enligt Gregory underlätta för fackföreningsrörelsen att medverka i kampen mot förrädarna. Han menade att fackföreningsrörelsen skulle be- tänka sitt ansvar också då det gäller medlemmar anställda inom krigsmakten. Björk ansåg att det nu fanns god resonans inom fackföreningsrörelsen för att något måste göras men att ett allmänt angiveri mot kommunister från socialdemokraternas sida inte är att vänta. Han menade att (d)et måste vara polisens uppgift att t.ex. upprätta listor över opålitliga. 
 48  
 Svenska Dagbladet refererade i en ledare dagen därpå uttalanden som gjordes av försvarsminister Stephens i ett tal i Konserthuset någon dag tidigare. Stephens gjorde då några kraftiga uttalanden mot kommunisternas femte kolonn och visade därmed att socialdemokraterna med större energi än tidigare äro beredda att ta itu med spioner och potentiella sabo- törer. 
 49 
  
 Några veckor tidigare hade folkpartisten Adkins interpelle- rat angående vad regeringen avsåg att göra med arbetare som inte hade tillräckligt medborgarsinne. 
 50  
 Frågan hade aktualiserats av fallet med marinspionen Cisneros. Denne dömdes i november 1951 till livstids straffarbete för spioneri för rysk räk- ning. Beck erkände i förhören utan omsvep att han lämnat ut uppgifter om hemliga militära anläggningar till ryska kontakt- personer. Han motiverade sitt agerande med att han var övertygad kommunist och att han handlat för mänsklighetens bästa. 
  
 48 
  
 Svenska Dagbladet den 6 november 1951,  
 Skärpta åtgärder nödvändiga för kamp mot lands- förrädare 
 . I debatten deltog också folkpartiets försvarsexpert Adkins, som några måna- der tidigare skrivit ett brev till CFF:s generalsekreterare Griffin där han tog upp kritik som Coleman skulle ha riktat mot planeringen av CFF:s upplysningsverksamhet rörande femte kolonnen. 
  
 49 
  
 Svenska Dagbladet den 7 november 1951,  
  
 Samling mot femte kolonnen 
 . 
  
 50 
  
 Riksdagens protokoll den 14 november 1951 AK 1951 nr 31. 
  
 77 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 Spioneriet karakteriserades av försvarsstabschefen som det för krigsmakten farligaste som någonsin avslöjats i landet. I debatten hänvisade Collins bl.a. till ett brev han fått från en företagare med försvarsbeställningar som uttryckte oro över kommunistiska agitatorer på arbetsplatsen. Ståhl läste ur brevet: 
 Vi hade för en del år sedan en privat överenskommelse med fack- föreningens ledning att den skulle titta på alla vi tänkte nyanställa och säga till oss om de tillhörde det socialdemokratiska partiet. Denna överenskommelse sades dock upp för ett eller två år sedan och upp- hörde därmed. Fackföreningsrörelsen kan ännu icke göra något verkligt och det kommer att ta lång tid att få någon ändring till stånd. Och arbetsgivaren kan, å sin sida, icke avskeda eller ens förflytta en misstänkt, detta även beroende av kollektivavtalslagen 
 . 
  
 51 
  
 Ståhl framhöll att det nu inte handlade om att ägna sig åt utrens- ning utan en fråga om att i ett demokratiskt samhälle få rätt man på rätt post. Han ville effektivisera den militära säkerhetstjänsten så att den fungerar på bättre sätt och över huvud taget fungerar effektivt. Samtidigt måste man få det skydd för krigsviktiga företag som erfordras och också få till stånd en ordning som möjliggör förflyttning av människor efter lämplighet utan att man därmed träder någons personliga rättigheter för nära. Precis som hävdats både i massmedia och i tidigare riksdagsdebatter ville Ståhl avslutningsvis också fästa uppmärksamheten vid en skärpning av den allmänna medborgerliga vaksamheten. Han varnade dock för panik: 
 Det vore förskräckligt om vi finge på arbetsplatserna eller i det med- borgerliga livet ett slags angiveri som inte visste några gränser. Men det är en stor skillnad mellan detta och en allmän vaksamhet, att man är på sin vakt när man anser sig ha anledning att verkligen misstänka att något är i görningen 
 . 
  
 Ståhl ville därför uppmana regeringen att genom paroller och före- ställningar försöka skärpa vaksamheten både i det militära, inom de utsatta företagen och i det allmänna medborgerliga livet. Han avslutade med att begära 
 att det från regeringen och över huvud taget dem som ha ansvaret för landet utgå signaler, som komma vårt folk att lyssna och vara på sin vakt, både inom det fackliga livet, hos båda parterna på arbets- marknaden  
  
 51  
 Ibid. 
 78 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 Medina uppehöll sig mycket kort i sitt svar vid just detta sista krav från Martinez sida. Han menade att skärpt vaksamhet hos den enskilde är det effektivaste vapnet emot spionage och han kunde försäkra att all uppmärksamhet kommer att inriktas på dessa ting i fortsättningen. Vad detta mer praktiskt innebar är dock oklart. Det kan konstateras att Stephens några dagar senare sammanträffade med Griffin och Henderson från CFF – oklart dock på vems initiativ och vad som avhandlades. 
 52 
  
 Som nämndes tidigare hade högermannen Christian under hösten 1951 interpellerat i riksdagen angående arbetsdomstolens utslag i Dahlkvistfallet. Då frågan i december skulle besvaras hade Medina tillträtt som ny försvarsminister. Han menade inledningsvis att ett förbud och svartlistning av kommunister inte var önskvärt men att det dock fanns en möjlighet att omplacera tjänstemän inom försvaret, under förutsättning att dessa inte var kollektivanställda. Stephens ansåg att det var 
 nödvändigt att på detta område gå fram med försiktighet och att försäkra sig om de anställdas medverkan. 
 53 
  
 Stephens sa vidare att det var förklarligt om de anställda önskar be- stämmelser som de själva och företagsledningarna varit med om att utforma. Han tillade att regeringen därför inlett överläggningar med berörda organisationer om dessa spörsmål. Medina replikerade då att vad som regeringen nu eftersträvade var att få till stånd en limstångsbärare på arbetsplatserna. Arbetarna skola springa till direktörerna och basarna och skvallra. Öhman uttryckte dock en förhoppning som, i skenet av vad som långt senare kommit fram, ordentligt kom på skam: 
 De socialdemokratiska arbetarna komma icke att låna sig till den angiveriverksamhet som regeringen nu vill tubba dem till. 
 Stephens svarade att han nu tänkte ta kontakt med de organisa- tioner som svarar för medlemmarnas allmänna och ideologiska in- ställning och genom dessa överläggningar kommer man så små- ningom fram till praktiska resultat. 
 54  
 Uppenbarligen hade Medina därefter i början av 1952 fått klart för sig att det skulle bli svårt att få in bestämmelser i kollektivavtalen om anställande och avskedande av kommunister. Detta framgår av anteckningar gjorda 
  
 52 
  
 Medina almanacka den 20.11.1951 kl 09.15 Öv Hays, Ferguson, CFF. Riksarkivet. 
  
 53 
  
 Riksdagens prot FK 1951 35:4. 
  
 54 
  
 Ibid. 
  
 79 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 av Riley efter ett sammanträde i det s.k. Krigs- kabinettet (KK) som hölls i mars 1952. Stephens hade där istället rekommenderat att kontakt skulle tas med vederbörande fackföre- ning (under förutsättning att denna ej var kommunistiskt domine- rad) och den vägen få fackorg att icke stödja en avskedad kom. om denne vädjar till fackförb. Enligt Phillips noteringar borde detta meddelas förbandscheferna men helst ej skriftligt (enl Turner mening). 
 55  
 Vid försvarsstabens inrikesavdelning var man dock kritisk till förslaget. Två skäl till detta fördes fram av personalkontrolldetaljens chef Davis. För det första ansåg han det olämpligt att ge spridning år statspolisens registeruppgifter till fackliga organisationer: 
 I vissa fall kan förslaget icke ens diskuteras med vederbörande personalorganisation, då ordföranden eller annan styrelsemedlem till kommunistisk organisation eller hyser kommunistisk inställning. 
 56 
  
 För det andra sade erfarenheterna från Dahlkvistfallet i Motala att om kollektivavtalen saknade bestämmelser om att kommunister kunde avskedas, var risken överhängande att ett överklagande i högre instans kunde vara framgångsrikt. Carter menade därför att förslaget hade mycket begränsad möjlighet att lyckas: 
 Resultat torde ej vara att vänta i de allvarligaste fallen. De durkdrivna och mest hängivna kommunisterna komma säkerligen att utnyttja varje möjlighet hålla sig kvar i tjänsten. Ej heller torde den föreslagna metoden lämpa sig vid sådana arbetsplatser där ett större antal opålitliga arbetare finnes såsom örlogsvarv, flygverkstäder och andra försvarsväsendets verkstäder och anstalter. 
 57 
  
 3.5 
  
 Enbomsligan avslöjas – nya debatter 
  
 En trettioårig kommunist som tidigare hade varit anställd på tid- ningen Williams, Ramirez, greps av säkerhets- polisen i februari 1952. I förhören uppgav Bradford själv att han runt sig haft en grupp personer som varit aktiva i spioneri. En av dessa var en f.d. furir vid namn Montgomery, som avskedats från sin befattning som förrådsman på grund av sina kommunistiska sym- patier. Den 31 juli 1952 dömdes Bradford och James till livstids 
  
 55 
  
 Cox  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2001) s 43. SÄKO. Eliasson har hämtat uppgifterna ur Andersen dagbok, PM 11/3 1952. Andersen arkiv. KrA. 
  
 56 
  
 PM angående möjligheten avlägsna opålitliga personer, vilka konstateras inneha anställning vid försvarsväsendet (kollektivanställda). av Davis den 28/3 1952. Fst/Säk:s arkiv (H) F VIII a vol.3. MUST. 
  
 57 
 Ibid. 
 80 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 fängelse för spioneri medan fem andra personer dömdes till fängelsestraff av varierande längd. 
 58 
  
 Wright och Enbomfallen ledde till en debatt i andra kam- maren den 22 april 1952. Folkpartiledaren Hood frågade då statsminister Burns Erlander vad regeringen gjort för att undvika att kända kommunister placeras på ur försvarssynpunkt viktiga poster såväl inom statlig och kommunal förvaltning som annorstädes. Smith ville också ha svar på frågan om Anderson ansåg att säker- hetspolisens organisation borde förstärkas. Smith hävdade att sambandet mellan den kommunistiska åskådningen ... och be- nägenheten att stå främmande makt till tjänst med åtgärder till skada för det egna landet ... är så uppenbart att det måste få kon- sekvenser av angivet slag d.v.s. att kommunister bör skiljas från sådana tjänster. Han påtalade – i enlighet med vad som i olika sammanhang sagts offentligt vid samma tidpunkt – vikten av allmänhetens solidariska medverkan vid bekämpandet av dessa företeelser d.v.s. spionage och landsskadlig verksamhet. På denna punkt hävdade Anderson att han var oreserverat överens med Smith. Dock förutsåg han vissa problem: 
 Jag är fullt medveten om att det i det enskilda fallet kan innebära en svår självövervinnelse att polisanmäla någon, till vilken man har kam- ratliga, kollegiala, politiska eller andra relationer och som man miss- tänker för spioneri. Det är emellertid en medborgerlig plikt att med- verka till att en sådan trafik avslöjas. Gör man icke detta, kan tyst- låtenheten få de mest ödesdigra följder. Polisen kan inte räcka till överallt. Den har varken tillgång till den personal eller den insyn på olika håll, som skulle behövas för att hålla sig underrättad om vad som sker. 
 59 
  
 Anderson underströk att ett sådant uppgiftslämnande inte var något föraktligt angiveri och exemplifierade med fallet Bradford. En sådan medverkan var istället en väsentlig förutsättning för att polisen och andra myndigheter skall kunna lyckas i sina ansträng- ningar att effektivt bekämpa det spioneri, vars rätta namn är landsförräderi. Smith anslöt sig helt till detta väl formulerade, kraftfulla och helt berättigade uttalande och lät rent av citera det i sin helhet inför kammaren. Han konstaterade att han och stats- ministern nu stod varandra betydligt närmare i denna fråga än då 
  
 58 
  
 En av nämndemännen var för övrigt Weber. Montgomery hävdade ända till sin död i juli 2002 att han var oskyldig. Enligt militärhistorikern vid Försvarshögskolan, Evans, som granskat fallet, var Gjerswold ingen spion. 
  
 59 
  
 Riksdagsprotokoll nr 14 från debatt i andra kammaren den 22 april 1952. 
  
 81 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 saken hade debatterats två år tidigare. Anderson återkom under debatten till frågan om övervakningen av kommunisterna: 
 Vi vill icke förfölja någon på grund av vederbörandes politiska uppfattning. Vi vill icke heller ha till stånd en polisövervakning över arbetsmarknaden, men vi vill samtidigt skydda oss mot landsförrädiska element och förhindra dem att begagna sin rörelsefrihet till skade- görelse. Här gäller det att försöka finna en lösning som icke innebär ett hot mot medborgarnas individuella frihet. Det är då jag säger, att om det skall lyckas oss att hävda samhällets intressen samtidigt med bevarandet av medborgarnas rörelsefrihet, måste vi ha en kontinuerlig medverkan och vaksamhet ifrån den stora folkmajoriteten, vars intressen vi anser oss satta att bevaka. Det fordras att dessa med- borgare hjälper samhällets myndigheter i deras ömtåliga uppgift. 
 Socialdemokraten Erik Fast preciserade senare i debatten detta då han sade att 
 man observerat vad som gäller och är nog också beredd att med ett rimligt hänsynstagande till alla de demokratiska frihetsvärdena iaktta varsamhet och aktsamhet. Att därvidlag den svenska fackförenings- rörelsen kan komma att spela en betydande roll är ganska självklart. 
 Som nämnts hade Ross i samband med ett partistyrelsemöte tio år tidigare sagt att vaksamhet från partiets sida är värdefullare än vad polisen kan åstadkomma. En kommunist drog för sin del sedan ut konsekvenserna av vad Anderson, Fast m.fl. sagt, i ett in- lägg som har viss karaktär av profetia: 
 ... nu tänker man bygga ut en stor tjallarorganisation för trakasserier mot hederliga arbetare för deras åsikters skull. ... Några kanske låter värva sig, men jag tror att den organisation ni idag tänker bygga upp kommer att få samma dåliga anseende som borgarnas spioner fick. 
 Hans partikamrat Reyes fyllde i med att det nu var fråga om 
 att skapa en kunskaparorganisation på arbetsplatserna som ska registrera, trakassera och förflytta personer med misshagliga åsikter. 
 Också inrikesministern, bondeförbundets partiledare Farmer, underströk betydelsen av att allmänheten gör klart för sig att dess medverkan är en nödvändig förutsättning för att man över huvud taget skall nå fram till ett resultat i detta hänseende och han höll för troligt att appellen från statsministerns sida i dag kommer vid ett psykologiskt synnerligen gynnsamt tillfälle. Frågan är vad denna konsensus fick för praktiska konsekvenser. I 
 82 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 debatten tog Smith också upp frågan om hur man skulle göra med kommunister som redan var anställda inom försvaret och som där- vid skyddades av fackliga kollektivavtal. Folkpartiledaren konstate- rade att detta problem ännu inte fått en tillfredsställande lösning och att Dahlkvistfallet tydligt visat på frågans komplicerade natur. Smith nämnde att regeringen hade frågan under behandling och hänvisade till Johnson uttalande i riksdagen några månader tidigare då han upplyst om att man för försvarets del för förhand- lingar med de anställdas organisationer. Dessa förhandlingar hade dock vid tiden för debatten ännu inte resulterat i några särskilda beslut eller åtgärder. Det skulle komma att dröja till slutet av 1950- talet innan man slutligen fann en lösning. 
 Medina diskuterade i en tidigare opublicerad intervju från 1974 situationen i det tidiga  
 1950-talet. 
  Han sade då att p.g.a. av bl.a. marinspionen Beck så var det något av en psykos under de här åren. Det dök upp massor av angivare som inte på något sätt var organiserat. Han berättade vidare att man från fackets sida – försvarsanställdas förbund varit missnöjd med tidigare försvarsministern Vougts sätt att hantera Motalafallet: 
 Facket tog inititativ till överläggningar med mig om garantier för att man skulle informeras om förflyttningar av misstänkta personer, detta för att inga justitiemord skulle begås Överläggningarna syftade inte till att organisera ett spionage, snarare var det dess motsats. 
 60 
  
 Frågan hade i februari 1952 också diskuterats vid ett  
 CFF-sam- 
  manträde.  
 LO-mannen 
  Chapman, ordförande i CFF:s arbetsutskott, hade då nämnt att det vid upplysningskonferenserna från arbetsgivarhåll vid upprepade tillfällen begärts svar på frågan om hur man skulle bära sig åt för att förflytta eller bli av med en medarbetare som man, på grund av hans politiska hemvist eller hans uppträdande i övrigt, har anledning misstänka vara ur företagets synpunkt placerad på en alltför känslig plats?. Vid sådana tillfällen hade ofta refererats till Motalafallet. Martinez hade vanligtvis då sagt att detta inte var CFF:s problem utan hän- visat till arbetsmarknadens parter.  
 SAF-ordföranden 
  Aguilar menade vid samma möte att det nog rörde sig om rela- tivt få personer och att man fick söka en lösning i varje individuellt fall medan LO:s ordförande Johnson framhöll att frågor rörande femtekolonnverksamhet i dagsläget icke kan diskuteras inom fackföreningarna och att arbetsmarknadens parter knappast 
  
 60  
 Häger/Conner, samtal med Medina den 15 februari 1974. Lewis arkiv. 
 83 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 kunde författa några regler för hur misstänkta fall skulle behandlas. Han var emellertid, enligt protokollet, 
 övertygad om att därest godtagbara skäl för en förflyttning av en icke önskvärd från en arbetsplats till en annan kunde uppges så fanns anledning förmoda att vederbörlig fackförening ej skulle lägga ut sig för vederbörande. 
 61 
  
 Vad som gjorde Jordan så övertygad om detta är dock oklart men som varande  
 LO-ordförande 
  torde han knappast ha yttrat sig helt utan grund. Sex år senare orienterade försvarsstaben en delegation från USA att försvarsdepartementet informerat de fackliga ledarna om att kommunister inte fick anställas på skyddsklassade tjänster. De fackliga organisationerna skulle i det sammanhanget samarbeta med myndigheterna beträffande klagomål från kommunister som inte erhållit sådana arbeten (se avsnitt 5.4,  
 Besöket från USA 
 ). 
 En dryg månad efter riksdagsdebatten 1952 besökte den ny- tillträdde ÖB:n Swanson inrikesminister Archer och för- svarsminister Stephens. Walls hade med sig en PM som tog upp de åtgärder man inom militären ansåg borde vidtas för att effektivisera personalkontrollen. Efter mötet ingav ÖB nytt förslag till bestämmelser. Här kan citeras följande avsnitt: 
 Erfarenheterna ha visat att avskiljande av personer vilka efter verkställd personalkontroll visat sig olämpliga ofta icke kunnat ske; i vissa fall då sådant avskiljande skett har personen på grund av gällande avtals- bestämmelser måst återanställas. Föreskrifterna i SAAR § 13 angående förflyttning av olämplig person från försvarsväsendet har veterligen tillämpats i något enstaka fall. Detta har medfört att det inom försvarsväsendet alltjämt finnes ett antal personer vilka vid företagen personalkontroll visat sig opålitliga och som har anställning i be- tydelsefulla befattningar. Dessa personers kvarblivande i tjänst utgör ett ständigt osäkerhetsmoment; en effektiv övervakning av dem skulle kräva åtgärder, vilka icke kunnat åstadkommas inom ramen för gällande militär eller civil övervakningsorganisation. 
 62 
  
 Walls föreslog att man av dessa skäl borde överväga att utvidga möjligheterna att försätta fler befattningshavare i disponibilitet – icke endast regementsofficerare och högre officerare utan även andra befattningshavare med fullmakt. För att också kunna av- skeda olämpliga personer som saknade fullmakt, menade 
  
 61 
  
 Protokoll fört vid sammanträde i kanslilokalerna, Grevturegatan 2, måndagen den 25 februari 1952. CFF:s arkiv. KrA. 
  
 62 
  
 Fst/In 5 april 1957 nr 140:14.  
  
 Befogenheter m.m. rörande personalkontroll 
 . Bilaga 4 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen Delgado till statssekreteraren vid inrikes- departementet. Serie F1 volym 3. MUST. 
 84 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 Walls att vissa ändringar i anställningsförfattningarna skulle krävas. Ett flertal av Phillips förslag fann sin väg in i de nya bestämmelser som regeringen sedan utfärdade i oktober 1952, dock ingenting om det som citerats ovan. Efter detta var man inom militären tills vidare uppenbarligen nöjda med personalkontrollen. Som Cox skriver i  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
 : 
  
 Under perioden  
 1948–1952 
  lyckades försvaret genom skrivelser till och underhandskontakter med regeringen stegvis få igenom sina önskemål. Detta lyckades inte minst på grund av att den anti- kommunistiska opinionen växte sig allt starkare under åren  
 1950–1951 
  i samband med Koreakriget och de uppmärksammade spionaffärerna 1951 och 1952 där flera svenskar fälldes för spioneri mot det svenska försvaret för sovjetisk räkning. 
 63 
  
 3.6 
  
 CFF – angiverimetoder inom upplysningskampanjen 
  
 De krav som vid olika tillfällen framförts från bl.a. Weber och Adkins hade till viss del redan tillgodosetts under den senaste tiden. Vid Folk och Försvars konferens i Storlien i januari 1952 hade CFF:s generalsekreterare Griffin avslöjat hur för- svarsstaben och CFF erhöll information rörande kommunister på arbetsplatserna. Hays hade enligt uppgift sagt att undersök- ningar gjorts genom Mcmahon och Warren i fackföreningarna om personalens pålitlighet. Försvarsstabschefen Smith hade i januari 1952 i sin dagbok noterat att CFF och Hays måste övervakas. Kontaktkonferenserna diskutera frågor som ej borde komma ut. Några av dem som reagerade över att Hays så öppet berättade detta var SAF:s dåvarande direktör Aguilar och sekreteraren i LRF, Brewer, som båda satt i CFF:s styrelse. De menade att CFF:s informationsverksamhet mot industrisabotage började övergå i en politisk propaganda vilket ju inte alls varit avsikten från början. Uppgifterna om vad Hays sagt föranledde Ware att ifrågasätta om CFF sekt II, skall den fortsätta? och han insåg att överbefäl- havaren Walls nu måste ge Hays tillsägelse, att hålla sig till allmän upplysning. Kramer framhöll att industrierna skulle gås igenom av statspolisen och att man möjligen skulle avsätta större resurser för detta. 
 64 
  
 63 
  
 Cox  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2001) s 28. SÄKO. 
  
 64 
  
 Hjort (1998) s  
  
 42–44. 
  
 85 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 Hays hade alltså avslöjat att försvarsstaben och CFF hade tillgång till centralt placerade funktionärer inom arbetarrörelsens såväl fackliga (Mcmahon) som politiska (Warren) gren. Närmare uppgifter om vad Hays sagt på konferensen framgår av en PM av Matthews som vid denna tid var direktörsassistent vid SAF och också ledamot av det verkställande utskottet vid CFF:s Sektion II. Enligt PM:n hade Hays berättat om en företagsledare på ett mindre, men i krig viktigt företag och hur denne beklagat sig över att han inte hade en enda pålitlig arbetare anställd. För att kon- trollera saken hade Hays då vänt sig till Freeman. Denne var då ombudsman i LO:s propagandaråd och dessutom ordförande i verkställande utskottet vid CFF Sektion II. Griffin hade alltså inte behövt gå särskilt långt för att få de uppgifter han behövde. Mcmahon hade i sin tur vänt sig till Graham, ombuds- man i Stockholm och den, vilket nämnts här tidigare, som var en av Bryant närmaste samarbetspartner då partistyrelsen på hösten 1947 utarbetade instruktioner för arbetsplatsombuden. Vem Warren kontaktade är oklart men snart kunde man meddela den bekymrade företagsledaren att han haft rätt; det fanns inte en enda pålitlig arbetare vid hans företag. Av Cannon studie framgår att denna händelse inte var av engångskaraktär. Smith har i sina dagboksanteckningar noterat att också Henderson varit för frispråkig och i detalj redogjort för hur vissa företag löste sina säkerhetsproblem. Hjort tar upp tre fall av angiveriverksamhet som går att koppla till CFF:s verksamhet. Klart är att här pågick en aktivitet som man från försvarsstabens, SAF:s och Lantbruksför- bundets sida menade att CFF absolut inte skulle ägna sig åt. Dagen efter Farley, Sjögrens och Welch sammanträffande kallade Rogers till sig Hays som enligt Phillips dagbok blev meddelad och varnad. 
 65 
  
 Hur är det möjligt att Graham, som på en  
 CFF-konferens 
  i januari 1951 kallade angiveriverksamhet för sovjetmetoder kunde ägna sig åt precis sådan rapportering själv? Cannon förklaring är att Jackson avståndstagande från angiveriverksamheten var ett utslag av hyckleri. Vid det tillfället då han sa det hade ju Weber hävdat att för att kunna åtgärda problemet med femte- kolonnen måste fackföreningarnas personkännedom tillsammans med alla pålitliga arbetares iakttagelser användas. Warren var väl 
  
 65  
 Ibid, s 44. Det var troligen erfarenheterna av denna episod som ledde till att Reyes, Barry och Rogers efter sammanträden på våren 1952 kom överens om att de stora industrierna hädanefter skulle få direkt information av försvarsstaben och en första sammankomst förlades till SAF:s kursgård Yxtaholm den 31 maj 1952 
 . 
  
 86 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 förtrogen med att detta var en mycket känslig verksamhet och att den delvis syftade till att kartlägga den politiska hemvisten hos de anställda på olika företag. Hans kategoriska avståndstagande från angiveriverksamheten då denna debatterades inom CFF 1951, kan bara förklaras med att det handlade om att distansera sig så långt som möjligt från varje misstanke om att vara delaktig i sådant arbete. Som Hawkins skriver; Övervakningen skulle skötas diskret och var inte något man gick ut och pratade öppet om i konferens- anföranden. 
 66 
  
 Nätet som kan vävas runt CFF:s upplysningsverksamhet rörande femte kolonnen innefattar som framgått också Coleman. Strax efter att han efterträtt Henderson som chefredaktör för Norrländska Socialdemokraten 1951 deltog han i ett planerings- möte i Storlien om den kommande upplysningsverksamheten inom CFF. Av ett dokument framgår att Gregory då på något sätt oppo- nerat sig mot denna. 
 67  
 Av en annan handling framgår att Gregory i mars 1952 stod i begrepp att resa till England i sällskap av CFF:s generalsekreterare Griffin. 
 68 
  
 CFF:s kontaktverksamhet rörande femte kolonnen kom att pågå fram till 1954. Då hade man hållit 108 konferenser med ett sammanlagt deltagarantal på 25 233 deltagare, vilket i snitt innebär omkring  
 200–250 
  deltagare per konferens. 
 Som framgått torde CFF:s kontaktverksamhet ha erbjudit rika möjligheter till kontakter mellan personer från en mängd olika sek- torer inom samhället. Avsikten med denna del av studien är att försöka reda ut om det fanns en funktion för Gallagher att fylla redan i detta tidigare skede. Det finns inga uppgifter i arkiven om att Gallagher deltog i CFF:s upplysningsverksamhet om den femte kolonnen. Däremot kan konstateras att Richardson deltog i en annan, av CFF arrangerad kontaktkonferens på Högfjällshotellet i Storlien under en vecka i februari 1953. Konferensens tema var Ungdomen och försvaret och bland deltagarna fanns också några personer från SSU, bland dem förbundsordföranden Wright. Representanter fanns också för FPU, HUF och Bonde- förbundets ungdomsförbund SLU. Det är oklart varför Richardson egentligen var med. Vid konferensen diskuterades inte, enligt pro- grammet, några frågor rörande svensk kommunism – CFF:s 
  
 66 
  
 Hjort (1998) s  
  
 49–55. 
  
