Del VI 
 Bilagor 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Gymnasieskolans utbud av studievägar 
  
 Dir. 
  
 2000:35 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 4 maj 2000. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En parlamentariskt sammansatt kommitté tillkallas med uppdrag att utreda och lämna förslag till en framtida utformning av gymna- sieskolans studievägsutbud. 
 Kommittén skall utifrån en analys av samhällets och arbets- marknadens förändring samt behovet av en breddad rekrytering till högskolan överväga hur gymnasiala utbildningar bör organiseras i framtiden. Kommittén skall också överväga formerna för hur alla studievägar kan göras tillgängliga för elever i hela landet och de ekonomiska konsekvenserna av detta. Kommittén skall vidare ana- lysera effekterna av skolornas storlek vad gäller kvalitet och studie- vägsutbud. 
 Bakgrund 
 Gymnasieskolan skall kvalificera eleverna för personlig utveckling, ett demokratiskt samhällsliv, ett utvecklande arbetsliv och ett livslångt lärande. I propositionen  
 Växa med kunskaper  
 angavs motiven för att höja ambitionsnivån för den gymnasiala utbild- ningen, nämligen att höja den allmänna utbildningsnivån och förbereda alla för ett livslångt lärande, där återkommande utbild- ning blir allt vanligare och möjligheterna för alla att gå vidare till högre studier är reella (prop. 1990/91:85, bet. 1990/91:UbU16, rskr. 19990/91:356). 
 Gymnasiereformen har inneburit en ambitionshöjning framför allt för yrkesutbildningen. Alla nationella och specialutformade 
 479 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:120 
  
 program är treåriga och har en gemensam kärna av allmänna ämnen. Reformen har på så sätt gett möjlighet till en breddad och utökad rekrytering till den högre utbildningen. Antalet platser på de olika programmen och deras grenar/ inriktningar skall enligt 5 kap. 5 § skollagen (1985:1100) anpassas med hänsyn till elevernas önskemål. Utgångspunkten har varit en strävan att stärka elevernas möjlig- heter att välja program och kurser för att därigenom utveckla deras intresse och ansvar för sin utbildning. Skolverket konstaterar i 
 Skolan och den föränderliga ekonomin  
 (rapport nr 179, 2000), att elevernas sökandemönster är nära kopplade till samhällsekonomins omvandling. 
  
 Det nationella uppdraget för en kommun när det gäller gymna- sieskolan handlar om elevens rätt till en likvärdig utbildning av hög kvalitet. I det decentraliserade och målstyrda skolsystemet skall den nationella skolpolitiken genomföras på lokal nivå. Skolhuvud- männen måste därför tillgodose elevernas behov och deras rätt enligt skollagen att få en likvärdig utbildning. 
 En ny struktur med brett innehåll 
 Precis som i Sverige pågår i många länder inom EU och OECD en utveckling inom yrkesutbildningsområdet som innebär att andelen allmänna ämnen ökar i yrkesutbildningarna. Flera arbetsuppgifter i arbetslivet kräver en fördjupning av yrkeskompetensen utöver vad som kan ges i en gymnasieutbildning. Arbetslivets förändring leder till att gymnasieskolans uppdrag förändras. Dessa förändringar gör att frågan om programutbudet nu behöver aktualiseras. Det gäller både vilka program som skall finnas och hur varje programs utbud av studievägar skall se ut. De nationella programmen måste ge stor öppenhet inför elevernas framtida studie- och yrkesval samt utgöra en plattform för livslångt lärande. I detta sammanhang bör även möjligheten att studera och arbeta utomlands beaktas. Det finns också skäl att överväga om det i dag finns alltför många val- möjligheter redan vid ingången till gymnasieskolan. 
 En översyn av gymnasieskolans struktur och studievägsutbud bör ta sin utgångspunkt i de förändringar av morgondagens samhälle och arbetsmarknad som forskning och arbetsmarknadens branscher pekat på. Detta gäller såväl krav på medborgar- som yrkeskompetens. Översynen bör belysa vilka funktioner och arbetsuppgifter i arbetslivet som kan tillgodoses inom ramen för en 
 480 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 1 
  
 yrkesförberedande utbildning i gymnasieskolan. Samtidigt är det viktigt att fördelningen av ansvaret mellan skolväsendet och arbetslivet blir så tydlig som möjligt. Gymnasieskolans uppgift när det gäller yrkesförberedande utbildning är att ge en god grund såväl för fortsatta studier som för verksamhet inom ett bredare yrkesområde. Färdigutbildning och specialisering sker normalt sett i arbetslivet. 
 En utgångspunkt för övervägandena om en framtida gymnasie- struktur bör vara en analys och bedömning av framtidens arbets- marknad, liksom av vilka sektorer som bedöms komma att svara för tillväxt och sysselsättning samt vilka krav detta ställer på gymna- sieskolans utbildningar och deras innehåll. En annan utgångspunkt kan vara en analys och bedömning av vilka kunskaper som ger grundläggande kompetens inom relativt breda arbetsmarknads- sektorer snarare än traditionella yrken. Den gemensamma kärnan av baskunskaper, som i dag främst består av kärnämnen, kommer troligen att behöva vidgas. Den måste dels ge ökade ämneskun- skaper i gemensamma ämnen, dels ge generella kunskaper som även om de inhämtas i olika undervisningssammanhang är gemensamma för alla utbildningar. Arbetsmarknadens mer speci- fika behov kan tillgodoses genom t.ex. lärlingsutbildning, färdig- utbildning på arbetsplatsen eller annan eftergymnasial yrkesutbild- ning. Försöksverksamheten med kvalificerad yrkesutbildning (KY) kan ses som ett exempel på en sådan utveckling. Utbildningarna bör konstrueras så att de var och en kan fungera som en plattform för så stora delar som möjligt av arbetsmarknaden och för elevens fortsatta personliga utveckling. 
 Utbudet av studievägar bör erbjuda tydliga och attraktiva ingångar, som kan ge eleverna motivation och lust att fullfölja en gymnasieutbildning. Det måste också finnas möjlighet för eleverna att specialisera sig genom att välja intressanta och användbara inriktningar. Inom ramen för en sådan specialisering är det dock nödvändigt att eleverna får kunskaper som är generaliserbara och kan tillämpas i andra och nya sammanhang. Alla utbildningar i gymnasieskolan har till uppgift att ge eleverna kunskap och bild- ning för att som medborgare i ett demokratiskt samhällsliv kunna hävda sina intressen samt vilja och förmåga till fortsatt lärande. Därvid måste behovet av en ökad andel högskoleutbildade beaktas. Regeringens mål är att 50 procent av en årskull skall börja i hög- skolan före 25 års ålder. Tillgången till kompetens inom natur- vetenskap, teknik och informationsteknik är central för tillväxt och 
 481 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:120 
  
 utveckling. Rekryteringen till utbildning med naturvetenskaplig och teknisk inriktning har en nationellt strategisk betydelse. Det är därför synnerligen viktigt att gymnasieskolan erbjuder utbildning i former som kan attrahera ungdomar samt utveckla och stärka deras intresse för naturvetenskapligt och tekniskt inriktade studier. 
 En arbetsgrupp inom Utbildningsdepartementet ser över för- utsättningarna för en ändrad ämnessammansättning för bl.a. vissa kärnämnen. Arbetet skall redovisas i form av en departements- promemoria senast i november 2000. Denna kommer att över- lämnas till kommittén för vidare behandling. Gymnasieskolan behöver ses över för att bättre kunna förbereda eleverna för och stimulera dem till olika slag av högskoleutbildningar. Dagens ut- bildningar, inom framför allt de naturvetenskapliga och samhälls- vetenskapliga programmen, bygger på en lång tradition och har till sin karaktär inte ändrats särskilt mycket över tiden. De är oftast styrda av ett traditionellt akademiskt perspektiv. Andra program kännetecknas av ett traditionellt branschperspektiv. Det finns där- för anledning att överväga efter vilka principer morgondagens utbildningar bör organiseras. 
 Dagens gymnasieprogram är, liksom tidigare linjer och special- kurser, socialt och könsmässigt snedrekryterande. Den framtida programstrukturen bör utformas för att motverka detta. 
 Gymnasieskolornas utbud och kvalitet 
 Enligt 5 kap. 3 § skollagen (1985:1100) skall utbildningen i gymna- sieskolan utgöras dels av utbildning på nationella program, dels av utbildning på specialutformade program och dels av individuella program. Enligt 5 kap. 5 § är varje kommun skyldig att erbjuda ett allsidigt urval av nationella program. Erbjudandet skall avse utbild- ning som anordnas inom kommunen eller i annan kommun eller ett landsting enligt samverkansavtal. 
 Varje kommun har frihet att inrätta en gymnasieskola och att bestämma vilka program och grenar/inriktningar skolan skall om- fatta. Enligt Skolverkets rapport nr 173 1999  
 Beskrivande data om barnomsorg och skola 1999  
 anordnade 278 kommuner gymnasie- utbildning 1998. Utbudet av nationella program varierar. 175 kom- muner har sex eller fler program, medan 42 kommuner endast anordnar individuella program. 
 482 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 1 
  
 Det kan finnas skäl att överväga om det inte bör krävas en viss bredd i en gymnasieskolas utbildning för att skolan skall kunna erbjuda en god kvalitet, t.ex. i form av s.k. programinriktade sök- bara studievägar (PRIV). Läsåret 1998/99 hade den till elevantalet största gymnasieskolan närmare 2 400 elever, medan tio procent av skolorna hade färre än 22 elever. Läroplanen (Lpf 94) förutsätter att en skola skall erbjuda en allsidig och utvecklande miljö. 
 Under  
 1990-talet 
  har gymnasieskolor inrättats i många kommu- ner. Skälet kan dels vara en vilja att hålla kvar de unga i kommunen, dels att det i vissa fall anses vara ekonomiskt mer förmånligt att starta utbildning i egen regi än att köpa den av andra kommuner. Kostnaderna för en utbildningsplats kan, enligt Skolverket, variera starkt, trots att utbildningarna i stort sett motsvarar varandra. Utvecklingen att allt fler kommuner inrättar en gymnasieskola har både positiva och negativa effekter. En positiv effekt är att eleverna kan studera nära hemorten och därigenom få en gymnasieutbild- ning, som många elever kanske tidigare avstod från. En liten skola kan också erbjuda en trygg och familjär miljö. En negativ effekt är att ett begränsat urval av valbara kurser inom ramen för karak- tärsämnen och individuellt val inte kan tillgodose elevernas olika intressen och önskemål. 
 Regeringen har nyligen beslutat om en försöksverksamhet inom gymnasieskolan med distansundervisning med stöd av modern informations- och kommunikationsteknik. Detta öppnar möjlig- heter för eleverna att kombinera studier i hemkommunens gymna- sieskola med vissa kurser på en gymnasieskola i en annan kommun. 
 Tidigare hade eleverna större möjlighet att söka sig till en gymnasiekommun med ett bredare utbud av program och inrikt- ningar och med upparbetade och väl fungerande kontakter med arbetslivet. Med flera små gymnasieskolor blir resultatet en sprid- ning av elevunderlaget med små undervisningsgrupper och små resurser, vilket kan påverka kvaliteten i utbildningen, t.ex. på grund av för få lärare med pedagogisk utbildning. Det finns även risk att de totala samhällskostnaderna ökar. Mycket stora gymnasieskolor kan å andra sidan innebära kvalitativa brister av andra slag. 
 Lärande i arbetet 
 Ett annat problem är när yrkesutbildningar anordnas och förut- sättningarna är starkt begränsade för ett samarbete med det lokala näringslivet kring den arbetsplatsförlagda utbildningen (APU). 
 483 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:120 
  
 APU är en viktig del i gymnasieskolans yrkesutbildningar. Genom denna tillförs utbildningen viktiga kvaliteter, som gör att utbildningsmålen bättre kan uppnås. Skolverkets uppföljning visar att nästan samtliga elever som har haft en APU är klart positiva och nöjda och ser den som ett viktigt komplement till den skolförlagda utbildningen. 
 Enligt nuvarande bestämmelser skall minst 15 veckor av under- visningstiden på program med yrkesämnen utgöras av APU. Medie- och elprogrammen har stora svårigheter att genomföra APU. Skolverket har på regeringens uppdrag tillsammans med berörda parter på arbetsmarknaden redovisat en bedömning av hur stor andel APU som bör finnas på varje program. 
 Utbildningsdepartementets arbetsgrupp för  
 skola–arbetsliv 
  har diskuterat förutsättningarna för lärlingsutbildning inom den gymnasiala yrkesutbildningen. Denna diskussion kommer att redo- visas senast till hösten 2000 i en departementspromemoria, som kommer att överlämnas till kommittén för kännedom. Det finns skäl att överväga i vilka former lärande i arbetet skall erbjudas i den framtida gymnasieskolan. 
 Lokala grenar och specialutformade program 
 Kommunerna har möjlighet att anordna lokala grenar/inriktningar knutna till nationella gymnasieprogram för att tillgodose ett lokalt eller regionalt utbildningsbehov. Lokala grenar har blivit allt vanligare och anordnades hösten 1998 vid 169 skolor i 123 kom- muner. Jämfört med hösten 1995 har antalet elever på lokala grenar mer än fördubblats till drygt 12 000 elever. 
 Specialutformade program är avsedda att ge en utbildning som inte tillgodoses genom de nationella programmen, men som är likvärdig med dessa genom att de nationella kärnämneskurserna ingår. Specialutformade program anordnades hösten 1998 vid 207 skolor i 125 kommuner. De senaste två åren har 23 kommuner och 62 skolor startat specialutformade program. Andelen nybörjare på specialutformade program har ökat med 47 procent till ca 6 500 elever. Inför läsåret 1999/2000 hade 9 200 elever sökt ett spe- cialutformat program. 
 Ett problem är dock att de lokala kurser som ibland ingår kan ha varierande kvalitet. Ett ökande antal specialutformade program, lokala grenar/inriktningar och kurser bidrar till att göra gymnasie- 
 484 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 1 
  
 skolan alltmer heterogen och svår att överblicka. Det kan också medföra att vissa utbildningar blir alltför smala och specialiserade för att kunna fungera som en plattform för ett livslångt lärande och en fortsatt utveckling inom yrkesområdet. 
 Riksrekrytering 
 Regeringen kan förklara att vissa utbildningar, lokala grenar/in- riktningar på ett nationellt program eller specialutformade pro- gram, skall vara riksrekryterande. En förklaring om riksrekrytering innebär att om en elev blir intagen, skall ersättning för kostnaderna för elevens utbildning utgå från hemkommunen. 
 Regeringen har hittills medgett riksrekrytering för 79 lokala grenar/inriktningar, som i allt väsentligt avser yrkesutbildning. Ett skäl till det stora intresset hos kommunerna att få sina utbildningar godkända för riksrekrytering är möjligheten att rekrytera elever från andra kommuner och därmed få ett ökat underlag till den egna gymnasieskolan. En ökande andel riksrekryterande utbildningar kan dock motverka samverkan mellan kommuner kring ett brett utbildningsutbud, vilket kan ha samhällsekonomiska konsekvenser. 
 Skolverket har ett regeringsuppdrag att, mot bakgrund av de förändringar i gymnasieskolans programutbud som sker fr.o.m. läsåret 2000/2001, se över systemet med riksrekrytering. Redovis- ningen, som skall lämnas senast den 1 oktober 2000, kommer att överlämnas till kommittén. 
 I dag gäller olika villkor för fristående och offentliga gymna- sieskolor. En elev som vill välja gymnasieskola i en kommun som hemkommunen inte har samverkansavtal med har genom skol- lagens (1985:1100) bestämmelser om interkommunal ersättning begränsade möjligheter att få sitt önskemål tillgodosett inom det offentliga skolväsendet, men om eleven tas in till utbildning vid en fristående gymnasieskola är hemkommunen alltid skyldig att lämna bidrag. 
 Kommittén för uppföljning av resursfördelning till fristående grundskolor (U 1997:10) har fått tilläggsdirektiv (dir. 1999:76) att utreda ekonomiska och andra konsekvenser av det snabbt växande antalet fristående gymnasieskolor samt att belysa förutsättningarna för konkurrens på lika villkor för fristående och offentliga gymna- sieskolor. Kommittén skall bl.a. överväga om det är möjligt att tillämpa samma grunder för riksrekrytering oavsett huvudman. 
 485 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:120 
  
 Uppdraget 
 Kommittén skall som utgångspunkt för sitt arbete ha de för- ändringar som ägt rum inom samhälls- och arbetslivet under 1990- talet, behovet av en breddad rekrytering till högskolan och de framtida kompetensbehov som kan förutses inom såväl etablerade branscher som nya tillväxtbranscher. 
 Kommittén skall i sitt arbete utgå från att gymnasieskolan skall omfatta en sammanhållen utbildning om minst tre år. 
 Gymnasieskolans studievägsutbud 
 Kommittén skall utreda och föreslå vilken studievägsstruktur den framtida gymnasieskolan bör ha. En utgångspunkt skall vara att den framtida gymnasieskolan bör omfatta färre program än i dag men med ett bredare innehåll. Alla program skall tillgodose såväl individens bildningsbehov som aktiv samhällsmedborgare som arbetsmarknadens behov och behovet av förberedelse för vidare studier. Antalet utgångar från gymnasieskolan bör noga övervägas efter samråd med arbetsmarknadens parter, branschorganisationer, företrädare för högskolan och för andra eftergymnasiala utbild- ningar. Utbudet av utgångar bör även kännetecknas av en bredd och en allsidighet som kan tillgodose skilda elevintressen. Det bör vara uppbyggt så att det motverkar återvändsgränder och att elevernas kompetens inte blir för snäv. Kommittén skall beakta hur utformningen av gymnasieskolans olika program och kärnämnen kan bidra till att öka andelen studerande inom  
 NT-området. 
  Kom- mittén skall därför särskilt pröva möjligheterna att erbjuda gymnasieutbildning i form av nya och otraditionella kombinationer av naturvetenskap, teknik och humaniora. 
 Kommittén skall även överväga behovet av specialutformade och andra program. Kommittén skall också utreda och redovisa hur de interkommunala ersättningarna påverkar förutsättningarna för samverkan mellan kommuner kring gymnasieutbildningar. 
 Gymnasieskolornas storlek 
 Kommittén skall utreda vilka effekter gymnasieskolornas storlek har dels vad gäller elevernas val och utbildningens kvalitet, dels vilka effekter det ökade utbudet av lokala utbildningsinriktningar har. 
 486 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 1 
  
 Arbetsplatsförlagd utbildning 
 Kommittén skall även överväga om en skola som inte kan erbjuda APU i tillräcklig omfattning för ett visst program skall ha rätt att anordna utbildning på detta program. 
 Behovet av riksrekryterande utbildningar 
 Kommittén skall utreda det långsiktiga behovet av systemet med riksrekryterande utbildningar, om det finns behov av andra riks- rekryterande utbildningar än program med yrkesämnen och hur det annars skall garanteras att yrkesutbildningar inom smala yrkes- områden kommer till stånd. Vidare skall kommittén utreda och lämna förslag om hur den interkommunala ersättningen skall be- räknas för riksrekryterande utbildningar samt i övrigt överväga hur strukturen i förslagen kan ge incitament till samverkan mellan kommuner. 
 Arbetsmetod och redovisning av uppdraget 
 Kommittén skall i sitt arbete samråda med berörda myndigheter och organisationer samt pågående utredningar som har relevans för utredningsuppdraget. För utredningen gäller kommittéförord- ningen (1998:1474). 
 Kommittén skall lägga fram förslag till de författningsändringar som föranleds av dess ställningstaganden. 
 Kommittén skall redovisa uppdraget senast den 1 oktober 2001. 
 (Utbildningsdepartementet) 
 487 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Gymnasiekommittén 2000 
  
 Dir. 
  
