Samernas sedvanemarker 
 Betänkande av Gränsdragningskommissionen för renskötselområdet 
 Stockholm 2006 
 SOU 2006:14 
 SOU och Ds kan köpas från Flores kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Flores Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-690 
  91 91 Ordertel:  
 08-690 
  91 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 2003. 
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som skall svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Omslag: 
 Framsida: 
 Renhjord på vinterbete omkring 1880. 
 Kritteckning av den samiske konstnären Mcmillan Skum (1938). Originalteckning i Nordiska museet. Foto Le. 
 Baksida: 
 Kungliga brevet den 4 juni 1886 med Sveriges första renbeteslag. 
 Bilaga till statsrådsprotokoll i Justitiedepartementets ärenden 1886. Riksarkivet. Foto Emre Olgun. 
 Tryckt av Edita Sverige AB 
 Stockholm 2006 
 ISBN  
 91-38-22524-7 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för jordbruksdepartementet 
 Regeringen beslutade den 24 januari 2002 (Dir. 2002:7) att tillsätta en särskild utredare för att klarlägga vilka marker som den samiska befolkningen enligt International Labour Organisations (ILO) konvention nr 169 traditionellt innehar respektive traditionellt utnyttjar tillsammans med andra. I uppdraget ingick även att fast- ställa den yttre gränsen för de områden som får användas för renskötsel. Samma dag förordnades lagmannen Johnson till särskild utredare. 
 Den 21 mars 2002 utsågs som sakkunniga professorn Jones, fastighetsrådet Guerrero och enhetschefen Hall. 
 Att som experter biträda utredningen utsågs den 15 november 2002 departementsrådet Rodriguez (Jordbruksdepartementet), lantmätaren Garcia (skogsindustrin), marknadschefen Tanner (Lantbrukarnas Riksförbund), departements- sekreteraren Hahn (Sametinget), gymnasieläraren Hernandez (Svenska Samernas Riksförbund) och f.d. departements- rådet Roy (Näringsdepartementet). 
 Till sekreterare förordnades den 24 januari 2002 numera råd- mannen Williams, den 1 oktober 2002 f.d. landsarkivarien Burch och den 1 mars 2005 numera kammarrättsfiskalen Rodriguez. 
 Genom tilläggsdirektiv, beslutade den 14 oktober 2004 (Dir. 2004:141), förlängdes utredningstiden till utgången av 2005. 
 Docenten Ortiz har utformat avsnitt  
 5.1-4. 
  Utredningen har antagit namnet Gränsdragningskommissionen 
 för renskötselområdet (hädanefter Gränsdragningskommissionen). Härmed överlämnar utredningen sitt betänkande Samernas sedvane- marker. 
 Arbetet har bedrivits i nära samråd med berörda sakkunniga och experter. Betänkandet är därför skrivet i  
 vi-form. 
  Såsom framgår av 
 SOU 2006:14 
 särskilda yttranden som fogas till betänkandet finns dock avvik- ande uppfattningar. 
 Enskilda och företrädare för organisationer har skriftligen och muntligen hört av sig och framfört sina synpunkter. De frågor som sålunda ställts anses besvarade genom betänkandet. 
 Utredningens uppdrag är slutfört. 
 Lund i februari 2006 
 Johnson 
  
 Alvarado 
  
 Allen Rumar 
  
 Rodriguez 
  
 Innehåll 
  
 Förkortningar..................................................................... 
  
 13 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 15 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 33 
  
 Č 
 oahkkáigeassu................................................................. 
  
 53 
  
 1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 71 
  
 1.1 
  
 Samerna – ett ursprungsfolk i Sverige .................................... 
  
 71 
  
 1.2 
  
 Kort om rennäringen i Sverige ................................................ 
  
 71 
  
 1.3 
  
 ILO:s konvention nr 169......................................................... 
  
 74 
  
 1.4 
  
 ILO-utredningen 
  – betänkandet 1999.................................... 
  
 74 
  
 2 
  
 Gränsdragningskommissionens uppdrag........................ 
  
 77 
  
 3 
  
 Utredningsarbetet ...................................................... 
  
 79 
  
 4 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar .................... 
  
 83 
  
 4.1 
  
 Befolkningsutvecklingen ......................................................... 
  
 84 
  
 4.2 
  
 Renantalet................................................................................. 
  
 86 
  
 4.3 
  
 Renskötselns förändringar ...................................................... 
  
 91 
  
 4.3.1 Från fångstkultur till rennomadism ............................ 
  
 91 
  
 4.3.2 Intensiv och extensiv renskötsel.................................. 
  
 94 
  
 4.3.3 Skötesrenar och koncessionsrenskötsel ...................... 
  
 99 
  
 5 
 Innehåll SOU 2006:14 
  
 4.4 
  
 Renskötseln och samhället..................................................... 
  
 101 
  
 4.4.1 
  
 Gränsspärrningar och dislokationer .......................... 
  
 101 
  
 4.4.2 Jordbrukets och skogsbrukets inverkan .................... 
  
 103 
  
 4.4.3 
  
 Kommunikationerna................................................... 
  
 104 
  
 4.4.4 
  
 Handeln ....................................................................... 
  
 106 
  
 5 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer ............................ 
  
 109 
  
 5.1 
  
 Lappskattelandens historia i Norr- och Västerbottens 
  
 lappmark ................................................................................. 
  
 109 
  
 5.1.1 
  
 Ointressets tid (till cirka 1655).................................. 
  
 110 
  
 5.1.2 
  
 Otvetydighetens tid  
 (1655–1673).............................. 
  
 111 
  
 5.1.3 
  
 Obeslutsamhetens tid  
 (1673–1696)........................... 
  
 111 
  
 5.1.4 
  
 Oenighetens tid  
 (1696–1800)..................................... 
  
 112 
  
 5.1.5 
  
 Oredans tid  
 (1800–1898)............................................ 
  
 113 
  
 5.1.6 
  
 Inhiberad stadga .......................................................... 
  
 115 
  
 5.1.7 
  
 Omvandlingens tid  
 (1898–1928) ............................... 
  
 117 
  
 5.1.8 
  
 Anarki och allmän oreda ......................................... 
  
 120 
  
 5.1.9 
  
 Nya byordningar......................................................... 
  
 121 
  
 5.1.10 Döda innehavare.......................................................... 
  
 124 
  
 5.2 
  
 Lappmarksgränsen.................................................................. 
  
 125 
  
 5.2.1 
  
 Oreda i kustbygden..................................................... 
  
 126 
  
 5.2.2 Svenskt folk i lappmarken....................................... 
  
 127 
  
 5.2.3 
  
 Gränsdragningen......................................................... 
  
 128 
  
 5.2.4 Färre konflikter i norr................................................. 
  
 129 
  
 5.3 
  
 Odlingsgränsen och avvittringen .......................................... 
  
 130 
  
 5.3.1 
  
 En ny skogspolitik ...................................................... 
  
 132 
  
 5.3.2 
  
 Avvittringsstadgan 1873 ............................................. 
  
 133 
  
 5.3.3 
  
 Flera uppgifter............................................................. 
  
 134 
  
 5.3.4 
  
 Särskilda möten ........................................................... 
  
 136 
  
 5.3.5 
  
 Den definitiva gränsen................................................ 
  
 137 
  
 5.3.6 
  
 Nybyggen ovan odlingsgränsen ................................. 
  
 139 
  
 5.3.7 
  
 Generösa bedömningar............................................... 
  
 141 
  
 5.3.8 
  
 Lagstiftarna och odlingsgränsen ................................ 
  
 142 
  
 5.4 Vinterbetesrätten nedanför lappmarksgränsen före 1886.... 
  
 144 
  
 5.4.1 
  
 Fyra förordningar........................................................ 
  
 145 
  
 5.4.2 
  
 Tiggare och vallhjon.................................................... 
  
 147 
  
 5.4.3 
  
 Privata uppgörelser ..................................................... 
  
 149 
  
 6 
  
 Innehåll SOU 2006:14 
  
 5.4.4 
  
 Vinterbete i kustlandet............................................... 
  
 150 
  
 5.4.5 
  
 Uppgifter i domböcker .............................................. 
  
 152 
  
 5.4.6 
  
 Avvittring i kustlandet ............................................... 
  
 155 
  
 5.4.7 
  
 Sommar och vinter...................................................... 
  
 156 
  
 5.4.8 
  
 Stadga för Lappmarken .............................................. 
  
 158 
  
 5.5 
  
 Lappmarker och renbetesfjäll i Jämtland och Härjedalen ... 
  
 158 
  
 5.5.1 
  
 Jämtlands lappmarker................................................. 
  
 158 
  
 5.5.2 Avvittringen i Jämtland och Härjedalen ................... 
  
 163 
  
 5.5.3 
  
 Stridigheter om vinterbetesrätten.............................. 
  
 168 
  
 5.5.4 
  
 Renbetesfjällen utvidgas............................................. 
  
 171 
  
 6 
  
 Sedvanerätten lagfästs.............................................. 
  
 175 
  
 6.1 
  
 Behovet av en nationell renbeteslag...................................... 
  
 175 
  
 6.1.1 
  
 Oreda i författningarna .............................................. 
  
 175 
  
 6.1.2 
  
 Exemplet hägnadsskyldigheten.................................. 
  
 176 
  
 6.2 
  
 1886 
  
 års renbeteslag ............................................................... 
  
 182 
  
 6.2.1 
  
 Mycket framstående kommittéledamöter................. 
  
 183 
  
 6.2.2 
  
 Sedvanerätten lagfästs................................................. 
  
 185 
  
 6.3 
  
 1898 
  
 års renbeteslag ............................................................... 
  
 187 
  
 6.3.1 1892 års jämtländska förslag ...................................... 
  
 188 
  
 6.3.2 1895 års lappkommitté. Märklig omsvängning i 
  
 Jämtlands län............................................................... 
  
 189 
  
 6.3.3 
  
 Lagens slutliga utformning ........................................ 
  
 190 
  
 6.4 
  
 1928 
  
 års renbeteslag ............................................................... 
  
 191 
  
 6.4.1 
  
 Två betänkanden......................................................... 
  
 191 
  
 6.4.2 
  
 Lagens slutliga utformning ........................................ 
  
 192 
  
 6.5 
  
 1971 
  
 års rennäringslag............................................................ 
  
 193 
  
 7 
  
 Källorna rörande samernas vinterbetesmarker.............. 
  
 195 
  
 7.1 
  
 Den statliga förvaltningen ..................................................... 
  
 195 
  
 7.1.1 
  
 De centrala instanserna .............................................. 
  
 195 
  
 7.1.2 Lokala och regionala myndigheter............................. 
  
 196 
  
 7.1.3 
  
 Den kyrkliga förvaltningen ........................................ 
  
 198 
  
 7.2 
  
 Övriga myndigheter............................................................... 
  
 200 
  
 7 
  
 Innehåll SOU 2006:14 
  
 7.3 
  
 Samebyarna och deras förändringar ...................................... 
  
 201 
  
 7.4 
  
 Myndighetsarkivens innehåll ................................................. 
  
 202 
  
 7.5 
  
 De tryckta källorna................................................................. 
  
 205 
  
 7.5.1 
  
 Det äldre trycket ......................................................... 
  
 205 
  
 7.5.2 
  
 Porter arbeten................................................ 
  
 206 
  
 7.5.3 
  
 Det offentliga trycket ................................................. 
  
 208 
  
 7.6 
  
 Kommittéarkiven och konseljakterna................................... 
  
 209 
  
 7.6.1 
  
 1882 års lappkommitté ............................................... 
  
 209 
  
 7.6.2 
  
 1895 års lappkommitté ............................................... 
  
 210 
  
 7.6.3 
  
 Renbeteskommissionerna........................................... 
  
 211 
  
 7.6.4 
  
 Undersökningarna  
 1912–1916. 
  Ett förspel till 
  
 1919 års lappkommitté ............................................... 
  
 216 
  
 7.6.5 
  
 1919 års lappkommitté ............................................... 
  
 226 
  
 7.6.6 
  
 1930 års lappkommitté ............................................... 
  
 240 
  
 7.6.7 
  
 Landskamrerare Jackson utredning angående 
  
 Jämtlands län 1959 ...................................................... 
  
 244 
  
 7.6.8 
  
 Renbetesmarkutredningen 1960 ................................ 
  
 252 
  
 7.6.9 
  
 Renskötseln i den fysiska riksplaneringen. 
  
 Statens planverks karta 1978. ..................................... 
  
 259 
  
 7.6.10  
 Svensk-norska 
  renbeteskonventionerna.................... 
  
 265 
  
 7.7 
  
 Kartor över renskötselområdet ............................................. 
  
 268 
  
 8 
  
 Källkritiska problemställningar ................................... 
  
 291 
  
 9 
  
 Topografisk redovisning av uppgifter om 
  
 vinterbetesmarker ..................................................... 
  
 297 
  
 9.1 
  
 Norrbottensamerna................................................................ 
  
 297 
  
 9.1.1 
  
 Allmänt ........................................................................ 
  
 297 
  
 9.1.2 
  
 Torneå lappmark ......................................................... 
  
 301 
  
 9.1.3 
  
 Lule lappmark.............................................................. 
  
 306 
  
 9.1.4 
  
 Meadows lappmark .............................................................. 
  
 314 
  
 9.2 
  
 Västerbottensamerna ............................................................. 
  
 327 
  
 9.2.1 
  
 Allmänt ........................................................................ 
  
 327 
  
 9.2.2 
  
 Lycksele lappmark....................................................... 
  
 329 
  
 9.2.3 
  
 Åsele lappmark............................................................ 
  
 340 
  
 8 
 Innehåll SOU 2006:14 
  
 9.3 
  
 Jämtlandssamerna .................................................................. 
  
 346 
  
 9.3.1 
  
 Allmänt. Äldre uppgifter............................................ 
  
 346 
  
 9.3.2 
  
 Allmänt. Betänkanden och utredningar .................... 
  
 349 
  
 9.3.3 
  
 Redovisning efter lappmarker eller socknar.............. 
  