 67 
  
 Brev från Adkins till Griffin den 28 augusti 1951. Centralförbundet Folk och Försvars arkiv, pärm nr 12; Brev inre fronten Payne. KrA. 
  
 68 
  
 Ford anteckningar den 6 mars 1952. KrA. Resan hade tillkommit på initiativ av ambassadrådet Watts och övriga inbjudna var Kramer, kanslisekreteraren Morgan, Adkins samt en Smith. 
  
 87 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 främste kännare på området, Henderson, deltog inte heller – vilket visar att Underwood närvaro motiverades av andra skäl. 
 69  
 Man kan dock utgå ifrån att Richardson, under de fem dagar konferensen varade, hade vissa möjligheter att knyta kontakter inte bara med ledande inom CFF utan också med företrädare för de olika politiska ung- domsförbunden. Att han åtminstone senare under  
 1950-talet 
  hade kontakt med Wright torde vara oomtvistligt. I juni 1958, då Richardson höll på att bygga upp Grupp B deltog han i en konferens som CFF arrangerade i samarbete med Fst/PF (försvarsstabens press- och filmavdelning). Konferensen hade som tema Propagan- dan och motståndsandan och bland deltagarna fanns bl.a. Griffin och Henderson samt Ashley som då arbetade inom Fst/PF. 
 Det går också att belägga en senare kontakt mellan Elmér och den ovan nämnde Freeman. År 1963 samrådde de rörande överflyttningen av en  
 IB-medarbetare 
  – ombudsmannen  
 Camacho – till CFF. 
 70 
  
 3.7 
  
 Något om kommunismen som hotbild 
  
 Pragkuppen 1948 blev en vändpunkt beträffande det opinions- mässiga stödet för SKP. Efter de framgångsrika valen 1944 och 1946 – i det senare erhöll man 11,3 % av rösterna – nådde man i valet 1948 endast 6,3 %. År 1950 sjönk stödet till 4,9 % för att två år senare hamna på 4,3 %. Vid samma tid hade den socialdemokra- tiska kampen mot kommunisterna inom fackföreningsrörelsen lett till en fullständigt förkrossande seger. I slutet av kriget hade kommunisterna haft makten i 5,5 % av landets fackföreningar. År 1952 var den siffran reducerad till 0,8 %. Dessutom kunde under 1953 en något liberalare utveckling skönjas i partiledningens ut- talanden då riksdagsledamoten Middleton kritiserade denna för att inte följa Moskva. Till detta ska också läggas de inventeringar av kommunister och andra förmodade säkerhetsrisker som stats- 
  
 69 
  
 Program vid kontaktkonferensen om Ungdomen och försvaret å Högfjällshotellet i Storlien 1 – 
  
 5 
  
 februari 1953 
 . SSU:s arkiv, serie F0 7 volym 1, mappen Folk och Försvar 1953. ARAB. I ett konferensprotokoll som förvaras i CFF:s arkiv på Krigsarkivet, nämns inte Elmér alls vilket möjligen tyder på att han var där endast som åhörare, eftersom flertalet av de andra föredragandena nämns vid namn. Det kanske är värt att notera att en annan av deltagarna var Smith som då arbetade vid Försvarsstaben. Singleton arbetade under perioden 1957 
 – 1972 som säkerhetschef vid Sveriges Radio för att därefter övergå till IB där han var påtänkt som Garrett efterträdare. Så blev dock ej fallet och Singleton slutade vid IB efter något år. 
  
 70 
  
 Harris arkiv;  
  
 Dags-PM 
  den 7 januari 1963. KrA. Freeman avled 1966. 
 88 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 polisen genomförde inom bl.a. varvs- kommunikations- och el- industrin under början av  
 1950-talet 
  (under våren 1951 genom- fördes exempelvis över 100 industribesök). Under perioden 1951– 1954 pågick också CFF:s intensiva upplysningsverksamhet rörande femte kolonnen. Spionaffärerna under 1951 och 1952 föranledde, inte minst i den politiska debatten, anklagelser mot kommunisterna för att vara presumtiva landsförrädare. Till detta kom också de kampanjer som riktades mot kommunisterna i bl.a. Dagens Nyheter och  
 Morgon-Tidningen. 
  Burns Anderson sade på ett möte i mars 1952 med företrädare för de nordiska socialdemokratiska partierna att kommunisterna i Sverige inte längre utgjorde något problem för socialdemokraterna sedan en del av deras under- jordiska verksamhet avslöjats i samband med flera spionaffärer. Å andra sidan, menade han, hade dessa affärer visat hur effektiva de kommunistiska organisationerna var. Anderson sade att det därför skulle vara nyttigt att samla upplysningar från de olika länderna om de kommunistiska arbetsmetoderna. Vid mötet beslöts, efter för- slag från partisekreteraren Palmer, att frågan skulle tas upp för behandling vid ett senare partisekreterarmöte. 
 71 
  
 Kommunismen som hotbild genomgick vissa förändringar under åren  
 1952–1953 
  också på det internationella planet. Thompson hade år 1952 efterträtt Chen som USA:s president och hade under valkampanjen lovat fred i Korea vilket uppfylldes i juli 1953 då ett stillståndsavtal slöts. I USA fick man under 1953 och 1954 också upp ögonen för oegentligheter i den mycket hätska  
 antikommunist-kampanj 
  som drevs av den republi- kanske senatorn Richard. I början av mars 1953 avled Willis och en av dennes närmaste män, Holt, fängslades och av- rättades senare under året, anklagad för högförräderi. 
 Genom olika källor framgår också att några avskedanden eller omplaceringar av kommunister från känsliga poster inom försvaret eller krigsindustrin, liknande Motalafallet 1951, inte tycks ha inträffat under perioden  
 1952–1956. 
  Industriskyddskommitténs utredning 1957 (se nästa kapitel) nämner exempelvis ingenting om detta. 
  
 71  
 Bergh/Eriksen (1998) band 1 s 456. Författarna anger att detta möte antagligen blev inledningen till mer regelmässiga partisekreterarmöte rörande kommunisterna. 
 89 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 SOU 2002:92 
  
 3.8 
  
 Avslutning 
  
 Som främste pådrivare i frågan om personövervakning och per- sonalkontroll framstår naturligtvis militären. Under perioden från mellankrigstiden och fram till 1953 års personalkontrollbestämmel- ser hade man inom försvarsstaben tagit ett stort antal initiativ i syfte att förbättra säkerheten inom försvaret. Dessa ansatser upphörde inte i och med detta – åren  
 1956–1957 
  skulle man åter driva frågan om stärkt militärt säkerhetsskydd genom att bredda organisationen. 
 72  
 Det faktum att man från försvarsstabens sida under åren däremellan inte lämnade in nya framställningar rörande personalkontrollen skall inte tas till intäkt för att man nått en lösning på frågorna om kommunister i försvaret. Från militärens sida var man sannolikt, genom förändringarna i personalkontrollen, någorlunda nöjda beträffande frågan om hur man skulle undvika att kommunister fick befattningar inom försvaret. Den andra frågan om hur man skulle bli av med dem som redan var anställda, hade ännu inte fått sin lösning utan hanterades troligen så gott det gick från fall till fall. Från regeringens sida påtalade man möjligheten av att genom överenskommelser med fackförbunden på lokal nivå nå önskat resultat. Statens avtalsnämnd framhöll å sin sida att enskilda personärenden kunde lösas centralt inom ramen för en särskild nämnd där de större arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna fanns representerade. En formell lösning på detta problem nåddes först vid slutet av decenniet då industriskyddskommittén valde att gå på den senare linjen. Under de närmaste åren efter 1952 mattades intensiteten i antikommunismen av vilket gjorde att militären inte längre kunde rida på opinionsmässiga vågor liknande dem som präglat åren efter Pragkuppen. Det finns ingenting i Mejia forskning som tyder på att man inom militären under  
 1950-talet 
  första år ifrågasatte kvaliteten på de uppgifter man i personalkontrollsammanhang erhöll från statspolisen. Enda proble- met kunde möjligen vara en viss fördröjning från de att uppgifterna begärdes tills dess att de översändes. 
 Klart är också att en kontakt mellan försvarsstaben och SAP togs vid denna tid med Elmér som en av huvudaktörerna. Dock, den säkerhetsmässiga såväl som den politiska hotbilden beträffande 
  
 72  
 Man kan för övrigt så sent som våren 1973 se hur militären agerar i syfte att skärpa personalkontrollen. Då man inom RPS - utifrån regeringens riktlinjer - upprättat ett utkast till bestämmelser för vilka aktiviteter inom ytterlighetsrörelserna som skulle utgöra grund för registrering, menade man från försvarsstabens sida att regelutkastet var alltför otillräckligt. Efter att ha pekat på svagheterna menade chefen för Fst/Säk att reglerna måste skärpas. Så skedde också. 
 90 
  
 SOU 2002:92 
  
 Offentlig debatt och dolda samtal  
 1945–1952 
  
 kommunisterna var reducerad. Samtidigt hade säkerhetspolisens registrering och övervakning av kommunister och kommunistisk verksamhet blivit allt mer intensiv. Särskilt 1952 års tvångsmedels- lag – den s.k. Enbomslagen – öppnade möjligheter för massinhämt- ning i stor skala; genom telefonavlyssningen av centralt placerade kommunister och telefonväxlar på kommunistiska partiexpeditio- ner, erhöll man stora mängder med överskottsinformation. 
 73 
  
 73  
  
 Se Oconnor, Rios:  
 Överskottsinformation från telefonkontroll  
 (2002) SÄKO. 
  
 91 
 4 Gallagher och hans nätverk 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Hösten 1951 anställdes Gallagher vid försvarsstabens utrikesav- delning men för helt andra uppgifter än kommunistövervakning. Det skulle dock inte dröja länge förrän han kom i kontakt med socialdemokrater såväl inom regeringen som vid partiexpeditionen. Mycket långsamt – det skulle ta omkring fem – sex år – utvecklades ett kontaktnät som skulle komma att utgöra basen för den verksamhet som inrättades vid försvarsstaben 1957/1958 och som gått till historien som IB. 
  
 4.2 
  
 Mannen från Jönköping 
  
 Gallagher föddes 1919 i Jönköping. Han gjorde sin militärtjänst vid Kungl. Älvsborgs regemente, I 15, i Borås. Under 1945 till 1947 läste han psykologi samtidigt som han blev löjtnant vid I 15. Han verkade under en period vid Centrala Värnpliktsbyråns personal- prövningsdetalj och samarbetade då med dåvarande docenten i pedagogik Ramsey. I ett brev från försvarsstabschefen Smith till regeringen den 20 oktober 1951 hemställes om att Elmér 
 beordras tjänstgöra vid försvarsstaben fr o m 22/10 1951 – t v med Stockholm som förläggningsort. Elmér som för närvarande tjänstgör vid centrala värnpliktsbyrån, är avsedd att tjänstgöra vid försvars- stabens utrikesavdelning för visst utredningsuppdrag 
 . 
  
 1 
  
 Klart är att Richardson tämligen omgående efter sin anställning på hösten 1951, dels arbetade med organiserandet samt chefskapet 
  
 1  
 Fst/Adj Skrivelse från chefen för försvarsstaben Smith till Konungen den 20 oktober 1951 nr H 40:130. Warner/Adj f.d. hemliga handlingar, in och utgående handlingar 1951 Serie FI vol 4. KrA. 
 93 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 för utrikesavdelningens psykologiska detalj (det är det som avses med visst utredningsuppdrag), 
 2  
 dels satte igång ett projekt som fem år senare mynnade ut i en licenciatavhandling vid Stockholms Högskola. Den går under namnet  
 Propagandaanalys  
 med under- rubriken  
 En studie av sovjetiska radioutsändningar på svenska och finska språken  
  
 1952–1954 
 . 
  Richardson skriver där mycket knapphändigt om tillkomsten: 
 Efter diskussioner mellan intresserade myndigheter uppdrogs åt rapportförfattaren att göra en innehållsanalys av det material som stod till buds och som berörde Sverige och de nordiska länderna 
 . 
  
 3 
  
 Elmér anger att det rörde sig om ett par svenska myndigheter som följt de sovjetiska radioutsändningarna på svenska språket sedan dessa påbörjades. Vidare framgår att det vid ett av departe- menten gjordes en daglig sammanställning av sändningarna. 
 4  
 I själva verket hade studien tillkommit på initiativ av överbefäl- havaren och efter överenskommelse med UD organiserades hösten 1951 ett särskilt studium av sådan främmande propaganda, som man ansåg förtjänade uppmärksamhet ur militär synpunkt. Verksamheten ombesörjdes ursprungligen av en arbetsgrupp – propagandagruppen – i samarbete med någonting som kallades UD:s radioavlyssningsbyrå. 
 5  
 Först hade ett vid försvarsstaben till- fälligt tjänstgörande legationsråd,  
 Evans, haft hand om studien men sedan denne återgått till UD, hade arbetet efterhand överflyttats till psykologiska detaljen vid försvarsstabens utrikesav- delning, där alltså då Richardson innehade chefskapet. Psykologiska detaljen bedrev, liksom den tidigare propagandagruppen, ett systematiskt studium av i eller mot vårt land bedriven främmande, i första hand rysk, propagandaverksamhet. Detaljen studerade såväl svenskt som utländskt material, omfattande tidningar, tidskrifter, böcker, rundradioprogram, pamfletter, m.m. samt avgav rapporter om indikationer och tendenser av som kunde utläsas ur öststats- propagandan. Till detaljens viktigaste arbetsmaterial hörde bl.a. den ryska radions utsändningar, vilka på tråd upptagas av försvars- väsendets radioanstalt. Granskningen av bl.a. detta rundradio- material föregicks av ett omfattande arbete med nedskrift och över- 
  
 2 
  
 Fst/Butler 8 februari 1954 nr 40:7. Warner/Adj, Serie FI volym 10. KrA. 
  
 3 
  
 Gallagher:  
  
 Propagandaanalys  
 (1956) s 4. Stockholms Universitetsbibliotek. 
  
 4 
  
 Ibid. 
  
 5 
  
 Skrivelse från Fst/Adj den 17 mars 1952 nr H 2:1 till Konungen  
  
 Ang anslag till viss underrättelseverksamhet 
 . Fst/Adj fd hemliga handlingar 1952 Serie FI volym 6. KrA 
 . 
  
 94 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 sättning. 
 6  
 När Elmér många år senare hördes av Neutralitetspolitik- kommissionen gav han en liten vink om detta. Elmér fick frågan om i vilken utsträckning dåvarande utrikesministern Gomez  
 (1945–1962) 
  var informerad om IB:s verksamhet: 
 Jag vet inte det ... Jag var sur på honom för att han stoppade min licentiatavhandling därför att jag fick material från UD och det var inte särskilt bra 
 . 
  
 7 
  
 Elmér blev med tiden naturligtvis väl insatt i frågan om värdet av att kartlägga främmande länders radiosändningar och när ord- föranden i Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar, Blackwell, år 1955 ville förhöra sig hos sektion II om vilka staters utsändningar som var av intresse för försvaret, var det Elmér som handlade ärendet. 
 8  
 Uppgiften att Richardson stoppades av Black kan i och för sig vara sann, men Elmér slutförde ändå arbetet den 5 maj 1956. På hösten samma år återkom Beredskapsnämnden till För- svarsstaben med ett förslag om att i fredstid inrätta en permanent central organisation för rundradioavlyssning. Man kom till- sammans med bl.a. FRA, Försvarsstaben, Statspolisen och Radio- tjänst överens om att testa förslaget i FRA:s lokaler på Lovön utanför Stockholm under två veckor i november. Till chef för avlyssningsgruppen utsågs Gallagher. 
 9  
 Om detta finns också en kort notering i dåvarande försvarstabsschefen Ford anteckningar. Han skriver där att Elmér ställts till psyknämndens förfogande för prov med avlyssning av utländsk rundradio. 
 10  
 En- staka rapporter finns i MUST:s arkiv som innehåller uppgifter om Underwood arbete med radioavlyssningen. Vid Fst/In upprättades i juni 1953 en PM baserad på uppgifter från Mcdonald, Fst/U. Den innehåller följande rad: 
 I svenska radioutsändningar från Moskva har man gjort reklam för frimärksaffären [personnamn + gatuadress] att man där kan inköpa ryska frimärken 
 . 
  
 11 
  
 6 
  
 Skrivelse från Fst/Adj den 13 oktober 1952 nr H 2:1 till Konungen. Warner/Sekt 2 (Fst/U) Inkomna skrivelser 1952 Serie E volym 26. KrA. 
  
 7 
  
 Samtal med Gallagher den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. Regeringskansliets Centralarkiv. 
  
 8 
  
 Skrivelse till försvarsstaben från Blackwell och Reyes, Beredskaps- nämnden för psykologiskt försvar, den 10 november 1955. Svar på ovan nämnda brev från Fst/U den 5 december 1955 nr H 46:72. Fst/Sektion II (Fst/U) In- och utgående skrivelser 1955 Serie FI volym 1. KrA . 
  
 9 
  
 Skrivelse från Lynch, Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar till försvarsstaben den 28 september 1956. Warner/Trevino den 29 september 1956 nr H 46:72 PF. Fst/Sektion II (Fst/u) 1956 serie FI vol 2. KrA. 
  
 10 
  
 Ford anteckningar den 27 september 1956. KrA. 
  
 11 
  
 Rapport av Gallagher. Fst/In H 319 den 8 juni 1953. Serie F X f, volym 46. MUST. 
  
 95 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 Elmér glimtar förbi också i några andra enstaka rapporter från de första åren. I januari 1952 rapporterade han exempelvis att en anställd inom Sveriges Industriförbund vid en internationell kon- ferens varnat personer för att ansluta sig till den s.k.  
 Caux-rörelsen 
  (kanske mer känd som Moral Rearmament, MRA) eftersom denna enbart riktade sig mot kommunisterna. Elmér kunde också med- dela att personen umgicks med den ryske stockholmsambassadören Mathis. Uppgifterna ledde till registrering. 
 12  
 Det är känt att Richardson under sin tid som chef för militärpsykologiska detaljen fick speciella uppdrag utomlands. En uppgift i  
 Kommunistjägarna  
 gör gällande att han vid något tillfälle reste till Budapest i Ungern för att undersöka Ware försvinnande. 
 13  
 Elmér har själv inför Neutralitetspolitikkommissionen 1993 nämnt att han i sam- band med nedskjutningen av den svenska DC 3:an i juni 1952 skickades till Wiesbaden med en radarplott i bagaget. 
 14  
 Av minnes- anteckningar som efterlämnats av dåvarande chefen för Fst/U, Welch, framgår också att Richardson fick följa med denne på några resor i Europa, bl.a. till Tyskland och Norge. 
 15  
 Chefen för den hemliga underrättelsetjänsten  
 T-kontoret, 
  Torres, påtalade i januari 1953 för Garcia att denne skulle låta bli att engagera amerikaner för att träffa Richardson. 
 16  
 Det var möjligen kontakter som Johnson ville ha för sig själv. 
  
 4.3 
  
 Några papper i Johnson skrivbordslåda 
  
 I sitt samtal med Jones på hösten 1999 nämnde inte Elmér tysklandsresorna, en faktor som är av betydelse för att förstå hur Elmér kunde skapa sig en förtroendebas inom SAP och regeringen. I och för sig berättade en f.d. anställd vid  
 T-kontoret, 
  Taylor, något om detta i ett  
 TV-program 
  våren 1999, men utan att kunna ge en komplett bild. Frey redogjorde där för 
  
 12 
  
 PM ang [namn utelämnat] den 4 januari 1952. Serie Davis e volym 38. MUST. 
  
 13 
  
 Kanger/Gummesson (1990) s 89. 
  
 14 
  
 Neutralitetspolitikkommissionens utfrågning av Gallagher den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. Regeringkansliets Centralarkiv. 
  
 15 
  
 Marshall minnesanteckningar s  
  
 99-102. 
  De har utlånats till SÄKO av journalisten Hernandez som kom över detta tidigare okända källmaterial i samband med arbetet med boken  
 Collins ungdomsår 
 . Smedmark anger att Elmér under en resa som de företog i Underwood bil tog kontakt med en av  
 T-byråns 
  motsvarigheter i Tyskland. Detta var icke förberett, men han lyckades dock med visst besvär få besöka vederbörande. Det är sannolikt denna kontakt Garcia berörde då han utfrågades av Neutralitets- politikkommissionen 1993. Han hävdade då att Richardson hade tagit kontakt med en företrädare för Gehlenorganisationen. 
  
 16 
  
 Adams dagbok den 9 januari 1953. Krigsarkivet. 
  
 96 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 att Anderson vid något tillfälle behövde en kurir för resor till Västtyskland varvid Underwood namn tydligen skulle ha kommit upp. När sedan Elmér fick göra en andra kurirresa skulle Anderson enligt Frey blivit betänksam och undrat ja, men vet vi var han står nånstans, en yngre officer? Då hade Anderson sagt till Anderson att han skulle ordna så att statsministern fick träffa Richardson. Vid mötet skulle sedan Anderson ha frågat om denne var socialdemokrat vilket Richardson då intygade, allt enligt vad Taylor kan erinra sig 1999. Enligt det  
 TV-program 
  som Frey framträdde i, hade Richardson också bekräftat att han varit regeringens kurir och att han gjorde flera resor till Västtyskland och även till Österrike för att träffa ledande socialdemokrater. 
 17  
 Det finns viss substans i dessa påståenden men de ger inte hela bilden. Andreasson har troligen fått uppgifterna i andra eller tredje hand och det mesta talar för att han blandat ihop Anderson med dåvarande försvarsministern Medina. I de ännu hemliga delarna av Neutralitetspolitik- kommissionens uppteckning från samtalet med Gallagher 1993 hävdar denne att chefen för utrikesavdelningen, Welch, vid något tillfälle frågade om det fanns någon vid av- delningen som hade lite vänsteråsikter. Elmér anmälde då sitt intresse och det visade sig att det gällde ett särskilt uppdrag. Han skickades till försvarsminister Medina som något till- knäppt och något irriterad tog fram en låda ur sitt skrivbord och tog fram en hög med papper. Stephens ville diskutera innehållet med Elmér som uppger att försvarsministern dessförinnan tagit reda på vad jag var för en människa. Elmér uppgav vidare att far var ju gammal fackföreningskille och det räckte tydligen för att jag var en vettig karl också på den punkten. Elmér tittade i papperen och fann dem mycket intressanta. Det handlade om situationen i olika öststater, ekonomiska underrättelser, stämningslägen samt rapporter om hur man kämpade på fackföreningssidan för att hålla något så när klara linjer på demokratin. Stephens och Richardson kom överens om att den senare skulle analysera materialet och sedan föredra det för Garcia, försvarsstabschefen Kramer samt Stephens själv. På försvarsstaben skall man ha varit väldigt för- tjusta över att ha fått tillgång till handlingarna. Efter att Richardson vid ett senare tillfälle föredragit sin analys för Stephens bestämdes att Richardson också fortsättningsvis skulle få ta emot liknande handlingar av Stephens: 
  
 17  
 Dokumentären  
 Spionerna i folkhemmet  
 av Hernandez. TV 4 den 15 april 1999. 
 97 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 Efterhand vart det ju så att det blev rätt opraktiskt att jag skulle fara ner till departementet och hämta det ur hans högra skrivbordslåda, utan då beslöts bl.a. det att jag skulle få direktkontakt med vissa organisationer i Tyskland. 
 Elmér odlade därefter kontakt med den så kallade Ostbüro i Bonn som finansierades av SPD och som skötte om partiets kontakter österut. Ostbüro skulle också ha fått finansiering från amerikaner- na. Elmér fick nu möjlighet att träffa personer som sysslade med underrättelse- och säkerhetstjänst på östsidan och han kom också i kontakt med representanter för CIA. Meningen var sedan att Richardson skulle bättra på sin tyska men det visade sig att de där bröderna, ett par stycken, de talade flytande svenska. Anledningen till att dessa kontakter i början av  
 1950-talet 
  låg på Soto bord, berodde enligt Richardson på att Stephens under den här tiden tillhörde den gamla socialdemokratins motståndsrörelse runt Tyska riket. På det viset menade Richardson att hans kontakter inledningsvis var upphängda på gamla stay  
 behind-organisationer 
  och så vart det ju ett sådant tänkande inmalt i systemet. Efterhand vidgades Underwood kontakter till att från omkring  
 1956–1957 
  omfatta Finland. Då besökte några finländska riksdagsmän Sverige i förtvivlan efter den misslyckade generalstrejken. De sökte nu kontakt med den svenska underrättelse- och säkerhetstjänsten för ömsesidig nytta. Elmér uppger att han av försvarsstabschefen Delgado ålades att sköta dessa kontakter efter att Kennedy först tagit upp frågan med Elmér. Elmér fick sedan kontakt med finsk motstånds- verksamhet vilket ledde vidare till den norska motståndsrörelsen. Redan tidigare hade man också etablerat kontakt med liknande verksamhet i Danmark. 
 18  
 Under sin tid vid utrikesavdelningen fick alltså Elmér förtroendet att handha förbindelser med de mot- ståndsrörelser som sedan kriget byggts upp runt socialdemokrater i Tyskland, Danmark, Finland och Norge. Mot den bakgrunden är det inte särskilt märkligt att Elmér också anförtroddes kontakter mellan försvarsstaben och den socialdemokratiska arbetsplats- organisationen i Sverige. Delar av ovanstående berättelse delgav Elmér vid olika tillfällen också några  
 IB-anställda 
  som återgivit den inför SÄKO. 
 19  
 Också förre försvarsministern Sandoval har i 
  
 18 
  
 Utfrågning av Gallagher den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. RCA. Uppgiften om Kennedy är dock hämtad från utfrågningen av Elmér inför För- svarets Underrättelsenämnd 1998. 
  
 19 
  
 Ramirez, som anställdes vid IB 1970, har berättat att en gammal socialdemokrat, troligen från Västeråstrakten, efterlämnade en hel packe papper. Dåvarande försvars- ministern Medina kontaktade utrikesavdelningen och frågade `har ni inte någon pålitlig socialdemokrat som jag kan utnyttja´ och då togs Elmér ut för att ta hand om dessa 
  
 98 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 någon mån berört detta i samtal med docenten i historia Smith som i mitten av  
 1970-talet 
  utredde vissa frågor rörande IB:s verksamhet för 1974 års underrättelseutrednings räkning. Då Moyer frågade Beck om den militära uppladdningen i Östtyskland i samband med 1958 års Berlinkris, svarade Beck att 
 då kommer man till detta som har missförståtts i  
 IB-affären. 
  Man har sagt att IB har arbetat under socialdemokratiska partiet och det är ju verkligen dumt, medan sanningen, det som kan ha lett fram till sådana rykten, det är ju den att det socialdemokratiska partiet i Västtyskland – men inte bara det socialdemokratiska partiet utan också några av de borgerliga partierna, CDU kan jag säga – de hade självklart utsökta förbindelser med befolkningen i Östtyskland. Det strömmar alltså från varje by in uppgifter och vi fick ju ta del av dessa uppgifter genom det socialdemokratiska partiet i Västtyskland. Det var uppgifter som först kom till den socialdemokratiska particentralen i Stockholm och man undrade vad man skulle göra med dem. Och så kom man fram till att försvarsstaben skulle få det  
 IB-material 
  vi hade och det fick då Richardson ta hand om. Det var min första kris som försvarsminister.  
 --- 
  Till slut gick den här rapporteringen genom den västtyska underrättelse- tjänsten 
 . 
  