 (U 2000:06) 
  
 2001:8 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 1 februari 2001. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 Gymnasiekommittén 2000 (U 2000:06) får genom detta tilläggs- direktiv ytterligare uppgifter. 
 Kommittén skall föreslå hur samverkan mellan skola och arbets- liv kan utvecklas samt hur ett ökat inslag av lärande i arbetslivet i gymnasieskolan bör utformas. 
 Kommitten skall överväga vad som kan göras i programmens uppbyggnad för att minska snedrekryteringen och avhopps- frekvensen bland elever med utländsk bakgrund i gymnasieskolan. 
 Kommittén skall utreda och lägga förslag till hur en förändrad utformning av vissa kärnämneskurser i gymnasieskolan bör se ut. 
 Kommittén skall lämna förslag till ett ämnesbetygssystem i gymnasieskolan och gymnasial vuxenutbildning. 
 Kommittén skall även, med utgångspunkt i kommitténs övriga överväganden och förslag, pröva förutsättningarna för att en gymnasieexamen skall kunna införas i gymnasieskolan. 
 Slutligen ändras också tidpunkten för kommitténs slutliga redo- visning till den 30 april 2002. 
 Bakgrund 
 Med stöd av regeringens bemyndigande den 4 maj 2000 har en kommitté tillkallats med uppdrag att utreda och lämna förslag till en framtida utformning av gymnasieskolans studievägsutbud (dir. 2000:35). Kommittén skall utifrån en analys av samhällets och arbetsmarknadens förändring samt behovet av en breddad rekry- 
 489 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:120 
  
 tering till högskolan överväga hur gymnasiala utbildningar bör organiseras i framtiden. Kommittén skall också överväga formerna för hur alla studievägar kan göras tillgängliga för elever i hela landet och de ekonomiska konsekvenserna av detta. Kommittén skall vidare analysera effekterna av skolornas storlek vad gäller kvalitet och studievägsutbud. Kommittén har antagit namnet Gymnasie- kommittén 2000. 
 Samverkan mellan skola och arbetsliv 
 I kommitténs direktiv angavs att en arbetsgrupp inom Utbild- ningsdepartementet diskuterat förutsättningarna för samverkan mellan skola och arbetsliv samt lärande i arbetslivet inom den gymnasiala yrkesutbildningen. Vidare angavs att det fanns skäl att överväga i vilka former lärande i arbetslivet skall erbjudas i den framtida gymnasieskolan. Arbetsgruppen redovisade hösten 2000 sitt arbete i promemorian  
 Samverkan mellan skola och arbetsliv – Om möjligheterna med lärande i arbetslivet  
 (Ds 2000:62). 
 Etnisk mångfald 
  
 I den ovan nämnda rapporten  
 Samverkan mellan skola och arbetsliv  
 uppmärksammas att många ungdomar med utländsk bakgrund klarar sig bra i gymnasieskolan. Andelen elever med utländsk bakgrund varierar dock starkt mellan olika program. Elever med utländsk bakgrund är också överrepresenterade bland elever som gjort studieuppehåll eller avbrutit sina studier i gymnasieskolan. Det är angeläget att den framtida gymnasieskolans studievägar utformas så att de attraherar såväl pojkar och flickor som ung- domar ur skilda sociala miljöer och med olika etnisk bakgrund. Studievägarna bör även vara så flexibelt utformade att elever med utländsk bakgrund i ökad utsträckning kan fullfölja studierna. 
  
 Kärnämnen 
 En arbetsgrupp inom Utbildningsdepartementet har utrett förut- sättningarna för en ändrad utformning av vissa kärnämneskurser i gymnasieskolan. I kommitténs direktiv angavs att en promemoria skulle överlämnas för vidare behandling till Gymnasiekommittén 
 490 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 2 
  
 2000. Arbetsgruppen har i januari 2001 redovisat sitt uppdrag i promemorian,  
 En utveckling av gymnasieskolans kärnämnen 
  
 (dnr U2001/292/G). 
 Ämnesbetyg 
 Riksdagens beslut med anledning av propositionen  
 En ny läroplan och ett nytt betygssystem för gymnasieskolan, komvux, gymna- siesärskolan och särvux  
 (prop. 1992/93:250) innebar bl.a. att gym- nasieskolan och gymnasial vuxenutbildning fick mål- och kun- skapsrelaterade betyg. Det medför att betyg skall sättas på varje avslutad kurs och att någon avslutande helhetsbedömning av kunskaperna i ämnet inte görs. Att samtliga kursbetyg förs in i slutbetyget har medfört att många elever prövar för högre betyg efter det att studierna i gymnasieskolan avslutats. 
 Regeringen gav den 17 juni 1999 Skolverkets kvalitetsgransk- ningsnämnd i uppdrag att genomföra nationella kvalitetsgransk- ningar i skolan, bl.a. i fråga om en likvärdig och rättvis betygs- sättning. Resultatet av granskningarna redovisades den 5 september 2000 (rapport nr 190). 
 Av rapporten framgår bl.a. att en majoritet av eleverna och de verksamma inom gymnasieskolan är positivt inställda till betygs- systemet. Eleverna anser dock att det är svårt att förstå innebörden av mål och betygskriterier. Vidare framgår att betygsstressen har ökat inom samtliga skolformer. Bedömningsunderlaget utgörs i stor utsträckning av prov. Ju skarpare avgränsning mellan olika kurser och ämnen desto fler tenderar de formaliserade proven att vara. 
 En arbetsgrupp inom Utbildningsdepartementet har i en pro- memoria,  
 Ämnesbetyg i en kursutformad gymnasieskola,  
 som över- lämnats till skolministern den 12 januari 2001 (dnr U2001/148/G), presenterat förslag till hur ett ämnesbetygssystem kan införas i gymnasieskolan och gymnasial vuxenutbildning. Förslaget innebär att ämnesbetyg bör sättas efter varje avslutad kurs, dvs. ett tidigare ämnesbetyg ersätts av ett senare. Det sist satta betyget i ämnet införs i slutbetyget. Vidare föreslås att ämnesplaner och be- dömningskriterier på ämnesnivå införs för varje ämne samt att skriftliga omdömen införs som komplement till den information om elevernas kunskapsutveckling som betygen ger. 
 491 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:120 
  
 Gymnasieexamen 
 Regeringen förde första gången fram idén om en examen på gymnasienivå i skrivelsen  
 Utvecklingsplan för förskola, skola och vuxenutbildning – kvalitet och likvärdighet  
 (skr. 1996/97:112). Regeringen bedömde att det fanns behov av en höjd kvalitet i elevernas kunnande som förberedelse för ett yrkesliv. Det fanns, enligt regeringen, goda skäl att pröva om en yrkesexamen kunde införas på flera nationella program och för flera yrkesinriktningar. För en sådan borde det ställas vissa minimikrav. Ett krav kunde vara en minsta andel godkända betyg. Det borde vidare övervägas om yrkesexamen skulle ha samma krav på godkända betyg som kraven i grundläggande behörighet för högskolestudier. 
  
 I propositionen  
 Gymnasieskola i utveckling – kvalitet och likvärdighet  
 (1997/98:169) föreslog regeringen att en gymnasie- examen skulle införas för alla elever som påbörjar sin utbildning på ett nationellt eller specialutformat program i gymnasieskolan läs- året 2000/2001. Som krav för examensbevis föreslogs dels full- ständig studiegång, dels grundläggande behörighet för högskole- studier, dels minst betyget Godkänd i ämnena svenska/ svenska som andraspråk, engelska och matematik samt i de viktigaste karaktärsämnena på det studerade programmet. Därutöver före- slogs ett godkänt examensarbete, som skulle omfatta 100 gymna- siepoäng. För examensarbetet skulle det finnas nationella mål. Även i komvux skulle gymnasieexamen erbjudas med i stort sett samma krav för examensbevis som i gymnasieskolan. Gymnasie- examen borde utgöra en särskild merit vid urval till högskolan och även kunna tillgodoräknas som en merit i arbetslivet. 
  
 Riksdagen ställde sig i princip bakom tanken på en gymna- sieexamen men begärde att regeringen ytterligare skulle utreda frågan om hur en gymnasieexamen skall utformas och återkomma till riksdagen med ett utvecklat förslag (bet. 1998/99:UbU3, rskr. 1998/99:160). Riksdagen beslöt vidare att ett självständigt elev- arbete skulle införas. Beslutet innebar att varje elev i gymnasie- skolan skall göra ett projektarbete om 100 gymnasiepoäng. En gymnasieexamen var tänkt att ingå i det paket av förändringar i gymnasieskolan som regeringen föreslog i proposition 1997/98:169 och som gäller för elever som börjar gymnasieskolan hösten 2000. Under den tid som förflutit sedan riksdagens beslut har förutsättningarna förändrats. I proposition  
 Vissa skolfrågor  
 (prop. 1999/2000:68) anförde regeringen att den avsåg att återkomma till 
 492 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 2 
  
 riksdagen med förslag om en gymnasieexamen samtidigt med den aviserade propositionen om rekrytering till högskolan. Tidsplanen för denna proposition har förskjutits. Regeringen gör nu, främst med anledning av vad som anförts om en översyn av gymna- sieskolans betygssystem, bedömningen att det finns skäl att över- låta till Gymnasiekommittén 2000 att ge ett samlat förslag om gymnasieskolans utbud av studievägar, en eventuell gymnasie- examen och ett ämnesbetygssystem. 
 Ett utökat uppdrag 
 Mot den tecknade bakgrunden behöver kommitténs uppdrag utvidgas. Kommittén skall utöver de uppgifter som anges i direktiven (dir. 2000:35) även utreda följande. 
 Kommittén skall, med utgångspunkt i promemorian  
 Samverkan mellan skola och arbetsliv – Om möjligheterna med lärande i arbetslivet,  
 föreslå hur samverkan mellan skola och arbetsliv kan utvecklas samt hur ett ökat inslag av lärande i arbetslivet i gym- nasieskolan bör utformas. 
 Kommittén skall överväga vad som kan göras i programmens uppbyggnad för att minska snedrekryteringen och avhoppsfrekven- sen bland elever med utländsk bakgrund i gymnasieskolan. 
 Kommittén skall, med utgångspunkt i promemorian  
 En utveck- ling av gymnasieskolans kärnämnen,  
 utreda och lägga förslag till hur en förändrad utformning av vissa kärnämneskurser i gymnasie- skolan bör se ut. 
 Kommittén skall med utgångspunkt i dels direktiven för sitt uppdrag om den framtida gymnasieskolans studievägar, dels för- slagen i arbetsgruppens tidigare nämnda promemoria utreda och föreslå om och hur ett ämnesbetygssystem kan införas i gymnasie- skolan och gymnasial vuxenutbildning. Kommittén skall därvid utforma ett förslag som, med bibehållande av nuvarande antal betygssteg, minskar betygsstressen i den gymnasiala utbildningen och skapar förutsättningar för en bättre helhetssyn på elevernas kunskapsutveckling. 
 Kommittén skall även föreslå hur eleverna under tiden i gym- nasieskolan kan få information om sin kunskapsutveckling, t.ex. i form av utvecklingssamtal och skriftliga omdömen. 
 För att stödja lärares bedömning av elevernas kunskaper föreslås i arbetsgruppens promemoria att bedömningskriterier införs på 
 493 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:120 
  
 ämnesnivå. Kommittén skall pröva om detta förslag är förenligt med de förslag som kommittén lämnar i övrigt. 
 Kommittén skall vidare, med utgångpunkt i kommitténs övriga överväganden och förslag, pröva förutsättningarna för att införa en gymnasieexamen i gymnasieskolan. Kommittén skall därvid analy- sera vilka effekter en gymnasieexamen kan ha på undervisningen i gymnasieskolan och vilka fördelar en gymnasieexamen kan ha, t.ex. för att underlätta övergången från gymnasieskolan till arbetslivet och för att underlätta en ökad rörlighet inom den europeiska unionen. 
 Om kommittén finner det rimligt att införa en gymnasieexamen skall kommittén bl.a. redovisa vilka krav som bör ställas på en sådan examen, t.ex. i fråga om krav på betyg i ämnen och projektarbetet samt formerna för hur en gymnasieexamen skall dokumenteras. 
 Arbetet skall redovisas i sin helhet senast den 30 april 2002. 
 Utbildningsdepartementet 
 494 
 Bilaga 3 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Gymnasiekommittén 2000 
  
 Dir. 
  
 (U 2000:06) 
  
 2002:8 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 31 januari 2002. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 Gymnasiekommittén 2000 (U 2000:06) får genom dessa tilläggs- direktiv ytterligare uppgifter. 
 Kommittén skall utreda behovet av utökad möjlighet för kom- muner att samverka om delar av utbildningar i gymnasieskolan. 
 Kommittén skall föreslå de författningsändringar som behövs med anledning av kommitténs förslag. I detta arbete skall samverkan ske med 1999 års skollagskommitté (U 1999:01). 
 Kommittén skall redovisa en strategi för ett genomförande av sina förslag. 
 Slutligen ändras också tidpunkten för kommitténs slutliga redo- visning till den 16 december 2002. 
 Bakgrund 
 Gymnasiekommittén 2000 
 Gymnasiekommittén 2000 tillkallades enligt regeringsbeslut den 4 maj 2000 med uppdrag att bl.a. utreda och lämna förslag till en framtida utformning av gymnasieskolans studievägsutbud (dir. 2000:35). 
 Kommittén fick genom regeringsbeslut den 1 februari 2001 i tilläggsdirektiv (dir. 2001:8) att föreslå bl.a. hur samverkan mellan skola och arbetsliv kan utvecklas samt hur ett ökat inslag av lärande i arbetslivet i gymnasieskolan bör utformas. 
 Kommittén skall redovisa sitt uppdrag senast den 30 april 2002. 
 495 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:120 
  
 1999 års skollagskommitté 
 1999 års skollagskommitté tillkallades enligt regeringsbeslut den 25 februari 1999 med uppgift att göra en översyn av skol- lagstiftningen. Kommittén skall bl.a. föreslå hur skollagen (1985:1100) kan moderniseras genom att förenklas och förtydligas samt bättre anpassas till ett målstyrt skolväsende och till den ansvarsfördelning som råder mellan stat och kommun (dir. 1999:15). 
 Kommittén har fått förlängning till den 31 december 2001 med att redovisa sitt uppdrag. 
 Samordning av de två kommittéerna 
 1999 års skollagskommitté och Gymnasiekommittén 2000 arbetar båda med frågor som rör gymnasieskolan, men de har utifrån sina direktiv olika utgångspunkter. 
 1999 års skollagskommitté arbetar i första hand med skol- formsövergripande frågor, t.ex. hur en ökad rättssäkerhet för elever kan åstadkommas, analys och definition av termer som används i skollagen och förenkling och förtydligande av lagstiftningen. 1999 års skollagskommittés förslag till ny skollag kommer att innehålla förslag som rör samtliga verksamhets- och skolformer. 
 Uppdraget för Gymnasiekommittén 2000 omfattar enbart gym- nasieskolan. De förslag som Gymnasiekommittén 2000 lägger fram kommer sannolikt att kräva omfattande ändringar av nuvarande bestämmelser om gymnasieskolan i skollagen. Det gäller såväl gymnasieskolans inre struktur som terminologi och begrepp kopp- lade till denna, men kan enligt direktiven även beröra mottagande och intagning av sökande m.m. 
 För att få kommittéernas två kommande betänkanden att harmoniera med varandra finns det skäl att samordna kommit- téernas arbete. Kommittén skall därför samverka med 1999 års skollagskommitté så att de förslag till författningsändringar som kommittén lämnar stämmer överens med strukturen på det förslag till ny skollag som 1999 års skollagskommitté lämnar. 
 496 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 3 
  
 Samverkan mellan kommuner 
 I propositionen  
 Växa med kunskaper  
 (prop.1990/91:85) beskriver regeringen hur samverkan mellan små och medelstora kommuner kan ge den bredd och kvalitet i utbudet av utbildningsvägar som kommunerna är skyldiga att erbjuda sina elever. I regeringens utvecklingsplan  
 Samverkan, ansvar och utveckling  
 (Skr. 1998/99:121) lyfter regeringen åter fram behovet av samverkan mellan kom- muner. Samverkansavtal ses som en väg att nå ett bredare utbud än vad en kommun kan erbjuda på egen hand. Nuvarande bestäm- melser om samverkansavtal mellan kommuner reglerar elevens rätt att genomgå en hel gymnasieutbildning i annan kommun. 
 I den framtida gymnasieskolan uppbyggd med ny struktur, kan det finnas behov av att elever får delar av sin gymnasieutbildning förlagd till annan kommun. 
 Strategi för genomförandet 
 Skolverket redovisar i rapporten  
 Reformeringen av gymnasieskolan  
 nr 187 de svårigheter som uppmärksammats med att genomföra den av riksdagen år 1991 beslutade reformens intentioner i skolans vardag. 
 Gymnasiereformen syftade, då som nu, till att höja kvaliteten i undervisningen. Syftet var också att tydliggöra det lokala ansvaret och konstruera gymnasieskolan så att den skulle kunna omformas och förändras i den takt det var nödvändigt med hänsyn till omvärldsförändringar. Rapporten visar att skolorna lagt ner mycket tid och kraft på genomförandet av reformen, men att de orga- nisatoriska inslagen kom att stå i centrum för arbetet. Att strukturera innehållet i kurser och inordna dessa i en studiegång var tidskrävande. Detsamma gällde arrangerandet av det individuella valet och lokala tillägget. Intentionerna med reformen kom i skymundan och de organisatoriska förändringarna blev ett mål i sig. Syftet med decentraliseringen blev inte tydliggjort och i stället för att utveckla arbetssätt och metoder översattes invanda mönster till de nya kurserna. Fokusering på kursen gjorde att reformen kom att definieras utifrån verksamhetens minsta del och helhetsbilden gick, enligt Skolverkets rapport, till stora delar förlorad liksom syftet med reformen. 
 497 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skolverkets kvalitetsgranskningsnämnds rapport,  
 Nationella kvalitetsgranskningar 2000,  
 ger en liknande bild av det nya betygs- systemets tillämpning. Inspektörernas granskning visar att det finns betydande brister vad gäller rättvis och likvärdig bedömning. Nämnden pekar på orsaker som att såväl stat som kommun kraftigt tycks ha underskattat komplexiteten i det mål- och kunskaps- relaterade betygssystemet och den tid och kraft som var nödvändig för att genomföra det. Det tycks ha saknats reella förutsättningar för lärarna att sätta sig in i och förstå systemet från grunden. För att förbättra situationen har regeringen gett Skolverket i uppdrag att planera för en kompetensutveckling om bedömning och betyg- sättning av lärare i grundskolan, gymnasieskolan och den gymna- siala vuxenutbildningen. 
 Båda rapporterna pekar på behovet av en genomtänkt plan och strategi för introduktion och genomförande av nationella reformer av detta slag. Inte minst måste syftet med reformen lyftas fram och tydliggöras för att genomförandet lokalt ska få önskad effekt. 
 Ett utökat uppdrag 
 Mot den tecknade bakgrunden behöver Gymnasiekommitténs uppdrag utvidgas. Utöver de uppgifter som anges i tidigare direktiv (dir. 2000:35 och dir. 2001:8), skall kommittén även utreda följande. 
 Kommittén skall utreda behovet av utökad möjlighet för kommuner att samverka om delar av utbildningar i gymnasieskolan. 
 Kommittén skall utreda vilka författningar som påverkas av kommitténs förslag om den framtida gymnasieskolan. Kommittén skall vidare lämna förslag till författningsändringar som är nöd- vändiga med anledning av kommitténs övriga förslag. I detta arbete skall samverkan ske med 1999 års skollagskommitté (U 1999:01). 
 Kommittén skall redovisa en strategi för genomförandet av sina förslag. Strategin skall bygga på de erfarenheter som gjorts av 1990- talets tidigare reformgenomföranden inom gymnasieskolan. 
 Arbetet skall redovisas i sin helhet senast den 16 december 2002. 
 (Utbildningsdepartementet) 
 498 
 Bilaga 4 
 Förändringar av den svenska gymnasiala utbildningens strukturen historik 
  
