SOU 1999:73 
  
 3 
  
 Till Statsrådet och chefen för 
 Socialdepartementet 
 Genom regeringsbeslut den 6 november 1997 bemyndigade rege- ringen chefen för Socialdepartementet att tillkalla en särskild ut- redare med uppgift att se över och utvärdera Handikappombuds- mannens verksamhet. Utredaren skulle pröva vilken betydelse ombudsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet i stort samt bedöma om, och i så fall hur, ombudsmannens roll och arbetsuppgifter bör förändras i något avseende. Med stöd av detta bemyndigande förordnade departementschefen den 30 mars 1998 förre chefsjuristen i Socialstyrelsen Estes som särskild utredare. 
 Under arbetet med betänkandet har som sakkunniga medverkat enhetsjuristen Hall, Socialstyrelsen, jur. kand. Fernandez, Handikappförbundens Samarbetsorgan, utredare Warren, Landstingsförbundet, styrelseledamoten Floyd, Handikappförbundens Samarbetsorgan, depar- tementssekreterare Collier, 
  Socialdepartementet, förbundsordförande Myers, Synskadades Riksförbund, förbundsjurist Kline, Svenska Kommunförbundet och departementssekreterare Dillon, Näringsdepartementet. 
 Sekreterare har varit verksamhetsledaren Boyer samt jur. kand. Mercado fr.o.m. den 12 oktober 1998 t.o.m. den 31 ja- nuari 1999 och byrådirektören Salazar fr.o.m. den 1 mars 1999. 
 Jag får härmed överlämna betänkandet Handikappombuds- mannens framtida förutsättningar och arbetsuppgifter (SOU 1999:73). 
  
 4  
  
 SOU 1999:73 
  
 Särskilda yttranden har lämnats av Collier 
  och Dillon samt Warren och Kline. 
 Mitt uppdrag är härmed slutfört. 
 Stockholm i maj 1999 
 Estes 
 *X\ /||Y HFLOLD )DON 
  
 SOU 1999:73 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 )|UNRUWQLQJDU  
  
 6DPPDQIDWWQLQJ  
  
 )|UIDWWQLQJVI|UVODJ  
  
 8WUHGQLQJVXSSGUDJHW  
  
 1.1 
  
 Uppdraget.................................................................. 
  
 33 
  
 1.2 
  
 Genomförandet.......................................................... 
  
 34 
  
 I Bakgrunden 
  
 %DNJUXQGHQ WLOO LQUlWWDQGHW DY HQ +DQGLNDSSRP  
  
 EXGVPDQ  
  
 2.1 
  
 Handikapputredningens förslag om en Handikapp- 
  
 ombudsman ............................................................... 
  
 37 
  
 2.2 
  
 Statens Handikappråd................................................ 
  
 41 
  
 (QNlWHU RFK VDPPDQWUlIIDQGHQ  
  
 3.1 
  
 Centrala myndigheter ................................................ 
  
 46 
  
 3.2 
  
 Länsstyrelser.............................................................. 
  
 49 
  
 3.3 
  
 Landsting................................................................... 
  
 51 
  
 3.4 
  
 Kommuner ................................................................ 
  
 51 
  
 3.5 
  
 Privata företag, kulturinstitutioner och samfund....... 
  
 53 
  
 3.6 
  
 Handikapporganisationerna....................................... 
  
 53 
  
 3.7 
  
 Intervjuer med ledamöter i ombudsmannens råd ...... 
  
 56 
  
 3.8 
  
 Arbetsmarknadens parter .......................................... 
  
 57 
  
 3.9 
  
 Ombudsmännen ........................................................ 
  
 59 
  
 3.10 
  
 Övriga sammanträffanden......................................... 
  
 60 
  
 6 Innehåll 
  
 SOU 1999:73 
  
 ,QWHUQDWLRQHOOD GRNXPHQW RP PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU  
  
 4.1 
  
 FN:s Allmänna förklaringar om de mänskliga 
  
 rättigheterna............................................................... 
  
 63 
  
 4.2 
  
 FN:s konventioner om de mänskliga rättigheterna ... 
  
 64 
  
 4.3 
  
 De europeiska konventionerna.................................. 
  
 65 
  
 4.4 
  
 Wiendeklarationen .................................................... 
  
 67 
  
 4.5 
  
 FN:s standardregler ................................................... 
  
 68 
  
 4.6 
  
 Amsterdamfördraget ................................................. 
  
 71 
  
 4.7 
  
 Parisprinciperna......................................................... 
  
 71 
  
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV YHUNVDPKHW  
  
 5.1 
  
 En allmän genomgång av verksamheten................... 
  
 73 
  
 5.2 
  
 Styrdokumenten – lagen, förordningen och regle- 
  
 ringsbreven................................................................ 
  
 77 
  
 5.2.1 
  
 Lagen......................................................................... 
  
 77 
  
 5.2.2 
  
 Förordningen ............................................................. 
  
 78 
  
 5.2.3 
  
 Regleringsbreven....................................................... 
  
 79 
  
 5.3 
  
 Handikappombudsmannens uppgifter i förhållande 
  
 till FN:s standardregler 
  
 .............................................. 81 
  
 5.3.1 
  
 Undersökningar ......................................................... 
  
 82 
  
 5.3.2 
  
 Informationsmaterial ................................................. 
  
 83 
  
 5.3.3 
  
 Konferenser m.m....................................................... 
  
 84 
  
 5.4 
  
 Handikappombudsmannens förhållande till andra 
  
 myndigheter............................................................... 
  
 84 
  
 5.4.1 
  
 Myndigheters ansvar för frågor som rör personer 
  
 med funktionsnedsättning ......................................... 
  
 87 
  
 5.5 
  
 Jämförelse mellan de olika ombudsmännen ............. 
  
 89 
  
 5.6 
  
 Handikappombudsmannens förhållande till handi- 
  
 kapprörelsen .............................................................. 
  
 90 
  
 5.7 
  
 Ombudsmannens internationella uppdrag och 
  
 kontakter.................................................................... 
  
 93 
  
 5.8 
  
 Upplysnings- och informationsverksamheten........... 
  
 96 
  
 5.9 
  
 Enskilda ärenden ..................................................... 
  
 100 
  
 II 
  
 Överväganden och förslag 
  
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV EHW\GHOVH I|U XWYHFNOLQJHQ  
  
 2PEXGVPDQ HOOHU P\QGLJKHW  
  
 SOU 1999:73 
  
 Innehåll 7 
  
 +Garcia RFK DUEHWVXSSJLIWHU  
  
 8.1 
  
 Mina handikappolitiska utgångspunkter ................. 
  
 123 
  
 8.2 
  
 Handikappombudsmannen som processförare i 
  
 arbetsrättsliga frågor................................................ 
  
 126 
  
 8.3 
  
 Enskilda ärenden ..................................................... 
  
 130 
  
 8.4 
  
 Förhållandet till andra myndigheter – tillägg i 
  
 myndigheternas instruktioner och ändring av verks- 
  
 förordningen............................................................ 
  
 135 
  
 8.5 
  
 Sekretessbestämmelser............................................ 
  
 137 
  
 8.6 
  
 Begära information och kalla till överläggningar.... 
  
 139 
  
 8.7 
  
 Handikappombudsmannens informationsverksamhet143 
  
 8.8 
  
 Handikappombudsmannens internationella arbete . 146 
  
 8.9 
  
 Handikappombudsmannens råd .............................. 
  
 148 
  
 8.10 
  
 Några sammanfattande kommentarer till förslagen 150 
  
 8.11 
  
 En samordning av ombudsmännens arbete ............. 
  
 152 
  
 8.12 
  
 Nationell Samordningskommitté ............................ 
  
 154 
  
 .RVWQDGHU  
  
 *HQHUHOOD GLUHNWLY  
  
 )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU  
  
 11.1 
  
 Förslag till lag (1999:00) om Delacruz 
  
 mannen .................................................................... 
  
 161 
  
 11.2 
  
 Förslag till lag om ändring av sekretesslagen 
  
 (1980:100) ............................................................... 165 
  
 6lUVNLOGD \WWUDQGHQ  
  
 Bilagor: 
  
 %LODJD 
  
 .RPPLWWpGLUHNWLY  
  
 %LODJD 
  
 (QNlWHU RFK Miller YLG VDPPDQ  
  
 WUlIIDQGHQ  
  
 %LODJD 
  
 0RWWDJDUH DY HQNlWHU  
  
 SOU 1999:73 
  
 9 
  
 Förkortningar 
  
 ADA 
  
 Americans with Disabilities Act 
  
 AD 
  
 Arbetsdomstolen 
  
 AMS 
  
 Arbetsmarknadsstyrelsen 
  
 BO 
  
 Barnombudsmannen 
  
 DAMP 
  
 Dysfunktion i avldebarhet, motorik och perception 
  
 DO 
  
 Diskrimineringsombudsmannen 
  
 HELIOS 
  
 Handicapped People in the European Community 
  
 Living Independently in an Open Society 
  
 HSO 
  
 Handikappförbundens Samarbetsorgan 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 JO 
  
 Justitieombudsmannen 
  
 JämO 
  
 Jämställdhetsombudsmannen 
  
 KO 
  
 Konsumentombudsmannen 
  
 LASS 
  
 Lagen om assistansersättning 
  
 LO 
  
 Landsorganisationen 
  
 LSS 
  
 Lagen om stöd och service 
  
 prop. 
  
 proposition 
  
 RF 
  
 Regeringsformen 
  
 RFV 
  
 Riksförsäkringsverket 
  
 SAF 
  
 Svenska Arbetsgivare Föreningen 
  
 SCB 
  
 Statistiska Centralbyrån 
  
 SHR 
  
 Statens Handikappråd 
  
 SL 
  
 Stor Stockholms Lokaltrafik 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 TCO 
  
 Tjänstemännens Centralorganisation 
  
 SOU 1999:73 
  
 11 
  
 Sammanfattning 
 Jag har haft regeringens uppdrag att göra en översyn av Han- dikappombudsmannens verksamhet och lägga förslag som gäller de framtida förutsättningarna för ombudsmannens arbete (dir.1997:131). I uppdraget har ingått att pröva vilken betydelse ombudsmannen har haft för utvecklingen inom handikappområdet i stort samt bedöma om och i så fall hur ombudsmannens roll och arbetsuppgifter bör förändras i något avseende. 
 Utredningen består av två huvuddelar. Kapitel  
 2–5 
  utgör en bakgrundsdel. Dessa kapitel innehåller inga värderande kom- mentarer utan ger en beskrivande bakgrund. I övervägandelen ka- pitel  
 6–10 
  bedömer jag hur Handikappombudsmannen fullgjort sitt uppdrag och lägger ett antal förslag rörande den framtida rol- len för ombudsmannen och de därmed sammanhängande uppgif- terna. 
 .DSLWHO %DNJUXQGHQ WLOO LQUlWWDQGHW DY HQ +DQGLNDSSRPEXGVPDQ 
 I kapitlet gör jag en genomgång av Handikapputredningens för- slag i Ett Samhälle för alla (SOU 1992:52) om att inrätta en Han- dikappombudsman. Vidare redovisar jag remissvaren över detta förslag och regeringens proposition (1993/94:219) om Handi- kappombudsmannen. Jag beskriver också de uppgifter som Phillips tens Handikappråd hade. 
 .DSLWHO (QNlWHU RFK VDPPDQWUlIIDQGHQ 
 Till grund för mina förslag ligger bland annat enkäter till ett stort antal myndigheter, landsting, företag och organisationer. Jag träf- fade också representanter för myndigheter, kommuner och orga- nisationer, ledamöter i Handikappombudsmannens råd samt Riks- dagens ombudsmän och de övriga ombudsmännen. Resultaten av dessa enkäter och sammanträffanden presenteras i detta kapitel. 
  
 12 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:73 
  
 .DSLWHO ,QWHUQDWLRQHOOD GRNXPHQW RP PlQVNOLJD UlWWLJKHWHU 
 I den roll som jag vill ge Handikappombudsmannen spelar regler och konventioner om de mänskliga rättigheterna en stor roll. I detta kapitel redovisar jag därför olika internationella dokument som rör mänskliga rättigheter. 
 .DSLWHO +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV YHUNVDPKHW 
 I detta kapitel gör jag en genomgång av Handikappombudsman- nens hittillsvarande verksamhet. Jag tar där upp de styrdokument som reglerar ombudsmannens verksamhet, arbetet med FN:s standardregler, förhållandet till andra myndigheter och till handi- kapprörelsen, internationella uppdrag och kontakter, upplysnings- och informationsverksamheten samt arbetet med enskilda ären- den. 
 .DSLWHO +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV EHW\GHOVH I|U XWYHFNOLQJHQ 
 Övervägandedelen inleds med detta kapitel, där jag beskriver Obrien betydelse för utvecklingen på handi- kappområdet. Jag konstaterar där att handikapporganisationerna bildar en stark folkrörelse och att denna mer påtagligt än någon annan institution i samhället har format handikappolitiken. Sam- tidigt framhåller jag att Handikappombudsmannen också har haft en stor betydelse för de senaste årens handikappolitiska utveck- ling. Jag lyfter särskilt fram ombudsmannens informationsarbete. Handikappombudsmannen har bidragit till att handikappfrågorna har fått en större plats i samhällsdebatten. Ett annat område där ombudsmannen lämnat ett viktigt bidrag gäller statistiska upp- gifter om villkoren för människor med funktionsnedsättningar. Vidare nämner jag betydelsen av att ta emot enskilda ärenden. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Sammanfattning 13 
  
 .DSLWHO 2PEXGVPDQ HOOHU P\QGLJKHW 
 I detta kapitel diskuterar jag vilken roll Handikappombudsman- nen skall ha i framtiden. Ombudsmannen har idag en dubbel roll att såväl bevaka att enskilda och grupper av funktionshindrade får sina rättigheter tillgodosedda som att föra ut den av riksdag och regering fastlagda handikappolitiken. Jag ifrågasätter om detta är en bra ordning när det gäller att tillgodose funktionshindrades in- tressen. I stället ser jag det som nödvändigt att renodla ombuds- mannainstitutionen. Skälet är inte bara för att tillgodose interna- tionella konventioner. En sådan självständighet är enligt min me- ning viktig för att nå målet om jämlikhet och full delaktighet för personer med funktionshinder. Det behövs en institution som utan påverkan från regeringen kan peka på inskränkningar av eller an- grepp på de mänskliga rättigheter som tillkommer funktionshind- rade och som utan att vara styrd av andra uppgifter kan vidta de åtgärder som bedöms erforderliga för att komma till rätta med sådana missförhållanden. 
 Handikappombudsmannens verksamhet bör därför enbart reg- leras genom en särskild lag. 
 .DSLWHO +Camacho 
 I|UXWVlWWQLQJDU RFK DUEHWVXSSJLIWHU 
 0LQD KDQGLNDSSROLWLVND XWJnQJVSXQNWHU 
 Avsnittet inleds med en genomgång av begreppet diskriminering. Jag betonar att det finns en styrka i att formulera sociala, ekono- miska och politiska krav som grundläggande rättigheter. Med hjälp av statistiska uppgifter visar jag att människor med funk- tionshinder i dagens Sverige faktiskt kan utsättas för diskrimine- rande åtgärder eller att underlåtna insatser får till följd att funk- tionshindrade blir diskriminerade. Min slutsats blir därför att det inte räcker med allmänna deklarationer om allas lika värde för att de medborgerliga rättigheterna skall tillgodoses. Därutöver krävs politiska beslut som rör flera samhällsområden. En mer fristående Handikappombudsman utgör en viktig del i detta. Handikappom- budsmannens uppgift skall vara att motverka att människor till följd av en funktionsnedsättning utsätts för diskriminering i form av missgynnande behandling eller ovärdigt bemötande. 
  
 14 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:73 
  
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQ VRP SURFHVVI|UDUH L DUEHWVUlWWVOLJD IUnJRU 
 Lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder, ställer nya krav på Handikappom- budsmannens arbete. Jag gör en genomgång av denna lag och diskuterar hur Handikappombudsmannen skall kunna utveckla en tillräckligt god arbetsrättslig kompetens. En tjänst hos Handi- kappombudsmannen bör därför inriktas mot arbetsrättsliga frågor. Budgetmedel bör avsättas för upphandling av kompetens när det gäller att föra processer i Arbetsdomstolen. 
 (QVNLOGD lUHQGHQ 
 Att komma till rätta med inskränkningar i funktionshindrades rätt till jämlikhet och delaktighet i samhällslivet utgör en av Handi- kappombudsmannens viktigaste uppgifter. Om ombudsmannen erhåller information om missförhållanden, genom anmälningar från enskilda eller på andra vägar, skall ombudsmannen söka ställa till rätta dessa. Det bör därför uttryckligen framgå av lagen att, om Handikappombudsmannen genom anmälan eller på annat sätt får kännedom om att funktionshindrade personer missgynnas eller inte kan tillvarata sina rättigheter eller intressen, ombuds- mannen skall vidta de åtgärder som behövs för att avhjälpa miss- förhållandet. 
 Handikappombudsmannen har ägnat en betydande del av sin verksamhet åt uppgifter som innebär rådgivning eller hantering av anmälningar om missgynnande behandling eller kränkande be- mötande. I avsnittet diskuterar jag hur och i vilka fall Handi- kappombudsmannen skall handlägga enskilda ärenden. Vid denna handläggning är det nödvändigt för ombudsmannen att tidigt kunna ta ställning till om ärendet kräver ytterligare insatser av ombudsmannen eller om den enskilde kan hänvisas till annan in- stans. Handikappombudsmannens handläggning av enskilda ären- den får dock inte ta en sådan omfattning att den inkräktar på den- nes möjligheter till policyskapande insatser. 
 Handikappombudsmannen skall emellertid inte i sak pröva ett ärende som omfattas av annan myndighets eller en annan om- budsmans ansvarsområde. Handikappombudsmannen skall inte heller uttala sig i ärenden som är under beredning i domstol. Om- budsmannen skall dock kunna följa upp och utvärdera också frå- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Sammanfattning 15 
  
 gor som omfattas av en annan myndighets eller ombudsmans an- svar. 
 Jag hänvisar i detta kapitel till andra instanser som kan ge rådgivning och hjälp. Sådana instanser kan vara handikapp- rörelsen och i vissa fall landstingens patientnämnder. Vidare hänvisar jag till förslag i Bemötandeutredningens slutbetänkande (SOU 1999:21). 
 )|UKnOODQGHW WLOO DQGUD P\QGLJKHWHU ± WLOOlJJ L Valentine RFK lQGULQJ DY GonzalesI myndigheternas instruktioner och i verksförordningen införs föreskrifter som tydliggör myndigheternas ansvar att inom sina områden och med utgångspunkt i FN:s standardregler bevaka frå- gor som rör funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Myndigheterna skall också vara skyldiga att anpassa sina lokaler och verksamheter, så att de blir tillgängliga för personer med funktionshinder. 
 6HNUHWHVVEHVWlPPHOVHU 
 Jag har i detta avsnitt gått igenom de sekretessregler som gäller för Handikappombudsmannen. I flera av de ärenden ombudsman- nen handlagt har denne inhämtat uppgifter från socialtjänsten och hälso- och sjukvården. Handlingar som dessa myndigheter in- kommit med innehåller ofta uppgifter som av den enskilde eller någon närstående till den enskilde kan uppfattas som känsliga, personliga och integritetskränkande. Sådana uppgifter bör alltid omfattas av sekretess, om det inte står klart att de kan utlämnas utan men eller skada för den enskilde eller dennes närstående. Uppgifter hos Handikappombudsmannen har dock en svagare sekretess än inom socialtjänsten och hälso- och sjukvården. Mitt förslag innebär att uppgifter hos Handikappombudsmannen får samma sekretess som inom socialtjänsten och hälso- och sjukvår- den. Bestämmelsen om sekretess i 9 kap. 21 §, andra stycket i sekretesslagen (1980:100) ändras. Sekretess skall gälla hos Han- dikappombudsmannen för uppgifter som rör enskilds personliga och ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgif- terna kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada och men (omvänt skaderekvisit). 
  
 16 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:73 
  
 Smith LQIRUPDWLRQ RFK Elliott |YHUOlJJQLQJDU 
 Handikappombudsmannen har idag möjlighet att med stöd i 3 § lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen rätt att ta initia- tiv till överläggningar med myndigheter, företag organisationer och andra i syfte att motverka att personer missgynnas eller på annat sätt utsätts för kränkande behandling på grund av funk- tionshinder. Enligt 4 § samma lag är endast myndigheter, lands- ting och kommuner samt vissa andra rättssubjekt skyldiga att lämna uppgifter eller komma till överläggningar. 
 Jag ser en lagstiftning mot diskriminering i näringsverksamhet som nödvändig om vårt land skall kunna leva upp till FN:s olika dokument om mänskliga rättigheter. En del av denna diskrimine- ring kan undanröjas genom upplysningar och information. Enligt min mening bör man dock markera behovet av att alla delar av samhället har skyldighet att verka så att funktionshindrade inte diskrimineras. Det är också rimligt att som princip ha samma skyldigheter för alla typer av organisationer och företag oavsett om de är offentliga eller privata. Mot den bakgrunden vill jag införa en skyldighet i lag även för enskilda företag och organisa- tioner med flera att inkomma med de uppgifter och inställa sig till de överläggningar som Handikappombudsmannen begär. 
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQHQV LQIRUPDWLRQVYHUNVDPKHW 
 Handikappombudsmannens informationsverksamhet är mycket viktig. Jag anser dock att ombudsmannen skall vara mycket för- siktig med att delta i handikappolitiska kampanjer. Med den ökade självständighet som jag vill ge Handikappombudsmannen, är det extra viktigt att markera en tydlig boskillnad mellan om- budsmannen och handikapprörelsen. 
 För att få bästa möjliga genomslagskraft bör Handikappom- budsmannens olika förslag till regeringen lämnas i särskilda skri- velser och inte först i årsrapporten. Av årsrapporten, som dock fyller en viktig informationsuppgift, bör självklart framgå vilka förslag ombudsmannen lagt under det föregående året. Det skall framgå av lagen att Handikappombudsmannen varje år är skyldig att lägga fram en rapport. Rapporten bör formellt ställas till rege- ringen. Den årliga rapporten är dock av stor betydelse också för andra än regeringen. Det är därför viktigt att ombudsmannen ser till att rapporten, som hittills, får en god spridning. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Sammanfattning 17 
  
 De förslag som läggs i den studie av Handikappombudsman- nens informationsverksamhet, som jag gav IdéTorget i uppdrag att utföra bör överlämnas till Handikappombudsmannen för den- nes bedömning. 
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV LQWHUQDWLRQHOOD DUEHWH 
 Handikappombudsmannens internationella kontakter är mycket viktiga för det arbete som denne bedriver. Frågor som rör EU har en särskild dignitet. Jag anser dock att det är mycket tveksamt att låta ombudsmannen ingå i regeringsdelegationer och i andra grupper som utses av regeringen. Detta strider mot min syn på en ombudsmans uppgifter och självständighet. 
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV UnG 
 Jag har haft samtal med ledamöter i Handikappombudsmannens råd för att bilda mig en uppfattning om hur rådet fungerat. Från olika håll har missnöje med rådets arbete signalerats. Ledamö- terna har också haft delade meningar om behovet av ett råd. 
 Enligt min uppfattning fyller dock ett särskilt råd en viktig uppgift för en Handikappombudsman. Ett sådant råd kan bistå med kunskaper om funktionshindrades situation, inom vilka om- råden diskriminering är särskilt påtagliga och komma med upp- slag om olika aktiviteter för ombudsmannen. Det bör inte ingå i rådets uppgifter att diskutera frågor om ekonomi och budget. Med hänsyn till Handikappombudsmannens självständiga ställning bör denne själv utse ledamöterna i rådet. Minst hälften av ledamö- terna skall ha anknytning till handikapprörelsen. Övriga ledamö- ter skall företräda myndigheter, forskning, näringsliv och andra verksamheter vars uppgifter berör personer med funktionshinder. 
 1nJUD VDPPDQIDWWDQGH NRPPHQWDUHU WLOO I|UVODJHQ 
 Jag gör i detta avsnitt några kommentarer rörande några av de förslag jag lägger i avsnitten ovan. Jag räknar med att antalet en- skilda ärenden hos ombudsmannen kommer att öka och drar därav slutsatsen att resurserna vad gäller handläggningen av dessa ärenden behöver förstärkas. Handikappombudsmannen bör lägga ner mer tid på fördjupning och analys av de förslag som denne lägger till regeringen. Jag konstaterar att förslagen i avsnitt 8.3 
  
 18 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:73 
  
 och 8.4 sannolikt leder till fler kontakter mellan Handikappom- budsmannen och förvaltningsmyndigheterna. 
 (Q VDPRUGQLQJ DY RPEXGVPlQQHQV DUEHWH 
 Jag har kartlagt likheter och olikheter mellan Handikappombuds- mannens verksamhet och den som bedrivs av övriga ombudsmän. Mot den bakgrunden reser jag frågan om inte alla ombudsmän borde slås samman till ett gemensamt ombudsmannainstitut. Efter att ha analyserat denna fråga avvisar jag en sådan lösning, efter- som jag inte tror den skulle stärka ombudsmännens ställning. Jag vill däremot att samarbetet kan utvecklas genom en lokalmässig samordning. Jag förordar således ingen sammanslagning av de olika ombudsmännen. Däremot föreslås en geografisk samord- ning i gemensamma lokaler, vilket ökar möjligheterna till sam- arbete. Ombudsmännen kan själva ta ställning till om vissa admi- nistrativa funktioner kan samordnas. 
 1DWLRQHOO 6DPRUGQLQJVNRPPLWWp 
 Jag jämför i detta avsnitt ombudsmannafunktionen med uppgif- terna för en Nationell Samordningskommitté. De bevakande upp- gifter som tillkommer Handikappombudsmannen anser jag oför- enliga med den samordnande roll som denna kommitté skall ha. Handikappombudsmannen bör därför inte utgöra eller ingå i den Nationella Samordningskommittén för handikappfrågor. 
 .DSLWHO .RVWQDGHU 
 Jag konstaterar i detta kapitel att de förslag jag lägger inte behö- ver leda till ökade kostnader för staten. Förslagen kan dock leda till att olika myndigheter behöver göra omprioriteringar i sina an- slag. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Sammanfattning 19 
  
 .DSLWHO *HQHUHOOD GLUHNWLY 
 Jag har i mitt utredningsarbete haft att beakta regeringens direktiv till alla kommittéer och särskilda utredare när det gäller att pröva offentliga åtaganden. De förslag jag lägger får inte någon betydel- sefull inverkan på de områden som anges i dessa generella direk- tiv. 
 .DSLWHO )|UIDWWQLQJVNRPPHQWDUHU 
 I detta kapitel kommenterar jag mitt förslag ny till lag om Handi- kappombudsman och övriga författningsförändringar som jag fö- reslår i rapporten. 
 Till utredningen har lämnats två särskilda yttranden. 
  
 SOU 1999:73 
  
 21 
  
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 Lag (1999:00) om Handikappombudsmannen 
  
 Härigenom föreskrivs följande. 
  
 Handikappombudsmannen skall, med utgångspunkt från in- nehållet i Förenta Nationernas standardregler, verka för att perso- ner med funktionsnedsättning får full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor. 
 Handikappombudsmannens verksamhet skall i första hand avse bevakning av funktionshindrades rättigheter och intressen samt uppföljning och utvärdering av frågor som rör personer med funktionsnedsättning. 
 Handikappombudsmannen utses av regeringen för en bestämd tid. 
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV XSSJLIWHU 
  
 Handikappombudsmannen skall regelbundet utvärdera de åt- gärder som vidtas i landet för att förverkliga Förenta Nationernas standardregler om funktionshindrades rätt till full delaktighet och jämlikhet. 
  
 Får Handikappombudsmannen genom anmälan eller på annat sätt kännedom om ett förhållande som kan innebära att funktions- hindrade missgynnas, utsätts för kränkande behandling eller inte kan tillvarata sina rättigheter eller intressen, skall ombudsmannen vidta de åtgärder som behövs för att klarlägga saken och i de fall detta inte ankommer på annan myndighet vidta de åtgärder som krävs för att avhjälpa missförhållandet. 
  
 22 Författningsförslag 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannen skall vid behov ta initiativ till överläggningar med myndigheter, företag, organisationer och andra vilkas verksamhet riktar sig till allmänheten i syfte att mot- verka att personer missgynnas eller på annat sätt utsätts för orätt- vis eller kränkande behandling på grund av funktionshinder. 
  
 Handikappombudsmannen skall enligt lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funk- tionshinder se till att den lagen följs och äger rätt att för en en- skild arbetssökande eller arbetstagare föra talan i tvister angående tillämpningen av den lagen. 
  
 Handikappombudsmannen skall följa forsknings- och utveck- lingsarbete som berör funktionshindrade personer. 
  
 Handikappombudsmannen skall verka för att brister i lagar och andra författningar i fråga om personer med funktionshinder avhjälps. 
  
 Handikappombudsmannen skall genom upplysnings- och in- formationsverksamhet samt andra opinionsbildande insatser för- medla den samlade kunskap ombudsmannen får genom sitt be- vaknings- och uppföljningsarbete. 
 Ombudsmannen skall senast vid utgången av mars månad utge en rapport om sin verksamhet det närmast föregående kalender- året. 
  
 Handikappombudsmannen skall även genom informations- verksamhet och på annat liknande sätt verka för att ingen miss- gynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande be- handling på grund av funktionshinder. 
  
 Handikappombudsmannen skall i sin verksamhet upprätt- hålla kontakter med funktionshindrade personer samt med organi- sationer, företag, landsting, kommuner, länshandikappråd, kom- munala handikappråd och liknande regionala och lokala sam- arbetsorgan, med övriga ombudsmän mot diskriminering, med organisationer på arbetsmarknaden samt med myndigheter och andra vars verksamhet rör personer med funktionshinder. 
 Ombudsmannen skall som ett led i sin verksamhet årligen hålla regelbundna överläggningar med handikapporganisatio- nerna. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Författningsförslag 23 
  
 8SSJLIWVVN\OGLJKHW P P 
  
 Myndigheter, företag, organisationer och andra vilkas verk- samhet riktar sig till allmänheten är skyldiga att på uppmaning av Handikappombudsmannen lämna de uppgifter om förhållanden i sin verksamhet som kan vara av betydelse för ombudsmannens uppgifter enligt denna lag samt delta i överläggningar med om- budsmannen. Myndigheter, företag, organisationer och andra får inte betungas onödigt genom skyldigheten att lämna uppgifter och delta i överläggningar med ombudsmannen. 
 Finns det särskilda skäl, med hänsyn till skyddet för affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsverksamhet eller med hänsyn till rikets säkerhet eller det allmännas ekono- miska intresse, är de inte skyldiga att lämna ut en sådan uppgift. 
 )|UHOlJJDQGH 
  
 Om den som är skyldig att lämna uppgifter eller infinna sig för överläggning enligt 11 § inte rättar sig efter uppmaning som där sägs får Handikappombudsmannen förelägga denne att full- göra sin skyldighet. I föreläggandet får vite sättas ut om Handi- kappombudsmannen bedömer det nödvändigt för att föreläggan- det skall efterkommas. 
 Handikappombudsmannens beslut om föreläggande får över- klagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV UnG 
  
 Handikappombudsmannen biträds av ett särskilt råd. 
 Rådets uppgifter skall vara att bistå Handikappombudsmannen med kunskap om funktionshindrades villkor och andra förhållan- den som är av betydelse för ombudsmannens verksamhet samt föreslå områden som är angelägna för Handikappombudsmannens uppgifter enligt denna lag. 
 Handikappombudsmannen utser rådets ledamöter för en be- stämd tid. Rådet skall vara sammansatt av företrädare för handi- kapporganisationerna, myndigheter, forskning, näringsliv och andra verksamheter med uppgifter som berör personer med funk- tionshinder. Hälften av ledamöterna skall representera handikapp- organisationerna 
  
 24 Författningsförslag 
  
 SOU 1999:73 
  
 gYHUJnQJVEHVWlPPHOVHU 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000, då lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen skall upphöra att gälla. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Författningsförslag 25 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 Förordning (1999:00) med instruktion för 
  
 Handikappombudsmannen 
  
 Härigenom föreskrivs följande. 
 8SSJLIWHU 
  
 Handikappombudsmannen har de uppgifter som anges i lagen (1999:00) om Handikappombudsmannen och lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. 
 9HUNVI|URUGQLQJHQV WLOOlPSQLQJ 
  
 Följande bestämmelser i verksförordningen (1995:1322) skall tillämpas på Handikappombudsmannen: 
 2 § om behörighet att företräda staten vid domstol, 
 15 § om revisionsberättelse, 
 18 § om myndigheters organisation,  
 24–26 
  §§ om ärendens handläggning, 29 § om inhämtande av uppgifter m.m., 30 § om ärendeförteckning, 
 31 § om myndighetens beslut. 
  
 Ombudsmannen har det ansvar för verksamheten och de upp- gifter som anges  
 6–9 
  §§ verksförordningen (1995:1322). 
 bUHQGHQV KDQGOlJJQLQJ 
  
 Ärenden avgörs av ombudsmannen. Ärenden som inte är av större principiell beskaffenhet eller annars av större vikt får dock avgöras av någon annan tjänsteman. Hur detta skall ske anges i arbetsordning eller i särskilda beslut. 
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV UnG 
  
 Enligt 13 § lagen (1999:00) om Handikappombudsmannen biträds ombudsmannen av ett särskilt råd. Handikappombuds- mannen leder rådets möten. Ombudsmannen utser själv antalet 
  
 26 Författningsförslag 
  
 SOU 1999:73 
  
 ledamöter i rådet varav hälften skall representera handikapporga- nisationerna. Övriga ledamöter skall representera myndigheter, forskning, näringsliv och annan verksamhet som har uppgifter som berör funktionshindrade personer. Handikappombudsmannen bestämmer i övrigt sin organisation. 
 9LWHVI|UHOlJJDQGH 
 6 § Vitesföreläggande enligt 19 § lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder skall delges arbetsgivaren. Vitesföreläggande enligt 11 § lagen (1999:00) om Handikappombudsmannen skall delges den som ansvarar för verksamheten. 
 Vitesföreläggande får delges enligt 12 § delgivningslagen (1970:428) bara om det finns skäl att anta att arbetsgivaren eller ansvarig som avses i andra stycket har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. 
 gYHUNODJDQGH 
  
 Handikappombudsmannens beslut om anställningar överkla- gas hos regeringen. 
 Handikappombudsmannens beslut om vitesföreläggande enligt 19 § lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder och enligt 12 § lagen (1999:00) om Handikappombudsmannen överklagas i första fallet hos Nämnden mot diskriminering, i andra fallet hos allmän förvalt- ningsdomstol. 
 Andra beslut får inte överklagas. 
 gYHUJnQJVEHVWlPPHOVHU 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2000, då förord- ningen (1994:949) med instruktion för Handikappombudsmannen skall upphöra att gälla. 
 SOU 1999:73 Författningsförslag 27 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 
  
 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 21 § sekretesslagen (1980:100)  
 1  
 skall ha följande lydelse. 
 1XYDUDQGH O\GHOVH )|UHVODJHQ O\GHOVH 
 NDS 
 21 § 
 2 
  
 Sekretess gäller hos följande myndigheter för uppgift om en- skilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada eller men om uppgiften röjs: 
  
 1. 
  
 Jämställdhetsombudsmannen eller Jämställdhetsnämnden i ärende enligt jämställdhetslagen (1991:433), 
  
 2. 
  
 Ombudsmannen mot etnisk diskriminering i ärende enligt lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbets- livet, 
  
 3. 
  
 Nämnden mot diskriminering i ärende enligt lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet mot personer med funktionshinder och lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning, 
  
 4. 
  
 Handikappombudsmannen i ärende enligt lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder, 
  
 5. 
  
 Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning i ärende enligt lagen (1999:133) om förbud mot diskri- minering i arbetslivet på grund av sexuell läggning, 
  
 6. 
  
 Konsumentombudsmannen i ärende enligt lagen (19947:379) om försöksverksamhet avseende medverkan av Kon- sumentombudsmannen i vissa tvister. 
  
 Sekretess gäller i verksam- het enligt lagen ( ) 
 om Handikappombudsman- nen för uppgift om enskilds personliga  
 HOOHU  
 ekonomiska förhållanden, om det  
 NDQ Ward  
 att den enskilde eller nå- gon närstående till den en- 
  
 1 
  
 Lagen omtryckt 1992:1474. 
  
 2 
  
 Senaste lydelsen enligt 1999:151. 
  
 Sekretess gäller i verksam- het enligt lagen (  
 ;; 
 ) om 
 Handikappombudsmannen för uppgift om enskilds person- 
 liga  
 RFK  
 ekonomiska förhål- landen, om det  
 LQWH Pruitt DWW XSSJLIWHQ NDQ U|MDV XWDQ 
  
 att den enskilde eller någon 
  
 28 Författningsförslag 
  
 SOU 1999:73 
  
 skilde lider skada eller men 
  
 närstående till den enskilde 
  
 RP XSSJLIWHQ U|MV 
  
 lider skada eller men. 
  
 I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretess i högst tjugo år. 
 _______________ 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2000. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Författningsförslag 29 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring av verksförordningen 
  
 (1995:1322) 
  
 Härigenom föreskrivs att 7 § verksförordningen (1995:1322) skall ha följande lydelse. 
 1XYDUDQGH O\GHOVH )|UHVODJHQ O\GHOVH 
 7 § 
 3 
  
 Myndighetens chef skall se till att verksamheten bedrivs för- fattningsenligt och effektivt. 
 Chefen skall 
  
 1. 
  
 hushålla väl med statens medel, 
  
 2. 
  
 verka för att myndigheten genom samarbete med andra myndigheter och på annat sätt tar till vara de fördelar som kan vinnas för staten som helhet, 
  
 3. 
  
 fortlöpande följa upp och pröva den egna verksamheten och konsekvenserna av de författningsföreskrifter och särskilda beslut som rör verksamheten samt vidta de åtgärder som behövs, 
  
 4. 
  
 beakta de krav som ställs på verksamheten av hänsyn till totalförsvaret, regionalpolitiken, en ekologiskt hållbar utveckling samt jämställdheten mellan kvinnor och män, 
  
 5. 
  
 se till att allmänhetens och andras kontakter med myndig- heten underlättas genom en god service och tillgänglighet, genom information och genom ett klart och begripligt språk i myndighe- tens skrivelser och beslut, 
  
 6. 
  
 se till att myndighetens organisation är utformad så att re- dovisningen, medelsförvaltningen och förvaltningen av övriga tillgångar samt myndighetens verksamhet i övrigt kontrolleras på 
  
 ett betryggande sätt, 
 VH WLOO DWW P\QGLJKHWHQV ORNDOHU RFK YHUNVDPKHW lU Jackson PHG IXQNWLRQVKLQGHU 
 _______________ 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2000. 
  
 3  
 Senaste lydelse enligt 1997:973. 
  
 30 Författningsförslag 
  
 SOU 1999:73 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring av förordningen (1996:570) med instruktion för Socialstyrelsen 
 Härigenom föreskrivs att 2 § förordningen (1996:570) med in- struktion för Socialstyrelsen skall ha följande lydelse. 
 1XYDUDQGH O\GHOVH )|UHVODJHQ O\GHOVH 
 2 § 
 4 
  
 Socialstyrelsen skall särskilt 
  
 1. 
  
 följa utvecklingen inom och utvärdera verksamheterna samt därvid samverka med andra samhällsorgan i den utsträckning det behövs, 
  
 2. 
  
 vaka över verksamheterna vad gäller kvalitet och säkerhet samt den enskildes rättigheter, 
  
 3. 
  
 svara för kunskapsutveckling och kunskapsförmedling i vård och omsorg, 
  
 4. 
  
 samordna de statliga insatserna inom socialtjänst och hälso- och sjukvård vad gäller barn och ungdom, 
  
 5. 
  
 med hjälp av det epidemiologiska centret och på annat sätt följa, analysera och rapportera om hälsoutvecklingen i landet samt belysa epidemiologiska konsekvenser av olika åtgärder, 
  
 6. 
  
 följa forsknings- och utvecklingsarbete av särskild betydelse inom sitt ansvarsområde och verka för att sådant arbete kommer till stånd, 
  
 7. 
  
 svara för tillsyn i frågor som gäller hälsoskydd enligt 2, 5, 6 och 9 kap. miljöbalken samt tillhandahålla underlag för tillämp- ningen av  
  
 3–4 
  kap. miljöbalken och plan- och bygglagen (1987:10), 
  
 8. 
  
 ansvara för officiell statistik enligt förordningen (1992:1668) om den officiella statistiken, 
  
 9. 
  
 delta i internationellt samarbete inom sitt ansvarsområde, 
  
 LQRP VLWW YHUNVDPKHWV RPUnGH PHG XWJnQJVSXQNW IUnQ )1 V VWDQGDUGUHJOHU EH YDND IUnJRU VRP U|U IXQN WLRQVKLQGUDGH SHUVRQHUV UlW WLJKHWHU RFK LQWUHVVHQ 
 _______________ 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2000. 
  
 4  
 Senaste lydelse enligt 1998:1241. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Författningsförslag 31 
  
 6 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring av förordningen 
  
 (1996:124) med instruktion för Boverket. 
  
 2 § 
 5 
  
 Boverket har till uppgift att inom sitt verksamhetsområde 
  
 1. 
  
 meddela föreskrifter, ha uppsikt och tillsyn samt handlägga förvaltningsärenden i enlighet med lag eller förordning, 
  
 2. 
  
 följa tillämpningen av lagar och förordningar, utvärdera ef- fekterna av tillämpningen och lämna regeringen förslag till de åtgärder som behövs för att syftet med reglerna skall nås, 
  
 3. 
  
 verka för samordning av de statliga myndigheternas arbete med underlag för tillämpningen av 3 och 4 kap. och 6 kap.  
  
 11–13 
  
 §§ 
  
 miljöbalken och plan- och bygglagen (1987:10) samt tillhan- dahålla underlag för tillämpningen av 5 kap. miljöbalken, 
  
 4. 
  
 biträda regeringen med yttrande och utredningar m.m., 
  
 5. 
  
 informera om nya eller ändrade regler, 
  
 6. 
  
 medverka i internationellt samarbete som syftar till att har- monisera regler för fysisk planering, hushållning med mark- och vattenområden samt egenskapskrav på byggnader och byggpro- 
  
 dukter, 
 PHG XWJnQJVSXQNW IUnQ )1 V VWDQGDUGUHJOHU Lane SHUVRQHUV UlWWLJKHWHU RFK LQWUHVVHQ 
 _______________ 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2000. 
  
 5  
 Senaste lydelse 1998:884. 
  
 SOU 1999:73 
  
 33 
  
 1 Utredningsuppdraget 
  
 1.1 
  
 Uppdraget 
  
 Mitt utredningsuppdrag grundar sig på riksdagens beslut med anledning av propositionen (1993/94:219) om Handikappom- budsmannen, där det angavs att verksamheten skulle ses över ef- ter tre år. 
 Enligt direktiven för min utredning skall översynen ske med utgångspunkt i de riktlinjer för Handikappombudsmannens verk- samhet som lagts fast i propositionen 1993/94:219, i lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen och i förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappombudsmannen samt i regleringsbreven för myndigheten. 
 Syftet med utredningen var att belysa vilken betydelse om- budsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet samt att bedöma om dennes roll och arbetsuppgifter bör förändras i framtiden. Om det under utredningsarbetet framkom att föränd- ringar i roll och arbetsuppgifter vore önskvärda skulle förslag till sådana förändringar läggas fram. 
 I sammandrag har utredningsuppdraget inneburit följande: 
 utvärdera och bedöma vilka effekter Handikappombudsman- nens arbete med att övervaka funktionshindrade personers rät- tigheter och intressen har haft för andra myndigheter, kommu- ner och landsting i deras arbete med att följa upp och utvärdera detta, 
 utvärdera Handikappombudsmannens kunskapsförmedling, 
 belysa dels de prioriteringar som Handikappombudsmannen gjort mellan olika arbetsuppgifter, dels hur myndigheten för- delat sina resurser mellan olika områden och arbetsuppgifter, 
 utvärdera Handikappombudsmannens juridiska rådgivning och informationsverksamhet, 
 kartlägga likheter och olikheter mellan Handikappombuds- mannens verksamhet och den verksamhet som bedrivs av andra ombudsmän. 
  
 34 Utredningsuppdraget 
  
 SOU 1999:73 
  
 Mot bakgrund av översynens slutsatser har jag i mitt utrednings- arbete övervägt följande: 
 om Handikappombudsmannen även i fortsättningen skall ha en övervakande roll när det gäller funktionshindrade personers rättigheter och intressen, 
 hur Handikappombudsmannen i framtiden skall verka för att brister i lagar och andra författningar i fråga om personer med funktionshinder avhjälps, 
 om Handikappombudsmannen skall ha någon roll i  
 EU-samar- 
  betet och hur avgränsningen i så fall skall se ut gentemot rege- ringen och andra myndigheter, 
 beskriva för- och nackdelar med att Handikappombudsmannen ges rollen som Nationell samordningskommitté enligt regel 17 i FN:s standardregler. 
 Direktiven återges i sin helhet som bilaga 1. 
  