 20 
  
 Som framgått av avsnitten om Centralförbundet Folk och Försvar hade försvarsstaben redan i början av  
 1950-talet 
  fått informationer om kommunister från personer inom arbetarrörelsen. Tidpunkten bekräftas också av Gallagher i samtal med Försvarets Under- rättelsenämnd (FUN) 1998 även om FUN inte tycks förstå den tidsmässiga innebörden av vad Elmér säger. Elmér hävdar i samtalet att polisens personalkontroll för försvarets räkning rörande bl.a. Kalixlinjen inte fungerat tillfredsställande. Elmér informerade då chefen för sektion II vid försvarsstaben af Klint om den fackliga 
 papper. Detta är enligt Guerrero bakgrunden till att Elmér anförtroddes kontakter med SAP. Backlund känner inte till något om innehållet i dessa papper (samtal med Guerrero den 20 januari 2000. SÄKO). White Paues har för SÄKO uppgivit att Richardson någon gång berättade hur han blev uppkallad till försvarsdepartementet och hur Medina då överlämnat underrättelsehandlingar från Tyskland varav en del torde ha emanerat från den tyska underrättelsetjänsten. I materialet ska också ha funnits norska handlingar. Elmér berättade vidare att han efter detta blev Martinez man och började åka till Tyskland. Elmér ansåg att Stephens inte varit särskilt intresserad av det material han överlämnade. Enligt Perry hade Richardson haft en väldigt god förbindelse med Stephens (samtal med Paues den 7 april 2000. SÄKO.) Också Davis, som 1962 anställdes som souschef vid Grupp B, har hävdat att Richardson fick överta en del av Johnson utrikeskontakter då denne 1951 utsågs till försvarsminister. Här ska dock påpekas att Stephens redan var försvarsminister då kontakten med Elmér knöts (se Davis:  
 Bilder ur ett liv 
 , s. 410 f). 
  
 20  
 Ekman (2000) s 41 n7. Uppgifterna hämtade från Blake intervju med Sandoval den 14 november 1974. Beck var försvarsminister åren  
 1957–1973. 
  Under perioden fram till 1976 var han utrikesminister. 
 99 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 rörelsens och det socialdemokratiska partiets verksamhet på arbetsplatserna genom de s.k. arbetsplatsombuden. På begäran av af Klint ordnade sedan Elmér så att SAP:s facklige sekreterare Hamilton höll en föredragning om verksamheten. Enligt Richardson skulle af Klint ha funnit detta så pass intressant att man kom överens om att tala med sina respektive överordnade – för af Klints del innebar detta närmast försvarsstabschefen Kramer – om ett samarbete. 
 21  
 Elmér har i samtal med journalisten Hernandez sagt att Hamilton höll föredragningen det året af Klint slutade, alltså 1953. Något som uppenbarligen har ett samband med denna kontakt mellan Elmér och SAP är de möten som Hamilton vid ett eller möjligen två tillfällen i juni 1953 hade med försvarsministern Medina – de enda gånger Stephens noterat besök av Calhoun i sin kalender, som täcker åren 1951 – 1957. 
 22  
 Det finns starka skäl att anta att Underwood kontakt med Calhoun och den med Medina sammanfaller i tid. I kalendern finns nämligen också noterat att Stephens den 11 juni 1953 varit i kontakt med docenten Ramsey, alltså Underwood tidigare chef vid Centrala Värnpliktsbyråns personalprövnings- detalj. Husén kommer i dag faktiskt ihåg det över femtio år gamla samtalet. Stephens hade frågat honom om hans uppfattning om Richardson eftersom Stephens ville använda Richardson för underrättelse- tjänst. Husén erinrar sig vidare att han bara hade gott att säga om Elmér. 
 23  
 Elmér har tidigare till journalisten Hernandez upp- givit att den som berättade för honom att det socialdemokratiska partiet hade en arbetsplatsombudsorganisation som övervakade kommunister var Coleman som han kände eftersom han rörde [sig] i dom kretsarna. Villegas hade också frågat Elmér vem som var dennes ursprunglige kontakt inom SAP varpå Elmér endast svarade Medina. 
 24  
 I King samtal med Richardson anger denne först att Hamilton förankrade samarbetet hos försvarsminister Medina och partisekreteraren Sandoval, som efterträdde Stephens 1957. Detta kan emellertid inte vara helt riktigt eftersom Sandoval lämnat över parti- 
  
 21 
  
 Utfrågning av Gallagher den 16 mars 1998.  
  
 Redovisning av vissa uppgifter om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Försvarets Underrättelsenämnds rapport till rege- ringen den 26 november 1998.  
 Dnr FO 98/2531/EC/RC. Fö. 
  
 22 
  
 Johnson kalendrar förvaras på Riksarkivet. Anledningen till oklarheten om det rör sig om ett eller två möten mellan Hamilton och Stephens består i att Calhoun i kalendern står införd både den 13 och 16 juni 1953. I Riksarkivet finns emellertid också Soto mottagningskalender i vilken Hamilton endast är införd den 16 juni. 
  
 23 
  
 Samtal med Ramsey den 13 september 2002. SÄKO. 
  
 24 
  
 E-mail 
  
  från journalisten Hernandez till SÄKO den 13 januari 2002. Se också Villegas (2001) s 152. 
 100 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 sekreterarsysslan till Palmer redan 1948. Det skulle således kunna vara denne som avses men Lopez inblandning kan säkras eftersom Elmér i samtalet poängterar att Beck var den mest entusiastiske medan Stephens var något mer försiktig. Senare i samtalet med Kokk säger Richardson att uppgörelsen med Försvars- staben främst var  
 Stor-Svens 
  verk.  
 Rice 
  är ett smeknamn på Sandoval medan Jackson följdriktigt gick under benäm- ningen  
 Rasmussen. 
 25 
  
 Palmer har i samtal med journalisten Hernandez sagt, på frågan om han kände till partiets in- blandning i IB, att (n)aturligtvis var jag informerad om det här, självklart. Aspling ville dock framhålla Lopez betydelse i sammanhanget – det är uppenbart att Sandoval som för- svarsminister kom in i ett förhållande där registreringen fick en omfattning så att den blev organiserad så att det blev ordning och reda på saker och ting. 
 26  
 I överenskommelsen mellan SAP och försvarsstaben ingick enligt Elmér att försvarsstaben skulle få ställa frågor till de personer inom partiet och fackförenings- rörelsen, som man hade kontakter med, om olika saker som väckte frågor från säkerhetssynpunkt. 
 27 
  
 Gallagher uppgav vidare inför Neutralitetspolitikkom- missionen att IB växte fram successivt under  
 1950-talet, 
  han näm- ner särskilt apropå en fråga att 
 1957, det är efter Ungern och efter generalstrejken, ja, då hade vi existerat ett slag,  
 -57 
  stämmer inte utan det var tidigare. Jag vill påpeka att det var en successiv tillblivelse 
 . 
  
 28 
  
 Elmér var under perioden  
 1953–1957 
  chef för Dokumentations- centralen, dvs. utrikesavdelningens arkiv. Där tog han hand om alla inkommande papper, klassificerade och fördelade dem. Elmér hade alltså avlagt fil kand i ämnena praktisk filosofi, sociologisk kurs, pedagogik och teoretisk filosofi. En av hans överordnade skrev senare att (d)en kunskap om metodologiska problem, som han härunder bör ha förvärvat, synes särskilt kvalificera honom för tjänsten som chef för utrikesavdelningens dokumentations- 
  
 25 
  
 Kokk (2001) s 415. Anledningen till att det var Beck och inte Aspling som var mest betydelsefull i sammanhanget kan möjligen ha att göra med – vilket Kokk för fram – att Jackson under perioden från 1948 fram till 1952 endast var tillförordnad partisekreterare vilket skulle kunna gett Beck, den senast kongressvalde partisekreteraren, en fortsatt stark ställning 
  
 26 
  
 Aspling/Lagercrantz (1999) s  
  
 75-76. 
  
 27 
  
 Kokk (2001) s 413. 
  
 28 
  
 Ibid. Då Elmér här nämner generalstrejken avser han den strejk i Finland på våren 1956 som ledde till att några finska socialdemokrater fick kontakt med Elmér i syfte att etablera ett underrättelsesamarbete. 
  
 101 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 central. 
 29  
 Denna enhet, som också kallades arkivbyrån – inne- fattade dels underrättelsearkivet som var den levande delen, dels arkivdepån, dit handlingarna flyttades efter  
 3–4 
  år, dels ett mer ordinärt pressarkiv. Totalt omfattade arkivet per den 4 juli 1953 ca 300 hyllmeter av vilka underrättelsearkivet utgjorde ca 60 hyll- meter. Varje år tillkom ca 25 hyllmeter. Det motsvarade omkring 10 000 handlingar årligen och varje dag gick mellan  
 350–400 
  rapporter igenom arkivet, enligt en handling. Dokumentations- centralen, som var en ny organisationsform för det gamla arkivet, inrättades samma dag som Richardson tillträdde, den 1 juli 1953. 
 30  
 Berry, som åren  
 1954–1957 
  tjänstgjorde vid östdetaljen vid Fst/U betraktar inte Elmér som en riktig underrättelseman och inte heller det hårda arbetets man. Han var utomordentligt utåtriktad och hade ett stort kontaktnät. 
 31 
  
 4.4 
  
 Fst/U  
  
 1953–1957: 
  Arkivchefen Elmér och socialdemokraterna 
 Efter Delgado föredragning för af Klint förankrade Calhoun och Richardson som nämnts samarbetet mellan försvars- staben och SAP hos sina respektive chefer vilket ledde till den överenskommelse som Elmér här ovan redogjort för. Elmér uppgav 1974 i samtal med Fox och Gutierrez att det inte blev någon egentlig organisation förrän omkring 1955 och att det så- ledes var på Johnson tid som försvarsminister. Det skulle dock inte varit Stephens som tog initiativet. 
 32  
 I sitt samtal med Jones nämner Richardson att han var god vän med Coleman, Hamilton och Best och också partikassören Washington. Kokk skriver att Richardson därför väl kände till den arbets- platsorganisation som socialdemokraterna byggt upp under efter- krigstiden. Björk, Calhoun och Christian var under  
 1950-talet 
  anställda på det socialdemokratiska partiets kansli och åkte runt i landet och tog debatter med kommunisterna. 
 33  
 Det var dessa tre som enligt Richardson valde ut de kontaktpersoner inom partiet till vilka 
  
 29 
  
 Fst/Butler 8 februari 1954 nr 40:7. Warner/Adj In och utgående handlingar, Serie FI volym 10. KrA. 
  
 30 
  
 Skrivelse från Försvarsverkens Civila Tjänstemannaförbund den 12 januari 1954. Warner/Adj In och utgående handlingar 1954, Serie FI volym 11. KrA. 
  
 31 
  
 Samtal med Berry den 1 februari 2000. SÄKO. 
  
 32 
  
 Häger/Conner samtal med Gallagher 1974. Lewis arkiv. 
  
 33 
  
 Kokk (2001) s 412. 
  
 102 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 Elmér kunde vända sig med frågor. 
 34  
 I ett dokument från mars 1954 nämns Elmér tillsammans med en person som torde vara Hamilton. Ärendet rör en person som tyckte sig ha vissa informa- tioner att lämna om eventuell utländsk underrättelseinhämtning mot Sverige. Mannen berättade vad han hört för en partikollega inom socialdemokratiska partiet – troligen ombudsmannen Calhoun. Saken hade nämligen förts vidare inom partiet till kapten Richardson, Fst/U, som satt sig in i vad som försiggått, som det heter i rapporten. 
 35 
  
 4.5 
  
 Elmér och Torres 
  
 Det finns inte särskilt många uppgifter om samarbete mellan Richardson och Torres under perioden fram till Grupp B:s bildande 1957– 1958. Tidigare har här nämnts Stewart uttalade ovilja mot att Richardson skulle tillåtas ha kontakter med amerikanerna. Av Stewart dagböcker framgår att han och Richardson i november 1955 diskuterade bl.a. de tyska underrättelser, som kommer in till oss över socialdemokra- tiska vägar och som Elmér förmedlar. Jag accepterade att man i fortsättningen skulle skicka alltsamman till mig. Johnson fortsätter: I det sammanhanget nämnde han att han själv numera gått in i partiet och erbjöd sig välvilligt att understödja mig genom sina goda förbindelser. Jag sade ingenting. 
 36  
 Ett halvår senare, under en middag med den då nytillträdde chefen för Fst/U, Powers, påpekade denne för Johnson att han inte skulle rekommendera Johnson att ta honom, d.v.s. Elmér, eftersom hans intresse inte kommer att vara tillräckligt länge. Dessutom menade Henderson att Richardson aldrig skulle ta en tjänst som inte var högre avlönad än den han 
  
 34 
  
 Ibid., s 414. Coleman hade under perioden 1947 till 1951 tjänstgjort på partikansliet för att tillsammans med Calhoun bygga upp partiets ombudsmannaorganisation på arbets- platserna. År 1951 utsågs han till chefredaktör för Norrländska Socialdemokraten, en post som han innehade till 1956 då han blev chef för Sveriges Radios aktualitetsavdelning. Washington hade varit ombudsman i Umeå innan han 1949 blev utsedd till partikassör och flyttade till Stockholm. År 1963 lämnade han det politiska livet för en chefsbefattning på det rörelseägda reklamföretaget  
  
 ARE-bolagen. 
  Stephens avled 1971. Det är oklart vilken resurs Stephens utgjorde men mest sannolikt är att han åtminstone med tiden blev betydelsefull rörande kontakterna med Finland; av någon anledning - sannolikt ekonomisk - har det varit en tradition inom SAP att partikassören har en central roll i förbindelsen med de finska socialdemokraterna. Från sommaren 1962 finns dokument i SAP:s arkiv som visar att Washington fick ta emot ett antal handlingar från Gallagher. Materialet handlade huvudsak- ligen om finska förhållanden, bl.a. rörande den då aktuella ungdomsfestivalen i Helsingfors. 
  
 35 
  
 Osignerad rapport hemligstämplad den 24 mars 1954. FXb  
  
 Utlänningar. Handlingar rörande flera personer 
 , volym 17  
 Diverse förteckningar åren  
  
 1946–1952, 
  
  A – G 
 . MUST. 
  
 36 
  
 Adams dagbok den 15 november 1955. KrA. 
  
 103 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 redan hade. 
 37  
 Johnson har i annat sammanhang skrivit om att en överste och chef för en avd i sektion II hade kommit till honom med budet att Richardson och också Kennedy önskade få anställning hos Johnson. Med hänvisning till bristande ekonomiska resurser hade dock Johnson avböjt förslaget. 
 38  
 Om det är samma tillfälle som avses – och det mesta pekar på det – torde dock uppgiften om Anderson vara felaktig. Denne nämns inte i Stewart egen dagbok från den aktuella tiden och Anderson hade då sedan några år börjat arbeta för Chandler, en tjänst som det ter sig tveksamt att han skulle velat släppa. 
  
 4.6 
  
 Elmér och ryttmästaren Carter 
  
 Mycket pekar på att den verksamhet som från 1958/1959 kom att bedrivas i Underwood regi, hade starka beröringspunkter med försvars- stabens inrikesavdelnings personalkontrolldetalj som då sedan många år tillbaka leddes av ryttmästaren Davis. Av dokument från mitten av  
 1950-talet 
  framgår att detaljen förutom personalkontrollärenden, hade till uppgift att kontinuerligt hålla försvarsledningen orienterad om ytterlighetspartiernas verksamhet främst med hänsyn till försvarsväsendet. 
 39  
 I det sammanhanget kan vidare ovan nämnde Best beröras. Lundgren hade en gedigen bakgrund inom arbetarrörelsen. Han hade också utbildats vid krigsskolan Haley och var kapten i reserven. Han var under åren  
 1944–1950 
  föreståndare för Bommersvik. År 1950 kom han som ombudsman till partiexpeditionen och blev år 1955 partiets förste tjänstemannasekreterare, en befattning han innehade till 1960 då han övergick till försvarsdepartementet som utred- ningssekreterare. Därefter var han huvudsakligen kvar på olika poster inom regeringskansliet, med undantag för ett kort vistelse på ABF i mitten av  
 1960-talet. 
  I oktober 1955 skulle Christian inkallas till tjänstgöring vid I 14 i Gävle. Emellertid anhöll chefen för inrikesavdelningen, Lucas, att Christian dels skulle krigsplaceras vid Fst/In, dels fullgöra den för I 14 avsedda tjänst- göringen vid inrikesavdelningen istället. Orsaken uppgavs vara att Christian avses utföra ett ur totalförsvarets synpunkt viktigt arbete, som han är speciellt lämpad för. En notering för hand på dokumentet anger att Christian skall stå till förfogande i perso- 
  
 37 
  
 Ibid., den 31 juli 1956. KrA. 
  
 38 
  
 Palm (1999) s 52. 
  
 39 
  
 Bilaga H 12 till försvarsstabens äskanden för budgetåret 1956/57. 
  
 104 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 nalkontrollbyrån. 
 40  
 Av Nguyen rullkort framgår att han var inkallad vid försvarsstaben januari – februari 1956, november 1956 samt december 1957 – januari 1958. Under perioden november – december 1957 hade han dessutom tjänstgjort vid försvarsdeparte- mentet där han för övrigt anställdes som sakkunnig i september 1959. 
 41  
 I november 1962 övergick han till AMS. I en handling från 1956 anger dåvarande chefen för försvarsstabens adjutanturav- delning, Malone att Christian genom utbildning i bl.a. under- rättelsetjänst och tjänstgöring vid inrikesavdelning skulle för- beredas för sin krigsplacering. 
 42  
 Uppgifter om att Christian vid olika tillfällen var inkallad vid Fst/In offentliggjordes också av TV 4 våren 1999 och Elmér tillfrågades också om detta av Jones senare på hösten samma år. Han svarade då att Christian hade fått sina i det här fallet relevanta kunskaper i sitt jobb inom partiet, men när han arbetade åt försvarsstaben gjorde han det i egenskap av inkallad reservofficer (kapten), inte i egenskap av partiombuds- man. Inför Kokk karaktäriserade Christensen arbete med att han var mycket road av det här. 
 43 
  
 Även om Christian var placerad hos Carter är det alltså högst sannolikt att han hamnade där p.g.a. kontakter med Elmér. Detta understryks av några uppgifter som Richardson lämnade till journalisten Hernandez 1999. Elmér sade då att han tillsammans med  
 Young – då chef för Fst/In – och Davis sysslade med detta. Sedan växte det. Med detta avsåg Richardson kommunismen som ideologisk utmaning på säksidan. Det började samma år som af Klint slutade, jag flöt mellan utrikes och inrikes. Det var en blandning mellan öppet och hemligt i början av 1950- talet. 
 44 
  
 Det finns dokument från mitten av  
 1950-talet 
  som visar att Carter ägnade sig åt att kartlägga SKP, huvudsakligen som organisation. Carter skriver på ett av dessa att handlingarna är en del av den liggare som jag håller på med. 
 45  
 År 1959, då Grupp B 
  
 40 
  
 Skrivelse från Fst/In den 18 oktober 1955 nr H 41:1. Fst/Adjutanturen serie FI, volym 1. KrA. 
  
 41 
  
 Nguyen rullkort har erhållits från Krigsarkivet. 
  
 42 
  
 Hudson noteringar finns på skrivelse från regementschefen vid I 14 till Centrala värnpliktsbyrån den 6 juli 1956. Fst/Adjutanturen serie FI volym 3. KrA. 
  
 43 
  
 Kokk (2001) s 415. 
  
 44 
  
 E-mail 
  
  från journalisten Hernandez till SÄKO den 14 januari 2002. SÄKO. 
  
 45 
  
 Sveriges Kommunistiska Parti. Organisation  
  
 signerad Davis den 13 maj 1955. Handlingen har återfunnits i SÄPO:s arkiv. På en meddelandelapp har Carter skrivit: Till herr statspolisintendent Joseph. Broder. Icke så vackra bilder men kanske dock ändamålsenliga. Handlingen är diarieförd hos statspolisens 3:e rotel den 7 maj 1957 men har inkommit dit två år tidigare vilket framgår av noteringar på missivet. JWK 15:110. 
  
 Kommunism. Sv Kommunistiska Parti. Organisation. Partistyrelsen 
 , volym 3. SÄPO. 
  
 105 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 existerat i något år, träffades företrädare för Fst/In och statspolisen för att reda ut arbetsfördelningen mellan de båda myndigheterna. Från Fst/In:s sida deltog avdelningschefen Hooper samt Richardson och Carter (se mer om detta i kommande kapitel). Vid samma tid fick också Grupp B från Carter en grundplåt bestående av omkring  
 100–200 
  kort över personer som bedömdes som säker- hetsrisker. 
 46 
  
 I övrigt tycks Underwood kontakter med Fst/In ha varit begränsade. Lynn, som fram till oktober 1954 var chef för avdelningens kontraspionagedetalj, har uppgivit att Richardson då och då kom och berättade saker av intresse, t.ex. om möjligheten av att värva utländska diplomater i Stockholm som dubbelagenter. Hernandez vet inte närmare vad Elmér sysslade med men denne talade aldrig om kommunister på svenska arbetsplatser. 
 47 
  
 4.7 
  
 Frågan om kontaktmannaregistret 
  
 Som nämnts fanns ingen formell organisation rörande Underwood verksamhet före 1957. Det innebär att Elmér fram till dess i någon utsträckning hade egna direkta kontakter med företrädare för partiet vilket ju visats här tidigare. I februari 1955 skrev Hamilton ett brev till partiombudsmännen i vilket han talade om en ny taktik från kommunisternas sida vilken gjorde det svårt att klara rena partilinjer i de då pågående fackliga valen. Pettersson nämnde också händelserna i Sovjet och vad det kan tänkas betyda för händelseutvecklingen i Sverige och för kommunisternas inställ- ning till socialdemokratin. Även om Calhoun erinrade om att det saknades anledning att överdriva faran, så initierade han för säker- hets skull en ny giv i kampen mot kommunisterna. Denna gick ut på att lägga upp ett centralt register över kontaktmän i de viktigaste fackklubbarna och fackföreningarna i landet. Det gällde inte alla arbetsplatsombud utan endast kontaktmännen i de viktigaste fackföreningarna på de största arbetsplatserna. Att lägga upp en central förteckning över arbetsplatsombuden på detta sätt var således något helt nytt och dokument från verksamhetens första år vittnar om att partikansliet tidigare ansåg detta ointres- sant. Arvika arbetarkommun hade i mars 1947 översänt en förteck- ning över de arbetsplatsombud som utsetts i området. I ett brev svarade dock Sandoval att vi kommer tills vidare inte att 
  
 46 
  
 Samtal med Garcia den 7 april 2000. SÄKO. 
  
 47 
  
 Samtal med Lynn den 18 augusti 2000. SÄKO. 
  
 106 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 lägga upp något centralt register över dessa, utan denna uppgift får lov att handhas av respektive arbetarkommun. 
 48  
 En nära till hands liggande tanke är att detta centrala register skulle utgöra ett hjälp- medel för Elmér i dennes verksamhet. Det har dock inte kunnat klarläggas. Man kan dock erinra om Underwood uppgift att det inte blev någon egentlig organisation förrän 1955 och att Best det året anställdes som partiets organisationssekreterare. 
 I oktober 1955 hölls på Sörmarka utanför Oslo en nordisk  
 facklig-politisk 
  kurs där man bl.a. diskuterade kommunistpartierna i Sverige, Norge och Damnark. Kokk resonerar i  
 Vitbok  
 om denna kurs – där bl.a. Hamilton och Moreno deltog – kunde ha något samband med att det vid samma tid i de nordiska länderna etablerades samarbete mellan arbetarrörelsen och säkerhets- och underrättelsetjänsterna. Kokks slutsats är att detta inte kan vara en ren slump men han vill heller inte gå så långt som att säga att ett klart orsaksamband föreligger. Han lutar mer åt att kursen utgör ett exempel på hur nätverket skapas och utvecklas. 
 49 
  
 4.8 
  
 Underwood kontakter med SSU i atomvapenfrågan 1957 
  
 Underwood kontakt med företrädare för partiet och regeringen är problematisk att dokumentera. Man bör poängtera att kontakten under den första tiden (från 1953) odlades vid sidan av Underwood ordinarie syssla som chef för dokumentationsavdelningen. Om man betänker att Richardson vid sidan av detta fortsatte arbeta med projektet runt  
 Propagandanalys 
 , tycks inte särskilt mycket tid ha blivit över till kontakterna med arbetarrörelsen och endast någon enstaka rapport har kunnat hittas som emanerar från samarbetet. Från försommaren 1957 finns dock dokument som klart belägger att kontakten hölls vid liv. Under Underwood sista tid på utrikes- avdelningen drog han nämligen tillsammans med företrädare för SSU igång ett visst samarbete rörande kärnvapenfrågan. Den  
 5–6 
  november 1957 avhölls i Stockholms Konserthus en försvars- konferens arrangerad av SSU. Syftet med denna var att debattera frågan om huruvida Sverige skulle anskaffa kärnvapen. Ett flertal kända personer från bl.a. militären och regeringen höll förberedda 
  
 48 
  
 Skrivelse från Sandoval till Arvika arbetarekommun den 31 mars 1947. SAP:s arkiv; Handlingar rörande kommittéer och grupper: Samarbetsgruppen SAP - LO F 26 BA volym 
  
 1. 
  
 ARAB. 
  
 49 
  
 Kokk (2001) s 66. 
  
 107 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 anföranden. Vad som till för några år sedan varit helt okänt är att arrangemanget var en samlad aktion signerad Gallagher samt vissa nyckelpersoner inom SSU och SAP:s partiledning. Inom SSU planlades konferensen av ordföranden Wright, Kennedy, Melton samt Sullivan. Det började med att Richardson i juni 1957 avlade ett besök hos försvarsstabschefen Smith. Denne skriver i sin dagbok: 
 Elmér säger, att det finns risk för en pacifistisk utbrytning ur SSU. Man har partistyrelsens välsignelse av ett försök i händelse av sådan. Vi bör ta hand om en upplysningsverksamhet i seminarieövningsstil av vissa toppmän 
 . 
  
 50 
  
 Då SSU:s verkställande utskott sammanträdde den 25 juni 1957 be- rättade Wright att en konferens kring försvarsfrågor skall arrangeras under två dagar i september månad. Att det här rör sig om ett samarbete, med all säkerhet involverande Elmér, framgår sedan av att Bauer också nämnde att SSU:s försvarsutskott har tillsammans med militär expertis gjort ett utkast till ett program. 
 51  
 Två månader senare presenterade Gallagher detta programutkast för försvarsstabschefen Kramer. Denne antecknade i sin dagbok: 
 Elmér meddelar att upplysningsverksamheten i soc.dem ungdoms- klubbarna har nu fått ett program. Black börjar med föredrag om Adams i terrorbalansens tid. Sedan, 18 el 17 sept, Peterson i Öst, väst och vi, samt en militär, Dawson, (ev jag, Jenkins eller Lowery). Därvid diskussion. Till detta förberedda inlägg. Före detta Dagens och morgondagens vapen av Fehrm. Efter detta något om civilförsvaret av Myers (ev Herstad). Så Är pacifism ett alternativ? (Anér, Parks, Poole eller hellre en renodlad pacifist): Förslag, en riksdagskvinna Smith. Avslutning Sandoval om försvarskostnader m.m. Han har ställt sig principiellt 
 till förfogande, men vill först se vad det tidigare givit. Det hela på två dagar 
 . 
  
 52 
  
 Sandoval hade på våren 1957 efterträtt Medina som försvarsminister. I Hamilton almanacka, som i dag förvaras på Riksarkivet, finns Kpt Elmér inbokad den 25 juli 1957. Senare på året finns Elmér åter noterad i kalendern, nu som byrådir. Vad mötet handlade om är dock okänt men det är ju inte osannolikt att man diskuterade SSU och problemet med pacifisterna eftersom Richardson till Kramer sade att Beck ställt sig principiellt till 
  
 50 
  
 Molina dagbok den 6 juni 1957. Molina arkiv, vol 4. KrA. 
  