 1 
  
 Från medeltiden till början av  
  
 1800-talet 
  dominerades den gymnasiala utbildningen av kyrkans behov 
 1 
  
 De första skolorna i Sverige kom till under medeltiden. Dom- kapitlens skolor hade i uppgift att utbilda präster och omfattade hela skolgången från nybörjarstadiet till vuxennivå. Den första skolordningen, från år 1571, var en del av kyrkoordningen. Skolan omfattade tre eller fyra klasser – om två år vardera – med undervis- ning i latin, kristendomskunskap och kyrkosång. 1611 utökades antalet årskurser och grekiska tillkom som ämne. Sekreterare i den grupp av präster som utarbetade denna skolordning var biskop Phillips, grundare av gymnasiet i Västerås 1623. 
 Genom 1649 års skolordning avgränsades gymnasiet från trivialskolan men båda var delar av läroverket. Eleverna gick först i trivialskolan och därefter i gymnasiet. Efter gymnasiet kom akade- mierna. Gymnasiet, som kom att i väsentliga drag förbli oförändrat i 200 år, dominerades liksom resten av läroverket av de teologiska ämnena men undervisning förekom också i fysik, logik, retorik, historia och matematik. 1693 infördes vad som senare kom att kallas studentexamen. 1724 års skolordning introducerade geografi i form av kartkunskap. 
 1825 tillsattes en skolkommitté, den s.k. snillekommittén 
 2 
 , som föreslog en uppdelning av gymnasiet i två bildningslinjer, en klassisk och en modern. Den sistnämnda kan anses motsvara vad som senare kallades reallinjen. Detta var en milstolpe i utvecklingen av läroverket och det skedde vid en tid av stora samhällsför- ändringar i övrigt, såsom representationsreformen, allmänna folk- skolans införande, industrialiseringen, införande av järnvägar, tele- 
  
 1  
 Chambers, S. (1987). Från reform till reform, Skolsverige 1950 1975, del 5 Läroplaner. Skolöverstyrelsen och Utbildningsförlaget. 
  
 2  
 Bl.a. ingick Zuniga, Riley, Davis och Davis. 
 499 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 graf och telefon. Efter riksdagsbehandlingen utfärdade regeringen 1849 ett kungligt cirkulär till domkapitlen om hur undervisnings- väsendet skulle organiseras. 
  
 2 
  
 Gymnasiet 1849 1930; läroverken delas upp; latinherraväldet bryts 
  
 Genom den första egentliga läroverksstadgan 1856 gjordes det klart dels att läroverket var en högre skola än den folkskola som till- kommit 1842, dels att läroverket hade en klassisk och en modern studieväg, som var lika långa. 
 Under  
 1800-talets 
  senare del inrättades vid sidan av läroverken olika skolor för teknisk utbildning, handelsutbildning och utbild- ning av vårdpersonal. 
 År 1905 klövs läroverket i en realskoledel och en gymnasiedel. Beslutet hade föregåtts av en omfattande debatt om skolans mål och medel, om latinherraväldet, om huruvida reallinjen haft avsedd effekt. Man diskuterade också behovet av en avstigningsstation, eftersom endast en tredjedel av läroverkets elever nådde fram till mogenhetsexamen. 
 I centrum för den skolpolitiska debatten under slutet av 1800- talet och början av  
 1900-talet 
  var bottenskolefrågan, dvs. om folk- skolan skulle vara starten för skolgången också för dem som senare skulle gå i läroverket. Frågan aktualiserades igen då realskolan skildes från läroverket 1905 och den kommunala mellanskolan infördes samt under enhetsskoledebatten under  
 1940-talet. 
  Denna fråga ligger dock utanför ramen för en historik om gymnasieskolan. Detsamma gäller de parallellskolor som fanns under gymnasienivån innan grundskolan infördes, t.ex. flickskolorna. 
 Gymnasiedelen av läroverket blev kvar oförändrat sedan real- skolan skilts av år 1905. Både latin- och reallinjen hade ett dussintal ämnen. Under  
 1920-talet 
  lades förslag om ökad specialisering, om minskat antal ämnen samt om inrättandet av en nyspråklig linje. Förslagen utsattes för hård kritik. Gymnasiets latin- och reallinjer blev tre- eller fyraåriga (beroende på antalet år i realskolan). Antalet ämnen de både sista åren reducerades till fem utöver ett tilläggsämne. I gengäld utökades antalet valmöjligheter. 
 500 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 3 
  
 Gymnasial utbildning 1930 1960; yrkesutbildningen blir en offentlig angelägenhet 
  
 Utredningarna avlöste varandra från 1930 och framåt. 1946 års skolkommission, som leddes av ecklesiastikministern, lade fram förslaget om ett treårigt gymnasium med tre linjer, en latinlinje som blev den språkliga linjen, en reallinje och en allmän linje med samhällsvetenskapliga ämnen. Kommissionen föreslog att student- examen skulle avläggas efter två års studier med stor ämnesbredd och att det tredje året skulle vara ett collegeår som förberedelse för universitetsstudier. Under detta år skulle den studerande ha högst sju ämnen. Skolkommissionen behandlade således det mer än hundra år gamla problemet:  
 skall gymnasiet ha många ämnen med kortare kurser eller få ämnen med större fördjupning. 
  
 Riksdagens beslut 1950 innebar inga klara ställningstaganden i fråga om gymnasiet det viktigaste var ett genombrott för tanken på en enhetsskola som grund för gymnasiet. Detta ledde fram till 1957 års skolkommission samt den s.k. Visbykompromissen om differentieringen i grundskolans högre årskurser. Följande stycke är ett citat ur Norman tredje del av verket Från reform till reform: 
 Skolberedningen hade  
 --- 
  ett icke obetydligt material att beakta. I vart fall var det större än vad någon tidigare svensk skolutredning kunnat falla tillbaka på. Gav det något klart besked? Talade det för en tidig eller sen uppdelning av eleverna på olika studievägar? Och vilken form av differentiering var att föredra: på olika ämnen, linjer eller nivåer, en fast eller en rörlig elevgruppering? I am still confused, but on a higher level påstås amerikanska beslutsfattare säga i skarven mellan rapport- läsning och beslut. Skolberedningens ledamöter kunde ha sagt det- samma. Likväl torde ingen vid denna tidpunkt ha levat kvar i tron, att differentieringsfrågan kunde besvaras med forskning. Här tog de poli- tiska värderingarna över. Den viktigaste erfarenheten av  
 1950-talets 
  omfattande försöksverksamhet var just, att differentieringsfrågan var en social, ekonomisk och kulturell fråga av stor allmänpolitisk be- tydelse. De som velat reducera den till enbart en pedagogisk eller organisatorisk fråga eller till en fråga om enbart kunskapsstandard hade tvingats vidga sitt synfält. 
 1962 fattade riksdagen beslutet om grundskolan. Detta inledde en rad reformbeslut på skolområdet, om gymnasiet och fackskolan och sedan om yrkesskolan. 
 På gymnasial nivå fanns vid denna tid utöver gymnasierna vid läroverken också handelsgymnasier, tekniska gymnasier och yrkes- 
 501 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 skolor. Handelsgymnasierna hade år 1913 ersatt de handelsutbild- ningar som tidigare funnits och som år 1961 blev treåriga och där- med godkända som grund för universitetsstudier. 
 De tekniska utbildningar som startat i mitten av  
 1800-talet 
  hade 1872 ersatts av treåriga tekniska gymnasier uppdelade på tre linjer, en mekanisk, en kemisk och en byggnadsteknisk. 1918 tillkom tvååriga tekniska fackskolor. Sedan 1955 var de tekniska gymna- sierna fyraåriga. 
 Yrkesutbildning har funnits i Sverige sedan medeltiden inom ramen för skråväsendet. I mer skolmässiga former har yrkesutbild- ning anordnats sedan  
 1600-talet 
  men fristående yrkesskolor kom först under andra decenniet av  
 1900-talet. 
  Centrala verkstadsskolor i landstingskommunal regi inrättades under  
 1930-talet 
  och alltfler kommunala yrkesskolor under  
 1940-talet. 
  Huvuddelen av utbild- ningen bestod av kvällskurser. Till betydande del anordnades yrkesutbildning i andra former såsom lärlingsutbildning inom företag, vid särskilda företagsskolor och vid industriskolor. 
 Yrkesutbildningen var således länge helt fristående från övrig gymnasial utbildning. Det fanns heller ingen samhörighet mellan utbildningarna inom olika yrken. Yrkesskolan som begrepp i sin- gularform var ännu på  
 1940-talet 
  en ny företeelse. 
 Redan under  
 1930-talet 
  hade yrkesutbildningen kritiserats för att vara alltför hantverksinriktad och smal. Yrkesutbildningen hade då sedan länge varit en integrerad del av arbetslivet och inte en del av skolans värld. Arbetsgivare och fackföreningar motsatte sig en utvidgning av yrkesutbildningen inom företag med statssubven- tioner. Industrins och hantverkets egen yrkesutbildning ansågs otillräcklig och hade dessutom en tendens att stagnera under låg- konjunktur när det ur samhällets synvinkel var som mest gynnsamt att yrkesutbilda. 
 På grundval av förslag från 1946 års skolkommission (SOU 1948:27) och 1952 års yrkesutbildningssakkunniga (SOU 1954:11) fattade riksdagen 1955 beslutet att samhället skulle ha huvud- ansvaret för yrkesutbildningens utveckling. Detta var ett mycket viktigt principbeslut, vars effekter kom att bli märkbara först några årtionden senare i ljuset av snabb teknisk utveckling och lägre ekonomisk tillväxt. 
 Under 1950 och  
 -60-talen 
  utvecklades yrkesutbildningen snabbt och en period av kraftig expansion inleddes. De centrala verkstads- skolorna var välutrustade centralskolor med stora upptagnings- områden ofta kombinerade med elevhem. Kommunala yrkesskolor, 
 502 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 ofta med ekonomisk utbildning som bas, växte upp över hela landet. Generellt blev tillgängligheten och åtkomsten betydligt större än för gymnasierna, där den statliga planeringen ställde betydande krav på elevunderlag för etablering. Antalet elever i yrkesskolans heltidskurser hade då under perioden expanderat från 9 034 år 1943 till 71 362 år 1964. 
  
 4 
  
 Gymnasiereformen på  
  
 1960-talet; 
  gymnasium och fackskola 
 På sommaren 1960 tillsattes Gymnasieutredningen med ett antal inom den dåtida utbildningsvärlden namnkunniga personer som ledamöter och sedermera ca 200 experter för bl.a. kursplanearbetet. Gymnasieutredningen lade fram dels ett antal expertutredningar, dels huvudbetänkandet Ett nytt gymnasium (SOU 1963:42) och betänkandet Läroplan för gymnasiet (SOU 1963:43). 
 I samband med beslutet om grundskolan år 1962 tog riksdagen också principiell ställning för införandet av en tvåårig examensfri skola efter grundskolan, nämligen den s.k. fackskolan, som skulle komplettera de olika gymnasiala skolformerna och yrkesskolan. Fackskoleutredningen tillsattes på våren 1962 med uppdraget att överarbeta vissa frågor. Utredningen lade fram betänkandet Fack- skolan (SOU 1963:50). 
 Propositionen Reformeringen av de gymnasiala skolorna m.m. (prop. 1964:171) hade dessa båda utredningars förslag att utgå ifrån. Resultatet blev att det den 1 juli 1966 inrättades dels ett kommunalt gymnasium, som ersatte de dåvarande statliga och kommunala allmänna gymnasierna, de statliga tekniska gymnasier- na och de kommunala handelsgymnasierna, dels en kommunal gymnasial skola som kallades fackskola. Samtidigt aviserade rege- ringen i propositionen att denna reform skulle följas av en refor- mering av yrkesskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen. 
 Gymnasiet hade i början av  
 1920-talet 
  omfattat 2,5 procent av årskullen och sedan successivt ökat till att med fackskolan omfatta ca en fjärdedel av årskullen. Gymnasiet och fackskolan förutsattes nu bli utbyggt till att omfatta 50 procent av årskullen, varvid gym- nasiet skulle ha ca 30 procent och fackskolan ca 20 procent. Att bereda fler ungdomar tillträde till gymnasial utbildning var ett av de viktigaste inslagen i reformen. 
 503 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 En annan vägledande princip för reformen var att de olika studie- vägarna skulle bilda ett sammanhängande system inom vilket så långt möjligt de enskilda ungdomarnas anlag och intressen kan mötas samtidigt som det tillgodoser samhällets behov av utbil- dade. 
 3 
  
 Båda skolformerna blev examensfria. Centrala prov och gymna- sieinspektion infördes. 
 Gymnasiet skulle organiseras enligt tillvalsprincipen med svag differentiering särskilt i första årskursen. Denna konstruktion skulle underlätta för eleverna att växla studieinriktning. Fem huvudstudievägar inrättades som fr.o.m. andra årskursen benämn- des linjer, nämligen humanistisk, samhällsvetenskaplig, ekonomisk, naturvetenskaplig och teknisk linje. De ekonomiska och tekniska linjerna uppdelades på grenar från tredje årskursen. Dessutom skulle det finnas varianter inom vissa linjer och grenar. Tekniska linjen blev fyraårig, de övriga treåriga. 
 Fackskolan blev tvåårig med uppgiften 
 4  
 att ge en jämförelsevis bred grundutbildning med relativt stora inslag av allmän utbildning. Fackskolan skulle emellertid vara klart målinriktad och snabbare än gymnasiet leda till yrkesverksamhet eller fortsatt mer specialiserad utbildning. Fackskolan blev differentierad på tre linjer redan från första årskursen, nämligen på social, ekonomisk och teknisk linje, som sedan delades på grenar från andra årskursen. 
 Regeringen anslöt sig i propositionen till gymnasieutredningens formulering av gymnasiets mål, nämligen att bidra till elevernas personlighetsutveckling, ge allmänna studie- och arbetstekniska färdigheter, utveckla elevernas kommunikationsfärdigheter i vid mening, orientering om samhälle, teknik, naturvetenskap och kul- tur samt förbereda för kommande verksamhet. Regeringen fram- höll som nödvändigt krav att alla överväganden om gymnasiets mål och innehåll skulle utgå från en helhetssyn på gymnasiet och dess uppgifter. Slutsatser som grundas på enbart en viss grupp av krav på gymnasiet och negligerar andra är av föga värde. 
 I princip gällde det regeringen angett om gymnasieskolans mål och innehåll också för fackskolan. I det praktiska realiserandet måste fackskolans speciella uppgift i utbildningssystemet uppmärk- sammas, vilket innebar att den yrkesförberedande uppgiften skulle tillmätas stor vikt både vid avvägningen mellan olika ämnen och vid ämnenas utformning. Regeringen underströk att praktiska, kon- 
  
 3  
 Prop. 1964:171, s. 108. 
  
 4  
 Prop. 1964:171, s. 3. 
 504 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 kreta tillämpningar skulle ges betydande utrymme i fackskolan på bekostnad av längre driven systematik och mer teoretiska problem- ställningar. Gränsen mellan allmän utbildning och yrkesförbe- redande utbildning är  ofta svår att dra. Det måste särskilt obser- veras att den inte enbart eller främst går mellan olika ämnen utan i hög grad också betingas av hur kursinnehåll och undervisning i skilda ämnen utformas. 
 5 
  
 5 Yrkesutbildningen utreds på  
 1960-talet 
  
 Samma år som Gymnasieutredningen och Fackskoleutredningen lade fram sina slutbetänkanden, nämligen 1963, tillsattes Yrkes- utbildningsberedningen(YB) med uppgift att utreda yrkesutbild- ningens framtida inriktning och struktur. YB arbetade fram till 1968. Den organisation som valdes för utbildningen hade sina rötter i de organisationsformer som då tillämpades i stora delar av arbetslivet. 
 Den hantverksorienterade modellen för yrkesinlärning hade under  
 1960-talet 
  lämnats till förmån för mer industriella metoder i linje med det rådande utbildningsteknologiska tänkandet. Den industriella produktionstekniken blev förebild för yrkesutbild- ningen i form av långtgående specialisering i enligt med idéerna om scientific management. Amerikanska influenser och erfarenheter från industriella yrkesträningsprogram som tidigare hade avvisats av  
 1955-års 
  yrkesutbildningssakkunniga influerade Mayer. 
 YB föreslog i sina betänkanden att yrkesutbildningen inte längre från början skulle specialiseras mot ett visst yrke eller anpassas efter rådande branschsituation. Beredningen tog därvid hänsyn till svårigheterna för en  
 16-åring 
  att ta definitiv ställning till en yrkes- bana. Arbetslivets omstrukturering och den osäkerhet det med- förde fick också beredningen att ta ställning för en breddad yrkesutbildning. 
 En sådan breddning fick dock enligt YB inte undantränga be- hovet av en målinriktad utbildning. Om dessa önskemål skulle kunna uppfyllas samtidigt måste yrkesutbildningen byggas upp så att den i princip är bred vid utbildningens inledning men successivt smalnar mot utbildningstidens slut. I stället för ett stort antal yrkesspecialiserade kurser borde utbildningen baseras på ett antal block (senare linjer) som innehöll gemensamma moment för ett 
  
 5  
 Prop. 1964:171, s. 350. 
 505 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 antal yrkesfamiljer. Genom grenval skulle dessa sedan differentieras mot ett stort antal individualyrken. 
 Förslagen innebar vidare att tiden för yrkesämnena i flertalet fall skulle minskas samtidigt som allmänna ämnen mer generellt borde införas. Yrkesutbildningarna skulle genomgående ges samma längd, två år, från att tidigare ha varierat från en termin till fyra år. I många fall skulle detta innebära att gymnasieskolan endast gav en påbörjad men ej avslutad yrkesutbildning. Gymnasieskolan skulle således inte ge någon färdigutbildning för en speciell befattning utan en påbörjad utbildning som skulle följas av en färdigutbildning ute i arbetslivet. Den specialisering eller arbetsrutin som färdig- utbildningen krävde skulle förläggas till företag och enligt YB genomföras i samverkan med skolan. Men färdigutbildningen kunde även ske skolförlagd i samhällsregi som s.k. påbyggnads- utbildning 
 YB diskuterade också hur en förväntad integration mellan gym- nasiet, fackskolan och yrkesskolan skulle påverka skolplaneringen. Elevantal på 1500 2000 elever skulle inte bli ovanligt i de nya enheterna, konstaterade man. Skolenheter av denna storleksord- ning skulle ställa helt nya krav på skolans funktionella utformning. De av YB föreslagna tre stora utbildningssektorerna, kunde vara en lämplig utgångspunkt för gruppering. Samtliga elever i skolenheten skulle höra hemma inom den  
 humanistisk-sociala, 
  den ekonomiska sektorn eller den  
 teknisk-naturvetenskapliga 
  sektorn. Genom att samla och gruppera undervisningslokalerna enligt samma principer skulle man erhålla en koppling mellan den pedagogiska och lokal- mässiga organisationen. 
  