 352 
  
 9.4 
  
 Sakägarnas medverkan och uppfattning i vissa frågor ......... 
  
 373 
  
 10 
  
 Rättsliga utgångspunkter. Urminnes hävd ................... 
  
 377 
  
 10.1 
  
 Kommissionens utgångspunkter........................................... 
  
 377 
  
 10.2 
  
 Hävdbegreppet. Jämförelse med besittning ......................... 
  
 378 
  
 10.3 
  
 Historisk bakgrund till rättsfiguren urminnes hävd............ 
  
 379 
  
 10.3.1 Romersk rätt ............................................................... 
  
 379 
  
 10.3.2 Svensk rätt................................................................... 
  
 379 
  
 10.3.3 Kort om vissa utländska rättsystem .......................... 
  
 380 
  
 10.4 
  
 Grundläggande förutsättningar för urminnes hävd enligt 
  
 äldre jordabalken.................................................................... 
  
 381 
  
 10.4.1 Laga fång eller endast presumtion? ........................... 
  
 381 
  
 10.4.2 Sammanfattning av kriterier....................................... 
  
 382 
  
 10.4.3 Långvarigt nyttjande. Krav på  
 90-årig 
  hävd? ......... 
  
 382 
  
 10.4.4 Nyttjande utan invändningar ..................................... 
  
 382 
  
 10.4.5 Kravet på god tro ........................................................ 
  
 383 
  
 10.4.6 Brown som ensam grund för anspråk.......................... 
  
 383 
  
 10.5 
  
 Urminnes hävd till renskötsel. 
  
 Gränsdragningskommissionens ställningstagande .............. 
  
 383 
  
 10.5.1 Renskötselrättens allmänna karaktär......................... 
  
 383 
  
 10.5.2 Gränsproblematiken................................................... 
  
 384 
  
 10.5.3 Urminnes hävd till renskötsel och sedvanan ............ 
  
 385 
  
 10.5.4 Renskötselrätten är en civil rättighet......................... 
  
 387 
  
 10.5.5 Sedvanan måste ha anknytning till 
  
 tamrenskötseln för att vara relevant .......................... 
  
 387 
  
 10.5.6 
  
 En tolkning helt i enlighet med äldre jordabalken kan leda till felsyn (dilemmat med 
  
 Prokrustesbädden)...................................................... 
  
 388 
  
 10.5.7 Lång tids nyttjande bör vara omkring 90 år.............. 
  
 389 
  
 10.5.8 Kravet på god tro gäller även för urminnes hävd 
  
 till renskötsel............................................................... 
  
 390 
  
 10.5.9 När kan urminnes hävd till renskötsel uppstå? ........ 
  
 390 
  
 9 
  
 Innehåll SOU 2006:14 
  
 10.5.10 Upphörande av renskötselrätten? Betydelsen 
  
 av luckor i brukandet............................................. 
  
 392 
  
 10.5.11 Betydelsen av markägares protester..................... 
  
 394 
  
 10.5.12 Traktbegreppet ger upphov till 
  
 tolkningssvårigheter .............................................. 
  
 395 
  
 10.5.13 Bevisning om urminnes hävd till 
  
 renskötselrätt ......................................................... 
  
 396 
  
 10.5.14 Frågor om rättskraft. ............................................ 
  
 398 
  
 10.5.15 Rättspraxis. Avgjorda och pågående mål om 
  
 renskötselrätt ......................................................... 
  
 399 
  
 10.5.16 Renskötselrätt på annan grund än urminnes 
  
 hävd ........................................................................ 
  
 400 
  
 11 
  
 Den yttre gränsen för renbetet.................................... 
  
 403 
  
 11.1 
  
 Lappland.................................................................................. 
  
 405 
  
 11.2 
  
 Norrbotten ............................................................................. 
  
 406 
  
 11.2.1 Koncessionsområdet................................................... 
  
 406 
  
 11.2.2 Betesområde 1 A inom Norrbotten i övrigt.............. 
  
 408 
  
 11.2.3 Betesområdena 2 A, 2 B, 3 A och 4 A........................ 
  
 409 
  
 11.2.4 Betesområde 2 C ......................................................... 
  
 412 
  
 11.3 
  
 Västerbotten ........................................................................... 
  
 414 
  
 11.3.1 Betesområde 1 A inom Västerbotten ........................ 
  
 414 
  
 11.3.2 Betesområde 2 D......................................................... 
  
 414 
  
 11.3.3 Bjuröhalvön (Område 5 A) ........................................ 
  
 418 
  
 11.4 
  
 Ångermanland, Medelpad och norra Hälsingland................ 
  
 419 
  
 11.4.1 Betesområde 1 A inom Ångermanland...................... 
  
 419 
  
 11.4.2 Nordmaling (Område 5 B)......................................... 
  
 419 
  
 11.4.3 Betesområdena 2 F, 2 G och 3B................................. 
  
 419 
  
 11.4.4 Slutsatser...................................................................... 
  
 423 
  
 11.5 
  
 Jämtland .................................................................................. 
  
 423 
  
 11.6 
  
 Härjedalen............................................................................... 
  
 428 
  
 12 
  
 Den inre gränsen ...................................................... 
  
 431 
  
 12.1 
  
 ILO och dess konvention nr 169 .......................................... 
  
 432 
  
 12.1.1 Konventionens bakgrund och innehåll...................... 
  
 432 
  
 10 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2006:14 
  
 12.1.2 Konventionens syfte................................................... 
  
 434 
  
 12.2 
  
 Tidigare svenska ställningstaganden ..................................... 
  
 434 
  
 12.2.1 Regering och riksdag avvisar ratificering .................. 
  
 435 
  
 12.2.2  
 ILO-utredningen 
  tillsätts........................................... 
  
 436 
  
 12.3 
  
 ILO-konventionens 
  artikel 14 .............................................. 
  
 436 
  
 12.3.1 Allmänt om tolkning av konventionen ..................... 
  
 437 
  
 12.3.2 De berörda folkens äganderätt och 
  
 besittningsrätt ............................................................. 
  
 439 
  
 12.3.3 Traditionellt innehav .................................................. 
  
 443 
  
 12.3.4 Traditionellt nyttjande tillsammans med andra ........ 
  
 447 
  
 12.4 
  
 Svenska förutsättningar ......................................................... 
  
 449 
  
 12.4.1 Allmänt om rennäringen och dess 
  
 markanvändning.......................................................... 
  
 449 
  
 12.4.2 Markanvändning inom renskötselns 
  
 åretruntmarker............................................................ 
  
 451 
  
 12.4.3  
 ILO-utredningens 
  slutsatser i korthet ...................... 
  
 453 
  
 12.4.4 Synpunkter på  
 ILO-utredningens 
  slutsatser ............ 
  
 454 
  
 12.5 
  
 Den inre gränsen – mark som samerna traditionellt 
  
 innehar .................................................................................... 
  
 456 
  
 12.5.1 Henderson som samerna innehar med formell 
  
 äganderätt.................................................................... 
  
 457 
  
 12.5.2 Statligt ägd mark som exklusivt nyttjas av 
  
 samerna........................................................................ 
  
 459 
  
 12.5.3 Statligt ägd mark på vilken rättigheter av olika 
  
 slag upplåtits till andra än samerna ............................ 
  
 459 
  
 12.5.4 Statligt ägd mark på vilken kommersiellt 
  
 skogsbruk eller annan verksamhet bedrivs................ 
  
 460 
  
 12.5.5 Privat ägd mark inom åretruntområdet..................... 
  
 460 
  
 12.5.6  
 ILO-konventionens 
  artikel 7.1 .................................. 
  
 461 
  
 12.6 
  
 Gränsdragningskommissionens slutsatser ........................... 
  
 461 
  
 13 
  
 Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder ............. 
  
 463 
  
 13.1 
  
 Nordiska länder: Norge och Finland.................................... 
  
 464 
  
 13.1.1 Norge........................................................................... 
  
 464 
  
 13.1.2 Finland......................................................................... 
  
 472 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2006:14 
  
 13.2 
  
 Tre anglosaxiska länder: Kanada, Australien och Nya 
  
 Zeeland.................................................................................... 
  
 475 
  
 13.2.1 Kanada ......................................................................... 
  
 475 
  
 13.2.2 Australien .................................................................... 
  
 482 
  
 13.2.3 Nya Zeeland ................................................................ 
  
 488 
  
 13.3 
  
 Latinamerikanska länder ........................................................ 
  
 494 
  
 13.3.1 Nicaragua..................................................................... 
  
 495 
  
 13.3.2 Colombia ..................................................................... 
  
 499 
  
 13.3.3 Belize............................................................................ 
  
 501 
  
 13.4 
  
 Sammanfattande komparativ analys ...................................... 
  
 502 
  
 14 
  
 Förslag om medling vid konflikt om renskötselrätt ........ 
  
 505 
  
 14.1 
  
 Behövs ett alternativ till konfliktlösning genom 
  
 domstolsförfarande? .............................................................. 
  
 505 
  
 14.2 
  
 Domstolsförfarandets begränsningar.................................... 
  
 508 
  
 14.3 
  
 Prövning av markrättighetsanspråk i vissa andra länder 
  
 ......509 
  
 14.4 
  
 Vi föreslår att man överväger ett svenskt utrednings- 
  
 och medlingsinstitut............................................................... 
  
 511 
  
 14.5 
  
 Avtalslösningar förutsätter en ändrad lagstiftning............... 
  
 512 
  
 14.6 
  
 Andra frågor för ett utrednings- och medlingsinstitut........ 
  
 513 
  
 14.7 
  
 Hur skall ett utrednings- och medlingsinstitut 
  
 utformas? ................................................................................ 
  
 514 
  
 Särskilda yttranden .......................................................... 
  
 515 
  
 Käll- och litteraturförteckning............................................ 
  
 527 
  
 Bilaga Kommittédirektiv.................................................... 
  
 543 
  
 Bilaga Karta ............................................................... 
  
 se ficka 
  
 12 
 Förkortningar 
  
 aa 
  
 anfört arbete 
  
 afd 
  
 afdelning 
  
 AK 
  
 Andra Kammaren 
  
 akad 
  
 akademisk 
  
 ATSIC 
  
 Aboriginal and White Commission 
  
 avh 
  
 avhandling 
  
 Bet 
  
 Betänkande 
  
 CEACR 
  
 Committee of Experts on the Application of 
  
 Conventions and Recommendations 
  
 CERD 
  
 Committee on the Elimination of Racial 
  
 Discrimination 
  
 cit 
  
 citat 
  
 Ds 
  
 Departementsserien 
  
 FK 
  
 Första kammaren 
  
 FN 
  
 Förenta Nationerna 
  
 FRP 
  
 Fysiska riksplaneringen 
  
 FSC 
  
 Forest Stewardship Council 
  
 HD 
  
 Högsta domstolen 
  
 HLA 
  
 Landsarkivet i Härnösand 
  
 IAHCR 
  
 Inter-American 
  Commission on Human Rights 
  
 ibid 
  
 på samma ställe 
  
 ICC 
  
 Indian Claims Commission 
  
 ILO 
  
 International Labour Organisation 
  
 kap 
  
 kapitel 
  
 KB 
  
 Konungens befallningshavande 
  
 Ku 
  
 Konstitutionsutskottet 
  
 LKAB 
  
 Luossavaara, Kiirunavaara AktieBolag 
  
 LRF 
  
 Lantbrukarnas Riksförbund 
  
 NJA 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv avdelning I 
  
 NOU 
  
 Norges offentlige utredninger 
  
 OTS 
  
 Office of Treaty Settlements 
  
 13 
  
 Förkortningar 
  
 SOU 2006:14 
  
 PEFC 
  
 Program for Endorsement of Forest Certification 
  
 Schemes 
  
 prop 
  
 proposition 
  
 prot 
  
 protokoll 
  
 RA 
  
 Riksarkivet 
  
 RF 
  
 Regeringsformen 
  
 Schroeder 
  
 Norsk Retstidende 
  
 Rskr 
  
 Riksdagens skrivelser 
  
 saml 
  
 samling 
  
 SCB 
  
 Statiska Centralbyrån 
  
 SFS 
  
 Svensk Författningssamling 
  
 SOFI 
  
 Språk- och folkminnesinstitutet 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SSR 
  