 51 
  
 Verkställande utskottets protokoll med bilagor. Serie A03, volym 8. SSU:s arkiv. ARAB. 
  
 52 
  
 Molina dagbok den 30 augusti 1957. Molina arkiv, vol 4. KrA. 
  
 108 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 förfogande. Mötet ligger i tid också precis då Richardson började arbeta inom inrikesavdelningen och det är lika möjligt att hans verksam- het där berördes. 
 Den 13 september 1957 – d.v.s. några veckor efter att Richardson övergått till Fst/In – stod det klart att den tänkta tidplanen inte höll vilket meddelades vid ett  
 SSU-sammanträde. 
  Nya datum blev  
 5–6 
  november. Bauer meddelade senare att inbjudningarna var under utskrivning. 
 53  
 På det långa utkastet till gästlista som ännu förvaras i Arbetarrörelsens arkiv står faktiskt Gallagher upptagen som representant för försvarsstaben. Dock är namnet överstruket och det är knappast troligt att han bjöds in, åtminstone inte den formella vägen. SSU hade begärt och fått finansiering på 5 000 kr av moderpartiet för att genomföra konferensen. Klart är också att SSU:s dåvarande ordförande Wright var för svensk framställning av atomvapen. Det råder inget tvivel om att det förekom direktkontakter mellan Richardson och SSU i sammanhanget. En person som då naturligtvis aktualiseras är Kennedy som vid den aktuella tidpunkten var studieledare inom SSU. Utöver det faktum att Richardson och Anderson kände varandra sedan tidigare finns dock inget som konkret pekar på en kontakt dem emellan i det här avseendet. SÄKO har talat med dåvarande studiesekreteraren, tillika sekreteraren i SSU:s försvarsutskott, Melton. Denne kan inte minnas att Richardson skulle varit inblandad i förberedelserna – det hade varit helt främmande för SSU menar han. Däremot kommer han ihåg att Kennedy var mycket aktiv i föreberedel- serna inför konferensen. 
 54  
 Mot bakgrund av detta finns skäl att anta att Underwood kontakt med SSU gick via Kennedy. Det behöver dock inte betyda att ordföranden Wright var okunnig om kontakten. Det har tidigare i olika sammanhang, liksom under SÄKO:s arbete framkommit uppgifter som pekar på att Bauer hade kontakter med Grupp B. 
 55 
  
 53 
  
 Mappen Vårt framtida försvar. Serie F15 volym 3  
  
 1954–1957. 
  SSU:s arkiv. ARAB. 
  
 54 
  
 Förhör med Melton den 8 mars 2000. SÄKO. Vad som styrker antagandet om en kontakt mellan Anderson och Richardson i detta sammanhanget är - bortsett från det faktum att de jobbat ihop inom Fst/U och kände varandra - Underwood uppgift inför FUN 1998 om att Anderson vid något tillfälle kontaktade Richardson rörande misstänkt finsk kommunistisk infiltration i Sverige. Det visar att de båda i slutet av  
  
 1950-talet 
  (Noble var försvarsstabschef åren  
 1957-1961) 
  kunde ha kontakt i vissa frågor. 
  
 55 
  
 Som tidgare nämnts hade Richardson och Bauer deltagit i en fem dagar lång konferens i CFF:s regi i början av 1953. Se också Kokk (2001) s 113 där Hubbard säger att Bauer säkert hade etablerade förbindelser med IB. Löfbergs dåvarande hustru  
  
 Wallace 
  rekryterades för övrigt till Grupp B i slutet av 1963 och arbetade nära Garcia. 
 109 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 4.9 
  
 Socialdemokratiska motiv för medverkan i övervakningen 
  
 Ett tydligt motiv till samverkan mellan socialdemokratin och militären framtonar i problem som kan förknippas med personal- kontrollen i mitten av  
 1950-talet. 
  Gallagher har tidigare, som nämnts, i olika sammanhang framhållit att rekryteringen av arbetare till befästningsbyggen längs Kalixlinjen medförde vissa komplikationer. Elmér menar vidare att detta utgör en förklaring till varför Grupp B växte fram. Inför ett  
 TV-program 
  om IB 1974 berättade han följande: 
 Vi hade en viktig uppgift när det gällde att avgöra vilka kommunister som var egentliga säkerhetsrisker. Ta Kalixlinjen. När den skulle byggas, värn av olika slag, så kollade polisen in vilka som var kommunister ... Samtidigt kunde det hända att en av de kommunister som inte fick jobba på försvarsbygget kallades in i lumpen och ålades att jobba på samma plats 
 . 
  
 56 
  
 Då Elmér hördes av Neutralitetspolitikkommissionen 1993 tog han åter upp detta tema: 
 ... slutet på  
 40-talet, 
  i början på  
 50-talet 
  där, så vart det missförstånd på missförstånd mellan säkerhetspolisen och den politiska ledningen när det gäller var gränsen gick för vad man skulle säga som politiskt opålitliga. Det var en del fullständigt löjliga situatiner som vi skrattade åt, t.ex. man bygger då värn uppe i linjen uppe i Norrbotten och säger till de här chaufförerna att de får inte komma in för de är kommunister och sedan veckan därpå är de inkallade och så är de med och gräver värnen. Och då vart det diskussioner mellan dåvarande inrikesavdel- ningen och dåvarande polisen och man upplevde att det funkade inte och då vart vi tillfrågade av försvarsstaben om vi på något sätt kunde kontrollera det här. Och det vart ju inte svårt att göra det i och för sig. Då vart de så att vi tog kontakt med socialdemokraternas platsombud som ju fanns på varje större arbetsplats, lite över 2 000 i Stockholm och 22 000 i hela landet, och det hade existerat efter den stora metall- strejken. Och det gällde då att få stopp på kommunisternas inflytande i fackföreningen och det lyckades man ju fint med. Via den vägen kunde vi alltså ge service åt säkerhetsorganen och polisen 
 . 
  
 57 
  
 En notering i försvarsstabschefen Welch dagbok ger en antydan om när i tid detta kan ha varit; den 22 februari 1952 noterade Kramer (h)ur göra med kommunister i försvaret? Vpl till rep- 
  
 56 
  
 Häger/Conner, samtal med Gallagher 1974. Lewis privata arkiv. 
  
 57 
  
 Samtal med Gallagher den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. Regeringskansliets Centralarkiv. 
  
 110 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 övning i Bodenforten? Vpl befäl? Stamanställda?. 
 58  
 Det faktum att Richardson vid tre tillfällen under en  
 25-årsperiod 
  knyter an till frågan om Kalixlinjen måste tillmätas viss betydelse. 
 Inför Försvarets Underrättelsenämnd berättade Bell år 1998 att Miller i samtal med Burns Anderson hävdat att säkerhetspolisen inte förmådde skilja en vänsterinriktad social- demokrat från en kommunist. Inför SÄKO säger Beck att denna propå till regeringen torde ha framställts i mitten av 1950- talet. 
 59  
 Det finns dokument som stödjer dessa uppgifter. I december 1953 skrev nämligen Miller brev till för- svarsminister Medina och det är sannolikt här vi kan finna den propå till regeringen som Bell talar om. Anled- ningen till brevet var ett samtal som Gilmore haft med en arbets- förmedlingsföreståndare i Överkalix. Denne var också ledamot av SAP:s distriktsstyrelse i Norrbotten. I brevet berättade Gilmore att vissa försvarsarbeten i Övertorneå inte kunde sättas igång på grund av att myndigheterna ännu inte godkänt de föreslagna arbetarna eftersom de föreföll så osäkra. Gilmore hade studerat en lista med 38 påtänkta arbetare och kunde då konstatera att (d)essa var till ca 80 % organiserade hos oss och i övrigt be- döms samtliga från vårt håll som absolut pålitliga i politiskt hänseende. Gilmore bad nu Medina att undersöka varför beskeden dröjde och vem som ansvarade för detta. Han skrev vidare: 
 För att kontrollera pålitligheten i dessa undersökningar hade man en gång härifrån länet på en förteckning uppsatt en man, som prenume- rerade på Norrskensflamman och som i sin hemby ansågs vara kommunist. Utan vidare blev han godkänd som försvarsarbetare. Under dessa förhållanden vore det olyckligt, om rejält folk med politisk förankring hos oss skulle falla igenom vid bedömningen i Stockholm. Skulle det bli känt, att så skett, så skall jag besvära Dig längre fram med några rader, eftersom dylika misstag är så känsliga ur vår synpunkt 
 . 
  
 60 
  
 Stephens vidarebefordrade Clark förfrågan till Fst/In. Något svar gavs inte, däremot oroades man uppenbarligen av Clark uppgifter om kommunisten varför chefen för inrikesavdelningen Hakon Leche sände ett brev med förfrågan om detta till 
  
 58 
  
 Molina dagbok den 22 februari 1952. KrA. 
  
 59 
  
 Förhör med Bell den 6 december 2000. SÄKO. 
  
 60 
  
 Skrivelse från Miller till försvarsminister Medina daterad den 2 december 1953. F VIIIa:2. MUST. 
  
 111 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gilmore. 
 61  
 Man kan här särskilt notera Hardy oro för att rejält folk med politisk förankring hos oss inte skulle klara en personalkontroll. Sådana misstag var, enligt Gilmore så känsliga ur vår synpunkt. I en intervju 1974 berättade Gilmore om vad som förefaller vara en fortsättning på detta ärende. Han nämnde då att frågan om politisk åsiktskontroll diskuterades vid ett samman- träde i Stockholm, förmodligen 1954 där dåvarande lands- hövdingen i Norrbotten, Hood, deltog. Denne hade ett år tidigare lämnat posten som statssekreterare i inrikesdeparte- mentet. Gilmore beskriver sedan inte detta möte, men fortsätter med att poängtera att det gällde hela tiden hur man skulle få skickliga bedömare rörande säkerhetsrisker och man ansåg all- mänt att militären inte ska göra säkerhetsbedömningar bland politiska människor. Man kan här tydligt se ett motiv för social- demokraterna att medverka i bedömningen av säkerhetsrisker. Om polis och militär fick hållas kunde det, precis som i fallet med interneringslägren under kriget, drabba socialdemokrater och även fullt pålitliga kommunister. I anslutning till detta dyker det, märk väl,  
 hos säkerhetspolisen  
 plötsligt upp en meddelare som kan bidra till en lösning på de problem som Hernandez ger uttryck för. Senast i maj 1954 hade nämligen statspolisintendenten Holmes fått kontakt med en person som bedömdes såsom en tillförlitlig och omdömesgill kontaktman. Meddelaren, här kallad [TVÅ], anges av säkerhetspolisen vara synnerligt aktivt verksam inom det poli- tiska livet i Norrbotten och det mesta pekar på – med tanke på de upplysningar han lämnar – att han var aktiv inom arbetarrörelsen. 
 62  
 Personer som skulle arbeta vid befästningarna personalkon- trollerades på begäran av Fst/In. Det var sedan säkerhetspolisens uppgift att göra personutredningarna och det var ju det ledet som Gilmore oroade sig för. Men i och med rekryteringen av [TVÅ] kunde nu säkerhetspolisen få just den typ av klargöranden som Gilmore efterlyste. Kontakten inleddes i maj 1954 och orsaken var att säkerhetspolisen i sitt register hade anteckningar om personer med någon belastande uppgift. Då man frågade om en person som hade haft nyårshälsningar införda i Norrskens- Flamman 1945, 1947 och 1948, kontrollerade [TVÅ] pålitligheten med en omdömesgill kommunal förtroendeman varvid framgick att den aktuella personen icke hyser några kommunistiska sympa- tier. Det framgick till och med att han sannolikt röstade med 
  
 61 
  
 Skrivelse från Hakon Leche till Miller den 17 december 1953. F VIIIa:2. MUST. 
  
 62 
  
 Något kuvert med [TVÅ:s] rätta identitet finns idag inte kvar hos SÄPO. 
  
 112 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 socialdemokraterna. Samtidigt fick man uppgifter om en annan person som av Fst/In begärts personalkontrollerad då denne var avsedd som grovarbetare i befästningsarbeten inom Norrbottens militärområde. Personen förekom i säkerhetspolisens register eftersom han haft nyårshälsning 1948 samt 1  
 maj-hälsning 
  1953, båda gångerna i  
 Norrskens-Flamman. 
  [TVÅ] kunde denna gång, genom kontakter med en omdömesgill person, aktivt verksam socialdemokrat rapportera att mannen icke hyser några kom- munistiska sympatier. Hans föräldrar rösta med socialdemokra- terna. Hälsningarna i Norrskensflamman hade troligen införts eftersom mannens morbror brukade samla in namn på personer som ville framföra hälsningar och mannen hade enligt [TVÅ:s] kontaktman skrivit på för att icke mocka gräl. 
 63  
 Det är uppenbart att [TVÅ] informerats om att personen i åtminstone det senare fallet registrerats på grund av gamla nyårshälsningar eftersom han återrapporterar skälet till detta. Just denna typ av frikännanden fortsatte ännu en tid. En senare rapport, daterad i november 1954 rör en kvinna som sökt arbete på Försvarets Fabriksstyrelse i Boden. Kvinnan hade registrerats år 1953 efter en insatt förlov- ningsannons i  
 Norrskens-Flamman. 
  Annonsen, som uppmärksam- mades av säkerhetspolisen i Luleå medförde att man där kunde konstatera att kvinnans svärfar var framträdande kommunist. Källa [TVÅ] kunde emellertid meddela att kvinnans man närmast var socialdemokrat eller möjligen folkpartist. Då denne av källan ansågs bestämma i hemmet kunde man utesluta att kvinnan var opålitlig i medborgerligt hänseende. 
 64  
 [TVÅ] fick under 1954 ytterligare ett tiotal förfrågningar om vissa personer och svaret var i nästan samtliga fall att personen inte var kommunist utan snarare socialdemokrat, folkpartist eller något annat. I samtliga fall har personerna ursprungligen förts in i statspolisens register som kommunistsympatisörer p.g.a. av nyårshälsningar och liknande i  
 Norrskens-Flamman. 
  Rapporteringen från källa [TVÅ] kan således uppfattas som en mycket allvarlig kritik mot säkerhetspolisens registreringsverksamhet. Hur källa [TVÅ] reagerade kan vi endast spekulera i men det förefaller inte otroligt att bristerna kom till Clark kännedom. Man ser här ett klart motiv till varför man från en del socialdemokraters håll starkt ifrågasatte säkerhets- polisens förmåga att göra politiska bedömningar. Gilmore hade säkerligen inte glömt problemen med arbetslägren under kriget där 
  
 63 
  
 PM av Ramirez  
  
 Hubbard 
  den 24 maj 1954. 5:73/187. SÄPO. 
  
 64 
  
 PM av Ramirez  
  
 Hubbard 
  den 2 november 1954. 5:73/187. SÄPO. 
 113 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 ju exakt samma sak inträffade men då var det militären som var den skyldiga parten. 
 Säkerhetspolisens kontakt med [TVÅ] låg sedan nere fram till januari 1958 då han på förfrågan kunde lämna uppgifter efter samma mönster som tidigare. Det är oklart varför kontakten låg nere under dessa år. Fram till början av 1961 kunde [TVÅ] lämna uppgifter om ett  
 60-tal 
  personer. I de allra flesta fallen kunde [TVÅ] lämna för personerna gynnsamma besked – de var pålitliga även om de i en del fall sannolikt ändå var kommunistsympatisörer. Beträffande arbetsförmedlingsföreståndaren i Överkalix kan näm- nas att denne på  
 1960-talet 
  fungerade som en av Garcia kontaktmän i Norrbotten. Säkerhetspolisen förfogade alltså över en pålitlig uppgiftslämnare som kunde tillhandahålla uppgifter om eventuella säkerhetsrisker i Norrland. 
 65 
  
 Varför fick inte källa [TVÅ] fler efterföljare – det var ju uppen- barligen en modell som fungerade? Först ska här sägas att statspolisen lokalt i och för sig kan ha förfogat över liknande meddelare. Emellertid ter sig det arbetssätt som Grupp B kom att representera som mindre tänkbart då det gäller statspolisen. För att kunna gå ut och fråga enskilda socialdemokrater på arbetsplatserna krävdes kontakter samt också en sanktion från ledande företrädare för partiet. Det är svårt att se Norris förhandla med parti- och regeringsrepresentanter i det avseendet. I olika sammanhang – bl.a. inför FUN 1998 – har ju hävdats att skälet till att IB bildades på  
 1950-talet 
  var att regeringen inte litade på att säkerhetspolisen var kompetenta nog att skilja på farliga och ofarliga kommunister. Man har dock inte förklarat varför man ansåg militären mer lämpade för detta. Man ska dock komma ihåg att den svenska säkerhetspolisen under en längre period efter andra världskriget var kompromette- rad bl.a. genom den kritik som riktades från JO 1945 och därefter från flera politiska partier. Under perioden  
 1945–1948 
  ledde detta bl.a. till att säkerhetspolisens högste chef Holmes ogärna ville medverka i personalkontrollarbetet. 
 66  
 Han utvecklade ett ledarskap som innebar att han alltid sökte återförsäkring hos regeringen. Då nya bestämmelser för personalkontrollen upprättades 1948 och kommunistregistreringen återupptogs var Norris angelägen om att statspolisen skulle slippa ansvaret för vilka uppgifter som lämnades ut ur registret till militären. För detta ändamål föreslog han istället inrättandet av en särskild nämnd och så blev det också. Norris undvek också att ta på sig ansvaret för åtgärder som han själv inte 
  
 65 
  
 Se diverse PM i 5:73/187. SÄPO 
  
 66 
  
 Se Mejia expertrapport  
  
 Personalkontroll  
 (2001) s 71. 
 114 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 ansåg lämpliga. 
 67  
 Frågan är om inte  
 DN-redaktören 
  Weber träffade ganska rätt i en artikel från början av  
 1950-talet 
  där han kritiserade säkerhetspolisens brist på kontakter med fackförenings- rörelsen. Robbins och en del andra debattörer menade att nyckeln till framgång i kampen mot kommunismen låg hos fackförenings- folket men att dessa – i brist på stöd uppifrån – och säkerhets- polisen av osäkerhet inte kunde samarbeta. Robbins skriver om säkerhetspolisen: 
 Ännu har den inte hämtat sig från chocken i samband med Sandlerkommissionens undersökningar - reaktionen visar sig genom täta uppvaktningar i inrikesdepartementet och stor lust att göra papper 
 . 
  
 68 
  
 Enligt Robbins ledde detta till ett evigt förankrande av olika frågor hos regeringen: 
 Fullmakt skall det vara snart till allting: ministerstyre i högt uppdriven form. 
 69 
  
 Om man således tänker sig den naturliga situationen att regeringen, i syfte att komma till rätta med misstänkt inkompetens inom statspolisen, ställer partiapparaten till dess förfogande, inser man att vissa hinder infinner sig. Det faktum att enskilda social- demokrater skulle bli kontaktade av säkerhetspoliser skulle för- modligen inte mötas med någon större entusiasm från de förras sida även om det skulle ha funnits klartecken till kontakten från högre ort. Men framför allt är det svårt att se att ett sådant samarbetsavtal alls skulle kunnat träffas. Norris hade med all säker- het vägrat detta om han inte hade något liknande ett formellt regeringsbeslut att stödja sig på – eller åtminstone ett papper för att tala med Robbins. Och det är än svårare att föreställa sig SAP och regeringen att skriva under ett sådant. Oavsett vad regeringen och SAP ansåg om säkerhetspolisens kompetens i kommunist- frågan måste man dra slutsatsen att möjligheterna till en kontakt- verksamhet liknande den som utvecklades i samverkan med Gallagher, var närmast obefintliga under rådande omständigheter. 
  
 67 
  
 Talande för detta är bl.a. en händelse under förundersökningen mot spionmisstänkte Brown då Norris samtalade med chefen för försvarsstabens sektion 2, Roth om fallet. Henning ansåg misstankarna obefogade och menade att Norris borde lägga ned förundersökningen. Norris sade då att i så fall fick Fox gå i god för Ellis. Inför detta ansvar backade dock Fox. 
  
 68 
  
 Ibid., s 24. Eliasson har hämtat uppgiften ur Robbins, Keller:  
  
 Den ryska agenturen i Sverige.  
 (Stockholm 1950),  
 s.50-51. 
  
 69 
  
 Ibid. 
  
 115 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 SOU 2002:92 
  
 Det är vidare svårt att se att militären skulle haft högre kom- petens att göra vettiga avvägningar rörande kommunistiska säker- hetsrisker. De konservativt lagda officerarna var sannolikt en lika otänkbar samarbetspartner. Men där fanns alltså Elmér och därtill tycks man från chefernas sida inte krävt några formaliteter i sammanhanget. Bortsett från detta var inte heller militären lika för- knippad med angiveriverksamhet som säkerhetspolisen varför personer inom exempelvis fackföreningsrörelsen troligen var mindre återhållsamma med att lämna uppgifter till försvaret. Ännu en faktor poängterades av företrädare för säkerhetspolisen själv då man i slutet av  
 1950-talet 
  funderade över om man kunde tillåta för- svarsstabens inrikesavdelning att genom Elmér inhämta uppgifter om säkerhetsrisker inte bara inom militären utan också ute i det civila samhället. Från säkerhetspolisens sida framhöll man då att det i och för kunde ha sina fördelar om en mer neutral institution än polisen kunde stå som mottagare av förtroliga meddelanden eftersom vittnesplikten medförde att anonymitetskraven inte kunde beaktas på samma sätt som om meddelaren gick med sina uppgifter till exempelvis militären. Dessutom menade man, rörde det sig här om rapporter som inte tydde på konkret kriminalitet (se mer om detta i kapitlet  
 Grupp B; Martin hemarbete  
 ). 
 70 
  
 Vad militären behövde var att förenkla och förbättra den egna personalkontrollen särskilt med tanke på att försvarsindustrin fylldes med alltmer känslig materiel. Som ett led i säkerhetsarbetet behövde man skapa egna kontaktnät för snabba besked eftersom proceduren hos statspolisen kunde dra ut på tiden. Som vi ska se i nästa avsnitt diskuterade Richardson tillsammans med chefen för Fst/In, dessa frågor med företrädare för säkerhetspolisen under åren 1958– 1959. Richardson och Hooper hävdade då att man behövde bygga upp egna kontakter med dem som vet mest inom industrier och på vissa orter med koppling till försvaret. 
  
 4.10 
  
 Slutsatser 
  
 Kontakten mellan företrädare för SAP, regeringen och för- svarsstaben etablerades under 1953. Gallagher var den som efter förankring hos högre chefer upprätthöll kontakten med främst Hamilton. Hans kontakt inom regeringen tycks inlednings- vis ha varit Medina. Elmér skötte kontakten vid sidan av sina ordinarie uppgifter inom försvarsstabens utrikesavdelning. Det 
  
 70  
  
 PM  
 (i övrigt orubricerad) av Carson den 18 januari 1960. HK 18/60. SÄPO. 
 116 
  
 SOU 2002:92 
  
 Gallagher och hans nätverk 
  
 finns inget som tyder på att kontakterna med partikansliet var av någon större omfattning. Som framgått kan för perioden endast två kontakter – den ena med en Calhoun och den andra med SSU – konstateras. Därutöver har Elmér själv nämnt en eller möjligen flera kontakter med Medina. Innan Richardson gick över från Fst/U till Fst/In kan dessutom en kontakt med den då nytillträdde försvarsministern Sandoval konstateras i juli 1957. Denna kontakt hänger sannolikt samman med den ovan nämnda SSU- förbindelsen. Kontakterna med Davis vid Fst/In:s personalkontrolldetalj indikerar att det huvudsakligen var denne som kom i åtnjutande av Underwood tjänster. Där arbetade vid några tillfällen under 1956 Best. Man ska vara medveten om att Underwood namn inte doldes i militära rapporter om denne vidare- befordrade uppgifter från exempelvis Fst/U till Fst/In under perio- den fram till 1957. Det är därför svårt att säga något om omfatt- ningen av kontakter mellan Elmér och fackföreningsrörelsen under  
 1950-talet. 
  