 6 
  
 Riktlinjer för det frivilliga skolväsendet; gymnasiet, yrkesskolan och fackskolan blir gymnasieskolan 
  
 Yrkesutbildningsberedningen hade haft i uppdrag att lämna förslag om hur yrkesutbildningen skulle inpassas i det gymnasiala skol- systemet. YB förslog att de tre skilda skolformerna yrkesskola, fackskola och gymnasium skulle upphöra och ersättas med en enda skola. Inom denna skulle rymmas olika utbildningsvägar anpassade till elevernas varierande intressen och samhällets behov. En bred remissopinion slöt upp bakom dessa principer. 
 Regeringen lade i prop. 1968:140 angående riktlinjer för det frivilliga skolväsendet fram förslaget att en sammanhållen skolform 
 506 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 skulle införas den 1 juli 1971 med utgångspunkt i YB:s förslag. Genom fortsatta beslut vid 1970 års riksdag reformerades yrkes- utbildningen och blev en del av den nya gymnasieskolan. Reformen innebar att tiden för yrkesämnena kraftigt minskades medan inslaget av allmänna ämnen, hämtade från fackskolans timplaner, ökade i jämförelse med tidigare. Antalet veckotimmar skars för yrkesutbildningen ned från 42 till 35 och lektionerna från 60 minu- ter till 40 minuter, detsamma som skulle gälla för de teoretiska linjerna. 
 YB:s förslag om breda yrkesblock genomfördes i huvudsak i form av linjer med successiva grenval. Den tvååriga yrkesutbild- ning, som gymnasieskolan skulle ge, var inte avsedd att vara en färdig yrkesutbildning. Gymnasieskolan skulle endast ge en på- börjad yrkesutbildning normalt följd av en färdigutbildning i arbetslivet. Färdigutbildningen systematiserades dock inte på det sätt som YB föreslagit utan blev helt en fråga för arbetslivet. Färdigutbildningen kom därför att få mycket olika utformning i olika branscher och kom i många fall också att saknas helt. 
 De studievägar som tillskapades i den nya gymnasieskolan kom att omfatta fyra treåriga teoretiska linjer, ekonomisk, humanistisk, naturvetenskaplig och samhällsvetenskaplig. Dessutom fanns en fyraårig teknisk linje med möjlighet till avgång även efter tre år. Den tidigare fackskolan kom att ingå som tre tvååriga linjer, eko- nomisk, social och teknisk. Denna struktur sammanföll med det nya gymnasiets från 1964. De stora förändringarna var tillskapan- det av ett antal helt nya, tvååriga yrkeslinjer, nämligen 
 N Beklädnadsteknisk 
 N Bygg- och anläggningsteknisk N Distributions- och kontor 
 N  
 El-teleteknisk 
  
 N Fordonsteknisk N Jordbruks 
 N Konsumtions 
 N Livsmedelsteknisk N Processteknisk 
 N Skogsbruk 
 N Träteknisk 
 N Verkstadsteknisk N Vård 
 507 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 Under årens lopp tillkom ett antal nya linjer: 
 N Drift- och underhållsteknisk N Musik 
 N Social service N Trädgård 
 N  
 Estetisk-praktisk 
  linje. 
 En föreslagen konsumtions- och vårdlinje däremot aldrig till stånd. 
 Vad den nya skolan skulle kallas vållade en del bekymmer – tills vidare användes namnet mellanskolan. Genom att de olika studie- vägarna i mellanskolan skulle organiseras enligt vissa grundläggande principer såsom utbildningen längd, bredd, successiv differentiering och ämnesinnehåll skulle man, framhöll regeringen, ta ett viktigt steg mot en upplösning av dåvarande status- och prestigebundna värderingar av olika studievägar och yrkesområden. Det finns anledning att påminna om denna målsättning när vi nu, drygt 30 år och ytterligare en gymnasiereform senare, skall lägga grunden för en ny struktur för en gymnasieskola för  
 2000-talet. 
  1968 års beslut om gymnasieskolan medförde att de tidigare åtskiljda organisa- tionerna för gymnasium, fackskola och yrkesskola hade förenats till en ny, integrerad gymnasieskola. Till sin inre struktur omfattade den dock tre klart åtskiljda grupper av studievägar, gymnasierna (allmänna, handels- och tekniska), fackskolan och yrkesskolan. Någon närmare innehållslig och studieorganisatorisk samordning genomfördes dock inte mellan de olika utbildningsgrupperingarna. Detta utgjorde en del av bakgrunden till kritiken mot gymnasie- skolan för brist på inre sammanhållning och integration. 
 1968 fortsatte 75 procent av alla ungdomar i någon gymnasial skolform, dvs. i yrkesskolan, fackskolan och gymnasiet. Regeringen gjorde i propositionen den bedömningen att på sikt praktiskt taget alla ungdomar efter grundskolan skulle komma att gå vidare till fortsatt utbildning. 
 Tre år hade man på sig för att genomföra reformen från pro- positionen 1968 till genomförandet 1971. Under dessa år hade riksdagen också beslutat om kommunalt huvudmannaskap för den nya skolan (prop. 1970:4) och Scott Maj:t beslutat att namnet skulle vara gymnasieskolan (prop. 1970:159). 1970 års läroplan för gymnasieskolan, Lgy 70, kom att gälla i nästan 25 år. 
 Hösten 1971 började den första kullen ungdomar sina studier i den nya gymnasieskolan. På många håll skedde detta för yrkes- 
 508 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 eleverna på nya studieorter och i nya lokaler och med en helt ny studieorganisation som bas, gymnasieskolans linjer. Därmed för- svann också den nära anknytningen som funnits mellan företag och yrkesskola. Den hade ofta inburit att eleverna via kontakter mellan yrkeslärare och företag fått erbjudande om anställning redan när de lämnade yrkesskolan. 
 En annan effekt vid införandet av gymnasieskolan blev att denna endast skulle vara förlagd till gymnasieorter, dvs. orter som tidigare haft gymnasium och fackskola. Detta påverkade starkt lokalise- ringen av yrkesutbildningen, då de yrkesskolor som inte uppfyllde statsmakternas kriterier fick läggas ned. Denna process blev i många fall smärtsam, speciellt där det fanns sent inrättade yrkes- skolor som kommunerna kraftfullt slog vakt om. På några orter fick yrkesutbildningen vara kvar men i så fall som specialkurser enligt de äldre kurs- och timplanerna för yrkesskolan. Först 1976 lättade regeringen på denna princip och 13 kommuner med stora företag fick etablera utbildning enligt gymnasieskolans linjer, s.k. linjer på icke  
 g-ort. 
  
 En av ambitionerna bakom gymnasiereformen och Lgy 70 var att göra yrkesutbildning till ett möjligt alternativ för de ungdomar som ville fortsätta studera. Utvecklingen under  
 1960-talet 
  hade hela tiden pekat på ett stadigt stigande intresse för teoretiska studier. Ambitionen uppfylldes över förväntan för under  
 1970-talet 
  för- dubblades antalet sökande till yrkeslinjer. Viss draghjälp gav säkert den omtalade akademikerarbetslösheten i början av  
 1970-talet. 
  
 Däremot var intresset mycket måttligt för de tvååriga teoretiska linjerna, den gamla fackskolan. Dessa kom i hög grad att fungera som ett skyddsnät för elever som misslyckats. Framförallt fick den sociala linjen agera hjälpgumma och ta emot studieavbrytare från de treåriga linjerna. 
 Under  
 1970-talet 
  fanns också den s.k. naturvetarkrisen. Antalet avgångna elever från naturvetenskaplig linje sjönk från 1972 till 1980 från knappt 9 000 till drygt 5 500. När man diskuterar naturvetarkrisen bör man dock, precis som i dag, även notera den tekniska linjens utveckling. 
 Den integrerade gymnasieskolan som började sin verksamhet läsåret 1971/72 var sprungen ur en tid med successiv tillväxt och allmän framtidsoptimism. Redan innan de första eleverna hunnit lämna gymnasieskolan hade konjunkturen förändrats och även framtidsoptimismen fått sig en törn. Den (första) oljekrisen hade inträffat och en begynnande ungdomsarbetslöshet uppstått. 
 509 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 Den under  
 1980-talet 
  accelererande tekniska utvecklingen inne- bar allt större svårigheter för skolväsendet att hänga med. Inte minst gällde detta teknisk yrkesutbildning. Spridningen av ny teknik är emellertid en fråga som utöver utbildningspolitiskt intresse också har industripolitisk och regionalpolitisk betydelse. Stat och kommun försökte därför på olika sätt påskynda teknik- spridningsprocessen. För skolans del gällde det såväl lärarnas kompetensutveckling som tillgången till modern utrustning i ända- målsenliga lokaler i skola eller företag. 
 En konsekvens av att samhället tog det fulla ansvaret för den gymnasiala yrkesutbildningen blev att de tvååriga linjerna och specialkurserna i regel kom att ha utbildningen helt förlagd till skolan. Linjerna inom området Industri och hantverk hade tim- planen för yrkesämnet indelat i Arbetsteknik och Fackteori. Sär- skilda facksalar inrättades för fackteorin intill arbetsteknikens verk- stadsinstitutioner. Några utbildningar hade dock kvar i kursplanen föreskriven praktik eller utbildning utanför skolans lokaler, s.k. inbyggd utbildning, bl.a. distributions- och kontorslinjen, vård- linjen och bygg- och anläggningsteknisk linje. Också utbildningar inom Industri och hantverk kunde ha inbyggd utbildning. Inom vissa av dessa utbildningar var sådan föreskriven i kursplanen. 
 Den nedkortade tiden för yrkesämnen som reformen i många fall medförde gjorde att det blev angeläget att utnyttja den återstående tiden så effektivt som möjligt. Det gällde att finna arbetsformer och en pedagogik som möjliggjorde detta. Det blev därför naturligt att försöka effektivisera undervisningen genom att utnyttja själv- instruerande läromedel. I sin mest renodlade form delades arbets- tekniken upp på ett antal normerade studieplatser, s.k. stationer. Varje station var uppbyggd för att ge undervisning om ett eller flera grundmoment i yrkestekniken. Periodvis samlades eleverna till gemensamma genomgångar. Detta fick naturligtvis konsekvenser för lokal- och utrustningssituationen. 
 Ungdomsgrupper som tidigare gått direkt ut i arbetslivet efter avslutad grundskola sköt nu upp sin arbetslivsdebut genom att gå två år i gymnasieskolan. Detta fick naturligtvis konsekvenser för verksamheten i en gymnasieskola för alla. 
 510 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 7 
  
 1976 års gymnasieutredning och propositionen Gymnasieskola i utveckling; successiv utveckling i stället för en stor reform 
  
 Gymnasieskolans struktur hade förändrats ganska lite efter sin tillkomst. Med åren hade den utmanats av en snabb teknisk ut- veckling och en betydande omstrukturering på arbetsmarknaden med en i många fall ny arbetsorganisation. Starkt bidragande var också det faktum att gymnasieskolan nu tog emot nästan hela årskullen  
 16-åringar. 
  
 Redan 1976 togs initiativ till en gymnasieöversyn. Denna gym- nasieutredning arbetade under en parlamentariskt turbulent tid och fick flera tilläggsdirektiv under sin långa arbetsperiod. Slutbetän- kandet som var ett principbetänkande kom först 1981, En refor- merad gymnasieskola (SOU 1981: 96). 
 I direktiven framhöll statsrådet  
 Reed: 
  
 Även om gymnasieskolan fungerar tillfredsställande för stora grupper ungdomar som går vidare i utbildningen efter grundskolan finns det erfarenheter som pekar på att en översyn nu är nödvändig. Reform- besluten år 1964 och 1968 ledde visserligen fram till en samordning i fråga om mål och organisation samt en vidareutveckling av yrkes- utbildningens innehåll, men någon samlad prövning av möjligheterna till inre samordning mellan olika studievägar har hittills inte gjorts. 
 Kommittén skulle pröva om utbildningsvägar i gymnasieskolan som anknöt till skilda yrken inom breda sektorer i arbetslivet kunde läggas samman. En sådan översyn borde om möjligt relateras även till högskolans sektorindelning. 
 Ett system med etapper och successiva avgångar borde prövas mer ingående. I en sådan studiegång skulle det bli möjligt att skapa bättre motivation för studier genom att utbildningsmålen låg relativt nära i tiden. Möjligheterna till en närmare samverkan mellan gymnasieskola, komvux och arbetsmarknadsutbildning borde också studeras liksom ett system med kontinuerlig intagning i gymnasieskolan. 
 Kommittén skulle också ingående analysera orsakerna till den minskade intresset för tekniska och naturvetenskapliga studier. 
 Som ett alternativ till utbildning i mer reguljär form kunde utbildning i företag vara ett sätt att tillgodose varierade behov. 
 När det gäller arbetssätt framhölls att det metodiska arbetet i alla ämnen borde få en utökad inriktning mot praktiska och laborativa arbetsformer. 
 511 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 En diskussion om utbildningens dimensionering och lokalisering fördes i direktiven med utgångspunkt i hur balansen mellan till- gänglighet och mångsidigt utbildningsutbud skulle kunna upprätt- hållas. 
 De första tilläggsdirektiven kom redan efter sex månader. Den nya regeringen, med skolminister Jones, gav Gymnasie- utredningen i uppdrag att beakta konsekvenserna av besluten om högskolans behörighetssystem. Bl.a. framhölls att för varje hög- skoleutbildning skulle det finnas minst en gymnasielinje som gav fullständig behörighet. Fortfarande skulle inom alla studievägar finnas såväl yrkesförberedande som studieförberedande inslag. Dessutom underströks att direktiven var mycket omfattande, varför utredningen borde eftersträva att avlämna ett principbetän- kande med alternativa lösningar och konsekvensbeskrivningar. 
 Två år efter starten fick gymnasieutredningen nya tilläggs- direktiv. Den nya regeringen, med skolminister Birgit Ali, beslutade om dessa i juni 1979. Dessa direktiv påverkades av att en ny läroplan för grundskolan (Lgr 80) just hade beslutats och att barn- och ungdomsutbildningen borde ses ur ett helhetsperspektiv. En utgångspunkt borde enligt direktiven också vara att alla ung- domar har rätt till en gymnasial utbildning, som ger dem grund för yrkesverksamhet och/eller för fortsatta studier. Även frågan om att vidga begreppet gymnasial utbildning till att omfatta utbildningar utanför gymnasieskolan väcks. 
 I sitt slutbetänkande En reformerad gymnasieskola (SOU 1981:96) betonade 1976 års gymnasieutredning att man lagt fram ett principbetänkande och att förslagen också utformats i enlighet med detta. Den mest uppmärksammade delen i GU:s betänkande var tanken på gemensamma ingångar i gymnasieskolan. Det innebar att de inledande två terminerna, i ett föreslaget treterminssystem, skulle vara gemensamma för de korta och de långa studieprogram- men inom vart och ett av tre föreslagna utbildningsområden, nämligen: 
 N ekonomiskt N socialt 
 N tekniskt 
 512 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 Det tekniska utbildningsområdet skulle dock bli så omfattande att det föreslogs bli indelat i fyra utbildningsblock: 
 N Bygg- och anläggningstekniska N  
 El-teletekniska 
  
 N Laboratorietekniska N Mekaniska 
 Motiv för den gemensamma starten var bl.a. att framtidens arbets- liv skulle underlättas av om de som utbildar sig för samma arbets- marknadssektor har vissa gemensamma erfarenheter och referens- ramar med från utbildningen. Utredningen ville också närma korta och långa studieprogram till varandra. Detta skulle bl.a. ske genom mer allmänna inslag i de yrkesförberedande utbildningarna och mer yrkesförberedande inslag i de studieförberedande. Härigenom skulle antalet ingångar till gymnasieskolan minskas samtidigt som skolan genom stöd i olika former gavs möjligheter att verka för att göra utbildningsvalen så realistiska som möjligt både ur elevens och samhällets synvinkel. 
 Av stor betydelse var också indelningen av ämnena i kurser. Grundkurser skulle vara gemensamma för alla elever som läser ämnet och tilläggskurser kunna ge mer djup eller bredd. Dessutom skulle det finnas koncentrerade yrkestekniska kurser med syftet att ge ungdomar med teoretisk inriktning en förberedande yrkes- utbildning. En viktig princip var också tanken att i ökad ut- sträckning ge möjlighet till koncentrationsläsning. Ämnessplitt- ringen skulle minskas samtidigt som undervisningstiden samlades till längre sammanhållna studiepass. 
 När GU:s förslag remissbehandlats var den gemensamma in- gången för vart och ett av de tre föreslagna utbildningsområdena den fråga som uppmärksammades mest i yttrandena. En majoritet av remissinstanserna ställde sig visserligen bakom principen men inte till utformningen. 
 8  
 FS-försöken 
  – en reformstrategi med förhinder 
 Gymnasieutredningens förslag ledde inte till någon stor gymnasie- reform. I propositionen Gymnasieskola i utveckling (prop. 1983/84:116) föreslogs i stället en femårig period av försöks- verksamhet och utvecklingsarbete under vilken förslagen skulle konkretiseras. Detta avsågs leda till en stegvis reformering av gym- 
 513 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 nasieskolan. Så blev också riksdagens beslut. Det centralt initierade försöks- och utvecklingsarbetet benämndes  
 FS-projektet, 
  där FS stod för frivilliga skolformerna. 
 Vid denna tid hade gymnasieskolan ett statsbidragssystem som innebar att staten betalade vad respektive kommun rekvirerade. Det medförde i sin tur att staten måste reglera utbildningens organisation i minsta detalj. Några försök med en annan orga- nisation var därför inte tillåten. I stället fick försöken handla om utveckling av det inre arbetet i klasserna, arbetsmiljön och praktik 
 – tre vid denna tid nog så eftersatta områden. Dessutom fick man göra försök med samarbete mellan gymnasieskolan och vuxen- utbildningen. 
 Ca 75 procent av försöken avsåg det inre arbetet. Exempel på sådana försök var samverkan mellan ämnen, kursindelning av ämnen, nya ämnen, individualisering, elevinflytande, studiekon- trakt och aktivare klassföreståndarskap. 
 Mellan 750 och 1 000 försöksprojekt pågick årligen. Ungefär hälften av gymnasieskolorna deltog i något eller några projekt. Hälften av skolorna deltog således inte i något projekt och på de skolor där det fanns försöksprojekt deltog långt ifrån alla lärare och skolledare. 
 Kommittén för gymnasieskolans utveckling uttrycker sin bedömning av reformstrategin sålunda: 
 Tanken var att  
 FS-försöken 
  skulle leda till en reform, som initierades nerifrån och upp. De 1 000 försöksblommorna resulterade dock inte i  
 en  
 reformblomma utan i många.  
 FS-försöken 
  betydde mycket så- tillvida att de synliggjorde behovet av en stor och genomgripande förändring av gymnasieskolan, en förändring som måste beslutas centralt men med ett stort utrymme för lokalt ansvar. 
 6 
  
 FS-försöken 
  omfattade till övervägande del de teoretiska studie- vägarna. 
 Samtidigt kom signaler från arbetsmarknadens parter om be- hovet av en översyn av den yrkesinriktade utbildningen, som enligt parterna inte uppmärksammats tillräckligt i gymnasieutredningens arbete. 
  