 Svenska Samernas Riksförbund 
  
 SVAR 
  
 Svensk Arkivinformation 
  
 Vol 
  
 Volym 
  
 YK 
  
 Yngre kommitté 
  
 ÄK 
  
 Äldre kommitté 
  
 ÖLA 
  
 Landsarkivet i Östersund 
  
 14 
 Sammanfattning 
 Uppdraget 
 Utredningsuppdraget har huvudsakligen gått ut på att med ledning av främst arkivmaterial avgränsa de områden som samerna enligt rennäringslagen får använda för renbete under tiden  
 oktober–april 
  (vinterbetesmarker). Denna del av uppdraget har benämnts för sökandet efter den  
 yttre gränsen 
 . Uppdraget har även haft en annan sida. Det har också gällt att överföra de termer som finns i artikel 14 i konvention nr 169 av ILO ( 
 International Labour Organisation 
 ) till svenska förhållanden. Den aktuella artikeln handlar om mark som ursprungsfolk traditionellt innehar ( 
 traditionally occupy 
 ) respektive traditionellt nyttjar tillsammans med andra ( 
 which they have traditionally had access for their subsistence and traditional acti- vities 
 ). Gränsen mellan dessa båda kategorier av mark har vi benämnt den  
 inre gränsen 
 . 
 Vårt arbete kan ses som en fortsättning på det arbete som gjor- des av en tidigare utredning, nämligen den s.k.  
 ILO-utredningen 
  som leddes av f.d. landshövdingen Gallagher. Den utred- ningen hade till syfte att undersöka vilka åtgärder som krävs för att Sverige skall kunna uppfylla de krav som konventionen nr 169 ställer på de stater som anslutit sig till den (vilket Sverige ännu inte har gjort).  
 ILO-utredningen 
  lämnade sitt betänkande 1999 (SOU 1999:25). I betänkandet föreslogs att en särskild gränsdragnings- kommission skulle inrättas. 
 Det finns anledning att redan inledningsvis förklara att kommis- sionens uppdrag är begränsat i vissa avseenden. Vi har således inte till uppdrag att föreslå lagändringar utan är hänvisade till att göra våra bedömningar mot bakgrund av gällande rätt. Detta innebär bl.a. att vi är bundna av de domstolsavgöranden som förekommit samt att våra uttalanden om samernas sedvanemarker kommer att sakna formell rättskraft. Vidare ligger det utanför vårt uppdrag att mot bakgrund av dagens förhållanden göra näringspolitiska avväg- 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 ningar mellan rennäringens och andra näringars intressen och vårt uppdrag avser inte heller innehållet i renskötselrätten eller frågan om vem som är berättigad att utöva denna. 
 Slutligen bör också anmärkas att vårt arbete begränsats av den tid och de resurser som stått till vårt förfogande. Det är således inte uteslutet att man vid mera djuplodande undersökningar av begrän- sade områden kan finna historiska belägg för vinterbeten i sådant material som vi saknat möjlighet att ta del av, såsom domböcker, tidningsnotiser m.m. Det är också möjligt att vi med tillgång till sakkunskap på området genom en mera genomgripande analys av andra rättssystem än den som vi gjort skulle ha kunnat anlägga i vart fall  
 de lege ferenda  
 – synpunkter av betydelse för bedömningen av såväl den yttre som den inre gränsen. Eftersom någon sådan analys hittills inte gjorts i samband domstolsavgöranden skulle den dock knappast kunna läggas till grund för sådana uttalanden  
 de lege lata  
 som ligger inom vårt uppdrag. 
 Historiska förutsättningar 
 Rennäringen och samhällets förändringar 
 Rennäringen har under århundradenas lopp påverkats av såväl ex- terna som interna förändringar. Inom själva Lappland var samerna fram till  
 1700-talet 
  så gott som allenarådande. Under de följande århundradena förvandlades de genom jordbrukets och skogsbru- kets expansion till en minoritet. I Västerbottens och Norrbottens kustbygder och i Jämtland och Härjedalen ägde samtidigt en kraf- tig befolkningsökning rum. I mitten av  
 1700-talet 
  var Norrlands andel av Sveriges befolkning fem procent medan den 1930, då den var som störst, var 13,3 procent. Den renskötande samiska befolk- ningen ökade däremot inte utan stagnerade under  
 1800-talet 
  och minskade under  
 1900-talet. 
  Majoriteten av samerna fick efterhand söka sig sin utkomst utanför rennäringen. 
 Från början byggde den samiska kulturen huvudsakligen på jakt och fiske och en familj hade då bara ett fåtal tamrenar. Under 1600- talet skedde en övergång till storskalig rennomadism med renhjor- dar som främsta försörjningsbas. Driftsformen var länge intensiv vilket innebar att hjordarna var relativt små med bara något hund- ratal djur. Under slutet av  
 1800-talet 
  och början av  
 1900-talet 
  växte en extensiv renskötsel fram med större hjordar och mindre tät be- 
 16 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 vakning. Denna utveckling motarbetades länge av myndigheterna, men efter andra världskriget har den extensiva renskötseln setts som en naturlig modernisering motsvarande den som samtidigt ägde rum inom jordbruket. Den har under seklets tre sista decen- nier, särskilt i Jämtlands och Västerbottens län, medfört en påtaglig ökning av renantalet, vilken dock legat inom de av myndigheterna godkända ramarna. Det kan emellertid inte uteslutas att utveck- lingen inneburit påfrestningar på relationerna mellan rennäringen och samhället i övrigt. Å andra sidan har storskogsbrukets fram- växt, kommunikationernas förändringar, vattenkraftsutbyggnaden, turismen m.m. inneburit påfrestningar på rennäringen. 
 Så länge det inre av Norrland var väglöst land var ren och ackja det enda möjliga transportmedlet. Staten ansåg det därför vara an- geläget att värna om de samiska näringarna och förhindra att samer flyttade över till Norge. Denna ambition har regering och riksdag behållit in i modern tid vilket bl.a. kommit till uttryck i 1886 års renbeteslag och dess efterföljare. Hänsynen till samerna har emel- lertid ofta fått vika för det ännu starkare intresset av att stödja det övriga näringslivets utveckling. Denna konflikt mellan olika intres- sen har gett anledning till många egendomliga, ibland rent rasis- tiska, förhållningssätt och myndighetsbeslut. Det är dock angeläget att understryka att relationen samer – bofasta inte enbart får ses i ett konfliktperspektiv. I många fall, särskilt i äldre tid, har det rört sig om ett fruktbart samarbete. 
 Rennäringens historiska gränslinjer 
 Rennäringslagstiftningen arbetar med ett antal begrepp som man måste känna bakgrunden till för att förstå. De viktigaste av dessa begrepp är lappskattelanden, lappmarksgränsen, odlingsgränsen och renbetesfjällen i Jämtlands län. 
 Lappskattelanden var områden som enskilda samefamiljer i äldre tid disponerade för underhållet av sina renhjordar under vår, som- mar och höst. Under vintern sökte man bete för sina renar utanför sina egna land. Så långt man kan se i det historiska materialet be- handlades lappskattelanden under  
 1600-talet 
  i rättspraxis och av myndigheterna i övrigt på ett sätt som motsvarade de svenska skatteböndernas marker. Under slutet av  
 1600-talet 
  och första hälften av  
 1700-talet 
  ifrågasatte emellertid kronan såväl skattebön- dernas som samernas rätt till sin jord. Genom en kunglig försäkran 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 1789 garanterades dock skattebönderna äganderätten till denna. Detsamma kom inte att gälla samernas rätt till sina lappskatteland. Dessa behandlades i stället fortsättningsvis som kronojord. Denna utarrenderades av länsstyrelserna mot en viss lappskatt och blev inte som tidigare lagfaren vid domstolarna. Efterhand kom hela sy- stemet med lappskatteland under inre press och förändrades. En av anledningarna var utvecklingen inom rennäringen själv. De enskilda lappskattelanden blev för små för de stora renägare som växte fram i slutet av  
 1800-talet. 
  Lappskatten och lappskattelanden avskaffades slutgiltigt 1928. 
 Lappmarksgränsen i Västerbottens och Norrbottens län drogs i mitten av  
 1700-talet. 
  Den hade till främsta syfte att stimulera jord- brukskolonisationen. Kustbönderna förbjöds att, som tidigare, be- driva fiske i vattendragen inom lappmarken och därmed konkurrera med därvarande samer och nybyggare. Nybyggarna i lappmarken beviljades vissa skattefriheter som inte fanns i kustsocknarna och de fritogs från knektutskrivning. Någon konflikt med samerna räknade man till en början inte med. I en kungörelse 1749 under- ströks att nybyggarna inte fick förfördela någon annans näring, dvs. de samiska näringarna. 
 I kungörelserna om lappmarksgränsen finns inga bestämmelser som talar om att den skulle utgöra en gräns för de samiska vinter- flyttningarna. Den har heller inte i praktiken fungerat som sådan. Olika källor från 1700- och  
 1800-talen, 
  inte minst kyrkliga, vittnar om att samer vintertid ofta flyttade med sina renar ned till kust- socknarna, ibland ända ned till Bottenhavskusten och öarna där utanför. Kungörelser som utfärdades i början av  
 1800-talet 
  om bönders skyldighet att inhägna sina hässjor för att skydda dem mot renar gällde även i kustsocknarna i Västerbottens och Norrbottens län och på landsbygden i Jämtlands län. Detta visar att regeringen tillskrev samerna rätt att låta renarna beta där vintertid. Enskilda landshövdingar fattade visserligen beslut i motsatt riktning, men vid prövning i högre instans förklarades dessa lokala beslut ogiltiga. 
 I Jämtland och Härjedalen fanns ingen lappmark med fastställda gränser som i de två nordliga länen. Undersökningen visar emeller- tid att Jämtlands lappmarker var ett etablerat begrepp. Området sträckte sig längs fjällkedjan från Frostviken i norr till Härjedalen i söder. Samerna i dessa lappmarker drabbades mycket hårt av den avvittring av kronans ägor till privat ägande som genomfördes på  
 1820-talet. 
  Samerna hade sedan tidigare fri betesrätt på kronans marker, men då dessa nu kraftigt inskränktes uppstod stora pro- 
 18 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 blem. De s.k. renbetesfjäll som i början av  
 1840-talet 
  avsattes för samernas behov var helt otillräckliga. I slutet av  
 1800-talet 
  försökte staten rätta till de värsta misstagen genom att inköpa s.k. utvidg- ningshemman. De därigenom utvidgade renbetesfjällen var dock aldrig, det framgår tydligt av utredningarna och riksdagsbehand- lingen, avsedda att täcka samernas behov av betesmark även under vinterhalvåret. 
 Odlingsgränsen tillkom genom att riksdagen 1867 beslutade att det skulle dras en provisionell gräns mellan lappmarkernas kultur- land och fjällbygd. Landet ovanför denna gränslinje skulle i prin- cip vara samernas land och inga fler nybyggen skulle få anläggas där. Mångåriga diskussioner fördes emellertid om var gränsen skulle dras, vilket bl.a. medförde att odlingens expansion in i lapp- markerna kunde fortsätta och att formuleringarna om gränslinjen blev luddiga i den första renbeteslagen. Odlingsgränsens läge fast- slogs definitivt 1890 och beskrivningen av den kunde därigenom göras betydligt klarare i 1898 års renbeteslag. Samer har enligt denna och alla senare lagar rätt att vistas med sina renar året om ovanför odlingsgränsen i Västerbottens och Norrbottens län och på renbetesfjällen i Jämtlands län. 
 Avvittringen genomfördes tidigast i Jämtlands län. I övriga norrlandslän sattes den i verket i långsammare tempo och vid en senare tidpunkt. I början av  
 1870-talet 
  blev den aktuell i områdena ovanför lappmarksgränsen. För samernas del blev avvittringsstad- gan för Västerbottens och Norrbottens lappmarker 1873 en vänd- punkt. I den stadgades att samerna fritt fick utnyttja renbete på kronans mark året om. På de enskilda marker som skulle komma att avvittras inom lappmarkerna fick de dessutom utan någon in- skränkning göra det under vinterhalvåret då renens föda endast var renlav och några större skador för jordbruk och skogsbruk därför inte ansågs kunna uppstå. Denna stadga och den diskussion kring begreppet sedvanerätt som förekom kring den förebådade den för- sta renbeteslagen. 
 Sedvanerätten lagfästs 
 Under  
 1870-talet 
  rådde svåra motsättningar i Härjedalen beträf- fande samernas rätt att föra sina renar på bete utanför renbetesfjäl- len. Motsättningarna blev riksbekanta under namnet kulturkam- pen. Under denna blev det tydligt att det rådde kaos i lagstift- 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 ningen. Under årens lopp hade författningar utfärdats som fallit i glömska eller ersatts av nya av diametralt motsatt innehåll. Ofta härrörde de senare från lokala beslut fattade av olika landshöv- dingar. Bestämmelserna om hägnadsskyldigheten var ett mycket belysande exempel på detta. Som statsrådet Keith framhöll i propositionen till en renbeteslag fanns det ett påtagligt behov av att till ett överskådligt helt samla alla bestämmelser. 
 Den lappkommitté som tillsattes 1882 för att undersöka saken kom år 1883 med sitt betänkande. Det innehöll förslaget till vår första samlade renbeteslag. Den första paragrafen i denna skulle lyda: 
 Lapparna är berättigade att, under iakttagande av de i denna lag med- delade föreskrifter, uppehålla sig med sina renar icke allenast inom Västerbottens och Norrbottens lappmarker och på de för dem inom Jämtlands län avsatta land, utan även på de trakter i övrigt, vilka de ef- ter gammal sedvana hitintills besökt, och att där betjäna sig av land och vatten till underhåll för sig och sina renar. På enskildas ägor, belägna utom Norrbottens och Västerbottens läns lappmarker eller inom de delar av dessa lappmarker, som vid redan förrättad eller framdeles ske- ende avvittring förklarats tjänliga till odling, må dock lapparna utan vederbörande jordägares eller brukares samtycke uppehålla sig endast under oktober, november, december, januari, februari, mars och april månader, där ej sådana ägor vid avvittringen bibehållits jämväl såsom renbetesland, eller ovanliga väderförhållanden utgör hinder för flytt- ningen. 
 Trots motstånd huvudsakligen från representanterna från Jämt- lands län antogs förslaget av riksdagen 1886. Lagen har senare mo- difierats i olika avseenden genom rennäringslagar 1898, 1928 och 1971. Bestämmelserna om sedvanerätten har dock behållits även om den språkliga utformningen ändrats. I själva lagtexterna har det inte preciserats var gränserna för sedvanerätten går. Samtliga kom- mittéer som förarbetade lagarna gjorde dock omfattande under- sökningar för att utröna var gränserna kunde tänkas gå. I dessa fö- rarbeten finns ett rikt material till närmare belysning av frågan om sedvanerättens geografiska utsträckning. 
 20 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 De historiska källorna 
 Enligt direktiven skall Gränsdragningskommissionen i sitt arbete främst gå igenom material som finns hos olika myndigheter. Efter- som det rör sig om historiska frågeställningar har det nästan ute- slutande blivit frågan om forskningar i upphörda myndigheters ar- kiv, i många fall av mycket gammalt datum. Dessa arkiv finns till helt övervägande delen i de statliga arkivinstitutionerna, framför allt i Riksarkivet och landsarkiven i Östersund (för Jämtlands län) och i Härnösand (för övriga Norrland). I en del fall finns de dock fortfarande förvarade hos idag existerande myndigheter och insti- tutioner. 
 Det arkivmaterial som stått till förfogande är synnerligen om- fattande. För att inte drunkna i det har vissa strategier fått använ- das. Arkeologiska undersökningar har av flera skäl utelämnats. Ett tungt vägande sådant är att vår undersökning inte gäller perioder då jakt och fiske var samernas huvudsakliga näringsfång. Vår under- sökning gäller endast tiden efter att storskalig rennomadism blev en huvudnäring, dvs. från  
 1600-talet 
  och framåt. Ett annat intres- sant arkivmaterial som vi av tidsskäl fått avstå från att närmare be- arbeta är sådana omfattande lokala källserier som domböcker, kyrkböcker och dyl. 
 Det material som varit av störst betydelse för utredningen har varit regeringens och de centrala verkens arkiv på Riksarkivet. För äldre tid kan man särskilt framhålla Brewer, Kam- markollegiets och Direktionens för Lappmarkens ecklesiastikverks arkiv. Från departementalreformen 1840 och framåt har departe- mentens protokoll och konseljakter samt kommittéarkiven varit särskilt viktiga. Fjorton kommittéer har i större eller mindre ut- sträckning behandlat frågan om renbetesmarkernas geografiska ut- sträckning. Kommittéerna har i sin tur initierat lokala utredningar. De har också låtit utarbeta ett antal kartor som utgör stommen i den digitala kartsamling som Gränsdragningskommissionen gjort tillgänglig på Länsstyrelsens i Norrbottens läns hemsida http://www.bd.lst.se. I de regionala arkiven har arkiven från dom- kapitlet i Härnösand, länsstyrelserna, kronofogdarna, lappfogdarna och lantbruksnämnderna varit av störst betydelse. 
 Utöver arkivmaterialet har naturligtvis även tryckta källor använts. Självklart i det sammanhanget är det offentliga trycket i form av riks- dagsprotokoll, statens offentliga utredningar (SOU med föregångare), 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 lagsamlingar m.m. Vissa reseskildringar och topografiska beskriv- ningar från äldre tid har också visat sig vara av stort värde. 
 Den vetenskapliga och amatörvetenskapliga litteraturen om sa- mer är mycket omfattande. Åtskilligt av den har varit till nytta, men det är ändå slående hur mycket av den som kretsat kring reli- giösa, politiska, juridiska och etnografiska frågeställningar och hur lite man intresserat sig för själva näringens villkor. Detta har gjort att Gränsdragningskommissionens arbete i stor utsträckning fått bygga på ren grundforskning i arkiv. 
 Källkritiska problemställningar 
 I Gränsdragningskommissionens arbete har stor möda lagts ned på att analysera hur olika typer av källmaterial kommit till och vilken bakgrund det haft. Detta har setts som en nödvändig förutsättning för att man skall kunna bedöma källornas värde och förstå sam- manhangen bakom dem. Denna noggranna genomgång bildar un- derlag för en principiell diskussion om de källkritiska problemen som återfinns i kapitel 8. 
 Några av de källkritiska frågeställningarna förtjänar att särskilt lyftas fram. I olika rättegångar på senare tid har det ställts krav på att samerna, ofta i detalj, skall redogöra för var de vistats med sina renar under de 90 år som föregick 1886 års renbeteslag. Kraven framstår vid närmare granskning som orimliga. Det existerade inte den registrering av samiska flyttningar som gör en sådan detaljre- dovisning möjlig. Vad man får arbeta med är sannolikheter byggda på flera faktorer; de grundliga undersökningar om flyttnings- mönster som gjordes kring sekelskiftet 1900, naturförhållanden, renens egenskaper, sporadiska samtida belägg, allmänna beskriv- ningar i det historiska källmaterialet samt retroaktiva intervjuer. Dessutom bör man beakta de remissvar som lämnades på olika lagförslag av kommuner och myndigheter i de berörda länen. De ger i många fall en bild av hur man i dessa uppfattade sedvaneområ- dets geografiska utsträckning. 
 Svårigheter med luckor i beläggen för vinterbeten finns tyvärr även för  
 1900-talet. 
  I Jämtlands län gjorde visserligen myndighe- terna beaktansvärda försök att systematiskt dokumentera var dessa ägt rum, men i övriga län uppfattade varken samer, markägare eller myndigheter att det fanns behov av det, efter allt att döma därför 
 22 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 att sedvanerätten genom rennäringslagarna och byordningarna för samebyarna ansågs fastställd ned till Bottenhavskusten. 
 Utredningen pekar i övrigt bl.a. på de svårigheter som minnets tillkortakommanden åstadkommer. Områden som utpekats som normala vinterbetesområden har vid närmare granskning visat sig vara normala endast under en viss överblickbar tid, och den tiden har i många fall visat sig vara kortare än man kunnat förvänta. Dessutom måste man vara observant på de perspektivförskjut- ningar som tidsandan och enskilda uppgiftslämnares personliga uppfattningar ofta innebär. 
 Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker 
 Detta omfattande kapitel redogör ingående för de källuppgifter som finns om vinterbeten i olika områden från olika tider. Ambi- tionen har, så långt det varit möjligt för ett så stort område som renskötselområdet i dess helhet, varit att uppnå någotsånär samma detaljnivå som förekommit vid rättsprocesser. Det har naturligtvis medfört en stor textvolym. Den ger å andra sidan en större över- blick än det material som kommer fram i processer rörande regio- nalt mera begränsade områden. 
 Det finns åtskilliga fallgropar i materialet. Kartor och andra handlingar utgår ofta från länsindelningen. Detta måste man vara observant på. Länsgränserna idag är i flera fall annorlunda än de var för hundra år sedan. Renen känner naturligtvis heller inte till admi- nistrativa indelningar. Därför har till stor del de gamla lappmar- kerna använts som indelningsgrund i redovisningen. De speglar bättre renarnas naturliga flyttningsmönster. 
 Våra slutsatser av den omfattande dokumentationen redovisas i kapitel 11. Beträffande de två kartor som där refereras till kan näm- nas att landskamreraren Jackson karta 1959 bygger på en omfat- tande undersökning om vinterbetesmarkerna som han genomförde i Jämtlands län. Planverkets karta från 1978 tillkom i samband med den fysiska riksplaneringen under  
 1970-talet. 
  Den bygger på inter- vjuer med samebyarna och därefter bearbetningar av berörda myn- digheter. Utöver de här nämnda kartorna finns flera andra intres- santa. Bland dem kan framhållas de som tillkom som ett resultat av den intervjuundersökning med 211 samer i hela renskötselområdet som genomfördes åren  
 1912–1913 
  (karta nr  
 7.7.1-5). 
  