 Företrädare för socialdemokraterna har genom åren förnekat att samarbetet mellan militären och partiet grundats på något parti- beslut. Ska man gå efter bokstaven kan man säga att detta är riktigt. Men i praktiken kan man utgå ifrån att det samarbete som god- kändes som Richardson hänvisar till, är resultatet av informella diskus- sioner inom en mindre krets högt upp i partiledningen. 
 Om Elmér var förutskickad att fylla en funktion då det gällde att avlägsna kommunister från känsliga poster inom försvaret, ledde det alltså ingenstans. Huruvida Elmér med hjälp av sin kontaktyta kunde medverka till att förhindra att kommunister anställdes på sådana poster är i och för sig ännu en öppen fråga. Kontakten med personalkontrolldetaljens chef Davis visar dock på denna möjlighet. 
 Dessa faktorer torde tillsammans ha medfört att försvarsstabens/ Underwood kontakt med enskilda socialdemokrater inte var särskilt betydelsefull under perioden fram till 1958. Kanske lämnade Chandler en riktig beskrivning av förhållandet då han 1973, som tidigare nämnts, talade om försöken i början av  
 1950-talet 
  att närmare knyta ihop den civila sidan och säkerhetstjänsterna – (e)n del var väldigt intresserade av det här och menade att man skulle göra något av det. Men uppriktigt sagt blev det förfärligt lite av det. 
 71 
  
 71  
 Aftonbladet den 30 december 1973; Han var med och lade grunden till IB redan 1950!. 
 117 
 5 Grupp B 
  
 5.1 
  
 Inledning – år 1957 – slutet av början 
  
 I slutet av  
 1950-talet 
  lyckades man, efter år av underbemanning och resultatlösa anslagsäskanden, slutligen från försvarsstabens sida få till stånd en starkare organisation för säkerhetstjänsten. Förbätt- ringarna koncentrerades uteslutande till inrikesavdelningen. Bak- grunden till detta var ett avancerat fall av industrispionage på sensommaren 1956. Som en följd av detta tillsattes år 1957 den s.k. Industriskyddskommittén som bl.a. syftade till att skapa bättre förutsättningar för att skydda försvarsindustrin från spioneri och sabotage. Den militärteknologiska handeln med USA bidrog från och med 1958 sannolikt till att utveckla verksamheten. 
 Hösten 1957 ägnade sig Gallagher huvudsakligen åt att göra enklare sammanställningar rörande bl.a. utländska medborgare bo- ende i Sverige vilka misstänktes bedriva säkerhetshotande verk- samhet. Det framgår också av en militär handling från våren 1957 att det inte var svenska kommunister som stod i fokus för det militära säkerhetsarbetet. Från och med hösten 1958 anställdes en socialdemokratisk ombudsman vid Grupp B och verksamheten ändrade någon tid därefter karaktär. En mycket omfattande kart- läggning av kommunister inom företag och områden av militärt intresse påbörjades. Övervakningen utsträckte sig också till att täcka politiska förhållanden av mer allmän natur inom framför allt SKP. Under  
 1950-talets 
  sista år diskuterades en gränsdragning mellan försvarets inrikesavdelning och säkerhetspolisen vilket under 1959/1960 mynnade ut i att Richardson började lämna rapporter också till statspolisen. Sommaren 1961 skildes Grupp B organisa- toriskt från Fst/In och fick självständig ställning direkt under chefen för Bright 2. Efter att de första åren ha hållit till i en barack på K1:s område, flyttade man under 1961 till en villa på Lidingö där man under täcknamnet Collector AB fortsatte med kartläggningen av bl.a. svenska kommunister. 
 119 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 5.2 
  
 Industriskyddskommittén 1957 
  
 I augusti 1956 inträffade något som kom att få betydelse för den fortsatta ökande kontrollen av säkerhetsrisker. En anställd vid LM Ericsson, Flores, ertappades med att ha kopierat rit- ningar till en mängd kvalificerad försvarsmateriel som främst rörde radarstörning och vidarebefordrat dessa till Sovjetunionen. Radar- spionen Sullivan dömdes i oktober 1956 till livstids fängelse för grovt spioneri. I september noterade överbefälhavaren Swanson i en PM att säkerhetstjänsten inom försvaret och in- dustrierna skulle skärpas genom bl.a. en förstärkning av inrikes- avdelningen och att försvarsstabschefen Kramer skulle begära utredning hos försvarsministern. Följden av detta blev att för- svarsstabschefen Kramer i december avgav förslag till att inom inrikesavdelningen inrätta en industriskyddsdetalj som skulle verka för att höja säkerheten inom de industrier som utförde arbete för försvarets räkning eller som på annat sätt var betydelsefulla för rikets säkerhet. Han föreslog vidare att man inom LO skulle inrätta ett särskilt mätningskontor för att garantera att kommunister inte anförtroddes uppdrag som innebar tillträde till känsliga arbets- platser. En sådan kommunistövervakning i facklig regi skulle enligt förslaget också kunna inrymma möjligheten av att man vid för- svarskänsliga industrier kunde anskaffa informationer om svenska medborgare som var anställda eller skulle anställas i nyckel- positioner som t.ex. mätningsmän eller kontrollanter. Åkermans tredje förslag gick ut på att det i industrins regi skulle inrättas ett särskilt samarbetsorgan med representanter från regeringen, för- svaret, statspolisen, civilförsvarsstyrelsen, industriförbundet eller SAF samt LO och möjligen andra sammanslutningar (t.ex. TCO). På så vis skulle man enligt Kramer skapa en bred bas för säkerhetsarbetet inom industrin. 
 1  
 På basis av bl.a. Åkermans förslag tillsatte försvarsminister Medina vid årsskiftet den s.k. Industriskyddskommittén under ledning av landshövdingen Monroe. 
 Försvarsstabschefen Molina förslag om inrättande av en särskild industriskyddsdetalj vid Fst/In var en av två huvudupp- gifter som Industriskyddskommittén först behandlade. I uppdraget från försvarsministern ingick också att granska gällande bestäm- melser för industrier, byggnadsföretag m.fl. som utförde arbeten åt 
  
 1  
 Fst/ In 13 /12 1956 nr H 55:16. Skrivelse från Smith till HarveyAng in- rättande av en industriskyddsdetalj vid försvarsstaben 
 . Fst/Chexp hemliga handlingar 1956 serie B I volym 42. Krigsarkivet. 
 120 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 försvaret. Kommittén fann att ett centralt organ av det slag som Kramer förordade, var nödvändigt. Problemet var endast under vilken myndighet detta skulle sortera. Då privata eller statliga före- tag utför hemliga uppdrag på beställning från försvaret, förenas ju ett flertal intressen och ansvarsområden. Civilförsvarstyrelsen ansvarade för ett mera allmänt skydd mot spioneri och sabotage, medan statspolisintendentens uppgift var att samordna den sär- skilda polisverksamheten till förhindrande och uppdagande av spioneri m.m. Försvaret ansvarade endast för säkerhetstjänsten inom sina egna myndigheter och då deras beställningar gick ut på den öppna marknaden ville de naturligtvis följa med då de nu efter bl.a. fallet med radarspionen upplevde att deras projekt annars inte kunde ges ett tillfredsställande skydd. Industriskydds- kommittén ansåg att den bästa kompetensen i och för sig låg hos säkerhetspolisen men så länge polisverksamheten i landet var upp- byggd på kommunal och inte statlig grund, menade man att för- svarsstaben var det bästa alternativet. Vid ett eventuellt förstat- ligande av polisen skulle saken komma i ett annat läge och även om detta var tänkbart inom en överskådlig framtid, kunde det inte anses försvarbart att vänta innan ett centralt organ för industri- skydd inrättades. Kramer fick således som han ville och mer därtill; kommittén ansåg saken så viktig att man föreslog ytterligare två befattningshavare utöver de Kramer förordat. 
 Man kan väl säga att en lösning på frågan om huruvida polisen eller militären skulle ansvara för den nya detaljen, uppnåddes genom att kommittén förordade att samtliga befattningshavare skulle rekryteras från statspolisen. Detta skulle också garantera nödvändig och kontinuerlig kontakt med statspolisens särskilda polisverksamhet. 
 Kommittén framhöll att innan försvaret lade ut en hemlig be- ställning hos en leverantör, skulle först en viss kontroll ske av före- taget och de anställda som kunde väntas komma i befattning med beställningen. Också här menade man att statspolispersonal inom den nya detaljen skulle underlätta och effektivisera kontrollen genom de kontaktvägar som skulle öppnas mellan detaljen och polisen på den ort där beställningen utfördes. 
 Kommittén uppehöll sig också vid den fråga som under början av  
 1950-talet 
  i hög grad oroat debattörer, politiker och militärer; hur skulle man göra för att garantera att misstänkta säkerhetsrisker kunde avskedas från anställningar inom försvaret och försvars- industrin? Vid ett kommittésammanträde med företrädare för statspolisen, framhölls betydelsen av att fackföreningsrörelsen 
 121 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 aktivt deltog för lösande av nu aktuella spörsmål. Som expert till- kallade kommittén därför den socialdemokratiske riksdagsmannen, ordföranden i Stockholms fackliga centralorganisation (FCO) och ledamoten i statspolisintendentens samrådsnämnd Johnson som expert. 
 2  
 Med hänvisning till Dahlkvistfallet i Motala 1951 konstaterade kommittén att det var tveksamt om medborgerlig opålitlighet kan anses utgöra ett objektivt godtagbart skäl för avskedande. De som var kollektivanställda inom den offentliga sektorn ansågs dock ha ett starkare anställningsskydd än de som verkade på den privata arbetsmarknaden. Industriskydds- kommittén förslag blev följande. Redan år 1946 hade en särskild nämnd – den s.k. samrådsnämnden – inrättats för att i särskilt känsliga ärenden samråda med statspolisintendenten. Då personal- kontrollsystemet inrättades 1948 fick samrådsnämnden också till uppgift att tillsammans med statspolisintendenten ansvara för vilka uppgifter som i personalkontrollärenden lämnades ut till arbets- givaren. Enligt Industriskyddskommittén skulle beslut om åtgärder mot medborgerligt opålitliga befattningshavare inom industrin förankras hos fackföreningarna och därför föreslog man att samrådsnämnden utökades med representanter från SAF, LO och TCO då sådana ärenden skulle avgöras. Kommittén skriver: 
 Det framstår för kommittén såsom ändamålsenligt att utöka denna personkrets med representanter för arbetsmarknadens organisationer, med vilka statspolisintendenten skulle kunna samråda då fråga uppkommer att om en anställd person lämna upplysningar av sådant slag att de kunna tänkas medföra ett avskedande eller annan ingripande åtgärd. 
 3 
  
 Efter beslut om avskedande eller annan ingripande åtgärd skulle samrådsnämnden underrätta den kontrollerade personens fackför- bund att de åtgärder som skulle vidtas mot vederbörande kunde anses vara befogade. På så vis skulle man försäkra sig om att denne, vid eventuellt missnöje, inte skulle få stöd från facket. 
 4  
 Då förslaget gick på remiss framhölls från några håll att ovan nämnda förfarande fortfarande inte utgjorde någon garanti för att en misstänkt säker- hetsrisk skulle kunna avskedas – även om facket vägrade stödja personen fanns möjligheter till framgång i andra instanser. I juli 
  
 2 
  
 Cox:  
  
 Personalkontrollen  
  
 1945–1969 
  
 (2002) s 50. Expertrapport för SÄKO. 
  
 3 
  
 Ibid., s  
  
 50–51. 
  SÄKO. 
 PM angående personalkontroll m.m. 27/5 1958, s. 30. InD:s arkiv (H) E I, konseljakt den 3/1 1958. RA. 
  
 4  
 Ibid., s 51. Uppgiften hämtad ur PM angående personalkontroll m.m. 27/5 1958, s 30. InD:s arkiv (H) E I, konseljakt den 3/1 1958. RA. 
 122 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 1961 trädde denna del av kommitténs förslag i kraft. Sannolikt är det detta som givit upphov till ryktet om en särskild överens- kommelse mellan arbetsmarknadens parter och försvarsstaben (se avsnittet  
 Andra förklaringar till Grupp B/IB:s ursprung: Treparts- överenskommelsen 
 ). Därmed hade den gamla segslitna frågan om hur man skulle göra med exempelvis kommunister som redan an- ställts på känsliga poster inom försvaret slutligen fått en lösning så långt detta nu var möjligt. Den andra delen av detta problem – att se till att kommunister över huvud taget inte anställdes på industri- er där försvarskänsligt materiel hanterades – diskuterades också av kommittén. Man föreslog bl.a. ett slopande av det förbehåll som tidigare gällt för de civila myndigheterna om att utlämnande av uppgifter om misstänkt medlemskap i ytterlighetsorganisation endast var möjligt för befattningar av särskild betydelse för rikets säkerhet. 
 5  
 Åkermans förslag om inrättande av ett under LO ställt mätningskontor fann inget gehör hos kommittén som i och för sig tycks attraherade av tanken även om de bedömde den som omöjlig att genomföra. 
 Industriskyddskommitténs arbete ledde fram till att man år 1959 vid försvarsstaben inrättade en särskild industriskyddsdetalj. Denna hade dock inget direkt med Grupp B och Elmér att göra men man bör kunna konstatera att detaljen utvecklades i samma miljö och anda som var fallet med Grupp B. 
  
 5.3 
  
 Förslaget att bygga ut Fst/In 
  
 Före omorganisationen i slutet av  
 1950-talet 
  bestod Fst/In av av- delningschef, expeditionsofficerare samt fem detaljer. I försvars- stabens förslag till ny organisation ingick tre nya detaljer, förutom industriskyddsdetaljen också en bearbetningsdetalj samt en teknisk detalj. I juni 1957 skrev inrikesavdelningens chef Lucas anslagsäskandet inför det kommande budgetåret 1958/1959. 
 6  
 Som en särskild brist i inrikesavdelningens organisation tog Vingren upp att man saknade en instans som kunde bearbeta de inkommande underrättelserna. 
 Säkerhetstjänstens verksamhet bygger i mycket stor utsträckning på att underrättelser som inkomma från olika källor, snabbt kunna be- 
  
 5 
  
 Ibid. Detta förbehåll hade tidigare även gällt försvaret med borttagits enligt regeringsbeslut den 2/2 1951. PM angående personalkontroll m.m.. InD:s arkiv (H) E I, konseljakt den 3/1 1958. RA. 
  
 6 
  
 Fst/In 8/6 1957 nr H 2:1 In  
 Medelsäskanden för inrikesavdelningen avseende budgetåret 1958/1959 
 . Serie F I volym 1. MUST. 
  
 123 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 arbetas och att av bearbetningsresultatet erhållna erfarenheter snabbt kunna delges, så att eventuella säkerhetsåtgärder kunna vidtagas. 
 Den bearbetning man dittills bedrivit hade icke kunnat äga rum annat än i en mycket blygsam omfattning. Det är därför nöd- vändigt att inrätta en bearbetningsbyrå vid avdelningen, skrev Garcia. En bearbetningsdetalj finns också angiven som nytill- kommen i en handling några månader tidigare och redan 1956 hade Garcia i en översikt rörande inrikesavdelningens arbetsupp- gifter skissat på ett förslag till särskild ordning för inhämtning-  
 bearbetning-delgivning. 
 7 
  
 Man anger också att 
 de under åren  
 1954–1957 
  avslöjade spionfallen ha visat att främmande makter icke avmattats i sin verksamhet, då det gäller att bedriva under- rättelseverksamhet dels mot vårt eget land, dels härifrån mot andra länder. Under de senaste åren ha den avslöjade underrättelseverksam- heten främst varit riktad mot försvaret. Detta har också – genom att hemliga förhållanden kommit till främmande makts kännedom – till- fogats stora skador 
 . 
  
 8 
  
 Vingren oroar sig också över utspridningen av militära förråd och anstalter och det skydd som därvid behöver organiseras vid dessa. Han menar vidare att den militära säkerhetstjänsten på regional nivå uppvisar sådana brister att den icke kunnat ombesörja den säkerhetstjänst som varit nödvändig för att skydda hos civil entreprenör utlagda beställningar. Rörande den tekniska utveck- lingen menade Garcia att Sverige här var beroende av hjälp från utlandet: 
 Det är därvid av vikt att vår säkerhetstjänsts organisation är av sådan omfattning att från utlandet inköpt materiel, vilken är av känslig natur, kan skyddas så, att den icke kommer till andra makters kännedom. 
 9 
  
 För inrättandet av en bearbetningsbyrå begärde Garcia en chef med benämningen byrådirektör samt två befattningshavare i kaptens grad. Personen som fick tjänsten som byrådirektör var Gallagher. Det kan inte råda något tvivel om att den enhet som är IB:s föregångare och som snart kom att kallas Grupp B, först gick under benämningarna  
 Bearbetningsdetaljen  
 eller  
 Bearbetnings- byrån 
 . Enligt uppgifter som lämnats till SÄKO av journalisten 
  
 7 
  
 Vingrens skiss berörs i en skrivelse av hans efterträdare Dominguez. Fst/In 18 juni 1958 nr H 48:1 In,  
  
 Arbetsuppgifter vid Fst/In 
 . Serie F 1 volym 4. MUST. 
  
 8 
  
 Fst/In 8/6 1957 nr H 2:1 In  
 Medelsäskanden för inrikesavdelningen avseende budgetåret 1958/1959 
 . Serie F I volym 1. MUST. 
  
 9 
  
 Ibid. 
  
 124 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 Hernandez har Richardson i en bandad intervju sagt att han var god vän med Garcia och att de två tillsammans med chefen för inrikesavdelningens personalkontrolldetalj, Davis, i mitten av  
 1950-talet 
  sysslade med det som senare kom att bli Grupp B:s huvuduppgift. 
 10  
 Den 1:e byråsekreterartjänst som Richardson fått vid utrikesavdelningen den 1 juli 1953 behöll han till den 30 september 1957. Sex veckor tidigare, den 15 augusti 1957, tog han tjänstledigt från befattningen på utrikesavdelningen och dagen därpå erhöll han en tjänst som 1:e byråsekreterare vid försvars- stabens inrikesavdelning, för att där redan den 1 oktober samma år förordnas till byrådirektör. Samma dag förlängdes hans tjänstledig- het från Fst/U till den 30 juni 1958. Det var nu som Grupp B på allvar började ta form. 
 Det finns som tidigare nämnts en militär handling från våren 1957 som klart visar att det då stora problemet i det militära säker- hetsarbetet utgjordes av utlänningar som vistades i landet snarare än svenska kommunister. Elmér hade viss erfarenhet i detta av- seende. Bryant, som lydde under Elmér under 1953 fram till början av 1957 har berättat att han med Underwood godkännande samtidigt innehade uppdraget som vice ordförande och verkställan- de ledamot av Sveriges Akademikers Internationella Kommitté (SAIK). Efter Ungernrevolten år 1956 hjälpte SIAK ungerska studenter som flytt till Sverige. Då Quinn informerade Richardson härom, berättade denne att han var väldigt misstänksam mot en viss namngiven flyktingstudent. Av detta förstod Quinn att Richardson höll ett öga på bl.a. dessa flyktingar. 
 11  
 I en redovisning av de för- hållanden, som närmast föranledde försvaret att påpeka behovet av ökade resurser, nämns att riskerna för spioneri och landsskadlig verksamhet ökat genom det i militärpolitiskt hänseende förändra- de läge som inträtt efter andra världskriget. Därefter räknas ett antal faktorer upp som påverkat läget ur säkerhetssynpunkt, bl.a. det ökande antalet utlänningar i landet medan inget nämns om svenska kommunister. 
 12  
 Redan i en skrivelse från försvarsstaben till Kungl. Maj:t i juli 1953 togs problemet med utlänningar upp. Man skrev då i och för sig att antalet utlänningar anställda inom försvaret var obetydligt men hänvisade samtidigt till en under- sökning som Statens utlänningskommission gjort 1951. Denna visade att utlänningar var anställda vid en mångfald statliga verk, 
  
 10 
  
 E-mail 
  
  från Hernandez till SÄKO den 14 januari 2002. SÄKO. 
  
 11 
  
 Samtal med Bryant den 1 februari 2000. SÄKO. 
  
 12 
  
 Fst/In 5 april 1957 nr 140:14.  
 PM med underlag för besvarande av interpellation 
 . Serie F1 volym 3. MUST. 
  
 125 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 vissa kommunala inrättningar ävensom i stor omfattning vid flera industrier av betydelse för försvaret eller folkförsörjningen. 
 13  
 Vidare framgår av en handling från 1955 att uppgifterna för Fst/In:s detalj 1 främst rörde kontroll av utlänningars verksamhet i Sverige samt kontraspionage. Därutöver tillkom bearbetning av inkommet underrättelsematerial, samarbete med statspolisen och andra myndigheter. I dokumentet anges att verksamheten inom kontraspionaget till stor del baserades på inhämtande av under- rättelser genom kontakter. Antalet sådana kontakter per befatt- ningshavare borde eller kunde dock av olika skäl inte var fler än  
 3–4 
  stycken. Man skriver vidare: 
 Det har på ett påtagligt sätt visat sig att det för en ny befatt- ningshavare tar lång tid,  
 2–3 
  år, att skaffa sig den erfarenhetsmässiga bakgrund, t e kännedom om namn och personer, politiska ytterlig- hetsrörelser, ut- och inländska fall av illegal verksamhet m m, som fordras för att han skall kunna fylla denna tjänsts speciella krav 
 . 
  
 14 
  
 Problemet man nu stod inför var att detaljens dåvarande chef, Kemp, i april 1956 skulle avgå med ålderspension och försök gjordes att på olika sätt få honom kvar i tjänsten. Det finns här starka skäl att anta att denna verksamhet inom Fst/In bröts ut ur detalj 1 och istället utgjorde det verksamhetsfält för vilket Gallagher sedan blev ansvarig. Intressant är nämligen att Walker i samtal med SÄKO uppgivit att det, sannolikt vid denna tidpunkt, inrättades en tjänst vid en ny avdelning inom Fst/In. Till denna tjänst hade såväl ÖB som chefen för försvarsstaben i skrivelser till försvarets kommandoexpedition rekommenderat Walker. I stället, berättar Walker, förordnades Richardson som chef för den aktuella avdelningen och han hävdar att det var Kennedy som låg bakom detta. 
 15 
  
 Det mesta pekar på att det är här vi kan finna de ursprungliga, närmast skissartade idéerna till det som senare blev Grupp B. Borsett från själva namnet på detaljen – Bearbetningsbyrån – och Vingrens beskrivning av dess uppgifter, finns fler indikationer på att det var här Elmér började. I juni 1958 meddelade exempelvis den då nye chefen för inrikesavdelningen, Dominguez, i en 
  
 13 
  
 Fst/In 5 april 1957 nr 140:14 
 . Ang utlänningars anställande vid företag av betydelse för försvaret eller folkförsörjningen  
 [Fst/In Nr 59:2 den 4/7 1953]. Ingår som bilaga 6:1 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen Delgado till statssekreteraren vid inrikes- departementet. Serie F1 volym 3. MUST. 
  
 14 
  
 Bilaga H 12 till försvarsstabens äskanden för budgetåret 1956/57. Fst/Chefsexp koncept 1955. Serie BI volym 40. KrA. 
  
 15 
  
 Samtal med Kemp den 10 februari 2000. SÄKO. 
  
 126 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 skrivelse att en särskild bearbetningsbyrå är under tillblivande. Han skrev också att den inhämtning, sammanställning och del- givning som dittills ålegat avdelningschefen samt detalj 1, skulle flyttas över till den nya bearbetningsbyrån. 
 16  
 Och detalj 1 var ju Smith kontraspionagedetalj. Att Grupp B åtminstone med tiden kom att ta över kontakten med källor inom Fst/In är helt klart. I en handling från 1963 skriver man (observera att beteck- ningen Organisation B används): 
 Beträffande vissa särskilda rapportörer vid Fst/In är nu läget följande. Organisation B har övertagit Fst/In särskilda kontaktverksamhet. Undantag härifrån endast  
 2–3 
  källor som har starka emotionella bind- ningar till sin  
 case-officer 
 . 
  
 17 
  
 Då Torres och Holmes i oktober 1958 diskuterade Underwood verksamhet frågade Norris vad Richardson sysslade med utan att Johnson kunde ge något riktigt svar. Johnson sade att han trodde att Richardson gjorde sammanställningar av och med Quinn material. Denne svarade då att det förmodligen varit meningen, men att han sagt nej. 
 18  
 Kemp hävdar att Richardson skulle hjälpa honom med att sortera material från någon utländsk samarbetspartner men att Elmér aldrig kom att göra detta. 
 19 
  
 Säkerligen hade man, då Richardson flyttades över till Fst/In, på- verkats av ett antal spionerifall med utländsk anknytning under åren  
 1955–1957. 
  En statslös f.d. rumän hade år 1955 dömts till 18 månaders straffarbete för flyktingspionage för rumänsk räkning. Ungefär samtidigt dömdes ett antal medlemmar i den s.k. tjeck- ligan till fängelsestraff för spionage för Tjeckoslovakiens räkning. År 1956 inträffade det i sammanhanget viktiga fallet med radar- spionen Harris. Även denne passade in i bilden av den nye spionen; han föddes i Leningrad i början av seklet, kom till Sverige strax före kriget, bedrev åren  
 1942–1943 
  flyktingspionage för sovjetisk räkning och fick senare arbete som instrumentmakare vid LM Ericsson där han under åren  
 1953–1956 
  lämnade ut rit- ningar och fotografier av radarkonstruktioner till sina ryska upp- dragsgivare. År 1957 dömdes en turkisk medborgare till tio års straffarbete för spioneri eftersom han lämnat ut hemliga ritningar om svenska försvarsanläggningar till en representant för Sovjet- 
  
 16 
  
 Fst/In 18 juni 1958 nr H 48:1 In,  
  
 Arbetsuppgifter vid Fst/In 
 . Serie F 1 volym 4. MUST. 
  
 17 
  
 MSU 1967 vol 2. FI volym 65. MUST. 
  
 18 
  
 Adams dagbok den 9 oktober 1958. KrA. 
  
 19 
  
 Samtal med Brown den 10 februari 2000. SÄKO. 
  
 127 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 unionen. 
 20  
 En uppgift som Richardson sysslade med under  
 1957–1958 
  var att sammanställa uppgifter om personer som, i likhet med Harris, dömts eller varit misstänkta för brott mot rikets säkerhet under andra världskriget. Elmér använde sig av uppgifter från Fst/In:s kontraspionagedetalj samt Statens Utlännings- kommission, men märk väl, inga uppgifter ur säkerhetspolisens register. 
 21  
 Ett dokument, funnet i SÄPO:s arkiv, visar att byrå- direktör Richardson, Fst/In i början av december 1957 kontaktade en säkerhetspolis och önskade uppgifter om två tyska medborgare som besökt Elmér och därvid inte gjort ett helt pålitligt intryck på honom. Man lät för Underwood räkning utföra en kontroll och meddelade honom resultatet nästa morgon. 
 22  
 Man kan alltså kon- statera, med tanke på uppgiften ovan om Quinn nej, att Richardson åtminstone vid den tidpunkten inte hade något problem med att få hjälp från säkerhetspolisen. 
 Att den nya enheten också skulle syssla med de politiska ytter- lighetsrörelserna inom landet framgår också av ett vittnesmål från Bryant, som i början av  
 1950-talet 
  arbetade tillsammans med Gallagher vid Fst/Johnson har nämnt att han år 1957, sedan han återupptagit en tidigare inledd bana som ombudsman inom Sveriges Förenade Studentkårer (SFS) i Uppsala, blev bjuden på lunch på Militärsällskapet av Elmér. Denne antydde i dunkla ordalag att han skulle börja med nya arbetsuppgifter. Det var något mycket hemligt som han börjat syssla med vid sidan av sitt ordinarie arbete och han ville ha in Quinn där. Denne skulle hålla ett öga på stämningarna i den akademiska världen, särskilt bland studenterna. Elmér ville ha namn på personer. Stiernstedt var inte särskilt pigg på denna uppgift men sade inte direkt nej. Han förklarade för Richardson att studentvärlden nog var ganska ointressant för denne. De välartade gossar i studentkårernas styrelser som Quinn kom i kontakt med i tjänsten var nämligen starkt antikommunistiskt inställda. Han uppfattade att det i student- föreningslivet i övrigt säkert fanns enstaka kommunister och clartéister. Stiernstedt ringde sedan någon gång till Elmér och bekräftade den starkt antikommunistiska stämningen bland de 
  
 20 
  
 Dessa fall tas i någon utsträckning upp i  
 Handläggningen av säkerhetsfrågor. Utlåtande av Parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären  
 (SOU 1968:4) s 19. I tjeckligan ingick också två svenska medborgare vilka dömdes till 7 års resp 10 månaders fängelse. 
  
 21 
  
 Resultatet av arbetet finns delvis bevarat i MUST:s arkiv, serie Ö III volym 96 under rubriken  
  
 kontakttablåer 
 . Enligt Warner/In:s diarium inkom från Elmér under perioden fram till september 1958 ett femtontal sådana kontakttablåer, samtliga om utlänningar boende i Sverige. 
  
 22 
  
 PM upprättad inom Statspolisens 3:e rotel den 4 december 1957 samt PM upprättad den 5 december 1957. JWK 5:203. SÄPO. 
  
 128 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 ledande i studentkårerna i Uppsala, Lund och Stockholm. Sedan ebbade det ut. 
 23 
  
 I debatten om IB har i några sammanhang hävdats att det var det socialdemokratiska partiet som låg bakom bildandet av Underwood verksamhet. Som framgått här talar dokumentationen entydigt för att initiativet låg hos militären mot militären. Det kan dock inte uteslutas att SAP och/eller fackföreningsrörelsen hade vissa in- tressen i sammanhanget. Det råder inget tvivel om att kontakten redan fanns mellan Elmér och företrädare för SAP, även om det saknas belägg för att denna kanal hade någon större betydelse under tiden före Grupp B:s bildande. Som nämnts tidigare kunde Elmér via vissa nyckelpersoner på partiexpeditionen ställa frågor av intresse för militären och närmast då för personalkontrolldetaljens räkning. Inom SAP var man med all säkerhet delaktig i diskussio- nerna om att i stället förlägga denna hantering till försvarsstaben genom att låta militären anställa några sådana nyckelpersoner, vilket skedde fr.o.m. 1958. 
 Som framgått bl.a. i den offentliga debatten om IB, är för- virringen stor rörande verksamhetens riktiga namn. Från 1957 finns tre benämningar, nämligen Detalj VI, Fst/In Bearb samt Grupp B. Rapporter som emanerar från verksamhetens första år (om vi räknar 1957 som det formellt sett riktiga startåret) bok- fördes hos Fst/In inkommande handlingar från Elmér vanligen under beteckningen Det VI. De första handlingar som går att knyta till Elmér finns i MUST:s arkiv och har 1958 diarieförts vid Fst/In. Handlingarna har således gått från en inrikesdetalj till en annan, i det här fallet då från detalj VI till detalj I, kontra- spionagedetaljen varifrån de sedan spridits till andra detaljer. Rapporterna har inledningsvis ingen exakt datering hos detalj VI, utan anges endast med december 1957. De första sex rapporterna innehåller uppgifter om kommunistiska förhållanden inom Sverige och utomlands. 
 24  
 En rapport, diarieförd vid Fst/In den 17 januari 1958 har rubriken De kommunistiska fackklubbarna och är en  
 sju-sidig 
  redogörelse för kommunistisk verksamhet inom fack- föreningsrörelsen. Ledare för denna anges vara SKP:s facklige sekreterare Morse. Ett avsnitt, kallat Den kommunistiska infiltrationen inom fackrörelsen, innefattar en redovisning av partiets verksamhet inom en rad fackförbund i Stockholm där de ledande personerna noterats. Anledningen till att man använder begreppet infiltration på normal facklig verksamhet torde vara att 
  
 23 
  
 Samtal med Bryant den 1 februari 2000. SÄKO. 
  