 6  
 Den nya gymnasieskolan hur går det? (SOU 1996:1). 
 514 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 9 På väg mot en mer genomgripande gymnasiereform 
 Eftersom  
 FS-försöken 
  i liten utsträckning omfattat de yrkes- förberedande utbildningarna tillsatte regeringen 1984 en expert- grupp för översyn av de gymnasiala yrkesutbildningarna (ÖGY) med uppgiften att analysera behovet av utveckling och förnyelse av den gymnasiala yrkesutbildningen. Arbetsgruppen föreslog en försöksverksamhet, som startade 1988. 
 I slutet av  
 1980-talet 
  vidtog regeringen också ett antal andra åtgärder för att få mera strukturerade underlag för en reformering av gymnasieskolan. 
 Skolöverstyrelsen, som hade utformat kursplanerna för ÖGY- försöken, fick i uppdrag att dels ge förslag till studievägsstruktur för yrkesutbildningen i gymnasieskolan, dels göra en översyn av de tre- och fyraåriga linjerna i gymnasieskolan. En utredning tillsattes som skulle se över de tvååriga, ej direkt yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan. Inom utbildningsdepartementet påbörjades en översyn av den s.k. lilla ramen och dess specialkurser för sökande med viss ålder, praktik eller utbildning efter grundskolan. Slutligen fick  
 Skola-Arbete-utredningen 
  i uppdrag att se över det kommu- nala uppföljningsansvaret. 
 Under tiden som dessa utredningar pågick förändrades genom ett riksdagsbeslut våren 1989 (prop. 1988/89:90 om ingenjörs- utbildning) gymnasieskolans tekniska linje. Den hade dittills varit fyra år lång – och på ett par orter i landet försöksvis fem år. Nu beslutades att den fjärde årskursen skulle ersättas av en tvåårig ingenjörsutbildning inom högskolan, en förändring som skulle vara fullt genomförd läsåret 1993/94. 
 Samtidigt med översynerna av den gymnasiala utbildningens olika delar pågick ett arbete med att förändra styrningen av skolan till en mera mål- och resultatbaserad styrning som också innebar att beslut decentraliserades från stat till kommun. Dessa förändringar hade en direkt påverkan också på utformningen av den kommande gymnasiereformen. 
 515 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 9.1 
  
 ÖGY 
  
 En ny ansats för yrkesutbildning 
 Regeringen delade uppfattningen om behovet av en översyn av yrkesutbildningen och vida direktiv gavs åt arbetsgruppen för över- syn av den gymnasiala yrkesutbildningen, populärt kallad Mason. Gruppen var sammansatt av företrädare för arbetsmarknadens parter och skolhuvudmännen. Till arbetsgruppens förfogande fanns ett stort antal expertgrupper med förankring i skolor och närings- liv. 
 Enligt de övergripande riktlinjerna skulle ÖGY analysera be- hovet av och förbereda förändringar av yrkesutbildningen både på kort och lång sikt. Vidare skulle gruppen se över fördelningen av ansvaret mellan utbildningsväsende och arbetsliv för olika inslag i yrkesutbildningen liksom formerna för samarbete parterna emellan. Ämnesinnehållet skulle granskas med hänsyn till framför allt den tekniska utvecklingen och kopplingen mellan teori och praktik. 
 Parterna och skolhuvudmännen i ÖGY tycktes vara överens om behovet av förändringar i den riktning direktiven angivit. Mycket litet av låsningar förekom. Att både skapa högre kvalitet i yrkes- utbildningen och samtidigt skapa en gymnasieskola som förmådde ta emot alla elever var redan det en initial målkonflikt. 
 En rad hearings med företrädare från olika branscher och intressen pekade mot att kraven på innehållet skulle innebära kraftigt späckade kurs- och timplaner. Dessutom visade företags- analyserna att det fanns rätt liten överensstämmelse mellan de olika företagens krav på de elever som lämnade gymnasieskolan. Alla lyfte dock fram den sociala kompetensens betydelse för anställ- ningsbarhet. 
 En ledande princip för en reformerad gymnasieutbildning borde enligt ÖGY:s tankar vara att skapa en tillvalsskola i stället för en frånvalsskola. Ett system med en stegvis kompetensuppbyggnad i form av s.k. moduler, som kunde kompletteras och byggas på och fördjupas under hela arbetslivet blev därför en viktig del av ÖGY:s förslag. Härigenom kunde också en mer individualiserad studie- gång skapas. Utbildningstiden skulle därvid åter kunna bli mer flexibel. När det gäller de allmänna ämnena, som var en stötesten för många yrkeselever, tänkte sig ÖGY att dessa kunde senare- läggas i studiegången. ÖGY:s tankegångar innebar dock inte att 
 516 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 tanken på en sammanhållen utbildningsväg övergavs i fråga om ungdomsutbildningen. 
 APU och arbetslivets återkomst i yrkesutbildningen 
 För vissa utbildningar föreskrev 1970 års läroplan att undervisning i arbetsteknik och annan undervisning med samma syfte helt eller delvis skulle förläggas till arbetsställe utanför gymnasieskolan. Detta innebar att undervisningen förlades till företag eller insti- tution och att företaget/ institutionen tillhandahöll lärare, lokaler och utrustning som behövdes för undervisningen. Statsbidrag ut- gick till företagen. I den inbyggda utbildningen, t.ex. distributions- och kontorslinjen samt vårdlinjen, tillhandahöll företaget lärare. I andra typer av utbildningar, t.ex. bygg- och anläggningsteknisk linje skedde undervisningen på arbetsplats under lärares ledning. Enligt ÖGY:s undersökning 1995 var sammantaget sex procent av yrkesutbildningen arbetsplatsförlagd. Mason ansåg att denna andel borde öka. 
 ÖGY konstaterade att färdigutbildningen höll måttet endast inom ett begränsat antal branscher. Många företag hade ingen eller endast liten möjlighet att ge färdigutbildning enligt den tänkta modellen. Skulle kvaliteten i yrkesutbildningen höjas var det väsentligt att också inkludera färdigutbildning i diskussionen om den framtida yrkesutbildningens utformning. 
 Den viktigaste åtgärd som enligt Mason (SOU 1986: 2 och 3) kunde göras för att förbättra kvaliteten i yrkesutbildningen var att få till stånd en bättre färdigutbildning genom att lägga till ett tredje år och integrera denna i yrkesutbildningen. Yrkesutbildningen i gymnasieskolan borde därför enligt ÖGY:s förslag bedrivas inom tidsramen tre år, varav de första två åren borde vara i huvudsak skolförlagda. Under det tredje året borde 60 procent av läsårstiden vara förlagd till arbetsplats. ÖGY:s förslag innebar nyinlärning i såväl skola som företag av vissa avgränsade moment i kursplanen, s.k. arbetsplatsförlagd utbildning(APU). Den arbetsplatsförlagda delen av tredje året borde utgöra en successiv övergång till arbetslivet. 
 Grundsynen i ÖGY var att skola och arbetsliv skulle ha ett gemensamt ansvar för yrkesutbildningen. Staten skulle ha det över- gripande ansvaret för att alla får en god utbildning, staten och kommunerna skulle svara för tillsyn och ledning av utbildningen 
 517 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 vare sig det sker i skola eller på arbetsplats. Arbetslivet hade ett ansvar för att medverka i arbetet med de moduluppbyggda kursplanerna samt för att tillse att tillräckligt antal  
 APU-platser 
  fanns för eleverna. ÖGY föreslog också en särskild svensk modell för kostnadsfördelning mellan parterna gällande yrkes- utbildningen. Mason slog också fast att olikheterna mellan gym- nasieskola, komvux och arbetsmarknadsutbildningen i fråga om yrkesutbildning kunde överbryggas genom att sammanlänka dem i ett gemensamt system av moduler. Modulerna kunde dessutom revideras separat och successivt vilket skulle innebära snabbare kursplaneöversyner, allt viktigare i framtiden. ÖGY föreslog även en viss utökning av de allmänna ämnen, en fortsättning på YB:s tankegångar, men betonade också de allmänna ämnenas koppling till  
 karaktärsämnena  
 inom yrkesutbildningen, det vi i dag kallar infärgning. 
 ÖGY:s försöksverksamhet 
 Reformeringen av yrkesutbildningen enligt ÖGY:s modell var ett synnerligen ambitiöst och komplicerat åtagande. I propositionen om utveckling av yrkesutbildningen i gymnasieskolan föreslog dåvarande utbildningsministern Chung en försöks- period på tre år med en treårig, moderniserad och i högre grad arbetsplatsförlagd yrkesutbildning i gymnasieskolan. De allmänna ämnena skulle enligt förslaget få större utrymme än vad ÖGY föreslagit och ett utvecklingsarbete skulle inledas för att förbättra kvaliteten i yrkesutbildningen. 
 En särskild utredare utsågs för att följa och utvärdera försöks- verksamheten. Resultaten redovisades i SOU 1989:90 och 1990:75. 
 Via Arbetsmarknadens Yrkesråd och de branschspecifika yrkes- nämnderna var arbetsmarknadens parter djupt engagerade i yrkes- utbildningens utveckling. Detsamma gällde i flertalet fall de då- varande yrkesråden på utbildningsortena. Såväl skolstyrelser som kommunstyrelser visade ofta ett mycket aktivt engagemang i uppbyggnaden av försöksverksamheten ofta i dialog med det lokala arbetslivet. Utvärderaren konstaterar att skolfrågorna i många kommuner genom försöksverksamheten hade fått en hög prioritet och satts in i ett bredare ekonomiskt- politiskt sammanhang än vanligt. 
 518 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 9.2 
  
 Skolöverstyrelsens förslag till ny gymnasiestruktur 
  
 SÖ inledde sin redovisning av uppdraget med några frågor som varit aktuella vid tidigare reformer och som också borde övervägas inför nästa reform, nämligen den om avvägning mellan speciali- sering och bredd i kunskaper och färdigheter samt principen om återkommande utbildning. SÖ redovisade också en analys av för- väntade förändringar av bl.a. arbets- och yrkesinnehåll och framhöll att det framtida samhälls- och arbetslivet ställer stora krav på gym- nasieskolans förmåga att ge ungdomarna en adekvat grundutbild- ning. Förutom yrkeskunnande och kompetens för fortsatta studier kommer personliga egenskaper att bli alltmer betydelsefulla, t.ex. samarbetsförmåga och förmåga att lösa problem och att ge sig i kast med nya och förändrade arbetsuppgifter. Detta är inte upp- gifter som står på något schema men det blir en viktig uppgift för skolan att finna arbetsformer och samband mellan olika ämnen och utbildningsinslag som kan främja elevernas personliga utveckling. 
 De ambitioner som SÖ sökte nå med sitt strukturförslag var att minska skillnaderna mellan de studieförberedande och yrkesför- beredande programmen, bl.a. genom att förstärka inslagen av all- männa ämnen på de yrkesinriktade studievägarna, att ge ökat utrymme för individuella val och lokala alternativ samt en studie- organisation med breda ingångar och successiv differentiering. 
 SÖ:s förslag till studievägsstruktur för yrkesutbildningen utgick från sju block, som innehöll ett varierande antal linjer (ingångar), som i sin tur ledde till sammantaget ca 90 utgångar. Det innebar att 18 ingångar ersatte de dåvarande ca 130 ingångarna. SÖ framhöll att det fanns utrymme för ytterligare minskning av antalet ingångar men detta var så långt man under den tid som stått till förfogande kunnat nå i diskussionerna med arbetsgivar- och arbetstagar- parterna inom olika områden. 
 Nedan redovisas SÖ:s förslag till 18 linjer, som grupperades i sju block: 
  
 1. 
  
 Industriell produktion med 5 linjer: Industriteknisk, Process- teknisk, Textil – och beklädnadsteknisk, Träteknisk och Gra- fisk; 22 Utgångar 
  
 2. 
  
 Teknisk service och installation med 3 linjer:  
  
 El-teleteknisk, 
  Fordonsteknisk, Energiteknisk; 20 utgångar 
  
 3. 
  
 Bygg- och anläggningsproduktion med 3 linjer: Bygg- och anläggningsteknisk, Måleriteknisk, Byggnadsplåt och ventila- tion; 13 utgångar 
  
 519 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 4. 
  
 Manuell produktion med 3 linjer: Hantverksteknisk, Hart medelsteknisk, Frisör; 5 utgångar och individuell uppläggning för många små yrkesområden 
  
 5. 
  
 Merkantil och administrativ service med 2 linjer: Handels, Restaurang; 6 utgångar 
  
 6. 
  
 Omvårdnad med 1 linje: Omvårdnad; 6 utgångar 
  
 7. 
  
 Naturbruk med 1 linje; 10 utgångar. 
  
 I SÖ:s redovisning kan man inte se om fördelningen av linjerna på sju block skall ha någon betydelse. Det synes inte vara så att linjerna inom ett block har gemensamma ämnen – andra än de som återfinns på alla linjerna. Det förefaller snarare vara så att SÖ med blockindelningen har velat illustrera en färdriktning för det fort- satta arbetet med att minska antalet studievägar. 
 Följande allmänna ämnen föreslogs ingå i alla linjer: svenska, samhällskunskap, engelska, idrott, matematik, datakunskap och tillvalsämne. 
 SÖ lämnade också i enlighet med sitt uppdrag ett förslag till studievägsstruktur för de studieförberedande utbildningarna. Detta var följande: 
  
 Årskurs 1:  
 två linjer, nämligen en  
 humanistisk-samhällsvetenskaplig 
  samt en  
 naturvetenskaplig-teknisk 
  linje. 
  
 Årskurs 2:  
 Den  
 humanistisk-samhällsvetenskapliga 
  linjen delas i tre grenar, nämligen i en humanistisk, en samhällsvetenskaplig och en ekonomisk gren. 
  
 Årskurs 3:  
 Samma grenar som i årskurs 2 för den  
 humanistisk-sam- 
  hällsvetenskapliga linjen. Den  
 naturvetenskapliga-tekniska 
  linjen delas i årskurs 3 i två grenar, en naturvetenskaplig och en teknisk. 
 Följande ämnen föreslogs bli gemensamma basämnen för alla elever på de båda studieförberedande linjerna: 
  
 i årskurs 1:  
 svenska, engelska, språk 2, historia, matematik och idrott 
  
 i årkurs 2:  
 svenska, engelska, språk 2, samhällskunskap och idrott 
  
 i årskurs 3:  
 svenska, engelska (alt språk 2 för T), religion etik livsåskådning, idrott. 
 520 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 9.3 
  
 Utredningen om de tvååriga, ej direkt yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan 
  
 Utredningen föreslog att en ny treårig social linje skulle ersätta de dåvarande tvååriga linjerna sociala linjen och konsumtionslinjen. Vidare föreslog utredningen att en treårig estetisk linje skulle ersätta dels den dåvarande tvååriga musiklinjen, dels försöksverk- samheten med  
 estetisk-praktisk 
  linje, dels ock påbyggnadsutbild- ningar i musik och slöjd. 
  
 9.4 
  
 Lilla ramen avskaffas 
  
 Den dåvarande lilla ramen inom gymnasieskolan innehöll ca 460 studievägar, varav läsåret 1988/89 endast 319 anordnades. Av dessa utgjordes 144 av reguljära påbyggnadsutbildningar, 108 av regionala påbyggnadsutbildningar, 61 av specialkurser med sär- skilda inträdeskrav och 6 av längre lokala påbyggnadsutbildningar. Nu föreslogs att utbildningarna inom den lilla ramen skulle upp- höra som separata studievägar i gymnasieskolan och utbildnings- behovet i stället tillgodoses genom gymnasieskolans nya linjesys- tem, i komvux samt i ett  
 30-tal 
  fall ersättas av högskoleutbildning. 
  
 10 
  
 Växa med kunskaper – beslutet om den nuvarande gymnasieskolan 
  
 Den nuvarande gymnasieskolan fick sin struktur genom ett riksdagsbeslut i juni 1991 på grundval av propositionen Växa med kunskaper – om gymnasieskolan och vuxenutbildningen (prop. 1990/91:85, bet. 1990/91:UbU16, rskr. 1990/91:356). Regeringen hade då tillgång till de underlag, som redovisats ovan under av- snitt 9. Det kan vara intressant att konstatera att det visserligen fanns delredovisningar av  
 ÖGY-försöken 
  men att slutredovis- ningen av försöken kom först ett tag efter det riksdagen redan fattat beslutet om en reform. 
 Regeringen inledde propositionen Växa med kunskaper med att ange några principiella utgångspunkter och man kan få en relativt bra bild av dessa genom att nämna rubrikerna; Utbildningen i ett välfärdssamhälle, Kunskapssamhällets utmaningar, Livslångt läran- de, Ansvar och inflytande, Samverkan. I ett perspektiv av livslångt lärande skulle alla ungdomar mellan 16 och 20 år erbjudas utbild- 
 521 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 ning. Utrymmet för både personliga val och lokal profilering skulle förstärkas. 
  
 10.1 
  
 Utbildningsområden 
  
 Förslagen i propositionen syftade till att lägga en grund för en fortsatt utveckling av gymnasieskolan. Med utgångspunkt i den dåvarande utbildnings- och yrkesstrukturen såg föredraganden ett antal  
 utbildningsområden,  
 som skulle betraktas som breda kun- skapsområden inom vilka nya kombinationsmöjligheter skulle kunna skapas. Dessa var 
 N utbildning inom ekonomi och handel N utbildning inom industri och teknik N utbildning inom natur och miljö och 
 N utbildning inom humaniora, samhälle och omvårdnad. 
 Regeringen angav att denna indelning inte utgick från att utbild- ningarna är studieförberedande eller yrkesinriktade eller från att utbildningsbehov är en gång för alla givna. Strukturförslaget – och riksdagsbeslutet – utgick emellertid inte från dessa utbildnings- områden utan från ett system med  
 utbildningsprogram.  
 Proposi- tionen innehåller inte något resonemang om varför strukturen av gymnasieskolan inte kom att bygga på de ovannämna utbildnings- områdena. Det är därvid intressant att jämföra med SÖ:s förslag som också saknar förklaring till varför linjerna där sammanförts i block. 
  