 1.2 
  
 Genomförandet 
  
 Jag påbörjade mitt utredningsarbete i maj 1998. En grupp av sak- kunniga tillsattes och jag har haft nio sammanträden med sakkun- niggruppen. 
 För att få underlag till mitt utredningsarbete har jag genomfört ett antal enkätundersökningar. Jag har vidare haft sammanträffan- den med representanter för myndigheter, kommuner och organi- sationer samt med Handikappombudsmannen, Riksdagens om- budsmän och övriga ombudsmän. I kapitel 3 redovisas resultatet från enkäter och sammanträffanden. 
 Utifrån direktiven har jag bedömt Obrien framtida förutsättningar och arbetsuppgifter. Mina förslag innebär att jag förtydligar ombudsmannarollen och förstärker Handi- kappombudsmannens övervakande roll när det gäller funktions- hindrades rättigheter och intressen. 
 Jag har i mitt utredningsarbete samarbetat med den utredare som sett över Barnombudsmannens verksamhet (dir.1998:21). Vi har haft möten och andra former av kontakter och tagit del av varandras utkast till betänkandetexter. Vidare har jag haft kon- takter med ordföranden och sekreteraren i Bemötandeutredningen (dir.1997:24). 
  
 SOU 1999:73 
  
 35 
  
 I 
 BAKGRUNDEN 
  
 SOU 1999:73 
  
 37 
  
 2 
  
 Bakgrunden till inrättandet av en Handikappombudsman 
  
 I regeringens proposition (1993/94:219) "Handikappombuds- man", lades förslag om att inrätta en ny myndighet, med namnet Handikappombudsman. Den 1 juli 1994 inrättades myndigheten. Handikappombudsmannens verksamhet regleras i lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen och förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappombudsmannen. 
 Tillkomsten av en Handikappombudsman är ett uttryck för det ändrade synsätt på handikappfrågorna som mer tydligt började göra sig gällande i Sverige under  
 80-talet. 
  Influerade av utveck- lingen i USA och "independent living- rörelsen", började företrä- dare för handikapprörelsen allt mer tala om att människor med funktionshinder i flera avseenden var diskriminerade. Detta syn- sätt började så småningom vinna politisk genklang. 
 I direktiven till 1989 års Handikapputredning fanns en direkt hänvisning till handikapprörelsens krav på åtgärder mot diskrimi- nering. Det ingick i utredningens uppgifter att pröva om funk- tionshindrade kan tillförsäkras ett väl fungerande samhällsstöd inom ramen för de befintliga åtgärderna eller om det behövde skapas nya särskilda anordningar som till exempel en Handikapp- ombudsman. 
  
 2.1 
  
 Handikapputredningens förslag om en Handikappombudsman 
  
 I sitt slutbetänkande "Ett samhälle för alla"( SOU 1992:52) före- slog Handikapputredningen att det skulle skapas en "institution som med överblick över samtliga samhällssektorer arbetar för tillvaratagande av funktionshindrades rättigheter och intressen". Utredningen föreslog vidare att ombudsmannen borde ha till "uppgift att i bred kontakt med enskilda och samhällets olika of- fentliga och privata organ aktivt bekämpa ett missgynnande av 
  
 38 Bakgrunden till inrättandet av... 
  
 SOU 1999:73 
  
 människor med funktionshinder i samhällslivet och verka för att de ges möjlighet att utnyttja allmän och enskild verksamhet på bästa möjliga sätt" (sid. 340). 
 Sammanfattningsvis föreslog utredningen följande uppgifter för en kommande Handikappombudsman: 
 överläggningar med statliga myndigheter, kommuner, företag och organisationer för erfarenhetsutbyte, faktainsamling och attitydpåverkan, 
 följa tillämpningen av lagar och lämna förslag till lagänd- ringar, 
 följa utvecklingen inom olika samhällssektorer på ett principi- ellt plan och därvid underrätta sig om vad som händer i viktiga enskilda ärenden, 
 vara processförande i de områden som nämns nedan, 
 ge enskilda personer råd och information, 
 hålla överläggningar i ärenden som gäller enskilda, med funk- tionshindrades motpart och även aktivt verka för en upp- görelse, 
 göra uttalanden när rättigheter och intressen inte tas tillvara och främjas i enlighet med gällande lagstiftning. 
 En central fråga för utredningen var om Handikappombudsman- nen kunde ges en processförande roll. Inom två områden före- slogs bestämmelser som skulle ge Handikappombudsmannen möjlighet att föra processer. Dessa två områden var diskrimine- ring inom arbetslivet och diskriminering i näringsverksamhet. Inom plan- och byggområdet samt resor och kommunikationer ville utredningen ge ombudsmannen rätt att genom vitesföreläg- gande tvinga fram åtgärder som förbättrar tillgängligheten. 
 Den processförande rollen och möjligheten till vitesföreläg- ganden inom plan- och byggområdet, innebar att Handikapput- redningen föreslog relativt starka maktinstrument för ombuds- mannen både inom den offentliga och den privata sektorn. Enligt utredningens lagförslag i 4 och 5 §§ skulle ombudsmannen kunna "begära in uppgifter av arbetsgivare, myndigheter, organisationer, företag och andra vars verksamhet berör funktionshindrade". 
 De generella åtgärderna betonades av Handikapputredningen. Ombudsmannen skulle vara ett samhällsorgan med uppgift "att driva på utvecklingen i önskad riktning och att förebygga miss- förhållanden på bred front" (sid. 343). Enskilda ärenden skulle enbart omfatta råd och vägledning. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bakgrunden till inrättandet av en... 39 
  
 Utredningen föreslog två huvudfunktioner för ombudsmannen. Denne skulle dels ha en rådgivande och upplysande funktion, dels fungera som granskare och utvärderare av gällande lagstiftning. Även om utredningen försökte göra tydliga avgränsningar mot andra myndigheter insåg man den risk för kompetenskonflikter som kunde uppkomma mellan Handikappombudsmannen och olika sektorsmyndigheter. I betänkandet betonades därför att om- budsmannen inte "skall uppfattas som en tillsynsmyndighet i tra- ditionell bemärkelse" (sid. 342) och inte heller överta olika sek- torsmyndigheters ansvar. I dessa fall förespråkades samråd mellan berörda parter. 
 Utredningen föreslog en ombudsmannainstitution, som skulle vara en fristående myndighet under regeringen. Personalbehovet beräknades till  
 10–11 
  personer, plus medel för extern expertmed- verkan. Utredningen beräknade kostnaderna för reformen till 5 miljoner kronor och finansieringen skulle ske genom avveckling av Statens Handikappråd. Jag återkommer till Statens Handikapp- råd i avsnitt 2.2. 
 Frågan om en Handikappombudsman var inte okontroversiell. Vi hade vid den här tiden redan sex olika ombudsmän och en sjunde, Barnombudsmannen, var på väg att inrättas. Utvecklingen mot allt fler ombudsmän hade tidigare mötts av kritik, inte minst från juridiskt håll. Om allt fler grupper av medborgare får sin egen ombudsman ansågs det att själva ombudsmannainstitutet kunde förlora i status. Varje ombudsman skulle bli enbart en i raden av företrädare för en viss intressegrupp. 
 Handikapputredningen bemötte denna kritik i sitt slutbetän- kande och menade att det fanns skäl som talade för att en Handi- kappombudsman borde inrättas. Vad som lyftes fram, var att det av riksdagen fastställda målet om full delaktighet och jämlikhet inte uppnåtts och att det vid sidan av handikapporganisationerna behövdes någon som följer tillämpningen av lagarna och vid be- hov föreslår ändringar av dessa. Justitiekanslern, JK, och Beck ombudsmannen, JO hade inte till uppgift att föreslå reformer eller på annat sätt väcka opinion. Det ingick inte heller i deras upp- gifter att ge råd och vägledning till enskilda eller att ha tillsyn över arbetsliv och näringsverksamhet. 
  
 40 Bakgrunden till inrättandet av... 
  
 SOU 1999:73 
  
 5HPLVVLQVWDQVHUQD 
 Förslaget om en Handikappombudsman behandlades av 97 re- missinstanser, varav 68 ansåg att det i sin helhet var ett bra för- slag. Endast 15 av dessa remissinstanser var tveksamma eller direkt negativa till förslaget. Synpunkter på eller invändningar mot delar av det kom dock från flera håll. I första hand riktades invändningarna mot möjligheten för ombudsmannen att föra pro- cesser. Jämställdhetsombudsmannen (JämO) ifrågasatte om en Handikappombudsman var rätt sätt att stärka funktionshindrades ställning och efterlyste en mer noggrann diskussion om ombuds- mannainstitutens framtid, innan en ny inrättas. Detta institut riskerar annars att bli mindre verkningsfullt. 
 Justitieombudsmannen, JO, menade att det kan ha en viktig psykologisk betydelse att inrätta en Handikappombudsman. Sam- tidigt påpekade Rodriguez att den offentliga ombudsmannafunktionens auktoritet knappast ökar genom tillkomsten av fler ombudsmän. 
 JO var vidare kritisk mot att Handikappombudsmannen föreslogs kunna besluta om vitesförelägganden 
 Statskontoret anförde principiella grunder för sin tveksamhet till att fler ombudsmän inrättas och menade därför att frågan kan anstå. 
 Landstingsförbundet och Svenska kommunförbundet var posi- tiva till en Handikappombudsman med opinionsbildande uppgif- ter. Kommunförbundet framhöll dock att "ombudsmannens möj- lighet att som statlig myndighet begära in uppgifter av arbetsgi- vare, myndigheter med flera i kombination med rollen som funk- tionshindrades rådgivare, förhandlare och ibland processförare innebär en sammanblandning av en myndighets och en partsföre- trädares uppgifter." 
 De flesta fackliga organisationer som lämnade synpunkter stödde förslaget om en Handikappombudsman, även om de, som till exempel Svenska kommunalarbetareförbundet, saknade en analys beträffande arbetslivsområdet. Svenska arbetsgivareföre- ningen var avvisande och framhöll att funktionshindrades intres- sen kan tas tillvara av befintliga organ. 
 Inte oväntat fanns ett stort stöd från handikapporganisatio- nerna. De ville stärka ombudsmannens möjligheter att besluta om vitesförelägganden. Eftersom de antog att många enskilda kom- mer att vända sig till en Handikappombudsman betonades att till- räckliga resurser måste anslås för detta ändamål. Vidare under- ströks att denne behöver ha en god juridisk kompetens. Flera or- ganisationer inom handikapprörelsen var kritiska till att Handi- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bakgrunden till inrättandet av en... 41 
  
 kappombudsmannen skulle finansieras genom nedläggning av Statens Handikappråd. 
 3URSRVLWLRQHQ 
 Den 24 mars 1994 överlämnade regeringen till riksdagen pro- position 1993/94:219, där följande föreslogs (sid. 9) "en Han- dikappombudsman inrättas. Ombudsmannen skall bevaka frågor som rör funktionshindrade personers rättigheter och intressen på olika samhällsområden. Handikappombudsmannens uppgifter reg- leras i en särskild lag. Till ombudsmannen knyts ett särskilt råd vars ledamöter utses av regeringen för en bestämd tid." 
 När det gäller ombudsmannens verksamhetsområde och upp- gifter följde regeringen i stort Handikapputredningens förslag. Regeringen var dock inte beredd att föreslå någon processförande roll för Handikappombudsmannen. Anledningen var bland annat den splittrade opinionen i frågan och osäkerheten om de kost- nadsmässiga konsekvenserna av förslaget. Regeringen framhöll därför följande (sid. 18) . "Handikappombudsmannens uppgifter bör koncentreras till övergripande utvärderings- och uppföljnings- uppgifter av handikappolitikens utveckling och måluppfyllelse samt till bevakning, allmän rådgivning och opinionsbildning." Vidare föreslogs (sid. 18) att "Handikappombudsmannens verk- samhet bör ses över och utvärderas efter en treårsperiod. I det sammanhanget får prövas vilken betydelse ombudsmannen haft och om funktionen bör förändras i ett eller flera avseenden." 
 Vad avser det ovan nämnda rådet menade regeringen (sid. 21) att "Ledamöterna i rådet bör vara tillsatta på personliga mandat och ha erfarenheter från olika samhällsområden. Självfallet bör erfarenheter från handikappområdet vara väl tillgodosett inom rådet." 
 Två motioner väcktes med anledning av propositionen. Båda efterlyste möjligheter för Handikappombudsmannen att föra pro- cesser. De vann dock inget gehör hos riksdagen som beslutade enligt propositionen. 
  
 2.2 
  
 Statens Handikappråd 
  
 Som tidigare framgått, var det genom att lägga ner Statens Han- dikappråd, SHR, som medel frigjordes för att finansiera Handi- kappombudsmannens verksamhet. Denne övertog också en del av 
  
 42 Bakgrunden till inrättandet av... 
  
 SOU 1999:73 
  
 de uppgifter som låg på SHR. Handikapputredningen skrev föl- jande om relationen mellan SHR och Handikappombudsmannen (sid. 347). "Även om vårt förslag till en särskild Handikappom- budsman innebär en ny funktion så är vissa deluppgifter närstå- ende sådana uppdrag som SHR idag förvaltar" 
 Anledningen till att SHR inrättades 1965 var främst för att det behövdes ett organ som skulle kunna samla in och förmedla han- dikapprörelsens uppfattningar i olika frågor. Genom förordningen (1979:421) med instruktion för Statens Handikappråd förändrades rollen. Rådets uppgift blev att "verka för förbättrade levnadsför- hållanden för handikappade och därvid i första hand inrikta sig på handikappfrågor som berör flera samhällsområden." 
 I 2 § i instruktionen nämndes följande uppgifter: 
 följa samhällets insatser för handikappade och verka för en samordning av dem, 
 verka för att samhällsorgan i sin verksamhet beaktar handi- kappfrågorna, 
 främja samarbetet mellan samhällets organ samt mellan dessa och handikapporganisationerna, 
 följa och främja forsknings- och utvecklingsarbetet på handi- kappområdet samt sprida kännedom om resultatet av sådant arbete, 
 stödja arbetet inom kommunala handikappråd och länshandi- kappråd, 
 bedriva upplysningsverksamhet i handikappfrågor. 
 En annan viktig uppgift för SHR var att bereda ärenden om stats- bidrag till handikapporganisationer. 
 Styrelsen för SHR bestod av representanter för handikapp- rörelsen, myndigheter och de båda kommunförbunden. Statens Handikappråd var, till skillnad från Handikappombudsmannen, ett samrådsorgan. 
 I Handikapputredningens betänkande togs frågan upp om vad som skulle hända med de uppgifter som låg på SHR. Handi- kapputredningen betonade de enskilda myndigheternas ansvar och lade förslag om förändringar i förvaltningslagen. Även andra lagändringar föreslogs för att förstärka samarbetet mellan myn- digheter och handikapprörelse. 
 Många remissinstanser var kritiska till att lägga ner Statens Handikappråd. De flesta av handikapprörelsens organisationer ansåg att det behövdes både en Handikappombudsman och ett organ som Statens Handikappråd med ansvar att följa de handi- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bakgrunden till inrättandet av en... 43 
  
 kappolitiska frågorna över alla samhällssektorer. Vidare framhölls att FN:s standardregler förutsätter ett nationellt samordningsorgan och att SHR kunde fylla det behovet. Samtidigt bör påpekas att det fanns remissorgan som menade att SHR hade spelat ut sin roll. 
 Vid mina kontakter med representanter för handikapprörelsen är det många som tar upp att de saknar de kontakter och den sam- verkan med olika samhällsorgan, som var en del i SHR:s verk- samhet. Mot den bakgrunden anser jag frågan så viktig att det finns anledning att beröra den i samband med de förslag jag läg- ger. 
  
 SOU 1999:73 
  
 45 
  
 3 Enkäter och sammanträffanden 
 Handikappombudsmannens övergripande verksamhet berör direkt och indirekt praktiskt taget hela samhällslivet. För att utröna vil- Rodriguez betydelse ombudsmannen har haft inom olika samhällsområ- den, ansåg jag det nödvändigt att inhämta synpunkter från ett stort antal samhällsorgan och enskilda organisationer med skiftande uppgifter och roller. Enkäter sändes därför ut till 26 myndigheter med bland annat tillsynsuppgifter som berör funktionshindrade, samtliga landsting och länsstyrelser, 51 handikapporganisationer samt 45 privata konsumtions- och serviceföretag, kulturinstitu- tioner och samfund. 
 Totalt skickades 166 enkäter ut. Frågorna utformades med hänsyn till mottagarnas skilda uppgifter. 
 Myndigheter, landsting och länsstyrelser tillfrågades om eventuella oklarheter i gränsdragningen mellan Handikappom- budsmannens och andra myndigheters verksamhet. Vidare fick de frågan hur de påverkats av ombudsmannens arbete. 
 Handikapporganisationerna fick svara på frågor om Handi- kappombudsmannens prioriteringar, förhållandet mellan den egna organisationen och ombudsmannen samt hur de såg på årsrap- porterna, informationsverksamheten och ombudsmannens opini- onsbildande verksamhet. De fick vidare en fråga som gällde den nationella samordningskommittén för handikappfrågor enligt re- gel nr 17 i FN:s standardregler. 
 Privata konsumtions- och serviceföretag, kulturinstitutioner och samfund tillfrågades om de vidtagit några egna åtgärder inom handikappområdet och om de i så fall har inspirerats av Handi- kappombudsmannens arbete. De tillfrågades också om hur de såg på Handikappombudsmannens roll och FN:s standardregler. Vi- dare Gray de även att redogöra för sin syn på en eventuell dis- krimineringslagstiftning. 
 Frågorna i enkäterna framgår av bilaga 2. 
 Jag har inte gjort någon statistisk bearbetning av enkätsvaren, eftersom jag inte anser att det skulle ha varit av något väsentligt värde för min utredning. Vissa frågor var också formulerade så att 
  
 46 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 de inte enkelt kunde redovisas i tabeller. Min avsikt med enkä- terna var att skaffa mig en bild av hur myndigheter, organisatio- ner och näringsliv uppfattat och tagit intryck av Handikappom- budsmannens arbete. Utifrån enkätsvaren har jag kunnat urskilja vissa gemensamma mönster men också särskiljande drag. Jag ge- nomförde också kompletterande sammanträffanden med sju myn- digheter och inbjöd handikapprörelsen till en hearing. 
 Efter kontakter med Svenska Kommunförbundet bestämde jag mig för att inte skicka ut någon enkät till kommunerna. Jag be- dömde att jag skulle få tillräcklig information genom att istället träffa representanter för några kommuner. I det syftet besökte jag åtta kommuner och ställde frågor till dem utifrån ett frågeformu- lär som redovisas i bilaga 2. 
 I kapitlet redovisas även övriga intervjuer och sammanträffan- den, som ligger till grund för mina ställningstaganden. Frågefor- mulären vid dessa intervjuer framgår även av bilaga 2. 
 Jag hänvisar i mina olika avsnitt även till annat material än en- käter och sammanträffanden. Detta material redovisas i en käll- förteckning. 
  
 3.1 
  
 Centrala myndigheter 
  
 (QNlWHQ 
 Enkäten skickades ut till 26 myndigheter, varav svar inkom från 25 stycken. I bilaga 3 framgår vilka myndigheter som besvarade enkäten. 
 Ett par centrala frågor i enkäten berör hur myndigheterna upp- fattar gränsdragningen mellan Handikappombudsmannen och den egna myndigheten och om de anser att ombudsmannen och myn- digheten i något avseende har ansvar för samma område. De allra flesta myndigheter uppger att de inte ser några gränsdragnings- problem. I regel tycker de att Obrien upp- följning och utvärdering kompletterar det egna tillsynsansvaret. Socialstyrelsen påpekar dock att det till en del råder oklarhet i gränsdragningen mellan Socialstyrelsens och Handikappombuds- mannens uppgifter som kan leda till dubbelarbete eller viss passi- vitet. Boverket ser inga gränsdragningskonflikter men framhåller att ombudsmannens uppgifter är dåligt definierade. 
 Ungefär en tredjedel av myndigheterna uppger att Handi- kappombudsmannens arbete lett till större medvetenhet om för- hållandena inom handikappområdet och till att de i framtiden 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 47 
  
 kommer att kunna ta ett större ansvar för sina uppgifter inom om- rådet. 
 Myndigheterna tillfrågades också om de tagit del av Handi- kappombudsmannens information om FN:s standardregler och om dessa regler hade implementerats i deras arbete. Tre fjärde- delar av myndigheterna uppger att de tagit del av ombudsman- nens information om standardreglerna. Den har förmedlats genom ombudsmannens årsrapporter samt vid konferenser och överlägg- ningar. Ungefär hälften av myndigheterna svarar att standardreg- lerna på ett eller annat sätt implementerats i det egna arbetet. De anser att dessa regler tjänar som utgångspunkt för myndighetens policy på området. Det finns också myndigheter som framhåller att standardreglerna ligger till grund för mer konkreta handlings- program och föreskrifter. 
 Myndigheter som inte inarbetat reglerna i sin verksamhet har olika förklaringar till detta. Post- och Telestyrelsen menar att reg- lerna är så allmänt hållna att de behöver återfinnas i lag. Andra myndigheter påpekar att gällande lagstiftning på området är till- räcklig. 
 I 4 § i lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen stadgas att myndigheter med flera på ombudsmannens uppmaning skall lämna uppgifter om sin verksamhet samt att de är skyldiga att på ombudsmannens uppmaning komma till överläggningar med den- ne. En majoritet av myndigheterna anser inte att denna skyldighet stärkt deras ansvar inom handikappområdet. Samtidigt menar de att samarbetsklimatet inte påverkats negativt av att de är skyldiga att komma till överläggningar. 
 Några myndigheter uppger att de samarbetat med Handi- kappombudsmannen. Det har då i allmänhet rört sig om medver- kan vid konferenser eller i olika arbetsgrupper. Skolverket beskri- ver hur samarbetet lett till att de gemensamt tagit fram en rapport om rektorers syn på arbetet med elever som har dolda funktions- nedsättningar. Flertalet myndigheter svarar dock att de inte har haft något samarbete med ombudsmannen. En myndighet uppger till och med att ombudsmannen inte visat något intresse för sam- arbete. 
 I enkäten gavs berörda myndigheter möjlighet att ge några öv- riga synpunkter på funktion och uppgifter för Handikappom- budsman. Majoriteten har inga sådana synpunkter men en tredje- del vill se en ombudsman som har en rådgivande, praktisk roll mot myndigheterna. 
  
 48 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 6DPPDQWUlIIDQGHQ 
 Jag begränsade mina sammanträffanden med myndigheter till några som jag ansåg att det fanns särskilda skäl att träffa. Dessa var 
 Arbetsmarknadsstyrelsen, 
 Luftfartsverket, 
 Skolverket, 
 Socialstyrelsen, 
 Statens institut för handikappfrågor i skolan, 
 Statens institut för särskilt utbildningsstöd och 
 Vägverket. 
 Jag träffade också en representant för Handikappinstitutet (nu- mera Hjälpmedelsinstitutet). Vid mina samtal utgick jag från frå- gorna i enkäten som myndigheterna tidigare hade besvarat. Det ledde till att jag kunde följa upp och fördjupa mig i vissa frågor. 
 Vid dessa möten bekräftades i stor utsträckning enkätsvaren. Socialstyrelsen såg en fara i att ombudsmannen går in på områden där länsstyrelsen och Socialstyrelsen har ett tillsynsansvar. Enligt Socialstyrelsens uppfattning kan oklarheter om var ansvaret ligger resultera antingen i dubbelarbete eller att ingen myndighet tar sitt ansvar. Socialstyrelsen menade att när Handikappombudsmannen får ett ärende som ligger inom ramen för en annan myndighets tillsynsansvar skall det överlämnas till den myndigheten för utredning. Ombudsmannen bör således inte utreda sådana ärenden 
 i sak. Vidare påpekade Socialstyrelsen att detta även gäller mer generella frågor som domstolstrots. Socialstyrelsen har ett uttalat ansvar för att komma till rätta med kommuner som inte verkställer domar i tid. Handikappombudsmannen bör dock kun- na följa upp vad som händer med ärendet. 
 Skolverkets representanter uttryckte viss kritik mot Handi- kappombudsmannens agerande. Enligt Skolverket uppstod det en spänd relation i början mellan myndigheterna. Detta berodde bland annat på det sätt som ombudsmannen engagerade sig i frågor som gällde undervisningen av barn med dyslexi. Vidare menade Skolverket att ombudsmannen varit kritisk till verkets uppdrag, vilket uppfattades som bristande respekt för dess arbete. I övrigt ansåg man inte att det förelåg några överlappningar eller gränsdragningsproblem mellan Skolverkets och Handikappom- budsmannens uppgifter. Relationen mellan myndigheterna har förbättrats och från Skolverkets sida påpekades att kontakterna 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 49 
  
 med Handikappombudsmannen varit positiva för verkets arbete med handikappfrågor. 
 Övriga myndigheter som jag varit i kontakt med såg inga pro- blem och svårigheter när det gäller ansvarsfördelning och gräns- dragning i förhållande till Handikappombudsmannen. Däremot uttryckte två myndigheter kritik mot det sätt de blivit bemötta på i samband med överläggningar med Handikappombudsmannen. Rent allmänt kan sägas att de myndigheter jag träffade efterlyste mer ömsesidiga kontakter, där Handikappombudsmannen kan fungera som pådrivande genom att peka på lösningar i stället för att uppträda som om ombudsmannen hade "tillsyn" över myndig- heten. 
 Jag tog också upp frågan om Obrien ställ- ning i relation till regeringen. Meningarna var delade men två av myndigheterna ansåg att ombudsmannen bör ha en friare ställning gentemot regeringen än andra myndigheter. Skälen som anfördes var att en ombudsman som skall kunna kalla andra myndigheter till överläggningar och infordra uppgifter från dem, måste ges en särskild status. 
  
 3.2 
  
 Länsstyrelser 
  
 (QNlWHQ 
 Enkäten besvarades av samtliga länsstyrelser. 
 Majoriteten av länsstyrelserna uppger att Handikappombuds- mannens nationella uppföljning och utvärdering inte har haft nå- gon direkt betydelse när det gäller länsstyrelsernas ansvar för ut- värdering av handikappfrågor inom sina respektive län. 
 Ungefär två av tre länsstyrelser svarar att ombudsmannens  
 upplysnings-, 
  informations- och opinionsbildande verksamhet inte har betytt något för tillsynen av kommuners och landstings uppgifter enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, socialtjänstlagen (1980:620), SoL, och andra lagar. Ungefär en tredjedel av länsstyrelserna menar dock att upplysningsverksamheten i form av seminarier och årsrappor- ter har haft en viss betydelse som informationskälla. 
 Ingen länsstyrelse uppger att Handikappombudsmannen direkt har påverkat den egna verksamheten. Det stora flertalet framhåller i svaren att de inte har upplevt att Handikappombudsmannen i något avseende utfört uppgifter som ligger inom ramen för läns- styrelsernas tillsynsansvar. Ett par länsstyrelser uppger att de 
  
 50 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 fattat beslut i tillsynsärenden vilka även handlagts av ombuds- mannen. I några fall har Handikappombudsmannen hänvisat kla- ganden till länsstyrelsen (Länsstyrelserna i Jönköping och Västra Götaland), i något fall har ombudsmannen behållit ärenden utan att informera länsstyrelsen (Länsstyrelsen i Norrbottens län). 
 Ungefär tre av fyra länsstyrelser påpekar att det inte föreligger några oklara gränsdragningar mellan det egna författningsmässiga ansvaret och det ansvar som åvilar Handikappombudsmannen. Några anger att den egna tillsynen är regional medan ombuds- mannens tillsyn är nationell. Samtidigt menar ungefär en fjärdedel av länsstyrelserna att det finns gränsdragningsproblem mellan de bägge myndigheterna. Ingen länsstyrelse gör dock gällande att det lett till några direkta praktiska problem. Vissa efterlyser en precisering av gränsdragningen inom de områden som berör både Handikappombudsmannen och länsstyrelsen. 
 Länsstyrelserna har skiftande uppfattningar om vilken funktion och vilka uppgifter Handikappombudsmannen bör ha. De flesta menar att ombudsmannen bör verka opinionsbildande samt be- vaka handikappfrågor när det gäller utbildning, arbetsmarknad och tillgänglighet. Flera länsstyrelser uttrycker en påfallande osä- kerhet över rollen och anser att Handikappombudsmannen idag är alltför anonym och bör få en tydligare roll. Ett närmare samråd och samarbete med Handikappombudsmannen önskas av flera länsstyrelser. 
 6DPPDQWUlIIDQGHQ 
 Jag har också varit i kontakt med fyra länsstyrelser för att komp- lettera enkäten och jag utgick då från enkätfrågorna. Vid dessa sammanträffanden bekräftades i stort de svar jag fick i min enkät. Inte minst underströks behovet av fler kontakter med Handi- kappombudsmannen. 
 Sedan jag tagit upp ett ärende som avsåg bistånd i form av färdtjänst, kunde vi konstatera att ombudsmannen handlagt ären- den som ligger inom ramen för länsstyrelsernas tillsynsansvar. Det var något som inte hade kommit fram i enkäterna. De tjäns- temän jag träffade ansåg att berörd länsstyrelse skall informeras vid sådana tillfällen. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 51 
  
 3.3 
  
 Landsting 
  
 Jag tog inga andra kontakter med landstingen än genom enkäten. Alla landsting utom ett svarade på den. 
 Så gott som samtliga landsting menar att Delacruz mannen behövs för att utvärdera förhållandena inom handikapp- området. En återkommande motivering är att det måste finnas någon myndighet som har ansvar för hela detta område med olika huvudmän. Ett par landsting tillägger att skilda huvudmän kan leda till att funktionshindrade personer inte får sina rättigheter tillgodosedda och att det därför behövs en ombudsman. 
 Elva landsting uppger att gränsdragningen mellan Handi- kappombudsmannens och andra myndigheters ansvar är oklar, särskilt gentemot Socialstyrelsen. Tio av de tillfrågade ser där- emot inte några sådana oklarheter. Ett par landsting tillägger att Socialstyrelsen har en annan roll än Handikappombudsmannen. Ombudsmannen skall vara tillgänglig för enskilda funktionshind- rade, som kan vända sig dit och få råd. Socialstyrelsen har inte denna funktion, utan endast en "formell" roll. 
 Årsrapporterna och konferenser om FN:s standardregler spelar en positiv roll som inspirationskälla för landstingen. I stort sett samtliga uppger att personal och politiker har tagit del av årsrap- porterna och besökt olika konferenser. Få landsting hävdar dock att ombudsmannen har utövat någon mer konkret påverkan på den egna verksamheten. 
 Samtliga landsting uppger att FN:s standardregler är väl kända och utgör en allmän utgångspunkt för verksamheten. Flera uppger att handikappolitiska program som har antagits eller som i en snar framtid skall antas bygger på standardreglerna eller inspirerats av dessa. 
 De flesta landsting har ingenting att invända mot Handi- kappombudsmannens prioriteringar. Landstingen i Uppsala, Ös- tergötland, Kristianstad, Dalarna och Jämtland önskar ett närmare samråd och samarbete med ombudsmannen. Vidare framförs öns- kemål om att frågor rörande hälso- och sjukvården borde bevakas mer. Detsamma gäller området om stöd och service. 
  
 3.4 
  
 Kommuner 
  
 Jag har träffat representanter för åtta kommuner och intervjuat dem om kommunernas syn på Handikappombudsmannens arbete. De kommunrepresentanter som jag träffat kommer från 
  
 52 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 Borlänge, 
 Halmstad, 
 Kalmar, 
 Norrköping, 
 Skellefteå, 
 Tierp, 
 Tyresö och 
 Uppsala. 
 De flesta av dessa kommuner har inte haft någon egentlig kontakt med Handikappombudsmannen. I några fall har personer från kommunen deltagit i konferenser om FN:s standardregler som arrangerats av ombudsmannen. Vissa kommuner har haft kontakt med ombudsmannen i samband med anmälningsärenden. 
 Ingen av de kommuner som jag besökte upplevde att det fanns några problem beträffande gränsdragningen mellan ombudsman- nens och kommunens uppgifter. Inte heller har de sett några kon- flikter vad gäller ansvarsområdena för Handikappombudsmannen och för andra statliga myndigheter. 
 Den främsta inspirationskällan för kommunerna i fråga om in- satser för funktionshindrade är de lokala handikapporganisatio- nerna och inte Handikappombudsmannen. En kommun har dock utarbetat ett kommunalt handlingsprogram i handikappfrågor i nära samarbete med ombudsmannen. Det är i första hand länssty- relserna och Socialstyrelsen som kommunerna vänder sig till för rådfrågning. Handikappombudsmannen uppfattades mer som en instans dit den enskilde vänder sig. 
 Två kommuner ansåg inte att det behövs någon Handi- kappombudsman. Övriga såg en tydlig plats för ombudsmannen, eftersom det är en myndighet som den enskilde funktionshindrade kan ha direkt kontakt med. Några kommuner riktade kritik mot Obrien arbetssätt. Det har gällt uttalanden från ombudsmannen som berört kommunala ärenden och enkäter till kommunerna som varit mycket svåra att besvara på ett korrekt sätt. 
 Den allmänna uppfattningen bland dem jag träffade var att kommunernas tjänstemän och politiker känner till FN:s standard- regler men att de tillämpas i mycket varierande grad i kom- munernas handikappolitiska arbete. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 53 
  
 3.5 
  
 Privata företag, kulturinstitutioner och samfund 
  
 Jag lät skicka ut en enkät till en mycket heterogen grupp av 45 företag, kulturinstitutioner och samfund. Tanken med denna enkät var att få en bild av hur man ser på Handikappombudsmannens arbete utanför myndighetssfären och de organisationer som har mer direkt kontakt med ombudsmannen. 
 Erfarenheterna och kunskaperna varierar bland dem som har svarat på enkäten. Svar har inkommit från 26 företag med flera. Dessa anges i bilaga 3. 
 Endast några få av dem som besvarat enkäten, däribland SJ och Föreningssparbanken, uppger att de blivit inspirerade av Handikappombudsmannen i arbetet med att förbättra tillgänglig- heten för människor med funktionshinder. Majoriteten menar att de framför allt har inspirerats av det arbete som utförs av handi- kapporganisationerna eller att de skaffat sig relevant kunskap på annat sätt. SJ framhåller att företaget har regelbundna möten om aktuella frågor med handikapporganisationerna. SL påpekar att samarbetet med Vägverket är viktigt. Ett flertal av dem som sva- rat räknar upp en mängd åtgärder de vidtagit för att göra sin verk- samhet tillgänglig för funktionshindrade. Några anger uttryckli- gen att handikappfrågor är av stor betydelse i deras arbete. 
 Ett antal företag, organisationer och samfund (sammanlagt 15) uppger att de besitter kunskap om FN:s standardregler. Fem anser att kunskapen framför allt förmedlats av Handikappombuds- mannen. Övriga framhåller handikapporganisationernas informa- tionsinsatser och de kommunala handikappråden som främsta kunskapskälla. Elva företag och institutioner svarade att de inte känner till standardreglerna. 
  
 3.6 
  
 Handikapporganisationerna 
  
 (QNlWHQ 
 Enkäten till handikapprörelsen besvarades av 41 organisationer. Dessa redovisas i bilaga 3. 
 Den första frågan i enkäten gällde Handikappombudsmannens prioriteringar. Något mer än hälften av organisationerna uppger att de är nöjda eller ganska nöjda med ombudsmannens priorite- ringar. Ett fåtal svarar att de är missnöjda. Gemensamt för de flesta organisationerna är att de önskar en intensivare bevakning 
  
 54 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 från Handikappombudsmannens sida av det område som de själva företräder. I svaren ges ett stort antal exempel. 
 Drygt hälften av organisationerna karaktäriserar sitt förhål- lande till Handikappombudsmannen som utmärkt eller gott vad avser samverkan och möjlighet till påverkan. Endast en organisa- tion uppger att förhållandet är dåligt medan 14 anser sig ha ett neutralt förhållande till ombudsmannen. De flesta organisationer vill ha fler sammanträffanden med ombudsmannen men 15 styc- Rodriguez menar att antalet sammanträffanden varit tillräckligt. 
 De allra flesta (34 stycken) organisationer uppger att de har haft nytta av Handikappombudsmannens årsrapporter, medan fyra svarar att de inte har haft det. I flera av svaren lyfter man fram att årsrapporterna är pedagogiskt skrivna och att organisationen har tagit del av de utredningar som presenterats i dem. Samtidigt framhåller de att rapporterna antagligen gör störst nytta externt och att det egna förbundet självt besitter nödvändiga special- kunskaper. 
 Knappt hälften anser att Handikappombudsmannens informa- tionsverksamhet har haft en positiv påverkan för den egna organi- sationen, medan 18 organisationer inte upplever någon påverkan alls. Ingen organisation svarar att påverkan varit negativ för orga- nisationen. 
 Resultatet fördelar sig på samma sätt vad gäller Handi- kappombudsmannens opinionsbildande verksamhet. De organi- sationer som anser att ombudsmannens opinionsbildning är bra, menar att den behövs som ett komplement till den egna verksam- heten eftersom de egna resurserna inte räcker till. Flera organisa- tioner framhåller årsrapporternas opinionsbildande betydelse. 
 Organisationerna har även fått svara på frågan om de anser att Handikappombudsmannen eller dess råd kan åläggas uppgiften att vara nationell samordningskommitté enligt FN:s standardregler. Det är 17 organisationer som anser att ombudsmannen kan åläggas denna uppgift. Lika många svarar nej och fem är osäkra. 
 På frågan om rådet skulle kunna ha denna uppgift svarar tio organisationer ja, 23 nej och sex att de inte vet. Några organi- sationer framhåller att FN:s standardregel nr 17 förutsätter att handikapporganisationerna skall ha stort inflytande i kommittén. Detta uppfylls inte om Handikappombudsmannen får denna upp- gift, bland annat på grund av att ombudsmannens verksamhet styrs av regleringsbrev. I några av svaren framförs att den kom- mitté som avses i FN:s standardregler bör vara fri från direktiv och bestå av sakkunniga personer med bakgrund i handikapp- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 55 
  
 rörelsen. Flera förbund önskar sig en tydlig folkrörelseinriktning på kommittén. 
 +HDULQJ 
 Jag träffade också några handikapporganisationer vid en hearing, som jag inbjöd till. De diskussioner som fördes vid hearingen gav viktig kompletterande kunskap till enkätsvaren. Till grund för diskussionerna hade jag enkäten som organisationerna tidigare besvarat. 
 De organisationer som deltog ansåg att ombudsmannen har gjort ett bra arbete. Ingen tyckte att fel frågor blivit prioriterade men i likhet med enkätsvaren fanns det olika synpunkter på vilka områden Handikappombudsmannen borde prioritera under kom- mande år. För att visa vidden av dessa önskemål ger jag följande exempel på vad som fördes fram: 
 vård och rehabilitering, 
 avgifter och kostnader för funktionshindrade, 
 diskriminering och bemötande, 
 utbildning av handläggare, när det gäller kunskap om lagar och regler. 
 Det fanns ett allmänt önskemål om att Handikappombudsmannen borde lägga ner mer tid och resurser på frågor som har anknytning till vården. Ombudsmannen borde arbeta med dessa frågor ur ett perspektiv av mänskliga rättigheter, där man mer obetingat står på den enskildes sida. Socialstyrelsen ansågs allt för mycket se på frågorna ur ett läkarperspektiv. 
 Vidare riktades också kritik mot länsstyrelserna för bristande kompetens vad gäller funktionshinder. Alla organisationerna utom en tyckte att de hade goda kontakter med Handikappom- budsmannen men kontakterna borde bli mer frekventa. Det be- hövs fler återkommande möten. Andra former av kontakter än idag efterlystes, bland annat olika nätverksgrupper. Ökade kon- takter med handikapprörelsen skulle underlätta ombudsmannens övriga samhällsarbete. 
 När det gäller Handikappombudsmannens informationsarbete kan organisationernas synpunkter sammanfattas enligt följande: 
  
 56 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 det kommer många representanter för kommunerna på om- budsmannens konferenser, 
 informationsarbetet har resulterat i konkreta åtgärder när det gäller tillgängligheten i kommunerna, 
 det finns ett ökat lokalt intresse av FN:s standardregler till följd av Handikappombudsmannens konferenser, 
 när organisationernas representanter möter tjänstemän och förtroendevalda i kommunerna märks att ombudsmannens in- formationsverksamhet har haft effekt. 
 I direktiven för min utredning påtalas att ombudsmannens infor- mationsarbete inte får inkräkta på handikapprörelsens möjligheter att komma ut med sin information. Deltagarna vid hearingen an- såg inte att det fanns någon konflikt mellan ombudsmannen och handikapprörelsen i denna fråga. Handikappombudsmannens in- satser har en sådan "tyngd" att denne kan komma ut med infor- mationen på ett lättare sätt än organisationerna. Handikappom- budsmannens informationsverksamhet utgör också en stimulans för organisationernas eget arbete med information. 
 Slutligen diskuterades Obrien roll som myndighet. Organisationerna hade inte tagit någon konkret ställ- ning i denna fråga men en allmän uppfattning var att ombuds- mannen bör ha en mycket fri ställning gentemot regeringen. 
  
 3.7 
  
 Intervjuer med ledamöter i ombudsmannens råd 
  
 Jag har intervjuat sju ledamöter i Handikappombudsmannens råd. Frågorna omfattade både hur de ser på ombudsmannens arbete i stort och rådets funktion. Frågorna redovisas i bilaga 2. 
 Rådsledamöterna var ense om att Handikappombudsmannen har en viktig funktion att fylla. Vidare var de överens om att om- budsmannens arbete följer de uppgifter som regleras i lag och in- struktion. Meningarna gick dock i sär när det gäller vilka uppgif- ter som Handikappombudsmannen bör prioritera. 
 Vissa ledamöter ville tona ner rollen som deltagare i den han- dikappolitiska debatten och i stället lägga tonvikten vid faktain- samling och rådgivning till enskilda funktionshindrade. Andra rådsledamöter ville lyfta fram informationsverksamheten och tryckte bland annat särskilt på den opinionsbildning som riktats till företrädare för näringslivet. Ett par ledamöter menade att råd- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 57 
  
 givningsverksamheten i första hand bör skötas av handikapp- rörelsen. Samtliga fem ville ge ombudsmannen en processförande roll, som också kan utsträckas till områden utanför arbetslivet. Detta skulle innebära en förstärkning av ombudsmannens juri- diska verksamhet. 
 När det gäller rådets arbete fanns en stor samstämmighet mel- lan intervjupersonerna. Rådet fyller i sin nuvarande form inte nå- gon större funktion. Sammanträdena har dominerats av diskus- sioner om de otillräckliga ekonomiska resurserna för verksamhe- ten. Meningarna var delade om det framtida behovet av rådet. De som ansåg att rådet behövdes menade att det i så fall borde ha en mer rådgivande funktion och en bredare sammansättning. Några ansåg att det kunde finnas behov av en "styrgrupp", som granskar ombudsmannens förvaltning. 
 Rådsledamöterna fick även fundera kring frågan om ombuds- mannen bör vara underställd riksdagen eller regeringen. Här var meningarna delade. Vissa tryckte mycket bestämt på att Handi- kappombudsmannen måste vara fristående och i likhet med JO direkt underställd riksdagen medan andra framhöll att uppgifterna för en Handikappombudsman är sådana att den bör vara en myn- dighet som sorterar under regeringen. 
  