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 Urminnes hävd 
 I kapitel 10 beskrivs hur vi ser på begreppet urminnes hävd. Vår utgångspunkt är därvid gällande rätt, sådan denna har tolkats av oss. Det bör därvid anmärkas att tolkningen försvårats av att klar- görande lagförarbeten till stor del saknas och att rättspraxis är praktiskt taget obefintlig. 
 Urminnes hävd är ett begrepp som har djupa historiska rötter. Sedan slutet av  
 1800-talet 
  har det använts för att legitimera ren- skötselrätten. Urminnes hävd utmönstrades ur jordabalken 1972 men finns kvar i rennäringslagen. Renskötselrätten är en grundlags- skyddad rättighet som uppkommer genom ett långvarigt och av andra accepterat nyttjande av mark och vatten. Urminnes hävd till renskötselrätt avviker i många avseenden från urminnes hävd till andra rättigheter. I flera hänseenden saknar rekvisit för jordabal- kens urminnes hävd relevans när rättsfiguren skall tillämpas på ren- skötselrätten. Vi har därför ansett att urminnes hävd till renskötsel- rätt bör betraktas som ett särskilt rättsinstitut, vilket dock i tillämpliga delar bör tolkas i enlighet med vad som gällt enligt jor- dabalken. 
 Frågan hur lång tid som ett nyttjande skall ha pågått för att ur- minnes hävd skall anses föreligga är i lagen inte bestämd på annat sätt än att det skall ha pågått så länge att ingen levande minns eller av sina anfäder hört när det påbörjades. Innebörden har inte fast- ställts i rättspraxis. Vi har ansett att det i klarhetens intresse bör finnas en bestämd tidsgräns och vi har i enlighet med uttalanden i doktrinen stannat för 90 år. Om renskötselrätten inte utövas bör samma tid förlöpa för att en redan etablerad urminnes hävd skall anses förfallen. Om däremot en på urminnes hävd grundad ren- skötselrätt inte hunnit etableras ligger saken något annorlunda till. Dock kan det krav på intensitet i brukandet som gäller för upp- komsten av urminnes hävd i allmänhet inte tillämpas när det gäller urminnes hävd till renskötselrätt. Avgörandet bör i stället grundas på vad som framstår som rimligt sett ur rennäringens perspektiv. Man måste således bortse från sådana uppehåll i brukandet som är normala till följd av att man måste invänta återväxten av renlav inom ett avbetat område eller som har sin grund i att en trakt nytt- jas endast under s.k. flenår. Vi har som en huvudregel antagit att ett sammanhängande uppehåll i nyttjandet under en tid på 30 år gör att tiden för uppkomst av urminnes hävd avbryts. 
 24 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 Vid bedömningen av om urminnes hävd till renskötsel har upp- kommit skall enligt vår tolkning hänsyn tas till brukande som ägt rum såväl före som efter den äldsta renbeteslagen och till och med ända in i våra dagar. Den omständigheten att urminnes hävd togs bort från nya jordabalken saknar enligt vår mening betydelse för tillämpningen av urminnes hävd till renskötselrätt. 
 Renskötselrätten är oberoende av fastighetsindelningen. När det skall klargöras inom vilket område renskötselrätt föreligger är man hänvisad till det svårdefinierade begreppet trakt. Vi har ansett att det måste avse ett större område som tillgodoser renens behov av att växla mellan olika marker beroende på betesförhållandena år från år. 
 Vi resonerar också kring hur man värderar bevisning i mål om renskötselrättens bestånd. Eftersom det oftast gäller mycket gamla förhållanden ligger det i sakens natur att direkta vittnesuppgifter inte finns att tillgå och att de bevis som finns i allmänhet är skrift- liga. Men även andra sorters bevis kan åberopas. Många gånger är bevisen sådana att de var för sig inte är tillräckligt starka men att de sammantagna kan få avsevärd styrka. Bevisbördan ligger i allmänhet på den som påstår att ett faktum existerar. I fråga om renskötsel- rätten innebär detta att samesidan har bevisbördan. Även om detta formellt sett är fallet ligger det i sakens natur att bevisbördan i praktiken går över till motsidan om samerna kan prestera bevisning av viss dignitet. 
 I mål om renskötselrättens bestånd företräds samesidan av sa- mebyarna. Vi anser att en dom i ett sådant mål är bindande för hela renskötarkollektivet trots att endast en eller vissa samebyar deltagit i processen. Markägarsidan företräds i en sådan process av enskilda fastighetsägare. Det är dock vanligt att inte alla berörda fastighets- ägare är representerade i processen. I ett sådant fall får domstolens avgörande ingen formell rättskraft i fråga om dem som stått utan- för men det får enligt sakens natur en mycket stark bevisverkan i den mån som domstolen gjort en reell sakprövning. 
 Renskötselrätt enligt rennäringslagstiftningen gäller oberoende av avtal mellan markägare och renägare. Det är dock inte ovanligt att man träffar avtal med varandra om det gemensamma markut- nyttjandet. Det kan också finnas ett intresse av att träffa avtal om renbetesrätt utanför det sedvanerättsligt bestämda renskötselområ- det eller inom områden där det är oklart om renskötselrätt förelig- ger eller ej. I slutet av kapitel 10 pekar vi på att dagens lagstiftning inte ger utrymme för stabila avtalslösningar. 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 Den yttre gränsen 
 I kapitel 11 tar vi ställning till den yttre gränsen för renbetet. Det är viktigt att upprepa att vårt ställningstagande inte blir förenat med rättskraft. Ett rättskraftigt avgörande av frågan om ett mark- område är belastat med renskötselrätt eller inte kan endast erhållas genom ett domstolsavgörande. Detta innebär inte att vi betraktar vårt arbete som betydelselöst. Vi har haft ambitionen att ta fram så mycket som möjligt av sådant material som kan tjäna som ett rele- vant underlag för att avgöra var sedvanerätt föreligger och hoppas att vi genom de slutsatser vi dragit av detta kan bidra till att fram- tida processer till stor del blir onödiga. 
 De källor vi använt oss har vi hämtat från arkiv, kartor, offentligt tryck, vetenskapliga verk samt uppgifter som vi fått från samer och markägare. Utifrån dessa uppgifter och med ledning av principer som kommit till uttryck tidigare i betänkandet har vi delat in ren- skötselområdet i olika kategorier, nämligen 
  
 1. 
  
 bevisad renbetesrätt 
  
 2. 
  
 enligt markägarnas mening inte bevisad men enligt vår uppfatt- ning övervägande sannolik renbetesrätt 
  
 3. 
  
 av samerna påstådd men enligt vår bedömning inte bevisad eller mindre sannolik renbetesrätt 
  
 4. 
  