 10.2 
  
 De nationella programmen enligt riksdagens beslut 1991 
  
 Alla program blir treåriga, skall ge förberedelse för såväl högskole- utbildning som yrkesverksamhet och skall kunna indelas i grenar från tidigast andra årskursen. 
 16 nationella program införs. De redovisas nedan med respektive nationella grenar (enligt de benämningar som gällde 1994 
 7 
 ). I de fall det inte anges någon grenindelning kan specialisering i stället ske genom valbara kurser. Lokala grenar fick inrättas av respektive kommun. 
  
 7  
 De förändringar som skett den 1 juli 2000 redovisas nedan. 
 522 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 1. 
  
 Barn- och fritidsprogrammet (ingen grenuppdelning) 
  
 2. 
  
 Byggprogrammet (med de tre grenarna Byggnadsplåt, Hus och anläggning samt Måleri) 
  
 3. 
  
 Elprogrammet (med de tre grenarna Automation, Elektronik samt Installation) 
  
 4. 
  
 Energiprogrammet (med de tre grenarna Energi, Fartygsteknik och VVS) 
  
 5. 
  
 Estetiska programmet (med de tre grenarna Konst- och form- givning, Musik samt Huerta och teater) 
  
 6. 
  
 Fordonsprogrammet med de fyra grenarna Flygteknik, Karosseri, Fordonsteknik och Transport) 
  
 7. 
  
 Handels- och administrationsprogrammet (ingen grendelning) 
  
 8. 
  
 Hantverksprogrammet (ingen grendelning) 
  
 9. 
  
 Hotell- och restaurangprogrammet (med de tre grenarna Hotell, Restaurang och Storhushåll) 
  
 10. 
  
 Industriprogrammet (med de fyra grenarna Industri, Process, Textil och konfektion samt Trä) 
  
 11. 
  
 Livsmedelsprogrammet (med de två grenarna Bageri och kon- ditori samt Kött och charkuteri) 
  
 12. 
  
 Medieprogrammet (med de två grenarna Information och reklam samt Tryckmedier) 
  
 13. 
  
 Naturbruksprogrammet (ingen grendelning) 
  
 14. 
  
 Naturvetenskapsprogrammet (med de två grenarna Natur- vetenskaplig och Teknisk) 
  
 15. 
  
 Omvårdnadsprogrammet (med de två grenarna Omvårdnad och tandvård) 
  
 16. 
  
 Samhällsvetenskapsprogrammet (med tre nationella grenar, Ekonomisk, Humanistisk och Samhällsvetenskaplig). 
  
 Förutom dessa nationella program infördes ett individuellt pro- gram. Detta har senare delats upp i specialutformat program, som ger en med de nationella programmen jämförbar kompetens, samt individuellt program. 
  
 10.3 
  
 Kärnämnen m.m. 
  
 Regeringen framhöll i propositionen att medborgarnas kunskaper och kompetens är den viktigaste drivkraften för en fortsatt ut- veckling av näringslivet och en fortsatt hög sysselsättning. Arbets- livet kräver i större utsträckning än någonsin tidigare goda baskun- 
 523 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 skaper i allmänna ämnen och i yrkesämnen. Regeringen framhöll också att det måste finnas reella möjligheter för alla att gå vidare till högre studier. Den högre utbildningen måste i ökad utsträckning kunna rekrytera studerande från yrkeslivet, dvs. studerande som har en yrkesutbildning från gymnasieskolan som grund. Den gym- nasiala yrkesutbildningen måste också mot denna bakgrund ge en bred kompetens och en god grund för fortsatta studier. 
 Som framgått fanns det således flera motiv för förslaget att den nya gymnasieskolan skulle ha en kärna av allmänna ämnen som alla elever skulle ha, varav det först nämnda motivet var arbetsmarkna- dens behov. 
 Genom riksdagsbeslutet fick alla de sexton nationella program- men, liksom sedermera också de specialutformade programmen, följande gemensamma ämnen, s.k. kärnämnen: 
 Svenska, sedermera också svenska som andraspråk engelska 
 samhällskunskap religionskunskap matematik naturkunskap idrott och hälsa estetisk verksamhet. 
 Att dessa ämnen är kärnämnen innebär att de har samma omfatt- ning på alla program samt att kursplanerna också är gemensamma för alla nationella och sedermera specialutformade program. Det är att märka att de flesta av de ovannämna ämnena också kan vara karaktärsämnen på ett eller flera program. Så har t.ex. det natur- vetenskapliga programmet flera matematikkurser utöver kärn- ämneskursen i matematik. 
  
 10.4 
  
 Kursutformning 
  
 Regeringen framhöll hur viktigt det var att skapa en gymnasieskola som skulle kunna ändras efter ungdomarnas önskemål och föränd- ringar i samhället och arbetslivet. En övergång till en kurs- utformad gymnasieskola skall ske. En särskild redovisning av kursutformningens historia finns i avsnitt 13 nedan. 
 524 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 10.5 
  
 APU 
  
 På de 14 yrkesförberedande programmen skulle minst 15 procent av den totala studietiden arbetsplatsförläggas, senare definierat som minst 15 veckor. APU omfattas av samma kursplaner som den skolförlagda undervisningen. Eleverna skall ha handledning på arbetsplatsen och handledarna erbjudas utbildning. Betyg sätts av lärare. 
  
 10.6 
  
 Kommunerna tar över planeringen av gymnasieskolan 
  
 En rad betydelsefulla förändringar i utbildningsväsendet inträffade under början av  
 1990-talet. 
  Det gällde bl.a. styrsystemet med ökat kommunalt ansvarstagande och omlagda statsbidrag som följd. Kommunerna fick genom ändringarna i regelsystemet från 1990 ett entydigt ansvar som skolhuvudmän. Den nya strukturen för styr- ning omfattade hela det offentliga skolväsendet. Den preciserades i propositionen om ansvaret för skolan (prop. 1990/91: 18). Den statliga regleringen av tjänsterna som lärare, skolledare och syo- funktionär upphörde 1990 (prop. 1989/90:41). Principerna om mål- och resultatstyrning fullbordades genom besluten om nya läroplaner (Lpo 94 och Lpf 94) och nytt betygssystem. 
 Också för gymnasieskolan tillämpades principen om ökat lokalt ansvar för skolverksamheten. Ett tydligt exempel var reformstra- tegin som innebar att alla kommuner själva kunde välja tidpunkt för genomförande av gymnasiereformen inom en fyraårsperiod med start 1992/93. 
 Kommunerna blev nu skyldiga att erbjuda gymnasieutbildning för alla sina ungdomar i åldern 16 19 år. Det blev ett ansvar för hemkommunen att själv eller i samverkan med andra kommuner anordna och erbjuda gymnasieutbildning med utgångspunkt i elevernas intresse för utbildningarna. 
 Före kommunaliseringen styrde statsmakterna gymnasieskol- planeringen genom beslut av Skolöverstyrelsen och länsskol- nämnderna. Det gällde såväl rätten att etablera gymnasieskola som de årliga besluten om lokalisering och dimensionering. Beslut om skolorganisation och elevområden krävde godkännande från stat- liga organ. Detta förhållande var i hög grad avhängigt det rådande statsbidragssystemet som kan sägas ha varit ett hinder för gymna- sieskolans utveckling mot större flexibilitet. 
 525 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 Från den 1 juli 1993 upphörde den statliga regleringen av etable- ring av gymnasieskola och resulterade snabbt i att ett stort antal kommuner började anordna gymnasieskola eller utvidga sina befintliga skolor med enbart yrkeslinjer till att omfatta även studie- förberedande studievägar. Ett  
 40-tal 
  nya orter etablerade gymnasie- utbildning under några få år. 
  
 11 
  
 Ny läroplan, precisering av systemet med kursutformning samt ett nytt betygssystem 
  
 I propositionen En ny läroplan och ett nytt betygssystem för gymnasieskolan, komvux, gymnasiesärskolan och särvux (prop. 1992/93:250) fullföljdes gymnasiereformen, liksom förändringen från regelstyrning till en mer mål- och resultatbaserad styrning av skolan. 
  
 11.1 
  
 1994 års läroplan för de frivilliga skolformerna, Lpf 94 
  
 Med utgångspunkt i förslagen i propositionen beslutade riksdagen om grunderna för en gemensam läroplan för de nämnda skol- formerna. Denna fastställdes sedan av regeringen under namnet 1994 års läroplan för de frivilliga skolformerna, Lpf 94. Liksom den samtidigt beslutade läroplanen för den obligatoriska skolan, Lpo 94, utgår Lpf 94 från en ansvarsfördelning där staten anger de övergripande målen och riktlinjerna för skolverksamheten och kommunerna för genomförandet. I läroplanerna formuleras skolans värdegrund och uppgifter samt målen för verksamheten. Det anges också vem som har ansvar för en viss verksamhet och vad detta ansvar innebär. 
  
 11.2 
  
 Kursutformningen 
  
 I propositionen En ny läroplan lade regeringen också fram förslag som avsågs underlätta övergången till en mer kursutformad gymnasieskola. En särskild redovisning av kursutformningen finns nedan i avsnitt 13. 
 526 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 11.3 
  
 Nytt betygssystem 
  
 Genom förslagen i propositionen och riksdagens beslut med anled- ning av dem ersattes det dåvarande relativa betygssystemet med ett mål- och kunskapsrelaterat betygssystem, som innebär att betyget relateras till kursplanekraven i respektive kurs. Betygen sätts efter en fyrgradig skala, Icke godkänd, Godkänd, Väl godkänd och Mycket väl godkänd. 
 Till kursplanerna skulle fogas betygskriterier. Terminsbetygen avskaffades. Det blev tillåtet för eleverna att under tiden i gymna- sieskolan pröva för ett högre betyg och att få detta intaget i slut- betyget. Denna möjlighet har sedermera tagits bort. 
 En behörighetsregel för antagning till nationella program i gym- nasieskolan beslutades med giltighet fr.o.m. läsåret 1998/99, näm- ligen att eleverna skall ha godkända betyg i svenska, engelska och matematik från grundskolan. 
 12 Det individuella programmet, IV 
 Sedan den nuvarande gymnasieskolan infördes har andelen elever som går det individuella programmet ökat. Denna ökning accele- rerades då bestämmelserna om behörighetskrav för de nationella och specialutformade programmen trädde i kraft. 
 En arbetsgrupp fick hösten 1997 i uppdrag att utarbeta förslag till hur ett praktikprogram skulle kunna organiseras inom ramen för IV. Under arbetet besöktes ett antal skolor i olika kommuner och arbetsgruppen redovisade i sitt betänkande (Ds 1998:27) PRIVen ny väg till ett nationellt program hur verksamheten med IV organiserades. 
 I propositionen (prop.1997/98:169) Gymnasieskola i utveckling 
 – kvalitet och likvärdighet lade regeringen fram förslag som grun- dades på arbetsgruppens förslag. Förändringarna genomfördes den 1 juli 1999. 
 I syfte att öka andelen elever som från det individuella pro- grammet (IV) går vidare till och fullföljer studier på ett nationellt eller specialutformat program skall eleverna redan under  
 IV-stu- 
  dierna få tillgång till kurser som de kan få tillgodoräkna sig då de gått över till ett sådant program. Eleverna skall således erbjudas programinriktade studievägar inom IV, så kallad PRIV. 
 527 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 Genom riksdagens beslut efter förslag i propositionen om vissa skolfrågor m.m. (prop. 1998/99:110) har bestämmelser införts att programinriktat individuellt program kan utformas för en grupp elever, dvs. vara sökbart. 
 13 Kursutformningshistorik 
  
 13.1 
  
 Kursutformningens rötter 
  
 Kursutformningen i gymnasieskolan har svenska rötter. Den kom- munala vuxenutbildningen, komvux, hade redan från starten till uppgift att tillgodose de vuxnas individuella önskemål och behov av utbildning. Detta framgår av såväl Lvux 84 som i den nu gällande läroplanen, Lpf 94. Utgångspunkten vid planeringen av vuxnas studier var således att de skulle ha möjlighet att studera just det de efterfrågade och inte behöva repetera sådant de redan kunde. Ett system med etappindelning av ämnen tillgodosåg dessa krav. 
 Under  
 1980-talet 
  framhöll statsmakterna i olika sammanhang det önskvärda i en ökad samordning av utbildningsutbudet mellan komvux och gymnasieskolan i avsikt att uppnå en rationellare organisation och samtidigt öka utbildningsmöjligheterna. Före- trädare för komvux var oroliga för att samordningen skulle leda till en gymnasifiering av komvux. Genom kursutformningen blev gym- nasieskolan i stället mera lik komvux. 
 Om man betraktar komvux som den ena föräldern till kurs- utformningen i den nuvarande gymnasieskolan så är den andra föräldern modulsystemet i försöken med treårig yrkesutbildning, de s.k.  
 ÖGY-försöken. 
  Dessa försök var en av de viktigare utgångs- punkterna för konstruktionen av programmen med yrkesämnen i den nuvarande gymnasieskolan. Modul definierades i försöksverk- samheten som ett pedagogiskt väl avgränsat utbildningsavsnitt. En modul skulle ge en kompetens som svarade mot ett behov i arbetslivet. 
 Kursutformning förekommer också i andra länders utbildnings- system. 
 I den svenska debatten förekom många referenser till dessa länder och många studieresor företogs till bl.a. Island i avsikt att studera deras kursutformning. 
 Island har en lång, drygt  
 20-årig, 
  erfarenhet av kursutformning. Motiven för kursutformning liknar de svenska, ökad flexibilitet i 
 528 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 skolan, integration av olika elevgrupper, större möjlighet att utbilda sig på hemorten (nya, mindre gymnasier), studier i egen takt och att själv ta ansvar för sina studier. Som svensk besökare förvånas man av att det framför allt är ordningsföljden mellan kurserna som eleverna har rätt att välja. Däremot är utrymmet för individuella val av kurser begränsade till ca 10 15 procent av det totala studiepro- grammet. Flera isländska gymnasier arbetar fortfarande efter en traditionell sammanhållen klassmodell. 
 I Finland har eleverna genom det årskurslösa gymnasiet fått mycket större valfrihet. De kan komponera sina egna studiepro- gram och även studera vissa ämnen på egen hand. Inslag som även finns vid vissa svenska gymnasieskolor är t.ex. periodindelning (5 6 perioder under läsåret), koncentrationsläsning (4 6 ämnen per period), studiehandledare för mindre grupp av elever. Dess- utom kan studierna tidsmässigt varieras och omfatta 2 4 år. 
 En stor olikhet i flertalet utländska exempel är dock att kurs- utformningen inte avser motsvarigheterna till våra program med yrkesämnen och att skolorna inte ger lika goda möjligheter till integration av olika studieinriktningar. Å andra sidan är yrkes- utbildningen i flera länder indelad i kursmoduler, vilket är en form av kursindelning, jfr ÖGY- försöken. Syftet är dock ibland annor- lunda än vår kursutformning, men jämförelser är ändå värdefulla. Hit hör t.ex. Norge och Skottland. Exempel på stora kursutfor- made, ofta integrerade skolor återfinns bl.a. i USA och Kanada. 
  
 13.2 
  
 Fast struktur eller kursutformning? 
  
 I propositionen Växa med kunskaper – om gymnasieskolan och vuxenutbildningen (prop. 1990/91:85) redovisade skolminister Thomas att den fasta grenstrukturen i den dåvarande gym- nasieskolan behövde ersättas med ett flexibelt system med såväl nationella som lokala grenar. För att underlätta en successiv för- ändring och utveckling krävs härutöver, framhöll han, ett mer flexi- belt kursplanesystem som möjliggör en samordning av gymnasie- skolans undervisning med komvux och med både centralt och lokalt utformade kurser. Förutsättningar måste därför skapas för en övergång till en på sikt  
 kursutformad gymnasieskola. 
  
 I en kursutformad gymnasieskola kan innehållet i enskilda kurser förändras utan att systemet i övrigt påverkas. Kurser kan avvecklas 
 529 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 och nya tillkomma – inom befintliga ämnen eller genom temati- sering. Samma kurs kan beröra flera utbildningsvägar. 
 Skolministern diskuterade vidare i propositionen de båda ytter- ligheterna, fasta utbildningsprogram och individuella program som byggs upp av kurser som eleven väljer och menade att båda är förenade med problem. I stället förordade han en lösning som innebär att vissa delar är givna och andra valbara. Innehållet i varje elevs utbildning bör därför utgöras av kärnämnen, av kurser som är karakteristiska för programmet och av sådana kurser som är speci- fika för en gren. 
 Dessa strukturfrågor behandlades på nytt efter regeringsskiftet i propositionen om vissa gymnasie- och vuxenutbildningsfrågor m.m. (prop. 1991/92:157). Watson framhöll då att en fast struktur på gymnasieskolan knappast ens vid en given tidpunkt och långt mindre i ett längre perspektiv kan svara mot utbildnings- behovet inom alla yrkesområden. I ett föränderligt samhälls- och arbetsliv är det än mer naturligt att skolan genom att erbjuda nya valbara kurser ger eleverna möjlighet att successivt anpassa sin utbildning till önskat yrkesområde. Statsrådet påminner om att diskussionerna om en övergång från många smala utbildningar till färre och bredare utbildningar med möjlighet till specialisering genom grenval eller valbara kurser har pågått sedan mitten av 1970- talet och att efter beslutet om gymnasiereformen i juni 1991 för- ståelsen ökat för att valbara kurser ger större flexibilitet än grendelning. Jag ser det som naturligt att dessa diskussioner fort- sätter och att vi får en utveckling av gymnasieskolans program till att bli mer uppbyggda på kurser än fasta grenar. Jag vill dock fram- hålla att jag ser kärnan av allmänna ämnen som omistlig och att den breddning av utbildningarna som reformen innehåller är ett stort framsteg. Skolministern tecknar sin bild av den fortsatta utveck- ling som att kommunerna allt mer utnyttjar möjligheterna att inom den beslutade grundstrukturen för gymnasieskolan profilera sin utbildning efter elevernas och arbetslivets önskemål. 
 Också i propositionen En ny läroplan och ett nytt betygssystem för gymnasieskolan, komvux, gymnasiesärskolan och särvux (prop. 1992/93:250) berördes frågan om de båda ytterligheterna av gym- nasiestruktur. Regeringen tog avstånd från den längst gående formen av en kursutformad gymnasieskola, som skulle innebära att eleverna satte samman sina studieprogram genom att fritt välja kurser utan några restriktioner såsom att vissa kurser eller ämnen 
 530 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 alltid skall ingå. I stället skulle kursutformningen ske inom pro- gramramen. 
  
 13.3 
  
 Syftet med kursutformning och med en  
  
 mer  
 kursutformad gymnasieskola 
 Främsta syftet med att den nya gymnasieskolan fick en kurs- utformning var, som framgått, att uppnå en flexibilitet, som möjlig- gör en  
 kontinuerlig förnyelse av utbildningen genom att kurser kan bytas ut.  
 Lika viktigt är  
 elevers möjlighet att välja kurser.  
 Ett tredje motiv som funnits från den första presentationen i Växa med kun- skaper är  
 möjligheten att samordna undervisningen i gymnasieskolan och komvux. 
  