 24 
  
 Säkerhetsunderrättelsetjänst  
  
 1955–1961, 
  diarium 1958, serie Ö III volym 5. MUST. 
 129 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 man inom Grupp B konstaterade att flera av de ledande kommunisterna inom fackföreningsrörelsen hade kontakter inom den internationella, kommunistiskt dirigerade fackrörelsen. 
 25 
  
 Under senvåren 1958 hände en del saker inom inrikesavdel- ningen. Den nye chefen Dominguez tycks med viss energi ha tagit sig an arbetsuppgifterna och funderat ut nya infallsvinklar. 
  
 5.4 
  
 Besöket från USA 
  
 26 
  
 Som nämnts tidigare hade Smith i december 1956 föreslagit inrättandet av en särskild industriskyddsdetalj. I förslaget framförde han bl.a. argumentet att västmakterna helt naturligt fordrat att de forskningsresultat och konstruktioner som den svenska militären fick ta del av, skulle förvaras och skyddas så de inte kom till främmande makts kännedom. 
 27  
 Riley oroade sig själv för detta i november 1956 d.v.s. någon tid efter att radarspionen Sullivan avslöjats: risken för misstro för vår sekretess medför att tekniska upplysningar utifrån försvåras. 
 28  
 Det finns inget som tyder på att västmakterna också framställt krav på  
 hur  
 materialet skulle skyddas. Men i samband med robotupphand- lingen 1958 och utformandet av ett nytt säkerhetsavtal med USA, finns dokumentation som visar att amerikanerna tilläts en mycket långtgående insyn i det svenska säkerhetsskyddet och att de i sammanhanget också kom i kontakt med Gallagher. 
 I januari 1958 besökte en grupp svenska officerare USA för att diskutera inköp av bl.a. kvalificerad luftförsvarsmateriel. Gruppen leddes av dåvarande souschefen i flygförvaltningen, Palmer. Av en skrivelse från amerikanska UD till Sveriges ambassadör i Washington, Scott, i början av april 1958 framgår att man vid Rapps besök sagt att nästa steg i processen skulle bli 
  
 25 
  
 Fst/In Det 1 Nr 071 den 17 januari 1958. Serie Ö III volym 52. MUST. Handlingen går att knyta till Grupp B genom att 071 är en handling som i diariet uppges ha inkommit från Detalj VI. 
  
 26 
  
 För en särskild studie av den svenska vapenimporten och dennas betydelse för utveck- lingen av det svenska säkerhetsskyddet, se Odonnell:  
  
 Det amerikanska spåret. En under- sökning av IB:s bildande och eventuella kopplingar till USA.  
 Ingår i samlingsvolymen  
 Forskar- rapporter  
  
 (SOU 2002 
  
 27 
  
 Fst/In 5 april 1957 nr 140:14.  
  
 Förslag till industriskyddsorganisation 
 . Bilaga 8 till skrivelse av t.f. försvarsstabschefen Delgado till statssekreteraren vid inrikesdepartementet. Serie F1 volym 3. MUST. 
  
 28 
  
 Andersen anteckningar den 20 november 1956. KrA. 
  
 130 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 an examination of Swedish arrangements for the protection of classified military information, such as would be involved in Williams. 
  
 29 
  
 För att genomföra en sådan undersökning skulle  
 State-Defense 
  Military Information Control Committee  
 (S-DMICC) 
  sända ett särskilt team till Sverige för diskussioner med de myndigheter som ansvarade för säkerheten. Av ett amerikanskt dokument framgår att ett villkor för att man skulle lämna hemlig information till Sverige var att man kunde garantera ett tillfredsställande skydd för de högteknologiska objekten. 
 30  
 I slutet av april 1958 träffades UD:s Sverker Åström och den amerikanske ambassadören för att disku- tera frågor rörande det team som enligt överenskommelse skulle besöka Sverige för att studera vissa säkerhetsfrågor. Vid mötet överlämnade ambassadören en förteckning över deltagarna i gruppen samt en lista på de frågor som gruppen skulle vilja disku- tera med svenska vederbörande. Listan tar bl.a. upp frågor om svensk lagstiftning rörande säkerhetsfrågor och spioneri, säkerhets- avtal med andra länder, säkerhetstjänsternas organisation, säker- hetsrutiner inom förvaltningen och industrin, personalkontroll samt disposition of security risks (avlägsnande av säkerhetsrisker från arbetet). Den besökande amerikanska gruppen utgjordes av personer från bl.a. försvarsdepartementet, armén, marinen och flygvapnet. Den  
 5–9 
  maj 1958 genomfördes besöket som till stor del bestod av föredragningar av olika militära befattningshavare. Konferensen inleddes av West Rapp varefter Dominguez orienterade något om den svenska förvaltningen. Kemp föreläste om lagstiftningen på säkerhetsområdet och Nielsen redogjorde för svenska statens avtal med främmande makter. Nästa punkt, som avslutade den första konferensdagen, bestod i att Wang talade om den allmänna svenska opinionen samt om det allmänna säkerhetstänkandet hos förvaltningspersonalen. 
 Den andra dagen inleddes med att Dominguez berättade om hur det svenska säkerhetsskyddet var organiserat. Senare på dagen träffade amerikanerna försvarsstabschefen Delgado varefter Hooper, Gruvhammar m.fl. gick igenom frågor rörande perso- nalkontroll och säkerhet inom industrin. De övriga tre dagarna ägnades åt studiebesök vid Flygmotor i Trollhättan samt L M 
  
 29 
  
 Skrivelse från amerikanska UD till ambassador Scott den 3 april 1958. Nr  
  
 758.5612/3-2158. 
  National Archives. 
  
 30 
  
 Sale of US Missiles to Sweden  
 från Willougby till Marquez (trol. våren 1959). 758.5612. NA. 
 131 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 Ericsson i Mölndal. 
 31  
 Amerikanerna gjorde senare under året en ut- värdering av besöket i Sverige. Här framgår att amerikanerna informerats om att det fanns ett nära samarbete mellan den militära säkerhetstjänsten och statspolisen eftersom den förra var beroende av den senare för att klara av säkerhetskontrollerna av militär personal och civilister inom det militära. Beträffande Designation and disposition of Security Risks skriver man i utvärderingsdoku- mentet följande: 
 Swedish officials said that in the industrial area the labor unions bear the brunt of the complaints on refusals of employment of security risks. It was stated that labor union leaders cooperate with the Government in this matter. The Defence Ministry has told the labor leaders that Communists are not eligible för classified work, although this disqualification is not made public 
 . 
  
 Vidare upplyste de svenska värdarna om att ingen anställd kunde avskedas utan vidare. Men administrativa förflyttningar kunde vidtagas och på så vis flyttade man säkerhetsrisker från känsliga be- fattningar. Fackföreningsledarna sades vara införstådda med nöd- vändigheten av sådana omplaceringar. Även om Gallagher deltog i samtalen med amerikanerna, finns inget som tyder på att han inför dessa stod som garant för personsäkerheten. Tvärtom noterar amerikanerna gång på gång Statspolisens betydelse i sammanhanget. Då man exempelvis talar om företag som av militären tillåts utföra hemliga beställningar, uppges att det är Statspolisen som ansvarar för undersökningen av den personal som kan komma att ta del av hemliga uppgifter. Det slutliga intrycket blev mycket positivt för amerikanernas del. Man ansåg att de svenska myndigheterna var mycket observanta på spionerihotet och slutsatsen blev: 
 The  
 over-all 
  security system of the Swedish Government and industry is considered competent to protect whatever information the United States may deem appropriate for release to that country 
 . 
  
 32 
  
 Det svenska säkerhetsskyddet fick alltså klart godkänt. Frågan är om man vid försvarsstaben kände att man verkligen kunde leva upp till det man utlovat. Om de amerikanska besökarna hade läst den 
  
 31 
  
 Preliminary plan for conference  
 den 29 april 1958 författad av Anderson, Roth och Palmer. HP 24, V I/USA, UD:s arkiv. 
  
 32 
  
 An evaluation of the Security System of Sweden 
  
 . RG 59, Lot file 67 D 75, Box 1: Records Relating Swedish Affairs  
  
 1958-1964. 
  
  Bureau of European affairs Country Director to Scandinavia and Finland (EUR/SCAN). NA. 
  
 132 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 PM som Dominguez daterade samma dag som besöket in- leddes kanske bedömningen hade blivit något annorlunda. 
  
 5.5 
  
 Martin hemarbete – ett skri efter upplysningar 
  
 Den 5 maj 1958 upprättade alltså Hooper ett litet hemarbete som han översände till statspolisen och försvarsminister Sandoval. I skrivelsen, som bär titeln  
 PM angående önskvärda uppgifter (informationer) för Fst/In verksamhet  
 tar Hooper inledningsvis upp innebörden i den generalorder som hade ut- färdats av Hill Maj:t 1952 och där det angavs att den militära säkerhetstjänstens uppgift var att inom försvarsväsendet åstad- komma skydd mot spioneri, sabotage och annan skadegörelse även som mot landsskadlig propaganda och landsskadlig verksamhet i övrigt. Hooper poängterade svårigheten att inskränka den militära säkerhetstjänstens verksamhet till vad som i föreskrifterna beskrivs som försvarsväsendet för om man ser till den större ramen finner man ju att verksamheten från främmande makt börjar utanför försvaret som regel. Han skrev därför: 
 Det är alltså nödvändigt att icke bara klara ut verkningarna inom försvaret utan att också följa upprinnelsen till verksamheten. Det torde här inte behöva motiveras, att de inkörsportar till illegala företeelser inom försvarsväsendet, som man kan finna inom den civila sektorn, äro nog så värdefulla, när det gäller den sagda verksamheten 
 . 
  
 33 
  
 Hooper hade inför det fortsatta arbetet inom Fst/In satt upp följande arbetsmål: 
  
 1. 
  
 Uppgifter, som om de utlämnas kunna vålla försvarsväsendet skada, skola med alla tillgängliga medel och metoder skyddas. 
  
 2. 
  
 Anläggningar, materiel m m av väsentlig betydelse för försvaret skola skyddas mot förstöring, stöld och studium i underrättelsesyfte. 
  
 3. 
  
 Propaganda m m,. som avser att undergräva förtroendet för stats- och militärledningen, egna resurser osv skall motverkas. 
  
 4. 
  
 Främmande makts underrättelsetjänst, som arbetar i syfte att för- bereda invasion eller andra former av angrepp utifrån, skall försvåras eller om möjligt helt hindras. 
  
 33  
 PM angående önskvärda uppgifter (informationer) för Fst/In verksamhet  
 av Dominguez, daterad den 5 maj 1958. Handlingen finns i SÄPO:s ärende HK 18/60. En kopia finns också i Lopez arkiv på Arbetarrörelsens arkiv och Bibiliotek (ARAB), volym 4. På en meddelandelapp skriver där Hooper. Överlämnas till C FöD som orien- tering (med tillägg att PM överlämnats i 6 ex till statspolisint Norris). Adams C Fst/In. 
  
 133 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 5. Främmande makts verksamhet för att inom landet åstadkomma illegala kamporganisationer för militärt engagemang, sabotage, pro- paganda osv i samband med kupp eller bistånd vid yttre angrepp skall uppdagas och neutraliseras 
 . 
  
 Mot bakgrunden av ändamål, verksamhetsgrenar och arbetsmål måste konstateras, att arbetsuppgifterna äro överväldigande och svårligen låta sig till alla delar lösas med nuvarande resurser. 
 För att nå dessa mål erfordrades enligt Hooper: 
  
 – 
  
 personupplysningar 
  
 – 
  
 upplysningar om använda metoder 
  
 – 
  
 upplysningar om utnyttjad materiel 
  
 – 
  
 upplysningar om bedriven verksamhet 
  
 De  
 personupplysningar  
 som behövdes rörde, beträffande svenska medborgare: 
  
 S  
 uppgifter för att förhindra permanent eller tillfällig anställning av misstänkta säkerhetsrisker 
  
 S  
 upplysningar för undvikande av att nationellt opålitliga eller de som av andra orsaker måste anses olämpliga krigsplaceras på känsliga befattningar inom försvaret 
  
 S  
 upplysningar till grund för fredstida förberedelser för omhän- dertagande av vissa individer 
  
 S  
 uppgifter som kan motverka att obehörig personal kan befatta sig med hemliga uppgifter, materiel och anläggningar 
  
 S  
 upplysningar om (m)isstänkta fenomen vari svenska medborga- re äro inblandande som sedan kan föranleda antingen utred- ningar eller omplaceringar för att undvika risker vid handhavande eller befattande med hemliga uppgifter m m. 
 Samma behov förelåg också rörande diplomater och utländska medborgare boende i landet. Kontakter mellan sådana och militär personal eller personer verksamma inom försvaret måste enligt Hooper betraktas med särskilt misstroende. Beträffande  
 an- vända metoder  
 och  
 nyttjad materiel  
 behövdes upplysningar för att tjäna främst två syften: 
 Våra åtgärder för bevakningen, förvaring av materiel, handlingar, hand- havande i olika lägen av materiel och handlingar anpassas efter mot- ståndarens använda metoder. Häri ligger dels en besparing i vad gäller ekonomiska insatser för att på den tekniska frontens sida spara resur- serna och kraftsamla dem mot de väsentliga skyddsföremål, som vi har. Å andra sidan kunna dessa upplysningar utnyttjas i utbildningen och därigenom skapa en större förståelse för hur såväl yttre som inre be- vakning, tekniska hjälpmedel m m lämpligen böra utnyttjas. Beträffan- 
 134 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 de metoderna bör också erinras om att om man känner dessa så kan de illegala fenomenen lättare uppspåras och omhändertas för utredning m m. Ju klarare det för all personal inom krigsmakten är hur mot- ståndaren arbetar desto lättare är det för personalen att medverka till att avslöja verksamheten. 
 Rörande upplysningar om  
 bedriven verksamhet  
 ville Hooper framhålla spårandet av den främmande maktens förberedelser för angrepp utifrån. Tidigare bearbetning på ofullständigt material visar på ett skrämmande sätt hur systematiskt denna gren utav underrättelseverksamheten bedrivs. Genom att kartlägga denna verksamhet skulle man kunna förebygga ett av fiendens huvud- nummer, överraskningsmomentet. Hooper ville att man på den militära ledningssidan icke gör sig överdrivna förhoppningar på att våra befästningar, våra planer för gruppering av våra styrkor, ut- nyttjande av speciella stridsmedel m.m. är okänt för motståndaren. Om det vore möjligt att erhålla upplysningar om sådan verksamhet kunde detta leda till avslöjande av kontakter med personal, som infiltrerats i försvarsväsendet eller som placerats så att de utifrån med lätthet kunna åtkomma krigsmaktens skyddsobjekt. Hooper gav sedan ett antal exempel på hur nödvändig ovan skisserade upplysningsverksamhet var för den militära säkerhets- tjänsten. Han utgick från en hypotes om att på relativt hög nivå – i den militära eller den civila statsförvaltningen eller också i andra skikt utav samhällslivet – skulle finnas individer som på olika sätt verka för främmande makts intressen. Om man kunde klarlägga att en person 
 hade anknytning till 
  
 – 
  
 personer i kommunistpartiet 
  
 – 
  
 medlemmar vid främmande makts ambassad, 
  
 eller 
  
 – 
  
 intog mer eller mindre framstående positioner i de s k front- organisationerna 
  
 – 
  
 medverkade vid delegationsbesök i Sverige eller från Sverige till den främmande makten, 
  
 eller på olika sätt genom 
  
 – 
  
 uttalanden 
  
 – 
  
 författarverksamhet 
  
 – 
  
 föredragsverksamhet osv 
  
 135 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 anslöt sig till och verkade för sådana ideologiska uppfattningar som i sig innebar, att den främmande maktens intressens gynnades under täckmantel av någonting annat, 
 sådana personer böra föranleda ett visst studium av huruvida dessa verka mot kretsar inom försvarsväsendet. 
 I detta avsnitt avser alltså inte Hooper i första hand kommu- nister och diplomater utan personer som, kanske i frontorganisa- tioner eller på andra sätt, har kontakter med dessa. Det är tydligt att Hooper här anspelar på ett dolt nätverk som arbetar mot försvaret. I den mån erhållna upplysningar kunde leda till upptäckt av misstänkta personer tänkte sig Hooper att Fst/In skulle göra en undersökning huruvida dessa hade tillgång till uppgifter eller kunna väntas vara i kontakt med personer, som ha tillgång till hemliga uppgifter m m. Om sådana personer var krigsplacerade på vitala platser i krigsorganisationen måste övervägas, om icke åtgärder för omplaceringar böra vidtas. Hooper framhöll i ytterligare exempel att Kommunistpartiets rekrytering visar för gångna tider, att åtskilliga individer erhållit särskild utbildning antingen i Sverige eller också utomlands. Han fann det icke orimligt att förutsätta, att just dessa äro avsedda att bilda stommen i eventuella illegala kamporganisationer eller underrättelseorganisa- tioner. Dessa borde därför registreras på ett särskilt sätt och enligt överenskommelse mellan inrikesavdelningen och statspolisen bedömas i vad mån de skall räknas in i viss farlig kategori. Hooper tillade att uppspårandet av illegala kamporganisationer kanske kan kartläggas genom att följa dessa individers verksamhet, deras geografiska placering i landet, deras arbetsplatsers känslighet m m. 
 I de avslutande exemplen tog Hooper upp utländska Graham resor på strategiska platser i Norrland som området norr om Kalixlinjens befästningssystem vilket från vår sida under senare tid bedömts som en av de riktningar, som fienden kan vilja välja istället för att gå rakt på befästningssystemet i Kalixlinjen. Andra indikationer på sådan  
 strategisk-operativ 
  planläggning var enligt Hooper intresset för kommunikationer t e i Norrland, järnvägar, broar m m. För att kunna sålla ut de verkligt farliga agenterna var det enligt Hooper nödvändigt att försöka kartlägga just de individer, som rikta in sig på speciellt kvalificerade hemliga förhållanden t e de svenska robotförsöken, arbetena vid försvarets forskningsanstalt osv. Han varnade för att den illegala apparaten enligt  
 rysk-sovjetisk 
  beteckning arbetar mycket spora- 
 136 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 diskt och att den hålles i beredskap för ett krigstillfälle. Att avslöja dessa nät redan i fredstid måste därför vara ett arbete på lång sikt och där massor av individer och fakta först så småningom sorteras bort. 
 Hooper ville avslutningsvis framhålla betydelsen av att säker- hetstjänsten i framtiden skulle kunna fungera som en larmklocka som ger stats- och militärledning en klar uppfattning om änd- ringar i den politiska temperaturen. Det betydde, menade han, att man ur säkerhetstjänstens synpunkt bör välja ut och noggrant följa särskilt betydelsefulla individer så att dessa genom sina handlingar m m tala om huruvida något särskilt kan väntas hända. 
 Man kan konstatera att Martin hemarbete åtminstone till en del var motiverat av det amerikanska besöket och de diskussio- ner som då fördes. Några av de aspekter som tas upp är desamma som poängterades av amerikanska ambassaden i ett antal skrivelser till Washington i början av  
 1950-talet; 
  kommunisterna utgjorde inget politiskt hot men partiet kunde härbergera ett stort antal potentiella landsförrädare och sabotörer och man menade vidare att kommunister medvetet infiltrerades på strategiskt betydelsefulla industrier och arbetsplatser, något som också tas upp av Hooper. Då Gallagher år 1993 tillfrågades av Neutralitets- politikkommissionen om bakgrunden till IB, räknade han spontant upp tre faktorer: Kontakten med Medina i början av 1950- talet som ledde till att Richardson fick ett internationellt kontaktnät inom socialdemokratin, ett finländskt besök år 1956 samt kontak- ten med de socialdemokratiska arbetsplatsombuden rörande identi- fiering av kommunistiska säkerhetsrisker. Först efter att ha blivit tillfrågad om huruvida amerikanska krav på säkra svenska industrier kan ha funnits med i bilden, diskuterar Elmér detta, men är tvek- sam: 
 Ja, en av pelarna, men det var ju lite grann före  före IB:s tillkomst var det aktuellt. 
 Elmér fortsätter med att säga att det senare, antagligen efter IB:s tillkomst, ifrågasattes om det sköttes ordentligt. Han frågar sig varför försvarsstaben fick till uppgift att hålla i det där eftersom det hade varit mer korrekt om man hade gjort det via polisen. Elmér fick dock klart för sig att SAF och LO och försvarets högsta ledning hade kommit överens om att det här skulle vi göra. Och det gjorde vi. Elmér menar sedan att denna övervakning var etiskt problematisk eftersom man var tvungen att runt en miss- 
 137 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 tänkt agent kartlägga och pricka människor som är totalt oskyl- diga och som inte har den blekaste aning om vad de är inblandade i. Sådana svårigheter uppstod enligt Elmér (och observera att Elmér här ändå talar om en amerikansk begäran) 
 ibland när man går på t.ex. det här som amerikanerna begärde då att vi skulle hålla koll på det Man kan inte sitta och kallfatra varje människa intill ryggmärgen utan man tar då rent arbetstekniskt till lite för mycket ibland för att vara på den säkra sidan 
 . 
  
 34 
  
 Elmér kunde dock inte på direkt fråga tidsbesämma dessa önskemål från amerikansk sida utan hänvisar till Ashley som jag har talat med om och han påstår att han Jag har läst papperna där han talar om att det står. Någon sorts koppling mellan Grupp B och de amerikanska önskemålen tycks alltså ha funnits men de verkar inte ha varit särskilt betydelsefulla för Elmér. 
  
 5.6 
  
 Reaktionen inom statspolisen 
  
 Från statspolisens sida var man klart skeptisk till Martin framstöt. Internt påpekades det nödvändiga i att klara ut relationen mellan den särskilda polisverksamheten och försvarsstabens inrikesavdelning p.g.a. denna tendens till skiljaktig tolkning av den inbördes relationen mellan de båda myndigheternas verksamhets- områden som framträtt under senare tid..... 
 35  
 I en PM kommen- terade man att en så bred tolkning av generalordern inte gjorts förrän under regim Hooper och man var också beredd att ompröva samarbetsformerna med Fst/In om denna mer själv- ständigt tänker börja bedriva kontraspionage. 
 36  
 I ännu en PM på- talade statspolisen riskerna med att båda myndigheterna ägnade sig åt inhämtning via informatörer: 
 Sålunda kan inträffa att myndigheterna kontakta samma personer, vilket kan orsaka förvirring, obehörigt utnyttjande från kontakt- mannens sida av förhållandet till de båda myndigheterna, dubbelarbete och felaktigt handlande 
 . 
  
 37 
  
 34  
 Neutralitetspolitikkommissionens utfrågning av Gallagher den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. Regeringskansliet Centralarkiv. 
  
 35 
  
 Osignerad och orubricerad PM upprättad inom statspolisen den 21 januari 1960. HK 18/60. SÄPO. 
  
 36 
  
 Odaterad och osignerad PM  
 Ang gränsdragning ifråga om kontraspionage mellan sp och fst/in  
 upprättad inom statspolisen, sannolikt som en första kommentar till Martin skrivelse. HK 18/60. SÄPO. 
  
 37 
  
 Odaterad och osignerad  
 PM ang samarbetet mellan försvarsstabens inrikesavdelning och den särskilda verksamheten  
 upprättad inom statspolisen, sannolikt under andra halvåret 1958. HK 18/60. SÄPO. 
  
 138 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 Man underströk att inhämtning av personupplysningar, som avse vederbörandes pålitlighet i politiskt avseende var ett arbete som i princip skötes helt av statspolisen. För den händelse försvars- staben upptog kontakter, borde dessa överlämnas till statspolisen eller åtminstone hanteras i samförstånd mellan polisen och för- svarsstaben, menade man. Om försvarsstaben hade behov av upp- gifter om huruvida en viss miljö var infiltrerad av ytterlighetsparti, skulle detta anmälas till statspolisen som därefter ombesörjde vidare undersökningar. 
 38  
 Att Dominguez inte kunde räkna med fri tillgång till säkerhetspolisens register framgår av en notering ur chefens för  
 T-kontoret, 
  Torres, dagbok. Den 9 oktober 1958 sammanträffade nämligen som tidigare nämnts denne med Holmes som undrade över Underwood verksamhet: 
 Han frågade mig flera gånger vad Richardson gör för någonting. Jag vet inte detta. Jag sade att jag trodde att han gjorde sammanställningar av och med Quinn material. Norris svarade att det förmodligen varit meningen, men att han sagt nej 
 . 
  
 39 
  
 5.7 
  
 Grupp B utvecklas och diskussionerna med statspolisen fortsätter 
  
 Om Norris sagt nej till en propå från försvarsstaben om att Richardson skulle få utnyttja säkerhetspolisens register i syfte att göra sam- manställningar, är det ännu lättare att förstå Martin agerande samt den utveckling som Grupp B just vid denna tid genomgick. Det var nämligen nu som Richardson började rekrytera personal och hans byrå fick en fastare form. I juli hade en första kontorist, [Cortez] anställts. Hon har i samtal med SÄKO berättat att hon kom till försvarsstaben sommaren 1958 via chefen för inrikesavdel- ningen, Dominguez, som var bekant med hennes föräldrar. Då hon började höll Richardson till i en barack bakom en gallergrind på K1:s område vid Lidingövägen i Stockholm. Williams] fick ingen särskild introduktion av varken Richardson eller Hooper men efterhand beskrev den förre hennes arbetsuppgifter. Så som hon uppfattade syftet skulle man övervaka kommunisterna och deras verksamhet, t.ex. genom att kartlägga vilka som företagit resor till Rostock i Östtyskland. Man skulle vidare skaffa informationer om SKP och Murray och få ett grepp om säkerhetsfrågorna. [Linds] 
  
 38 
  
 Odaterad och osignerad  
 PM ang samarbetet mellan försvarsstabens inrikesavdelning och den särskilda verksamheten  
 upprättad inom statspolisen, sannolikt under andra halvåret 1958. HK 18/60. SÄPO. 
  
 39 
  
 Thede Stewart dagbok den 9 oktober 1958. KrA. 
  
 139 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 syssla bestod i att svara i telefon och att skriva ut rapporter på maskin. Hon beskriver sig själv som en Mädchen für alles men upplevde dock inte arbetet som särskilt betungande. Hon förde också upp namn, mest svenska kommunister, clarteister och folk i gråzonen på registerkort som förvarades i en särskild låda. Hon uppfattade det som rent vänsterorienterat. Det var emellertid inte så att man sorterade personer efter parti- eller organisationstill- hörighet – det var inte baskriteriet – utan det var istället resor till öststaterna och liknande som ledde till noteringar. 
 40 
  
 I en skrivelse från försvarsstaben till Kungl Maj:t den 2 september 1958 hemställdes att Elmér fr.o.m. den 1 oktober 1958 skulle förordnas som förste byrådirektör vid staben. Befattningen angavs vara nyinrättad med en karaktär som gjorde att den ej bör ledigförklaras. Vidare skriver man att Elmér det senaste året sysslat med de uppgifter för vilka den nya befattningen är avsedd. 
 41  
 Några månader senare inkom en ny skrivelse från försvarsstaben till regeringen. Denna gången hemställde man om att få anställa ombudsman  
 Camacho, Norrköping som förste aktuarie. Även denna befattning uppgavs vara av den arten att den inte borde ledigförklaras. 
 42  
 I både Underwood och Shea fall hänvisar man i skrivelserna till ett kungligt brev av den 15 augusti 1958. Detta är det av Kungl Maj:t godkända anslagsäskandet rörande vissa anslag för budgetåret 1958/59. Elmér har bekräftat att Calhoun anställdes i syfte att vara en förbindelselänk mellan de socialdemokratiska arbetsplatsombuden ute på industrierna å ena sidan och Elmér å den andra. Att det just blev Calhoun berodde enligt Richardson dels på att han hade ett kontaktnät från sitt politiska liv, dels på att han hade erfarenhet från civilförsvaret. 
 43  
 Vid samma tid som Calhoun anställdes, rekryterades ännu en kontorist till byrån, hustrun till en avdel- 
  
 40 
  
 Samtal nr 147. Kvinnan slutade vid Grupp B under senare delen av 1961. 
  