 3.8 
  
 Arbetsmarknadens parter 
  
 Arbetsmarknadsfrågorna har alltid varit viktiga för ombudsman- nen och de ökade i betydelse när lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder träd- de i kraft den 1 maj i år. Mot denna bakgrund ville jag träffa representanter för Landsorganisationen, LO, Svenska Arbets- givareföreningen, SAF, och Tjänstemännens Centralorganisation, TCO. Frågorna som samtalen byggde på redovisas i bilaga 2. 
 SAF har haft minst kontakter med Handikappombudsmannen av de tre organisationerna. LO:s och TCO:s erfarenheter var myc- ket positiva. TCO har bland annat anlitat en av ombudsmannens handläggare vid utbildning av förbundsjurister. 
 Både LO och TCO efterlyste mer information från Handi- kappombudsmannen. FN:s standardregler är okända på de flesta arbetsplatser och Handikappombudsmannen har inte påverkat hur parterna skall arbeta med handikappfrågor. LO och TCO var i princip positiva till en lagstiftning mot diskriminering av funk- tionshindrade i arbetslivet. De ville dock hellre ha en enda lag 
  
 58 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 som omfattar alla grupper som berörs av diskrimineringslagstift- ningen. 
 SAF var kritisk till lagen och menade att det är olyckligt att Handikappombudsmannen får en processförande roll med rätt att föra talan mot arbetsgivare i Arbetsdomstolen. I stället behövs ett gott förhållande mellan ombudsmannen och arbetsgivarna, där ombudsmannen kan ge råd och stöd till företagen. Handikappom- budsmannen bör enligt SAF inte ha den dubbla rollen att både vara rådgivare och tillsynsmyndighet med processrätt. 
 SAF, LO och TCO var ense om att lagen inte i första hand kommer att få sin betydelse och tillämpning genom processer i Arbetsdomstolen. Det viktigaste är att lokala förhandlingar i dis- krimineringsärenden kommer till stånd. "En lag behöver inte vara dålig på grund av frånvaron av processer. Det kan istället vara tecken på en effektiv lag om ombudsmannen förhandlar fram lös- ningar med arbetsgivare, utan att arbetsdomstolen behöver vara inblandad" (SAF). 
 Varken LO eller TCO trodde att lagen kommer att leda till några egentliga konflikter mellan de fackliga organisationerna och Handikappombudsmannen. Mycket av arbetet med att komma till rätta med diskriminering i arbetslivet handlar om att finna lösningar mellan parterna innan ärendet når Arbetsdomsto- len. En uppgift för ombudsmannen kan bli att fungera som rådgi- vare åt den berörda fackliga organisationen. 
 Samtliga var överens om att den nya lagen medför att den ar- betsrättsliga kompetensen hos Handikappombudsmannen måste förstärkas. Det kommer att behövas juridisk sakkunskap med god kännedom om och erfarenhet av hur parterna arbetar för att kunna genomföra överläggningar med dem. Alla tre organisationerna framhöll att en sådan kompetens bör finnas permanent hos om- budsmannen. Först när det blir aktuellt att driva en fråga om dis- kriminering i Arbetsdomstolen kan expertis utifrån "köpas in". 
 LO menade att diskrimineringslagen innebär en mer juridisk inriktning än idag av Handikappombudsmannens arbete. TCO och LO ville se en gemensam organisation för Jämställd- hetsombudsmannen, Diskrimineringsombudsmannen, Handikapp- ombudsmannen och "ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning". Organisationerna menade därmed inte att ombudsmännen behöver slås samman, utan var och en kan behålla sin särställning. TCO såg en styrka i att ha en gemensam grupp av arbetsrättsjurister, som kan utveckla en "spetskunskap" vad gäller diskriminering i arbetslivet. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 59 
  
 3.9 
  
 Ombudsmännen 
  
 Jag har vid olika tillfällen träffat Barnombudsmannen (BO), Dis- krimineringsombudsmannen (DO), Jämställdhetsombudsmannen (JämO), Konsumentombudsmannen (KO), Riksdagens ombuds- män (Justitieombudsmannen – JO) och naturligtvis även Handi- kappombudsmannen. Vi har haft såväl enskilda som gemensam- ma träffar. 
 Vid mitt sammanträffande med JO diskuterade jag relationen mellan JO och Handikappombudsmannen och deras skilda roller och uppgifter. Uppgifterna för JO skiljer sig i betydande grad från de uppgifter som tilldelats Handikappombudsmannen. Denne skall bland annat fungera som politisk opinionsbildare och där- med agera utan den strikta juridiska begränsning som gäller för JO. Justitieombudsmannen såg svårigheter för en myndighet med sådana uppgifter som Handikappombudsmannen att rent konstitu- tionellt passa in under riksdagen. JO förde också fram frågan om hur partierna i riksdagen kommer att agera om en ombudsman tar ställning i frågor som är politiskt kontroversiella. 
 Vi diskuterade också skillnaden mellan att vara en förvalt- ningsmyndighet och en ombudsman, vars begrepp rymmer en be- tydande grad av självständighet. 
 JO och Handikappombudsmannen har uppgifter som är ge- mensamma. Detta utgör dock, enligt JO, inget problem. JO kan enbart agera utifrån vad som är stadgat i lag eller förordning, me- dan Handikappombudsmannen även kan grunda sina ställningsta- ganden på FN:s standardregler 
 Jag diskuterade också rollen att vara processförare i arbets- rättsliga frågor med JO, JämO och DO. Alla tre ombudsmännen lyfte fram behovet av arbetsrättslig kompetens för denna uppgift. 
 DO och JämO framhöll att det ibland kan uppstå diskussioner om vem som skall driva ett ärende om diskriminering. Ingen räk- nar dock med att det skall behöva bli några stora konflikter. Den fackliga organisationen kan visserligen någon gång vara berörd på ett sätt som gör det svårt för organisationen att ta ställning till förmån för en medlem som anser sig utsatt för diskriminering. 
 JämO, DO, BO och HO har vid olika tillfällen, framfört att de vill ha en friare ställning i förhållande till regeringen. Relationen arbetsgivare – arbetstagare, där man som ombudsman förhandlar om sina villkor, upplevs ibland som ett problem. Framför allt HO menar också att regleringsbreven är alltför styrande, även om dessa upprättas i samråd med ombudsmannen. 
  
 60 Enkäter och sammanträffanden 
  
 SOU 1999:73 
  
 Det finns en internationell organisation för ombudsmän. Bland Sveriges ombudsmän äger endast JO rätt att vara medlem i orga- nisationen. Kravet för medlemskap är nämligen att ombudsman- nen har en fristående ställning direkt under det nationella par- lamentet. Det uppstår därför problem för övriga ombudsmän i internationella sammanhang, eftersom de är myndigheter under regeringen. 
  
 3.10 
  
 Övriga sammanträffanden 
  
 Utöver de sammanträffanden som redovisas ovan, har jag haft samtal med tjänstemän på regeringskansliet rörande Handikapp- ombudsmannens årsrapporter och internationella uppdrag. 
 3URIHVVRU .HQW .lOOVWU|P 
 Murray innehar en professur i civilrätt med inriktning mot arbetsrätt. Mitt samtal med honom gällde Handikappombuds- mannens framtida uppgifter som processförare inom arbetsrättens område. 
 Källström framhöll att arbetsrätten är en del av det ansvar som åligger parterna. När utomstående som JämO, DO och i framtiden Handikappombudsmannen blir inblandade handlar det i praktiken om att överpröva parternas värderingar. 
 Det är komplicerat att föra processer i Arbetsdomstolen både tekniskt och taktiskt menade Li. Det behövs kunniga ju- rister, med god erfarenhet av såväl arbetsrätt som processrätt för att klara den uppgiften. Rådgivning, övervakning, överläggningar och processer hänger intimt ihop vilket talar för att man bör ha den arbetsrättsliga kompetensen inom sin organisation och inte anlita advokat eller annan juridisk extern expertis. Det är också viktigt med återkopplingen till organisationen, så att kompetens och erfarenheter kan utvecklas. Endast ett fåtal fall kommer emellertid att leda till en process i Arbetsdomstolen. Det stora flertalet ärenden inom arbetsrätten innebär därför rådgivning till den enskilde och överläggningar med parterna. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkäter och sammanträffanden 61 
  
 8WOlQGVND NRQWDNWHU 
 För utredningens räkning besökte jag Irland och Holland. Be- söket på Irland gällde i första hand frågor kring implementering av diskrimineringslagstiftning och jag samtalade om dessa frågor med tjänstemän vid Departement of Justice, Equality and Lawre- form. 
 Ett fundament i den irländska ekonomiska politiken är den so- ciala pakten mellan arbetsgivare, fackföreningar och staten. Detta system tillämpas även på handikappområdet, där myndigheter inom ramen för denna pakt förbinder sig att genomföra olika in- satser. Jag diskuterade hur tillämpningen sker med representanter för National Rehabilitation Board. 
 I Holland träffade jag representanter för en paraplyorganisation av handikapporganisationer, kommissionen för lika behandling och professor Gray. Med Gray förde jag samtal om betydelsen av de olika fördragen för mänskliga rättigheter och ombudsmannarollen. 
 Utanför mitt utredningsuppdrag besökte jag Sydafrika, där jag dock tog tillfället i akt och träffade kommissionen för mänskliga rättigheter och dess särskilde företrädare för bevakning av funk- tionshindrades intressen. 
 Vid mina samtal med företrädare för organisationer och myn- digheter har jag också skaffat mig en bild av hur verksamheten i Australien med en Handikappombudsman fungerar. 
  
 SOU 1999:73 
  
 63 
  
 4 
  
 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 
  
 Grunden för den roll och de arbetsuppgifter som en Handikapp- ombudsman bör ha är de internationella dokumenten om mänsk- liga rättigheter. Dessa dokument leder fram till de handikappoli- tiska utgångspunkter som enligt min mening är av betydelse när det gäller att ta ställning till Handikappombudsmannens framtida roll och uppgifter 
  
 4.1 
  
 FN:s Allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna 
  
 Förenta Nationernas förklaring om de mänskliga rättigheterna från 1948 föreskriver att alla människor är födda fria och lika i värde och rättigheter. Var och en är berättigad till alla de fri- och rättigheter som uttalas i förklaringen. Det gäller utan åtskillnad av något slag såsom ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan uppfattning, nationellt eller socialt ursprung, egendom, börd eller ställning i övrigt. Ingen får diskrimineras eller hindras från att utnyttja sina rättigheter. 
 Skyddet mot diskriminering är således en av hörnstenarna i ar- betet för de mänskliga rättigheterna. Uppräkningen ovan kan inte heller ses som uttömmande. Personer med funktionshinder om- fattas därför enligt min bedömning av regeln om lika i värde och rättigheter. Det innebär då att de inte får diskrimineras eller hind- ras att utnyttja sina rättigheter. 
 Av särskild betydelse för personer med funktionshinder är ar- tiklarna om lika tillträde till allmän tjänst och rätt till social trygghet samt ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter som är nödvändiga för den enskildes värdighet och fria utveckling av hans eller hennes personlighet. Även rätten till en levnadsstan- dard som är tillräcklig för den enskilde och hans familjs hälsa och välbefinnande och rätt till trygghet vid arbetslöshet, sjukdom, in- 
  
 64 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 
  
 SOU 1999:73 
  
 validitet, makes död, ålderdom eller annan förlust av försörj- ningen på grund av omständigheter, som den enskilde inte kunnat råda över är naturligtvis av stor betydelse för funktionshindrade. Det gäller också rätten till undervisning, vilken syftar till person- lighetens fulla utveckling, och rätten att fritt kunna få ta del av samhällets kulturella liv, njuta av konsten och bli delaktig av ve- tenskapens framsteg och dess förmåner. 
 FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna är således en av grundstenarna när det gäller att beskriva hur funktionshindrade ska kunna uppnå jämlikhet och delaktighet i samhällslivet. 
  
 4.2 
  
 FN:s konventioner om de mänskliga rättigheterna 
  
 FN:s generalförsamling har antagit sju konventioner som berör de mänskliga rättigheterna. Konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter från 1966 och konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter från samma år bildar tillsam- mans det nät av rättigheter som tillkommer alla. Ett mänskligt liv i värdighet förutsätter att samtliga rättigheter respekteras och vär- deras på samma sätt för alla oberoende av varje omständighet. Även FN:s konvention om barnets rättigheter, nedan kallad barn- konventionen, från 1989 är i detta sammanhang av särskilt in- tresse. 
 Konventionen om de medborgerliga och politiska rättigheterna innehåller rätt för var och en till yttrandefrihet, åsiktsfrihet och organisationsfrihet samt skydd mot övergrepp av olika slag. 
 Konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter förpliktigar konventionsstaterna att garantera de i konven- tionen inskrivna rättigheterna åt var och en utan åtskillnad av nå- got slag på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationell eller social härkomst, förmögen- het, börd eller ställning i övrigt. Även om "funktionshindrade" inte omnämns (artikel 2.2) finns, enligt min bedömning, ingen anledning att tro att konventionen skulle utesluta några från rät- tigheterna som stadgas i den. 
 Till de rättigheter som är av särskild betydelse för människor med funktionshinder, är de om rätten att åtnjuta en tillfredsstäl- lande levnadsstandard (artikel 11), rätten att åtnjuta bästa upp- nåeliga hälsa (artikel 12), rätten till utbildning (artikel 13) och rät- ten att delta i det kulturella livet (artikel 15). Dessa rättigheter har 
  
 SOU 1999:73 
  
 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 65 
  
 alla stor betydelse för funktionshindrades möjligheter att uppnå jämlikhet och deltagande i samhällslivet. 
 Av särskilt intresse i detta sammanhang är artikel 26. Där stad- gas att alla är lika och har samma rätt till skydd av lagen. De na- tionella lagarna skall garantera var och en ett likvärdigt och ef- fektivt skydd mot varje åtskillnad på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationell eller so- cial härkomst, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Uppräk- ningen kan inte anses uttömmande. Det generella förbudet mot diskriminering avser därmed enligt min mening att skydda även funktionshindrade mot att bli särbehandlade. Artikeln torde enligt min mening inte heller förhindra så kallad positiv särbehandling, eftersom förekomsten av sådan är avsedd att garantera funktions- hindrade eller andra grupper att kunna uppnå jämlikhet och full delaktighet i samhället. 
 FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna, de två konven- tionerna från 1966 om mänskliga rättigheter samt barnkonventio- nen brukar benämnas "The Bill of Human Rights". 
 Barnkonventionen behandlar också frågan om särskilt skydd för funktionshindrade barn. I artikel 2 föreskrivs att konventions- staterna skall respektera och tillförsäkra varje barn inom landet de rättigheter som anges i konventionen oavsett barnets eller dess förälders eller vårdnadshavares ras, hudfärg, kön, språk, religion, politiska eller annan åskådning, nationella, etniska eller sociala ursprung, egendom, handikapp, börd eller ställning i övrigt. I ar- tikel 23 beskrivs närmare de skyldigheter varje land bör tiller- känna barn med fysiska eller psykiska funktionshinder (handi- kapp). Det är viktigt att varje land ser till att även funktions- hindrade barn får åtnjuta ett fullvärdigt och anständigt liv under förhållanden som säkerställer värdighet, främjar självförtroende och möjliggör ett aktivt deltagande i samhällslivet. 
  
 4.3 
  
 De europeiska konventionerna 
  
 Den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna av den 4 november 1950 innehåller i stort sett samma typ av rättigheter som återfinns i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. 
 Europarådets sociala stadga innehåller motsvarande rättigheter som återfinns i FN:s konvention om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Den europeiska sociala stadgan, som trädde 
  
 66 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 
  
 SOU 1999:73 
  
 i kraft i februari 1965, är en internationell överenskommelse som utarbetades inom Europarådet under tiden  
 1953–1961. 
  
 Artikel 14 i den Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna stadgar att åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen skall tryggas utan åtskillnad av något slag. "Funktionshinder" är inte direkt angivet som grund för förbud mot diskriminering. Exemplifieringen i konventionen kan emel- lertid inte anses uttömmande. Enligt min mening är därmed även personer med funktionshinder genom konventionen skyddade mot diskriminering av varje slag. Konventionen torde inte heller hindra de olika nationerna att införa regler om så kallad positiv diskriminering (till exempel LSS och LASS), vilka ju syftar till jämlikhet och deltagande i samhällslivet på villkor som gäller för andra. 
 Den europeiska sociala stadgan innehåller en regel som direkt har avseende på funktionshindrade. Det är artikel 15 som handlar om rätt till oberoende, social integrering och deltagande i sam- hällslivet för personer med funktionshinder. Artikeln har följande lydelse. 
 För att trygga rätten till oberoende och deltagande i samhälls- livet för personer med funktionshinder utan avseende på deras ålder samt arten av och orsaken till deras funktionshinder åtar sig parterna särskilt 
  
 1. 
  
 att vidta nödvändiga åtgärder för att bereda personer med funktionshinder vägledning, undervisning och yrkesutbildning när så är möjligt inom ramen för de allmänna systemen, eller, när detta inte är möjligt, genom statliga eller privata specialin- stitutioner, 
  
 2. 
  
 att främja deras tillgång till anställning med alla medel som syftar till att uppmuntra arbetsgivare att anställa och i sin tjänst behålla personer med funktionshinder inom den normala ar- betsmiljön och att anpassa arbetsförhållandena till deras behov eller, då funktionshindrets art omöjliggör detta, genom att till- handahålla eller inrätta skyddat arbete anpassat till graden av funktionshinder. I vissa fall kan sådana åtgärder kräva att sär- skilda arbetsförmedlingsorgan och stödfunktioner inrättas, 
  
 3. 
  
 att främja deras fullständiga sociala integration och delta- gande i samhällslivet, särskilt genom medel – inbegripet tek- niska hjälpmedel – som syftar till att övervinna hinder för in- formationsutbyte och rörlighet, och möjliggöra deras tillgång till transportmedel, bostäder, kulturell verksamhet och fritids- sysselsättning. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 67 
  
 4.4 
  
 Wiendeklarationen 
  
 Världskonferensen om mänskliga rättigheter i Wien 1993 slog fast att det åligger staterna att ta ansvar för att de mänskliga rät- tigheterna, som tillkommer var och en från födelsen, tillvaratas för alla. FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna från 1948 utgör därvid basen för utveckling av de instrument som be- hövs för detta. 
 I artikel I:22 anges att särskild uppmärksamhet måste riktas mot funktionshindrade för att förhindra att de utsätts för diskrimi- nering. De skall på lika villkor som andra kunna ta del av de mänskliga rättigheterna och kunna uppnå jämlikhet och delta- gande i samhällslivet. I avdelning II artiklarna  
 63–65 
  behandlas särskilt rättigheterna för funktionshindrade. Artikel 63 fastställer att mänskliga rättigheter och grundläggande friheter är universella och således oreserverat tillkommer även personer med funktions- hinder. Alla är födda med lika värde och har samma rätt till liv, välfärd, utbildning och arbete och har samma rätt till att kunna bo självständigt och aktivt kunna få delta i samhällslivets olika delar. Varje direkt diskriminering eller negativ särbehandling är således ett angrepp på den funktionshindrades rätt. De olika staterna uppmanas att se till att lagstiftningen i landet tillförsäkrar funk- tionshindrade jämlikhet och ett aktivt deltagande i samhällslivet. 
 Funktionshindrades rätt till full tillgänglighet beskrivs i artikel 64. Detta skall garanteras genom att undanröja varje form av hin- der vare sig dessa är fysiska, ekonomiska, sociala eller psykolo- giska. 
 I Wiendeklarationen pekas även på betydelsen av att bygga väl fungerande legala system för att skydda de mänskliga rättighe- terna. Regeringarna uppmanas att se till att sådana regler införs i de nationella lagarna. Institutioner och frivilliga organisationer bör få möjlighet att föra ut och skydda de mänskliga rättigheterna. 
 Under FN:s kommission om mänskliga rättigheters årliga ses- sion 1998 antogs mot bakgrund av bland annat Wiendeklaratio- nen en resolution om mänskliga rättigheter för personer med funktionshinder. 
  
 68 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 
  
 SOU 1999:73 
  
 4.5 
  
 FN:s standardregler 
  
 %DNJUXQG 
 Med utgångspunkt i deklarationen om de mänskliga rättigheterna samt konventionerna från 1966 om medborgerliga och politiska rättigheter och om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter hade FN tidigt ägnat stor uppmärksamhet åt rättigheter för männi- skor med funktionsnedsättning  
 1 
 . 
 Året 1981 antogs av FN som det Internationella handikappåret.  
 (1983–1992 
  kom att utgöra det Internationella handikappårtiondet 
 – resolution 37/53.) Det viktigaste resultatet av det Internationella handikappåret var världsaktionsprogrammet för handikappade som antogs av FN:s generalförsamling i resolution 37/52. 
 Internationella handikappåret och världsaktionsprogrammet bi- drog starkt till framsteg på området. Människor med funktions- hinder skulle ha rätt att få samma möjligheter som andra och få lika del i de förbättringar av levnadsvillkor som var resultatet av den ekonomiska och sociala utvecklingen. I världsaktionspro- grammet definierades även handikapp som förhållandet mellan människor med funktionsnedsättning och deras omgivning. 
 FN:s expertmöte om handikappfrågor hölls i Stockholm år 1987. Mötet rekommenderade Generalförsamlingen att samman- kalla en särskild konferens med uppgift att göra ett utkast till en internationell konvention. Målet var att vid utgången av det Inter- nationella handikappårtiondet all diskriminering av människor med funktionshinder skulle vara avskaffad. 
 Det gick emellertid inte att uppnå enighet inom FN om beho- vet av en konvention mot diskriminering av funktionshindrade. I stället kom man under Ekonomiska och sociala rådets första ordi- Robinson session 1990 överens om att koncentrera sig på att utveckla ett internationellt instrument av annat slag. Det kom så små- ningom att bli FN:s "Standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet". Reglerna antogs enhälligt av FN:s generalförsamling i december 1993. 
 Standardreglernas politiska och moraliska grund utgörs av de internationella reglerna om mänskliga rättigheter, där principerna om alla människors lika värde och allas lika rätt till delaktighet i samhällslivet är grundläggande. I alla länder finns dock hinder som gör det omöjligt för funktionshindrade personer att utöva 
  
 1  
 Standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet sid  
 5–8. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 69 
  
 sina rättigheter och friheter samt försvårar för dem att delta fullt ut i samhällets aktiviteter. Standardreglerna innebär ett moraliskt och politiskt åtagande från medlemsstaterna att anpassa samhället till personer med funktionshinder. För att uppnå detta mål krävs utöver direkta förbud mot diskriminering även att särskilda åtgär- der vidtas för att tillförsäkra personer med funktionshinder delak- tighet. Positiv diskriminering är därmed en riktig åtgärd eftersom den just har det nämnda syftet. 
 För funktionshindrade är således "mänskliga rättigheter" inte enbart en fråga om medborgerliga och politiska rättigheter utan lika mycket en fråga om ekonomiska, sociala och kulturella rät- tigheter. De senare rättigheterna kan därmed inte ses åtskilda från de förra. För att uppnå jämlikhet och full delaktighet i samhälls- livet är alla de nämnda rättigheterna lika viktiga och av samma värde. 
 6WDQGDUGUHJOHUQDV EHW\GHOVH L 6YHULJH 
 Standardreglerna är inte juridiskt bindande, men väl moraliskt förpliktande för medlemsstaterna. Reglerna är normbildande och avsedda att utgöra grund för beslut i medlemsstaterna. I och med att Sverige anslutit sig till reglerna har vårt land åtagit sig att till- lämpa och verka för att de omsätts i praktiken. 
 Dåvarande utrikesministern Woods 
  och dåvarande socialministern Sanchez anger i förorden till den svenska översättningen av FN:s standardregler att "det finns en klar över- ensstämmelse mellan standardreglernas innehåll och målet för den svenska handikappolitiken 
 2 
 . För Sveriges del är det naturligt att ha FN:s standardregler som utgångspunkt i det pågående handikappolitiska arbetet och vi kommer att aktivt verka för att omsätta reglerna i praktisk handling". Denna ståndpunkt bekräftas i huvudsak av regeringen i propositionen (1993/94:219) om Handikappombudsmannen. Regeringen uppger även att det är viktigt att principerna som styr standardreglerna samt innehållet i reglerna blir kända i Sverige  
 3 
 . Det är också väsentligt att de prin- ciper som anges i reglerna beträffande tillgänglighet och delak- tighet styr arbetet inom olika samhällsområden. 
  
 2 
  
 a a sid. 1. 
  
 3 
  
 Prop 1993/94:219 sid. 12. 
  
 70 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 
  
 SOU 1999:73 
  
 6WDQGDUGUHJOHUQDV LQQHKnOO 
 Som framgått ovan innehåller standardreglerna uttryckliga princi- piella ståndpunkter om medlemsstatens ansvar och vilka insatser på olika områden som krävs för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättningar samma rättigheter och möjligheter som övriga medborgare. Reglerna innehåller även klara anvisningar om hur ett land kan undanröja hinder för funktionshindrades del- aktighet i samhället. Standardreglerna är uppdelade i fyra hu- vudområden; förutsättningar för delaktighet, målområden för del- aktighet, regler om genomförande samt ett system för övervak- ning och uppföljning av reglerna. 
 Den första delen av standardreglerna innehåller föreskrifter om att medlemsstaterna aktivt bör verka för att öka medvetenheten i samhället om människor med funktionsnedsättning samt sprida information om funktionshindrades rättigheter, behov och möj- ligheter 
 4 
 . Andra förutsättningar för att uppnå delaktighet och jäm- likhet i samhället är att det finns en effektiv medicinsk vård och behandling, rehabilitering samt stöd och service tillgänglig för personer med funktionsnedsättning. 
 I andra delen av standardreglerna uppräknas följande områden där medlemsstaterna bör uppnå delaktighet och jämlikhet; till- gänglighet, utbildning, arbete, ekonomisk och social trygghet, familjeliv och personlig integritet, kultur, rekreation och idrott samt religion 
 5 
 . 
 Den tredje delen redogör för åtgärder som medlemsstaterna bör vidta för att uppnå målet att omsätta standardreglerna i prak- tiken. Här skall särskilt nämnas regel 17 som innehåller en be- stämmelse om att staterna är ansvariga för att nationella samord- ningskommittéer eller liknande organ inrättas som säkerställer att handikappfrågor samordnas  
 6 
 . Samordningskommittén bör vara permanent och reglerad i nationell lagstiftning. Vidare anges att samordningskommittén bör ha den självständighet och de resurser som krävs för att uppfylla sina förpliktelser och fatta beslut. Han- dikapporganisationerna bör ha ett stort inflytande i samordnings- kommittén för att få gehör för sina intressen. Samordningskom- mittén bör rapportera direkt till regeringen. 
 Den sista delen av standardreglerna redogör för ett system för övervakning och uppföljning av reglerna. Syftet med uppföljning 
  
 4 
  
 Standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet sid.  
  
 16–20. 
  
 5 
  
 a a sid.  
  
 21–29. 
  
 6 
  
 a a sid.  
  
 31–39. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 71 
  
 och utvärdering är att främja att 
  
 reglerna implementeras på ett 
  
 effektivt 
  
 och framgångsrikt sätt 
  
 7 
 . Uppföljning och utvärdering 
  
 skall bland annat hjälpa staterna att bedöma om reglerna följs samt mäta framsteg och identifiera svårigheter vid genomföran- det. 
  
 4.6 
  
 Amsterdamfördraget 
  
 Vid tillkomsten av Amsterdamfördraget var skyldigheterna för  
 EU-länderna 
  att tillgodose funktionshindrades rättigheter en fråga som var uppe till behandling. Detta resulterade i att Fördraget om den Europeiska Unionen kom att tillföras en artikel 6a (artikel 13 i kommande omarbetning av Unionsfördraget) med följande in- nehåll. 
 Utan att det påverkar tillämpningen av de övriga bestämmel- serna i detta fördrag och inom ramen för de befogenheter som fördraget ger gemenskapen, kan rådet genom enhälligt beslut på förslag av kommissionen och efter att ha hört Europaparla- mentet vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller överty- gelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. 
 Bestämmelsen som återfinns i Amsterdamfördragets artikel 2.7 innebär att ministerrådet inom ramen för de befogenheter som fördraget ger gemenskapen, det vill säga inom ramen för redan existerande samarbetsområden inom gemenskapen, kan vidta åt- gärder mot diskriminering av funktionshindrade med giltighet för fördragsländerna. 
  
 4.7 
  
 Parisprinciperna 
  
 I de så kallade "Parisprinciperna" som antagits av FN:s general- församling 1993 (resolution 48/134) – rekommenderas medlems- länderna att inrätta en nationell institution för att främja och skydda de mänskliga rättigheterna. 
 Institutionen bör ha ett så vitt mandat som möjligt reglerat i grundlag eller vanlig lag. Den bör ha en fristående ställning med uppgift att bevaka frågor om mänskliga rättigheter ur olika per- spektiv. Bland annat framhålls att den i sin finansiering inte skall 
  
 7  
 a a sid.  
 40–42. 
  
 72 Internationella dokument om mänskliga rättigheter 
  
 SOU 1999:73 
  
 bli föremål för kontroll som påverkar dess oberoende. Den bör kunna fungera som rådgivare åt regering eller riksdag, ansvara för opinionsbildning, bevaka att lagstiftningen tillgodoser kraven på mänskliga rättigheter, ta emot och överväga klagomål och fram- ställningar om diskrimineringar eller särbehandlingar med mera. 
 I varje nations arbete med handikappfrågor bör man utgå från FN:s standardregler. Dessa regler ger vägledning hur man bör förhålla sig till funktionshindrade och vad varje land bör iaktta när det gäller att tillgodose deras rätt till jämlikhet och delaktig- het. Frågan om inrättande av en institution med uppgift att bevaka alla frågor som rör mänskliga rättigheter faller utanför mitt upp- drag. Den eller de institutioner som behövs för att bevaka frågor som rör funktionshindrades rätt till delaktighet och jämlikhet bör dock i möjligaste mån verka i enlighet med de principer som an- ges i FN:s resolution 48/134. 
 Före detta Centret för Mänskliga Rättigheter har givit ut en handbok, som anger grundläggande krav när institutioner för mänskliga rättigheter skall etableras (Professional Training Series No. 4). Denna handbok hänvisar bland annat till Parisprinciperna. I handboken definieras institutioner för mänskliga rättigheter och deras uppgifter beskrivs. Två kategorier av institutioner anges, kommissioner för mänskliga rättigheter och ombudsmän. Några grundläggande krav ställs på dessa institutioner. För det första framhålls att en effektiv nationell institution måste ha möjlighet att agera utan inblandning av regeringen. De skall ha ett stort mått av oberoende, som innebär följande: 
 verksamheten skall regleras i lag, 
 de skall inte styras av regeringen, 
 de skall själva kunna ta egna initiativ, 
 de skall ha rätt att uttala sig. 
 Även om man i denna handbok poängterar institutionernas obero- ende, framhålls också att de inte är några frivilliga organisationer, utan en del av statsmakten. Detta gör dem inte helt självständiga i förhållande till den stat de granskar men ger dem en högre formell status. 
  
 SOU 1999:73 
  
 73 
  
 5 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 5.1 
  
 En allmän genomgång av verksamheten 
  
 I propositionen (1993/94:219) om Handikappombudsmannen an- ges verksamhetsområde och uppgifter för myndigheten. I sam- manfattning kan dessa beskrivas enligt följande. 
 Handikappombudsmannens arbete skall som grund ha de han- dikappolitiska målen om full delaktighet och jämlikhet. Utifrån dessa mål skall ombudsmannen bevaka funktionshindrade perso- ners rättigheter och intressen. En viktig utgångspunkt är FN:s standardregler. Verksamhetsområdet för ombudsmannen är både den offentliga och enskilda sektorn i samhället. 
 Huvudinriktningen i arbetet skall ligga på generella uppgifter som uppföljning och utvärdering av den handikappolitiska ut- vecklingen i landet. I det ligger att ha en granskande och utre- dande funktion. Vidare skall ombudsmannen ta emot enskilda ärenden för rådgivning och upplysning. 
 I de generella uppgifterna ingår att följa hur lagar som har be- tydelse för människor med funktionshinder tillämpas i samhället. Om det finns brister i lagstiftningen skall ombudsmannen verka för att dessa avhjälps. 
 Myndigheter, landsting och kommuner är skyldiga att lämna upplysningar till ombudsmannen om verksamheter på handikapp- området och komma till överläggningar som denne kallar till. 
 Detta innebär dock inte att Handikappombudsmannen har ett till- synsansvar över andra myndigheter. 
 Handikappombudsmannen skall långsiktigt bevaka EU:s insat- ser på olika samhällsområden och beskriva eventuella konsekven- ser för funktionshindrade. 
 I lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen och förord- ningen (1994:949) med instruktion för Handikappombudsmannen anges mer konkret vad dessa uppgifter innebär. Jag återkommer till detta i avsnitt 5.2. 
  
 74 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 Syftet med min genomgång av Handikappombudsmannens verksamhet har framför allt varit att beskriva de förändringar som skett sedan starten. Jag har använt Handikappombudsmannens årsrapporter, årsredovisningar fram till och med 1997 och regle- ringsbreven som källor. 
 I regleringsbrevet för Handikappombudsmannen 1994/95 an- visades ett belopp 6 374 000 kronor för dennes verksamhet. År 1997 uppgick anslaget till 7 847 000 kronor. 
 Bland de första uppgifterna Handikappombudsmannen tillde- lades av regeringen via regleringsbreven, var att föra ut FN:s standardregler. Detta har sedan återkommit i efterföljande regle- ringsbrev och har i hög grad präglat ombudsmannens arbete. Jag återkommer till dessa regler i avsnitt 5.3. 
 Kvinnor och funktionshinder har också varit ett återkommande prioriterat område för Handikappombudsmannen. Det har funnits med i alla regleringsbreven, de senaste under benämning "gender- perspektiv". Som konkreta uppgifter inom ramen för detta område kan nämnas forskarseminarium och statistikbearbetning. 
 I regleringsbrevet för 1994/95 gavs Handikappombudsmannen ett särskilt ansvar att bevaka frågor inom EU. I förordningen för Handikappombudsmannen anges också detta ansvar. Under de första åren deltog ombudsmannen i arbetet med  
 HELIOS-pro- 
  rammet, vars syfte var att främja information och erfarenhetsut- yte. Programmet avslutades med en handikappresolution, som grundades på FN:s standardregler. Efter  
 HELIOS-programmet 
  har Handikappombudsmannen emellertid inte varit kopplad till några uppdrag inom EU. 
 Under de två första åren fick utbildningsfrågorna särskild uppmärksamhet. Ombudsmannen kallade myndigheterna på skol- området till överläggningar. En konferens om dyslexi och DAMP arrangerades. Två undersökningar genomfördes på skolområdet. Den första tog upp skolledares möjligheter att ge stöd till elever med dolda funktionsnedsättningar. Den andra gällde Skolverkets tillsynsbeslut och frågan om lagar och regler ger elever med dolda funktionsnedsättningar tillräckligt skydd. Handikappombudsman- nens engagemang på skolområdet var inte problemfritt. Som framgår av redovisningen i kapitel 3 uppstod i början en spänd relation mellan Handikappombudsmannen och Skolverket. För- hållandet blev sedermera bättre och från Skolverkets sida har framhållits att kontakterna med Handikappombudsmannen fick en positiv inverkan på verkets engagemang i handikappfrågor. 
 Under hösten 1995 skickade Handikappombudsmannen ut en enkät till 192 myndigheter. I enkäten uppmanades myndigheterna 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 75 
  
 att svara på frågor med utgångspunkt i FN:s standardregler. Året efter kallade Handikappombudsmannen 25 myndigheter till över- läggningar. Dessa överläggningar utgjorde en uppföljning av en- käten. Jag återkommer till detta i avsnitt 5.3. 
 Det första verksamhetsåret kallades Luftfartsverket till en överläggning, som med tiden blev mycket uppmärksammad. Or- saken till överläggningen var att människor med rörelsehinder inte utan hjälp kunde komma ombord på flygplanen vid den nya flygplatsen i Karlstad. 
 Under 1996 genomförde Handikappombudsmannen en enkät till landets samtliga kommuner. Frågorna avsåg hur kommunerna tillförsäkrar funktionshindrade delaktighet och jämlikhet på några centrala områden. Resultatet av denna undersökning följdes upp under 1998 med en ny enkät, vars syfte var att visa utvecklingen under dessa två år. Den uppföljande studien har rönt stort mass- medialt intresse. 
 Handikappombudsmannen tog 1996 också initiativ till en ar- betsmarknadsundersökning, för att belysa funktionshindrades sysselsättningsförhållanden. Undersökningen föranleddes av att det saknades statistik på området. År 1997 kompletterades den av en studie rörande diskriminering i arbetslivet. I samarbete med Statistiska Centralbyrån gjorde Handikappombudsmannen samma år en bearbetning av SCB:s årliga levnadsnivåundersökning – ULF. Syftet var att få fram statistik om funktionshindrades eko- nomiska förhållanden. 
 Antalet ärenden har kontinuerligt ökat hos Handikappombuds- mannen. Anmälningsärendena har till exempel ökat från 50 det första verksamhetsåret till 141 år 1997. Rådgivningsärendena vi- sar en motsvarande utveckling, från 100 till 184 skriftliga ärenden och från 283 till 650 telefonrådgivningar. Denna utveckling stag- nerade något under 1998. 
 I regleringsbrevet för 1997 fick Handikappombudsmannen i uppdrag att redovisa effekterna av de anmälningar som inkommit till myndigheten. Nästan 55 % av dessa hade, enligt Handikapp- ombudsmannens egen bedömning fått någon form av effekt. Med effekt menas att den anmälda parten gett anmälaren rätt men också generella åtgärder från den anmäldes sida, där även andra funktionshindrade gagnats. 
 I Handikappombudsmannens årsrapporter återfinns förslag till "författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att funktionshindrades rättigheter och intressen skall tillgodoses" (2§ 3 p. i instruktionen för Handikappombudsmannen). Som framgår av bilaga 4 har Handikappombudsmannen lagt en stor mängd för- 
  
 76 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 slag, inom skiftande samhällsområden. Vissa lagar och insatser som Handikappombudsmannen föreslår återkommer emellertid år från år. Några exempel på sådana återkommande förslag är änd- ring i brottsbalken, så att reglerna om diskriminering omfattar även funktionshindrade, tillägg i regeringsformen med förbud mot diskriminering av funktionshindrade, sanktioner mot kom- muner som inte följer domar, tydligare regler vad gäller tillgäng- lighet. Ett återkommande förslag, som nu har förverkligats rör lagstiftning mot diskriminering av funktionshindrade i arbetslivet. Från och med den 1 maj 1999 gäller lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. 
 Jag har inte gjort någon systematisk genomgång av Handi- kappombudsmannens förslag och vad dessa lett till. En sådan ge- nomgång skulle inte ge någon större vägledning när det gäller att bedöma hur framgångsrik Handikappombudsmannen varit i sitt arbete. Förslag på mer genomgripande lagändringar är naturligtvis svårare att få igenom än sådana som är relativt enkla att ge- nomföra. 
 Vidare är Handikappombudsmannen inte alltid ensam om sina förslag. Ett flertal av dem emanerar ur Handikapputredningen. De är också sedan tidigare i stor utsträckning förankrade inom handi- kapprörelsen. Vid min genomgång har jag funnit att en hel del förslag har förverkligats i något avseende även om de flesta ännu inte vunnit genklang hos regering, riksdag eller berörda myndig- heter. Jag behandlar denna fråga i avsnitt 8.7. 
 1nJUD DYVOXWDQGH NRPPHQWDUHU 
 Antalet ärenden hos Handikappombudsmannen har ökat år från år. Orsaken är framför allt den större mängden av anmälnings- och rådgivningsärenden. Från ombudsmannens sida beräknas att det går åt ungefär 2,5 tjänster för dessa ärenden. 
 Handikappombudsmannen har i viss mån kunnat begränsa den fast anställda personalen och på det sättet lösgöra resurser för olika projekt. 1997 uppgick antalet årsarbetare, inklusive dem som var anställda för projekt till nio personer. 
 FN:s standardregler har spelat en stor roll i arbetet. Här prio- riterade ombudsmannen de områden som FN:s expertpanel re- kommenderade – tillgänglighet, utbildning, arbete, lagstiftning och samarbete med handikapporganisationer. Jag återkommer till detta i avsnitt 5.3. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 77 
  
 5.2 
  
 Styrdokumenten – lagen, förordningen och regleringsbreven 
  
 Med Obrien styrdokument avses lagen, för- ordningen och regleringsbreven. Dessa styrdokument kan relate- ras till ombudsmannens verksamhet, som redovisas i föregående avsnitt, för en bedömning av hur väl ombudsmannens priorite- ringar överensstämmer med dessa dokument och vilken relevans dokumentenen har i förhållande till krav och förväntningar på Handikappombudsmannens arbete. 
 I regeringens proposition (1993/94:219) om Handikappom- budsmannen anges verksamhetsområde och uppgifter för myn- digheten. I sammanfattning kan dessa beskrivas enligt följande. 
 Handikappombudsmannen skall arbeta utifrån de handikapp- politiska målen om full delaktighet och jämlikhet. Utifrån dessa mål skall ombudsmannen bevaka funktionshindrade personers rättigheter och intressen. En viktig utgångspunkt är FN:s stan- dardregler för funktionshindrade. Verksamhetsområdet för om- budsmannen är både den offentliga och enskilda sektorn i samhället. 
 Huvudinriktningen i arbetet skall ligga på generella uppgifter som uppföljning och utvärdering av den handikappolitiska ut- vecklingen i landet. I det ligger att ha en granskande och utre- dande funktion, Vidare skall ombudsmannen ta emot enskilda ärenden för rådgivning och upplysning. 
 I de generella uppgifterna ingår att följa hur lagar som har be- tydelse för människor med funktionshinder tillämpas i samhället. Om det finns brister i lagstiftningen skall ombudsmannen verka för att dessa avhjälps. 
  
 5.2.1 
  
 Lagen 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet regleras i lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen. I 1 § stadgas: 
 Handikappombudsmannen har till uppgift att bevaka frågor som angår funktionshindrade personers rättigheter och intres- sen. Målet för verksamheten skall vara full delaktighet i sam- hällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor för personer med funktionshinder. 
 HO:s verksamhet skall i första hand avse uppföljning och utvärdering i frågor som angår funktionshindrade personers rättigheter och intressen. 
  
 78 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 I övrigt anger lagen följande uppgifter för ombudsmannen: 
 verka för att brister i lagar och andra författningar i fråga om personer med funktionshinder avhjälps, 
 när det behövs ta initiativ till överläggningar med myndigheter, företag, organisationer och andra i syfte att motverka att personer missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av funktionshinder, 
 genom informationsverksamhet och på annat liknande sätt verka för att ingen missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av funktionshin- der. 
  
 5.2.2 
  
 Förordningen 
  
 Av förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappom- budsmannen framgår att denne särskilt skall verka för att funk- tionshindrade personer tillförsäkras självbestämmande samt in- flytande och delaktighet i samhällslivet, samt att åtgärder för att förbättra funktionshindrade personers villkor präglas av kontinu- itet och helhetssyn. 
 Enligt förordningen skall Handikappombudsmannen i sin verksamhet 
 upprätthålla kontakter med funktionshindrade personer samt med organisationer, företag, landsting, kommuner, länshandi- kappråd, kommunala handikappråd och liknande regionala och lokala samarbetsorgan samt med andra myndigheter och andra vars verksamhet rör personer med funktionshinder, 
 följa forsknings- och utvecklingsarbete som berör funktions- hindrade personer, 
 följa tillämpningen av lagstiftning som kan ha betydelse för funktionshindrade personer och hos regeringen föreslå de för- fattningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att funktionshindrades rättigheter och intressen skall tillgodoses, 
 regelbundet utvärdera de åtgärder som vidtas för att förverk- liga Förenta Nationernas standardregler om funktionshindrades rätt till full delaktighet och jämlikhet, 
 långsiktigt följa den internationella utvecklingen inom ansvar- sområdet och särskilt Europeiska unionens insatser och dess konsekvenser för personer med funktionshinder samt 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 79 
  
 genom upplysnings- och informationsverksamhet eller andra opinionsbildande insatser förmedla den samlade kunskap om- budsmannen får genom sitt bevaknings- och uppföljningsar- bete. 
 Handikappombudsmannen skall som ett led i sin verksamhet årli- gen hålla överläggningar med handikapporganisationer. Senast den 1 april varje år skall ombudsmannen lämna en rapport till re- geringen om sin verksamhet under det närmast föregående kalen- deråret. 
  
 5.2.3 
  
 Regleringsbreven 
  
 Lagen och instruktionen ger de grundläggande förutsättningarna för ombudsmannens arbete. Genom regleringsbreven har rege- ringen möjlighet att påverka myndigheters löpande verksamhet. I budgetprocessen är dessa regleringsbrev ett viktigt styrdokument för regeringen i sitt förhållande till myndigheterna. Deras uppgift är att precisera hur de medel som riksdagen beslutat om skall an- vändas av myndigheten och regeringens krav på vad myndigheten skall göra under det kommande verksamhetsåret. Regleringsbre- ven är inte reglerade i lag eller annan författning. En utförlig be- skrivning av deras utformning och roll ges i en handledning från finansdepartementets budgetavdelning (för detta år Reglerings- brev för 1999 En handledning för regeringskansliet). 
 Regeringen upprättar regleringsbreven i nära samråd med be- rörd myndighet. Vad som skiljer dem från övriga styrdokument, är kravet på återrapportering. Uppgifter som åläggs ombudsman- nen i dessa regleringsbrev måste prioriteras. 
 Regleringsbrevet anger i sin verksamhetsdel vilka resultat myndigheten skall uppnå under budgetåret. Denna verksamhets- del är i sin tur uppdelad i olika delar – effektmål, verksamhets- mål, generella mål samt återrapportering och uppdrag. Effektmå- len är övergripande. Under rubriken Verksamhetsmål formuleras mer konkreta mål för myndighetens arbete under kommande år. Med återrapportering avses att myndigheten i sin årsredovisning skall rapportera hur väl målen uppnåtts. Jag redovisar nedan ut- drag ur Obrien regleringsbrev för 1999. 
  