 Det gamla linjegymnasiets arbetsformer påverkades i hög grad genom timplanernas struktur som byggde på lärarveckotimmar per ämne och årskurs. Genom reformen fick gymnasieskolan en stadie- timplan, dvs. ett visst antal timmar per ämne för hela gymnasie- tiden. Timmarna utgick inte heller från lärarnas undervisning utan ifrån att eleverna hade rätt till ett visst minsta antal timmars undervisning per ämne. Härigenom blev det möjligt att ha en mindre enhetlig undervisningsplanering. Företeelser som  
 kon- centrationsläsning, periodindelning av läsåret och samundervisning för elever på olika program  
 blev möjliga.  
 Kommunerna fick rätt att besluta om vissa delar av innehållet i gymnasieskolan,  
 vilket var möjligt genom lokala kurser, lokalt tillval och lokala grenar. 
 Det allra viktigaste var att kursutformningen  
 gjorde det möjligt  
 att byta ut kurser, att periodindela läsåret osv. Ingen av dessa före- teelser var föreskrivna. Ännu fler möjligheter redovisades under rubriken  
 en mer kursutformad gymnasieskola  
 i Läroplanspropo- sitionen (prop. 1992/93:250). 
 Regeringen räknade där upp ett antal förhållanden som skulle kunna åstadkommas genom en mer kursutformad gymnasieskola, både dem som nämnts förut och nya. En kursutformad gymnasie- skola ger 
 N bättre möjligheter att successivt och i takt med arbetslivets för- ändrade behov förnya utbildningen genom utbyte av kurser 
 N större möjligheter för kommunerna att profilera sin utbildning mot det lokala arbetslivets behov 
 N ökad valfrihet för eleverna att påverka sin utbildning 
 531 
 Bilaga 4 SOU 2002:120 
 N större möjligheter för eleverna att kombinera studieför- beredande och yrkesförberedande kurser 
 N möjligheter för elever att gå långsammare och snabbare igenom gymnasieskolan än på normaltiden tre år 
 N möjlighet att låta elevernas studier börja på vars och ens egen kunskapsnivå, varigenom anknytningen till grundskolan blir lättare 
 N förberedelse för den högre utbildningens arbetsformer och 
 N möjligheter att utnyttja komvux erfarenheter av kursutform- ning, både vad gäller organisation och pedagogik. 
 Det förhållandet att ingenting av de möjligheter som kursutform- ningen gav var obligatoriskt att använda – eller föreskrivet i några bestämmelser skapade förvirring i debatten. Fortfarande var alla dessa uppräknade företeelser möjligheter och inte tvång. I en kri- tisk studie av gymnasieskolans kursutformning, Nytt vin i gamla säckar, 
 8  
 framhåller författaren att det är svårt att finna en enhetlig uppfattning om vad kursutformning är utöver en minimidefinition: ämnen är indelade i kurser där varje kurs har en kursplan och betyg sätts på varje kurs. 
 Ett antal skrifter som publicerades av bl.a. Utbildningsdeparte- mentets Kursutformningsgrupp 
 9  
 och av Svenska Kommunförbun- dets projekt Kursutformad gymnasieskola 
 10  
 redovisade kurs- utformningens möjligheter. Kommittén för gymnasieskolans ut- veckling behandlade frågan om kursutformning relativt utförligt i sitt första delbetänkande 
 11  
 och i slutbetänkandet 
 12 
 . I synnerhet av det sistnämnda framgår tydligt att vissa företeelser sågs med mer positiva ögon än andra. Den förra gymnasiekommittén tog t.ex. avstånd från koncentration av kärnämnen till första året, eftersom det försvårar samverkan mellan kärnämnen och yrkesämnen. 
 Förvirringen i fråga om vad kursutformning är blev ännu större av begreppet mer kursutformat. Vad betydde då detta? 
 I Svenska kommunförbundets redovisning betecknades de skolor som mer kursutformade, vilka använde sig av mer än 50 pro- 
  
 8  
 Morton,  
 J-O 
  (2000), Nytt vin i gamla säckar; En studie av gymnasieskolans kursutform- ning. Skolverket. 
  
 9  
 Centrala frågor i utvecklingen av kursutformad gymnasieskola (Ds 1993:69), Kursutformad gymnasieskola för alla? (Ds 1994:139) och Kursutformad gymnasieskola en flexibel skola för framtiden (Ds 1995:78). 
  
 10 
  
 Kursutformad gymnasieskola; Slutrapport från projektet Kursutformad gymnasieskola; Svenska Kommunförbundet maj 1998. 
  
 11 
  
 Den nya gymnasieskolan – hur går det? (SOU 1996:1). 
  
 12 
  
 Den nya gymnasieskolan – problem och möjligheter (SOU 1997:107). 
  
 532 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 cent av en serie kriterier på kursutformningens möjligheter som tagits fram. 
 De möjligheter/kriterier som därvid avsågs var: 
 N Blockläggning av individuella val N Koncentrationsläsning 
 N Periodindelning av läsåret N Kurser i olika studietakt N Samverkan med Komvux 
 N Samordnad schemaläggning N Koncentration av kärnämnen N Specialutformade program N Mentorer 
 N Kurser i olika ordningsföljd 
 Det kan vara svårt att utifrån förekomsten av något enstaka kri- terium avgöra graden av kursutformning. Däremot bör en kombi- nation av flera eller många kriterier vara ett uttryck för att skolan arbetar mera kursutformat. 
 Utvecklingen mot en mer kursutformad skola var stark under åren 1994 1997, men takten i utvecklingen stagnerade därefter. Cirka 30 procent av gymnasieskolorna hade enligt Kommunför- bundets enkät hösten 1994 nått en sådan omfattning i att utnyttja möjligheter att de kunde betraktas som mer kursutformade enligt den i enkäten tillämpade definitionen. 1996/97 var motsvarande antal 54 procent. 
 En konkret nyhet i Läroplanspropositionen 
 13  
 för att underlätta kursutformningen var införandet av gymnasiepoäng som mått på utbildningens omfattning, varvid antalet gymnasiepoäng i ett ämne skulle motsvara antalet minsta garanterade undervisningstimmar i ämnet. Eleverna skulle få gymnasiepoäng för en kurs då de visat att de med godkända resultat fullgjort kursen, oberoende av hur lång tid det tagit att inhämta kunskaperna. 
 Genom införandet av gymnasiepoäng som avsåg att fokusera mera på resultatet än undervisningstid per kurs och i synnerhet genom att betyg skulle sättas på kurs och inte såsom tidigare på ämne infördes två företeelser som  
 måste  
 användas och som regle- rades i författning. Härigenom blev hela gymnasieskolan  
 mera kurs- utformad. 
  
 Det börjar nu bli dags att fråga sig vad en kurs är. 
  
 13  
 Prop. 1992/93:250. 
 533 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 13.4 
  
 Kursens betydelse för kursutformningen 
  
 Kursen är det centrala inslaget i kursutformningen. Ändå är det svårt att få grepp om vad en kurs är – skriver författaren av den nyssnämnda kritiska granskningen av kursutformningen. Vid dis- kussioner i den tänkargrupp som Gymnasiekommittén 2000 knutit till sig har det betonats att vad som är ett ämne är en historisk och social konstruktion. Man skulle kunna säga detsamma om vad som är en kurs, möjligen med tillägget att det också finns ett mycket starkt inslag av administrativ konstruktion. 
  
 13.5 
  
 Hur var det tänkt? 
  
 Det första dokumentet är propositionen Växa med kunskaper, där skolministern i anslutning till ett avsnitt om kursplaner angav att de så långt möjligt bör utformas som påbyggbara kurser. Han redo- visade också ett exempel, matematik, där den grundläggande kursen är obligatorisk för alla. Matematik är bl.a. ett viktigt redskap i yrkesutbildningen. Kursplaneöversynen bör inriktas på att klargöra sådana kopplingar och underlätta för elever och lärare att se, förstå och inspireras av sådana samband. Han fortsatte sedan att beskriva ytterligare tre kurser i matematik av olika omfång, varav den sista, den mest omfångsrika, skulle utarbetas för att ge de kvalificerade kunskaper som behövs för t.ex. ingenjörsutbildning. Genom riks- dagens beslut om timplaner kom ämnet matematik att få olika timtal på olika program och grenar, nämligen 110, 150, 200, 240 och 300 timmar. 
 I den av riksdagen år 1991 beslutade timplanen var matematik det ämne som förekom med flest antal olika timtal. Flera timtal förekom emellertid också i andra ämnen, såsom engelska, samhälls- kunskap och historia. I sådana ämnen var det således naturligt att i kursplanearbetet utgå från principen om påbyggbara kurser. Denna princip är en av de mest grundläggande i den svenska kursutform- ningen. En annan avgörande faktor för den svenska kursutform- ningens funktion är kursstorleken. 
 534 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 13.6 
  
 Hur blev det? 
  
 Som framgått ovan beslutade riksdagen om timplanen för den reformerade gymnasieskolan. Där lades således fast hur många timmar det ena och andra ämnet skulle ha på olika program – med undantag för yrkesämnena. I de kurser som hade minst omfattning uppgick antalet undervisningstimmar till 30. Exempel på sådana var de tre kärnämnena religionskunskap, naturkunskap och estetisk verksamhet. 30 timmar kom därmed att bli en norm för storleken på den minsta kursen också för de kurser som beslutades av Skol- verket. I den av riksdagen beslutade timplanen angavs endast en totalsumma för yrkesämnena, nämligen 1 370 timmar. Det ankom således på Skolverket att besluta om indelningen av yrkesämnena i kurser. 
 Man kan konstatera att det redan från början av kursutform- ningen fanns motstridiga signaler. I regeringens uppdrag till Skol- verket betonas att den mindre enheten, som kallas delkurs, inte ska styra undervisningens organisation och uppläggning. Den av riks- dagen fastställda timplanen hade emellertid 30 timmar som den minsta kursen. En bestämmelse om detta togs in i Gymnasieför- ordningen. Numera är minsta omfattning på en kurs 50 gymnasie- poäng. 
 Det fanns från början inte några bestämmelser som angav den största omfattningen av en kurs. Sedan det blivit känt att många elever upplevt att kursen på 220 timmar i fysik var alltför stor fick Skolverket regeringens uppdrag att dela upp den. Härigenom signa- lerade statsmakterna att kurser inte heller fick vara alltför om- fattande, en signal som kom att få utomordentligt stor betydelse för indelningen av yrkesämnen i kurser. 
 Numera innehåller Gymnasieförordningen bestämmelsen att kurser inte bör omfatta mer än 200 gymnasiepoäng. Alla kurser skall vara jämnt delbara med 50. 
 I dag finns det 854 nationella kurser. Därtill kommer lokala kurser. 
 14 Lärlingsutbildning 
 Nästan all yrkesutbildning bygger på lärlingstraditionen. Genom samhällets ökade ansvar under 30 50 talet minskade lärlingsutbild- ningen konstant. Ett lärlingsutbildningsstråk för yrkesutbildning 
 535 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 har hela tiden existerat parallellt med den etablerade gymnasie- skolan. Den har från tid till annan haft skiftande reglering och förutsättningar. 
 Gymnasial lärlingsutbildning innebar att den som var anställd på ett företag också kunde vara elev i gymnasieskolan och genom företagets försorg få utbildning för ett visst yrke. Lärlingsutbild- ning kunde också förekomma som traditionell lärlingsutbildning. 1985 när arbetsgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbild- ningen (ÖGY) kartlade arbetsmarknadens utbildningsavtal fanns sådan inom 15 av de 30 avtal som granskades. Gymnasial lärlings- utbildning fanns redovisad i nio utbildningsavtal. I båda dessa utbildningsformer fanns möjligheter att komplettera med allmänna ämnen och yrkesteori. 
 1992 möjliggjordes utbildning för lärlingar inom ramen för ett individuellt program (prop.1991/92: 157). Utbildningen avses kombineras med en yrkesutbildning i företagsregi inom ramen för ett anställningsförhållande. Utbildningen i gymnasieskolan skall minst omfatta kärnämnena svenska, engelska, samhällskunskap och matematik. Skolan skall ge utbildning i samtliga kärnämnen om eleven önskar detta. Utbildningen omfattar tre årskurser. Före- tagen är huvudman för lärlingsutbildningen som regleras av avtal mellan parterna på arbetsmarknaden. 
 Lärlingsutbildningen har haft svårt att få genomslag genom det svåra arbetsmarknadsläget i början av  
 1990-talet. 
  Vid slutet av  
 1980-talet 
  hade den gamla gymnasiala lärlingsutbildningen haft omkring 3 000 elever medan lärlingsutbildning anordnades för endast 153 elever hösten 2001. 
 Från hösten 1997 startade en försöksverksamhet med ny lär- lingsutbildning. Försöksverksamheten innebar att elev på ett nationellt program med yrkesämnen utöver den undervisningstid som följer av timplanen får handledd praktik på en arbetsplats. Den omfattade inledande studier på ett nationellt program som avslu- tades med lärlingsutbildning. Utbildningen skulle ge ökad arbets- livserfarenhet och fördjupade yrkesfärdigheter inom yrkesområdet. Undervisningen på programmet kunde förlängas utöver tre år. De flesta skolor valde att förlänga utbildningstiden från tre till fyra år. Våren 2000 pågick försöksverksamhet vid 18 skolor och omfattade ca 300 elever. 
 Försöksverksamheten lagdes ner år 2000 och ersatts med LIA (Lärande i arbetslivet). 
 536 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 4 
  
 15 
  
 Förändringar som genomfördes den 1 juli 2000 – gymnasiepoäng blir ett mått på elevernas insatser, nytt tekniskt program 
  
 Efter riksdagens beslut på grundval av förslag i propositionen (prop. 1997/98:169) Gymnasieskola i utveckling – kvalitet och likvärdighet infördes ett antal förändringar den 1 juli 2000. 
  
 15.1 
  
 Gymnasiepoäng 
  
 De riktvärden som hittills gällt för utbildningens omfattning inom olika ämnen på de 16 nationella programmen – och som överens- stämt med den minsta garanterade undervisningstiden ersattes den 1 juli 2000 av en gemensam poängstruktur. Alla nationella och specialutformade program omfattar nu 2 500 gymnasiepoäng, varav de ämnen genom vilka programmet får sin karaktär omfattar 1 450 gymnasiepoäng. Idessa ingår ett projektarbete om 100 gym- nasiepoäng. Kärnämneskursernas omfattning justerades och alla kurser blev jämnt delbara med 50. Ingen kurs skall vara mindre än 50 och som regel inte större än 200 gymnasiepoäng. 
 Poängplanen för nationella och specialutformade program fick därmed följande utformning: 
  
 Ämne 
  
 Gymnasiepoäng 
  
 Svenska/Svenska som andraspråk 
  
 200 
  
 engelska 
  
 100 
  
 Matematik 
  
 100 
  
 Idrott och hälsa 
  
 100 
  
 Samhällskunskap 
  
 100 
  
 Religionskunskap 
  
 50 
  
 Naturkunskap 
  
 50 
  
 Estetisk verksamhet 
  
 50 
  
 Ämnen genom vilka programmet får 
  
 1 450 
  
 sin karaktär inklusive projektarbete 
  
 om 100 gymnasiepoäng 
  
 Individuella val 
  
 300 
  
 Summa gymnasiepoäng 
  
 2 500 
  
 537 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:120 
  
 Det är att märka att denna förändringen inte påverkat antalet undervisningstimmar. Även om antalet gymnasiepoäng nu anger elevernas arbetsinsatser och inte är ett mått på antalet lektioner har en minsta garanterad undervisningstid behållits. Den är nu 2 430 timmar för program med yrkesämnen och 2 180 timmar för övriga program. 
  
 15.2 
  
 Inriktningar i stället för grenar 
  
 Begreppet inriktning har ersatt det tidigare begreppet gren. En elev kan välja olika specialiseringar inom ett program genom att gå en inriktning eller genom att välja kurser inom en inriktning. Enligt propositionen kan inriktningarna vara olika många på olika pro- gram och i vissa fall gemensamma för flera program. Elevers rätt att komma in på en inriktning är densamma som tidigare gällde för grenar. 
  
 15.3 
  
 Ett nytt nationellt program 
  
 För att bredda utbudet inom den naturvetenskapliga och tekniska sektorn infördes teknikprogrammet från hösten 2000. Enligt pro- positionen skall detta kunna erbjuda inriktningar som förbereder för såväl eftergymnasiala studier inom främst det tekniska området som för olika teknikinriktade arbetsuppgifter. Beroende på lokala förutsättningar kan skolor profilera sig mot olika inriktningar av teknikprogrammet. 
 Teknikprogrammet inte några nationellt fastställda inriktningar. 
 538 
 Bilaga 5 
 Sammanställning över nationella program och inriktningar 
  
 Program 
  
 Inriktningar 
  
 1. 
  
 Barn- och fritidsprogrammet 
  
 Fritid 
  
 Pedagogisk och social verk- 
  
 samhet 
  
 2. 
  
 Byggprogrammet 
  
 Anläggning 
  
 Husbyggnad 
  
 Måleri 
  
 Plåtslageri 
  
 3. 
  
 Elprogrammet 
  
 Automation 
  
 Datorteknik 
  
 Elektronik 
  
 Elteknik 
  
 4. 
  
 Energiprogrammet 
  
 Drift- och underhållsteknik 
  
 Sjöfartsteknik 
  
 VVS- och kylteknik 
  
 5. 
  
 Estetiska programmet 
  
 Bild och formgivning 
  
 Dans 
  
 Musik 
  
 Teater 
  
 6. 
  
 Fordonsprogrammet 
  
 Flygteknik 
  
 Karosseri 
  
 Maskin- och lastbildsteknik 
  
 Personbilsteknik 
  
 Transport 
  
 7. 
  
 Handels- och administrations- 
  
 Handel och service 
  
 programmet 
  
 Turism och resor 
  
 8. 
  
 Hantverksprogrammet 
  
 539 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2002:120 
  
 9. 
  
 Hotell- och restaurang- 
  
 Hotell 
  
 programmet 
  
 Restaurang och måltids- 
  
 service 
  
 10. 
  
 Industriprogrammet 
  
 11. 
  
 Livsmedelsprogrammet 
  
 12. 
  
 Medieprogrammet 
  
 Medieproduktion 
  
 Tryckteknik 
  
 13. 
  
 Naturbruksprogrammet 
  
 - 
  
 14. 
  
 Naturvetenskapsprogrammet 
  
 Matematik och data- 
  
 vetenskap 
  
 Miljövetenskap 
  
 Naturvetenskap 
  
 15. 
  
 Omvårdnadsprogrammet 
  
 16. 
  
 Samhällsvetenskapsprogrammet 
  
 Ekonomi 
  
 Kultur 
  
 Samhällsvetenskap 
  
 Språk 
  
 17. 
  