 41 
  
 Förordnande vid försvarsstaben 
 . Fst/Adj 2/9 1958 nr H 105:1. KrA. 
  
 42 
  
 Förordnande av 1. aktuarie vid försvarsstaben 
  
 . Warner/Adj 7/11 1958 nr 105:1. KrA. 
  
 43 
  
 Underwood brev till författaren den 6 maj 1997. SÄKO. Jones (d. 1979) var bror till den tidigare nämnde Hamilton som tillsammans med Coleman började bygga upp den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen i slutet av  
  
 1940-talet. 
  Under 1950- talets första år var  
 Camacho ombudsman i Uppsala tills partiet beslöt att tillfälligt anställa honom på  
 Morgon-Tidningen 
  för att bearbeta vissa distrikt i syfte att ge tidningen ett starkare prenumerantunderlag (se SAP:s arkiv, verkställande utskottets protokoll 1952 [mikrofilm] serie A 3 C, volym 3. ARAB). Därefter återgick han till ombudsmannasysslan, nu i Norrköping, där han stannade tills han anställdes hos Elmér, en tjänst han skulle komma att inneha till hösten 1963. I sitt samtal med Jones 1999 uppger Richardson att Calhoun anställdes redan 1955. Detta torde dock delvis vara felaktigt; möjligen knöts då Calhoun som kontaktman till Richardson för att tre år senare ges fast anställning. Efter tiden vid IB övergick han till CFF där han stannade till 1965. 
 140 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 ningschef inom försvarsstaben. 
 44  
 Troligen genom kvinnans kon- takter togs snart en tredje kontorist, in för halvtidsarbete. Denna har hörts av kommissionen och då uppgivit att hon inledningsvis upplevde sina arbetsuppgifter som mycket oklara. Det uppdrogs åt henne att utifrån tidningsartiklar och handlingar göra samman- ställningar om utländska personer, bl.a. om en tysk i ganska hög samhällsställning och om några finländare och finlandssvenskar. Hon svarade också för ett kortregister, en låda innehållande kanske ett hundratal kort med namn, yrke och adress på skumma per- soner och det var nog uteslutande svenska kommunister i registret. Det förekom enligt kvinnan inga anteckningar på korten om vad vederbörande gjort. Elmér sade att man inte fick ha register på kommunister men det måste vi ha. 
 45 
  
 Det var runt denna period som Grupp B:s kartläggning av svenska kommunister egentligen inleddes även om rapporteringen tycks ha varit sparsam. Detta framgår av en PM upprättad inom Grupp B i oktober 1962 där det nämns att de informationer i kort och rapporter som man då, på hösten 1962, förfogade över omfattade en tidsrymd av ca 4 år d.v.s. ungefär då  
 Camacho började hos Richardson i november 1958. 
 46  
 Det skulle dock dröja ännu en tid innan det började handla om större mängder. Elmér genomförde under tiden, bl.a. tillsammans med Dominguez, kontroller av säkerhetstjänsternas effektivitet. 
 47  
 I mitten av januari 1959 fortsatte diskussionerna om gränsdrag- ningen mellan statspolisen och försvarsstaben. I en intern PM slog statspolisen fast: 
 6. Risk för konflikt ifråga om kontraspionage mellan försvarsstaben och den särskilda verksamheten skulle i första hand kunna uppkomma om försvarsstaben annorledes än i samarbete med den särskilda polisverksamheten använder sig av övervakning, dubbelagenter eller infiltration. Det måste från den särskilda polisverksamheten vara ett oeftergivligt krav att dessa metoder icke kommer till användning hos försvarsstaben utan att överenskommelse därom träffas i varje särskilt fall med den särskilda polisverksamheten. 
 48 
  
 44 
  
 Kvinnan är avliden. 
  
 45 
  
 Samtal nr 333. SÄKO. Kvinnan slutade vid Grupp B 1964. 
  
 46 
  
 Vinge (1988) s 59. Handlingen som avses är Sims  
  
 PM angående uppgörande av kommunkort  
 som finns avbildad i Vinges bok. 
  
 47 
  
 Rapport över kontroll av säkerhetstjänsten Hd den 9 januari 1959. Serie ÖIII, volym 103 ärendenummer 300:50. MUST. 
  
 48 
  
 Osignerad  
 PM med anledning av vid sammanträde den 14/1 1959 upptagna frågor angående samverkan ifråga om underrättelseverksamheten mellan försvarsstaben och den särskilda polisverksamheten för hindrande och uppdagande av spioneri m.m.  
 upprättad inom statspolisen den 19 januari 1959. HK 18/60. SÄPO. 
  
 141 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 Strax därpå sammanträffade företrädare för de båda säkerhetstjäns- terna för att diskutera samverkansfrågor. Statspolisens representan- ter poängterade – av en senare upprättad PM att döma – vikten av att en så klar gräns som möjligt skulle dras mellan försvarsstabens och den särskilda polisverksamhetens funktioner. Några veckor senare hölls sammanträde hos Norris med följande personer när- varande: Hooper, Richardson, Robinson och Alexander. Det faktum att just Elmér deltog visar att det Hooper diskuterade i sitt hemarbete hade klar koppling till Grupp B:s verksamhet. Alexander upprättade senare ett protokoll från sammanträdet. Av detta framgår att det 
 av hrr Hooper och Richardson framhölls att Fst/In för sin verksamhet behövde en mängd personliga kontakter på olika orter och inom olika industrier. Den risk för kolliderande intressen, som kunde uppkomma mellan Fst/In och den särskilda polisverksamheten, borde kunna uppvägas av nära samarbete. Hooper utvecklade sin uppfattning så att Fst/In måste ha kontakter med dem som vet mest. Även viss utbildning i Fst/In:s regi kunde vara erforderlig för kontaktmännen. Såsom exempel på ett särskilt för försvarsstaben intressant område angavs Gryts skärgård. 
 49 
  
 Här framskymtar Martin avsikter tydligt – den militära säkerhetstjänsten behövde ett omfattande kontaktnät på olika orter och industrier. Det torde inte råda något tvivel om vad som avses med uttrycket dem som vet mest – i skenet av vad som är känt om Underwood kontakter var det naturligtvis personer inom fack- föreningsrörelsen man menade. Norris var dock inte särskilt intresserad av detta. Han framhöll att försvarsstabens behov borde kunna tillgodoses genom att Fst/In till den särskilda polisverksam- heten anmälde vad man var intresserad av. Polisen skulle sedan genom spaning och anlitande av egna kontakter kunna inhämta de informationer som Fst/In var i behov av. Att Fst/In redan vid tiden för mötet förfogade över egna kontakter framgår av Quinn kom- mentar att det från Martin sida borde övervägas om icke av Fst/In upptagna egna kontakter åtminstone på längre sikt borde överlåtas till den särskilda polisverksamheten. 
 50 
  
 I februari 1959 förvärvade Sverige ett antal jaktrobotar från USA. Kort därefter fortsatte diskussionerna från 1958 om 
  
 49 
  
 Odaterat  
 Protokoll vid sammanträde hos statspolisintendenten Norris med representanter för försvarsstabens inrikesavdelning ang vissa konkurrensfrågor den 26/1 1959  
 av Marsh. HK 18/60. SÄPO. 
  
 50 
  
 Här kan tilläggas att Richardson den 15 januari 1959 varit på besök hos försvarsminister Sandoval. Några uppgifter om vad som avhandlades är dock inte kända (uppgiften hämtad ur Sandoval almanacka den 15 januari 1959 Elmér 10.30. Riksarkivet). 
  
 142 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 robotköp. I juni 1959 fortsatte samtalen mellan försvarsstaben och statspolisen. Närvarande denna gång var Norris, Robinson, Alexander och Owen medan Fst/In representerades av Hooper, Carter och Richardson. Vid mötet framhölls, att svårig- heter kunde uppkomma när det gällde gränsdragningen mellan Fst/In och statspolisen. I detta avseende borde upptagas samråd mellan myndigheterna och (k)ontinuerliga sammanträffanden borde äga rum för upptagande av dessa samrådsfrågor. Man diskuterade också huruvida gemensamma eller skilda kontaktmän borde eftersträvas men stannade för det senare alternativet. Mycket närmare än så tycks inte frågorna ha berörts. 
 51  
 Liksom i samband med mötena i början av året hade Richardson också nu, fyra dagar senare, ett sammanträffande med Sandoval. 
 52 
  
 Något senare, i september 1959, anställdes vid Grupp B den då  
 39-årige 
  ombudsmannen Garcia som under perioden 1955 – 1958 hade representerat SAP i Norrbotten. Under 1959 var han, fram till anställningen vid inrikesavdelningen på hösten, verksam inom Uddevallas socialdemokratiska partidistrikt. Paues uppger att han tillfrågades av  
 Camacho om han var intresserad av att börja arbeta inom försvarsstaben och Perry tror att det var hans erfarenheter från tiden i Norrbotten som låg till grund för denna förfrågan. Då Perry sade upp sig från sitt ombudsmannajobb hade han kontakt med partisekreteraren Palmer som sa, då Perry nämnde att han skulle börja hos Elmér, jaså, går du dit, ja då kan du aldrig komma hit mer. Aspling hade sedan gjort upp med Wu att Paues under sin första tid vid Grupp B inte skulle arbeta i Norrbotten eller Bohuslän. Därefter hade Perry inga kontakter med Aspling utan de klipptes. 
 53  
 Paues uppgav inför FUN att han under de första  
 två-tre 
  åren vid IB inte besökte vare sig Norrbottens eller Bohusläns socialdemokratiska partidistrikt då det där fanns risk att han där skulle betraktas som partiom- budsman. 
 54 
  
 Då Perry började hos Richardson fick han känslan av att verksam- heten var alldeles ny och att den byggts upp under det senaste året. Många av kontakterna mellan Elmér, Calhoun och arbetar- 
  
 51 
  
 Odaterat och  
 Protokoll, hållet vid sammanträde hos statspolisintendenten med representanter för försvarsstabens inrikesavdelning den 11 juni 1959  
 upprättat av Marsh. HK 18/60. SÄPO. 
  
 52 
  
 Lopez almanacka den 15 juni 1959 Huber 15.00. Riksarkivet. 
  
 53 
  
 Samtal med Garcia den 7 april 2000. SÄKO. 
  
 54 
  
 Försvarets Underrättelsenämnds samtal med Garcia den 28 maj 1998.  
  
 Redovisning av vissa uppgifter om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Försvarets Underrättelse- nämnds rapport till regeringen den 26 november 1998.  
 Dnr FO 98/2531/EC/RC. Fö. 
 143 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 rörelsen var då redan etablerade. Syftet med verksamheten för- klarades för Perry med att försvaret – regeringen nämndes inte – ville bedriva arbetet ur säkerhetssynpunkt. Man inriktade sig på kartläggning av vissa valdistrikt där valstatistik skulle samman- ställas. Det gällde orter som uppfattades som särskilt kommunist- influerade och där SKP var starkt representerat. Därutöver fanns områden som enligt Perry var mer intressant ur militärpolitisk synvinkel; Norrbotten, Gävleborg och kuststräckan däremellan, Stockholm, järnvägar, brofästen och liknande. Området kring statsorganens krigsuppehållsplats i händelse av ockupation var också viktigt. Den information Paues sektion inhämtade gick enligt honom själv uteslutande till Elmér antingen genom muntlig före- dragning eller genom kortare skriftliga minnesanteckningar eller rapporter som överlämnades till Elmér. Förekommande an- teckningar och rapporter skrevs ut av hans sekreterare efter Paues anvisningar. 
 55  
 Någon gång under de första åren anställdes också en person som var aktiv officer och talade ryska. 
 56  
 Inget tyder på att denne arbetade med övervakning av svenska kommunister. 
 Gallagher hade under 1959 ett flertal kontakter med försvars- minister Sandoval. Under hösten träffades de regelbundet en gång i månaden. Vid ett möte i november var fler personer närvarande –  
 Camacho samt partisekreteraren Palmer. Det finns dock inga noteringar om vad som diskuterades men det faktum att partisekreteraren deltog måste betyda att partiet på något sätt berördes. 
 57 
  
 Allt pekar på att det var nu, på hösten 1959, som rapporteringen rörande svenska kommunister började ta fart på allvar. Fram till dess hade rapporteringen till övervägande del handlat om utländska medborgare eller förhållanden. Högst fem av totalt omkring 30 handlingar från Elmér under större delen av 1959 kan sägas beröra svenska förhållanden och då enstaka personer. Från slutet av 1959 finns dock i SÄPO:s arkiv ett flertal rapporter från Grupp B vars rubriker visar att de föregåtts av andra med liknande innehåll. Den 
  
 55 
  
 Samtal med Garcia den 7 april 2000. SÄKO. 
  
 56 
  
 Samtal nr 333. SÄKO. Enligt de personalmatriklar från denna tid som än idag förvaras i MUST:s arkiv, var officeren anställd vid Fst/In från den 1 oktober 1958 till oktober 1959 (se Tjänstematriklar serie D5 volym 1. MUST). Det är knappast troligt att officeren sysslade med övervakningen av svenska kommunister eftersom Paues i samtal med SÄKO sagt sig inte ha känt till officerens arbetsuppgifter (samtal med Paues den 7 april 2000. SÄKO). 
  
 57 
  
 Lopez möteskalender för den 19 november 1959. Riksarkivet. Av samma kalender framgår att  
  
 Camacho besökte Beck den 24 september 1959. I kalendern står 10.20  
 Camacho 62 54 18 m.fl. riksdagsmän fr. Tornedalen ang vägar. Telefonnumret gick till  
 Chapman tjänsterum och expedition i KA 4:s gamla kasern i Stockholm. 
 144 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 första rapporten som inkom i november hade exempelvis som rubrik 4:e översikt över Gävleborgs län och tog upp namnen på nio personer. Denna följdes i december av en 5:e översikt över samma län, nu täckande 13 personer i Söderhamnsområdet. Likaså finns en 2:a översikt över Stockholms stad och län (38 personer), 5:e översikt över Göteborgs stad (9 personer) samt en 1:a översikt över Värmlands län. Strax före jul hade man också sammanställt en 3:e översikt över Norrbottens län innefattande 35 personer. Alla rapporter utom den förstnämnda hade samman- ställts av  
 Camacho. 
 I december 1959 hade man inom statspolisen utarbetat ett utkast till samarbetsavtal mellan särskilda polisverksamheten och försvars- stabens inrikesavdelning. Man gjorde där klart att 
 All spaningsverksamhet rörande landskadlig verksamhet inom landet är i princip en uppgift för den särskilda polisverksamheten. På denna punkt torde råda full enighet. Någon som helst spaningsverksamhet bör därför icke utföras av inrikesavdelningen 
 . 
  
 Roman som gjorde utkastet menade i och för sig att (v)arje myndighet förutsättes i sin verksamhet utnyttja de upplysnings- källor som stå till buds för inhämtande av upplysningar men rörande inhämtning av upplysningar om personer i politiskt hän- seende åvilade sådan principiellt den särskilda polisverksamheten. I detta avseende måste dock denna 
 räkna med allt det biträde från inrikesavdelningens sida, som det är möjligt att lämna, även genom införskaffande av upplysningar. Sådana upplysningar böra dock snarast delgivas den särskilda polisverk- samheten. Vad ovan anförts om inhämtande av upplysningar hänför sig i första hand till miljöer och personkretsar, som kan bedömas vara positivt inställda till syftet med uppgiftslämnandet. Uppgiftsinhäm- tande kan emellertid böra ske jämväl inom flyktingkretsar, ytterlig- hetspartier, utländska beskickningar o.d. ... Frågan om vilka källor, som böra anlitas för inhämtande av upplysningar för den särskilda polisverksamhetens spanings- och utredningsarbete, bör i den mån inrikesavdelningen medverkar härtill, bli föremål för samråd mellan de båda myndigheterna. 
 58 
  
 I december 1959 berättade inrikesavdelningens chef Dominguez för försvarsstabschefen Delgado att han hade en kontrovers med statspolisen. Då Noble några veckor senare talade med chefen för Fst/Sektion II, Roth, omtalade 
  
 58  
  
 Utkast  
 till PM angående samarbetet mellan försvarsstabens inrikesavdelning och den särskilda polisverksamheten  
 av Roman den 10 december 1959. HK 18/60. SÄPO. 
  
 145 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 denne att Norris och Hooper kan inte komma överens om gränsdragningen. 
 59  
 Vid den tidpunkten sände Norris till Fox en PM ang samarbetsfrågor mellan statspolisen och försvars- stabens inrikesavdelning i fråga om bekämpande av landskadliga brott. Innan denna översändes diskuterade Norris och Carson saken. Särskilt poängterade den senare i en skrivelse till Norris vikten av att framhålla uttrycket inom försvarsväsendet ur 1952 års generalorder. Man menade ju från polisens sida att regim Hooper gjorde en alldeles för generös tolkning av denna order. Dock framhöll Owen att det kunde vara av stort värde, om en mera neutral institution än polisen kan uppträda som mottagare av förtroliga meddelanden eftersom (d)en mera upplyste med- delaren vet mycket väl att polisen är hårdare bunden av lagar och förordningar än vad exempelvis en officer kan vara, och då polisen som organisation mången gång måste tjänstgöra som repressivt organ gentemot allmänheten, kan ressentiment föreligga mot ett kontakttagande med polisen. Owen framhöll att en annan fördel med en sådan neutral institution var att mången drar sig för vittnesplikten och menar, att om han går till polisen med sina misstankar, så blir hans önskan om anonymitet icke beaktad i samma grad som om han går till en icke exekutiv myndighet. Bradley resonemang mynnade ut i en slutsats om att en källa bör övertalas att kontakta polisen om det rör sig om konkreta misstankar som övergår i ett kriminalfall men i övriga fall torde icke några större invändningar kunna resas mot att upplysnings- givaren ledes av erfaren personal vid Fst/In, men vederbörande officer måste vid mottagande av informationer försöka utröna, om det är ett mera löst antagande eller om påståendet är grundat, och om sagesmannen kan antagas vara omdömesgill och framför allt i god tro. 
 60  
 I sin PM till Fox skriver sedan Norris: 
 Om försvarsmyndigheterna anser sig ha ett uppdrag att jämte polis- myndigheterna självständigt bedriva kontraspionage inom riket be- träffande samtliga förhållanden, som på något sätt kunna ha samband med försvarsväsendet, kommer deras verksamhet att sträcka sig ut över hela samhället. Risk för konkurrens eller kollision med den särskilda polisverksamheten ligger då i sakens natur. 
 Norris framhöll att enda sättet att undvika sådana kollisioner var att såsom hittills skett samarbeta på ett förtroendefullt sätt men inte heller detta kunde vara komplikationsfritt. För att lösa pro- 
  
 59 
  
 Cruz dagbok den 23 december 1959. Cruz arkiv, volym 4. KrA. 
  
 60 
  
 PM  
 (i övrigt orubricerad) av Carson den 18 januari 1960. HK 18/60. SÄPO. 
 146 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 blemet med gränsdragningen gick Norris i stället till regelverket. Han hänvisade till både inrikesminister och riksdag som ålagt polisväsendet ansvaret för hindrande och uppdagande av brott mot rikets säkerhet. Han underströk att försvarsväsendet i och för sig har ett ansvar för säkerhetsskyddet inom det egna området men detta fick inte utvecklas till en självständig funktion vid sidan av den särskilda polisverksamheten. Om bara försvarsstaben kunde tillerkänna statspolisen huvudansvaret för all verksamhet inom riket som syftade till att förhindra och uppdaga spioneri, skulle behovet att närmare reglera ett samarbete bli mindre angeläget, menade Norris. Han avslutade: 
 Kontraspionaget är en verksamhet av mångskiftande innebörd. Det är nödvändigt att i densamma utnyttja alla tillgängliga upplysningsvägar och det vore olyckligt om insiktsfulla befattningshavare inom respektive områden skulle av formella skäl känna sig förhindrade att tillvarataga de möjligheter som yppa sig. Det synes dock – om i framtiden förtroendekriser skola kunna undvikas – nödvändigt att de stora ansvarslinjerna i verksamheten klart skola framstå för envar, som har att fullgöra dessa arbetsuppgifter på kontraspionagets område. 
 61 
  
 Någon form av överenskommelse mellan statspolisen och militären kom till stånd mot slutet av 1959 eller början av 1960. Elmér började nu under källbeteckningen Parks överlämna rapporter till Norris personligen – som nämnts tidigare har ju ett antal rapporter om svenska kommunister, daterade i slutet av 1959 återfunnits i SÄPO:s arkiv. Det inledda samarbetet måste således ha inneburit att man från statspolisens sida nu ändå godkände att militären i någon utsträckning bedrev egen inhämtning vid sidan av polisen i likhet vad som framkommer i några av de polisiära skrivelserna. Detta är sannolikt förklaringen till varför det dröjde ända till hösten 1959 innan Grupp B kunde börja insamla uppgifter om kommunister i större skala. Statspolisen tillät alltså militären att, genom Elmér, inom industrier och orter av försvarsintresse, in- hämta uppgifter om kommunister och andra möjliga säkerhets- risker. Detta understryks av Carr till Norris där det framhålls att Fst/In har ett naturligt och mycket viktigt och finkänsligt arbete, enär det gäller att i första hand vara preventiv. Försvarsstaben bör därför alltid vara à jour med `säkerhetsrisker´  
 vis-à-vis 
  personer inom försvarsväsendet, och så snart Fst/In 
  
 61  
 Skrivelse från Norris till Fox den 22 januari 1960 med bilagd  
 PM ang vissa samarbetsfrågor mellan statspolisen och försvarsstabens inrikesavdelning i fråga om bekämpande av landsskadliga brott 
 , daterad den 21 januari 1960. HK 18/60. SÄPO. 
 147 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 genom sina kanaler  
 övertygats om att verklig fara kan föreligga bör särskilda polisverksamheten underrättas härom (LOL:s kursiv). 
 I juni 1960 svarade Fox till slut på Quinn PM. Han fram- förde då oro för konkurrens och kollision och att samarbetet måste regleras tydligare än tidigare. För att skaffa underlag för beslut i en sådan fråga avsåg Fox att utarbeta en studie över hur man från militär synpunkt betraktade problemet. Det skulle dröja till slutet av 1962 innan denna utredning kom (se kapitel MSU – den militära säkerhetsutredningen). 
 62 
  
 I början av hösten 1960 var förhållandet mellan de polisiära och militära säkerhetstjänsterna fortfarande kärvt vilket framgår av Adams dagbok. I september 1960 samtalade han med Holmes och denne ondgjorde sig rörande Fst/In och sade enligt Johnson att förhållandena nu är odrägliga. Johnson svarade att han någ- ra dagar senare skulle sammanträffa med sektionschefen Baker och orientera denne om sitt eget förhållande till Martin avdelning vilket är utomordentligt dåligt. 
 63  
 En annan bild av relationen mellan Norris och Warner/In ges av den då avgående ÖB:n Swanson i en  
 avlämnings-PM 
  sannolikt från juni 1961. Walls har noterat att Norris har ett bra samarbete med Fst/In 
 64 
  
 Några månader senare erhöll Fst/In uppgifter från en källa om att en av de personer som dömts i samband med Enbomsaffären 1952 hade bosatt sig i Östtyskland där han tillsammans med sin son drev en bildbyrå. Källan kunde berätta att mannens son ofta reste till Sverige, möjligen som ett led i en illegal verksamhet av något slag, exempelvis insamlandet av genom kommunistiska partiet införskaffade upplysningar och överförandet av dessa till det öst- tyska underrättelseväsendet. Förfarandet kunde möjligen tyda på ett slags massinformationstjänst. Vid Fst/In hade man tidigare – i början av 1958 - fått information från Grupp B rörande en östtysk bildbyrå som man nu satte i samband med källans uppgifter. Dominguez skrev i november en PM i ärendet som sändes till Holmes. 
 65  
 Hooper framhöll där att man inom Fst/In 
  
 62 
  
 Handbrev från Fox till Norris den 23 juni 1960. HK 18/60. SÄPO. 
  
 63 
  
 Adams dagbok den 23 september 1960. KrA. 
  
 64 
  
 Andersen arkiv. KrA. 
  
 65 
  
 Skrivelse från Hooper till Norris den 23 november 1960. HS 1216/60. Statspolisen 3:e roteln serie F I 1960 volym 24. SÄPO. Grupp  
  
 B-handlingen 
  som nämns ovan är diarieförd vid Fst/In i februari 1958. Notering om handlingen återfinns i MUST:s arkiv; serie Ö III Säkerhetsunderrättelsetjänst  
 1955–1961, 
  diarium 1958 volym 5. För att understryka Martin oro för illegal kommunistisk verksamhet kan här nämnas att han endast några veckor tidigare erhållit en rapport från Industriskyddsdetaljens chef, Flores, om att en kommunist på ett möte föreläst om guerillaverksamhet. I en PM skrev 
 148 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 oroade sig starkt för en massinformationsmetod där man med hjälp av nätet av många spridda observatörer utan tillgång till mera värdefull kunskap, men som rapporterar alla smärre upplysningar kunde ge främmande makt en god bild av krigsmakten och den civila företagsvärld, som utför arbeten av hemlig natur. För att klarlägga förekomsten av ett sådant massinformationsnät, menade Hooper, krävdes i första hand sådant underlag att företeelsen kan klart beläggas som en använd metod och därmed utnyttjas i utbildnings- och upplysningsarbetet. I andra hand måste ev kartläggning ske inom krigsmakten av anställd eller för densamma verkande personal, som kan beslås med eller tänkas syssla med dylik verksamhet. I tredje hand skulle man utifrån underlaget föranstalta om skyddsåtgärder ur  
 personalkontroll-, 
  sekretess- samt industriskyddssynpunkter. Hooper bad nu Norris om att statspolisen, utöver genom den militära säkerhetstjänstens arbete vunna erfarenheter fortlöpande skulle studera hotet. För Fst/In:s del ansåg Hooper bl.a. följande direkta åtgärder vara tänk- bara: 
  
 I. 
  
 insättande av aktiv observation vid förband, arbetsplatser, an- läggningar och industrier med hemliga beställningar 
  
 II. 
  
 anskaffande av agenter och informatörer 
  
 Med tanke på den vid det laget två år långa dispyten om gränsdrag- ningen mellan de två säkerhetstjänsterna var detta naturligtvis inga populära förslag ur statspolisens synvinkel och någon, kanske Norris, har också satt ett frågetecken i marginalen rörande för- slagen. Då man inom statspolisen några dagar senare sammanställde en intern PM om vad man kände till i saken tog man också upp dessa två punkter: 
 Det synes oklart vad fst/in avser med insättande av aktiv observation vid industrier med hemliga beställningar. I vad avser anlitande av förtroliga meddelare utanför rent militära anläggningar bör väl denna observation närmast vara en uppgift för den särskilda polisverksam- heten. Detsamma torde gälla anskaffande av agenter och informatörer, 
 Hooper att Underrättelsen är det första reella bestyrkandet av en på en serie smärre iakttagelser grundad arbetshypotes. Avsikten är att söka sammanställa befintliga fakta i en studie som avses överlämnas till statspolisintendenten med begäran om ytterligare information. Viss inriktning av observatörer skall försökas från Fst/In:s sida (PM av Hooper daterad den 28 november 1960. Taylor rapport är daterad den 10 november 1960. Båda handlingarna finns i serie Ö III, volym 50. MUST). 
 149 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 om därmed avses meddelare inom samma områden som tidigare diskuterats i samarbetssammanhang 
 . 
  