 renbetesrätt saknas 
  
 Som en kategori 5 har vi redovisat områden som för närvarande är föremål för domstolsprocesser. Sådana tvistiga områden är av kon- stitutionella skäl undantagna från vår bedömning. 
 Våra slutsatser har åskådliggjorts på en karta, som fogas till be- tänkandet. Det skall därvid sägas att kommissionens beslut angå- ende renskötselområdets omfattning hänför sig till kategori 1 och 2. 
 Helt kort kan indelningen beskrivas på följande sätt. 
 Hela landskapet Lappland ligger enligt gällande lag inom ren- skötselområdet och redovisas på vår karta inom betesområdet 1. Flertalet fjällsamebyar och alla skogssamebyar har sina åretrunt- marker inom landskapet. 
 Till kategori 1 hänför vi också koncessionsområdet i Norrbotten trots att den renskötsel som där bedrivs inte är uteslutande samisk. Vi har ansett att det ligger utanför vårt uppdrag att uttala oss om de tvister om markanvändningen som förkommer mellan å ena sidan fjäll- och skogssamebyar och å andra sidan koncessionsbyar. 
 26 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 Beträffande Norrbotten i övrigt gör vi följande indelning. Inom renskötselområdet ligger ett område 2 A, vilket följer en ungefärlig linje Niemisel – Gullträsk – Harads – Vittjärv – Niemisel. Ett annat som enligt vår bedömning inte med tillräcklig grad av sannolikhet kan hänföras till renskötselområdet och därför hör till kategori 3 (område 3 A) avgränsas med en ungefärlig linje Råneå  
 –Niemisel 
  – Vittjärv – Rosvik. Områdena 2 B och 4 A utgör enklaver inom om- råde 3 A. Området 2 B – inom renskötselområdet – kan beskrivas som  
 Kallax-heden 
  med omgivningar medan området 4A utgörs av ett område som till följd av en laga kraftvunnen dom 2002 inte be- lastas av renskötselrätt. Längre söder ut ligger vid kusten betesom- rådet 2 C; områdets avgränsning är ungefär Rosvik – Sikfors – Bergsviken – Jävre. Resten av landskapet Norrbotten ingår i kate- gori 1, vars område sträcker sig ut till kusten mellan Jävre och Kåge. 
 När det gäller det inre av landskapet Västerbotten är sedvane- rätten odiskutabel. Bedömningen av området mot kusten är enligt markägarnas uppfattning inte alldeles okontroversiell. Vi har ansett att en linje som avgränsar de inre delarna (kategori 1) mot de yttre (kategori 2) kan dras mellan Skellefteå – Boliden – Burträsk – Vindeln – Örträsk. Vår uppfattning är således att hela Västerbotten ligger inom renskötselområdet. Dock skall anmärkas att området 5 A, vilket utgörs av  
 Bjurö-halvön, 
  är föremål för en pågående pro- cess och därmed undantagen vår bedömning. 
 Stora delar av Ångermanland har inte bara i historisk tid berörts av vinterbete utan detta har också skett kontinuerligt fram till idag. Trots detta är sedvanerätten mer eller mindre ifrågasatt inom större delen av landskapet. Det finns dock ett område i norr där rätten är odiskutabel. Detta har vi hänfört till kategori 1 och på kartan redo- visat inom betesområde 1 A. Området innefattar bl.a. de socknar som hör till Jämtlands län. Till Västerbottens län hör å andra sidan Nordmalings kommun, som med hänsyn till en pågående process av oss redovisats som kategori 5 B. 
 I övrigt följer vi genom Ångermanland och in i Jämtland i stora drag Planverkets karta från 1978 och linjen på en karta av Jackson  
 (Huss-linjen). 
  Detta innebär att större delen av landskapet Jämtland ligger inom renskötselområdet och att det – då någon av- vikande uppfattning inte redovisats från markägarna beträffande särskilda trakter – skall redovisas som kategori 1. I sydöstra delen av Jämtland har vi dock i vissa områden frångått  
 Huss-linjen 
  bero- ende på att vi inte kunnat göra troligt att renskötseln där bygger på 
 27 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 90-årig 
  hävd. Vi anser oss inte heller ha tillräckliga belägg för en på urminnes hävd grundad vinterbetesrätt vid kusten söder om vår linje. Det finns några områden som ligger mellan vår yttre linje och den som markägarna föreslagit. Dessa mellanliggande områden har vi i enlighet med de angivna principerna hänfört till kategori 2. I Jämtland finns även ett område runt sjön Näkten som bör höra till kategori 1. Vidare finns ett område – 5 C – som är undantaget på grund av pågående process, nämligen det som ligger vid Klövsjö- Rätan. Alla åretruntmarker i landskapet Jämtland hör självklart till kategori 1. 
 Vinterbetesmarkerna i Bergs kommun inom landskapet Härje- dalen har vi hänfört till renskötselområdet, men i brist på tillräck- ligt tillförlitlig utredning lagt i kategori 2. När det gäller vinterbe- tesmarkerna i hela Härjedalens kommun, dvs. återstoden av land- skapet Härjedalen utom de i lagen definierade åretruntmarkerna, liksom vissa områden i Älvdalens kommun, har vi till följd av med- delade laga kraft vunna domar varit hänvisade till kategori 4. Idre nya samebys vinterbetesområde måste vi hänföra till kategori 2 och byns åretruntmarker till kategori 1 i den mån de till följd av den meddelade domen inte hör till kategori 4. 
 Den inre gränsen 
 Gränsdragningskommissionen har också haft i uppdrag att i enlig- het med ILO:s konvention nr 169 identifiera den mark som sa- merna innehar respektive nyttjar tillsammans med andra. 
 Endast ett fåtal länder har ännu ratificerat ILO:s konvention nr 169. Frågan om en eventuell svensk ratificering av konventionen har varit uppe vid ett flertal tillfällen. Det som hindrat ett svenskt tillträde till konventionen har framför allt varit frågan om ur- sprungsfolks rättigheter till mark. Konventionen ställer krav på att de berörda folkens äganderätt  
 och  
 besittningsrätt till den mark som de traditionellt innehar erkänns. Därutöver skall åtgärder vidtas i lämpliga fall för att skydda de berörda folkens rätt att nyttja sådan mark, som inte uteslutande bebos av dem, men till vilken de tradi- tionellt haft tillträde för sin utkomst och traditionella verksamhet. Konventionen kräver vidare att regeringarna skall vidta nödvändiga åtgärder för att identifiera den mark som de berörda folken tradi- tionellt innehar och för att garantera effektivt skydd av deras ägan- derätt och besittningsrätt. 
 28 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 Vår analys av de krav som artikel 14 i  
 ILO-konventionen 
  upp- ställer leder fram till slutsatser som i väsentliga hänseenden skiljer sig från dem som drogs i den tidigare  
 ILO-utredningen. 
  Vi är dock ense med  
 ILO-utredningen 
  om att konventionen inte ställer krav på en formell äganderätt för att mark som brukas av ursprungsfol- ket skall hänföras till mark som detta traditionellt innehar. Det finns dock en miniminivå för de rättigheter som skall gälla. Vi anser att denna miniminivå inte är uppfylld med den renskötselrätt som samerna har enligt rennäringslagstiftningen. Detta innebär att vi inte delar  
 ILO-utredningens 
  uppfattning att all statligt förvaltad åretruntmark skall klassas som samernas innehavsmark enligt kon- ventionen. Det finns enligt vår på gällande rätt grundade uppfatt- ning inte något sammanhängande större område till vilket samerna har en sådan stark rätt som avses med konventionens krav på ägan- derätt och besittningsrätt. 
 Det sagda innebär inte att vi vill utesluta att det kan finnas be- gränsade områden inom åretruntmarkerna där samernas nyttjande är såväl tillräckligt intensivt som exklusivt att de vid en svensk an- slutning till konventionen bör klassas som samernas innehavsmark. Det är lämpligt att samerna efter en identifikation av marken och en fastighetsbildning tillerkänns en formell äganderätt till den- samma. De får därmed en rätt att disponera över marken som är oberoende av rennäringslagstiftningen. 
 Vi delar  
 ILO-utredningens 
  uppfattning om att den yttre gränsen för den mark som samerna nyttjar tillsammans med andra sam- manfaller med den yttre gränsen för renskötselområdet. 
 Det kan uppfattas som en svaghet i svensk rätt i förhållande till konventionens krav att det saknas ett alternativ till domstolspröv- ning av frågor om markrättigheterna. Vi har i kapitel 14 skissat på ett förslag till ett sådant alternativ. 
 Ett svenskt utrednings- och medlingsinstitut 
 Det har under senare år förekommit flera processer om samernas markrättigheter. I de fall domstolarna gjort en sakprövning har denna föregåtts av en synnerligen långvarig handläggning och de utrednings- och rättegångskostnader som belastat parterna i målen har blivit betydande. I några fall har dock laga kraftägande dom- stolsavgöranden kommit till stånd utan att domstolen gjort någon prövning i sak, något som i samtliga fall berott på att man från sa- 
 29 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2006:14 
  
 mernas sida inte ansett sig ha ekonomiska möjligheter att ingå i svaromål. 
 Vi tror att vi genom denna utredning har fullgjort vårt uppdrag att skaffa fram ett underlag som kan bidra till att lösa framtida konflikter om renskötselrätten, men vi är väl medvetna om att våra uttalanden, vilka saknar rättskraft, inte på ett invändningsfritt sätt kunnat undanröja de oklarheter som föreligger. Det finns därmed en påtaglig risk för att det också i framtiden skall uppkomma kon- flikter om markrättigheterna. 
 Konflikterna har i huvudsak sin grund i en oklar lagstiftning, som ger de berörda sakägarna underlag för skilda uppfattningar om vad som gäller. Lagens utformning är också skuld till att konflikt- lösningen förutsätter omfattande och kostnadskrävande utred- ningar. Ansvaret för lagregleringen ligger på staten. Vi menar där- för – i likhet med  
 ILO-utredningen 
  – att staten bör ta ett kostnads- ansvar för utredningarna. Det är inte tillfredsställande att någon part av ekonomiska skäl avstår från att få sin rätt prövad. 
 I ett rättssamhälle ankommer konfliktlösning i sista hand på oberoende domstolar. Det är emellertid i de flesta sammanhang vanligt att domstolsprövningen föregås av försök till samför- ståndslösning. När det gäller renskötselrätten är dock möjlighe- terna till stabila avtalslösningar som alternativ till domstolsavgö- randen begränsade. Detta hänger till stor del samman med att den rättsliga regleringen av rennäringen har sin grund i en tid då sa- merna ställdes under statligt förmynderskap. Samernas intressen skulle tas till vara av lappfogdarna och länsstyrelserna och det fanns därmed inte något behov av avtalsregleringar. 
 Vi anser att konflikter om samernas markrättigheter i första hand bör lösas avtalsvägen i samförstånd mellan sakägarna. En vik- tig anledning till detta är att lagregleringen i många avseenden framstår som föråldrad och inte bidrar till en tillfredsställande ut- veckling av rennäringen. Gällande rätt hänför sig till historiska för- hållanden då såväl rennäringen som de andra näringar som konkur- rerar om markresurserna utövades under helt andra villkor än idag. En konfliktlösning som strikt bygger på en tillämpning av gällande rätt ger därför inte alltid ett för parterna tillfredsställande och än- damålsenligt resultat. En samförståndslösning kan med bortseende från rättsliga överväganden ta sikte på vad som är ändamålsenligt och kan därmed begränsa behovet av en kostnadskrävande utred- ning om historiska förhållanden. 
 30 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sammanfattning 
  