 80 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 (IIHNWPnO 
 att funktionshindrade personers rättigheter och intressen skall beaktas inom samtliga samhällsområden samt 
 att personer med funktionshinder uppnår full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor. 
 9HUNVDPKHWVPnO 
 Handikappombudsmannens juridiska rådgivning skall hålla hög kvalitet och den juridiska informationen på Internet skall vara aktuell. 
 cWHUUDSSRUWHULQJ 
 Handikappombudsmannen skall redovisa dels de områden som främst förekommit vid juridisk rådgivning, dels antalet besök på myndighetens hemsida för juridisk rådgivning under budgetåret 1999. 
 9HUNVDPKHWVPnO 
 Handikappombudsmannen skall prioritera arbetet med att följa upp och utvärdera efterlevnaden av FN:s standardregler med fo- kus i första hand på områden som rör barn och ungdomar med funktionshinder samt psykiska funktionshinder. 
 cWHUUDSSRUWHULQJ 
 Handikappombudsmannen skall redovisa vilka åtgärder som vid- tagits för att följa upp och utvärdera efterlevnaden av FN:s stan- dardregler inom de prioriterade områdena samt eventuella direkta effekter av detta arbete. 
 Några uppdrag gavs inte i regleringsbrevet för 1999. Tidigare år har det dock funnits sådana. I regleringsbrevet för 1994/95, fick ombudsmannen i uppdrag att utarbeta en plan för Handi- kappombudsmannens långsiktiga bevakning av Europeiska unio- nens insatser på olika verksamhetsområden med inriktning på handikappfrågor. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 81 
  
 Regleringsbreven innehåller också en finansieringsdel, där re- geringen anger vilka ekonomiska förutsättningar som gäller för myndighetens verksamhet och villkoren för resursernas utnytt- jande. 
  
 5.3 
  
 Handikappombudsmannens uppgifter i förhållande till FN:s standardregler 
  
 Av lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen framgår att ombudsmannens huvudsakliga uppgift är att bevaka frågor som angår funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Målet för ombudsmannens verksamhet skall vara full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor för personer med funktionshinder. Handikappombudsmannen skall i första hand ägna sig åt uppföljning och utvärdering av dessa frågor. Av pro- positionen (1993/94:219) framgår att ett av motiven för att inrätta institutet ombudsman var behovet att följa och bevaka tillämp- ningen av FN:s standardregler 
 1 
 . 
 Som tidigare omnämnts har medlemsstaterna åtagit sig att en- ligt FN:s standardregler inrätta nationella samordningskommit- téer. Dessa samordningsorgan skall vara självständiga, men kan vara underställda medlemsstaternas regering. Regeringen ansåg vid tiden för inrättandet av institutet Handikappombudsman att den inriktning för ombudsmannens verksamhet som anges i propositionen stämmer väl överens med den beskrivning som ges i standardreglerna. Jag kommer sedan i avsnitt 8.12 att redogöra för mina överväganden beträffande Obrien roll som nationell samordningskommitté. 
 I beskrivningen av ombudsmannens verksamhetsområde och uppgifter anges bland annat att ombudsmannen bör verka utifrån de handikappolitiska målen om full delaktighet och jämlikhet. Andra grundläggande principer som bör styra ombudsmannens verksamhet är en miljörelaterad syn på handikapp och FN:s stan- dardregler om funktionshindrade. 
 Av 2 § 4 p. förordningen (1994:949) med instruktion för Han- dikappombudsmannen framgår att ombudsmannen regelbundet skall utvärdera de åtgärder som vidtas för att förverkliga FN:s standardregler om funktionshindrades rätt till full delaktighet och jämlikhet. Av 2 § 6 p. nämnda förordning framgår vidare att om- 
  
 1  
 Prop. 1993/94:219 s. 12 ff. 
  
 82 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 budsmannen genom upplysnings- och informationsverksamhet eller andra opinionsbildande insatser skall förmedla den samlade kunskap ombudsmannen får genom sitt bevaknings- och uppfölj- ningsarbete. Ombudsmannen skall även som ett led i sin verk- samhet varje år hålla regelbundna överläggningar med handi- kapporganisationerna. 
 Regeringen har i regleringsbreven för budgetåren 1994/95 och 1995/96 uppdragit åt Handikappombudsmannen att föra ut och förankra innehållet i FN:s standardregler. Ombudsmannen skall i årsredovisningen för 1996 särskilt belysa hur arbetet med att göra reglerna kända i Sverige har bedrivits samt vilket resultat som har uppnåtts. Under 1997 uppdrog regeringen åt Delacruz mannen att utarbeta metoder för att systematiskt och regelbundet utvärdera de åtgärder som vidtagits för att förverkliga standard- reglerna. 
 Regeringen har även uppdragit åt Handikappombudsmannen att i samarbete med handikapporganisationerna ta fram ett infor- mationsmaterial om FN:s standardregler (regeringens beslut nr 57,  
 1994-09-15). 
  
 FN:s expertpanel har rekommenderat medlemsstaterna att sär- skilt bevaka frågor som rör tillgänglighet, utbildning, arbete, lag- stiftning och samarbete med handikapporganisationer. Denna re- kommendation har varit vägledande för Handikappombudsman- nens prioriteringar. 
 Av Handikappombudsmannens årsrapporter för åren 1994/95, 1995, 1996 och 1997 har följande framkommit: 
  
 5.3.1 
  
 Undersökningar 
  
 Handikappombudsmannen har med anledning av sitt uppdrag att utvärdera de åtgärder som vidtagits för att förverkliga standard- reglerna genomfört undersökning av förhållandena inom både den statliga och den kommunala sektorn. 
 Under hösten 1995 skickade ombudsmannen ut en enkät till 192 statliga myndigheter, affärsdrivande verk, statliga bolag, hög- skolor med flera. I enkäten ställdes frågor rörande tillgängligheten till lokaler och byggnader, anpassad information, antalet anställda med funktionsnedsättning samt personalutbildning om funktionsnedsättning. Till 98 av de 192 skickades ett följebrev där mer ingående frågor ställdes. I följebrevet ombads represen- tanterna med egna ord besvara i huvudsak följande frågor; hur tänker myndigheten arbeta för att standardreglernas principiella 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 83 
  
 mål om delaktighet och jämlikhet skall uppnås samt finns det bestämmelser eller andra faktorer som hindrar att standard- reglerna förverkligas. Myndigheterna uppmanades även att upp- märksamma vissa utvalda standardregler med relevans för sin egen verksamhet. Som en fortsättning på enkätundersökningen kallade Handikappombudsmannen året därefter 25 av de olika myndigheterna, affärsdrivande verken med flera till överlägg- ningar. 
 Under 1996 genomförde Handikappombudsmannen en under- sökning av hur standardreglerna efterlevs i samtliga primärkom- muner. Frågorna i enkäten inriktades i huvudsak på hur kommu- nerna tillförsäkrar människor med funktionshinder delaktighet och jämlikhet inom vissa centrala områden. Dessa områden var tillgänglighet, utbildning, arbete, policy och planering, handi- kapporganisationer samt personalutbildning. Under hösten 1998 har Handikappombudsmannen i samarbete med Statistiska cent- ralbyrån (SCB) genomfört en ny enkätundersökning riktad till landets samtliga kommuner. Syftet med undersökningen var dels att kartlägga hur kommunerna efterlever FN:s standardregler dels att följa upp resultatet av den tidigare undersökningen som ge- nomfördes under 1996. 
  
 5.3.2 
  
 Informationsmaterial 
  
 Ett basmaterial om standardreglerna har i samarbete med handi- kapporganisationerna tagits fram och tryckts under december 1995. Materialet består av broschyrer, foldrar i fickformat, Warner, samt  
 overhead-bilder. 
  
 Handikappombudsmannen har även under 1996 genomfört en omfattande annonskampanj samt i olika media informerat om FN:s standardregler. Tema för informationen i media var bland annat "Man är inte handikappad – man blir det". 
 En handbok med titeln "Tänkte inte på det..." har tagits fram av Handikappombudsmannen och tryckts under november 1998. Handboken, vars målgrupp är kommunerna, innehåller dels en redogörelse över FN:s standardregler dels förslag till åtgärder som kommunerna kan vidta för att skapa ett tillgängligare samhälle. 
  
 84 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 5.3.3 
  
 Konferenser m.m. 
  
 Under januari och februari 1996 anordnade Delacruz mannen sju konferenser för att informera om standardreglernas innehåll. Inbjudan till konferenserna skickades till 10 500 tjäns- temän och politiker i kommuner och landsting i Sverige. Syftet med konferenserna var att informera företrädare för kommunerna och landstingen om reglernas innehåll. Under konferensen riktade ombudsmannen en uppmaning till kommunerna och landstingen att upprätta konkreta handlingsplaner med utgångspunkt i stan- dardreglerna. Konferenserna avrundades med en paneldebatt där företrädare för olika handikapporganisationer jämte Handikapp- ombudsmannen deltog. Övriga konferenser som Handikappom- budsmannen har anordnat är bland annat konferenser om del- aktighet och jämlikhet för människor med psykiska funktions- nedsättningar samt en konferens om diskriminering av funktions- hindrade och lagarna. 
 Handikappombudsmannen har upprättat en särskild version av FN:s standardregler till privata företag. Vidare har ombudsman- nen anordnat näringslivskonferenser och en tävling tillsammans med Dagens Industri för företag om bästa anpassning av varor, service och tjänster samt bästa arbetsgivare. 
  
 5.4 
  
 Handikappombudsmannens förhållande till andra myndigheter 
  
 Frågor av stor betydelse för personer med funktionshinder ryms ofta inom följande områden; socialtjänst, stöd och service, till- gänglighet, kommunikationsmedel, utbildning, arbetslivet, hälso- och sjukvård, bostadsanpassning och hjälpmedel. Nedan följer en beskrivning av några myndigheter, som har tillsyn över verksam- heter som nära knyter an till dessa områden. 
 6RFLDOVW\UHOVHQ 
 Socialstyrelsen är en central myndighet för verksamhet som rör socialtjänst, hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksam- het, tandvård, hälsoskydd, smittskydd, stöd och service till funk- tionshindrade samt frågor om alkohol och missbruksmedel, allt i den utsträckning det inte är en uppgift för någon annan statlig myndighet att handlägga sådana ärenden. Av förordningen 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 85 
  
 (1996:570) med instruktion för Socialstyrelsen framgår att Soci- alstyrelsen skall verka för god hälsa och social välfärd samt om- sorg och vård av hög kvalitet på lika villkor för hela befolk- ningen. Socialstyrelsen skall särskilt följa utvecklingen inom och utvärdera dessa verksamheter samt därvid samverka med andra samhällsorgan i den utsträckning som behövs. I ansvarsområdet ingår även att vaka över verksamheterna vad gäller kvalitet och säkerhet samt bevaka den enskildes rättigheter. Av andra lagar framgår att Socialstyrelsen har tillsyn över både personal och verksamhet på hälso- och sjukvårdens område samt nationell till- syn över socialtjänst, smittskydd samt verksamhet enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. 
 /lQVVW\UHOVHUQD 
 Av förordningen (1997:1258) med länsstyrelseinstruktion framgår att länsstyrelsen svarar för den statliga förvaltningen i länet, i den mån inte någon annan myndighet har ansvaret för särskilda förvaltningsuppgifter. Länsstyrelsen har även ansvar för uppgifter inom en rad olika sakområden som social omvårdnad, kommuni- kationer och jämställdhet mellan kvinnor och män. Av social- tjänstlagen (1980:620) – SoL – och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade – LSS – framgår att länssty- relsen har tillsyn över socialnämndernas tillämpning av SoL och LSS. Länsstyrelsen skall även inom dessa områden informera och ge råd till allmänheten samt biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet. 
 6WDWHQV VNROYHUN 
 Skolverket är central förvaltningsmyndighet för det offentliga skolväsendet och för den av det allmänna anordnade förskole- verksamheten och skolbarnomsorgen (barnomsorgen). Skolver- kets uppgifter regleras i förordningen (1991:1121) med instruk- tion för Statens skolverk. I uppgifterna för Skolverket ingår bland annat att ha tillsyn över det offentliga skolväsendet och barnom- sorgen, tillsyn över kommunernas skyldighet att se till att skol- pliktiga barn får föreskriven utbildning samt följa upp och utvär- dera skolväsendet och barnomsorgen. 
  
 86 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 %RYHUNHW 
 Boverket är central förvaltningsmyndighet för frågor om byggd miljö och hushållning med mark- och vattenområden, fysisk pla- nering, byggande och boende. Av förordningen (1996:124) med instruktion för Boverket framgår att verket bland annat har till uppgift att inom sitt verksamhetsområde följa tillämpningen av lagar och förordningar, utvärdera effekterna av tillämpningen och lämna regeringen förslag till de åtgärder som behövs för att syftet med reglerna skall nås. Boverket skall även inom sitt område ha uppsikt och utöva tillsyn. Av lagen (1992:1574) om bostadsan- passningsbidrag med mera anges att kommunerna svarar för att bidrag bland annat lämnas till anpassning av bostäder för att ge personer med funktionshinder möjlighet till ett självständigt liv i eget boende. Boverket har tillsyn över kommunernas bidrags- verksamhet. 
 9lJYHUNHW 
 Vägverket är central förvaltningsmyndighet med ett samlat an- svar, sektorsansvar, för hela vägtransportssystemet. Vägverkets uppgifter regleras i förordningen (1997:652) med instruktion för Vägverket. Verket skall inom ramen för sitt sektorsansvar vara samlande, stödjande och pådrivande i förhållande till övriga be- rörda parter samt verka för att de trafik- och miljöpolitiska målen inom hela vägtransportsystemet uppnås. Av instruktionen framgår bland annat att Vägverket skall särskilt verka för att hänsyn tas till funktionshindrades behov inom hela vägtransportsystemet samt att handikappanpassningen av kollektiva färdmedel samordnas mellan samtliga trafikslag. Ett annat område som Vägverket har ansvar för är frågor om handikappanpassning av kollektivtrafik på väg. 
 $UEHWVPDUNQDGVYHUNHW 
 Arbetsmarknadsverket omfattar Arbetsmarknadsstyrelsen och länsarbetsnämnderna i länen. Enligt förordningen (1988:1139) med instruktion för Arbetsmarknadsverket skall verket genom platsförmedling, vägledning, yrkesinriktad rehabilitering och ak- tiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder hävda arbetslinjen, verka för en effektiv arbetsmarknad och värna om de svaga gruppernas ställning på arbetsmarknaden. Arbetsmarknadsverket skall utfor- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 87 
  
 ma sin verksamhet utifrån lokala förutsättningar och behov och därigenom bidra till att målen om full sysselsättning samt ut- veckling och framsteg i samhället uppnås. Av förordningen (1987:405) om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten fram- går att myndigheterna inom området skall ägna särskild uppmärk- samhet på åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga och för att underlätta för funktionshindrade att behålla ett arbete. 
  
 5.4.1 
  
 Myndigheters ansvar för frågor som rör personer med funktionsnedsättning 
  
 Alla myndigheter har inom sina sektorer ansvar för att bevaka frågor som rör funktionshindrade personer samt i övrigt verka för att funktionshindrades behov och förutsättningar beaktas och uppmärksammas. Myndigheter har även ansvar för att anpassa sin verksamhet så att den blir tillgänglig för personer med funktions- nedsättning. Regeringen har i propositionen (1993/94:219) anfört att ett av motiven till att inrätta institutet Handikappombudsman var att ombudsmannen på ett sektorsövergripande sätt skulle be- vaka frågor som rör funktionshindrade personers rättigheter och intressen 
 2 
 . Ombudsmannen har till uppgift att aktivt förmå myn- digheter och andra i samhällslivet att beakta funktionshindrade personers rättigheter och intressen. 
 En annan uppgift som ombudsmannen har enligt propositionen är att på olika sätt arbeta för att i samhället öka insikten om gäl- lande regler och de värderingar dessa bygger på samt ta initiativ till förändringar som syftar till att lyfta fram frågor som rör funk- tionshindrade personers rättigheter och intressen. Vidare skall ombudsmannen även ha en allmänt informerande och rådgivande funktion beträffande frågor som funktionshinder kan ge upphov till. Enskilda personer skall kunna vända sig till ombudsmannen för att få upplysning om exempelvis vilken myndighet de skall vända sig till, vilka regler som gäller samt hur de i övrigt kan be- vaka sina intressen och ta tillvara sin rätt. Ombudsmannen skall inte fungera som "advokat" eller vara ombud för enskilda perso- ner utan ge upplysning och allmän vägledning. Däremot kan om- budsmannen ta initiativ till överläggningar eller ta de kontakter som i övrigt behövs för att få sakfrågan belyst. 
  
 2  
 Prop. 1993/94:219 s. 9 ff 
  
 88 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 För statliga och kommunala myndigheter som har skyldighet att fullgöra uppgifter som rör funktionshindrade personer är det en skyldighet att efter uppmaning lämna uppgifter till ombuds- mannen om sin verksamhet samt komma till överläggningar. Samma skyldighet föreligger för privata rättssubjekt som antingen anförtrotts förvaltningsuppgift som rör personer med funktionshinder eller som fått bidrag av staten, landsting eller kommun för att främja funktionshindrades intressen. Den bevak- ning av frågor som rör funktionshindrade och den vägledning ombudsmannen ger enskilda personer innebär inte enligt proposi- tionen att ombudsmannen skall granska eller ha tillsyn över andra myndigheter. Ombudsmannen skall inte heller på annat sätt in- kräkta på statliga och kommunala myndigheters reguljära ansvar för bland annat tillsyn, bevakning och utvärdering av insatser för funktionshindrade inom myndighetens ansvarsområde. Ombuds- mannen skall således inte göra uttalanden huruvida en myndighet eller befattningshavares beslut är riktigt eller inte eller om någon tjänsteman inom den offentliga förvaltningen begått tjänstefel. Sådana frågor skall handhas av Justitiekanslern (JK), Justitieom- budsmannen (JO) eller domstolarna. 
 Tyngdpunkten av Handikappombudsmannens uppgifter skall enligt lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen ligga på det generella planet. Handikappombudsmannen skall i huvudsak inrikta sig på uppföljning och utvärdering av handikappolitikens utveckling och måluppfyllelse på olika samhällsområden samt övergripande nationella utvärderingar och samordningar. Enligt propositionen innebär detta ingen inskränkning i andra myndig- heters ansvar för uppföljning och utvärdering inom sina respek- tive områden. Det är dock naturligt att Handikappombudsmannen samarbetar med forskningsinstitut, andra myndigheter, handi- kapporganisationer med flera. 
 Som framgår av redogörelsen har således ett flertal myndig- heter uppgifter inom områden som är viktiga för funktionshind- rade personers möjligheter att kunna uppnå jämlikhet och full delaktighet i samhället. Handikappombudsmannen skall inte be- höva ägna sig åt uppgifter som faller under andra myndigheters ansvarsområden. I avsnitt 8.3 och 8.4 redogör jag för min bedöm- ning av hur Handikappombudsmannens verksamhet skall avgrän- sas mot andra myndigheters verksamhet. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 89 
  
 5.5 
  
 Jämförelse mellan de olika ombudsmännen 
  
 Likheter och olikheter mellan ombudsmännens verksamhet finns bland annat när det gäller huvudmannaskapet, vilken författning som styr verksamheten, arbetsuppgifterna och vilka maktmedel som de har till sitt förfogande. 
 Av ombudsmännen intar främst Rodriguez och JK på skilda sätt en särställning i förhållande till de tematiska ombudsmännen. JO är en myndighet som sorterar under riksdagen, medan övriga om- budsmän är myndigheter som lyder under regeringen. JO:s verksamhet regleras av regeringsformen och förordningen (1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän. De tematiska ombudsmännens verksamhet regleras däremot av vanliga lagar och förordningar med instruktioner. Här intar dock JK en mellanställning då JK som funktion omnämns i regeringsformen. 
 När det gäller de olika ombudsmännens arbetsuppgifter finns det några avgörande skillnader. JO och JK sysslar med strikt juri- disk tillsyn av efterlevnaden av lagar och andra författningar. Ar- betet är inriktat på enskilda ärenden. Utöver tillsynsarbetet skall JK även bistå regeringen med råd och utredningar i juridiska an- gelägenheter. De tematiska ombudsmännens arbete är däremot främst att underlätta implementeringen av viss lagstiftning genom exempelvis rådgivning och informationsverksamhet. Vidare skall de bevaka den rättsliga och övriga utvecklingen inom sina områ- den. 
 De tematiska ombudsmännen arbetar dessutom med policyfrå- gor. De skall främja utvecklingen inom sina områden. Som ex- empel kan här nämnas att Diskrimineringsombudsmannen (DO) skall arbeta med opinionsbildning mot etnisk diskriminering och Jämställdhetsombudsmannen (JämO) medverka i strävandena att främja jämställdhet i arbetslivet. Vidare skall Handikappom- budsmannen på olika sätt aktivt försöka förmå myndigheter och andra att beakta och respektera funktionshindrades rättigheter och intressen och Barnombudsmannen (BO) skall ta initiativ till åt- gärder som syftar till att hävda barns och ungdomars rättigheter och intressen. 
 JämO, DO, och Konsumentombudsmannen (KO) arbetar till en betydande del med enskilda ärenden. Handikappombudsman- nen skall främst arbeta med generella åtgärder, men som jag kommer att redovisa i avsnitt 8.3 omfattar en betydande del av 
  
 90 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 verksamheten kontakter med enskilda i form av rådgivning och anmälningar. Barnombudsmannen är av ombudsmännen ensam om att inte ha några enskilda ärenden. 
 De tematiska ombudsmännen har, till skillnad från JO och JK, som grund för sin verksamhet olika principer om mänskliga rät- tigheter. JämO:s och DO:s uppdrag tar sin utgångspunkt i icke- diskrimineringsprincipen och arbetet är inriktat på att motverka diskriminering generellt inom respektive ombudsmans område. JämO arbetar med att motverka diskriminering av både kvinnor och män och DO skall motverka diskriminering oavsett vilken etnisk grupp det handlar om. 
 Handikappombudsmannen och BO skall däremot tillvarata sär- skilda gruppers rättigheter och intressen. BO skall med utgångs- punkt från Förenta Nationernas konvention om barnets rättigheter bevaka denna grupps medborgerliga, politiska, ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Handikappombudsmannen har FN:s standardregler som bas för sin verksamhet. Här skiljer sig dock KO från de övriga tematiska ombudsmännen. Denne har till uppgift att bevaka ett visst sakområde utan någon direkt koppling till någon princip eller dokument om mänskliga rättigheter. 
 JO och JK har möjlighet att utfärda vitesförelägganden. De får också i vissa fall väcka åtal. Alla de tematiska ombudsmännen, utom BO, får också i vissa fall utfärda vitesföreläggande och föra talan i domstol. Beträffande Handikappombudsmannen gäller dessa befogenheter vid deras tillsyn enligt lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funk- tionshinder. När det gäller Handikappombudsmannens verksam- het enligt lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen har bland annat myndigheter, kommuner och landsting en skyldighet att inkomma med uppgifter och delta i överläggningar med Han- dikappombudsmannen. Denna skyldighet är inte kopplad till nå- gon sanktion. BO har inga juridiska maktmedel till sitt förfo- gande. 
  
 5.6 
  
 Handikappombudsmannens förhållande till handikapprörelsen 
  
 I Sverige finns sedan länge en stark handikapprörelse, vilket självklart har betydelse för Handikappombudsmannens arbete. Främst är det opinionsbildningen som lyfts fram när relationerna mellan handikapprörelsen och ombudsmannen förts på tal. Detta 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 91 
  
 framgår bland annat av propositionen om Handikappombudsman. På sid. 16 anges följande. 
 Regeringen vill i detta sammanhang framhålla den viktiga roll handikapporganisationerna har när det gäller opinionsbild- ningen på handikappområdet. Det är främst de funktionshind- rade själva som kan informera om vad det verkligen innebär att leva med ett funktionshinder. Handikapprörelsen har här haft och har en betydelsefull roll för utformningen av de han- dikappolitiska insatserna. Avsikten är inte att Handikappom- budsmannen i något avseende skall ta över den opinionsbil- dande verksamhet som handikapporganisationerna bedriver inom området. 
 Direktiven till min utredning (1997:131 sid.6) klargör också att "Avsikten med Handikappombudsmannens uppgifter på detta område är inte att ersätta handikapporganisationernas opinions- bildande arbete". 
 I min enkät till handikapporganisationerna fanns frågor som berörde information och opinionsbildning. Av enkätsvaren fram- gick att handikapprörelsen inte ansåg att det förelåg någon nega- tiv konkurrenssituation på dessa områden. Åsrapporterna fick till exempel mycket beröm. En stor majoritet uppgav att de hade haft nytta av dessa rapporter. 
 Ingen av dem som svarade på enkäten ansåg att Handikapp- ombudsmannens informationsverksamhet varit negativ för den egna organisationen. Nästan hälften såg den i stället som positiv. 
 Vad gäller opinionsbildningen är resultatet likadant. De organisa- tioner som svarade att ombudsmannens opinionsbildning är bra, menade att den behövs som ett komplement till den egna verk- samheten eftersom organisationernas resurser inte räcker till. 
 Även vid hearingen med handikapporganisationerna diskute- rades Handikappombudsmannens informations- och opinionsbil- dande arbete. Organisationerna ansåg att den hade gjort nytta. Som exempel nämndes arbetet med tillgänglighetsfrågor och in- satserna för att implementera FN:s standardregler. Deltagarna vid hearingen framhöll att Handikappombudsmannen har en tyngd som gör att denne har lättare än handikapprörelsen att komma ut med information. I stället för en negativ konkurrens kan om- budsmannens informationsverksamhet utgöra en stimulans för det egna informationsarbetet. 
 Handikappombudsmannen har utvecklat olika former av kon- takter och samverkan med handikappförbunden. I samband med att årsrapporten överlämnas till regeringen inbjuder ombudsman- nen organisationerna till ett möte där rapporten presenteras. Vi- 
  
 92 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 dare genomför Handikappombudsmannen varje år träffar med enskilda organisationer. Många av de seminarier och konferenser som ombudsmannen arrangerar sker i samverkan med ett eller flera handikappförbund. Representanter för handikapprörelsen in- bjuds också att delta i arbetsgrupper för särskilda ändamål. Slut- ligen förekommer olika informella kontakter, till exempel i sam- band med att remissvar skall lämnas på utredningar. 
 Förhållandet mellan Handikappombudsmannen och handi- kapprörelsen framstår som konfliktfritt. Det har dock vid några tillfällen förekommit meningsmotsättningar mellan dem. 1996 uppstod en diskussion kring ombudsmannens arbetsuppgifter. Den 24 juni 1996 överlämnade Handikappförbundens Samar- betsorgan, HSO, De Handikappades Riksförbund, DHR, Sveriges Dövas Riksförbund, SDR, och Synskadades Riksförbund, SRF, en gemensam skrivelse till Socialdepartementet om Handikapp- ombudsmannens framtida roll. Där betonades att Handikappom- budsmannens uppgifter i första hand skall gälla frågor om diskri- minering. Ett krav som ställdes var att "Handikappombudsman- nens roll i andra handikappolitiska sammanhang skall begränsas". I skrivelsen klargjorde också organisationerna att de inte ansåg att Handikappombudsmannen skall utgöra det nationella samord- ningsorganet enligt FN:s standardregler. Detta överensstämde inte med hur Handikappombudsmannen vid den tiden såg på sin roll. I årsrapporten för 1994 påpekade Handikappombudsmannen till exempel att den hade dessa samordnande uppgifter. 
 I ett svar, daterat den 16 december 1996, på en enkät från Handikappombudsmannen angående verksamheten  
 1997–98 
  an- förde HSO, att "HO bör koncentrera sina insatser så att de är i överensstämmelse med skrivningarna i lagen. Skälet för detta är dels att tydligt markera att HO är en myndighet, delvis en rätts- vårdande myndighet, och dels att HO ur effektivitetssynpunkt bör arbeta med avgränsade och prioriterade uppgifter." 
 I samma enkätsvar framhölls också att Handikappombuds- mannen inte bör agera gentemot riksdagsutskott, "eftersom en myndighet inte självpåtaget bör agera gentemot de folkvalda". Vidare skrev HSO följande, vad gällde frågan om ombudsmannen skall göra egna uttalanden: "nej, uttalanden är liksom kampanjer en arbetsform, som ligger närmare en folkrörelse än en myndig- het". Ombudsmannen reagerade starkt kritiskt på enkätsvaret från HSO. 
 Att det förekommer meningsmotsättningar mellan handikapp- organisationerna och en myndighet med de uppgifter som åvilar Handikappombudsmannen, är inte särskilt förvånande. Handi- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 93 
  
 kappombudsmannen skiljer sig från andra myndigheter på viktiga punkter och många utanför handikapprörelsen ser den som en fö- reträdare för människor med funktionshinder. Mot denna bak- grund blir ibland rollfördelningen mellan handikapprörelsen och ombudsmannen oklar. Ovan redovisade konflikt är ett tydligt ut- tryck för en strävan från organisationerna att markera en boskill- nad vad avser roll och arbetsuppgifter mellan myndigheten och folkrörelserna. Denna strävan framfördes också i klartext av HSO, när de i svaret på den tidigare nämnda enkäten skrev föl- jande: 
 Det är tveksamt om HO och handikapporganisationerna bör ar- rangera gemensamma konferenser. Skälet är att detta skulle kunna uppfattas som att gränslinjen är otydlig mellan den obe- roende myndigheten med tyngdpunkten lagd på rättslig bevak- ning och de oberoende handikapporganisationerna, som skall driva sina medlemmars intressen. Båda parter kan ju ha in- tresse av att driva frågor, som kan gå emot den andra parten. En bättre ordning är att respektive part medverkar på den and- res arrangemang. 
 Det är i sammanhanget viktigt att ha i åtanke att Handikappom- budsmannen byggdes upp efter nedläggningen av Statens Handi- kappråd. I rådet fanns ett naturligt samråd med handikapprörel- sen, eftersom den var representerad i styrelsen. Handikappom- budsmannen skall inte utgöra ett samrådsorgan och därför finns inte denna naturliga kontakt mellan ombudsman och handikapp- rörelse. En orsak till missnöjet från ett antal handikapporganisa- tioner kan bland annat sökas i detta förhållande. 
 Att döma av svaren på min enkät och de synpunkter jag fått vid mina kontakter med handikappförbunden, överväger dock de positiva bedömningarna av Handikappombudsmannens arbete. Detta gäller även de organisationer som tidigare kritiserade om- budsmannen. 
  
 5.7 
  
 Ombudsmannens internationella uppdrag och kontakter 
  
 Jag skall enligt mina direktiv pröva om Handikappombudsman- nen skall ha någon roll i  
 EU-samarbetet 
  och hur en avgränsning skall göras gentemot regering och andra myndigheter. 
 I regeringens proposition (1994:219) om Delacruz mannen gavs denne ett mycket omfattande ansvar för bevak- 
  
 94 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 ningen av handikappfrågorna inom EU. På sid. 16 i propositionen framhålls följande. 
 Enligt regeringens mening bör det ingå i Handikappombuds- mannens uppgifter att följa och bevaka handikappfrågornas ut- veckling inom EU och hur dessa kommer att påverka förhål- landena i Sverige för personer med funktionshinder. Ombuds- mannen bör ägna uppmärksamhet åt de olika program, resolu- tioner och andra bestämmelser av styrande och vägledande slag inom EU som kan få särskilda konsekvenser för personer med funktionshinder. 
 I förordningen med instruktion för Handikappombudsmannen anges i 2 § 5 att ombudsmannen långsiktigt skall "följa den inter- nationella utvecklingen inom ansvarsområdet och särskilt Euro- peiska unionens insatser och dess konsekvenser för personer med funktionshinder". Denna kraftiga markering av bevakningen av insatserna inom EU bör ses mot bakgrund av att Sverige vid in- rättandet av Handikappombudsmannen ännu inte var medlem i unionen. 
 Redan vid starten av Handikappombudsmannens verksamhet inleddes ett omfattande internationellt samarbete. I årsrapporten för 1994 redovisas olika internationella uppdrag för myndigheten. 
 Bland annat deltog Handikappombudsmannnen i den officiella svenska delegationen vid det sociala toppmötet i Köpenhamn. Vidare arrangerade ombudsmannen två studieresor till USA för att sprida kännedom om Americans with Disabilities Act (ADA). Inbjudna till dessa resor var riksdagsledamöter, tjänstemän från departement och myndigheter samt företrädare för handikapprö- relsen. 
 Handikappombudsmannen har också under årens lopp deltagit som föreläsare vid många internationella seminarier och konfe- renser. I det internationella arbetet ingår också kontakter med ombudsmän för mänskliga rättigheter från andra länder. 
 Från den 1 januari 1995 ingick Handikappombudsmannen som en av två regeringsrepresentanter i HELIOS rådgivande kom- mitté. HELIOS var ett åtgärdsprogram med uppgift att främja lika möjligheter för och integrering av personer med funktionshinder. Programmet omfattade fyra år och när Handikappombudsmannen kom med hade det pågått i två år. 
 Regeringen utsåg vidare Handikappombudsmannen att delta i EU:s nätverk för informations- och erfarenhetsutbyte på handi- kappområdet. Myndigheten har också ingått i andra grupper i an- slutning till EU och HELIOS. Handikappombudsmannen har 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 95 
  
 också lämnat synpunkter på promemorier, utredningar och skri- velser med anknytning till den Europeiska unionen. 
  
 HELIOS-programmet 
  upphörde i december 1996. Det hade varit ett mycket viktigt uppdrag för Handikappombudsmannen att få delta i dess rådgivande kommitté, mot bakgrund av de åtagan- den som angavs i propositionen. I årsrapporten för 1997 sid. 34 anför Handikappombudsmannen att den rådgivande kommittén "utgjort basen i Handikappombudsmannens bevakning av handi- kappfrågorna inom EU och gjort det möjligt för myndigheten att bygga upp ett kontaktnät med regeringsrepresentanter från andra  
 EU-länder 
  och inom Europeiska kommissionen". 
 När uppdraget inom HELIOS var slutfört begärde Handi- kappombudsmannen hos regeringen att myndigheten skulle ingå in en högnivågrupp som inrättats av kommissionen. Regeringen gick inte ombudsmannen till mötes i denna fråga. 
 I mina utredningsdirektiv nämns att jag skall behandla frågan om avgränsningen mellan Handikappombudsmannen och rege- ring i kontakterna med EU. Jag har tagit upp denna fråga med tjänstemän från regeringskansliet. De har då påtalat att det före- ligger svårigheter när en myndighet representerar Sverige i en högnivågrupp. Ett sådant uppdrag bör, har det framhållits för mig, 
 i första hand ligga på ett departement, eftersom de beslut som ibland måste fattas i anslutning till denna grupp är på departe- mentsnivå. 
 Några sådana principiella hinder för ombudsmannen att delta i andra internationella grupper, som utses av regeringen, har inte framförts. 
 Jag har inte närmare gått in på avgränsningen till andra myn- digheter, eftersom jag vid min genomgång av Handikappom- budsmannens  
 EU-uppdrag 
  fann att eventuella gränsdragnings- problem främst gällde regeringskansliet. I min enkät ställde jag emellertid en fråga som rent allmänt berörde gränsdragnings- problem mellan andra myndigheter och Handikappombudsman- nen. Jag fick några få exempel men inget gällde EU. Detsamma var fallet vid mina sammanträffanden med myndigheter. 
 Jag nämnde tidigare i detta avsnitt att Handikappombudsman- nen arrangerade studieresor till USA och att ombudsmannen del- tagit som föreläsare vid många seminarier och konferenser utom- lands. Denna verksamhet byggde mycket på att Handikappom- budsmannen personligen hade ett stort nät av internationella kontakter. Dessa kontakter har också använts för att följa den in- ternationella utvecklingen på handikappområdet. 
  
 96 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 Som en del i det internationella arbetet bör också nämnas de seminarier och konferenser med internationella inslag som Han- dikappombudsmannen arrangerat. Ofta har det skett tillsammans med någon handikapporganisation. 
 Syftet med dessa konferenser har varit att lyfta fram viktiga handikappolitiska frågor och ge dem en internationell relief. 
  
 5.8 
  
 Upplysnings- och informationsverksamheten 
  
 I mitt utredningsuppdrag ingår att utvärdera "Handikappombuds- mannens  
 upplysnings-, 
  informations och opinionsbildande arbete" (direktiven sid. 6). Vidare framgår att jag i min utredning skall "främst belysa de direkta effekterna av myndighetens insatser på området" (sid. 6). Jag anlitade IdéTorget för att genomföra denna utvärdering. Resultatet av utvärderingen presenteras i en särskild studie genomförd av Williams "Handi- kappombudsmannens Infomationsuppgifter." I detta avsnitt sam- manfattar jag resultatet av studien. 
 8WYlUGHULQJHQV PHWRG 
 Utvärderingen grundar sig på en genomgång av Handikappom- budsmannens årsrapporter, årsredovisningar och en särskild pro- mermoria om informationsinsatserna som ombudsmannen upp- rättade inför denna utvärdering. Intervjuer har gjorts med handi- kappombudsmannen Miller, kanslichefen Mckinney och representanter för handikapprörelsen. Vidare har den ansvariga för informationsstudien gått igenom pressklipp, affischer, broschyrer och Handikappombudsmannens websidor. Slutligen besöktes en konferens, arrangerad av Handikappom- budsmannen, Konferensen behandlade ombudsmannens kom- munhandbok rörande FN:s standardregler. 
 6WXGLHQV LQQHKnOO 
 Handikappombudsmannen har formulerat en allmänt hållen in- formationspolicy om att myndighetens information skall vara öp- pen, korrekt, tydlig och lättförståelig, både språkligt och grafiskt. 
 I denna policy slås fast att informationen huvudsakligen bygger 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 97 
  
 på egna resultat från utredningar och utvärderingar. Allt material finns tillgängligt med de anpassningsformer som gör det möjligt för funktionshindrade att ta del av det. Websidorna finns i en textbaserad version för dem som använder talsyntes. Den som behöver få sitt informationsmaterial anpassat på något särskilt sätt kan också erhålla det. 
 Media används aktivt genom pressmeddelanden, presskonfe- renser och direktkontakt med journalister. Handikappombuds- mannen har också ofta deltagit i den offentliga debatten. 
 Informationskampanjer med affischer och annonsering har an- vänts i speciella frågor. Däremot är myndigheten sparsam med allmänt informationsmaterial, i form av foldrar och broschyrer. 
 Handikappombudsmannens informationsverksamhet betecknas som information och kunskapsöverföring. Den kan i sin tur delas in i information och juridisk rådgivning samt konferenser och seminarier. En informatör är anställd för att sköta informations- och pressfrågor. Vid behov har också speciella konsulter och re- klambyråer anlitats. Exempel på detta är uppbyggnaden av web- sidan och information till näringslivet om FN:s standardregler. 
 Handikappombudsmannen har en vid definition av målgrup- pen för informationsinsatserna, i princip utgörs den av hela be- folkningen. Eftersom resurserna för information är begränsade definieras specificerade målgrupper för olika informationsaktivi- teter. I studien beskrivs olika målgrupper och deras skiftande in- tressen vad gäller information från ombudsmannen. Egna konfe- renser är ett redskap som används för informationsspridning till utvalda målgrupper. Under 1997 deltog ca 1200 personer i konfe- renser anordnade av Handikappombudsmannen. Tre "annonskam- panjer" har genomförts och dessa har prisbelönats. 
 Tillsammans med den juridiska rådgivningen svarar informa- tionsverksamheten för ca hälften av myndighetens samlade ar- betstid. För 1997 anslogs knappt 5 miljoner kronor för informa- tion, vilket är drygt hälften av verksamhetskostnaderna det året. 
 Regeringen uppdrog åt Handikappombudsmannen att göra FN:s standardregler kända. Uppdraget hade tre utgångspunkter: 
 ta fram ett basmaterial om reglerna i samarbete med handi- kappporganisationerna, 
 undersöka hur Sverige efterlever reglerna, 
 göra reglerna kända. 
  
 98 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 Jag har gjort en genomgång av dessa regler och deras påverkan på Handikappombudsmannens arbete. Genomgången redovisas i av- snitt 5.3. 
 Följande externa informationsmaterial har tagits fram av Han- dikappombudsmannen (ytterligare material har tillkommit efter utvärderingen): 
 fickfolder om Handikappombudsmannen med namn, adresser, 
 basmaterial om FN:s standardregler - broschyr, folder i fick- format. affisch med en kort sammanfattning av reglerna, over- Monroe samt videofilmer, en kortare reportagefilm och längre samtalsfilm, 
 Skriften "Diskriminering av funktionshindrade", som behandlar diskriminering i arbetslivet och i näringsverksamhet samt sam- hällets bristande tillgänglighet. Däri ingick bilder med texterna "Man är inte handikappad. Man blir det". 
 Det informationsmaterial som framställs av Handikappom- budsmannen är av god kvalitet. Däremot används inte en konse- kvent grafisk profil, vilket kan göra det svårare att bli igenkänd. 
 Under 1997 har Handikappombudsmannen öppnat en webplats för att informera om de rättigheter som enskilda funktionshind- rade har och för att öka myndighetens tillgänglighet. Webplatsen består av ca 300 sidor. Utformningen är inte särskilt säljande men ger en korrekt information. Webplatsen hade 3 222 besök under hösten 1997. Statistiken för 1998 visar på ett ökande antal. För de sidor som innehåller juridisk information, har noterats 8 469 be- sök. Det totala antalet träffar var 26 471. 
 En jämförelse kan göra med besöken på Barnombudsmannens Websida som 1998 hade 13 500 träffar. 
 Massmedia används som en viktig informationskanal. Policyn är att mediakontakter skall vara relaterade till egna resultat av un- dersökningar. Handikappombudsmannen har en aktiv pressbear- betning. Flera gånger har ombudsmannen förekommit i tyngre massmediala sammanhang med riksspridning, bland annat fram- trädanden i TV. 
 Det första verksamhetsåret förekom Handikappombudsmannen i 175 inslag och artiklar i media. Tillgängligheten har varit den dominerande frågan. Under 1997 uppgick antalet inslag och artiklar till 420. År 1997 ökade antalet till 680, det vill säga med drygt 60 %. Den enskilt största frågan var kommunenkäten som genomfördes under 1996. Den följdes upp med inslag både på 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 99 
  
 riksnivå och regionalt. Den andra stora frågan var undersökningen om diskriminering av funktionshindrade i arbetslivet. Det blir allt vanligare att anmälningsärenden uppmärksammas i massmedia. 
 Handikappombudsmannen får många inbjudningar att delta i andra arrangörers konferenser och evenemang. Under 1995 kom 200 inbjudningar, under 1996 inbjöds ombudsmannen till 243 ar- rangemang och 1997 var antalet inbjudningar 235. Handikapp- ombudsmannen har prioriterat arrangemang som kan få effekter för många personer. År 1997 deltog man i 140 sådana arrange- mang. Ombudsmannen tar också emot en hel del utländska studiebesök. 
 Hösten 1997 initierade Handikappombudsmannen tillsammans med affärstidningen Dagens Industri ett projekt riktat till närings- livet. Följande inslag kan nämnas: 
 informationskampanj med fem annonser i Dagens Industri, som belyste den bristande tillgängligheten. Annonserna finns även som affischer, 
 "Släpp in oss", en skrift om FN:s standardregler, specialskri- ven för företag, 
 seminarium om tillgänglighet i näringslivet, 
 tävlingen Handtaget, där företag tävlar i två klasser. Den ena handlar om anställningspolicy, den andra om anpassning av produkter och tjänster till funktionshindrade kunder. Calhoun Drottningen delar ut diplom till vinnande företag. 
 Handikappombudsmannen presenterar sin verksamhet i årsrap- porterna till regeringen. Vidare lämnar myndigheten särskilda rapporter i olika viktiga frågor. 
 .RPPHQWDUHU IUnQ ,QJPDULH +ROPHJDUG DQVYDULJ I|U LQIRUPD WLRQVVWXGLHQ 
 Williams anser att Handikappombudsmannen besitter en väl utvecklad kompetens för informationsfrågor. En tydligare policy och en tydligare informationsplan efterlyses dock, där det framgår vad man vill uppnå med informationen, hur man skall arbeta med information och vilka krav man ställer på den in- formation som ges ut. Den juridiska rådgivningen och informa- tionsinsatserna skall tydligare särskiljas, eftersom det handlar om två skilda former av information. 
  