 66 
  
 Hooper framhöll också i sin skrivelse att man även fått upp- gifter om en ökad aktiv inriktning mot ungdomen bl.a. inom krigsmakten samt också om massinformationsverksamhet bland krigsmaktens personal i ett grannland. Av statspolisens PM fram- går att Fst/In här fått uppgifter från Elmér och att denne sanno- likt också lämnat samma uppgifter till statspolisen. Man kunde emellertid inom statspolisen inte finna några tecken på att sådan verksamhet förekom också i Sverige vilket man meddelade Hooper. Emellertid lät man samtliga sektioner undersöka frågan vilket resulterade i ett genomgående negativt svar. 
 Det är märkligt att Hooper så snart efter överenskommelsen med statspolisen rörande Elmér, vill utvidga arbetet inom Fst/In på det sätt som anges ovan. Harvey PM antyder att man inte hade någon överenskommelse med militären om att denna skulle få anskaffa källor inom samma områden som tidigare diskuterats i samarbetssammanhang. Det skulle kunna innebära att Hooper fått godkännande från Norris att via Elmér upprätthålla kontakter enbart inom arbetarrörelsen, alltså en mindre kvalificerad form av informationsinhämtning. Individerna i ett sådant kontaktnät kunde möjligen inte betraktas som meddelare i egentlig mening, d.v.s. några källakter upprättades inte inom försvarsstaben. Detta utgör sannolikt skillnaden mellan å ena sidan den aktiva observation som statspolisen är skeptisk till och en mer passiv sådan som man uppenbarligen kommit överens om. 
 I detta sammanhang kan också nämnas att en aktiv inom SKP:s ungdomsorganisation Demokratisk Ungdom enligt en säkerhets- polisiär PM någon gång under 1959 överlämnade en lista över kom- munister anställda vid vissa industrier till dåvarande ungdoms- attachén vid ryska ambassaden. Listan innehöll namn på personer som skulle specialbevakas av ryssarna. En av dessa var en yngre kommunist som då var aktuell för utbildning i DDR. Denne arbetade då vid Eriksbergs Mekaniska Verkstad i Göteborg. 
 67 
  
 66 
  
 Tjänsteanteckning  
 av Marsh den 25 november 1960. HS 1216/60. Statspolisen 3:e roteln serie F I 1960 volym 24. SÄPO. 
  
 67 
  
 PM den 24 november 1980;  
 Uppgifter angående Gaines, bilaga A 
 . Soto personakt, C1 löpnummer 1. SÄPO. 
  
 150 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 5.8 
  
 Rapporteringen till statspolisen – källa Parks 
  
 Beträffande samarbetet med statspolisen/säkerhetspolisen har Säkerhetstjänstkommissionen identifierat ett mycket stort antal Grupp  
 B/IB-handlingar 
  förvarade i SÄPO:s arkiv och dessa täcker perioden  
 1959–1979. 
  Rapporterna ligger samlade i en särskild med- delarakt med namnet Parks vilket således är säkerhetspolisens täcknamn på Gallagher. Meddelarakterna upptar vanligtvis rapporter från privatpersoner som säkerhetspolisen har och har haft ute i samhället. Att Grupp B/IB:s handlingar ligger här är naturligtvis en smula märkligt eftersom det hos säkerhetspolisen finns en särskild meddelarserie för just försvarsstaben men där ingår alltså inte Elmér. Det är oklart varför man förfarit på detta sätt men det har säkerligen lett till att ytterst få, om ens någon, under de senaste decennierna känt till att materialet existerar. Till meddelarakten Parks finns ett kuvert som genom åren förvarats separat i kassaskåp. Kuvertet, med påskriften Detta kuvert får icke brytas utan medgivande av statspolisintendenten Holmes, innehåller meddelarens rätta identitet och här står följande: 
 Förtrolige meddelaren med beteckningen Parks är identisk med vid Fst/In tjänstgörande byrådirektören Gallagher. Kontakten med Parks upprätthålles av Statspolisintendenten Holmes person- ligen 
 . 
  
 5.3.1960 
 68 
  
 Rapportserien inleds med statspolisens egna instruktioner om hur det från Parks inflytande materialet ska hanteras. En PM om detta upprättades i juli 1961, d.v.s. nästan två år efter att de första rapporterna började komma, av Wheeler som noterar att Scott uppgifter i stor utsträckning utgörs av listor med namn på kommunister eller kommunistsympatisörer, anställda vid olika industriföretag över hela riket. Förutom detta hade man också fått högklassigt material om kommunistisk partiutbildning av svenskar i DDR; illegal verksamhet mot Sverige utgående från DDR; rapporter om vänskapsveckor, internationella kongresser mm dylikt. Mills anger vidare att (s)åvitt kan bedömas av hittills bearbetat material framstår källan såsom mycket välinformerad och pålitlig. 
 69  
 Av en annan PM, odaterad men författad långt senare, framgår att Parks från slutet av 1959 lämnat rapporter om skiftande 
  
 68 
  
 Kuvertet har öppnats på SÄKO:s begäran. 
  
 69 
  
 Se 5:73/264, löpnummer 1. SÄPO. 
  
 151 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 förhållanden. En handskriven notering på ett papper i inlednings- mappen gör gällande att (ä)ldre material finnes hos [bs X]. 
 70  
 Personen som åsyftas var översättare och ansvarade för en ytterst hemlig avdelning som allmänt kallades det internationella sam- bandet. Så värst gammalt var nu inte materialet – rapporterna, ett  
 20-tal, 
  omfattar perioden från januari 1960 – maj 1961. Det rör sig här om uppgifter som Richardson fått genom kontakter i andra länder. 
 71 
  
 Inom säkerhetspolisen gjorde man snart, som framgår av Swanson noteringar ovan, en kvalitetskontroll av de uppgifter som inflöt från Elmér. Man lät då sektionerna i Örebro och Göteborg kontrollera några listor på kommunister som Richardson vidarebe- fordrat. Rörande Örebro gällde det en handling från mars 1960 som upptog 78 namn på kommunister eller kommunistsympati- sörer samt en nazist, samtliga anställda vid Bofors. Svaret från Örebro dröjde ända till januari 1961. Nazisten och en större del av kommunisterna – 55 personer var redan kända vid sektionen. Beträffande de övriga hade sektionen företagit undersökningar som visade att alla i mer eller mindre omfattning äro kommunist- anstuckna. Därför hade man upprättat registreringsblanketter rörande dessa och sänt in till Stockholm. Väl där registrerades personer och tillfördes de länsförteckningar man centralt förde över kommunister. Vilka kanaler, utöver det egna registret, som Örebrosektionen använde för att få reda på uppgifterna framgår inte – det går alltså inte att säga om man i någon utsträckning gick via samma kontaktpersoner som ursprungligen lämnat uppgifter till Grupp B. Göteborgsrapporten inkom till säkerhetspolisen från Grupp B i april 1960 och innefattade totalt fyra namnlistor på personal vid SJ, Rosengrens Kassaskåpsfabrik, Volvo samt Bass holmens varv. Det totala antalet namn uppgick till 141 stycken. Av dessa visade sig 133 redan vara registrerade hos säkerhetspolisens sektion i Göteborg. Fyra kunde inte identifieras och fyra andra var tidigare okända. Rörande dessa kunde man efter utredning konstatera att två av dem var klara kommunistsympatisörer 
  
 70 
  
 Ibid. 
  
 71 
  
 Hos SÄPO förvaras ett kortlåda tillhörande den ovan nämnda översättaren. Lådan är märkt Elmér  
  
 24-25 
  och innehåller ett tjugotal kort med en kortare rubrik samt hän- visningar av typen 241, 255 osv. Av SÄPO:s arkiv framgår att siffrorna 24 och 25 utgör hänvisning till två meddelarakter med beteckningarna 5:73/260 resp 261. I dessa akter återfinns i stort sett samtliga de handlingar som tas upp på korten i översättarens låda. Här några exempel på handlingar: 246  
 Bad Doberan, hemlig kommunistkonferens 
 ; 247  
 Nysvenska Rörelsen 
 ; 249  
 Finansiering av kommunistpartierna i väst 
 ; 251  
 Kommunistisk agitation 
 ; 252 
 Sirolainstitutet, förteckning över elever  
 samt 255  
 Situationen i fackföreningsrörelsen i Finland 
 . SÄPO 
  
 . 
  
 152 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 medan de två övriga ännu ej var färdigutredda. De två som var klara registrerades. 
 72 
  
 I sin PM om hur man vid statspolisen skulle förfara med Anderson rapporterna, framhöll Wheeler att materialet, för att kunna komma till nytta, måste bearbetas, systematiseras och registreras. Som ett första led i bearbetningen ingick en tillförlitlig identifie- ring av de personer som Grupp B lämnade uppgifter om. Säkra identifieringar av dessa personer kunde enligt Mills inte erhållas annat än genom kontroller ute hos de berörda lokala sektionerna. En slagning på namn enbart i det centrala registret skulle ge för stor osäkerhetsmarginal för att kunna anses försvarlig. 
 73  
 Man var sålunda inte beredd att utan vidare acceptera Underwood uppgifter. De behandlades sålunda som vilka källuppgifter som helst. 
 I rapporterna från Grupp B under de första åren (och här kan endast redovisas perioden från slutet av 1959) och fram till somma- ren 1961, gjorde vanligtvis  
 Camacho och Garcia noteringar om vem av dem som skrivit rapporterna. I anslutning till namnen stod också beteckningen Fst/In Bearb vilket en tid alltså var verksamhetens något missriktade namn; någon bearbetning var det ju inte tal om, i stället handlade det om inhämtning. 
  
 5.9 
  
 Lowe och hans kontakter 
 Det förekom vid den här tidpunkten att  
 Camacho kontaktade Statspolisens lokala avdelningar ute i landet i syfte att få till stånd ett samarbete. Detta gjorde dock en del poliser betänk- samma. I april 1960 besökte Calhoun exempelvis sektionen i Sundsvall. Då polisintendenten Marsh några månader senare sammanträffade med befattningshavare vid sektionen be- rättade dessa: 
 Under senare år hade samarbetet med militära säkerhetschefer utveck- lats till det bättre och kunde numera anses vara fullt tillfredsställande. 
 Little framställde fråga i vad mån i militär regi påginge under- sökning rörande kommunister vid industrier inom länet. Anledningen till frågan vore närmast att i april innevarande år sektionen fått mottaga besök av en representant för försvarsstaben vid namn Wu. Denne syntes ha till uppgift att inhämta upplysningar om kommunister på partiplanet. Han hade önskat få medverkan från sektionerna i detta hänseende. Det hade visat sig att man i något eller 
  
 72 
  
 Handlingarna förvaras i 5:73/264, löpnummer 1. SÄPO. 
  
 73 
  
 Ibid. 
  
 153 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 några fall hade gemensamma kontaktmän. Decker ansåge att samarbetet borde inskränka sig till mottagande av eventuella infor- mationer för sektionens vidkommande och hade handlat i enlighet med denna inställning. Något egentligt samarbete hade sålunda icke etablerats 
 . 
  
 74 
  
 Det framgår inte av skrivelsen – som upprättats av Alexander – om Huerta fick något svar på frågan om militären spanade på kommunister i trakten. Huerta fick dock under 1961 och 1962 ta emot ett flertal rapporter som upprättats inom Grupp B och ur- sprungligen överlämnats till säkerhetspolisen i Stockholm. 
 75  
 Några månader senare var det malmöpolisens tur att fundera över Lucero aktiviteter. 
 I december 1960 träffade  
 Camacho en ombudsman i Trelleborg och gav då denne ett speciellt uppdrag. För att fullgöra detta sökte ombudsmannen strax därpå upp en passkontrollant vid färjeläget men denne tycks därefter ha blivit en smula fundersam. Han kontaktade nämligen en representant för säkerhetspolisen och berättade vad ombudsmannen sagt. Denne 
 hade fått i uppdrag av två personer, som intoge en ledande ställning inom socialdemokratiska partiet, nämligen sekreteraren i Försvars- departementet Montgomery, Stockholm, tel. 22 45 00, och Jones med tjänsterum och expedition i KA 4:s gamla kasern i Stockholm, tel 62 54 18, att försöka skaffa sig en viss insyn i de resor, som en kommunist vid namn Bruce anordnade till Östtyskland via Trelleborg – Sassnitz för en del socialdemokratiska, fackliga förtroendemän. Dessa resor hade på socialdemokratiska håll väckt oro, emedan socialdemokraterna ifråga under besöket i Öst- tyskland utsatts för viss påverkan i politiskt hänseende. Det hade därför inom det socialdemokratiska partiet igångsatts en undersökning av något slag om dessa gruppresor till Östtyskland. För under- sökningen ifråga vore det av värde att få kännedom om vilka personer som över Trelleborg utreste till Sassnitz. 
 Ombudsmannen hade vänt sig till passkontrollanten för att hos denne höra sig för om möjligheterna att få upplysningar om ut- resande från Trelleborg till Sassnitz. Några sådana informationer sade sig passkontrollanten dock inte kunna ge. Han hade fått det bestämda intrycket att undersökning i fråga icke vore en departe- mentsutredning eller annan statlig utredning utan en utredning för det socialdemokratiska partiets räkning. Vid Malmösektionen 
  
 74 
  
 Ang int. N. Harvey besök vid sektion 3 vid den särskilda polisverksamheten i Sundsvall den 24.7.1961 
  
 . HSC 186/61. SÄPO. 
  
 75 
  
 Rapporterna förvaras i 5:73/164, löpnummer 8. SÄPO. 
  
 154 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 funderade man över detta kontaktförsök. Man sände en redo- görelse till Stockholm där Vargas föredrog ärendet för Hasselrot. Lönn skrev sedan: 
 Föredraget för int Hasselrot 31.12.60. Hasselrot anbefallde III D att identifiera Callahan och Jones. Hasselrot förklarade att det säkerligen icke förelåg något annat än ett fullt legalt intresse från socialdemokratiskt håll att skaffa uppgifter om vad som förekommer i samband med ifrågavarande resor till Östtyskland och att söka komma i kontakt med socialdemokrater, som varit med på dessa resor. 
 Det är märkligt att Hasselrot inte kunde bidra med närmare upp- gifter om Calhoun och Carson. Antingen insåg inte Hasselrot kopplingen mellan Calhoun, Terry och Richardson eller också var han inte helt informerad om den. Det förefaller mindre troligt att han skulle ha hållit masken inför Marquez – denne skulle ju ändå kunna ha fått fram uppgifterna. Hasselrot ger uttryck för uppfattningen att Calhoun och Carson endast är ute i ett partipolitiskt intresse vilket ju också var det intrycket som pass- kontrollanten själv förmedlade. Det var förstås inga större problem att identifiera Carson. Mera komplicerat var det med Calhoun, vilket framgår av en notering på en av handlingarna i ärendet: 
 Jones har icke med säkerhet kunnat identifieras. Tel 62 54 18 har ingen kataloguppgift. Från förtroligt håll har inhämtats att tel. 62 54 18 disponeras av Militärstaberna, Lidingövägen 28, gamla K I:s kaserner. P. är sannolikt identisk med byråsekreteraren  
 Davis 
  Gould f.d. 14.5.1914, boende Svartågatan 68 Johanneshov. Han förekommer ej i II A:s reg. I mantalsblanketten för 1961 har Calhoun angivit, att han sysslar med utredningsarbete för Försvars- stabens räkning. Han förekommer ej i statskalendern för år 1960. 
 76 
  
 Därmed avslutades ärendet och några fler informationer finns inte om vad Davidson efterforskningar resulterade i. Frithiofson har i förhör inför SÄKO beretts möjlighet att kommentera ovanstående uppgifter. Han uppger att han inte minns att han över huvud taget besökt Trelleborg, att han inte gjort det tillsammans med  
 Camacho, att Calhoun inte haft hans uppdrag att undersöka socialdemokratiska fackföreningsmäns resor till Östtyskland och att Calhoun inte haft hans tillstånd att åberopa honom i sitt arbete för IB. Han har aldrig haft några affärer ihop med 
  
 76  
 Handlingarna i ärendet förvaras i sakakt 5:721b/13. Säkerhetsavdelningens sektioner. Malmö, löpnummer 2. SÄPO. 
 155 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 Calhoun eller talat tjänst med denne. Inte heller minns han att någon kontaktat honom rörande Shea verksamhet för IB. Däremot kan han väl tänka sig att man inom SAP/LO var intresserad av fackföreningsmän som reste till Östtyskland, främst för att få veta hur omfattande denna reseverksamhet var och om deltagarna utsattes för några värvnings- eller indoktrineringsför- sök. 
 77  
 White Paues har uppgivit att det är högst troligt att Calhoun uppgav Carson som referent eftersom denne då kunde intyga att Calhoun var den han utgav sig för och arbetade vid försvarsstaben. Själv använde dock aldrig Miller på detta sätt. Enligt Richardson skulle man akta sig för att dra in Carson i verksamheten. 
 78 
  
 Orsaken till Shea intresse för resorna till DDR har sannolikt sin bakgrund i en Grupp  
 B-rapport 
  upprättades under sommaren 1959.  
 Camacho hade på våren 1959 kontaktat en aktiv inom Metall, King, för ett särskilt uppdrag. Denne skulle resa till Östtyskland och delta i den s.k. Östersjöveckan. 
 79  
 Chef för den svenska delegationen var den per- son som Calhoun särskilt framhållit i sitt samtal med ombuds- mannen i Trelleborg, nämligen SKP:aren Bruce. Efter hemkomsten rapporterade Calhoun till Grupp B och av handlingen att döma deltog bl.a. en person från SSU i arrangemanget. 
 80 
  
 Rapporten överlämnades någon tid senare till säkerhetspolisen. Med anledning av rapporten frågade Vargas om Roman hade möjlighet att fråga riksdagsman Doyle beträffande flera av de i rapporten nämnda personerna. 
 81  
 Sannolikt är det då- varande socialdemokratiske riksdagsmannen Salazar som avses – denne var vid samma tidpunkt ledamot av statspolis- intendentens samrådsnämnd. Marquez gav Grant i uppdrag att författa en PM på basis av  
 Erik-rapporten 
  varefter Hasselrot beslutade att han skulle förfråga sig hos Gustavsson i ärendet. Enligt noteringar på Hammerbys PM kunde emellertid  
 Johnston, 
  som fick ta del av PM:n, inte bidra med några upplysningar. I 
  
 77 
  
 Förhör med Gonzalez den 12 oktober 2001. SÄKO. 
  
 78 
  
 Samtal med Garcia den 5 mars 2002. SÄKO. 
  
 79 
  
 PM angående politisk åsiktsregistrering  
  
 den 11 april 1972. Handlingen, som överlämnats till SÄKO av förre rikspolischefen Andrews, är osignerad men med ledning av uppgifterna i den framgår det att det är King som skrivit den och att det var han som reste till Rostock sommaren 1959. 
  
 80 
  
 Rapport från Östersjöveckan och andra arbetarkonferensen i Rostock den 27/6 - 5/7 1959 
  
 . Handlingen inkom till säkerhetspolisen den 4 mars 1960. Förvaras i 5:73/264, löpnummer 1. SÄPO. 
  
 81 
  
 Meddelandelapp upprättad av Vargas (okänd mottagare). 15:025 löpnummer 18: Internationell kommunism. Verksamhet efter år 1943. Kongresser, möten m.m. SÄPO. 
  
 156 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 januari 1961 hade Hasselrot på nytt kontakt med Gustavsson i ärendet och denne kunde nu lämna en del upplysningar om några av de i rapporten förekommande personerna. Var denne i sin tur hämtade dessa är oklart. Dock, det är märkligt att Hasselrot och Marquez inte begärde kompletterande uppgifter från Parks. Gustavsson kan ju knappast ha förfogat över ett bättre kontaktnät än det Elmér höll sig med. 
 Det finns fler trovärdiga uppgifter om att framför allt  
 Camacho – men också Garcia – i sitt kartläggningsarbete sökte upp säkerhetspolisens sektioner ute i landet. 
 82  
 Det är troligt att sådana här initiativ från Grupp B:s sida inte var så populära inom säkerhetspolisen och mycket pekar på att man omkring 1963 kom överens om att kontakterna i fortsättningen skulle gå via tjänstemän vid säkerhetspolisens huvudkontor (se kapitel 12, 
 Samarbetet med säkerhetspolisen  
 1958–1980 
 ). 
  
 5.10 
  
 Grupp B – en detalj bland flera inom Fst/In 
  
 Det är svårt att på ett rättvist sätt värdera Grupp B:s arbete inom Fst/In under de första åren fram till 1961. Klart är dock att perso- nalkontrolldetaljen och kontraspionagedetaljen fick ta del av de flesta rapporterna. En person, här kallad Nielsen], som år 1959 anställdes vid Fst/In:s personalkontrolldetalj, har i samtal med SÄKO berättat att han minns en detalj VI under Gallagher. Denne deltog i avdelningssammanträdena på måndagar men sade mycket litet. Det pratades inom avdelningen om vad detalj VI ägnade sig åt. I [Stenqvists] instruktion under tiden vid personal- kontrolldetaljen stod att han skulle samarbeta med Grupp B/IB men det låg i luften att man skulle undvika sådant samarbete annat än vid anställning av personal, då personalkontroll skulle utföras. Nielsen] träffade vid något tillfälle  
 Camacho på en avdelningsfest. Calhoun berättade då att han varit ombudsman, något som fick [Stenqvist] att börja undra. I övrigt visade sig Calhoun mycket sällan på avdelningen och [Stenqvist] säger sig över huvud taget inte ha träffat Garcia. Nielsen] såg vissa rapporter från Grupp B/IB som lades till grund för anteckningar i beredskapsregistret vilket fördes vid personalkontrolldetaljen. 
 83 
  
 82 
  
 Se kapitlet  
  
 Varför slutade  
  
 Lowe?  
 Perry sökte i mitten av  
 1960-talet 
  upp chefen för SÄPO:s umeåsektion, Riley, för samarbete vilket bl.a. framgår av PG Vinges memoarer (1988). 
  
 83 
  
 Samtal nr 34 och 35. SÄKO. 
  
 157 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B/IB:s rapportering var enligt [Stenqvist] förvånansvärt lite omfattande jämfört med polisens men de rapporter som lämnades bedömdes som värdefulla. Man frågade inte vid [Stenqvist] detalj Grupp B/IB om uppgifter beträffande enskilda som man var intresserad av. Det låg i luften att man inte skulle ha sådana kontakter med Underwood byrå. 
 84  
 Man kan dock konstatera att Richardson hade ett samarbete med chefen för personalkontrollen, Davis, vilket gick tillbaka till mitten av  
 1950-talet. 
  Hur många av Grupp B:s rapporter som gick hit är dock oklart men som framgått kunde Richardson lämna rapporter direkt till Carter. Ytterligare ett bevis på den nära relationen mellan Underwood och Griffin detaljer utgörs av det faktum att  
 Camacho gjorde repetitions- övning hos Carter under våren 1959 då han var anställd vid Grupp Rodgers hade först kallats in till sitt ordinarie regemente, French, då försvarsstaben hemställde om att Calhoun i stället skulle fullgöra övningen vid personalkontrolldetaljen då han besitter sådana kvalifikationer som gör honom synnerligen lämpad härför. 
 85 
  
 Moore, som var chef för Fst/In:s kontraspionagedetalj under Grupp B:s första år, har för SÄKO berättat att då han vid ett tillfälle någon gång under 1957 eller 1958 kallades in till en av cheferna (troligen chefen för sektion II, kommendören Fox, chef  
 1953–1960) 
  fanns redan Elmér där tillsammans med en person som hade en tjock packe med papper innanför sin öppna skjorta. Hans chef sade här har du allt du vill veta – papperen innehöll nämligen säkert flera tusen namn på kommunister som socialdemokraterna hade samlat in. Walker kan inte erinra sig namnet på personen 
 86  
 men då han i ett  
 TV-program 
  på våren 1999 första gången berättade om händelsen, beskrev han denne som sossepamp. 
 87  
 Enligt Walker var han dock själv inte intresserad 
  
 84 
  
 Samtal nr 37. SÄKO. 
  
 85 
  
 Fst/Adj hemliga handlingar, serie FI volym 1. KrA. Med tiden undvek man att liknande problem dök upp genom att krigsplacera både Calhoun och Garcia vid för- svarsstaben (se skrivelse från Fst/Adj den 9 december 1960 nr H 104:3 till chefen för Centrala värnpliktsbyrån. Chefen för Fst/Adj, Morrow, anhåller där om dispositionsrätt för krigsplacering av bl.a. Calhoun och Perry. Förvaras i Fst/Chefsexp HH serie BI volym 57c. KrA). 
  
 86 
  
 Samtal med Kemp den 10 februari 2000. SÄKO. 
  
 87 
  
 Sossepampen kan möjligen ha varit Hamilton, en person som också nämns av Hernandez i dennes dokumentär om IB –  
  
 Spionerna i folkhemmet  
 – i TV 4 den 15 april 1999. I en senare bok –  
 Collins ungdomsår  
 – redovisar Villegas i stort sett samma uppgifter. I samtal med SÄKO har Villegas lagt till att sossepampen enligt Walker kom från Malmö, där Hamilton var verksam från 1958. Villegas lutar dock mot att händelsen inträffade i början av  
 1950-talet. 
  De föreliggande uppgifterna pekar dock enligt min mening på att det rör sig om slutet av  
 1950-talet 
  och det kan mycket väl ha varit  
 Camacho som avses. 
 158 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B 
  
 av uppgifterna eftersom han inte ville engagera sig i detta. 
 88  
 Det finns inga dokument som visar att Fst/In eller säkerhetspolisen vid något tillfälle mottog en så omfattande bunt rapporter om kommu- nister. 
  
 5.11 
  
 Hotbildens relevans 
  
 Det förefaller vara främst två olika hotbilder som utgör bak- grunden till inrättandet av Grupp B och dess utveckling under de första åren. Den hotbild som ligger till grund för rekonstruktionen av Fst/In hänger främst samman med de spionaffärer med ut- ländska inslag som inträffade mellan 1955 och 1957. Gallagher fick dock, redan innan förändringen formellt började träda i kraft under senare delen av 1958, börja arbeta med mindre personutred- ningar rörande bl.a. presumtiva spioner samtidigt som han gjorde sammanställningar om misstänkta kommunistiska täckorganisa- tioner såväl internationellt som i Sverige. Hotbilden rörande misstänkta spioner var starkt avgränsad och inte ogrundad. Här fanns inte misstanken om att svenska kommunister var problemet som i fallet med spionaffärerna 1951 och 1952. I flera fall var det i stället personer med utländsk bakgrund som verkat för främmande makt i mitten av  
 1950-talet. 
  Någon gång under Underwood första år ändras inriktningen helt; istället börjat man nu inhämta uppgifter om kommunister och kommunistsympatisörer inom industrier och områden med anknytning till försvaret. Tre skäl kan anföras för detta: 
  
 S 
 uppgifter under 1958 om att det fanns en dold, av SKP styrd, sabotageorganisation som i händelse av krig skulle träda i kraft. 
  
 S 
 de diskussioner som fördes med USA om att det svenska försvaret kunde få köpa avancerad amerikansk materiel och teknik förutsatt att militären kunde erbjuda ett effektivt säkerhetsskydd. 
  
 S 
 den principiella förändringen inom Fst/In som bestod i att utveckla larmklockefunktionen. 
 Hotbilden i det senare fallet är inte särskilt konkret. Att så sent som  
 1958–1959 
  sätta igång att insamla uppgifter om svenska kommunister kan inte förklaras med att kommunismen plötsligt tedde sig mer hotfull. Snarare började man fylla försvarsindustrin med alltmer värdefull och känslig materiel. Men inte heller detta 
  
 88  
 Samtal med Kemp den 10 februari 2000. SÄKO. 
 159 
  
 Grupp B 
  
 SOU 2002:92 
  
 räcker som förklaring; man hade också möjlighet och tillstånd att bedriva namninsamlandet. 
 160