 I andra länder som är anslutna till  
 ILO-konventionen 
  eller som annars berörs av folkrättsliga regler om ursprungsfolks rättigheter har man inrättat särskilda organ för utredning och medling vid konflikter om markrättigheter. Vi menar att man också i Sverige bör inrätta ett sådant organ. Detta är också angeläget om man skall ansluta sig till konventionen och uppfylla de krav som denna stäl- ler. 
 Det har inte legat inom kommissionens uppdrag att lämna ett förslag om ett utrednings- och medlingsorgan. Vi har därför nöjt oss med att peka på behovet av ett sådant. Dock har vi härjämte uttalat att det för att ett sådant organ skall kunna medverka till sta- bila avtalslösningar krävs lagändringar av såväl civilrättslig som pro- cessrättslig natur. 
 31 
 Summary 
 Remit 
 The main remit of the Committee has been to delimit, primarily on the basis of archive material, the areas that the Sami may use under the Reindeer Husbandry Act for reindeer grazing during the period  
 October–April 
  (winter grazing lands). This part of the remit has Lane for the  
 outer boundary 
 . There has also Newman side to the remit. This has been to transfer the terms set out in article 14 of ILO (International Labour Organisation) Con- vention No. 169 to Swedish conditions. This particular article Norman lands that indigenous peoples traditionally occupy and land to which they have traditionally had access for their subsistence and traditional activities. We have called the boundary between theses two categories of land the  
 inner boundary 
 . 
 Our work can be seen as a continuation of the work done by an earlier inquiry, the ILO Inquiry, which was led by former county governor Gallagher. The purpose of that Inquiry was to de- termine what Monroe required to enable Sweden to fulfil the requirements that Convention No. 169 places on the states that have acceded to it (which Sweden has not yet done). The ILO In- quiry presented its report in 1999 (SOU 1999:25). The report pro- posed the establishment of a special boundary delimitation com- mittee. 
 It is worth explaining at the outset that the remit of this com- mittee is limited in certain respects. Thomas not had the task of proposing legislative amendments and have instead Gray make our assessments in the light of the current law. This means, for example, that we are Graves rulings that have Spears made by the courts and that our pronouncements on the Samis customary lands will not have any formal legal force. In addition, it is not part of our remit to strike balances in industry policy be- tween the interests of reindeer husbandry and other industries in 
 33 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 the light of the current conditions. Nor does our remit include the substance of the reindeer herding right or the question of who is entitled to exercise that right. 
 Finally it should also be noted that our work has Stone the time and resources at our disposal. Thus it is not impossible that deeper surveys of limited areas will be able to find historical evidence of winter grazing in material that we have been unable to study, such as parish registers, newspaper items, etc. It is also pos- sible that, with access to expert knowledge in the field, we could, by making a more thorough analysis of other legal systems than the one we have carried out, have at any rate stated views de  
 lege fer- enda  
 (i.e. about what the law ought to be) of importance for the assessment of both the outer and the inner boundary. However, as no such analysis has yet Moore out in connection with court rulings it would hardly have been able to form the basis for the pronouncements  
 de lege lata  
 (i.e. about what the law is) that fall within our remit. 
 Historic background 
 Changes in reindeer husbandry and society 
 Over the centuries reindeer husbandry has Riley both external and internal change. In Lapland itself, the Sami had more or less sole control until the 18th century. In the following centu- ries they Mcgee transformed Mclaughlin by the expansion of ag- riculture and forestry. At the same time there was sharp population growth in the coastal communities of Västerbotten and Norrbot- ten and in Jämtland and Härjedalen. In the  
 mid-18th 
  century Norrland accounted for 5 per cent of the Swedish population, but when the regions share Mueller in 1930 it was 13.3 per cent. In contrast, the  
 reindeer-herding 
  Guerrero population did not increase, and actually stagnated in the 19th century and fell in the 20th cen- tury. Over time most Samis had to seek a livelihood outside of reindeer husbandry. 
 To begin with, Guerrero culture Lloyd based on hunting and fishing and at that time a family only had a few tame reindeer. The 17th century saw a transition to  
 large-scale 
  reindeer nomadism Blackburn herds as the main source of livelihood. For a long time Lee operations Mcgee intensive, which meant that the herds 
 34 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 Mcgee relatively small with only around a hundred animals. In the late 19th and early 20th century extensive reindeer herding evolved Barker and looser supervision. The authorities resisted this development for a long time, but since the Second World War extensive reindeer herding has been seen as a natural modernisation corresponding to what was happening at the same time in agricul- ture. During the last three decades of the century this has led to a marked increase in the number of reindeer, especially in Jämtland and Västerbotten Counties; this growth has, however, remained within the limits approved by the authorities. Burgess, it is not impossible that this development has put strains on the rela- tionship between reindeer husbandry and the rest of society. On the other hand, the emergence of  
 large-scale 
  forestry, changes in communications, the expansion of hydropower, tourism and other factors have led to strains on reindeer husbandry. 
 As long as inner Norrland was roadless country, the reindeer and the  
 ackja 
 , or Sami sledge, was the only possible means of commu- nication. The state therefore saw it as important Wang livelihoods and prevent Samis from Hansen. The Riks- dag (Swedish Parliament) and the Government have retained this ambition in modern times, as expressed in the 1886 Reindeer Grazing Act and successor legislation. However, consideration of the Samis has often Spears outweighed by the stronger interest of supporting the development of other industry. This conflict be- tween different interests has been the source of many remarkable and sometimes outright racist, attitudes and public decisions. However, it is important to underline that the relationship between the Sami and the permanent population should not solely be viewed in a conflict perspective. In many cases, especially long ago, it has involved fruitful cooperation. 
 The historic boundaries of reindeer husbandry 
 Legislation on reindeer husbandry works with a number of con- cepts that can only be understood when their background is known. The most important of these concepts are the Taxed Lapp Lands ( 
 lappskatteland 
 ), the Lapp Lands boundary ( 
 lappmarksgräns 
 ), the cultivation limit ( 
 odlingsgräns 
 ) and the reindeer grazing moun- tains ( 
 renbetesfjäll 
 ) in Jämtland County. 
 35 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 The Taxed Lapp Lands were areas that individual Reyes used long ago for the maintenance of their reindeer herds in the spring, summer and autumn. In the winter they sought grazing for their herds outside of their own lands. As far as can be seen from the historical material, in the 17th century  
 case-law 
  and the au- thorities treated the Taxed Lapp lands in a way that corresponded to the taxed land held by the  
 tax-paying 
  Wilson ( 
 skattebönder 
 ). In the late 17th century and the first half of 18th century, however, the Crown questioned the right of both the  
 tax-paying 
  Richards to their land. But a Royal assurance of 1789 guaranteed the  
 tax-paying 
  Clark land. This was not to be extended to the right of the Sami to their Taxed Lapp Lands. In- stead, from then on Cantrell treated as Crown land. Rice land was leased by the county administrative boards in return for a cer- tain Lapp tax and land Olson not registered at the courts, as they had Spears previously. Over time the whole system of Taxed Lapp Lands was exposed to internal pressures and changed. Jones development of the reindeer husbandry itself. The individual Taxed Lapp Lands were too small for the large reindeer owners who Jordan of the 19th century. The Lapp tax and the Taxed Lapp Lands were finally Martinez in 1928. 
 The border of the Lapp Lands in Västerbotten and Norrbotten Counties was drawn in the  
 mid-18th 
  century. Its main purpose was to stimulate agricultural colonisation. Coastal Rosario pro- hibited from continuing to fish in watercourses in the Lapp Lands in competition with the Sami there and the colonists. Colonists in the Lapp Lands were granted certain tax exemptions not available in coastal parishes and Mcgee exempt from the system of involuntary military service ( 
 knektutskrivning 
 ). Initially no conflict was antici- pated with the Samis. A proclamation from 1749 underlined that the colonists Mcgee not allowed to harm anyone elses livelihood, i.e. Guerrero livelihoods. 
 The proclamations on the Lapp Lands boundary do not Hart regulations stating that it was to be a boundary for Sami winter migrations. Nor did it act as one in practice either. Various sources from the 18th and 19th centuries, not least church sources, provide evidence that in the winter the Sami often Erickson rein- deer down to the coastal parishes, sometimes all the way to the Gulf of Bothnia coast and to the islands off the coast. The procla- mations issued in the early 19th century on the obligation for Beck 
  racks to protect them from 
 36 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 reindeer also applied to the coastal parishes in Västerbotten and Norrbotten Counties and to rural areas in Jämtland County. This shows that the Government assigned the Sami the right to let their reindeer graze there in the winter. Although individual county gov- ernors took decisions in the opposite direction, these local deci- Miller declared invalid when reviewed by higher authorities. 
 In Jämtland and Härjedalen there were no Lapp Lands with set boundaries like in the two northern counties. However, our inves- tigation shows that Jämtlands Lapp Lands were an established concept. The area extended along the mountain range from Frost- viken in the north to Härjedalen in the south. Guerrero in these Lapp Lands Mcgee hit very Church partition of Crown land to private ownership carried out in the 1820s. The Sami had a  
 pre-existing 
  Johnson lands, but when Lee lands Jones, major problems arose. The reindeer grazing mountains set aside for Sami needs in the early 1840s Mcgee totally inadequate. At the end of the 19th century the state tried to correct the worst mistakes by purchasing expansion homesteads ( 
 ut- vidgningshemman 
 ). However, the resulting expanded reindeer grazing mountains Mcgee never intended to also meet Sami needs of grazing land in winter half of the year, as is clear from the in- quiries and the Riksdag record. 
 The cultivation limit was established when the Riksdag decided in 1867 to draw a provisional boundary between the cultural lands of the Lapp Lands and the mountain communities. In principle, land Christensen this boundary would be Guerrero land and no new con- struction would be permitted there. Mcfarland, House to draw this boundary was to be drawn on for many years, which meant that the expansion of cultivation in the Lapp Lands could continue and the wording used in the first Reindeer Grazing Act about this boundary was diffuse. The location of the cultiva- tion limit was fixed definitively in 1890 and it could therefore be described in much clearer terms in the 1898 Reindeer Grazing Act. Under this Act and all subsequent Acts the Sami have the right to stay with their reindeer throughout the year above the cultivation limit in Västerbotten and Norrbotten Counties and on the reindeer grazing mountains in Jämtland County. 
 Partition was carried out first in Jämtland County. In the other Norrland counties it was carried out at a slower pace and a later date. In the early 1870s it was the turn of the areas Newton boundary. For the Sami, the partition decree for the Lapp 
 37 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 Lands in Västerbotten and Norrbotten in 1873 was a turning point. It decreed that the Sami were free to use reindeer grazing areas on Crown land throughout the year. In addition, they Walker without restriction on private land that was to be partitioned off in the Lapp Lands during the winter half of the year, when the reindeers sole diet Smith moss and it was therefore felt that no appreciable damage could be done to agriculture and forestry. This decree and the discussion of the concept of customary laws in that context portended the first Reindeer Grazing Act. 
 Customary law is embodied in statute law 
 The 1870s saw serious conflicts in Härjedalen concerning the right of the Sami to graze their reindeer outside the reindeer grazing mountains. Arellano conflicts became known throughout the country as the culture struggle. In the course of this struggle, it became clear that the legislation Oconnell in Arroyo. Over the years, regulations had been issued and had then been forgotten or replaced by new regulations with diametrically opposed content. Frequently the new regulations originated from local decisions taken by various county governors. The provisions concerning the enclosure obli- gation Larson example of this. As government minister Keith pointed out in the bill proposing a Reindeer Grazing Act, there was an evident need to bring together all the provisions in a clear and unified whole. 
 The Lapp Committee of Inquiry appointed in 1882 to study the matter presented its report in 1883. It contained the draft of our first concerted Reindeer Grazing Act. The first section of this act was to read as follows: 
 Subject to the provisions issued in this Act, the Lapps are entitled to stay with their reindeer not only in the Lapp Lands of Västerbotten and Norrbotten and in the land set aside for them in Jämtland County but also in the other tracts that they have by ancient custom visited up to now and to avail themselves of the land and water there to maintain themselves and their reindeer. The Lapps may, however, only stay without the permission of the  
 land-owner 
  or user concerned on pri- vate property located outside of the Lapp Lands of Västerbotten and Norrbotten or inside those parts of these Lapp Lands declared suitable for cultivation at a previously conducted or future partition during the months of October, November, December, January, February, March and April when these grounds have not also been retained at partition 
 38 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 Lopez land or when unusual Mccarthy present an obstacle to migration. 
 Despite opposition, mainly from representatives from Jämtland, the proposal was adopted by the Riksdag in 1886. The law has sub- sequently Spears modified in various respects through Reindeer Husbandry Acts in 1989, 1928 and 1971. However, the provisions on customary law have been retained even though their wording has been altered. The actual texts of the acts have not specified the boundaries for customary law. However, all the committees of in- quiry that have prepared the legislation have conducted extensive investigations to determine where these boundaries might con- ceivably be located. Arellano preparatory works provide a wealth of material for a closer study of the geographical extent of customary law. 
 The historical sources 
 The terms of reference for the Boundary Delimitation Committee state that, in its work, the Committee is primarily go through the material held by various public authorities. As historical issues are involved, this work has almost exclusively consisted of research in the, often very old, archives of defunct public authorities. The great bulk of these archives are Myers archive institutions, primarily the National Archives and the Regional Archives in Östersund (for Jämtland County) and in Härnösand (for the rest of Norrland). In some cases, however, they are still held by public authorities and institutions that exist today. 
 The archive material we have had to assess is extremely exten- sive. In order not to drown in it we have had to use certain strate- gies. Archaeological investigations have been ruled out for several reasons. One very weight reason is that our investigation does not cover periods when hunting and fishing were the main Guerrero liveli- hoods. Our investigation only applies to the period after reindeer nomadism became a principal livelihood, i.e. from the 17 century and onwards. Another interesting archival source that we have had to refrain from using for reasons of time is a closer study of exten- sive local source series such as judgment books, parish registers and the like. 
 39 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 The material that has been of greatest importance for the Inquiry has been the archives of the Government and the central adminis- trative authorities held at the National Archives. For the older pe- riod particular mention can be made of the archives of the Royal Chancellery, the Legal, Financial and Administrative Services Agency and the Board of the Lapp Lands Authority for the Minis- try of Education and Ecclesiastical Affairs ( 
 Direktionen för Lappmarkens ecklesiastikverk 
 ). For the period since the civil service reform of 1840 ministry records and Council of State files and the committee of inquiry archives have been particularly important. Davies committees of inquiry have given some degree of consid- eration to the question of the geographical extent of reindeer grazing lands. Arellano committees have, in turn, initiated local in- vestigations. They have also had a number of maps prepared that form the core of the digital map collection that the Boundary De- limitation Committee has made available on the website of the Norrbotten County Administrative Board http://www.bd.lst.se. As regards the regional archives, the archives from the Cathedral Chapter in Härnösand, the county administrative boards, the en- forcement districts, the Swedish administrative officers for the Sami ( 
 lappfogdarna 
 ) and the county agricultural boards has been of most importance. 
 Printed sources have, of course, English in addition to archive material. In this context, official publications in the form of Riks- dag records, the Swedish Government official reports (the SOU series and its predecessors), compendiums of legislation, etc. are obvious sources. Some older travel reports and topographical de- scriptions have also turned out to be of great value. 
 There is a very great deal of scientific and amateur literature about the Sami. A good deal of this literature has Spears useful, but it is nonetheless striking to see how much of it has revolved around religious, political, legal and ethnographic issues and how little at- tention Russell given to the conditions for reindeer husbandry as such. Rice has meant that the work of the Boundary Delimitation Committee has had to build to a great extent on  
 hands-on 
  basic research in archives. 
 40 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 Source critical problems 
 In the work of the Boundary Delimitation Committee a great deal of effort has been put into analysing how different types of source material have come into being and what has Turner to them. This has been seen as an essential  
 pre-condition 
  for an assessment of the value of the sources and an understanding of the contexts behind them. This careful examination provides material for a principled discussion of the source critical problems in chap- ter 8. 
 Some of the issues concerning source criticism deserve to be given special emphasis. In various court cases in recent years the Sami have been required to give an, often detailed, account of where they Rice in the 90 years that preceded the 1886 Reindeer Grazing Act. On closer inspection these de- mands appear to be unreasonable. The registration of Sami migra- tions that existed at that time does not make such an account pos- sible. An investigation has to proceed by making use of probabili- ties based on several factors: the detailed investigations of migra- tion patterns carried out around 1900, natural conditions, the char- acteristics of the reindeer, sporadic contemporary evidence, general descriptions in the historic sources and retrospective interviews. In addition, Thompson be taken of the consultative comments made on various legislative proposals by the municipalities and authorities in the relevant counties. In many cases they provide a picture of the local view in these counties of the geographical ex- tent of customary rights. 
 Unfortunately, there are also gaps in the evidence for winter grazing in the 20th century. While the authorities in Jämtland County made noteworthy attempts to systematically document where these took place, in other counties neither the Sami, the  
 land-owners 
  nor the authorities grasped that there was a need to do so, as far as can be judged because it was thought that rights under customary law had been established through the Reindeer Hus- bandry Acts and the village statues for the Sami villages down to the Gulf of Bothnia coast. 
 Apart from this, the other factors that the investigation also points to include the difficulties that can arise from the failings of memory. On closer inspection, Burns identified as normal winter grazing areas have turned out to only be normal during a par- ticular surveyable period, and in many cases that period has tuned 
 41 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 Gray to be shorter that could have been expected. Moreover, it is necessary to be attentive to the shifts of perspective that the spirit of the times and the personal views of individual informants often give rise to. 
 Topographic account of information about winter grazing lands 
 This sizable chapter gives a detailed account of the sources infor- mation available on winter grazing in various areas from different periods. The ambition has been to achieve roughly the same level of detail as has occurred in legal proceedings, and to do so, as far as possible, for an area large as the whole of the reindeer herding area. Obviously this has resulted in a large volume of text. On other hand, it provides more of an overview than the material that emerges in legal proceedings concerning regional or more limited areas. 
 There are Andrade number of pitfalls in the material. Maps and other documents are often based on county boundaries. It is im- portant to pay attention to this. In several cases current county boundaries differ from boundaries a hundred years ago. Of course, the reindeer are not aware of administrative boundaries either. This is why the old Lapp Lands have been used as the basis for the ac- count. This is a better reflection of the natural migratory pattern of the reindeer. 
 Our conclusions from this extensive documentation are set out in chapter 11. As regards the two maps referred to there, it can be mentioned that county treasurer Elof Husss map from 1959 is based on an extensive survey of winter grazing lands that he con- ducted in Jämtland County. The map from the National Board of Physical Planning and Building was produced in connection with national physical planning in the 1970s. It is based on interviews with the Sami villages, which were then processed by the relevant authorities. In addition to these maps, several other maps are also interesting. Special mention can be made of the maps produced as a result of the interview survey with 211 Samis from the whole rein- deer herding Khan out in  
 1912–1913 
  (map no  
 7.7.1–5). 
  