 100 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 Vidare påpekar Williams att det varit svårt att i ef- terhand mäta hur väl man nått sina målgrupper vad gäller konfe- renser, eftersom det inte finns angivet för alla deltagare vilka de representerar. Utvärderingen av informationsinsatserna är inte särskilt väl utvecklad. Mer arbete bör läggas ner på kännedoms- och effektmätningar. Handikappombudsmannen har lyckats myc- ket bra med den mediala uppmärksamheten. 
  
 5.9 
  
 Enskilda ärenden 
  
 5nGJLYQLQJVlUHQGHQ 
 Enligt 3 § andra stycket lagen (1994:749) om Delacruz mannen skall ombudsmannen genom informationsverksamhet och på annat liknande sätt verka för att ingen missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av funktionshinder. 
 Av prop. 1993/194:219 sid. 25 framgår att den beskrivna verk- samheten skall ge personer som vänder sig till ombudsmannen in- formation och allmänna råd om hur han eller hon skall kunna be- vaka sina intressen. På sid. 15 i propositionen förklaras följande. 
 Personer som vänder sig till ombudsmannen skall kunna få upplysningar om vart de skall vända sig i olika frågor som funktionshinder kan ge upphov till och hur de kan bevaka sina intressen och ta tillvara sin rätt. Ombudsmannen kan i det sammanhanget ta initiativ till överläggningar eller ta de kon- takter som i övrigt behövs för att få sakfrågan belyst. Om- budsmannen skall däremot inte fungera som en advokat eller ombud för enskilda personer. 
 Bakgrunden till den juridiska rådgivningsverksamheten är att så- dan rådgivning kan vara svår att få på andra håll i samhället. Vissa handikapporganisationer bistår sina medlemmar med juri- disk rådgivning, men många organisationer saknar resurser för detta. Även om andra tillsynsmyndigheter också svarar på frågor, är det tydligt att många frågeställare föredrar att vända sig till Handikappombudsmannen. Utifrån de samtal jag fört med repre- sentanter för olika handikapporganisationer, har jag förstått att den rådgivning som Handikappombudsmannen ger är av samma karaktär som den som organisationerna erbjuder. 
 Vidare finns en mycket stor mängd lagar och författningar som gäller funktionshindrades rättigheter och intressen. Av de kon- takter jag har haft med olika myndigheter i samband med min ut- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 101 
  
 redning har jag funnit att tillsynsmyndigheterna inte alltid har till- räcklig kunskap för att kunna erbjuda den rådgivning som efter- frågas. I synnerhet saknas den breda kunskap som ofta krävs. Hos många myndigheter intar inte handikappfrågorna någon fram- skjuten plats. Socialstyrelsen har till exempel sedan en tid tillbaka ingen särskild enhet för handikappfrågor. Av den enkät jag lät skicka ut till länsstyrelserna framgår att flera länsstyrelser ger handikappfrågorna en relativt låg prioritet. 
 Rådgivningsverksamheten hos ombudsmannen består av muntlig och skriftlig rådgivning. Enligt uppgift från ombudsman- nen åtgår det för närvarande cirka en tjänst för att ge juridisk råd- givning per telefon och cirka en kvarts tjänst för att sköta den skriftliga rådgivningen. Sedan den 1 november 1997 ger om- budsmannen också rådgivning på myndighetens websidor. 
 Handikappombudsmannens jurister får dagligen samtal och brev från personer som ber om råd. Många som vänder sig dit har ofta varit i kontakt med flera andra myndigheter som kan vara knutna till ärendet. De flesta som kontaktar ombudsmannen för att få råd och hjälp är själva funktionshindrade. Det är också van- ligt att föräldrar till barn med funktionshinder tar kontakt. Därut- över får myndigheten samtal och brev från olika personalgrupper som behöver hjälp med att reda ut frågor av skilda slag. 
 I detta sammanhang kan det vara på sin plats att erinra om att Handikappombudsmannen inte skall fungera som ombud för en- skilda personer, men väl kan ge råd om hur den enskilde kan föra sin talan och vilka argument som kan föras fram. 
 Rådgivningsärendena har ökat i omfattning på följande sätt. Under 1995 hade ombudsmannen knappt 500 ärenden, 1996 upp- gick antalet ärenden till 761, år 1997 var motsvarande antal 791 och under 1998 hade ombudsmannen 1085 ärenden. De skriftliga rådgivningsärendena diarieförs. Antalet sådana har utvecklats på följande sätt: år 1995 inkom 113 ärenden, året därefter inkom 117, 1997 uppgick antalet till 184 och 1998 inkom 272 råd- givningsärenden. 
 De fem vanligaste ämnesområdena för all juridisk rådgivning var stöd och service 22 %, ekonomisk och social trygghet 22 %, utbildning 14 %, arbete 11 % och tillgänglighet 10 %. 
 Den skriftliga rådgivningen ökar som andel av all rådgivning och är ofta inriktad på juridisk information. 
 Den muntliga rådgivningen har betydelse för människor som har svårt att uttrycka sig i skrift. Denna rådgivning är mycket skiftande och omfattar både enkla frågor som kan besvaras på 
  
 102 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 kort tid och sådana som kräver juridiska utredningar och uppföl- jande samtal. 
 Jag har gått igenom 89 skriftliga rådgivningsärenden som in- kommit till ombudsmannen under åren 1996 till 1998. De har gi- vits in av privatpersoner och organisationer. Frågorna gäller ett stort antal ämnesområden och berör olika myndigheters ansvars- områden. Här följer en uppräkning av en del av de ärenden jag gått igenom och som exemplifierar spännvidden i frågorna till ombudsmannen: 
 funktionshindrade barns situation i skolan och tillämpningen av skollagen och grundskoleförordningen, 
 regler om skolskjuts, 
 regler om förtidspension och tillämpningen av lagen om all- män försäkring och RFV:s allmänna råd, 
 socialtjänstlagens bestämmelser, 
 personkretsen och räckvidden av LSS, 
 funktionshindrade barns rätt att medta personlig assistent i skolan, 
 rätt ta med ledarhund i mataffär, 
 regler för arbetsgivaravgifter för tillfällig hjälp när man sitter i rullstol, 
 Vägverkets regler för erhållande av parkeringstillstånd, 
 vad kan en funktionshindrad person göra mot en näringsidkare som inte följer ett utslag från Allmänna Reklamationsnämn- den, 
 regler för bussars och färdtjänstfordons tillgänglighet, 
 regler för tillgänglighet i offentliga lokaler och tillämpningen av Boverkets regler, 
 gällande regler för en elev som ansöker om att komma in på  
 RH-gymnasium, 
  
 regler för bosättningstid i Sverige för att en person skall kunna ansöka om förtidspension enligt lagen om allmän försäkring, 
 regler för erhållande av hjälpmedel enligt hälso- och sjuk- vårdslagen, 
 förutsättningarna för att överklaga ett bygglovsärende, 
 förutsättningar för erhållande av handikappersättning och om- fattningen av denna, 
 försäkringsbolags möjligheter att vägra teckna livförsäkring för en person på grund av funktionshinder, 
 regler för erhållande av bilstöd, 
 den amerikanska  
 ADA-lagstiftningens 
  bestämmelser. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 103 
  
 Utöver ovan beskrivna typiska juridiska frågor får ombudsman- nen även en hel del frågor om hur praktiska problem kan lösas. Det kan gälla lämplig placering i flygplan vid längre resa eller hur olika typer av diskriminerande behandling kan bemötas. 
 Handikappombudsmannen svarar oftast direkt på frågorna. Vanligen ges konkreta råd eller anvisningar. Det förekommer också att ombudsmannen hänvisar frågeställaren till andra myn- digheter, ibland efter att ha gett sin egen syn på frågan. 
 $QPlOQLQJVlUHQGHQ 
 En viktig del av Handikappombudsmannens arbete är handlägg- ningen av alla de anmälningar som sker till ombudsmannen. Ett ärende klassificeras av ombudsmannen som ett anmälningsärende när en enskild person eller en organisation anmäler att funktions- hindrade missgynnas eller på annat sätt utsätts för kränkande be- handling på grund av sitt funktionshinder. 
 Det framgår inte uttryckligen av lagen om Handikappom- budsmannen eller instruktionen för Handikappombudsmannen att denne skall ta emot anmälningsärenden och undersöka hur myn- digheter och andra hanterar enskilda ärenden och andra frågor. Av 4 § i lagen framgår emellertid att myndigheter, landsting och kommuner som har skyldighet att fullgöra uppgifter som rör per- soner med funktionshinder, på ombudsmannens uppmaning skall lämna information till denne om sin verksamhet. Denna uppgifts- skyldighet kan även avse enskilda ärenden. 
 Handikappombudsmannen kan begära att få uppgifter om en namngiven, enskild person från en myndighet. Detta blir i prakti- Rodriguez aktuellt då någon enskild vänt sig till ombudsmannen för att göra en anmälan. I sådana fall kan ombudsmannen ta initiativ till överläggningar eller ta de kontakter som i övrigt behövs för att få sakfrågan belyst. 
 Utgångspunkten för ombudsmannens handläggning av anmäl- ningsärenden är bland annat regler i regeringsformen (RF) och förvaltningslagen (1986:223). Enligt 1 kap. 9 § RF skall förvalt- ningsmyndigheterna i sin verksamhet beakta allas likhet inför la- gen samt iakttaga saklighet och opartiskhet. Av 4 § förvaltnings- lagen framgår att varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den en- skildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. 
  
 104 Handikappombudsmannens verksamhet 
  
 SOU 1999:73 
  
 Jag har gått igenom 158 utvalda anmälningsärenden under åren 1996, 1997 och 1998 för att bedöma hur de har handlagts. Ärendena är till ungefär 50 % "utplockade" som intressanta. Res- ten är slumpmässigt utvalda. Som framgår ovan i avsnittet har jag också tagit del av 89 skriftliga rådgivningsärenden. 
 Syftet med genomgången har varit att undersöka om Handi- kappombudsmannens arbete med anmälningsärendena är me- ningsfullt och även framdeles bör vara en av ombudsmannens uppgifter. 
 Antalet anmälningsärenden har, sedan ombudsmannens till- komst fram till år 1998, utvecklats på följande sätt: under 1995 inkom 69 ärenden, år 1996 uppgick antalet till 100 och under 1997 anmäldes 141. Slutligen inkom 142 ärenden under 1998. Enligt uppgift från ombudsmannen kan den avstannade ökningen bland annat bero på att ombudsmannen blivit mer restriktiv med att klassificera ärenden som anmälningsärenden. 
 Ombudsmannen delar in anmälningarna i ämnesområden som motsvarar dem som finns i FN:s standardregler. Den största an- delen har rört tillgänglighetsfrågor i vid mening. Tendensen är dock att dessa minskar som andel av samtliga ärenden. 
 Andra ämnesområden med många anmälningar är arbete, stöd och service, utbildning samt ekonomisk och social trygghet. De 158 anmälningarna som jag gått igenom riktar sig mot kommu- ner, landsting, myndigheter, privata företag och organisationer. Anmälningarna avser förhållanden inom sjukvården, arbetslivet, kommunikationer, yttre tillgänglighet och tillgänglighet till infor- mation, stöd och service samt ekonomisk trygghet, bemötande i näringslivet m.m. 
 Ett ärende anhängiggörs hos Handikappombudsmannen genom att en enskild person eller en organisation muntligen eller skriftli- gen gör en anmälan till ombudsmannen. Denne uppmanar vanli- gen den anmälda parten att inkomma med yttrande. I vissa ären- den begär ombudsmannen även in yttranden från andra berörda myndigheter. Inte sällan aktualiserar anmälningarna frågan om hur ombudsmannens bevakning förhåller sig till andra myndig- heters tillsyn. Det förekommer att ombudsmannen översänder en anmälan till ansvarig tillsynsmyndighet för vidare åtgärder. 
 Ärendena kan avslutas på olika sätt. Ombudsmannen kan kon- statera att ärendet, efter det att anmälan gjordes, har fått en lämp- lig lösning. Denne kan även göra ett uttalande om vad som enligt ombudsmannens mening är lämpligt i ett visst ärende. Detta ut- talande har formen av en rekommendation. I andra fall kan ären- det avslutas med att ombudsmannen uppmanar anmälaren att 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens verksamhet 105 
  
 agera på visst sätt, till exempel att överklaga ett beslut. Ombuds- mannen erinrar då anmälaren om vad denne bör göra samt att ombudsmannen inte själv är behörig att vara ombud. Handikapp- ombudsmannen kan inte i något fall uttala annat är rekommen- dationer till anmälare och anmäld part. 
 I avsnitt 8.3 återkommer jag med mina förslag om hur enskilda ärenden skall handläggas i fortsättningen. 
  
 SOU 1999:73 
  
 107 
  
 II 
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 1999:73 
  
 109 
  
 6 
  
 Handikappombudsmannens betydelse för utvecklingen 
  
 Handikapporganisationerna bildar idag en stark folkrörelse och det är min övertygelse att den mer påtagligt än någon annan in- stitution i samhället har format den svenska handikappolitiken. Ett tydligt exempel från senare år är tillkomsten av assistanser- sättningen. 
 Vidare framgår det av mina sammanträffanden med kommun- representanter, som redovisas i kapitel 3, att handikapprörelsen är den främsta inspirationskällan för kommunerna, när det gäller oli- ka insatser för att skapa tillgängliga miljöer. Enkäterna till olika privaträttsliga organ gav samma besked. 
 Jag anser mig dock kunna konstatera att Delacruz mannen också har haft en stor betydelse för de senaste årens han- dikappolitiska utveckling i vårt land. 
 När handikapporganisationerna beskriver betydelsen av Han- dikappombudsmannen, se avsnitt 3.6, är det främst information och opinionsbildning som lyfts fram. Många organisationer upp- ger att årsrapporterna gör stor nytta i opinionsbildningen. Handi- kappombudsmannens opinionsbildande arbete är ett viktigt kom- plement till handikapprörelsens insatser. När det gäller Handi- kappombudsmannens informationsarbete kan organisationernas synpunkter sammanfattas enligt följande: 
 det kommer många representanter för kommunerna på om- budsmannens konferenser, 
 informationsarbetet har resulterat i konkreta åtgärder när det gäller tillgängligheten i kommuner, 
 det finns ett ökat lokalt intresse för FN:s standardregler till följd av Handikappombudsmannens konferenser, 
 när företrädare för organisationerna möter tjänstemän och för- troendevalda i kommunerna märks att ombudsmannens infor- mationsverksamhet har haft effekt. Handikappombudsmannens 
  
 110 Handikappombudsmannens betydelse för utvecklingen 
  
 SOU 1999:73 
  
 ställning har en tyngd som gör att denne har lättare att komma ut med information än organisationerna. 
 Av den särskilda studie av informationsarbetet som redovisas i avsnitt 5.8 framgår att Handikappombudsmannen nått ut i media på ett effektivt sätt. Flera av de rapporter som myndigheten pro- ducerat har fått ett bra genomslag i både press, radio och TV. En illustration till detta utgör undersökningen av Sveriges kommuner 
 – "Undersökning om delaktighet och jämlikhet för personer med funktionsnedsättning – en enkätundersökning bland Sveriges kommuner". 
 Handikappombudsmannen har arrangerat en stor mängd konfe- renser, bland annat för att informera om FN:s standardregler. På detta sätt har några tusen deltagare nåtts av informationen och budskapet från ombudsmannen. Målgruppen för dessa konferen- ser har varit personer som genom arbete eller förtroendeuppdrag i sin tur har goda möjligheter att påverka andra. Handikapporgani- sationernas företrädare har påpekat för mig, att det vid deras möten med tjänstemän och förtroendevalda i kommuner, framgår att ombudsmannens informationsverksamhet har haft effekt. 
 Handikappombudsmannens arbete med att förankra och imp- lementera FN:s standardregler, har haft en stor betydelse. Redo- visningen i kapitel 3 och genomgången i avsnitt 5.3 om hur myndigheten arbetat med standardreglerna ger en god grund för detta påstående. Förutom konferenser och andra informations- insatser, genomförde ombudsmannen en omfattande undersök- ning riktad till 192 myndigheter, där dessa fick besvara frågor med utgångspunkt i dessa regler. 
 Mycket av information och opinionsbildning får effekt på lite längre sikt. Den konkreta betydelsen av sådan verksamhet är där- för svår att mäta. Samtidigt är det viktigt att handikappfrågorna får en plats i samhällsdebatten. Jag anser att utredningens bak- grundsmaterial ger stöd för uppfattningen att Handikappombuds- mannen har bidragit till detta, genom sina möjligheter att komma till tals i media. 
 Ett område jag inte kan förbigå gäller barn med dyslexi. Han- dikappombudsmannen deltog tillsammans med andra organisa- tioner i en kampanj om dyslexi. I nära anslutning till denna opini- onsbildning tog Handikappombudsmannen initiativ till undersök- ningar i skolan om stöd till barn med dolda funktionsnedsätt- ningar. Konferenser genomfördes tillsammans med Skolverket. Den sammantagna effekten av de olika insatserna, ledde till att barn med dyslexi fick en helt annan uppmärksamhet än tidigare. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Obrien betydelse för utvecklingen 111 
  
 Detta har varit till gagn för dem vad gäller bland annat stödresur- ser i skolan. Samtidigt som jag påtalar dessa positiva effekter, är jag tveksam till om Handikappombudsmannen skall delta i denna form av kampanjverksamhet. Jag tror att det på sikt är bättre att renodla ombudsmannarollen och överlåta kampanjer åt handi- kapprörelsen. 
 Handikappombudsmannen har i sina årsrapporter lagt förslag om lagstiftning mot diskriminering. Denna fråga har också under många år starkt engagerat handikapprörelsen. Den lag om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder som riksdagen nu antagit, ser jag i första hand som resultatet av ett långt och ihärdigt arbete från handikapprörelsen. Handikapp- ombudsmannen har emellertid lämnat ett mycket viktigt bidrag till att lagen fick sin slutliga utformning. Ett första utrednings- förslag fick stark kritik från olika remissinstanser, i synnerhet från Handikappombudsmannen som i sitt remissvar presenterade ett alternativt lagförslag. En ny utredning tillsattes och den proposi- tion som byggde på denna utredning lade ett förslag som i långa stycken påminner om det som Handikappombudsmannen lanse- rade. Propositionen antogs sedermera av riksdagen och den nya lagen trädde i kraft den 1 maj i år. 
 Jag vill också lyfta fram Handikappombudsmannens bidrag till en bättre statistik på handikappområdet. Ett exempel på detta är den undersökning Statistiska Centralbyrån genomförde på initia- tiv av Handikappombudsmannen om funktionshindrades arbets- marknadssituation. En sådan statistik har tidigare saknats. Grun- den för undersökningen var de ordinarie arbetskraftsundersök- ningarna. Statistik är en viktig kunskapskälla och med hjälp av statistiska uppgifter är det lättare att nå ut i media och att påvisa behov av handikappolitiska åtgärder. 
 Det är svårt att bedöma resultatet av de överläggningar med statliga myndigheter som Handikappombudsmannen kallat till. Enligt de svar jag fick på mina enkäter har de inte betytt särskilt mycket för myndigheternas arbete. Ett stort antal myndigheter har dock i något avseende samarbetat med Handikappombudsman- nen. Det har då rört sig om konferenser och gemensamma arbets- grupper. 
 I sitt enkätsvar nämner Skolverket att samarbetet lett till att de gemensamt tagit fram en rapport om elever med dolda funktions- nedsättningar. Som framgår av avsnitt 3.1 påpekade Skolverkets representanter att kontakterna med Handikappombudsmannen resulterat i att verket fått ett större engagemang och intresse för 
  
 112 Obrien betydelse för utvecklingen 
  
 SOU 1999:73 
  
 handikappfrågorna. Detta skedde trots att relationen från början var spänd mellan de båda myndigheterna. 
 Övriga myndigheter svarar i enkäten att tillkomsten av en Handikappombudsman inte har haft någon större betydelse för det egna arbetet med handikappfrågor. 
 I regleringsbreven för Handikappombudsmannen har gender- perspektivet poängterats . Detta perspektiv återfinns i mycket av den statistik som Handikappombudsmannen presenterar. Vidare har ombudsmannen lagt förslag till andra myndigheter om bland annat könsaspekter i deras statistik. Vid olika tillfällen har Handi- kappombudsmannen dragit fram könsskillnader i ljuset, som tidi- gare inte uppmärksammats. Som jag nämnde ovan kan statistiken användas i både opinionsbildning och som ett direkt politiskt på- tryckningsmedel. Olika handikapporganisationer har också enga- gerat sig i jämställdhetsfrågorna. Det gemensamma arbetet från ombudsman och handikapprörelsen har säkert spelat en stor roll för att genderperspektivet vid olika tillfällen har uppmärksam- mats. 
 Handikappombudsmannen har hävdat ett stort mått av obero- ende och självständighet gentemot regeringen. Detta har kommit till särskilt uttryck vid några tillfällen. Jag tänker närmast på en- gagemanget mot nedskärningar inom assistansersättningen och arbetet för en antidiskrimineringslagstiftning. En positiv effekt av denna strävan att hävda sin självständighet är att ljuset har riktats mot själva ombudsmannarollen och de uppgifter som åvilar en ombudsman. 
 Det finns emellertid tillfällen när jag anser att Handikappom- budsmannen gått över gränsen och riktat kritik mot enskilda stats- råd och regeringen på ett sätt som inte tillkommer en ombudsman och som inte heller gagnar själva sakfrågan. 
 När jag studerat Obrien individuella ären- den i form av rådgivningar och anmälningar, ser jag ett resultat på två plan. Den enskilde får råd som kan få betydelse till exempel i samband med ansökningar. Anmälningarna leder i flera fall till positiva effekter för den enskilde. I dessa ärenden är naturligtvis resultatet på det individuella planet det primära. Samtidigt finns en viktig generell aspekt, som blir tydlig när berörda instanser behandlar anmälningar från ombudsmannen. En myndighet som blivit anmäld vidtar ofta åtgärder som leder till att eventuella misstag inte begås på nytt, när andra personer vänder sig dit. 
 Jag ser Handikappombudsmannens engagemang i enskilda ärenden som mycket angeläget. Förutom att det stärker enskildas möjligheter att hävda sina rättigheter, ger det ombudsmannen en 
  
 SOU 1999:73 
  
 Obrien betydelse för utvecklingen 113 
  
 god kunskap om levnadsvillkoren för människor med funktions- hinder. Denna kunskap kanske inte ger en omedelbar effekt på den handikappolitiska utvecklingen men har betydelse på längre sikt. 
 Det är också denna betydelse på lite sikt som är det viktiga i min bedömning av Handikappombudsmannens arbete. Det är inte ett antal enskilda frågor, där jag kan spåra ett inflytande från om- budsmannen som jag därför vill ta fasta på. I stället ser jag bety- delsen av Handikappombudsmannens arbete i olika informations- och opinionsbildningssatsningar, i undersökningar som gett kun- skap om förhållanden som är viktiga för människor med funk- tionshinder, i bevakning av enskildas intressen och i påverkan på andra myndigheter. 
  
 SOU 1999:73 
  
 115 
  
 7 Ombudsman eller myndighet 
  
 Spencer: Huvuduppgiften för en handikappombudsman är att bevaka enskilda funktionshindrades eller grupper av funk- tionshindrades intressen. Detta kräver att ombudsmannen är så fristående som möjligt från statens verkställande makt. Handi- kappombudsmannens verksamhet bör därför enbart regleras genom en särskild lag. Regeringen bör i möjligaste mån beakta den självständighet för ombudsmannen som jag föreslår. 
 2OLND LQVWLWXWLRQHU ± ROLND UROOHU 
 Det är en uppgift för staten att påverka enskilda medborgare och samhällets organ och inrättningar att handla så att funktionshind- rade kan uppnå jämlikhet och full delaktighet i samhället. Detta kan ske på olika sätt. Ett sätt är att ha en särskild institution som bevakar att enskilda funktionshindrade eller grupper av funk- tionshindrade får sina rättigheter tillgodosedda. En sådan institu- tion skall kunna vidta åtgärder för att rätta till missförhållanden av olika slag. Ett annat sätt är att genom en eller flera myndighe- ter på olika vägar föra ut den av riksdagen fastlagda handikapp- politiken i samhället och på så sätt påverka den allmänna opi- nionen. Myndigheterna skall i det fallet genom olika direktiv från regeringen (förordning och regleringsbrev) svara för att och hur riksdagens intentioner får genomslag. Dessa två sätt att påverka den allmänna opinionen utgör naturliga komplement till varandra. Det kan vara svårt att på ett lämpligt sätt förena dessa båda roller i en och samma institution. 
 Regeringen använder myndigheter som står till dess förfo- gande för att föra ut den fastlagda handikappolitiken i samhället. Statliga förvaltningsmyndigheter lyder enligt 11 kap. 6 § rege- ringsformen under regeringen om inte annat stadgas i lag. Det innebär att de har ett uttalat ansvar att verkställa regeringens poli- tiska intentioner inom ramen för sina förvaltningsuppgifter. Den- 
  
 116 Ombudsman eller myndighet 
  
 SOU 1999:73 
  
 na styrning kommer till uttryck på olika sätt, bland annat genom de så kallade regleringsbreven, där anvisningar ges om hur myn- digheten skall använda sina budgetmedel. Denna styrning är en del i den demokratiska processen. 
 Handikappombudsmannen skall i sin nuvarande roll såväl be- vaka att enskilda och grupper av funktionshindrades rättigheter tillgodoses som att föra ut den av riksdag och regering fastlagda handikappolitiken i samhället. Ombudsmannen har alltså en dub- bel roll när det gäller att verka för att personer med funktionshin- der kan uppnå jämlikhet och full delaktighet. Det är tveksamt om detta är den bästa ordningen för att tillgodose funktionshindrades intressen. Dessutom är det tveksamt om denna dubbla roll står i överensstämmelse med de internationella överenskommelser om mänskliga rättigheter som Sverige på olika sätt anslutit sig till. En beskrivning av dessa återfinns i kapitel 4. Grundläggande för mitt utredningsuppdrag är därför att ta ställning till behovet av en ren- odlad ombudsman för människor med funktionshinder jämfört med regeringens behov av en myndighet med ett samlat ansvar att föra ut den fastlagda handikappolitiken. 
 2PEXGVPDQ 
 Med ombudsman avses, i detta sammanhang, inte en sådan funk- tion som har att företräda en viss person i ett avtalsförhållande eller i en process. En sådan ombudsmans formella ställning och behörighet framgår av den fullmakt som huvudmannen givit om- budet. Det finns således ett formaliserat förhållande mellan hu- vudmannen och ombudet. Inte heller är det fråga om en person som på uppdrag av till exempel en arbetstagarorganisation har till uppgift att företräda medlemmarnas intressen i samband med av- talsförhandlingar etc. Ett sådant ombuds ställning i förhållande till de enskilda är kopplat till deras medlemskap i föreningen. 
 Med ombudsman avser jag här en person som har ett officiellt uppdrag att bevaka att de rättigheter inte träds för när, som till- kommer eller får anses tillkomma en viss grupp eller enskilda som tillhör denna grupp. I en sådan ombudsmans roll måste där- med ligga ett stort mått av självständighet. I sin bevakning bör ombudsmannen ha rätt och möjlighet att ge synpunkter på hur samhällets olika organ och institutioner, såväl allmänna som en- skilda, bör eller inte bör förhålla sig gentemot den grupp som ombudsmannen representerar. Kritik kan då även riktas mot rege- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Ombudsman eller myndighet 117 
  
 ringen för det sätt på vilket riksdagens fastlagda handikappolitik verkställs. 
 Ombudsmannainstitutets självständighet kan därmed uttryckas i termer av lojalitet. Förvaltningsmyndigheten har sin yttersta lo- jalitet riktad mot regeringen medan ombudsmannen skall vara lojal mot dem han företräder. Det innebär då också att det i en sådan funktion som en Handikappombudsman är svårt att förena rollen att bevaka funktionshindrades intressen med rollen att före- träda regeringen. 
 De tematiska ombudsmännen utgör i sina nuvarande funktio- ner en hybrid mellan ombudsmän och förvaltningsmyndigheter. Handikappombudsmannen för sin del handlägger dock en rad uppgifter som typiskt sett får anses utgöra ombudsmannauppgif- ter. Det gäller till exempel anmälningar från enskilda eller grup- per av funktionshindrade, åtgärder för att påpeka olika missför- hållanden som får till effekt att funktionshindrade inte kan uppnå jämlikhet och full delaktighet i samhället samt uppgifter som kan ses som en form av bevakning av hur andra myndigheter tar an- svar för sina uppgifter på handikappområdet. 
 Att vara självständig i förhållande till regeringen utgör ett i internationella sammanhang fastställt kriterium för att kunna be- teckna en institution som en ombudsman. Ingen av de tematiska ombudsmännen anses därför internationellt som ombudsmän. En- dast JO betraktas där som en "riktig ombudsman". De så kallade Parisprinciperna (se kap. 4) uttrycker också uppfattningen att om- budsmän för mänskliga rättigheter inte får vara underställda rege- ringen. Ombudsmannens relation till regeringsmakten är rådgiva- rens, inte förvaltningsmyndighetens vars uppgift är att föra ut re- geringens politik på området. Om Sverige skall följa de uttalan- den som gjorts i Parisprinciperna, kan inte Handikappombuds- mannen vara annat än en från den verkställande makten fristående institution, som med stöd av lag självständigt har att bevaka funktionshindrades intressen. 
 8SSJLIWHU I|U HQ +DQGLNDSSRPEXGVPDQ 
 En för mig fundamental fråga i sammanhanget är vilket behov det finns av en institution med renodlade ombudsmannauppgifter. Finns det ett sådant behov bör institutionen också vara utformad med den självständighet och det oberoende från den verkställande makten som förutsätts enligt "Parisprinciperna". Jag tog upp 
  
 118 Ombudsman eller myndighet 
  
 SOU 1999:73 
  
 denna fråga i enkäter och vid mina sammanträffanden med skilda samhällsorgan. 
 I min enkät till myndigheterna fanns frågan om Handikapp- ombudsmannens ställning i förhållande till regering och övriga myndigheter. Majoriteten hade inga synpunkter men en tredjedel ville ha en ombudsman med en rådgivande, praktisk roll mot myndigheterna. Jag tog också upp denna fråga vid mina samman- träffanden med olika myndighetsrepresentanter. De flesta såg in- get skäl till att ombudsmannen skulle avvika från andra myndig- heter i förhållande till regeringen, medan representanterna från två myndigheter pekade på att en myndighet som har laglig rätt att kalla andra till överläggningar och infordra uppgifter från dem, måste ges en särskild status. 
 Vid min hearing med handikapprörelsen framkom att organi- sationerna hade en mer allmän uppfattning att Handikappom- budsmannen borde ha en friare ställning i förhållande till rege- ringen. Däremot fanns inget förslag hur förhållandet författnings- mässigt skulle utformas. 
 Meningarna gick i sär bland de rådsledamöter jag intervjuade. Vissa uttryckte bestämt att Handikappombudsmannen borde vara fristående medan andra framhöll att uppgifterna för en Handi- kappombudsman är sådana att den bör betraktas som en vanlig myndighet under regeringen. 
 Även om meningarna således är delade om behovet av institu- tion med den självständighet som förutsätts enligt Mcdonald perna, ser jag det ändå som nödvändigt att renodla ombudsman- nainstitutionen på handikappområdet. Inte bara med hänsyn till de internationella överenskommelserna, utan även därför att jag be- dömer att en sådan självständig institution är viktig för att nå målet om jämlikhet och full delaktighet för personer med funk- tionshinder. Det behövs en institution som utan påverkan från den verkställande makten kan peka på inskränkningar av de mänsk- liga rättigheter som tillkommer funktionshindrade. En sådan in- stitution skall, utan politiska hänsyn, kunna rikta kritik mot un- derlåtenheter som kan drabba funktionshindrade och bristande möjligheter för dem att kunna ta del av samhällets olika utbud. Sådan kritik skall kunna riktas till såväl hela den offentliga sek- torn som hela den enskilda sektorn. 
 Handikappombudsmannen har visserligen – som framgår av vad ovan sagts - redan i dag en rad uppgifter som utan vidare kan sägas vara av ombudsmannakaraktär. Anmälningsärenden, initia- tiv att undersöka funktionshindrades villkor i samhället och påpe- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Ombudsman eller myndighet 119 
  
 kanden till olika myndigheter om deras bristande ansvar för per- soner med funktionshinder är sådana uppgifter. 
 Av lag och förarbeten framgår dock inte entydigt att Handi- kappombudsmannen skall svara för dessa uppgifter. Tvärtom sägs till exempel beträffande bevakningen av andra myndigheter, att Handikappombudsmannen inte skall ha någon tillsyn över dessa myndigheter. Det är emellertid min bestämda uppfattning – se även avsnitt 8.3 – att ombudsmannen bör ha en roll som innebär en uppföljning av hur andra myndigheter tar ansvar för rättigheter som tillkommer personer med funktionshinder. 
 Hantering av enskilda klagomål är vidare en uppgift som i förarbetena inte alls markerats som särskilt betydande. Det har emellertid visat sig att denna uppgift tar i anspråk en betydande del av ombudsmannens resurser. Jag ser inget fel härmed efter- som ju detta ändå – som sagt – är en typisk ombudsmannauppgift. 
 Att svara för uppgifter som nu sagts förutsätter att Handi- kappombudsmannen kan agera självständigt och utan att behöva ta hänsyn till av regeringen pålagda arbetsuppgifter som inskrän- ker ombudsmannens möjligheter att utöva sin roll som ombuds- man. För att uppnå en större självständighet i bevakningen av att människor med funktionshinder inte utsätts för diskriminering eller annan missgynnande behandling måste ombudsmannens samtliga uppgifter regleras i lag. Regeringen skall inte i förord- ning kunna lägga på ombudsmannen uppgifter därutöver. Verk- samheten skall till sitt huvudsakliga innehåll styras genom de di- rektiv riksdagen i lag ger ombudsmannen. Det innebär att följa hur väl vårt land lever upp till de handikappolitiska ambitioner som riksdagen beslutat om och som utgår från FN:s deklarationer om de mänskliga rättigheterna och standardreglerna. Rollen som ombudsman är alltså inte en passiv roll, utan inkluderar ett stort spektrum av åtgärder som information och opinionsbildning, råd- givning, utredningar, processföring med mera. Regeringen bör vid utfärdande av regleringsbrevet för Handikappombudsmannen ta hänsyn till att ombudsmannens verksamhet i första hand styrs genom lagen och att ombudsmannen förutsätts inta en självstän- dig roll gentemot regeringen 
 Jag konstaterar alltså att det finns ett stort behov av en Handi- kappombudsman med tydligare självständighet än i dag. Genom lagen om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder förstärks också behovet av denna självständiga institution. I framtiden hoppas jag att lagstiftningen dessutom kan utsträckas till diskriminering i näringsverksamhet, vilket natur- 
  
 120 Ombudsman eller myndighet 
  
 SOU 1999:73 
  
 ligtvis ytterligare talar för en Handikappombudsman med en självständig ställning i förhållande till regeringen. 
 (Q KDQGLNDSSP\QGLJKHW 
 Det finns emellertid också ett behov för regeringen att genom den statliga förvaltningsorganisationen föra ut sin handikappolitik i samhället. Regeringen kan ge myndigheterna olika uppdrag i detta syfte. Med det ökade ansvar för handikappfrågor som enligt min mening bör läggas på olika centrala statliga myndigheter, till exempel Socialstyrelsen, Boverket, Vägverket, Skolverket, (se avsnitt 8.4) bör det vara möjligt för regeringen att kunna använda en rad andra myndigheter än Handikappombudsmannen för såda- na uppgifter. Om det emellertid finns ett tydligt behov av att lägga någon uppgift på en myndighet med ett samlat ansvar för hela handikappområdet bör regeringen kunna utnyttja Handikappom- budsmannen för detta ändamål. Den självständighet som jag före- slår för ombudsmannen hindrar därmed inte regeringen från att utnyttja ombudsmannens exklusiva kompetens när det bedöms er- forderligt. I första hand bör dock sådana uppdrag från regeringen läggas ut på andra myndigheter än ombudsmannen. 
 Ett alternativ skulle kunna vara att vid sidan av en renodlad Handikappombudsman med enbart ombudsmannauppgifter, inrät- ta en särskild myndighet med ett samlat ansvar att föra ut rege- ringens politik på handikappområdet och göra erforderliga upp- följningar och utvärderingar inom detta område. Det skulle inne- bära att vissa resurser behövde tas från Handikappombudsmannen och möjligen även från vissa andra centrala myndigheter. En så- dan myndighet skulle bli mycket liten, samtidigt som Handikapp- ombudsmannen skulle bli ännu mindre än i dag. Denna utveck- ling är därför inte acceptabel, om det inte är möjligt att tillskapa de ytterligare resurser som behövs för uppgiften. 
 Mitt huvudförslag är därför att behålla den nuvarande Handi- kappombudsmannen och ge denne en tydligare roll att i första hand svara för typiska ombudsmannauppgifter. Dessa skall enbart framgå av lag. 
 Själva beteckningen ombudsman bör vara en exklusiv benäm- ning för en myndighet med de självständiga uppgifter och den roll jag skisserat ovan. Om alternativet med en mer självständig ombudsman avvisas anser jag därför att myndigheten bör byta namn. Vissa av de förslag jag lägger i kap. 8 går dock mycket väl att förena både med förslaget om en mer renodlad Handikappom- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Ombudsman eller myndighet 121 
  
 budsman och med alternativet om en förvaltningsmyndighet med av regeringen givna uppgifter. 
 5LNVGDJ HOOHU UHJHULQJ VRP KXYXGPDQ 
 Med den av mig föreslagna lösningen kan Sverige sägas ha tagit ett steg i riktning mot den internationella ordning som råder i fråga om institutioner för mänskliga rättigheter. Flera av de krite- rier som anges i Parisprinciperna är uppfyllda med mitt förslag. Dit hör att verksamheten enbart skall styras genom lag, att insti- tutionen skall kunna ta egna initiativ och att den skall ha rätt att göra egna uttalanden utan att vara bunden av regeringen. För en full självständighet i förhållande till regeringen krävs dock att ombudsmannen ställs under riksdagen. Det har inte legat inom ramen för mitt uppdrag att föreslå någon ändring i fråga om vem som skall vara huvudman för Handikappombudsmannen. Det är också uppenbart att om en sådan ändring skulle komma upp på dagordningen något förslag inte kan läggas utan att en parlamen- tarisk utredning sett över frågan. 
  
 SOU 1999:73 
  
 123 
  
 8 
  
 Handikappombudsmannens framtida förutsättningar och arbetsuppgifter 
  
 8.1 
  
 Mina handikappolitiska utgångspunkter 
  
 Diskriminering innebär särbehandling eller att åtkomsten av en rättighet som tillkommer andra inskränks. Med diskriminering avses vidare sådan särbehandling av individer eller grupper som innebär ett avsteg från principen att lika fall skall behandlas lika. För att avgöra vad som är lika fall måste man utgå från univer- sella normer, internationella konventioner, lagar och umgänges- regler. 
 Förbud mot diskriminering måste innefatta både direkt och in- direkt diskriminering. När en person med funktionshinder, genom en aktiv handling, nekas det som andra har rätt till är det direkt diskriminering. Det kan gälla att någon med hänvisning till hans eller hennes funktionshinder, nekas tillträde till en affär eller en anställning. 
 Indirekt diskriminering är det fråga om när en person inte kan nyttja en verksamhet eller tjänst, även om syftet från den som er- bjuder verksamheten eller tjänsten inte är att utestänga funktions- hindrade. Det kan gälla då en person med rörelsehinder utestängs genom att lokaler är otillgängliga eller då en person med allergi hindras att delta i en verksamhet därför att lokalerna inte är aller- gisanerade. 
 Det är emellertid oväsentligt om det är fråga om direkt disk- riminering eller indirekt sådan. Det är en uppgift för samhället att se till att varje form av diskriminering motverkas, oavsett syftet med åtgärden eller underlåtenheten att vidta nödvändig åtgärd. 
 Människorna i vårt samhälle är alla olika. Vi har inte samma möjligheter och förutsättningar och våra erfarenheter och livsvill- kor skiljer sig åt. Vill vi skapa ett samhälle där alla har en plats trots våra olikheter måste vi ständigt lyfta fram principen om allas lika värde. Vi kan då inte dela upp samhället i grupper där vissa 
  
 124 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 bildar norm för vad som skall gälla för samhällsmedlemmarna; en norm som innebär att andra utestängs från viktiga samhällsområ- den. 
 Diskriminering av personer med funktionshinder kan ta sig olika former. Det kan röra sig om rent stötande diskriminering som att neka personer med funktionshinder utbildning, till mera subtila former som segregering och isolering genom psykiska el- ler sociala hinder. 
 När allmänna kommunikationer är otillgängliga för rörelse- hindrade, när synskadade, döva och hörselskadade inte kan få del av kulturutbudet, när en restaurangägare kan neka utvecklings- störda tillträde, då gäller inte principen om allas lika värde. Om vi accepterar att människor med funktionshinder på detta sätt inte kan få del av samhällets utbud, betyder det att vi sätter en norm för vad som är en fullvärdig medborgare. 
 I samband med  
 50-årsdagen 
  1998 av FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna diskuterades värdet av dessa. I debatten har framförts att vissa rättigheter skall betraktas som grundläg- gande medan andra ses som sekundära. Till de grundläggande rättigheterna räknas då bland annat rätt till "tankefrihet, samvets- frihet och religionsfrihet" (artikel 19 FN:s förklaring). Några av debattörerna menar, att om vi önskar att vissa grundläggande mänskliga rättigheter skall vara universellt respekterade, måste vi bättre skilja mellan vilka som är grundläggande och vilka som är sekundära. 
 Jag delar inte denna uppfattning utan tror i stället att det finns en styrka i att även formulera sociala, ekonomiska och politiska krav som grundläggande rättigheter. Om vi har som utgångspunkt att varje människa även socialt, ekonomiskt och kulturellt har rätt att kräva ett värdigt liv, är även de rättigheter som befordrar lik- ställdhet mellan olika medborgare grundläggande. 
 Rättigheter som är sociala eller på annat sätt har en materiell bas kan inte i den praktiska tillämpningen vara oberoende av eko- nomiska och politiska förhållanden i respektive land. Den som lever med en funktionsnedsättning i Sverige formulerar sina krav på rättigheter annorlunda än den som lever i ett land med andra ekonomiska resurser. Även politiska system och traditioner på- verkar hur rättigheter kan tillgodoses. Varje land måste sträva ef- ter att erbjuda sina invånare så goda levnadsvillkor som möjligt utifrån rådande ekonomiska förhållanden, där likställdhet mellan olika medborgare är målet. FN:s standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättningar delaktighet och jämlikhet illustrerar vad detta innebär för funktionshindrade personer. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 125 
  
 'LVNULPLQHULQJ L GDJHQV 6YHULJH 
 En elev med rörelsehinder kan idag inte få undervisning i drygt hälften av alla grundskolor eftersom lokalerna inte är tillgängliga för dem. Endast en ringa del av kollektivtrafikens bussar kan ta emot rörelsehindrade passagerare. I nära hälften av alla kommu- ner kan personer med astma/allergi inte besöka kommunfull- mäktiges sammanträden. Många kommuner saknar texttelefon. 
 Bara drygt hälften av alla funktionshindrade i arbetsför ålder har ett arbete. Vissa grupper av funktionshindrade är utestängda från arbetslivet i ännu större utsträckning. Endast ca 12 % av per- soner med utvecklingsstörning har ett avlönat arbete. Bland dem som har dyslexi finns endast 40 % i arbetslivet. Var fjärde person med funktionshinder uppger att de diskriminerats i arbetslivet. Ungefär var tredje funktionshindrad har endast förgymnasial ut- bildning mot var femte för befolkningen i övrigt. (Källa Handi- kappombudsmannens enkät till kommunerna 1996 och rapporten "De funktionshindrades situation på arbetsmarknaden" – en arbetsmarkadsundersökning genomförd av Statistiska Central- byrån, Handikappombudsmannen och Rådet för arbetslivsforsk- ning). 
 Funktionshindrade utestängs idag från mycket av föreningsliv, kulturliv och politisk verksamhet, därför att hiss saknas, hörsel- slinga inte är installerad, lokalen inte är allergisanerad med mera. Restaurangägare kan, utan att riskera sanktioner, hindra personer med funktionshinder tillträde till lokalen. Bankomater installeras som inte kan användas av rörelsehindrade. Det förekommer att kommuner och landsting trotsar domar som ger funktionshind- rade rätt till service och stöd. 
 1nJUD VOXWVDWVHU 
 Allt detta visar att människor med funktionshinder i vårt land inte har möjlighet att leva som andra medborgare. De uppnår inte jämlikhet och full delaktighet i samhällslivet. FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna och de konventioner som jag behand- lat i tidigare avsnitt samt FN:s standardregler har således inte medfört att Sverige kunnat tillgodose funktionshindrades rättig- heter. Det brister alltså när det gäller att gå från ord till handling. 
 Principerna om jämlikhet och full delaktighet i samhällslivet har inte styrt de politiska besluten. 
  