 Teknikprogrammet 
  
 - 
  
 540 
 Bilaga 6 
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Författningsförslag – skollagen 
 1 kap. Inledande bestämmelser 
 Tillämpningsområde 
 1 § 
 Denna lag innehåller bestämmelser om utbildning inom skolväsen- det som anordnas av det allmänna eller av enskilda. 
 Skolväsendet omfattar följande skolformer 
 N förskola 
 N förskoleklass N grundskola N grundsärskola N specialskola N sameskola 
 N gymnasieskola N gymnasiesärskola 
 N kommunal vuxenutbildning 
 N vuxenutbildning för utvecklingsstörda N svenskundervisning för invandrare 
 I skolväsendet ingår också utbildning i fritidshem som komplement till förskoleklassen och de skolformer i vilka skolplikt kan full- göras. 
 I 17 kap. finns bestämmelser om utbildning och annan peda- gogisk verksamhet som bedrivs i stället för utbildning inom skolväsendet. För sådan verksamhet gäller bestämmelser i denna lag i den omfattning detta framgår av särskilda bestämmelser. 
 541 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Definitioner 
 2 § 
 I denna lag avses med 
 N elever: barn, ungdomar och vuxna som deltar i utbildning enligt denna lag, 
 N undervisning: sådana målstyrda processer som under lärares ledning syftar till inhämtande av kunskaper och värden, 
 N skolenhet: av skolhuvudman organiserad enhet omfattande verksamhet i en eller flera skolbyggnader som ligger nära var- andra och till enheten knuten verksamhet som inte bedrivs i skolbyggnad, 
 N enskild: bolag, förening, stiftelse, registrerat trossamfund och enskild individ. 
 Övergripande mål 
 3 § 
 Utbildningen syftar till att ge kunskaper och färdigheter samt att främja en allsidig personlig utveckling och en livslång lust att lära. 
 Utbildningen syftar också till att i samarbete med hemmen främja barns och ungdomars harmoniska utveckling till ansvars- kännande människor och samhällsmedlemmar samt att ge vuxna möjlighet till en stärkt ställning i arbetslivet och i det kulturella och politiska livet. 
 Utbildningen skall vidare främja förståelsen för andra länder och för internationella förhållanden samt respekten för vår gemen- samma miljö. Den skall också ge eleverna ett historiskt och ett etiskt perspektiv. 
 4 § 
 All utbildning skall utformas i överensstämmelse med grund- läggande demokratiska värderingar såsom människolivets okränk- barhet, individens frihet och integritet, alla människors lika värde, jämställdhet mellan kvinnor och män samt solidaritet människor emellan. 
 542 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 6 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Var och en som verkar inom utbildningen skall främja aktning för varje människas egenvärde och aktivt motverka alla former av kränkande behandling. 
 5 § 
 Utbildningen i en offentlig skola skall vara  
 icke-konfessionell. 
  
 En enskild skola kan, inom ramen för vad som sägs i 3 och 4 §§, ha en konfessionell inriktning. 
 6 § 
 När åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till bar- nets bästa kräver. 
 Barnets inställning skall så långt det är möjligt klarläggas. Hän- syn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. 
 Lika tillgång till utbildning 
 7 § 
 Alla barn och ungdomar skall, oberoende av kön, geografiskt hem- vist samt sociala och ekonomiska förhållanden, ha lika tillgång till utbildning i skolväsendet om inte annat följer av särskilda be- stämmelser i denna lag. 
 Likvärdig utbildning 
 8 § 
 Utbildningen skall inom varje skolform vara likvärdig varhelst den anordnas i landet. 
 543 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Läroplan m.m. 
 9 § 
 För varje skolform och för fritidshemmet gäller en läroplan. Rege- ringen fastställer läroplanen. 
 10 § 
 Utbildningen skall vila på vetenskaplig eller konstnärlig grund samt på beprövad erfarenhet. 
 2 kap. Huvudmän och ansvarsfördelning 
 Skolhuvudmän 
 Kommuner 
 1 § 
 Kommuner är huvudmän för förskola, förskoleklass, grundskola, grundsärskola, fritidshem, gymnasieskola, gymnasiesärskola, kom- munal vuxenutbildning, vuxenutbildning för utvecklingsstörda och svenskundervisning för invandrare. 
 I varje kommun skall det finnas en eller flera nämnder som skall fullgöra kommunens uppgifter enligt denna lag. 
 Landsting 
  
 2 §  
 . (Utformningen beror av Gymnasiekommitténs ställnings- taganden.) 
 Staten 
 3 § 
 Staten är huvudman för specialskola och sameskola samt fritidshem vid en skolenhet med specialskola eller sameskola. 
 544 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 6 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Enskilda 
 4 § 
 Enskilda får godkännas som huvudmän för förskola, förskoleklass, grundskola, grundsärskola, specialskola, sameskola, fritidshem, gymnasieskola och gymnasiesärskola. Ett godkännande skall avse utbildning av bestämd omfattning vid en viss skolenhet. 
 Godkännande skall lämnas om 
  
 1. 
  
 huvudmannen har förutsättningar att följa de föreskrifter som gäller för utbildningen, och 
  
 2. 
  
 utbildningen inte innebär påtagliga negativa följder för det offentliga skolväsendet. 
  
 Utbildning som avses i andra stycket innefattar även fritidshem som huvudmannen är skyldig att anordna enligt  
 6–10 
  kap. 
 5 § 
 Ärenden om godkännande enligt 4 § prövas av Skolverket i fråga om grundskola, grundsärskola, specialskola, sameskola, gymnasie- skola och gymnasiesärskola. Skolverket prövar också ärenden om förskoleklass som anordnas vid en skolenhet med grundskola, grundsärskola, specialskola eller sameskola. 
 Ärenden om förskola och om förskoleklass i andra fall än som avses i första stycket prövas av den kommun där verksamheten skall bedrivas. 
 Övergripande ansvar för utbildningen 
 6 § 
 Huvudmannen ansvarar för att utbildningen genomförs i enlighet med bestämmelserna i denna lag, föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen och de bestämmelser för utbildningen som kan finnas i annan författning. 
 545 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Ledningen av utbildningen och ansvaret för undervisningen 
 7 § 
 Vid skolenheterna skall det finnas rektorer. Det åligger rektorn särskilt att verka för att utbildningen utvecklas. 
 8 § 
 Rektorn skall leda och samordna det pedagogiska arbetet inom sitt verksamhetsområde. 
 Rektorn beslutar därvid om enhetens inre organisation och fattar i övrigt de beslut som framgår av särskilda föreskrifter i denna lag eller annan författning. 
 En rektor får uppdra åt en sådan befattningshavare vid skol- enheten som har tillräcklig kompetens och erfarenhet att fullgöra enskilda ledningsuppgifter och besluta i frågor som avses i andra stycket. Rektors beslutanderätt enligt särskilda föreskrifter får dock överlåtas till annan endast om det anges särskilt i dessa före- skrifter. 
 9 § 
 Vid skolenheterna skall det finnas lärare som ansvarar för under- visningen. 
 10 § 
 Som rektor får bara den anställas som genom utbildning och erfarenhet har pedagogisk insikt. 
 11 § 
 Huvudmannen är skyldig att för undervisningen använda lärare, som har en utbildning avsedd för den undervisning de i huvudsak skall bedriva. 
 Undantag får göras endast om personer med sådan utbildning inte finns att tillgå eller det finns något annat särskilt skäl med hänsyn till eleverna. 
 Uppgifter som avser betygsättning får endast utföras av lärare som uppfyller kraven enligt 13 eller 14 §. 
 546 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 6 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 12 § 
 Huvudmannen skall sträva efter att för undervisning anställa lärare som har forskarutbildning. 
 13 § 
 Behörig att anställas som lärare utan tidsbegränsning är den som har svensk lärarexamen, som regeringen med stöd av 1 kap. 11 § högskolelagen (1992:1434) har meddelat föreskrifter om, eller motsvarande äldre utbildning, med huvudsaklig inriktning på den undervisning anställningen avser, eller den som har utländsk lärar- utbildning och för vilken Högskoleverket har utfärdat behörig- hetsbevis. 
 Regeringen får meddela föreskrifter om undantag från bestäm- melserna i första stycket för skolor med speciell pedagogisk inrikt- ning. 
 14 § 
 Den som inte är behörig enligt 13 § får ändå anställas som lärare utan tidsbegränsning om 
  
 1. 
  
 det saknas sökande som uppfyller kraven på behörighet, 
  
 2. 
  
 det finns särskilda skäl, 
  
 3. 
  
 sökanden har motsvarande kompetens för den undervisning som anställningen avser och 
  
 4. 
  
 det dessutom finns skäl att anta att sökanden är lämpad att sköta undervisningen. 
  
 15 § 
 Den som inte uppfyller kraven enligt 13 eller 14 § får anställas för att utföra läraruppgifter för högst ett år i sänder. 
 547 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Elevhälsan 
 16 § 
 Elevhälsan är främst förebyggande. Den skall omfatta omvårdnad samt medicinska, psykologiska, sociala och specialpedagogiska in- satser. 
 För elevhälsans verksamhet skall det finnas tillgång till personal med sådan kompetens att elevernas behov kan tillgodoses. 
 17 § 
 Huvudmannen skall erbjuda varje elev i förskoleklassen, grund- skolan, grundsärskolan, specialskolan och sameskolan minst tre allmänna hälsokontroller. Dessa skall vara jämnt fördelade under skoltiden. Eleven skall dessutom mellan de allmänna hälso- kontrollerna erbjudas kontroll av syn och hörsel och andra begrän- sade hälsokontroller. Varje elev i gymnasieskolan och gymnasie- särskolan skall erbjudas minst en allmän hälsokontroll. 
 Elever som avses i första stycket får vid behov anlita elevhälsan för enkla sjukvårdsinsatser. 
 För medicinska insatser enligt första och andra stycket skall det finnas skolläkare. 
 Kompetensutveckling 
 18 § 
 Huvudmannen skall se till att personalen ges möjligheter till kom- petensutveckling. 
 Registerkontroll 
 19 § 
 Den som erbjuds en anställning inom sådan verksamhet som regleras i  
 5–10 
  kap. skall till den som erbjuder anställningen lämna ett utdrag ur det register som förs enligt lagen (1998:620) om 
 548 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 6 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 belastningsregister. Utdraget skall vara högst ett år gammalt. Rege- ringen meddelar föreskrifter om innehållet i ett sådant utdrag. 
 Den som inte har lämnat ett registerutdrag enligt första stycket får inte anställas. 
 20 § 
 Trots bestämmelserna i 19 § får den som inom ett år erbjuds en förnyad anställning hos samma arbetsgivare anställas utan att han eller hon lämnat ett registerutdrag enligt 19 § första stycket. 
 21 § 
 På begäran av den som lämnat ett registerutdrag skall detta åter- lämnas i original. 
 3 kap. Allmänna föreskrifter för utbildning inom skolväsendet 
 Kvalitetssäkring 
 1 § 
 Varje huvudman skall systematiskt följa upp och utvärdera sin verksamhet och på basis härav årligen upprätta en skriftlig kvali- tetsredovisning. Denna redovisning skall innehålla dels en bedöm- ning av i vilken utsträckning de nationella målen för utbildningen har förverkligats, dels en redogörelse för vilka åtgärder som kom- mer att vidtas för ökad måluppfyllelse. 
 Vad som föreskrivs i första stycket för varje huvudman gäller även för varje skolenhet. 
 Planering och kvalitetsredovisning vid skolenheten skall genom- föras under medverkan av lärare, övrig personal och valda före- trädare för elever och, för utbildning i vilken skolplikt kan full- göras, även företrädare för elevernas vårdnadshavare. I förskolan och i förskoleklassen skall i stället för elever valda företrädare för elevernas vårdnadshavare ges möjlighet att medverka. 
 549 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 2 § 
 Om huvudmannen vid sin uppföljning och utvärdering upptäcker brister i verksamheten skall denne se till att erforderliga åtgärder vidtas. 
 Huvudmannen skall också ha för elever och vårdnadshavare väl kända rutiner för att ta emot och utreda klagomål. 
 Arbetsmiljön 
 3 § 
 I arbetsmiljölagen (1977:1160) finns bestämmelser om kraven på en god arbetsmiljö. 
 I vissa frågor som rör arbetsmiljön i skolan finns dessutom särskilda bestämmelser i denna lag. 
 4 § 
 Rektorn får vidta de tillfälliga åtgärder som behövs för att tillför- säkra eleverna trygghet och studiero eller för att komma tillrätta med en elevs uppträdande i skolan. 
 5 § 
 Lärare får under pågående undervisning vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra eleverna trygghet och studiero eller för att komma tillrätta med en elevs uppträdande. 
 6 § 
 Rektor eller lärare får omhänderta föremål som är störande för skolverksamheten eller kan utgöra en fara för säkerheten i skolan. 
 Ett omhändertaget föremål skall återlämnas senast vid skol- dagens slut om inte särskilda skäl föranleder något annat. 
 550 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 6 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Lokaler och utrustning 
 7 § 
 För utbildningen skall det finnas de lokaler och den utrustning som behövs för att syftet med utbildningen skall kunna uppfyllas. 
 Elevinflytande 
 8 § 
 Varje elev skall ha inflytande över hur hans eller hennes utbildning utformas och stimuleras att ta aktiv del i arbetet med att vidare- utveckla utbildningen. Skolan skall ge tillfälle för eleverna att under skoltid behandla frågor av gemensamt intresse samt även i övrigt stödja och underlätta elevernas och deras sammanslutningars arbete med inflytandefrågor. 
 Elevernas inflytande skall anpassas efter deras ålder och mognad. Den närmare utformningen av elevernas inflytande skall anges i samband med den planering av 
 verksamheten som föreskrivs i 1 § tredje stycket. 
 9 § 
 Eleverna skall informeras om sin rätt till inflytande och om huvud- dragen i de bestämmelser som reglerar utbildningen. 
 Eleverna skall fortlöpande hållas informerade i frågor som rör dem. 
 De elever som valts till företrädare för andra elever skall infor- meras inför för eleverna viktiga förändringar i utbildningen eller verksamheten i övrigt och ges tillfälle att lägga fram sina synpunk- ter innan beslut fattas i sådana frågor. 
 551 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 10 § 
 Av 6 kap. 18 § arbetsmiljölagen (1977:1160) följer att en elev som utsetts till elevskyddsombud skall få den ledighet från skolarbetet som behövs för uppdraget. Även den elev som valts av andra elever för att företräda dem i frågor om utbildningen skall beviljas den ledighet från skolarbetet som uppdraget kräver. 
 Elevföreträdare skall, om de så önskar, ges särskilt stöd i skol- arbetet för att de skall kunna fullgöra sitt uppdrag. 
 Elevernas utveckling mot målen 
 11 § 
 Alla elever skall ges den ledning och stimulans som de behöver i sitt lärande och sin personliga utveckling för att de utifrån sina behov och förutsättningar skall kunna utvecklas så långt som möjligt enligt utbildningens mål. 
 Elevernas utveckling skall stödjas genom elevhälsan. 
 12 § 
 Om det genom uppgifter från skolans personal, eleven, elevens vårdnadshavare eller på annat sätt framkommer att det kan befaras att eleven inte kommer att nå de mål som minst skall uppnås, skall rektorn se till att elevens behov av stödåtgärder utreds. Behov av särskilt stöd skall även utredas om eleven uppvisar andra svårig- heter i sin skolsituation. Om utredningen visar att eleven behöver särskilt stöd skall han eller hon ges sådant stöd. 
 För elever i skolformer i vilka skolplikt kan fullgöras samt i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan skall särskilt stöd ges på det sätt och i den omfattning som behövs för att eleven skall ha möjlighet att nå de mål som skall ha uppnåtts enligt läroplan och kursplaner. 
 För elever i de skolformer som riktar sig till vuxna gäller sär- skilda bestämmelser. 
 552 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 6 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Åtgärdsprogram 
 13 § 
 För en elev som enligt 12 § har rätt till särskilt stöd skall ett åt- gärdsprogram utarbetas. Av programmet skall framgå hur behoven ser ut, hur de skall tillgodoses samt hur åtgärderna skall följas upp och utvärderas. 
 Eleven och elevens vårdnadshavare skall ges möjlighet att delta vid utarbetandet av programmet. 
 Rektorn eller den rektorn utser beslutar om åtgärdsprogrammet. 
 Former för särskilt stöd 
 14 § 
 Särskilt stöd får ges istället för den undervisning eleven annars skulle ha deltagit i eller som komplement till denna och skall i första hand ges inom den elevgrupp som eleven tillhör. Om det finns särskilda skäl får stödet ges i en annan elevgrupp eller enskilt. 
 15 § 
 Om åtgärder enligt  
 12–14 
  §§ för en skolpliktig elev inte i rimlig grad kan anpassas efter elevens behov och förutsättningar får rektorn besluta om avvikelser från de mål som annars gäller för utbildningen (anpassad studiegång). 
 Information om elevens utveckling och bedömning av studie- resultat 
 Utvecklingssamtal 
 16 § 
 Läraren skall i utvecklingssamtal informera eleven och elevens vårdnadshavare om elevens utveckling i förhållande till målen. Överenskommelser som görs skall på begäran av eleven eller elevens vårdnadshavare dokumenteras skriftligt. 
 553 
  
 Bilaga 6 
  
 SOU 2002:120 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
 Betyg 
 17 § 
 I grundskolan, grundsärskolan, specialskolan, gymnasieskolan, gymnasiesärskolan, kommunal vuxenutbildning, vuxenutbildning för utvecklingsstörda samt svenskundervisning för invandrare skall betyg sättas i den utsträckning och form som regeringen före- skriver. 
 18 § 
 Betyg skall grundas på en bedömning av elevens kunskaper och färdigheter i förhållande till uppställda kunskapsmål i kursplaner och betygskriterier. Eleverna skall informeras om på vilka grunder betygen sätts. 
 19 § 
 Av 2 kap. 11 § följer att betyg endast får sättas av lärare som uppfyller kraven enligt 13 eller 14 § samma kapitel. Om den som undervisar vid tidpunkten när betyg skall sättas inte uppfyller detta krav, skall en lärare utses för betygsättningen. Betyg skall sättas av denna lärare efter samråd med den som undervisat eleverna. 
 20 § 
 Om ett betyg beror av två eller flera lärares bedömning och dessa inte kan enas, skall betyget sättas av rektorn. 
 21 § 
 Betyg skall utfärdas skriftligt. Den som satt betyget skall på begäran upplysa eleven och elevens vårdnadshavare om skälen för betyget. 
 22 § 
 Ett betyg som är uppenbart felaktigt till följd av skrivfel eller liknande förbiseende får rättas av rektorn. Innan rättelse sker skall rektorn ge eleven och elevens vårdnadshavare tillfälle att yttra sig om detta inte är obehövligt. Vid rättelse skall ett nytt skriftligt 
 554 
  
 SOU 2002:120 
  
 Bilaga 6 
  
 Skollagskommitténs förslag till de tre första kapitlen i skollagen 
  
 betyg utfärdas och den felaktiga betygshandlingen om möjligt förstöras. 
 Omprövning av betyg 
 23 § 
 En elev som anser sig ha fått ett felaktigt betyg på ett avslutat ämne, ämnesblock eller en avslutad kurs kan begära omprövning av betyget. Rätt till omprövning föreligger även då eleven anser sig ha felaktigt vägrats betyg. 
 Begäran om omprövning skall göras hos rektorn inom en vecka från det att eleven har fått del av betyget eller beslutet om att betyg inte sätts. Eleven skall ange skälen för sin begäran. Huvudmannen skall utse en lärare från en annan skolenhet som tillsammans med rektor genomför omprövningen. 
 Omprövningen skall grundas på tidigare studieresultat och skall handläggas skyndsamt. Rektorn och läraren skall vara eniga i sin bedömning för att ett nytt betyg skall kunna sättas. Omprövningen får inte resultera i ett lägre betyg. 
 555