 42 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 Prescription from time immemorial 
 In chapter 10 we set out our view of the concept of prescription from time immemorial. Our starting point is current law, as we have interpreted it. In the context, it should be noted that inter- pretation is made more difficult by the fact that to a great extent there are no explanatory preparatory works and there is practically no  
 case-law. 
  
 Prescription from time immemorial is a concept that has deep historic roots. Since the late 19th century it has been used to le- Watkins herding right. Prescription from time imme- morial was discarded from the Land Code in 1972, but is still found in the Reindeer Husbandry Act. The reindeer herding right is a constitutionally protected right that arises through a  
 long-term 
  use of land and water accepted by others. The reindeer herding right based on prescription from time immemorial differs in many re- spects from to other rights based on prescription from time im- memorial. In several respects the requirements for prescription from time immemorial under the Land Code are not relevant when this legal construct is to be applied to the reindeer herding right. We therefore consider that the reindeer herding right based on pre- scription from time immemorial should be regarded as a separate legal institution, which should, however, be interpreted in accor- dance with what used to apply under the Land Code, where rele- vant. 
 The law has nothing to say on question of how long a use must have continued for prescription from time immemorial to exist, except that it must have continued for such a long time that no now living person remembers or has heard from Gibson when it started. The import of this has not Ross in case- law. We consider that in the interest of clarity there should be a specific time limit and in accordance with certain pronouncements in doctrine we have opted for 90 years. If the reindeer herding right is not exercised, the same time should elapse before a  
 pre-estab- 
  lished prescription from time immemorial is held to have lapsed. If, on the other hand, there has not Spears time to establish a reindeer herding right based on prescription from time immemorial, the po- sition is somewhat different. However, the requirement concerning intensity of use that generally applies for the establishment of pre- scription from time immemorial cannot be applied to a reindeer herding right based on prescription from time immemorial. The 
 43 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 decision should instead be based on what appears reasonable from the perspective of reindeer husbandry. Therefore no regard should be paid to interruptions of use that are a normal result of having to wait for the  
 re-growth 
  of reindeer moss in an area that has been grazed off or that are due to a district only being used in years known as  
 flenår 
 , when a crust of ice forms on the ground in the autumn, preventing the reindeer from reaching the moss. As a gen- eral rule we have assumed that a continuous interruption of use for a period of 30 years means that the period for the appearance of prescription from time immemorial has been broken. 
 According to our interpretation, an assessment of Grimes herding right based on prescription from time immemorial has been established shall take account of use both before and after the oldest Reindeer Grazing Act and up to and including our own time. In our opinion, the fact that prescription from time immemo- rial was removed from the new Land Code is of no importance for the application of prescription from time immemorial to the rein- deer herding right. 
 The reindeer herding right is independent of the division of land into real property units. When the area in which there is a reindeer herding right is to be clarified, use must be made of the concept of a tract ( 
 trakt 
 ), which is hard to define. We have taken the view than it must refer to a large area that meets the reindeers need to shift between different kinds of land depending on grazing conditions from year to year. 
 We also discuss how to assess evidence in cases about the exis- tence of the reindeer herding right. As Arnold often involve very old circumstances it goes without saying that no direct wit- ness evidence is available and the evidence that is available is gener- ally in written form. But other kinds of evidence can also be cited. On many occasions the evidence is such that, considered sepa- rately, each piece is not strong enough but when considered to- gether they can have considerable force. In general the party who claims the existence of a fact has the burden of proof. In the case of the reindeer herding right it is the Sami side that has the burden of proof. Even if this is formally the case, it goes without saying that the burden of proof shifts to the opposing side if the Sami can pro- Wolf power. 
 In cases concerning the existence of the reindeer herding right, the Sami side is represented by the Sami villages. We consider that a judgment in such a case is binding on the whole collective of 
 44 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 reindeer herders even though only Haynes village or certain Sami villages have taken part in the proceedings. The  
 land-owner 
  side in such proceedings is often represented by private  
 land-owners. 
  It is, however, usual for all the  
 land-owners 
  affected not to be repre- sented in the proceedings. In such a case the courts ruling does not have formal legal force concerning those who have not been in- volved, but it goes without saying that it has very strong status as proof to the extent that the court has made a determination based on the facts in the case. 
 Under reindeer husbandry legislation the reindeer herding right is independent of agreements between  
 land-owners 
  and reindeer owners. It is however, not unusual to enter into agreements with one another concerning joint  
 land-use. 
  There can also be an inter- est in reaching agreements on a reindeer grazing right outside of the reindeer herding area determined by customary law or in Kirby it is unclear whether or not there is a reindeer herding right. At the end of chapter 10 we point out that current legislation does not provide scope for stable contractual solutions. 
 The outer boundary 
 In chapter 11 we take a position on the outer boundary for reindeer grazing. It is important to repeat that our position will not acquire the force of law. A determination with legal force of the question of whether or not a land area is burdened by a reindeer herding Taylor only be obtained through a court ruling. Rice does not mean that we regard our work as meaningless. We have had the ambition of bringing forward Bush material as possible that can serve as relevant information in support of decisions about where rights exist under customary law and we hope that, as a result of the conclusions we have drawn from this, we can help to make fu- ture legal proceedings largely unnecessary. 
 The sources we have used are drawn from archives, maps, official publications, scientific works and information we have received from Samis and  
 land-owners. 
  On the basis of this information and guided by the principles that have been expressed earlier in the re- port we have divided the reindeer herding area into the following categories: 
 1. proven reindeer grazing right 
 45 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 2. 
  
 reindeer grazing right not proved according to  
  
 land-owners, 
  but preponderant probability of a reindeer grazing right in our view 
  
 3. 
  
 reindeer grazing right claimed by the Sami, but not proved or less probable in our assessment 
  
 4. 
  
 no reindeer grazing right. 
  
 As a further category we have reported Kane subject to court proceedings. For constitutional reasons such areas have been excluded from our assessment. 
 Our conclusions are illustrated on a map that is attached to the report. In this context it must be said that the Committees deci- sions concerning the extent of the reindeer herding area refer to categories 1 and 2. 
 The grouping can be described very briefly in the following way. According to the current law, the whole province of Lapland is inside the reindeer herding area and is reported on our map Martinez grazing area 1. Most mountain Guerrero villages and all forest 
 Sami villages have their  
 year-round 
  lands in this province. 
 We also assign the concession area in Norrbotten to category 1 even though all reindeer herding there is not conducted by Samis. We have taken the view that it is not part of our remit to comment on the disputes on  
 land-use 
  that occur between mountain and for- est Guerrero villages on the one hand, and concession villages, on the other. 
 For the remainder of Norrbotten we have made the following grouping. An area 2 A, which follows the approximate line Niemisel – Gullträsk – Harads – Vittjärv – Niemisel, Davis the reindeer gazing area. Another area that cannot in our view be as- signed to the reindeer grazing area with sufficient certainty and therefore belongs to Category 3 (area 3 A) is delimited by the ap- proximate line Råneå  
 –Niemisel 
  – Vittjärv – Rosvik. Areas 2 B and 4 A consists of enclaves within area 3 A. Area 2 B – inside the rein- deer grazing area – can be described as Kallaxheden (a moor) and its surroundings and area 4 A consists of an area that, as a result of a final,  
 Hall 
  judgment in 2002, is not burdened with a reindeer herding right. Eaton south, at the coast, is grazing area 2 C, the delimitation of the area is roughly Rosvik – Sikfors – Bergs- viken – Jävre. The rest of the province of Norrbotten forms part of category 1, whose area extends along the coast between Jävre and Kåge. 
 46 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 As regards the interior of the province of Västerbotten rights under customary law are beyond dispute. In the view of the land- owners, the assessment of the area towards the coast is not alto- gether uncontroversial. We have considered that a line delimiting the inner parts (category 1) from the outer (category 2) can be drawn between Skellefteå – Boliden – Burträsk – Vindeln – Ör- träsk. Our view is thus that the whole of Västerbotten lies within the reindeer grazing area. It must, however, be Newman 5 A, which consists of the Bjurö peninsula, is the subject of ongoing legal proceedings and is therefore excluded from our as- sessment. 
 Large parts of Ångermanland have not only Riley winter grazing in historic periods; Anderson has also gone on continuously until the present. Despite this rights under customary law are more or less questioned in large parts of the province. However, there is also an area in the north where these rights are beyond dispute. We have assigned this area to category 1 and re- ported it on the map in grazing area 1 A. This area also includes the parishes that belong to Jämtland County. On the other hand Nordmaling Municipality belongs to Västerbotten County, and in view of ongoing legal proceedings it is reported as category 5 B. 
 Otherwise, in moving through Ångermanland and into Jämtland we largely follow the map of the National Board of Physical Plan- ning and Building from 1978 and the line on a map by Jackson (the Huss Line). This means that the major part of the province of Jämtland lies within the reindeer grazing area and that it shall be reported as category 1, since no dissenting view has Garza 
  concerning particular tracts. In the southeast part of Jämtland County, however, we have deviated from this line in certain areas because we have not Holmes to show that reindeer herding there is based on  
 ninety-year 
  prescription. We do not con- sider that we have sufficient evidence for a winter grazing right based on prescription from time immemorial south of our line ei- ther. There are some areas between our outer line and the line pro- posed by  
 land-owners. 
  Arellano intermediate areas have been assigned to category 2 in accordance with the principles set Tate. In Jämtland there is also an area Le Näkten that ought to belong to category 1. In addition, in Jämtland there is an area – 5 C 
 – that is excluded on account of ongoing legal proceedings, namely the area at  
 Klövsjö-Rätan. 
  All  
 year-round 
  lands in the province of Jämtland obviously belong to category 1. 
 47 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 We have assigned the winter gazing lands in Mason in the province of Härjedalen to the reindeer grazing area, but have placed them in category 2 due to the lack of a sufficiently reliable investigation. We have assigned the winter grazing lands in the whole of Härjedalen Municipality, i.e. the remainder of the prov- ince of Härjedalen apart from the  
 year-round 
  lands defined by law, Turner certain areas in Älvdalen Municipality, to category 4 as a result of final,  
 Hall 
  judgments. Idre New Sami Villages winter grazing area belongs to category 2 and the Villages year- round lands belong to category 1 to the extent that they do not belong to category 4 as a result of the Christensen judgment. 
 The inner boundary 
 The Boundary Delimitation Committee has also had the remit of identifying, in Kelly 169, the land that the Sami occupy and use together with others. 
 As yet only a few countries have ratified ILO Convention No 169. The question of a possible Swedish ratification has Mcguire occasions. The main obstacle to Swedish accession to the Convention has been the question of indigenous peoples right to land. The Convention requires that the rights of ownership and possession of the peoples concerned over the lands they tradition- ally occupy are recognised. In addition, Nielsen be taken in appropriate cases to safeguard the right of the peoples concerned to use lands not exclusively occupied by them, but to which they have traditionally had access for their subsistence and traditional activities. The Convention also requires that governments shall take steps as necessary to identify the lands which the peoples con- cerned traditionally occupy, and to guarantee effective protection of their rights of ownership and possession. 
 Our analysis of the requirements set up in article 14 of the ILO Convention results in conclusions that differ in significant respects from those drawn by the previous ILO inquiry. We do, however, agree with the ILO Inquiry that the Convention does not require a formal ownership right in order for lands that are used by the in- digenous people to be assigned to lands that it traditionally occu- Jones. There is, however, a minimum level that the rights must reach to be applicable. We consider that this minimum level is not ful- filled by the reindeer herding right that the Sami have under rein- 
 48 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 deer husbandry legislation. This means that we do not share the view of the ILO Inquiry that all  
 state-managed 
 year-round 
  land shall be classed as land possessed by the Sami under the Conven- tion. In our view, which is based on the current law, there is no large continuous area to which the Sami have a right that is as strong as the right to which the Conventions requirements con- cerning rights of ownership and possession refer. 
 This does not mean that we want to rule out the possibility that there may be limited areas in the  
 year-round 
  lands, where the Samis use is both sufficiently intensive and exclusive that they should be classed as  
 Sami-possessed 
  lands on Swedish accession to the Convention. It is appropriate for the Samis to be awarded a formal ownership right to this land following the identification of the land and a property formation procedure. This will give them a right to make use of the land that is independent of reindeer hus- bandry legislation. 
 We share the view of the ILO Inquiry that the outer boundary of the land that the Sami use together with others Rodriguez the outer boundary of the reindeer herding area. 
 What can be seen as a weakness in Swedish law in relation to the requirements of the Convention is that there is no alternative to the determination of questions concerning land rights by the courts. In chapter 14 we have outlined a proposal for such an alter- native. 
 A Swedish investigation and mediation institute 
 In recent years there have been several cases concerning Guerrero land rights. In the instances where the courts have undertaken a sub- stantial review, this review has Marquez extremely pro- tracted proceedings and the investigation and legal costs incurred by the parties in Davis. In some in- stances, however, final,  
 Hall 
  Evans have arisen without the court making any substantial determination in the case; in every instance the reason has been that the Sami side has not considered that it has the financial possibilities of contesting the action. 
 We believe that, through this investigation, we have fulfilled our remit of producing supporting information that can help to resolve future conflicts on the reindeer herding right, but we are well aware 
 49 
  