 126 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 Jag inledde detta avsnitt med att tala om ett samhälle som de- las upp i olika grupper, där vissa bildar norm för vad som skall gälla för en fullvärdig samhällsmedborgare. Det är denna norm som sedan skapar handikapp. Johnson, doktor i sociologi vid Leeds universitet och aktiv i kampen för funktionshindrades rät- tigheter skriver i "Theories of disability": "funktionshinder eller förtrycket av funktionshindrade kan spåras tillbaka till ursprunget för det västerländska samhället och den materiella och kulturella styrka som skapade myten om den perfekta kroppen eller kropps- idealet." I sina studier visar han också hur industrialismen ute- stängde funktionshindrade från att delta i produktionen och ska- pade skyddade institutioner i stället. 
 Vi har lämnat de stora institutionerna bakom oss. Människor med funktionshinder lever inte lika segregerat som förut. Den myt om kroppsidealet som Johnson talar om och den sam- hällsnorm den har skapat är dock fortfarande i högsta grad le- vande och leder till att funktionshindrade inte tillerkänns fulla medborgerliga rättigheter, utan utestängs från viktiga delar av samhällslivet. 
 Det räcker inte med allmänna deklarationer om allas lika värde för att dessa rättigheter skall tillgodoses. Därutöver krävs poli- tiska beslut som berör flera olika samhällsområden. Handi- kappombudsmannen utgör en viktig del i detta arbete. 
 I det följande lägger jag fram ett antal förslag som innebär att Handikappombudsmannen får en starkare och friare ställning gentemot regeringen. Huvudinriktningen för ombudsmannens ar- bete skall vara att motverka att människor till följd av en funk- tionsnedsättning utsätts för diskriminering i form av missgyn- nande behandling eller ovärdigt bemötande. 
  
 8.2 
  
 Handikappombudsmannen som processförare i arbetsrättsliga frågor 
  
 Spencer: En tjänst hos Handikappombudsmannen inriktas mot arbetsrättsliga frågor. Budgetmedel avsätts för upphand- ling av nödvändig kompetens när det gäller att föra processer i Arbetsdomstolen. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 127 
  
 ,QOHGQLQJ 
 I direktiven till min utredning framgår att jag skall beakta eventu- ella förslag från "Utredningen om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder" (FUDA). När mitt arbetet påbörjades förelåg en proposition, som byggde på försla- gen från denna utredning. I propositionen (1997/98:179) "Lag om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funk- tionshinder" framhålls att "frågan om eventuellt ändrade resurser till Handikappombudsmannen bör avvakta till dess resultatet av denna översyn föreligger."(sid. 80) Jag har mot den bakgrunden studerat konsekvenserna av lagförslaget, i den del som gäller ett eventuellt behov av ny juridisk kompetens hos Handikappom- budsmannen. 
 Eftersom lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder trädde i kraft den 1 maj 1999 har frågan blivit högaktuell. 
 Lagen innebär att ett förbud har införts mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. Förbudet omfattar såväl direkt som indirekt diskriminering och gäller till förmån för en arbetstagare eller arbetssökande när en arbetsgivare beslutar om anställning, befordran, arbetsledning och uppsägning. 
 Handikappombudsmannen skall enligt 17 § utöva tillsyn över att denna lag följs. Arbetsgivare blir skyldiga att lämna uppgifter om förhållanden som kan vara av betydelse för Handikappom- budsmannens tillsyn (18 §). En arbetsgivare är vidare skyldig att lämna uppgifter när Handikappombudsmannen biträder en en- skild arbetssökande eller arbetstagare (18 §). Ombudsmannen får enligt 19 § vid vite förelägga arbetsgivare att fullgöra sin skyl- dighet. Vitesföreläggandet kan överklagas hos Nämnden mot dis- kriminering. Vidare får Handikappombudsmannen rätt att föra talan vid Arbetsdomstolen (AD) för en enskild arbetssökande el- ler arbetstagare som diskrimineras inom arbetslivet (25 §). 
 Tvister enligt denna lag skall lösas enligt den ordning som gäller i lagen (1974:371) om rättegång i arbetstvister. Detta inne- bär att det i första hand är den fackliga organisationen som har rätt att föra talan. Om denna avstår kan en enskild arbetstagare eller arbetssökande vända sig till Handikappombudsmannen för att få sin sak prövad i Arbetsdomstolen. Detta innebär att om- budsmannen har en så kallad sekundär processrätt. 
  
 128 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV SURFHVVI|UDQGH UROO 
 Som framgår av kapitel 3 har jag inhämtat information om en framtida tillämpning av denna lag från LO, SAF, TCO, JämO, DO, Rodriguez och professor Murray. Därav drar jag slutsatsen att endast en liten del av de ärenden som kommer att aktualiseras genom lagen leder till processer i Arbetsdomstolen. I de allra fles- ta fall blir ombudsmannens uppgift att ge råd till enskilda och arbetsmarknadens parter samt delta i förhandlingar med arbets- givare och fackliga organisationer. Erfarenheterna från JämO och DO talar för att det ibland kan vara svårt för den fackliga orga- nisationen att hävda att diskriminering föreligger. Det kan också uppstå tvister om vem som skall driva ett ärende. Utredningar måste göras av ombudsmannen där denne skall bedöma om det är möjligt att nå framgång genom att ta upp ett ärende i Arbetsdom- stolen. 
 Jag har inte haft möjlighet att göra någon uppskattning av an- talet ärenden om diskriminering i arbetslivet, som kommer att hamna på Handikappombudsmannens bord. Naturligtvis skulle jag kunna utgå från ärendemängden hos DO och JämO men det blir ändå bara en grov beräkning. Utan att redovisa några antal, utgår jag ifrån att det kommer att krävas en tjänst för handlägg- ningen av arbetsrättsfrågorna. 
 Den nya lagen ställer krav på en god arbetsrättslig kunskap hos Handikappombudsmannen. Redan idag handlägger denne en hel del rådgivnings- och anmälningsärenden som rör arbetsrätten. Jag har granskat ett drygt tiotal sådana anmälningar och funnit att det hos myndigheten finns handläggare som besitter kunskap i dessa frågor. Detta framgick också vid mitt sammanträffande med ar- betsmarknadens parter. Jag bedömer dock att kunskapen är otill- räcklig i förhållande till de krav som diskrimineringslagstift- ningen ställer på ombudsmannen. I synnerhet gäller det uppgiften att föra processer i Arbetsdomstolen. Mot den bakgrunden är det viktigt att resurser anslås för att förstärka myndighetens kompe- tens inom det arbetsrättsliga området. 
 Frågan är hur denna kompetens skall erhållas. En möjlighet är att ombudsmannen får tillgång till nödvändig arbetsrättslig ex- pertis genom extern upphandling. De flesta av dem jag har haft kontakt med rörande diskrimineringslagen var dock tveksamma till en sådan lösning. I stället framhölls att ombudsmannen behö- ver ha kunskapen inom sin organisation. 
 För att vidmakthålla en god kompetens bland sina arbetsrätts- jurister inrättade LO "LO Rättsskydd AB", numera "LO, TCO 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 129 
  
 Rättsskydd AB". Genom att samla arbetsrättsjuristerna i en grupp sker ett nödvändigt utbyte av kunskaper och erfarenheter. Dessa jurister är en resurs som utnyttjas av ett stort antal fackliga orga- nisationer, vilket leder till ett stort inflöde av arbetsuppgifter. Knytningen till LO och TCO gör att dessa båda organisationer får en god återkoppling av kunskaper. 
 Jag har granskat förutsättningarna för en liknande lösning för de ombudsmän som har rätt att föra processer i Arbetsdomstolen. På lite sikt tror jag den vore värd att allvarligt pröva. Det skulle innebära att ombudsmännen samlar en grupp kunniga arbetsrätts- jurister kring sig med diskrimineringsfrågor som spetskunskap. 
 I dagsläget vill jag dock inte förorda det alternativet. 
 Motivet för detta är följande. Handikappombudsmannen och representanter för handikapprörelsen har framfört att det finns en viktig skillnad mellan olika grupper när det gäller formerna för diskriminering. Diskriminering på grund av kön, etnisk tillhörig- het eller sexuell läggning berör renodlat attityder. Liknande atti- tyder har naturligtvis stor betydelse för funktionshindrade men tillämpningen av lagen om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder kommer också att handla om brister i tillgängligheten i vid bemärkelse. 
 Svaret på frågan om diskriminering föreligger i ett enskilt fall kan därmed vara avhängigt av förutsättningarna för olika former av tekniska anpassningar av arbetsplatsen. Detta är lagtekniskt komplicerat och kräver, förutom arbetsrättslig kompetens, goda kunskaper om skilda funktionshinder. Hos Handikappombuds- mannen finns dessa kunskaper vilket ger möjligheter till ett frukt- bart erfarenhetsutbyte. Mot denna bakgrund bör den arbetsrätts- lige handläggaren vara anställd av Handikappombudsmannen. 
 Jag bedömer att det krävs att minst en tjänst inriktas mot att klara de uppgifter som den nya lagen ger. Denna bedömning utgår från de samtal jag haft med arbetsmarknadens parter och andra ombudsmän. Hur detta praktiskt skall lösas är en fråga som Handikappombudsmannen själv kan avgöra. 
 Jag har tidigare berört att det redan idag finns handläggare hos Handikappombudsmannen med kunskap inom arbetsrättens om- råde. Om de krav som diskrimineringslagen ställer kan tillgodo- ses genom vidareutbildning av berörd personal måste avgöras av ombudsmannen. Det är viktigt att myndigheten noga överväger hur arbetet med denna lag skall organiseras och kompetensfrå- gorna lösas. Fyra områden kan pekas ut där Handikappombuds- mannen behöver en god kunskap – förhållanden som gäller funk- tionsnedsätttningar, lagtekniska frågor inom arbetsrätten, arbets- 
  
 130 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 marknadens funktionssätt och att föra processer i Arbetsdomsto- len. 
 Jag inser svårigheten för Handikappombudsmannen att anställa en jurist med den sistnämnda kunskapen. Alternativet är då att upphandla juristtjänster för själva processen. En sådan extern upphandling har sina nackdelar, vilket jag berört ovan men jag bedömer att det är en godtagbar lösning med en snäv begränsning till processföring i Arbetsdomstolen. Den processförande juristen bör biträdas av ombudsmannens handläggare vid förhandlingarna. Handläggaren skall vidare ansvara för det utredningsarbete som ligger till grund för processen och för alla de ärenden som avgörs via överläggningar med arbetsmarknadens parter. 
 Jag vill, med hänsyn till kompetenskraven, framhålla att den eller de som tilldelas ansvaret för arbetsrättsliga frågor hos Han- dikappombudsmannen också får detta tydligt angivet i sina ar- betsbeskrivningar. Det är nödvändigt för kunskapsuppbyggnad och kontinuitet i arbetet. 
  
 8.3 
  
 Enskilda ärenden 
  
 Spencer: Ärenden som rör missgynnande behandling eller kränkande bemötande av personer med funktionshinder intar en central roll i en ombudsmans uppgifter. Det finns därför an- ledning att beskriva hur och i vilka fall Handikappombudsman- nen skall handlägga sådana ärenden. 
 Handikappombudsmannen skall inte i sak pröva ett ärende som omfattas av en annan myndighets eller en annan ombuds- mans ansvars- eller tillsynsområde. I sådana fall skall ombuds- mannen hänvisa den enskilde till den myndigheten eller den ombudsmannen. Handikappombudsmannen skall inte heller ut- tala sig i ärenden som är under beredning i domstol, om det inte kommer in en sådan begäran från domstolen, eller i ett ärende som den enskilde skulle kunna föra till domstol. 
 Handikappombudsmannen skall dock kunna följa upp och utvärdera frågor som omfattas av en annan myndighets eller ombudsmans tillsyn. Bedömer Handikappombudsmannen att ställningstagandet i ett visst ärende strider mot funktionshind- rade personers möjligheter till jämlikhet och full delaktighet i samhället bör ombudsmannen därför kunna ta upp den frågan med myndigheten eller den andra ombudsmannen och söka komma fram till en gemensam ståndpunkt. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 131 
  
 Som framgår av propositionen (1993:219, sid.15) med förslag om inrättande av en Handikappombudsman skall denne ha en allmänt informerande och rådgivande funktion. Personer som vänder sig till ombudsmannen skall kunna få upplysningar om vart de skall vända sig i olika frågor som funktionshinder kan ge upphov till och hur de kan bevaka sina intressen och ta till vara sin rätt. Om- budsmannen kan i sådana sammanhang ta initiativ till överlägg- ningar eller ta de kontakter som i övrigt behövs för att få sakfrå- gan belyst. Denna uppgift skall dock inte innebära att ombuds- mannen fungerar som ombud för den person som tagit kontakt med ombudsmannen i en viss fråga. 
 Vid min genomgång av ombudsmannens arbetsuppgifter är det tydligt att denne kommit att ägna en betydande del av sin verk- samhet åt uppgifter som innebär rådgivning eller hantering av anmälningar om missgynnande behandling eller kränkande be- mötande. Det torde till och med kunna konstateras att dessa upp- gifter tagit betydligt större del av ombudsmannens resurser än som egentligen varit avsett. 
 Enskilda ärenden är av två slag. Dels rådgivning, dels anmäl- ningar om missförhållanden. Båda dessa typer av ärenden ger Handikappombudsmannen betydelsefull information om funk- tionshindrades villkor. Det är viktigt att inflödet av sådana ären- den till ombudsmannen hanteras på ett sådant sätt att de inte i onödan påverkar ombudsmannens möjligheter att ägna sig åt andra uppgifter. Information som framkommer i anledning av rådgivning eller anmälningar kan emellertid tyda på att en person eller en grupp av personer med funktionshinder utsätts för miss- gynnande behandling eller kränkande bemötande. Det är då minst lika viktigt att ombudsmannen kan ingripa med kraft och få en ändring till stånd. Handläggning och ställningstagande i dessa fall ser jag som en av de viktigaste uppgifterna för en ombudsman. 
 Vid handläggning av rådgivnings- och anmälningsärenden är det således nödvändigt för ombudsmannen att tidigt kunna ta ställning till om detta är ett ärende som kräver ytterligare insatser av ombudsmannen eller om den enskilde kan hänvisas till annan instans. I stor utsträckning kan andra myndigheter hantera anmäl- ningar av olika slag som också gäller missförhållanden för perso- ner med funktionshinder. I sådana fall bör ombudsmannen i första hand hänvisa den enskilde till den myndigheten. Ombudsmannen skall alltså inte ta upp anmälningar eller ge råd i frågor som en annan myndighet har ansvar för, vare sig det nu gäller ärenden där 
  
 132 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 den andra myndigheten har ett operativt ansvar eller ett till- synsansvar. 
 Handikappombudsmannen skall inte heller göra uttalanden i frågor som är föremål för behandling i domstol eller som skulle kunna tas upp i domstol. I det senare fallet kan den enskilde i så fall hänvisas till hur han eller hon bör agera för att få frågan prö- vad i domstol. Om en domstol emellertid begär in ombudsman- nens yttrande i ett mål finns det möjlighet för ombudsmannen att utveckla sina synpunkter i frågan. En annan sak är om rättspraxis enligt ombudsmannens mening strider mot funktionshindrades möjligheter till jämlikhet och full delaktighet. I det fallet har om- budsmannen anledning att själv eller i samråd med den myndighet som kan ha ett ansvar i sakfrågan hos regeringen begära en författningsändring. 
 Genom kontakterna med representanter för handikapprörelsen har jag emellertid erfarit att många enskilda inte vill vända sig till "rätt" myndighet utan föredrar att få erforderlig information direkt från Handikappombudsmannen. Myndigheten framstår för den enskilde mer som en "motpart" än som ett samhällsorgan dit man kan vända sig för att få korrekt information. Ombudsmannen upp- fattas – och skall givetvis också uppfattas – som en institution som skall verka för att funktionshindrade personer kan uppnå jämlikhet och full delaktighet i samhället. Det innebär då att om- budsmannen på ett allmänt plan måste ta sig an frågor som genom anmälan eller på annat sätt kommit till ombudsmannens känne- dom och som av olika skäl inte kan eller bör hanteras på annat håll. Ombudsmannen får dock inte fungera som den enskildes privata ombud och inte heller ge råd om vilka argument som kan vara de mest taktiska att använda sig av. Om den enskilde behö- ver sådan hjälp skall han eller hon hänvisas till advokat eller ak- tuell handikapporganisation. Ombudsmannens rådgivning måste framstå som korrekt och opartisk och ange de vägar som står den enskilde till buds. 
 Handikappombudsmannen bör alltså inte ta på sig en alltför omfattande rådgivningsverksamhet eller handlägga sådana ären- den som lika bra kan handläggas hos annan myndighet. Handi- kapprörelsens olika organisationer har möjligheter att i betydande omfattning bistå enskilda med nödvändig rådgivning. Även andra instanser som exempelvis landstingens patientnämnder kan på vissa områden bistå enskilda med rådgivning. Utredningen om bemötande av personer med funktionshinder har i sitt slutbetän- kande (SOU 1999:21) föreslagit att regionala brukarstödscentra på försök skall inrättas. Dessa centra skulle även kunna åta sig 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 133 
  
 motsvarande uppgifter. Att sprida information om handikapprö- relsens och andra instansers möjligheter i det avseendet framstår därför som betydelsefullt för Handikappombudsmannen. 
 Det finns alltså ett behov av en instans med ett ansvar som sträcker sig över sektorsgränserna. Det går därför inte generellt att ersätta ombudsmannens rådgivningsverksamhet med andra myn- digheters rådgivning. Ombudsmannen måste dock koncentrera sina insatser till sådana enskilda ärenden som innebär att personer med funktionshinder på olika sätt missgynnats eller utsatts för kränkande behandling. Rådgivningsverksamheten får inte heller ta sådan omfattning att den inkräktar på Handikappombudsman- nens möjligheter till policyskapande insatser som är nödvändiga för att rätta till missförhållanden av olika slag. 
 I fråga om anmälningsärenden skall Handikappombudsman- nen, som ovan sagts, noga överväga om det är ett ärende för om- budsmannen eller ett ärende som skall överlämnas till annan myndighet. Ärenden om missgynnande behandling eller krän- kande bemötande av funktionshindrade personer kan emellertid vara av det slaget att det inte tillkommer någon annan myndighet att ta upp frågan. Det kan till exempel gälla bemötandet av funk- tionshindrade inom enskild näringsverksamhet, tillgänglighet till lokaler hos eller information från företag eller myndigheter eller möjligheter för funktionshindrade personer att kunna ta del av samhällets kulturutbud. 
 Även om ärendet rör en annan myndighets ansvarsområde kan det vara möjligt för ombudsmannen att ta upp detta till övervä- gande. Det kan nämligen förhålla sig så att den ansvariga myn- digheten enligt ombudsmannens bedömning inte kunnat agera så att funktionshindrade personers möjligheter till jämlikhet och del- aktighet i samhällslivet blivit tillgodosedda. Det är i sådana fall rimligt att med den myndigheten ta upp en diskussion om hur man kan eller bör förfara för att kunna rätta till de missförhållan- den som kommit i dagen. Handikappombudsmannen är dock i sin bevakning av den myndigheten inte någon "tillsynsmyndighet" utan en "samtalspartner" för att nå målet att kunna tillgodose funktionshindrade personers möjligheter till jämlikhet och full delaktighet. 
 Gäller det frågor om tillgänglighet för eller bemötande av funktionshindrade personer i privat eller offentlig verksamhet är läget något annorlunda. Här har Handikappombudsmannen en viktig funktion att fylla när det gäller att rätta till missförhållan- den. Det innebär också att ombudsmannen bör kunna agera på ett mer auktoritativt sätt. I sådana fall bör ombudsmannen ha till sitt 
  
 134 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 förfogande rätt att kalla till överläggningar och kräva in informa- tion. Som beskrivs i avsnitt 8.6 föreslår jag att den rätten utvidgas även till enskild verksamhet och att ombudsmannen skall kunna förelägga företaget, myndigheten etc. att infinna sig till överlägg- ning eller inkomma med uppgifter. Ett sådant föreläggande skall även kunna kombineras med vite. Ombudsmannen bör i sådana ärenden kunna konstatera huruvida tillgängligheten varit brist- fällig eller bemötandet felaktigt. Ombudsmannen bör i dessa fall i ett beslut kunna förutsätta att bristerna framdeles rättas till. 
 I de fall Handikappombudsmannen skall ta upp en anmälan eller en på annat sätt uppmärksammad fråga till handläggning är det självfallet viktigt att ombudsmannen hanterar ärendet på ett formellt korrekt sätt. Handikappombudsmannen skall iaktta rege- ringsformens krav på saklighet och opartiskhet. Jag har vid min genomgång av hur ombudsmannen handlagt anmälningsärendena kunnat konstatera att kravet på saklighet och opartiskhet inte all- tid uppfyllts. Vissa mindre lämpliga formuleringar i olika ärenden har förekommit. Det är viktigt att inte använda formuleringar som sätter ombudsmannens trovärdighet i fråga eller som negativt kan påverka respekten för denne. 
 Det är också viktigt att vid hanteringen av ärendena iaktta för- valtningslagens (1986:223) regelsystem. Ärendena hos ombuds- mannen är visserligen inte myndighetsutövning i sträng bemär- kelse i andra fall än då det blir fråga om att meddela föreläggande med eller utan vite, se avsnitt 8.6. De uttalanden som ombuds- mannen kan och bör göra då han konstaterar brister i bemötandet av personer med funktionshinder eller hinder för funktionshind- rade att kunna uppnå jämlikhet och full delaktighet, påminner dock mycket om myndighetsutövning.. Detta gör det nödvändigt att till exempel iaktta behovet av kommunicering innan ett ärende avgörs. Det är också viktigt att ombudsmannen motiverar sina beslut så att det tydligt framgår hur ombudsmannen kommit fram till sitt ställningstagande. 
 Föreläggande att inkomma med uppgifter eller inställa sig till överläggningar även för privata företag etc. ökar möjligheterna för ombudsmannen att kunna skaffa sig en god bild över de för- hållanden som anmäls. Som ovan sagts innehåller dessa ärenden myndighetsutövning mot enskilda. I de fall föreläggandet riktar sig till enskilda företag skall de regler i förvaltningslagen som gäller vid myndighetsutövning mot enskilda tillämpas. Även när förelägganden riktar sig mot myndigheter kan det vara lämpligt för Handikappombudsmannen att tillämpa förvaltningslagens reg- ler om myndighetsutövning. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 135 
  
 Med hänsyn till den vikt och betydelse jag tillmäter Handi- kappombudsmannens uppgifter med enskilda ärenden anser jag att det uttryckligen bör framgå av lagen att om ombudsmannen genom anmälan eller på annat sätt får kännedom om att funk- tionshindrade personer missgynnas, utsätts för kränkande be- handling eller inte kan tillvarata sina rättigheter eller intressen, skall denne vidta de åtgärder som behövs för att avhjälpa miss- förhållandet. Av förslaget bör även framgå att ombudsmannen inte skall vara skyldig att utreda en inkommen anmälan, om denna anmälan lämpligen bör handläggas av annan myndighet. I sådant fall skall ombudsmannen hänvisa den enskilde till den myndigheten. 
  
 8.4 
  
 Förhållandet till andra myndigheter – tillägg i myndigheternas instruktioner och ändring av verksförordningen 
  
 Spencer: I respektive myndighets instruktion och i verks- förordningen införs föreskrifter som tydliggör myndighetens ansvar att inom sitt ansvarsområde och med utgångspunkt i FN:s standardregler bevaka frågor som rör funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Myndigheten skall också vara skyldig att anpassa sina lokaler och verksamhet så att de blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning. 
 De ändringar jag föreslår i Socialstyrelsens och Boverkets instruktioner kan ses som exempel på hur dessa regler kan ut- formas i andra myndigheters instruktioner. 
 Den offentliga förvaltningen har med tiden genomgått en bety- dande strukturförändring på många områden. En av förändring- arna har varit att staten har minskat styrningen av den kommunala verksamheten. Ett flertal av de områden som tidigare ålegat staten att svara för har i stället överförts till kommuner och landsting. Detta har skett genom bland annat generella statsbidrag och ram- lagstiftning. 
 Syftet har varit att förlägga demokratiska beslut så nära med- borgarna som möjligt. Kommunerna och landstingen har således ålagts ett större antal uppgifter, men också fått en större frihet att själva bestämma om innehåll i och prioritering av sina verksam- heter. Det finns emellertid en risk för att decentralisering och 
  
 136 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 ramlagstiftning kan leda till att exempelvis kvaliteten på det stöd och den service funktionshindrade erhåller varierar i alltför hög utsträckning från kommun till kommun. Kommunerna kan ha olika förutsättningar vad gäller kompetens, resurser och ambitio- ner på handikappområdet. För att motverka detta anser jag att, förutom lagstiftning som tydligt anger vilka rättigheter respektive skyldigheter det finns på området, det är viktigt att tillsynsmyn- digheterna aktivt bevakar frågor som rör funktionshindrade. 
 Som jag redogjort för i avsnitt 5.4 har alla myndigheter inom sina sektorer ansvar för att bevaka frågor som rör funktionshind- rade personer samt i övrigt verka för att funktionshindrades behov och förutsättningar beaktas och uppmärksammas. Vidare har myndigheterna ansvar för att anpassa sin verksamhet så att den blir tillgänglig för personer med funktionsnedsättning. 
 I propositionen (1993/94:219) redogör regeringen för att per- soner med funktionshinder många gånger har sämre livsvillkor än befolkningen i övrigt. De särbehandlas ofta på ett negativt sätt genom att de inte har tillgång till samhällets utbud av resurser och tjänster på samma villkor som andra. Jag anser att det behövs ökade ansträngningar från såväl det allmännas sida som från öv- riga delar av samhället för att förhindra sådana tendenser. Varje samhällssektor måste i högre grad ta sitt ansvar för tillgänglighe- ten i sin verksamhet och att åtgärder vidtas för att förhindra att personer med funktionshinder särbehandlas på ett sätt som är till nackdel för dem. Jag anser att det är viktigt att varje myndighet tar sitt ansvar för att målen full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor för funktionshindrade personer uppnås. 
 Jag har i kapitel 3 redovisat resultatet av en enkätsammanställ- ning beträffande statliga myndigheter där det bland annat fram- kom att endast hälften av de myndigheter som deltog i undersök- ningen hade implementerat FN:s standardregler i det egna arbetet. Jag anser därför att det uttryckligen skall anges i respektive myn- dighets instruktion och i verksförordningen att de skall tilllämpa och beakta dessa regler i sitt arbete. Dessutom har varje myndig- het en unik sakkunskap om sitt ansvarsområde samt en god kännedom om regionala och lokala förhållanden, vilket leder till en effektivare implementering av FN:s standardregler inom varje samhällssektor. Mot bakgrund av vad som ovan anförts föreslår jag en ändring av verksförordningen där myndighetens ansvar för att lokaler och verksamhet är tillgängliga för personer med funk- tionshinder förtydligas. Vidare föreslår jag att det i varje myndig- hets instruktion införs en föreskrift som tydliggör myndighetens ansvar att inom sitt sektorsområde bevaka frågor som rör funk- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 137 
  
 tionshindrade personers rättigheter och intressen. Ansvaret skall ha sin utgångspunkt i FN:s standardregler. 
 I avsnitt 8.3 har jag redogjort för att Handikappombudsmannen vid behov skall kunna påtala brister för andra myndigheter och fästa deras uppmärksamhet på områden inom deras sektor där personer med funktionshinder inte har full delaktighet och jäm- likhet. Om ansvaret för frågor som rör funktionshindrade tydlig- görs för myndigheter i deras instruktioner, kan detta underlätta kommunikationen med Handikappombudsmannen. 
 Som exempel på vilken effekt det kan få att ansvaret för frågor som rör funktionshindrade anges explicit i myndighetens instruk- tion vill jag framhålla Vägverket. I förordningen (1997:652) med instruktion för Vägverket framgår bland annat att verket skall be- akta funktionshindrade personers behov inom vägtransportsyste- met. I den undersökning som jag genomförde har det visat sig att Vägverket i sin generella planering hade avsatt medel och tid för att anpassa sin verksamhet för funktionshindrade personers be- hov. 
  
 8.5 
  
 Sekretessbestämmelser 
  
 Spencer: Bestämmelsen i 9 kap. 21 §, andra stycket sek- retesslagen (1980:100) ändras till att sekretess gäller i verk- samhet enligt lagen (1999:XX) om Handikappombudsmannen för uppgifter som rör enskilds personliga och ekonomiska för- hållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada och men. 
 Av 9 kap. 21 §, andra stycket sekretesslagen (1980:100) framgår att sekretess gäller i verksamhet enligt lagen (1994:749) om Han- dikappombudsmannen för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men om upp- giften röjs. 
 Som framgår av avsnitt 5.9 har jag tagit del av ett stort antal ärenden som Handikappombudsmannen har handlagt. I flera av dessa ärenden har ombudsmannen inhämtat uppgifter från myn- digheter inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten. De hand- lingar och yttranden som dessa myndigheter har inkommit med innehåller ofta uppgifter som av den enskilde eller någon närstå- 
  
 138 Obrien framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 ende till den enskilde kan uppfattas som känsliga, personliga och integritetskränkande. Enligt 7 kap. 1 § första stycket sekretessla- gen gäller sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Av 7 kap. 3 § första stycket sekretesslagen framgår att sekretess gäller inom socialtjänsten för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Med personliga förhållanden avses så vitt skilda förhållanden som till exempel en persons adress, yttringar av ett sjukdomstillstånd eller uppgift om en persons ekonomi. För uppgifter om enskilds personliga förhållanden inom hälso- och sjukvården och socialtjänsten föreligger således presumtion för sekretess av uppgifterna (omvänt skaderekvisit). 
 När det gäller uppgifter hos Handikappombudsmannen i verk- samhet enligt lagen om Handikappombudsmannen är förhållandet det motsatta. Huvudregeln är där att uppgifter om enskilds per- sonliga och ekonomiska förhållanden är offentliga om inte en men- eller skadebedömning ger annat resultat (rakt skaderekvisit). Detta innebär att uppgifter som inkommer till Handikappom- budsmannen från andra myndigheter, där presumtion för sekretess av uppgifter föreligger, får ett svagare sekretesskydd hos Handi- kappombudsmannen. 
 Flera av de brev och uppgifter som inkommer till Handi- kappombudsmannen från bland annat enskilda personer innehål- ler av naturliga skäl ofta uppgifter som rör personliga förhållan- den. I skrivelserna beskrivs inte sällan vilket stöd och vilken service den enskilde har behov av, den enskildes hälsotillstånd och familjeförhållanden. Dessa uppgifter skulle i de flesta fall – om de förvarats hos annan myndighet som handhar frågor på des- sa områden – varit sekretessbelagda med omvänt skaderekvisit. 
 I verksamhet enligt lagen (1993:335) om Barnombudsmannen gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men. Hos de övriga tematiska ombudsmännens verksamhet gäller sekretess med rakt skaderek- visit för uppgifter om enskilds personliga eller ekonomiska för- hållande. Jag anser att Obrien, liksom Barn- ombudsmannnens, verksamhet skiljer sig från de övriga tematiska ombudsmännen. Hos båda dessa ombudsmän hanteras informa- tion som nära knyter an till den enskildes personliga förhållanden. Många uppgifter rör till exempel den enskildes hälsotillstånd, so- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 139 
  
 ciala situation eller familjeförhållanden. Detta är uppgifter som inom exempelvis socialtjänsten och hälso- och sjukvården om- fattas av sekretessregler med omvänt skaderekvisit. 
 Det är inte ovanligt att en utredning hos Handikappombuds- mannen initieras av någon annan än den person som ärendet be- rör. I vissa fall kan en person företräda den enskilde, men det kan också vara en anhörig eller annan närstående som själv uppmärk- sammat problem som berör den enskilde. Om Handikappom- budsmannen i utredningen inhämtar uppgifter om den enskildes förhållanden från exempelvis myndighet inom hälso- och sjuk- vården och socialtjänsten kan dessa uppgifter således utan den enskildes medverkan omfattas av en svagare sekretess. 
 Mot bakgrund av vad som ovan anförts finner jag att sekretess bör gälla i verksamhet enligt lagen om Handikappombudsmannen för uppgifter som rör enskildas personliga och ekonomiska för- hållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Genom denna ändring tillgodoses behovet av ett star- kare skydd för känsliga uppgifter som rör den enskilde. Vidare uppnås fördelen med att samma typ av sekretess kommer att gälla som för liknade uppgifter hos andra myndigheter. 
  
 8.6 
  
 Begära information och kalla till överläggningar 
  
 Spencer: Skyldigheten att lämna uppgifter och delta i överläggningar med Handikappombudsmannen utsträcks till att även gälla enskilda företag och organisationer. Handikappom- budsmannen skall ha rätt att förelägga den uppgiftsskyldige att komma till överläggningar eller lämna uppgifter. Föreläggan- det får kombineras med vite. 
 Handikappombudsmannen har idag möjlighet att med stöd av 3 § lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen ta initiativ till överläggningar med myndigheter, företag, organisationer och andra i syfte att motverka att personer missgynnas eller på annat sätt utsätts för kränkande behandling på grund av funktionshin- der. 
 Enligt 4 § samma lag har myndigheter, landsting och kommu- ner skyldighet att på uppmaning av ombudsmannen lämna upp- gifter till ombudsmannen om sin verksamhet. De är också skyl- 
  
 140 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 diga att på ombudsmannens uppmaning delta i överläggningar med denne. Detsamma gäller den som enligt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen anförtrotts förvaltningsuppgift som rör personer med funktionshinder eller som fått bidrag av staten, landsting eller kommun med skyldighet att främja funktionshind- rades intressen. 
 Handikappombudsmannen har vid ett flertal tillfällen inhämtat uppgifter och haft överläggningar med myndigheter och företag. Vid handläggningen av anmälningsärenden begär ombudsmannen in yttrande eller information från den som är anmäld. Privata fö- retag har emellertid ingen skyldighet att efterkomma ombuds- mannens begäran. Det är dock sällan som någon nekat att ge om- budsmannen de uppgifter denne begär. 
 Det finns delade meningar bland myndigheterna om vilken betydelse överläggningsskyldigheten har. En majoritet av dem som svarade på min enkät till myndigheter, anser att denna skyl- dighet inte stärkt deras ansvar inom handikappområdet. Samtidigt menar de att samarbetsklimatet inte påverkats negativt av att de är skyldiga att medverka vid överläggningar. Vid mitt sammanträf- fande med representanter för olika myndigheter uttryckte två kri- tik över Handikappombudsmannens bemötande vid överlägg- ningarna. I övrigt fanns dock ingen kritik mot skyldigheten att delta. 
 Det är naturligtvis svårt att bedöma effekten av de överlägg- ningar Handikappombudsmannen kallat till. Även om majoriteten av dem som besvarade enkäten inte anser att överläggningarna har stärkt den egna myndighetens ansvar på handikappområdet, kan dessa ändå ha bidragit till att myndigheterna blivit mer upp- märksamma när det gäller handikappfrågorna. Jag har svårt att tro att företrädare för myndigheter inte blivit påverkade av de ingå- ende diskussioner som förts vid ombudsmannens överläggningar. Vissa myndigheter har dessutom framhållit att överläggningarna lett till positiva resultat, bland annat gäller det tillgängligheten till myndigheternas lokaler. 
 Från och med den 1 maj 1999 gäller förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. Av 18 § lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av perso- ner med funktionshinder är en arbetsgivare skyldig att på uppma- ning av Handikappombudsmannen lämna de uppgifter om för- hållandena i arbetsgivarens verksamhet som kan vara av betydelse för ombudsmannens tillsyn enligt lagen. Handikappom- budsmannen får även hos Arbetsdomstolen föra talan i mål som rör diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 141 
  
 Ombudsmannen kan således inte ålägga privata företag med flera att i andra fall delta i överläggningar eller inkomma med de uppgifter som ombudsmannen kan behöva i ett ärende, när funk- tionshindrade diskrimineras inom näringsverksamhet. Idag nekas människor med funktionshinder tillträde till eller kan på grund av sitt funktionshinder inte komma in i restauranger, affärer, biogra- fer med mera. Skälen kan vara affärsidkares med fleras attityder eller bristande tillgänglighet till lokalen. För myndigheter gäller regler om både tillgänglighet och serviceskyldighet gentemot en- skilda, som saknas för andra verksamheter. 
 Detta kan inte lösas utan en lagstiftning som förbjuder diskri- minering i näringsverksamhet. Jag ser en sådan lagstiftning som nödvändig om vårt land skall leva upp till de krav som stadgas i FN:s olika dokument om mänskliga rättigheter och i standard- reglerna. 
 Jag anser att en del av den diskriminering som drabbar männi- skor med funktionshinder bör kunna undanröjas genom upplys- ningar och information till berörda verksamheter. 
 Som ett steg på vägen anser jag att det finns starka skäl att in- föra en skyldighet även för enskilda företag och organisationer med flera att inkomma med de uppgifter och inställa sig till de överläggningar som Handikappombudsmannen begär. I mitt för- slag till ny lag om Handikappombudsmannen införs en sådan skyldighet. 
 Det är emellertid inte uteslutet att företag, organisationer eller andra inom den enskilda sektorn kan finna det mindre angeläget att bistå Handikappombudsmannen i dennes hemställan om att lämna uppgifter eller delta vid överläggningar. Mot den bakgrun- den finns därför behov av att i undantagsfall kunna kombinera framställningar om att inkomma med uppgifter eller att delta i överläggningar med ombudsmannen med "påtryckningsmedel". Jag föreslår därför att ombudsmannen skall ges rätt att förelägga företaget, organisationen med flera att inkomma med uppgifter eller delta i överläggningar. Det finns emellertid inte någon an- ledning att införa särbestämmelser för den enskilda sektorn i detta avseende, varför regeln även bör gälla gentemot den offentliga sektorn. 
 I de fall det bedöms nödvändigt för att föreläggandet skall åt- lydas skall detta kunna kombineras med utsättande av vite. Det är inte troligt att vite behöver komma till användning särskilt ofta. Redan möjligheten för ombudsmannen att kunna meddela ett fö- reläggande med vite bör ha en preventiv effekt. Jag ser också möjligheten till föreläggande med vite som en viktig markering 
  
 142 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 att ingen enkelt kan negligera en uppmaning från ombudsmannen att lämna information som ombudsmannen behöver för sin utred- ning eller komma till en överläggning. 
 Jag vill påpeka att myndigheter, företag och andra berörda inte får betungas onödigt genom skyldigheten att lämna uppgifter eller deltaga i överläggningar. För ett företag med liten omsättning och som ligger långt från Stockholm, kan det vara en stor ekonomisk uppoffring att komma till en överläggning hos Handikappom- budsmannen. Vid sådana tillfällen får ombudsmannen noga över- väga nyttan med överläggningen och kanske själv resa till företa- get. 
 Av 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) framgår att sekretess inte hindrar att uppgift lämnas till annan myndighet om uppgifts- skyldigheten följer av lag eller förordning. Jag har i avsnitt 8.5 föreslagit att det i verksamhet hos Handikappombudsmannen skall gälla ett starkare sekretesskydd för uppgift om enskilds per- sonliga och ekonomiska förhållanden. Genom denna ändring un- danröjs olägenheten med att olika sekretessnivåer gäller för upp- gifter hos bland annat Handikappombudsmannen och myndighe- ter på hälso- och sjukvårdens och socialtjänstens område. 
 När det gäller uppgifter från enskilda företag och organisatio- ner bör ombudsmannen ta skälig hänsyn till om uppgifterna är sådana att de kan avslöja något om företagets affärs- eller drift- förhållanden, uppfinningar eller forskningsverksamhet. Finns det särskilda skäl, med hänsyn till sådana förhållanden, att inte lämna ut uppgiften skall den inte heller behöva lämnas ut. Därmed be- hövs inte heller någon särskild sekretessregel härom hos om- budsmannen. Detsamma bör gälla uppgifter som avser rikets säkerhet och det allmännas ekonomiska intresse. 
 Genom att kunna överklaga ett föreläggande, med eller utan vite, har myndigheter, företaget och andra möjlighet att få prövat i allmän förvaltningsdomstol om det föreligger en skyldighet att lämna ut uppgiften eller komma till överläggning. Denna över- prövning är även ett viktigt skydd för den enskildes rättssäkerhet. 
 Att också en statlig myndighet ges rätt att hos domstol kunna överklaga Handikappombudsmannens föreläggande ser jag inte som konstitutionellt omöjligt utan mer som ett uttryck för om- budsmannens i princip fristående ställning. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 143 
  
 8.7 
  
 Handikappombudsmannens informationsverksamhet 
  
 Spencer: Av lagen skall det framgå att Handikappom- budsmannen varje år är skyldig att ge ut en rapport. Denna rap- port skall ställas till regeringen men ombudsmannen skall även tillse att den får en god spridning till en större målgrupp. 
 $OOPlQW Schneider 
 Den informationsstudie som jag gav Idé Torget i uppdrag att ut- föra, ger ett mycket gott betyg åt Obrien in- formationsverksamhet. Med relativt små resurser lyckas om- budsmannen nå ut väl i media. Jag har också vid mina samtal med Handikappombudsmannen funnit en mycket övertänkt plan för informationsarbetet. 
 Förslagen som läggs i studien bör överlämnas till Handikapp- ombudsmannens bedömning. De berör områden som grafisk pro- fil och administrativa rutiner i informationsverksamheten och jag tror att de skulle kunna effektivisera informationsarbetet ytter- ligare. 
 Handikappombudsmannens informationsverksamhet fyller en mycket viktig uppgift. Härigenom kan speciella målgrupper nås av kunskaper om lagar, regler och villkoren för människor med funktionshinder. Jag anser däremot att Handikappombudsmannen skall vara mycket försiktig med att delta i kampanjer som syftar till att lyfta fram olika handikappolitiska krav. Det är viktigt att tydligt skilja mellan de uppgifter som tillkommer en ombudsman och de som tillkommer handikapporganisationerna. För en om- budsman som står friare mot regeringen än idag är denna boskill- nad särskilt viktig. Det får inte råda några tvivel om att Handi- kappombudsmannen är en institution, som är självständig också gentemot handikapprörelsen. Eventuella tvivel om detta skulle på ett menligt sätt kunna påverka Obrien aukto- ritet och status. 
 Detta hindrar inte ombudsmannen från att påtala missförhål- landen och lägga förslag på lagändringar eller andra åtgärder som förbättrar förhållandena för funktionshindrade. Formerna för detta skall dock vara mer formella än vad som behöver gälla för handi- kapporganisationerna. 
  
 144 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 cUVUDSSRUWHUQD 
  
 I propositionen om inrättandet av 
  
 en Handikappombudsman 
  
 (prop. 1993/94:239) sid 16, anges att Handikappombudsmannen skall ge ut en årsrapport. 
 Ombudsmannen bör årligen avge en rapport över sin verksam- het till regeringen. I rapporten bör lyftas fram frågor som om- budsmannen anser regeringen behöver överväga. Det kan vara förslag som rör lagstiftningen eller andra åtgärder. I rapporten bör finnas en sammanställning över de principiella uttalanden som ombudsmannen gjort under verksamhetsåret. Bland annat bör sådana uttalanden tas upp som behandlar FN:s standard- regler och den långsiktiga bevakningen av handikappfrågorna inom EU. 
 I förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappom- budsmannen stadgas i 3 § att "Handikappombudsmannen skall senast den 1 april varje år lämna en rapport till regeringen om sin verksamhet under det närmast föregående året.". 
 Handikappombudsmannens årsrapporter har ett stort läsvärde. Detta framgår av både enkätundersökningar, sammanträffanden och rapporten "Handikappombudsmannens informationsuppgif- ter". I myndighetsenkäten påpekar flera myndigheter att de fått information om FN:s standardregler genom dessa. Länsstyrelserna uppger att årsrapporterna har haft betydelse som informa- tionskälla. Landstingen framhåller att ombudsmannens årsrappor- ter ger dem inspiration och att politiker och tjänstemän tar del av dem. De flesta handikapporganisationer anser att de har haft nytta av Handikappombudsmannens årsrapporter även om de tror att nyttan är störst externt, det vill säga utanför handikapporganisa- tionernas skara. 
 Enligt propositionen och förordningen riktar sig årsrapporterna till regeringen. De skall bland annat redovisa ombudsmannens förslag till ändringar i lagar och andra regler. Jag har intervjuat sju tjänstemän på regeringskansliet för att få belyst hur årsrap- porterna används på de olika departementen. Av intervjuerna framgår att dessa rapporter uppskattas men att de i första hand läses för att de ger en bred information om funktionshindrades villkor. Endast två tjänsteman framhåller att de används som un- derlag i samband med propositionsskrivande. Skrivelser och rap- porter som rör ett bestämt ämnesområde gör större nytta enligt dessa intervjuer. Detta är inte heller främmande för Handi- kappombudsmannen. Redan idag lämnar denne förslag till rege- ringen i form av särskilda skrivelser. Både regeringen, riksdagen 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 145 
  
 och enskilda myndigheter har erhållit skrivelser från ombuds- mannen. Vidare har ombudsmannen redovisat sina undersök- ningar i en rad specialrapporter, som sänts till regeringen. 
 Det är ett tidskrävande arbete för Handikappombudsmannen att framställa årsrapporterna. Mot den bakgrunden är det viktigt att se om syftet med dem uppnås. Enligt propositionen skall rap- porterna lyfta fram frågor "som ombudsmannen anser regeringen behöver överväga." Det kan vara förslag som rör lagstiftningen eller andra åtgärder (sid. 16 i propositionen om Handikappom- budsmannen). Jag anser inte att detta syfte uppnås och hänvisar till mina intervjuer med departementstjänstemän. 
 Varje enskilt förslag som presenteras i årsrapporterna riskerar att drunkna i mängden. Vidare ger inte dessa rapporter utrymme för den fördjupade analys och bakgrundsbeskrivning, som är nödvändig för beredningen av förslagen. Om Handikappombuds- mannen redovisar sina förslag direkt till det berörda departemen- tet kommer dessa att få större genomslag. 
 Årsrapporterna ger emellertid annan värdefull information som både regering, riksdag, myndigheter, handikapporganisationer och en intresserad allmänhet har nytta av. Dessa rapporter har också, vilket framgår ovan, en förhållandevis stor och intresserad läsekrets. De fyller därmed en viktig funktion, även om det syfte som formulerades i propositionen inte tillgodoses. 
 Handikappombudsmannen bör därför varje år ge ut en rapport som ger viktiga upplysningar om ombudsmannens arbete och om "läget i landet" på handikappområdet. För att ge rapporten en mer formell status skall den lämnas till regeringen men dess målgrupp är egentligen var och en som är verksam inom handikappområdet. I framtiden bör därför de avsnitt som mer exklusivt vänder sig till regeringen tas bort. De hör hemma i årsredovisningarna och i de förslag som i särskild ordning lämnas till regeringen. Rapporten skall ses som en del i informations- och upplysningsverksamheten och ha en sådan särställning att den regleras i den nya lagen om Handikappombudsman. 
 Utgångspunkten för Handikappombudsmannens årsrapport bör vara de uppgifter för ombudsmannen som anges i den föreslagna lagen. Handikappombudsmannens skyldighet att lämna en års- rapport skall också framgå av denna lag, liksom målgrupp och syfte. Ett viktigt område som alltid bör redovisas är vilket ge- nomslag FN:s standardregler fått i Sverige. I övrigt ankommer det på ombudsmannen att avgöra vad som skall tas upp i rapporten och hur den närmare skall utformas. 
  
 146 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 8.8 
  
 Handikappombudsmannens internationella arbete 
  
 Spencer: Handikappombudsmannen skall inte representera regeringen i internationella sammanhang. Detta står i strid med ombudsmannarollen. Internationella kontakter är dock viktiga för ombudsmannen och skall därför ges stor betydelse i arbetet 
 I avsnitt 5.7 gör jag en redovisning av Handikappombudsmannens internationella arbete. Jag redovisar också synpunkter från regeringstjänstemän beträffande vissa avgränsningsfrågor i sam- band med uppdrag inom EU. 
 Handikappombudsmannens internationella kontakter är mycket viktiga för det arbete som denne bedriver. Naturligtvis har frågor med anknytning till EU en särskild dignitet eftersom många av de förslag och direktiv som härrör sig från den europe- iska gemenskapen har stor betydelse för politiken i vårt land. 
 Som jag påpekade i avsnitt 5.7 var Sverige ännu inte medlem i EU när Handikappombudsmannen inrättades. Den starka beto- ningen av  
 EU-frågorna 
  i propositionen och lagen om Handikapp- ombudsmannen bör ses ur detta perspektiv. Idag har dessa frågor på ett annat sätt än vad som gällde 1994 en naturlig anknytning till regeringen. 
 Med detta vill jag inte säga att Handikappombudsmannen nu kan bortse ifrån vad som händer inom unionen. Ombudsmannen måste även fortsättningsvis bevaka EU ur ett handikapperspektiv. Formuleringarna i propositionen är dock präglade av situationen 1994 och de förhållanden som rådde när vi stod utanför unionen. 
 Genom att Handikappombudsmannen utsågs som representant för Sverige i HELIOS´ rådgivande kommitté fick myndigheten både kunskap och kontakter som varit betydelsefulla för det fort- satta arbetet. Även om jag kan konstatera detta, menar jag att en- gagemanget i HELIOS bör ses som en engångsföreteelse. Jag an- ser inte att Handikappombudsmannen i fortsättningen skall till- delas uppgiften att representera regeringen i internationella sam- manhang. 
 Min bedömning utgår i första hand från de principiella invänd- ningar jag har mot att Handikappombudsmannen utför represen- tationsuppdrag för regeringens räkning. Jag har i kapitel 7 föresla- git att Handikappombudsmannen skall bli mer självständig gen- temot regeringen och utvecklas till en renodlad ombudsman. En sådan institution bör inte representera en regering. Det står helt i 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 147 
  
 strid med de grundläggande förutsättningarna för dess verksam- het, som skall präglas av självständighet och oberoende. 
 Även med de uppgifter och den verksamhet som Handikapp- ombudsmannen har redan idag, anser jag att det är mycket tvek- samt att låta denne ingå i regeringsdelegationer. Jag anser inte att det är förenligt med rollen att bevaka och därmed också, om det behövs, kritisera den förda handikappolitiken i vårt land. Med regeringsuppdrag syftar jag inte bara på deltagande i grupper på så kallad hög nivå. Hit räknar jag också olika former av arbets- grupper, vars representanter utses av regeringen. 
 Som framgår av avsnitt 5.7 riktades också kritik från tjänste- män vid regeringskansliet mot att en myndighet representerade Sverige i grupper på hög nivå. Dessa mer praktiska skäl bör också vägas in i bedömningen. 
 Internationella kontakter är emellertid viktiga för Handikapp- ombudsmannen. Det gäller inte minst att kunna följa den inter- nationella utvecklingen på handikappområdet och ge kunskaper om denna till dem som berörs. Ett exempel på vad jag menar är Obrien insatser för att göra antidiskrimi- neringslagstiftningar i andra länder kända i Sverige. Efter mina kontakter med representanter för handikapprörelsen och även andra myndigheter har jag förstått att dessa insatser varit en viktig inspirationskälla. Vidare bör Handikappombudsmannen upprätt- hålla kontakter med ombudsmän i andra länder. 
 Jag vill därmed slå fast att Handikappombudsmannen även i fortsättningen måste värna om det internationella arbetet. Kort- fattat kan det anges i följande fyra punkter: 
 följa utvecklingen inom EU och bevaka de områden som är särskilt viktiga för funktionshindrade,. 
 följa den internationella utvecklingen för att inspirera den svenska handikappolitiken, 
 kontakter med ombudsmän i andra länder, 
 allmänt kunskaps- och erfarenhetsutbyte. 
 Hur det internationella arbetet skall prioriteras i förhållande till andra insatser är en fråga som Handikappombudsmannen måste bedöma. Omfattningen och inriktningen kommer att variera med tiden, beroende på vad som händer både i Sverige och internatio- nellt. 
  
 148 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 8.9 
  
 Handikappombudsmannens råd 
  
 Spencer: Handikappombudsmannen utser själv ett råd. Ombudsmannen bestämmer antalet ledamöter i rådet men minst hälften skall ha anknytning till handikapprörelsen. Öv- riga ledamöter skall företräda myndigheter, forskning, nä- ringsliv och andra verksamheter vars uppgifter berör personer med funktionshinder. Detta råd skall bistå med kunskap när det gäller Handikappombudsmannens verksamhet och inriktning. De diskussioner som förs i rådet bör gälla vilka problem som möter funktionshindrade i samhället, olika samhällssektorers syn på ombudsmannens arbete, forskningsresultat, internatio- nella erfarenheter med mera. 
 Enligt 5 § lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen skall denne biträdas av ett särskilt råd. Handikappombudsmannen är ordförande i rådet och leder dess verksamhet. Regeringen utser ombudsmannen och rådets övriga ledamöter för en bestämd tid. I 
 7 § förordningen med instruktion för Handikappombudsmannen anges att regeringen utser högst femton andra ledamöter (utöver rådets ordförande) i rådet. 
 Jag har haft samtal med sju ledamöter i rådet, för att bilda mig en uppfattning om hur detta fungerar. Det fanns ett entydigt miss- nöje med dess arbete. I sin nuvarande form fyller rådet inte någon större funktion, var den allmänna kommentaren. Sammanträdena har dominerats av diskussioner om de otillräckliga budgetmedlen. 
 Ledamöterna hade delade meningar om det framtida behovet av rådet. Vissa ansåg att det behövs ett organ med en rådgivande funktion och en bred sammansättning. Några ansåg att det kunde finnas behov av en "styrgrupp", som granskar ombudsmannens förvaltning. 
 Rådet har, som framgår ovan, inte fungerat särskilt väl och frågan är om Handikappombudsmannen har behov av ett särskilt råd. Min uppfattning är dock att det är värdefullt för Handi- kappombudsmannen att ha en rådgivande grupp knuten till sig. Ett alternativ skulle då kunna vara en mer informell grupp som är uppbyggd utifrån Handikappombudsmannens eget kontaktnät. 
 Jag har vägt för- och nackdelar med ett råd som är formellt reglerat i lagstiftningen och försökt att jämföra med informella rådgivande grupper. Min slutsats blir att Handikappombudsman- nen bör ha det förstnämnda. Det finns en fördel med ett råd som har en kontinuitet i både uppgifter och sammansättning. Denna 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 149 
  
 kontinuitet ser jag som extra viktig mot bakgrund av mitt förslag om en självständig ombudsman. Rådet skall inte styra ombuds- mannen men det kan ge viktig vägledning i arbetet. Genom att Handikappombudsmannens råd regleras i lag får det också en högre dignitet än en informell grupp. Sådana grupper behövs också. Handikappombudsmannen skulle inte kunna klara sitt ar- bete på ett tillfredsställande sätt utan väl utvecklade kontakter med olika samhällsintressenter. Hur dessa grupper skall orga- niseras och vilken sammansättning de skall ha överlåter jag till Handikappombudsmannen att bestämma. 
 För att tydligt markera rådets roll i förhållande till ombuds- mannen, bör dess uppgifter framgå i lagen. Likaså sammansätt- ningen av ledamöterna. 
 Huvuduppgiften för Handikappombudsmannens råd skall vara att bistå ombudsmannen med viktig kunskap för arbetet. Diskus- sionen i rådet bör gälla vilka problem som möter funktionshind- rade i samhället, olika samhällssektorers syn på ombudsmannens arbete, forskningsresultat, internationella erfarenheter med mera. Jag vill i sammanhanget slå fast att rådet inte skall diskutera budget och andra ekonomiska frågor som gäller Handikappom- budsmannen. 
 Idag utses rådet av regeringen. Jag anser inte att det är förenligt med den självständighet som jag vill ge Handikappombuds- mannen. Även om rådet inte har någon styrande uppgift, innebär det en alltför stor inskränkning i ombudsmannens frihet om dess ledamöter utses av regeringen. Enligt min uppfattning strider det också mot Parisprinciperna, se avsnitt 4.7, att ge regeringen denna uppgift. 
 Rådet skall ha en sammansättning som speglar skilda delar av samhällslivet. Ombudsmannen kan själv bestämma antalet leda- möter i rådet. Jag anser dock att fler ledamöter än idag bör komma från handikapprörelsen.. Minst hälften bör ha anknytning till den. Övriga ledamöter bör representera myndigheter, forsk- ning, näringsliv och andra verksamheter vars uppgifter berör per- soner med funktionshinder. Det innebär att rådet kommer att be- stå av minst åtta ledamöter. 
 Rådsledamöterna skall inte heller i framtiden vara direkta re- presentanter för sina organisationer. Även om de kommer från bestämda samhällssektorer, är mandatet att sitta i rådet personligt. 
  
 150 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 8.10 
  
 Några sammanfattande kommentarer till förslagen 
  
 Jag har i kap. 8 lagt ett antal förslag, som ger Handikappombuds- mannen både nya förutsättningar för arbetet och nya arbetsupp- gifter. 
 Den principiella förändringen vad avser förutsättningarna är den nya självständiga ställningen i förhållande till regeringen, som jag föreslår. Som en konsekvens av detta skall Handi- kappombudsmannens verksamhet styras genom lag. Jag uteslutet dock inte helt möjligheten för regeringen att tilldela ombudsman- nen uppgifter via regleringsbrev. 
 Den nya lagstiftningen innebär också att jag förtydligar Handi- kappombudsmannens ansvar för handläggningen av enskilda ärenden. De styrdokument som gäller idag, det vill säga proposi- tionen, lagen och instruktionen. är inte tydliga i denna fråga. Till viss del är de inkonsekventa. Vissa formuleringar i propositionen ger till exempel ombudsmannen uppgiften att ta sig an enskilda ärenden, medan andra mycket kraftigt betonar att denne skall ägna sig åt generell uppföljning och utvärdering. 
 I mitt lagförslag framhålls handläggningen av enskilda ärenden som ett viktigt område. Till en del innebär det en bekräftelse av den praxis som utvecklats hos Handikappombudsmannen. Samti- digt vill jag emellertid understryka att dessa ärenden är viktiga för en ombudsman. Jag vill ange tre skäl för detta: 
 enskilda som vill och behöver ha hjälp och råd skall kunna få detta, 
 genom att handlägga anmälningar från enskilda kan också ge- nerella förbättringar genomföras, till gagn för människor med funktionshinder. Myndigheter kan till exempel se över en tidi- gare praxis, som stått i strid med FN:s standardregler. Privata företag kan göra verksamheter tillgängliga efter påpekanden från Handikappombudsmannen, 
 enskilda ärenden ger en fördjupad kunskap hos Handikappom- budsmannen, som inte kan ersättas av enbart utvärderingar och utredningar. 
 Jag räknar med att antalet enskilda ärenden kommer att öka hos ombudsmannen under kommande år. Lagen (1999:132) om för- bud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktions- hinder leder förmodligen till fler anmälningar som rör arbets- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 151 
  
 rätten. En del av dessa anmälningar kan också bli resurskrävande genom att förhandlingar upptas med fackliga organisationer och arbetsgivare. I några fall leder de förmodligen till processer i Ar- betsdomstolen. 
 Förslaget om att rätten att begära information och kalla till överläggningar även skall omfatta privaträttslig verksamhet kan också resultera i fler anmälningsärenden. 
 Genom mitt förslag att ge sektorsmyndigheterna ett tydligare ansvar – se avsnitt 8.4, är det dock min förhoppning att ökningen skall kunna hållas nere. 
 Det är naturligtvis mycket svårt att idag uppskatta hur mycket allt detta kommer att påverka mängden ärenden. En grov beräk- ning från min sida säger att resurserna vad gäller handläggningen av enskilda ärenden behöver förstärkas med motsvarande en hel- tidstjänst. Det skulle innebära att ca 3,5 tjänster hos Handi- kappombudsmannen behöver anslås för området i framtiden. 
 Med min syn på uppgifterna för en mer självständig ombuds- man, är denna utveckling svår att undvika. Den är till och med önskvärd. En följd blir att resurser måste omprioriteras från gene- rella insatser till mer individinriktade. Medel måste även anslås för juridisk konsultation i samband med processer i Arbetsdom- stolen. 
 En annan viktig uppgift för Handikappombudsmannen är att peka på brister i lagstiftningen och verka för förändringar i denna. Jag anser inte att ombudsmannen varit framgångsrik på detta om- råde. Med den förändring jag föreslår i avsnitt 8.7 av årsrappor- ternas utformning tror jag arbetet kan effektiviseras. Jag vill här också framhålla att Handikappombudsmannen bör minska mäng- den förslag till regeringen och i stället lägga ner mer tid på för- djupning av analys och bakgrundsbeskrivning, när förslagen pre- senteras. 
 I min myndighetsenkät och vid mina sammanträffanden med företrädare för olika myndigheter, framkom en önskan om en ut- vecklad dialog med Handikappombudsmannen och mer råd och idéer vad gäller åtgärder på handikappområdet. 
 Mina förslag i avsnitt 8.3 om rollfördelning och gränsdragning mellan Handikappombudsman och myndigheter samt de tillägg i instruktion och verksförordning som föreslås i avsnitt 8.4 leder sannolikt till fler myndighetskontakter. 
 Praktiken får avgöra hur stora omprioriteringar som behöver göras. Vad som är viktigt är att det finns en beredskap hos Handi- kappombudsmannen att vidta de åtgärder som de nya kraven ställer. 
  
 152 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 8.11 
  
 En samordning av ombudsmännens arbete 
  
 Spencer: Ingen sammanslagning bör ske av de tematiska ombudsmännen. Däremot föreslås en geografisk samordning i gemensamma lokaler, vilket skapar ökade möjligheter till sam- arbete i gemensamma frågor. Ombudsmännen kan själva i samverkan ta ställning till om vissa administrativa funktioner kan samordnas. 
 I utredningens uppdrag ingår att kartlägga likheter och olikheter mellan Handikappombudsmannens verksamhet och den som be- drivs av andra ombudsmän. I uppdraget ingår även att beskriva om det finns några oklarheter i fördelningen av arbetsuppgifter och ansvarsområden mellan Handikappombudsmannen och andra ombudsmän. Jag skall vidare beskriva möjligheterna och hindren för en samordning av de olika ombudsmännens verksamhet. 
 Jag har vid mina samtal med ombudsmännen diskuterat frågan om överlappningar av arbetsuppgifter och möjligheter att finna former för en samordning av deras verksamheter. 
 På ett informellt plan förekommer ett samarbete mellan de olika ombudsmännen. Man diskuterar erfarenheter och tar upp frågor av gemensamt intresse vid träffar som sker regelbundet. Ombudsmännen samarbetar även konkret och praktiskt med upp- gifter som angår fler än en av dem. Som exempel kan nämnas att DO, JämO och Handikappombudsmannen tillsammans skall ge ut en handbok till företagare, som berör rekryteringsfrågor. Detta sker mot bakgrund av de nya lagarna mot diskriminering i arbets- livet. 
 Det finns stora likheter i de olika ombudsmännens arbete. Detta talar för att samarbetet mellan dem är viktigt. Diskrimine- ringslagarna i arbetslivet visar också på behovet av ett samarbete. I avsnitt 8.2 diskuterar jag möjligheterna att inrätta "ombuds- männens rättsskydd" för handläggningen av tvister rörande dis- kriminering i arbetslivet. Jag avvisar i dagsläget en sådan lösning, vilket dock inte innebär att jag är negativ till samarbete på detta område. 
 Frågan bör resas om vi inte borde slå samman alla ombudsmän till ett gemensamt ombudsmannainstitut för medborgarrättsfrågor. Denna fråga har jag diskuterat vid olika tillfällen med berörda intressenter. Lösningen har dock samfällt avvisats. Från handi- kapprörelsens sida är man mycket orolig för att en gemensam 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 153 
  
 ombudsman skulle leda till att handikappfrågorna hamnade i bak- grunden av andra mer politiskt gångbara diskrimineringsfrågor. Även från ombudsmännens sida har man varit skeptiska till en sammanslagning. De tror inte att arbetet skulle gagnas av detta. Istället skulle det tyngas av en större administration. 
 Jag tror inte heller att de tematiska ombudsmännen skulle stär- kas av en sammanslagning. Även om deras arbetsuppgifter ibland överlappar varandra och de har frågor av gemensamt intresse, fö- religger stora skillnader mellan dem. De har idag utvecklat olika arbetsätt avpassat efter respektive område och jag tror att det är viktigt att var och en får behålla sin särart. Risken är stor att vik- tiga specialkunskaper går förlorade vid en sammanslagning. Det gemensamma skulle betonas på bekostnad av det speciella i varje funktion. 
 Jag vill däremot att samarbetet utvecklas, i första hand på handläggarnivå. Det handlar om att kunna skapa naturliga infor- mella kontaktytor mellan handläggarna. Vidare tror jag att effek- tivitetsvinster kan nås om vissa administrativa uppgifter, till ex- empel vaktmästeri, telefon och personalfrågor sköts gemensamt 
 Mot denna bakgrund föreslår jag att ombudsmännen geogra- fiskt slås samman. En sådan närhet i gemensamma lokaler kan skapa möjligheter till spontana kontakter mellan handläggarna, där man mycket informellt delger varandra sina kunskaper och erfarenheter. Diskussioner kan uppkomma om hur man ser på möjligheter att driva ärenden om diskriminering i arbetslivet. Handläggare hos Barnombudsmannen och Handikappombuds- mannen kan till exempel diskutera frågor som rör barn med funk- tionshinder och DO:s och JämO:s handläggare kan samordna ar- betet som rör invandrarkvinnor. Möjligheterna till ömsesidig hjälp ökar. Det blir också lättare att komma fram till en samsyn kring frågor om mänskliga rättigheter. En geografisk samordning ger även ombudsmännen förutsättningar att kunna skapa olika gemensamma funktioner. 
 Med mitt förslag sker ingen formell sammanslagning. Om- budsmännens självständighet och särart garanteras. Däremot un- derlättas arbetet på de områden där det finns vinster att göra med samarbete. Ingen av ombudsmännen får någon chefsbefattning över de andra. Om de ser fördelar med gemensam administrativ chef, utgår jag ifrån att ombudsmännen själva, i samråd bör kunna komma fram till bästa möjliga lösning. 
  
 154 Handikappombudsmannens framtida... 
  
 SOU 1999:73 
  
 8.12 
  
 Nationell Samordningskommitté 
  
 Spencer: Handikappombudsmannen skall inte utgöra eller ingå i den Nationella Samordningskommittén för handikapp- frågor. 
 Enligt regel 17 i FN:s standardregler är staterna ansvariga för att nationella samordningskommittéer eller liknande organ inrättas, som säkerställer att handikappfrågorna samordnas. Direktivet till min utredning föreskriver att jag skall beskriva för- och nackdelar med att Handikappombudsmannen ges rollen som Sveriges sam- ordningskommitté för handikappfrågor enligt regel 17. 
 Redan i remissvaren över Handikapputredningens förslag framhöll vissa handikapporganisationer att Statens Handikappråd borde finnas kvar och utgöra ett samordningsorgan, eftersom denna uppgift inte kan ligga på Handikappombudsmannen. Från Handikappombudsmannens sida fanns från början uppfattningen att myndigheten mycket väl skulle kunna fungera som detta sam- ordningsorgan. 
 I avsnittet om relationen mellan Handikappombudsmannen och handikapprörelsen berör jag en skrivelse från handikapprörel- sen där handikapprörelsen klargör att man inte anser att Handi- kappombudsmannen kan utgöra FN:s samordningskommitté. 
 I avsnitt 5.3 gör jag en genomgång av de kriterier som FN an- ger för samordningskommittén. Jag ser denna kommitté som en viktig institution för att förverkliga de grundläggande handikapp- politiska målen. Dess roll bör vara att finna former för hur politi- Rodriguez skall kunna förankras och implementeras i samhället. Kom- mittén bör bestå av företrädare för handikapprörelsen, myndig- heter, de båda kommunförbunden och regeringen. Med denna sammansättning ges förutsättningar för att handikappfrågorna skall kunna samordnas över ett brett fält i samhället. 
 En samordningskommitté bör också kunna ta initiativ till ut- redningar och uppföljningar inom handikappområdet. I dessa fall bör ett samarbete ske med Handikappombudsmannen. 
 En ombudsman företräder enskilda eller grupper av enskilda. Till dennes uppgifter hör att bevaka hur samhället sköter sina åta- ganden gentemot dem som ombudsmannen företräder. Ombuds- mannen skall i den rollen vara fri att också komma med syn- punkter på hur samordningskommttén klarar sina åtaganden. Dessa bevakande uppgifter som tillkommer en ombudsman är därför oförenliga med rollen som nationell samordningskommitté. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Handikappombudsmannens framtid... 155 
  
 Vid mitt besök på Irland diskuterade jag hur den sociala pakten tillämpas på handikappområdet. Inom ramen för denna pakt förbinder sig myndigheter att genomföra olika insatser. I samband med att formerna för den nationella kommittén närmare utreds, tror jag att det vore värdefullt att studera om detta system går att tillämpa även i Sverige. I så fall ser jag den nationella samord- ningskommittén som ett naturligt forum för sådana överenskom- melser. 
  
 SOU 1999:73 
  
 157 
  
 9 Kostnader 
 Jag lägger i min utredning inga förslag, som leder till ökade kost- nader för Handikappombudsmannen. Förslagen skall kunna ge- nomföras inom ramen för befintliga resurser. 
 Mitt förslag rörande tillägg i verksförordningen och i myndig- heternas instruktioner, förtydligar ett ansvar som redan idag ålig- ger myndigheterna. Samtidigt är det min mening att detta förlag skall leda till praktiska resultat. Därmed räknar jag med att det skall leda till ökade insatser från myndigheternas sida. Dessa in- satser är dock sådana som naturligt skall ingå i deras åtaganden, och skall därför rymmas inom befintliga anslag. 
 Om vissa åtgärder för att göra verksamheter tillgängliga, skulle kräva större resurser i form av ombyggnader av lokaler, bör detta genomföras på sådant sätt att insatserna planeras över tiden. Ett ansvar läggs på myndigheterna att prioritera dessa åtgärder, inom ramen för deras anslag. Därmed behöver inte mina förslag till förändringar i myndigheters instruktioner och verksförordningen leda till ökade kostnader för staten. 
 Mina förslag innebär inte heller att kostnader övervältras från staten till kommuner och enskilda. Den utvidgade rätten för Han- dikappombudsmannen att begära information och kalla till över- läggningar samt möjligheten till vitesföreläggande, är omgärdade med tydliga begränsningar vad avser kostnaderna. 
  
 SOU 1999:73 
  
 159 
  
 10 Generella direktiv 
 Jag har i mitt utredningsarbete haft att beakta regeringens direktiv till alla kommittéer och särskilda utredare när det gäller att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23), att redovisa regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994 :124) samt att redovisa konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir. 1996:49). Dessa direktiv upphävdes den 1 januari 1999, för att ersättas av 15 § kommittéförordningen (1998:1474) 
 I denna paragraf stadgas att om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, skall konsekven- serna i det avseendet anges i betänkandet. Samma förhållande gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig ser- vice i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i relation till större före- tags, för jämställdheten mellan män och kvinnor eller för möjlig- heterna att nå de integrationspolitiska målen. 
 Jag har inte funnit att mina förslag får någon betydelsefull in- verkan på dessa områden. Mot den bakgrunden anser jag inte att det är motiverat med någon särskild redovisning av förslagens konsekvenser för de i 15 § i kommittéförordningen angivna om- rådena. 
  
 SOU 1999:73 
  
 161 
  
 11 Författningskommentarer 
  
 11.1 
  
 Förslag till lag (1999:00) om Handikappombudsmannen 
  
 Av första stycket framgår målen med Handikappombudsmannens verksamhet. Dessa skall vara full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor för personer med funktionshinder. In- nehållet och principerna i FN:s standardregler skall vara ledande för Handikappombudsmannens verksamhet. Målen tar sin ut- gångspunkt i FN:s standardregler, principerna om alla människors lika värde och lika rätt samt att samhället skall utformas så att det blir tillgängligt för alla människor. Målen för Handikappom- budsmannens verksamhet överensstämmer även med riktlinjerna för den svenska handikappolitiken. 
 Med begreppen delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i lev- nadsvillkor menas att personer med funktionshinder aktivt skall kunna delta i samhällslivet och ha samma rättigheter och skyldig- heter som människor utan funktionshinder. Innebörden av detta är att människor med funktionshinder skall beredas möjligheter att som andra få god utbildning, delta i arbetslivet, ha ett tryggt och värdigt boende, delta i olika fritids- och kulturaktiviteter och i övrigt leva ett aktivt och självständigt liv. 
 Ombudsmannen skall kunna verka i hela samhällslivet. Här- med avses verksamheter inom både den offentliga och enskilda sektorn av samhället. Som exempel kan anges skolan, boendet, hälso- och sjukvården, arbetslivet, föreningslivet och näringslivet. 
 I andra stycket anges Obrien huvudsakliga uppgifter. Handikappombudsmannen skall både på ett generellt och individuellt plan arbeta med frågor som angår personer med funktionshinder. Ombudsmannens ansvar för uppföljning och utvärdering av frågor som rör personer med funktionshinder medför ingen inskränkning i andra myndigheters ansvar inom re- spektive områden. 
  
 162 Författningskommentare  
 U 
  
 SOU 1999:73 
  
 Denna paragraf överensstämmer i sak med 2 § första stycket 4. förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappombuds- mannen. FN:s standardregler utgör det grundläggande dokumen- tet för Handikappombudsmannens arbete. 
  
 Till en ombudsmans viktigaste uppgifter hör att enskilda personer kan vända sig dit och anmäla att de utsätts för missgynnande be- handling eller kränkande bemötande eller att de av olika skäl inte kan tillvarata sina rättigheter eller intressen. Handikappombuds- mannen kan även på andra vägar få kännedom om att funktions- hindrades rättigheter eller intressen åsidosatts. I sådana fall kan enskilda funktionshindrade behöva få upplysning om till vilken myndighet de skall vända sig, vilka regler som gäller eller hur de i övrigt bäst kan bevaka sina intressen eller tillvarata sina rättig- heter. 
 Ombudsmannen kan också ta upp frågan från allmän synpunkt och kontakta den myndighet, organisation etc. som är aktuell i sammanhanget för att få klarlagt om det föreligger någon form av missgynnande behandling, kränkande bemötande eller åsidosät- tande av funktionshindrades rättigheter eller intressen. 
 Om frågan omfattas av annan myndighets ansvars- eller till- synsområde skall Handikappombudsmannen hänvisa den enskilde till den myndigheten. Är frågan föremål för domstols prövning eller skulle den kunna prövas i domstol skall ombudsmannen hänvisa den funktionshindrade till att avvakta sådan prövning. I andra fall än nu sagts kan Handikappombudsmannen avsluta ärendet genom ett uttalande om huruvida det anmälda förhållan- det innebär att funktionshindrades rättigheter eller intressen åsi- dosatts. Av 4 § framgår bland annat att ombudsmannen i ett ären- de vid behov kan ta initiativ till överläggningar med myndig- heten, företaget etc. i syfte att motverka att personer missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling. 
 Vid handläggning av ärenden enligt 3 § skall Handikappom- budsmannen iaktta förvaltningslagens bestämmelser. 
  
 Denna paragraf överensstämmer till stora delar i sak med 3 §, första stycket lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen. Beträffande vilka som avses med myndigheter, företag, organisa- tioner och andra vilkas verksamhet riktar sig till allmänheten, se kommentaren till 11 §. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Författningskommentarer 163 
  
 Handikappombudsmannen skall fullgöra de uppgifter som fram- går av lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetsli- vet av personer med funktionshinder. 
  
 Paragrafen överensstämmer i sak med 2 § första stycket 2 för- ordningen (1994:949) med instruktion för Handikappombuds- mannen. 
  
 Paragrafen överensstämmer i sak med 2 § lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen. 
  
 Första stycket överensstämmer i sak med 2 § första stycket 6 förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappombuds- mannen. 
 Av andra stycket framgår att Handikappombudsmannen årli- gen skall utge en rapport om sin verksamhet det närmast föregå- ende året. Dessa rapporter är av stor betydelse både för allmän- heten, handikapporganisationerna och den offentliga förvalt- ningen. 
  
 Paragrafen överensstämmer i sak med 3 § andra stycket lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen. Informationen kan rikta sig till allmänheten, olika myndigheter, näringslivet m.fl. 
  
 Första stycket överensstämmer i sak 2 § första stycket 1 förord- ningen (1994:949) med instruktion för Handikappombudsman- nen. 
 Andra stycket överensstämmer i sak med 2 § andra stycket förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappombuds- mannen. 
  
 Av första stycket framgår att det föreligger en skyldighet för myndigheter, företag, organisationer och andra vilkas verksamhet riktar sig till allmänheten att lämna uppgifter samt delta i över- läggningar med Handikappombudsmannen. Denna skyldighet gäller, till skillnad från tidigare, även enskilda eller privata rätts- 
  
 164 Författningskommentare  
 U 
  
 SOU 1999:73 
  
 liga subjekt som inte anförtrotts förvaltningsuppgift enligt 11 kap. 6 §, tredje stycket regeringsformen, förutsatt att de bedriver verk- samhet som riktar sig till allmänheten. Undantagna från skyldig- heten att lämna uppgifter och delta i överläggningar är exempel- vis den som bedriver verksamhet som riktar sig till slutna sällskap eller för tillställningar i privatlivet. 
 Uppgiftsskyldigheten enligt 11 § omfattar uppgifter om för- hållanden i myndighetens, företagens etc. verksamhet som kan ha betydelse för ombudsmannens verksamhet enligt denna lag. Det är naturligt att uppgifter om verksamheten även kan innefatta uppgifter som på ett eller annat sätt rör enskilda personer. Dessa uppgifter omfattas också av uppgiftsskyldigheten. Sekretess skall gälla i verksamhet enligt denna lag för uppgift om enskilds per- sonliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. 
 Andra stycket föreskriver att myndigheten, företaget etc inte får betungas onödigt genom skyldigheten att lämna uppgifter till Handikappombudsmannen eller delta i överläggningar med den- ne. Handikappombudsmannen skall i varje enskilt fall göra en avvägning mellan behovet av att inhämta uppgifter eller kalla till överläggningar och hur betungande det är att lämna uppgifter el- ler infinna sig till överläggningen. 
 I tredje stycket anges undantag till uppgiftsskyldigheten för myndigheter, företag etc. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till skyddet för affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsverksamhet eller med hänsyn till rikets säkerhet eller det allmännas ekonomiska intresse är de inte skyldiga att lämna ut uppgifterna avseende denna del. 
  
 Av första stycket framgår att Handikappombudsmannen får, om en myndighet, företag etc inte rättar sig efter uppmaning, före- lägga dessa att fullgöra sin skyldighet. I föreläggandet får vite sättas ut om Handikappombudsmannen bedömer det nödvändigt för att parten skall rätta sig efter föreläggandet. Förfarandet hos Handikappombudsmannen följer reglerna i förvaltningslagen (1986:223). 
 Andra stycket föreskriver att Obrien be- slut om föreläggande får överklagas hos allmän förvaltningsdom- stol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Bestämmelser om utdömande av vite framgår av viteslagen. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Författningskommentarer 165 
  
 Handikappombudsmannen biträds av ett särskilt råd. Rådets upp- gifter skall i första hand vara att ge Handikappombudsmannen råd och idéer om hur ombudsmannen bör prioritera mellan olika ar- betsuppgifter. Rådet bör kunna belysa vilka problem som möter funktionshindrade i samhället, olika samhällssektorers syn på ombudsmannens arbete, forskningsresultat, internationella erfa- renheter m.m. Rådets uppgift är inte att diskutera budget och andra ekonomiska frågor. 
 Handikappombudsmannen utser rådets ledamöter. Antalet le- damöter bestämmer ombudsmannen själv, men hälften av leda- möterna bör representera handikapporganisationerna, något som kan föreskrivas i instruktionen för Handikappombudsmannen. Övriga ledamöter representerar myndigheter, forskning, närings- liv och andra verksamheter med uppgifter som berör personer med funktionshinder. 
  
 11.2 
  
 Förslag till lag om ändring av sekretesslagen (1980:100) 
  
 NDS 
  
 I andra stycket föreskrivs att sekretess gäller i verksamhet enligt lagen (1999:00) om Handikappombudsmannen för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Syftet med änd- ringen är att skyddet för uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden skall blir starkare genom ett omvänt skaderekvisit. 
  
 SOU 1999:73 
  
 167 
  
 Särskilda yttranden 
 Särskilt yttrande av sakkunniga Fisher och GonzalezHandikappombudsmannen är en förvaltningsmyndighet som har till uppgift att föra ut regeringens handikappolitik i samhället. Ut- redaren föreslår nu bl.a. att Handikappombudsmannen i första hand skall svara för ombudsmannauppgifter och därmed bör få en självständigare ställning gentemot regeringen. I utredningen sägs att huvuduppgiften för en handikappombudsman är att bevaka enskilda funktionshindrades och grupper av funktionshindrades intressen. Detta kräver att ombudsmannen är så fristående som möjligt från regeringens verkställande makt. Enligt förslaget kommer i princip alla förändringar i Handikappombudsmannens arbetsuppgifter att behöva godkännas av riksdagen i och med att det mesta av Handikappombudsmannens verksamhet föreslås bli reglerat i lag. Utredaren utesluter visserligen inte helt möjligheten för regeringen att tilldela Handikappombudsmannen uppgifter via regleringsbrev, men uttalar att regeringen bör ta hänsyn till att ombudsmannens verksamhet i första hand styrs genom lagen. Till följd av förslagen måste resurser omprioriteras från generella in- satser till mer individinriktade. 
 Vidare skall Handikappombudsmannen, enligt utredarens för- slag, inte representera regeringen i internationella sammanhang t.ex. inom EU. Det gäller inte enbart representation i högnivå- grupper utan även olika former av arbetsgrupper, vars represen- tanter utses av regeringen. Det står enligt utredaren i strid med ombudsmannarollen. 
 Vi har följande invändningar mot utredarens förslag. Rege- ringen planerar för närvarande en handikappolitisk satsning ge- nom att på olika sätt mer aktivt föra upp handikappfrågorna på den politiska dagordningen. Det gäller såväl attitydfrågor som konkreta åtgärder för att göra samhället mer tillgängligt för per- soner med funktionshinder. Senare i år kommer regeringen att 
  
 168 Särskilda yttranden 
  
 SOU 1999:73 
  
 lämna en proposition med bl. a. en nationell handlingsplan för handikappolitiken. 
 Förvaltningsmyndigheter är viktiga instrument i förverkligan- det av regeringens politik. De statliga myndigheterna tar var för sig ett ansvar för sina särskilda frågor inom handikappområdet. Handikappombudsmannen är den myndighet som har ett samlat ansvar för i stort sett alla samhällssektorer och har därför en mycket viktig funktion när det gäller att förbättra situationen för personer med funktionshinder i samhället i stort. När den natio- nella handlingsplanen är formulerad behöver regeringen i nära samarbete med myndigheten Handikappombudsmannen konkre- tisera och föra ut innehållet i handlingsplanen. 
 Regeringen har ansvar för handlingsplanen och den aktuella handikappolitiken. Det faller sig därför naturligt att det i första hand är regeringen och inte riksdagen som skall kunna utveckla och anpassa Handikappombudsmannens verksamhetsområde. Vi kan därför inte acceptera att regeringens inflytande över den del av Handikappombudsmannen som utgör förvaltningsmyndighet inskränks i enlighet med förslaget. 
 Vi anser även att det är mycket viktigt att ha tillgång till den särskilda kompetens inom sakområdet, som finns inom olika myndigheter, när det gäller att delta i det internationella arbetet. Därför avvisas även förslaget att Handikappombudsmannen inte skall kunna representera regeringen i något sammanhang som re- geringen beslutar om inom det internationella arbetet. Det är sär- skilt viktigt nu när Sverige förbereder ordförandeskapet i EU. 
 Särskilt yttrande av Sakkunniga Kline och Warren 
 'HQ SURFHVVI|UDQGH UROOHQ 
 Utredaren föreslår att minst en tjänst som arbetsrättslig jurist in- rättas hos Handikappombudsmannen (HO) och dessutom bör me- del avsättas för upphandling av kompetens när det gäller att ut- reda diskriminering i arbetslivet och att föra processer i Arbets- domstolen. De arbetsuppgifter som blir aktuella kräver special- kompetens. För att utveckla och behålla sådan kompetens krävs dels nära tillgång till kollegor med likartade uppgifter dels att ärendeantalet är så stort att kunskapen kan hållas vid liv. Efter- som lagarna om diskriminering i arbetslivet ytterst avser att mot- verka negativa attityder mot enskilda individer anser vi att en 
  
 SOU 1999:73 
  
 Särskilda yttranden 169 
  
 gemensam resurs för samtliga berörda ombudsmän är det som bäst tillvaratar målgruppens intressen. Vi anser, till skillnad från utredaren, att arbetsgivarens attityder är avgörande vid anställning av personer med funktionshinder. Den tekniska anpassningen av en arbetsplats synes jämförelsevis vara ett problem av mindre omfattning. 
 (QVNLOGD lUHQGHQ 
 HO har utan egentligt författningsstöd ägnat avsevärd tid åt en- skilda ärenden. Antalet ärenden har ökat för varje år. Utredaren föreslår att HOs verksamhet förändras i riktning mot att insatser till enskilda får ytterligare ett ökat utrymme. Detta innebär, med oförändrade resurser, att generellt inriktade åtgärder riskerar att försummas vilket vi inte kan acceptera. 
 Utredaren anser att i frågor om tillgänglighet och bemötande bör HO "kunna agera på ett mer auktoritativt sätt" än i övrigt. När det gäller bemötande finns sedan länge etablerade  
 förtroende-/pa- 
  tientnämnder inom hälso- och sjukvårdsområdet som bl.a. hand- lägger denna typ av frågor. I Bemötandeutredningens slutbetän- kande (SOU 1999:21) föreslås dessutom att motsvarigheten till dessa nämnder etableras inom alla offentliga myndigheter som ger insatser till personer med funktionshinder. Vi har med förvå- ning noterat att utredaren väljer att inte hänvisa till de i detta av- seende närliggande förslag som Bemötandeutredningen presente- rar. 
 Det finns en rad instanser som arbetar med enskilda ärenden och som dessutom finns i den enskildes närmiljö. I en rådgiv- ningssituation ska närhetsprincipen vara vägledande då detta för- faringssätt ger störst effektivitet ur såväl den enskildes som sam- hällets synvinkel. Utredaren konstaterar dessutom att den rådgiv- ning som HO ger är av samma karaktär som den som handikap- porganisationerna erbjuder. Vi ifrågasätter att HO som centralt placerad myndighet ges ett så stort ansvar för rådgivning till en- skilda personer. 
 )|UlQGUDG P\QGLJKHWVVWDWXV 
 Utredaren föreslår att HO får en förändrad myndighetsstatus ge- nom att denne ges en större självständighet gentemot regeringen. Därigenom och i förening med tyngdpunktsförskjutningen mot 
  
 170 Särskilda yttranden 
  
 SOU 1999:73 
  
 enskilda ärenden riskerar HO att bli enbart en rådgivningsinstans för enskilda personer. Såsom även framgår ovan befarar vi att HO kommer att få otillräcklig tid för övergripande uppgifter och dessutom genom förändrad status sakna fullgott mandat att föra en kraftfull och kontinuerlig dialog med regeringen. Vi tror inte att denna utveckling av handikappombudsmannainstitutionen gagnar människor med funktionshinder. 
 8SSJLIWVVN\OGLJKHW RFK I|UHOlJJDQGH DY YLWH 
 Mot den utvidgade uppgiftsskyldigheten och skyldigheten att delta i överläggningar har vi inga invändningar. Utvärderingen av HOs arbetsuppgifter har inte visat att HO haft svårigheter att få in uppgifter eller att få berörda att komma till överläggningar. För- slaget att HO ska kunna utfärda föreläggande samt också kunna sätta ut vite kan mot bakgrund av detta inte accepteras. 
 När det gäller frågan om utsättande av vite för kommuner och landsting vill vi dra en parallell med frågan om utfärdande av sanktioner mot kommuner och landsting vid domstolstrots. Flera utredningar har funnit frågan så juridiskt komplicerad att någon lösning inte gått att finna. Mot bakgrund av detta anser vi att frå- gan om utsättande av vite för kommuner och landsting kräver en mer djupgående analys än vad som åstadkommits inom ramen för denna utredning. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 1 171 
  
 Kommittédirektiv 
 Översyn av Handikappombudsmannen 
 Dir. 1997:131 
 Beslut vid regeringssammanträde den 6 november 1997. 
 6DPPDQIDWWQLQJ DY XSSGUDJHW 
 En särskild utredare tillkallas med uppgift att se över och utvär- dera Handikappombudsmannens verksamhet. Utredaren skall pröva vilken betydelse ombudsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet i stort samt bedöma om, och i så fall hur, ombudsmannens roll och arbetsuppgifter bör förändras i något avseende. Utredaren skall 
 utvärdera och bedöma vilka direkta respektive indirekta ef- fekter 
 Handikappombudsmannens arbete med att övervaka funk- tionshindrade personers rättigheter och intressen har haft för andra myndigheter, kommuner och landsting i deras arbete med att följa upp och utvärdera detta, 
 utvärdera Handikappombudsmannens arbete med att förmedla den samlade kunskapen från sitt bevaknings- och uppfölj- ningsarbete, 
 belysa dels de prioriteringar som Handikappombudsmannen gjort mellan olika arbetsuppgifter, dels hur myndigheten för- delat sina resurser mellan olika verksamhetsområden och ar- betsuppgifter, 
 utvärdera Handikappombudsmannens juridiska rådgivning och informationsverksamhet, 
  
 172 Bilaga 1 
  
 SOU 1999:73 
  
 kartlägga likheter och olikheter mellan Handikappombuds- mannens verksamhet och den verksamhet som bedrivs av andra ombudsmän och om det finns några oklarheter i fördel- ningen av arbetsuppgifter och ansvarsområden mellan Handi- kappombudsmannen och andra ombudsmän. 
 Mot bakgrund av sina slutsatser i fråga om Handikappombuds- mannens verksamhet sedan starten den 1 juli 1994 skall utredaren 
 överväga om Handikappombudsmannen även fortsättningsvis skall ha en övervakande roll - genom i första hand uppföljning och utvärdering - när det gäller funktionshindrade personers rättigheter och intressen, 
 överväga hur Handikappombudsmannen i framtiden skall verka för att brister i lagar och andra författningar i fråga om personer med funktionshinder avhjälps, 
 pröva om Handikappombudsmannen skall ha någon roll i EU- samarbetet och hur avgränsningarna i så fall skall se ut gente- mot dels Regeringskansliet, dels andra myndigheter i ett sådant samarbete, 
 beskriva för- och nackdelar med att Handikappombudsmannen ges rollen som Sveriges samordningsorgan för handikappfrå- gor enligt regel nr 17 i Förenta nationernas (FN) standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delak- tighet och jämlikhet (FN:s standardregler för funktionshind- rade). 
 %DNJUXQG 
 Handikappombudsmannen inrättades den 1 juli 1994. Ombuds- mannens verksamhet regleras i lagen (1994:749) om Handi- kappombudsmannen. Myndighetens arbetsuppgifter och organi- sation framgår av förordningen (1994:949) med instruktion för Handikappombudsmannen. 
 I propositionen (1993/94:219) om Handikappombudsmannen anges att ombudsmannens verksamhet efter en treårsperiod bör ses över och utvärderas. Bl.a. skall ombudsmannens betydelse för utvecklingen inom handikappområdet liksom frågan om, och i så fall hur, ombudsmannens funktion bör förändras i ett eller flera avseenden prövas. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 1 173 
  
 8WJnQJVSXQNWHU I|U +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV DUEHWH 
 Handikappombudsmannen inrättades i samband med att Statens handikappråd (SHR) avvecklades men har i förhållande till rådet i allt väsentligt andra arbetsuppgifter. Handikappombudsmannen skall på ett sektorsövergripande sätt bevaka frågor som rör funk- tionshindrade personers rättigheter och intressen inom olika sam- hällsområden. De viktigaste uppgifterna är: 
 Att bevaka frågor som rör funktionshindrade personers rättig- heter och intressen på olika samhällsområden med utgångs- punkt i de handikappolitiska målen om full delaktighet i sam- hällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor för personer med funktionshinder. 
 Att verka för att avhjälpa brister i lagar och andra författningar i fråga om personer med funktionshinder. 
 Att ha en allmänt övervakande roll, där tyngdpunkten i arbetet ligger på nationell uppföljning och utvärdering. 
 Att genom t.ex. informationsverksamhet och överläggningar med myndigheter, företag, organisationer och andra verka för att ingen missgynnas eller på annat sätt utsätts för orättvis eller kränkande behandling på grund av funktionshinder. Handi- kappombudsmannen har dock inte tillsyn över andra myndig- heters arbete. 
 Att ge information och råd till allmänheten samt upplysningar till personer med funktionshinder om hur de kan bevaka sina intressen och ta till vara sin rätt. Ombudsmannen skall däremot inte fungera som en advokat eller ett ombud för enskilda per- soner i juridiska processer. 
 Att systematiskt följa upp och bevaka tillämpningen av FN:s standardregler för funktionshindrade samt beskriva effekterna av dessa regler. En annan viktig uppgift är att långsiktigt följa och bevaka Europeiska unionens (EU) insatser på olika områ- den samt analysera och beskriva vilka konsekvenser dessa kan få för personer med funktionshinder. 
 Handikappombudsmannen redovisar årligen sin verksamhet och utvecklingen i stort på handikappområdet i en särskild rapport till regeringen. De frågor inom handikappområdet som bedöms vara viktiga för regeringen att känna till eller som regeringen behöver överväga skall då lyftas fram. 
  
 174 Bilaga 1 
  
 SOU 1999:73 
  
 +DQGLNDSSRPEXGVPDQQHQV RUJDQLVDWLRQ RFK YHUNVDPKHW 
 Handikappombudsmannen utses av regeringen för en period av sex år och är chef för myndigheten med samma namn. Myndig- hetens kansli består under år 1997 utöver ombudsmannen av en kanslichef, fyra utredare, en administratör, en informatör och en ekonomiansvarig på halvtid. Inom myndigheten finns kompetens för att bl.a. ge juridiska råd, bevaka rättstillämpningen, följa EU- frågorna, informera, utreda och utvärdera. Ombudsmannen bi- träds av ett särskilt råd. Det består för närvarande av 12 ledamöter med erfarenheter från olika samhällsområden. Handikappom- budsmannen är rådets ordförande. 
 Handikappombudsmannen har under de första verksamhets- åren successivt byggt upp sin kompetens för att svara mot de krav som ställs på myndigheten. Stora insatser har också gjorts för att etablera ett omfattande kontaktnät med bl.a. andra myndigheter, kommuner, landsting, länshandikappråd, kommunala handi- kappråd, länsstyrelser och handikapporganisationer samt inom forskningsområdet och EU. 
 En stor del av myndighetens arbete under de första verksam- hetsåren har gällt ärendehandläggning för att vägleda och ge råd till enskilda personer samt handläggning av s.k. anmälningsären- den. Denna del av ombudsmannens verksamhet har stadigt ökat i omfattning. 
 Ombudsmannen har initierat kartläggningar och kunskapsin- venteringar på områden som är viktiga för personer med funk- tionshinder. Detta arbete har varit särskilt betydelsefullt då statis- tik inom handikappområdet ofta saknas eller är bristfällig. Handi- kappombudsmannen har dessutom anordnat och deltagit i konfe- renser och seminarier av olika slag vilket krävt omfattande resur- ser. 
 8SSGUDJHW 
 Handikappombudsmannen har varit verksam i drygt tre år. I en- lighet med riksdagens beslut till följd av propositionen (1993/94:219) om Handikappombudsmannen skall verksamheten nu ses över. En särskild utredare bör tillkallas för översynsarbetet. 
 Översynen skall ske med utgångspunkt i de riktlinjer för om- budsmannens verksamhet som lagts fast i lagen om respektive förordningen med instruktion för Handikappombudsmannen, i regleringsbreven för myndigheten och i propositionen om Handi- 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 1 175 
  
 kappombudsmannen. Syftet är att belysa vilken betydelse om- budsmannen har haft för utvecklingen inom handikappområdet samt att bedöma om, och i så fall hur, ombudsmannens roll och arbetsuppgifter bör förändras i något avseende. Förhållandet mellan ombudsmannens roll enligt lagen om Handikappombuds- mannen å ena sidan, och ombudsmannens uppgifter enligt in- struktionen å den andra, skall särskilt uppmärksammas. Utredaren skall även analysera vad bestämmelserna i lagen om respektive i förordningen med instruktion för Handikappombudsmannen in- nebär för statens löpande styrning av myndigheten och bedöma de styrdokument som reglerar ombudsmannens verksamhet. Om förändringar av något slag i ombudsmannens roll eller arbetsupp- gifter anses önskvärda skall förslag till sådana förändringar läm- nas. Utredaren skall redovisa konsekvenserna av sina förslag när det gäller bl.a. Handikappombudsmannens organisation och in- riktning samt avgränsningen av myndighetens verksamhet och dess resursbehov. 
 Handikappombudsmannens arbete med nationell uppföljning och utvärdering inom olika områden innebär ingen inskränkning i andra myndigheters, kommuners eller landstings ansvar för att följa upp och utvärdera förhållandena inom sina respektive områ- den. Utredaren skall bedöma vilka direkta respektive indirekta effekter Handikappombudsmannens arbete haft i dessa avseen- den. Om det skapat oklara gränsdragningar mellan ombudsman- nens ansvarsområde och andra myndigheters ansvarsområden skall detta belysas. 
 Handikappombudsmannen har till uppgift att genom upplys- nings- och informationsverksamhet eller andra opinionsbildande insatser förmedla den samlade kunskap som ombudsmannen får genom sitt bevaknings- och uppföljningsarbete. Avsikten med Handikappombudsmannens uppgifter på detta område är inte att ersätta handikapporganisationernas opinionsbildande arbete. Ut- redaren skall utvärdera Handikappombudsmannens  
 upplysnings-, 
  informations- och opinionsbildande verksamhet och lämna för- slag till hur detta arbete bör bedrivas i framtiden. 
 Handikappombudsmannens arbetsfält omfattar hela samhälls- livet. Ombudsmannen måste därför välja vilka verksamhetsområ- den och arbetsuppgifter som skall prioriteras. Utredaren skall be- lysa de prioriteringar som Handikappombudsmannen gjort mellan olika arbetsuppgifter och vilka konsekvenser detta har haft för hur myndigheten fördelat sina resurser. Utredaren skall, utifrån de dokument som reglerar myndighetens verksamhet, bedöma än- 
  
 176 Bilaga 1 
  
 SOU 1999:73 
  
 damålsenligheten och kostnadseffektiviteten i de prioriteringar ombudsmannen gjort sedan starten den 1 juli 1994. 
 Handikappombudsmannens arbete med ärendehandläggning genom att ge vägledning och råd till enskilda personer och han- tera s.k. anmälningsärenden har stadigt ökat i omfattning. En stor del av rådgivningen är av juridisk karaktär. Utredaren skall utvär- dera dels Handikappombudsmannens juridiska rådgivning, dels den informationsverksamhet som har till syfte att verka för att ingen missgynnas eller på annat sätt utsätts för kränkande be- handling på grund av funktionshinder. Utvärderingen skall främst belysa de direkta effekterna av myndighetens insatser på området. 
 Inrättandet av Handikappombudsmannen föregicks av diskus- sioner om ombudsmannafunktionen som sådan riskerar att tunnas ut och bli mindre verkningsfull om allt fler medborgargrupper får sin egen ombudsman. Förutsättningarna för att eventuellt slå samman flera av dagens ombudsmän till en eller ett fåtal om- budsmän för att på så sätt dels förstärka ombudsmännens infly- tande, dels samordna administration m.m. behöver kartläggas. Den särskilde utredaren skall därför beskriva likheter och olikhe- ter mellan Handikappombudsmannens roll och arbetssätt och andra statliga ombudsmäns. Om det finns överlappningar mellan Handikappombudsmannens och andra ombudsmäns roller och ansvarsområden skall utredaren beskriva dessa. Utredaren skall även analysera möjligheterna respektive hindren för att samordna Handikappombudsmannen med någon eller några av de övriga ombudsmannafunktioner som för närvarande finns. 
 Förslaget om att inrätta en Handikappombudsman för att be- vaka funktionshindrade personers rättigheter i samhället presente- rades urspungligen av 1989 års handikapputredning (S 1988:03) i slutbetänkandet Ett samhälle för alla (SOU 1992:52). Handi- kapputredningen föreslog att ombudsmannen, utöver sin rådgi- vande och upplysande roll även skulle kunna driva processer inom prioriterade områden. Enligt handikapputredningen var för- utsättningen för detta att det finns sanktionerade förbudsbestäm- melser inom de aktuella områdena. Utredningen föreslog att be- stämmelser om förbud mot diskriminering och sanktioner skulle införas inom områdena arbetsliv och näringsverksamhet – förut- sättningar som inte gällde när Handikappombudsmannen inrätta- des. Utredningen (A 1997:01) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder (FUDA) utreder för närvarande frågan om en lagstiftning mot diskriminering i arbets- livet. FUDA skall enligt sina direktiv (1997:8) bl.a. utreda och lämna förslag på vilka förfaranderegler som skall vara tillämpliga 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 1 177 
  
 hos Handikappombudsmannen om en lagstiftning mot diskrimi- nering av personer med funktionshinder i arbetslivet införs. FUDA har även i uppdrag att utreda om det behövs en nämnd mot diskriminering av personer med funktionshinder motsvarande Jämställdhetsnämnden och Nämnden mot etnisk diskriminering, eller om eventuella uppgifter för en sådan nämnd kan utföras av redan befintliga myndigheter eller domstolar. Enligt sina direktiv skall FUDA i sitt arbete samråda med bl.a. Handi- kappombudsmannen. Den särskilde utredaren med uppgift att se över Handikappombudsmannens roll och arbetsuppgifter skall därför inte behandla denna fråga i detalj men bör beakta eventu- ella förslag från FUDA. Utredaren skall emellertid mer principi- ellt belysa frågan om Obrien roll och arbets- uppgifter med utgångspunkt i huruvida ombudsmannen även i framtiden huvudsakligen skall utföra mer generella arbetsuppgif- ter som uppföljning och utvärdering. 
 Handikappombudsmannen har hittills lämnat tre årsrapporter och ett flertal andra rapporter till regeringen. De har bl.a. inne- hållit en rad förslag till ändringar i lagar och andra författningar som rör funktionshindrade personers livsvillkor. Utredaren skall ge förslag till hur Handikappombudsmannens rapportering till regeringen kan utformas i framtiden och på vilket sätt ombuds- mannen kan verka för att brister i lagar och andra författningar avhjälps. Utredaren skall därvid överväga om Handikappom- budsmannen även i fortsättningen årligen skall lämna en särskild rapport till regeringen och vilka uppgifter som i sådana fall skall redovisas i denna och vilka uppgifter som skall redovisas i myn- dighetens årsredovisning. 
 En av Handikappombudsmannens uppgifter är att långsiktigt följa och bevaka EU:s insatser på olika samhällsområden och analysera och beskriva vilka konsekvenser dessa kan få för perso- ner med funktionshinder. Handikappombudsmannen skall också ge regeringen underlag och förslag till åtgärder som syftar till att stärka handikappfrågorna i  
 EU-samarbetet. 
  Detta har skett genom dels en plan för den långsiktiga strategin för myndighetens EU- arbete i juni 1995, dels en skrivelse i december 1996 med förslag om hur Obrien roll i  
 EU-samarbetet 
  skulle kunna utformas. Utredaren skall pröva om Delacruz mannen skall ha någon roll i  
 EU-samarbetet 
  och hur avgränsning- arna i så fall skall se ut gentemot Regeringskansliet och andra myndigheter i detta samarbete. 
 Regel nr 17 i FN:s standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet (FN:s stan- 
  
 178 Bilaga 1 
  
 SOU 1999:73 
  
 dardregler för funktionshindrade) ställer krav på att det inom varje land skall finnas nationella samordningskommittéer för handikappfrågorna. Samordningskommittéerna skall vara själv- ständiga men underställda respektive regering. I propositionen om Handikappombudsmannen framhölls att ombudsmannen, med den inriktning som där föreslogs, skulle passa väl in i den be- skrivning av en nationell samordningskommitté som ges i FN:s standardregler för funktionshindrade. Regeringen fick under sommaren 1996 dels en skrivelse från Handikappombudsmannen, dels en gemensam skrivelse från Handikappförbundens samar- betsorgan (HSO), De handikappades riksförbund (DHR), Sveri- ges dövas riksförbund (SDR) och Synskadades riksförbund (SRF) 
 i vilka frågan om behovet av en svensk samordningskommitté tas upp. Skrivelserna behandlar även Handikappombudsmannens roll i en sådan samordningskommitté. Utredaren skall beskriva för- och nackdelar med en eventuell roll för Handikappombudsman- nen som Sveriges nationella samordningsorgan för handikappfrå- gor enligt regel nr 17 i FN:s standardregler för funktionshindrade. I flera motioner till riksdagen har under hösten 1997 förslag framförts om att stärka och effektivisera ombudsmannafunktionen bl.a. genom att samordna alla eller några av de befintliga om- 
 budsmännen. Motionärerna har även framfört att myndigheter med ombudsmannaansvar lämpligen bör sortera under riksdagen i stället för att som nu vara myndigheter under regeringen. Den särskilde utredarens arbete med en översyn av Handikappom- budsmannens roll och arbetsuppgifter kan komma att påverkas av resultatet av riksdagens behandling av dessa motioner. 
 Utredaren skall i sitt arbete ha kontakter med Handikappom- budsmannen, andra berörda myndigheter och organ samt med handikapporganisationerna. 
 Utredaren skall beakta regeringens samtliga generella direktiv till kommittéer och särskilda utredare (dir. 1992:50, dir. 1994:23, dir. 1994:124 och dir. 1996:49). 
 Utredaren skall redovisa sitt uppdrag senast den 1 oktober 1998. 
 (Socialdepartementet) 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 2 179 
  
 Enkäter och diskussionsfrågor vid sammanträffanden 
 Enkät till myndigheter 
 Jag har fått Socialdepartementets uppdrag att se över Handi- kappombudsmannen. Syftet med uppdraget är att belysa vilken betydelse Handikappombudsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet och ta ställning till dennes framtida roll och arbetsuppgifter. 
 Bl.a. ska jag bedöma vilken betydelse Handikappombudsman- nens arbete med nationell uppföljning och utvärdering haft för andra myndigheters ansvar härför inom handikappområdet. Hit hör också att belysa om det föreligger oklara gränsdragningar mellan myndigheter med uppgifter inom handikappområdet och Handikappombudsmannen och vilka konsekvenser detta eventu- ellt medfört för myndigheten. 
 Jag skulle därför vilja ha myndighetens synpunkter på följande frågeställningar. 
 1. Har det i myndighetens arbete uppstått oklarheter i gräns- dragningen mellan Handikappombudsman och myndighet, genom att 
  
 a. 
  
 Handikappombudsmannen har tilldelats uppgifter, till följd av sitt ansvar för utvärdering och uppföljning, som tidigare an- sågs ankomma på myndigheten, 
  
 b. 
  
 Handikappombudsmannen i något avseende har utfört upp- gifter inom eller verkat på ett område som det författningsmässigt ankommer på myndigheten att svara för, 
  
 c. 
  
 det finns oklara gränsdragningar mellan myndighetens för- fattningsmässiga uppgifter och Handikappombudsmannens om- rådesansvar? 
  
 Om ni svarar ja på någon eller några av dessa frågor vill vi gärna att ni ger något exempel. 
  
 180 Bilaga 2 
  
 SOU 1999:73 
  
 2. 
  
 Har Obrien arbete lett till att myndig- heten fått större medvetenhet och kunskap om viktiga förhållan- den inom handikappområdet? 
  
 3. 
  
 Har Obrien arbete resulterat i att ni i framtiden kommer att ta ett större ansvar för vissa uppgifter än vad ni tidigare gjort? Om så är fallet vill vi att ni ger exempel. 
  
 4. 
  
 Har Handikappombudsmannens verksamhet i övrigt haft någon betydelse för myndighetens arbete eller för utformningen av myndighetens lokaler med avseende på tillgängligheten för personer med funktionshinder? Om så är fallet vill vi att ni ger exempel. 
  
 5. 
  
 Har myndigheten tagit del av Handikappombudsmannens information om FN:s standardregler? 
  
 6. 
  
 Har dessa standardregler implementerats i myndighetens ar- bete? Om så är fallet vill vi att ni ger exempel. 
  
 7. 
  
 I "lag om Handikappombudsman" stadgas att myndigheter på Handikappombudsmannens uppmaning skall lämna uppgifter om sin verksamhet. De är också skyldiga att på ombudsmannens uppmaning komma till överläggning med denne. 
  
 Har denna skyldighet gentemot Handikappombudsmannen 
 a. varit ett instrument för att stärka myndighetens ansvar inom handikappområdet, 
 b. påverkat samarbetsklimatet mellan myndigheten och om- budsman. 
  
 8. 
  
 Har myndigheten i något avseende samarbetat med Han- dikappombudsmannen? 
  
 Ja nej 
 Om ni svarar ja på denna fråga vill vi att ni närmare beskriver form och innehåll i detta samarbete. 
 9. Har myndigheten i övrigt några synpunkter på funktionen Handikappombudsman och vilka dess uppgifter skall vara? 
 Det vore värdefullt för mig att kunna få myndighetens synpunkter på dessa frågor senast den 30 september. Om myndigheten anser det viktigt att få diskutera dessa frågor vid ett sammanträffande är jag eller min sekreterare öppen för att komma till myndigheten eller inbjuda er till Stockholm. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 2 181 
  
 Enkät till länsstyrelser 
 Jag har fått Socialdepartementets uppdrag att se över Handi- kappombudsmannen. Syftet med uppdraget är att belysa vilken betydelse Handikappombudsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet och ta ställning till dennes framtida roll och arbetsuppgifter. 
 Bl.a. ska jag bedöma vilken betydelse Handikappombudsman- nens arbete med nationell uppföljning och utvärdering haft för andra myndigheters ansvar härför inom handikappområdet. Hit hör också att belysa om det föreligger oklara gränsdragningar mellan myndigheter med uppgifter inom handikappområdet och Handikappombudsmannen och vilka konsekvenser detta eventu- ellt medfört för myndigheten. 
 Jag skulle därför vilja ha länsstyrelsens synpunkter på följande frågeställningar. 
  
 1. 
  
 Vilken betydelse har Handikappombudsmannens natio- nella uppföljning och utvärdering haft för länsstyrelsens ansvar för uppföljning och utvärdering av handikappfrågor inom länet? 
  
 2. 
  
 Har Obrien  
  
 upplysnings-, 
  informa- tions- och opinionsbildande verksamhet haft någon betydelse för länsstyrelsernas tillsyn av kommuners och landstings uppgifter enligt LSS, SoL och andra lagar? Har Handikappombudsmannens verksamhet i övrigt haft någon betydelse för länsstyrelsernas verksamhet eller miljön i lokalerna? 
  
 3. 
  
 Har Handikappombudsmannen i något avseende enligt länsstyrelsens mening utfört uppgifter inom eller verkat på ett område som det författningsmässigt ankommer på länsstyrelsen att svara för? 
  
 4. 
  
 Finns det några oklara gränsdragningar mellan länsstyrel- sernas författningsmässiga uppgifter och Handikappombudsman- nens områdesansvar? 
  
 5. 
  
 Har länsstyrelsen i övrigt några synpunkter på funktionen Handikappombudsman och vilka dess uppgifter bör vara? 
  
 Det vore värdefullt för mig att kunna få länsstyrelsens synpunkter på dessa frågor senast den 30 september. Om länsstyrelsen skulle anse det värdefullt att få diskutera dessa frågor vid ett samman- träffande är jag öppen för att komma till länsstyrelsen eller in- bjuda er till Stockholm. 
  
 182 Bilaga 2 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkät till landsting 
 Jag har fått Socialdepartementets uppdrag att se över Handi- kappombudsmannen. Syftet med uppdraget är att belysa vilken betydelse Handikappombudsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet och ta ställning till dennes framtida roll och arbetsuppgifter. 
 Bl.a. ska jag bedöma vilken betydelse Handikappombudsman- nens arbete med nationell uppföljning och utvärdering haft för myndigheters och landstings ansvar härför inom handikappområ- det. Hit hör också att belysa om det föreligger oklara gränsdrag- ningar mellan myndigheter med uppgifter inom handikappområ- det och landsting å ena sidan och Handikappombudsmannen å den andra samt vilka konsekvenser detta eventuellt medfört för myndigheterna och landstingen. 
 För att få svar på ett antal frågor som berör Handikappom- budsmannens arbete, sänder jag ut enkäter till olika intressenter. Förutom landstingen skickas enkäter till statliga myndigheter, kulturinstitutioner, företag och handikapporganisationer. 
 Jag skulle därför vilja ha landstingets synpunkter på följande frågeställningar. 
  
 1. 
  
 Handikappombudsmannen har tilldelats ett ansvar för ut- värdering och uppföljning på handikappområdet. Anser ni att det behövs ett statligt organ med denna uppgift?. 
  
 2. 
  
 Anser ni att det kan finnas svårigheter i gränsdragningen mellan Handikappombudsmannens ansvar och det ansvar som åvilar andra myndigheter som t.ex. Socialstyrelsen? 
  
 4. 
  
 Anser ni att Obrien ansvar för upp- följning och utvärdering har haft en positiv betydelse för lands- tingets ansvar för handikappfrågor? 
  
 Om ja, ge gärna något exempel. 
  
 5. 
  
 Om ni finner det svårt att idag ange betydelsen av Handi- kappombudsmannens arbete, anser ni att dennes ansvar enligt ovan kan få en positiv betydelse för landstingets ansvar för han- dikappfrågor? 
  
 Om ja, ange ge gärna på vilket sätt. 
  
 6. 
  
 Har politiska beslutsfattare och/eller personal inom lands- tinget deltagit i konferenser som arrangerats av Handikappom- budsmannen? 
  
 7. 
  
 Har politiska beslutsfattare och/eller personal inom lands- tinget tagit del av annan kunskapsöverföring/information från 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 2 183 
  
 Handikappombudsmannen eller på annat sätt varit i kontakt med denne? 
 8. Om svaret är ja har dessa kunskapsöverföringar lett till att landstinget 
  
 a. 
  
 vidtagit åtgärder för att förbättra tillgängligheten i lands- tingets lokaler och anläggningar, 
  
 b. 
  
 genomfört attidtydpåverkande utbildningar/informations- 
  
 insatser riktade till anställda? 
 Om svaret är ja kan ni ge exempel på insatser. 
 9. Har landstinget under de senaste tre åren, genomfört åt- gärder som motsvarar dem ovan, utan att det kan hänföras till in- satser från Handikappombudsmannen? 
 Om svaret är ja ge gärna exempel 
  
 11. 
  
 Har politiker och anställda i landstinget tagit del av Han- dikappombudsmannens information rörande FN:s standardregler? 
  
 Om svaret är ja kan ni ge exempel på information? 
  
 12. 
  
 Har FN:s standardregler implementerats i landstingets ar- bete med handikappfrågor? 
  
 Om svaret är ja, ge gärna exempel på hur de har implemente- rats 
  
 13. 
  
 Vilka frågor anser ni att Handikappombudsmannen i första hand skall arbeta med? 
  
 14. 
  
 Anser ni att Handikappombudsmannen prioriterar rätt frå- 
  
 gor? 
 Hittills har ombudsmannen utgått från FN:s standardregler och där prioriterat tillgänglighet, utbildning, arbete, lagstiftning och handikapporganisationer. 
  
 15. 
  
 Övriga kommentarer rörande Handikappombudsmannen. 
  
 Det vore värdefullt för mig att kunna få landstingets synpunkter på dessa frågor senast den 12 oktober. Om landstinget anser det viktigt att få diskutera dessa frågor vid ett sammanträffande är jag eller min sekreterare öppen för att komma till landstinget eller inbjuda er till Stockholm. 
  
 184 Bilaga 2 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkät till handikapporganisationerna 
 Jag har fått Socialdepartementets uppdrag att se över Handi- kappombudsmannen. Syftet med uppdraget är att belysa vilken betydelse Handikappombudsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet och ta ställning till dennes framtida roll och arbetsuppgifter. 
 I detta ingår bl.a. att ta del av handikapprörelsens synpunkter på Handikappombudsmannens arbete. Jag skulle därför vilja ha svar från er på ett antal frågor som jag ställer nedan. Enkäten kommer att kompletteras med en hearing den 16 oktober. Jag återkommer med ytterligare information rörande hearingen men reservera gärna redan nu förmiddagen den 16 oktober åt denna. 
  
 1. 
  
 Anser ni att Handikappombudsmannen har prioriterat handikappolitiska frågor som är viktiga för er organisation? Om inte ge gärna exempel på frågor som Handikappombudsmannen borde prioritera. 
  
 2. 
  
 Hur skulle ni vilja karaktärisera relationen mellan er orga- nisation och Handikappombudsmannen om vi ser till begrepp som samverkan och er möjlighet till påverkan? 
  
 Ringa in det alternativ som stämmer bäst. 
  
 Utmärkt god 
  
 neutral dålig 
  
 Hur skulle ni vilja karaktärisera relationen om vi ser till kvan- titet, dvs. antal träffar med Handikappombudsmannen. Ringa in det alternativ som stämmer bäst. 
 klart tillräckliga knappast tillräckliga otillräckliga obefintliga 
 3. Varje år producerar Handikappombudsmannen en årsrap- port. Har er organisation, 
  
 a. 
  
 stor nytta av rapporten, 
  
 b. 
  
 liten nytta av rapporten, 
  
 c. 
  
 ingen nytta av rapporten. 
  
 Ringa in det alternativ som stämmer bäst. 
 4.a Hur ser er organisation på Handikappombudsmannens in- formationsverksamhet? På vilket sätt anser ni att den har påver- kat motsvarande verksamhet hos er organisation? Ringa in det alternativ som stämmer bäst. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 2 185 
  
 positiv påverkan ingen påverkan 
  
 negativ påverkan 
  
 Det vore bra om ni mer utförligt kunde kommentera ert svar. 4.b Hur ser er organisation på Handikappombudsmannens 
 opinionsbildande verksamhet? På vilket sätt anser ni att den har påverkat motsvarande verksamhet hos er organisation? 
  
 positiv påverkan ingen påverkan 
  
 negativ påverkan 
  
 Det vore bra om ni mer utförligt kunde kommentera ert svar. 
 Enligt FN:s standardregler, regel 17 skall det finnas en nationell samordningskommitté för handikappfrågor i varje land. Kan Handikappombudsmannen åläggas denna uppgift? 
 Ja nej 
 Skulle Handikappombudsmannens råd kunna utgöra denna kommitté? 
 Ja nej 
 Ni får gärna mer utförligt kommentera varför Handikappom- budsmannen eller Handikappombudsmannens råd bör respektive inte bör utgöra samarbetskommittén. Vilken organisation (befintlig eller nybildad) skulle kunna tilldelas uppgiften om den inte bör läggas på Handikappombudsmannen eller dennes råd? 
 Det vore värdefullt för mig att kunna få era synpunkter på dessa frågor senast den 9 oktober. Om ni anser det viktigt att få disku- tera dem vid ett sammanträffande är jag eller min sekreterare öp- pen för att komma till er. 
  
 186 Bilaga 2 
  
 SOU 1999:73 
  
 Enkät till näringsliv, serviceorganisationer, kulturinstitutioner och samfund 
 Jag har fått Socialdepartementets uppdrag att se över Handi- kappombudsmannen. Syftet med uppdraget är att belysa vilken betydelse Handikappombudsmannen haft för utvecklingen inom handikappområdet och ta ställning till ombudsmannens framtida roll och arbetsuppgifter. 
 Handikappombudsmannen har ett mycket brett verksamhets- fält, som omfattar stora delar av samhällsområdet. För att få svar på ett antal frågor om Handikappombudsmannens arbete sänder jag ut enkäter till intressenter som på olika sätt berörs eller kan beröras av detta arbete. Förutom nämnda på sändlistan skickas enkäter till statliga myndigheter, landstingen och handikapp- organisationer. 
 Jag skulle därför vilja ha era synpunkter på följande frågor. 
 1. Har ni vidtagit åtgärder för att göra det möjligt för funk- tionshindrade att ta del av era tjänster? Vad har i så fall utgjort anledningen till era åtgärder? Stryk under det svar som är mest relevant. 
 Egen kunskap Information från Handikappombudsmannen 
 Information från handikapporganisationer Annat 
 Ge gärna exempel på åtgärder som gör det möjligt för funktions- hindrade att ta del av era tjänster. 
  
 2. 
  
 Har ni uppfattat om det föreligger några oklara gränsdrag- ningar mellan Handikappombudsmannens verksamhet och annan myndighets verksamhet och ansvar för handikappfrågor? 
  
 3. 
  
 Har ni tagit del av FN:s standardregler för att tillförsäkra människor med funktionshinder delaktighet och jämlikhet? På vilket sätt har ni i så fall fått kunskap om dessa regler? 
  
 4. 
  
 Hur skulle ni ställa er till en lagstiftning om förbud mot dis- kriminering av funktionshindrade i samhället? Vilken roll skulle Handikappombudsmannen spela inom ramen för en sådan lag- stiftning? 
  
 5. 
  
 Finns det andra, enligt er uppfattning, bättre alternativ att komma tillrätta med en eventuell diskriminering av funktions- hindrade i samhället? Vilken roll skulle Handikappombudsman- nen spela inom ramen för detta alternativ? 
  
 Ge gärna exempel på alternativ. 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 2 187 
  
 6. Har ni några synpunkter i övrigt på Handikappombuds- mannen som myndighet? Vilka frågor bör denne enligt er upp- fattning prioritera? 
 Det vore värdefull för mig att få era synpunkter på dessa frågor senast den 9 oktober. Från utredningens sida kommer vi att kon- takta några av er för att få ytterligare information om hur ni ser på frågor som gäller funktionshindrades möjligheter till full delak- tighet och jämlikhet i samhället. Det vore därför bra om ni i sva- ret till mig kunde ange vem som i så fall är er kontaktman. 
  
 188 Bilaga 2 
  
 SOU 1999:73 
  
 Frågor till kommunerna 
 Jag skulle vilja ha kommunens synpunkter på följande frågeställ- ningar. 
  
 1. 
  
 Handikappombudsmannen har tilldelats ett ansvar för ut- värdering och uppföljning på handikappområdet. Anser ni att det behövs ett statligt organ med denna uppgift?. 
  
 2. 
  
 Anser ni att det kan finnas svårigheter i gränsdragningen mellan Handikappombudsmannens ansvar och det ansvar som åvilar andra myndigheter? 
  
 3. 
  
 Anser ni att det kan finnas svårigheter i gränsdragningen mellan Handikappombudsmannens ansvar och det ansvar som åvilar kommunen? 
  
 4. 
  
 Anser ni att Obrien ansvar för upp- följning och utvärdering har haft en positiv betydelse för kommu- nens ansvar för handikappfrågor? 
  
 Om ja, ge gärna något exempel. 
  
 5. 
  
 Om ni finner det svårt att idag ange betydelsen av Handi- kappombudsmannens arbete, anser ni att dennes ansvar enligt ovan kan få en positiv betydelse för kommunens ansvar för han- dikappfrågor? 
  
 6. 
  
 Har politiska beslutsfattare och/eller personal inom kommu- nen deltagit i konferenser som arrangerats av Handikappom- budsmannen? 
  
 7. 
  
 Har politiska beslutsfattare och/eller personal inom kom- munen tagit del av annan kunskapsöverföring/ information från Handikappombudsmannen eller på annat sätt varit i kontakt med denne? 
  
 8. 
  
 Om svaret är ja har dessa kunskapsöverföringar lett till att kommunen 
  
 a. 
  
 vidtagit åtgärder för att förbättra tillgängligheten i kom- munens lokaler och anläggningar, 
  
 b. 
  
 genomfört attidtydpåverkande utbildningar/informations- insatser riktade till anställda? 
  
 Om svaret är ja kan ni ge exempel på insatser. 
  
 9. 
  
 Har kommunen under de senaste tre åren, genomfört åt- gärder som motsvarar dem ovan, utan att det kan hänföras till in- satser från Handikappombudsmannen? 
  
 Om svaret är ja ge gärna exempel 
  
 10. 
  
 Har privata näringsidkare i kommunen under de senaste tre åren ökat sin tillgänglighet? Kan det hänföras till Handi- kappombudsmannen eller annan? 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 2 189 
  
 11. 
  
 Har politiker och anställda i kommunen tagit del av Han- dikappombudsmannens information rörande FN:s standardregler? 
  
 Om svaret är ja kan ni ge exempel på information? 
  
 12. 
  
 Har FN:s standardregler implementerats i kommunens ar- bete med handikappfrågor? 
  
 13. 
  
 Vilka frågor anser ni att Handikappombudsmannen i första hand skall arbeta med? 
  
 14. 
  
 Anser ni att Handikappombudsmannen prioriterar rätt frå- 
  
 gor? 
  
 15. 
  
 Övriga kommentarer rörande Handikappombudsmannen. 
  
 Det vore värdefullt för mig att kunna få kommunens synpunkter på dessa frågor senast den 12 oktober. Om kommunens anser det viktigt att få diskutera dessa frågor vid ett sammanträffande är jag eller min sekreterare öppen för att komma till kommunen eller inbjuda er till Stockholm. 
  
 190 Bilaga 2 
  
 SOU 1999:73 
  
 Frågor till ledamöter i Handikappombudsmannens råd. 
  
 utvärdera effekterna av HO:s arbete att övervaka rättigheter för funktionshindrade i relation till andra myndigheters an- svar för frågorna. 
  
 utvärdera arbetet med att förmedla den samlade kunskapen på området 
  
 bedöma dels hur ombudsmannen har prioriterat mellan olika arbetsuppgifter och dels fördelat sina resurser mellan olika områden och uppgifter 
  
 utvärdera den juridiska rådgivningen och informationsverk- samheten 
  
 kartlägga likheter och olikheter mellan HO´s och övriga ombudsmäns verksamhet. Finns oklarheter i fördelning av arbetsuppgifter och ansvarsområden mellan ombudsmännen 
  
 och finns det möjligheter att samordna verksamheterna 
 )UnJD 
 Kortfattat har ombudsmannen följande huvudsakliga uppgifter, enligt instruktionen.. 
  
 upprätthålla kontakter med funktionshindrade personer och med organisationer, företag, myndigheter och andra vars verk- samhet rör funktionshindrade 
  
 följa FOU på området 
  
 följa tillämpning av lagar och föreslå ändringar i författningar för att funktionshindrades rättigheter skall tillgodoses 
  
 regelbundet utvärdera åtgärder som vidtas för att förverkliga FN:s standardregler 
  
 följa den internationella utvecklingen och särskilt vad som händer inom EU 
  
 genom upplysnings- och informations- och opionsbildnings- verksamhet förmedla kunskap 
  
 Kan Du utifrån Din erfarenhet som ledamot i rådet bedöma hur väl instruktionen överensstämmer ombudsmannens uppgifter? 
  
 )UnJD 
 Vilka frågor har dominerat diskussionen inom rådet? 
 )UnJD 
 Vilka frågor anser Du att ombudsmannen bör prioritera? 
 )UnJD 
 Finns det uppgifter som Du anser borde ligga på ombudsman- 
 nens ansvarsområde men som inte gör det idag? 
 )UnJD 
 Har Du upplevt att det råder oklarheter och gränstvister mellan ombudsmannen och andra myndigheter och samhällsorgan när det 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 2 191 
  
 gäller ansvarsuppdelning? Med myndigheter och samhällsorgan 
 inkluderas regering och departement. 
 )UnJD 
 Har Du upplevt ovan nämnda oklarheter och gränstvister mel- 
 lan ombudsman och handikapprörelse? 
 )UnJD 
 Hur ser Du på styrningen av ombudsmannen? Har ombuds- mannen en tillräcklig fri ställning att agera eller har regeringen för 
 stora möjligheter att styra ombudsmannens arbete? 
 )UnJD 
 Vad anser Du vore lämpligast, att ombudsmannen ligger under 
 regeringen eller riksdagen? 
 )UnJD 
 Tror Du att en sammanslagning mellan Handikappombuds- mannen och övriga ombudsmän (dock inte JO) skulle gagna Han- 
 dikappombudsmannens arbete? 
 )UnJD 
 Tror Du att ombudsmannens informationsinsatser, inte minst den som har riktat sig till företrädare för näringslivet, når rätt per- 
 soner och får önskad effekt? 
 )UnJD 
 Anser Du att rådet är ett bra sätt för kommunikation mellan ombudsmannen och företrädare för olika delar av samhället? Det 
 gäller både formerna för arbetet och sammansättningen? 
 )UnJD 
 Finns det något i övrigt som Du skulle vilja lyfta fram som gäller ombudsmannens arbete? 
  
 192 Bilaga 2 
  
 SOU 1999:73 
  
 Frågor till LO, SAF, TCO 
  
 1. 
  
 Har ni haft kontakt med HO och på vilket sätt i så fall? 
  
 2. 
  
 Hur ser ni på ett sådant organ som HO. Anser ni att det behövs eller ser ni att andra myndigheter och handikapporgani- sationer kan åta sig den uppgiften? 
  
 3. 
  
 Märks HO i den allmänna debatten? 
  
 4. 
  
 Har HO påverkat era attityder, vad gäller funktionshind- rade och arbetsmarknaden? 
  
 5. 
  
 Hur se ni på prop 1997/98:197 Lag mot diskriminering i arbetslivet av personer i arbetslivet med funktionshinder? Be- hövs en sådan lag? 
  
 6. 
  
 Hur ser ni på att HO skall kunna driva frågor om diskri- minering i arbetslivet? Vilken kompetens behövs på HO för att kunna driva sådana frågor? 
  
 7. 
  
 Kan det uppstå konflikter mellan parterna och HO när det gäller diskriminering? 
  
 8. 
  
 Hur ser ni på en lag som allmänt förbjuder diskriminering 
  
 i 
  
 samhället? 
  
 9. 
  
 Känner ni till FN:s standardregler? 
  
 10. 
  
 Har ni någon uppfattning i frågan vilken ställning HO skall ha i förhållande till regeringen? 
  
 SOU 1999:73 
  
 Bilaga 3 193 
  
 Mottagare av enkäter 
 HQWUDOD P\QGLJKHWHU 
 Arbetarskyddsstyrelsen 
 Arbetsgivarverket 
 Arbetsmarknadsstyrelsen 
 Boverket 
 Centrala Studiestödsnämnden 
 Chalmers tekniska högskola 
 Folkhälsoinstitutet 
 Högskoleverket 
 Karolinska institutet 
 Konsumentverket 
 Kriminalvårdsstyrelsen 
 Luftfartsverket 
 Post- och Telestyrelsen 
 Riksförsäkringsverket 
 Riksskatteverket 
 Sjöfartsverket 
 Socialstyrelsen 
 Statens Institutionsstyrelse 
 Statens Invandrarverk 
 Statens Kulturråd 
 Statens Skolverk 
 Statistiska Centralbyrån 
 Umeå Universitet 
 Ungdomsstyrelsen 
 Vägverket 
  
 194 Bilaga 3 
  
 SOU 1999:73 
  
 3ULYDWD I|UHWDJ NXOWXULQVWLWXWLRQHU RFK VDPIXQG 
 AB Stockholms Lokaltrafik (SL) Arbetarnas Bildningsförbund (ABF) Dalatrafik AB Föreningssparbanken 
 Hemköp AB 
 Hennes  Mauritz AB Kolmårdens djurpark Kulturen i Lund 
 Kungliga Dramatiska Teatern Länstrafiken i Jämtlands Län AB Länstrafiken i Västerbotten AB Medborgarskolans Riksorganisation Nordiska Kompaniet (NK) Nordiska Museet 
 Posten AB Sandrews AB SAS Skansen 
 Skaraborgs Läns Trafik AB Statens Järnvägar 
 Svenska Kyrkan 
 Svenska Missionsförbundet Telia AB 
 Trafikkontoret Göteborgs Stad Västerbottensmusiken Älvsborgstrafiken AB 
 +DQGLNDSSRUJDQLVDWLRQHU 
 Astma- och allergiförbundet 
 Bröstcancerföreningarnas Riksorganisation 
 De Handikappades Riksförbund 
 Demensförbundet 
 Förbundet blödarsjuka i Sverige 
 Förbundet mot läs- och skrivsvårigheter 
 Föreningen för El- och bildskärmsskadade 
 Föreningen JAG: Jämlikhet, Assistans och Gemenskap 
 Föreningen Sveriges Dövblinda 
 Föräldraföreningen för dyslektiska barn 
 Handikappförbundens Samarbetsorgan 
  
 SOU 1999:73 
  
 bilaga 3 195 
  
 Hjärtebarnsföreningen 
 Hjärt- och lungsjukas riksförbund Hörselskadades Riksförbund Infertilas Riksförening i Sverige 
 Neurologiskt Handikappades Riksförbund Reumatikerförbundet 
 Riksförbundet Autism Intresseförbundet för schizofreni Riksförbundet Cystisk fibros 
 Riksförbundet för Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna Riksförbundet för blodsjuka 
 Riksförbundet för döva, hörselskadade och språkstörda barn Riksförbundet för  
 HIV-positiva 
  
 Riksförbundet för Rodriguez och Tarmsjuka 
 Riksförbundet för Edwards och Ungdomar Stockholmskooperativet för Independent Living (STIL) STROKE 
 Svenska Psoriasisförbundet 
 Svenska Celiakiförbundet 
 Svenska Diabetesförbundet 
 Svenska Epilepsiförbundet 
 Svenska Migränförbundet Svenska Parkinsonförbundet 
 Svenskt förbund för stomiopererade Sveriges Dövas Riksförbund 
 Sveriges stamningsföreningars riksförbund Synskadades Riksförbund Talhandikappades Riksförening Tandvårdsskadeförbundet 
 Överviktigas Riksförbund