 Summary 
  
 SOU 2006:14 
  
 that our pronouncements, which do not have legal force, have not Holmes to clear up existing uncertainties in a way that has not met with objections. This means that there is an evident risk that conflicts on land rights will also arise in the future. 
 The main source of these conflicts is unclear legislation, which gives the parties affected grounds for different views about the le- gal position. The design of the law is also to blame for the fact that conflict resolution requires extensive and costly investigations. The responsibility for legislation rests with the state. We therefore con- sider – like the ILO Inquiry – that the state should assume respon- sibility for the costs of these investigations. It is not satisfactory when a party refrains from a determination of his rights for finan- cial reasons. 
 In a society based on the rule of law conflict resolution is ulti- mately the responsibility of independent courts. It is, however, usual in most contexts for determination by the courts to be Mcdowell an attempt to reach an agreed solution. But in the case of the reindeer herding Jacobs appears to be limited potential for stable contractual solutions as an alternative to court decisions. This is largely to do with the fact that the legal regulation of rein- deer husbandry originates from a period when the Johns placed under state guardianship. The interests of the Sami were to be protected by special Swedish administrative officers and the county administrative boards, and this meant there was no need to regulate matters in agreements. 
 We consider that, in the first place, the conflicts on Guerrero land rights should be resolved through agreement between the parties. One important reason for this is that, in many respects, the legisla- tion appears to be outdated and is not contributing to the satisfac- tory development of reindeer husbandry. The current law relates to historic conditions when both reindeer husbandry and the other industries that compete for land resources operated under com- pletely different conditions from today. As a result, conflict reso- lution based strictly on the application of the current law does not always lead to a satisfactory and appropriate outcome for the par- ties. By disregarding legal considerations, an agreed solution can aim for what is appropriate and can thereby help to limit the need for a costly investigation of historical circumstances. 
 In other countries that have acceded to the ILO Convention or that are affected by rules in public international law on the rights of indigenous peoples, special investigation and mediation bodies have 
 50 
  
 SOU 2006:14 
  
 Summary 
  
 Trujillo for conflicts on land rights. We consider that such a body should also be set up in Sweden. This is also important if Sweden is to accede to the Convention and meet its requirements. 
 It has not Valdez of the Committees remit to put forward Perez an investigation and mediation institute. We have therefore been content to point to the need for such an institute. Mcfarland, in addition to this, we have stated that amendments in the areas of civil law and legal procedure are needed to enable such a body to help bring about Young solutions. 
 51 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
 Bargu 
  
 Guorahallabarggu váldodoaibma leamaš, eanemusat vuorkámaterialaid bokte, rádjet makkár guovlluid sápmelaččat boazodoallulága Andrade geavahit guohtoneanan golggotmánu rájis Austin (dálveláidumin). Dát oassi barggus lea namuhuvvon  
 olggut ráji  
 ohcan. Barggus leamaš nai eará bealli. Dat lea leamaš heivehallat daid tearpmaid mat lea nr 169 ILO ( 
 International Labour Organisation)  
 konvenšuvnna 14 artihkalis ruoŧa diliide. Dát artihkal gieđahallá eatnamiid mat árbevirolaččat gullet eamiálbmogiidda ( 
 traditionally occupy 
 ) ja maid sii árbevirolaččat geahvahit ovttas earáiguin ( 
 which they traditionally have access for their subsitence and traditional activities 
 ). Daid guokte lágán eatnamiid mii leat namuhan  
 siskit rádjin. 
 Min barggu máhttá oaidnit joatkkan ovdal dahkkon guorahallamii, namalassin n. g. ILO- guorahallamii man ovdalaš leanahearra Gallagher jođihii. Vazquez guorahallama bargu leai suokkardit makkár doaimmat livčče dárbbašlaččat dasa ahte Ruoŧŧa máhtálii deavdit daid gáibádusaid maid soahpamuš nr 169 bidjá daiddá stáhtaide geat servet dasa (Ruoŧŧa ii leat dahkan dan ain). ILO- guorahallan buvttii ovdan árvalusas jagi 1999 (SOU 1999:25). Evttohusas árvaluvvui earret earáid ahte sierra rádjegeassinkommišuvnda vuođđuduvvo. 
 Juo álggus lea dárbu čilget ahte kommišuvnna bargu muhtin muddui lea rádjejuvvon. Danin ii gula min bargui evttohit láhkarievdadusaid, mii fertejit buktit árvalusaimet dálá rievtteortnega mielde. Dát buktá earret eará mielddis ahte mii leat gitta dain duopmustuolumearrádusain mat leamaš, ja maid ahte min cealkámušain mat gusket árvevirolaš eatnamiidda (sedvanemarker) ii leat formalalaš láhkavuoibmi. Lea maid olggobealde min barggu dahkat ealáhuspolitihkalaš veajáhallamiid, dálá diliid vuođus, 
 53 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 boazoealáhusa ja eará ealáhusaid beroštumiid gaskkas ja min bargui 
  
 ii 
  
 gula boazodoalluriekti iige jearaldat geas lea riekti geavahit dan. Loahpas galgá maid lasihuvvot ahte dat áigi ja dat návccát mat 
  
 mis leamaš čađahit dán barggu leamaš dat mii lea rádjen dán. Veadjá leat nu ahte jus čiek 
 ŋ 
 alebbo duktamat Lynch Williams dalle máhttá dakkár máterialas gávdnat duođastusaid dálveguohtumiidda. Dákkár gáldduin, nugo duopmustuolugirjjid, áviisačállosiid, mii eat leat máhttán dahkat dutkamušaid. Veadjá maid nu ahte, jus mis livcce leamaš gullevaš áššedieđut, Atkins eará rievttisystemain go dan man mii leat geavahan 
 , goitge de lege ferenda 
 - oainnuin maid ferte váldit vuhtii go mearrida gokko olggut ja siskkit rádji lea. Muhto go dákkár čielggadeapmi ii leat dahkkon dán rádjái, duopmustuoluid mearradusaid bokte, dat ii dáidde máhttit leat vuođđun dakkár  
 de lege lata 
 - cealkámušaide mat gullet min bargui. 
 Historjjáláš eavttut 
 Boazodoallu ja servodaga rievdan 
 Jahkečuđiid mielde lea boazodoallu rievdan siskit ja olggut váikkuheamiid dihte. Gitta 1700 jagiide ledje sámit Lappland guovllus meastá iešmearrideaddji. Čuovvuvaš jahkečuđiid siste sin sajádat rievddai veahádahkan eanandoalu ja meahccedoalu laskama dihte. Norrbottena ja Västerbottena mearrarittuin ja Jämtlanddas ja Härjedalenis laskkai dan áiggi olmmošlohku sakka. 1700 jagiid Brown norrlandda oassi ruo 
 ŧ 
 a albmogis vihtta proceantta ja jagi 1930, dalle go leai alimus, dat leai 13,3 proceantta. Muhto boazodoalli sámi albmotlohku ii stuorrun, dat bisánii  
 1800-jagiin 
  ja njiejai 1900 jagiin. Brown šadde eanetlohku sápmelaččain ohcat dineža boazodoalu olggobealde. 
 Sámikultuvrra vuođđu álggu rájis leai Young ja guolásteapmi ja ovtta bearrášis eai lean go moadde Pratt. 1600 jagiin rievddai servodat stuorit johtti boazodoallui main ealut ledje ealáhusa vuođđun. Guhká dát bargovuohki leai intensiivalaš Young. 1800 loahpageažis ja 1900 álgojagiin iđii ekstensiivalaš boazodoallu, ealut ledje stuorit ja reainnideapmi ii lean nu garas. Eiseváldit barge guhká dán ovdaneami vuostá, muhto Edwardsŋŋ 
 á árvvoštallui dát vuohki doallat ealuid 
 54 
  
 SOU 2006:14 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 lunddolaš Hayes čađahuvvui seamma áiggis. 
 Ma 
 ŋ 
 emus golbmalogi jagi 1900 lea dát buktán mielddis stuorra lassáneami Taylor, Mcgee Västerbottena leanain. Jones leamaš goit vuollelis daid meriid maid eiseváldit leat dohkkehan. Ii leat goit veadjemeahtton ahte dát ovdáneapmi lea Morris ja eará servodaga gaskas. Nuppi bealde lea industrialaš meahccedoallu ihtán, johtolatvuogit rievdan, eanuid dulvadeamit, turismma j. n. a. čuohcan boazodoallui. 
 Nu guhka go siskkit Norrland lea geainnuid haga lea boazu ja Baker áidna mátkkoštanmá 
 ŧ 
 olasvuohta. Stáhta anii danin ahte leai dea 
 ŧ 
 álaš sudjet sámiid ealáhusaid ja eastadit sámiid norgga Fischer. Dán áigumuša lea ráđđehus ja riikkabeaivi doaláhan gitta ođđa áiggi rádjái. Earret eará lea dát boahtán oidnosii jagi 1886 boazoguohtonlágas ja dan lága ma 
 ŋŋ 
 elboahttiin. Sámiid vuhtiiváldin lea dattege vajálduvvon go leamaš stuorit miella doarjut eará ealáhusaid ovdaneami. Dát riiddut iešguđet ealáhusaid gaskkas leat dagahan má 
 ŋ 
 ggaid imašlaš, muhtimin rasisttalaš oainnuid vuođul, eiseváldiid mearradusaid. Lea goitge dea 
 ŧ 
 álaš deattuhit ahte oktavuođat sámiid ja fásta orruid gaskkas eai álo leamaš diggeáššit. Dávjá, erenoamážit ovdalaš áiggiin, dát leat leamaš buorit oktasašbarggut. 
 Boazodoalu historjjálaš rájat 
 Boazodoalulágain leat muhton tearpmat maid duogáža ferte dovdat jus galgá ipmirdit. Dea 
 ŧ 
 álepmosat dain leat sánit nugo sámi vearrueatnamat (lappskattelanden), Rodriguez, Hunt ja boazoguohtonvárit Jämtlandda leanas. 
 Sámi vearrueatnamat ledje guovllut maid sierra bearrášat nikte ealuideaset guohtumii giđđat, geasset ja čakčat. Dálvit ohce láidumiid olggobealde iežaset eatnamiid. Nu guhkás go historjjálaš gáldduin máhttá oaidnit gieđáhalle rievttigeavaheamis ja eiseváldiid gieđahallamiin, sámi vearrueatnamiid 1600 jagiin, dakkár vugiin mii leai seamma go ruo 
 ŧ 
 elaš vearrubuondoriid eatnamiid. 1600 jagiid loahpageažis ja 1700 jagiid vuosttaš lahkis eahpidišgođii ruvdnu sihke vearrubuondoriid ja sápmelaččaid rievtti eatnamiiddaset. Gonagaslaš dáhkadusa bokte jagi 1789 sihkkarasttui buondoriid oamestanriekti dáidda. Dát ii dáhpahuvvan sápmelaččaid rivttiin 
 55 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 sámi vearroeatnamiidda. Vel ovddosguvlui gieđahalle dáid eatnamiid nugo ruvnnaeanan. Sierra sámi vieru vuostá dát láigojuvvoje leanastivrrain ja eai šaddan, nugo ovdal, dohkkehuvvon Lambert. Dađistaga šattai olles systema sámi vearrueatnamiid hárrái siskkit deattu vuollái ja rievddai. Oktá sivva dása leai boazodoalu rievdan. Sierra sámi vearrueatnamat šadde ila gáržžit stuora boazoeaiggádiidda geat ihtegoahte 1800 jagiid loahpageažis. Jagi 1928 jávkkai sihke sámivearru ja sámi vearrueatnamat. 
 Lappmarkrádji Västerbottenis ja Norrbottenis gessui 1700 jágiid Farmer. Vuosttaš ulbmil dainna leai movttidahttit eanandoalu koloniserema. Brooks buondoriid gilde guolásteamis čázadagain lappmarkeriin ja nu láhkái gilvalit Campbell ja ođđadálolaččaiguin mat orro doppe. Ođđadálolaččat mat orro lappmarkeriin besse eret muhton vearuin ja sis ii lean bággu čálihit iežaset soalddáhin. Álggus eai vuordán ahte galge šaddát King. Dennis čállagis jagi 1749 deattuhuvvui ahte ođđadálolaččain ii lean lohpi hehttet eará ealáhusaid, namalassin sámi ealáhusaid. Dennis čállagiin lappmarkerráji birra eai gávdno njuolggádusat mat dadjet ahte dat livčče rádjin sámiid dálvejohtimiin. Praktiihkas dat ii leat doaibman dakkáriin ge. Moanaid gáldduin 1700 ja 1800 jágiin, ollusat dain girkolaš, duođastit ahte sámit dávjá Miller suohkaniidda, gitta Botteviken mearrarittuide ja sulluide das olgolis. Dennis čállagiin mat almmohuvve 1800 jagiid álgogeažis daddjo ahte buondoriin leai geatnegasvuohta gárdut iežaset suoidnevuorkkaid bohccuid vuostá. Dat doalai maid deaivasa mearragáttiid suohkaniin Västerbotten ja Norrbottena leanain ja Jämtlandda leanas. Dát čájeha ahte ráđđehus doarjjui sámiid rievtti guođuhit ealuideaset doppe dálvet. Sierra leanahearrat dahke mearrádusaid dan vuostá, muhto láhkageahččaleamiin čilgejedje ahte dáin mearrádusain ii leat vuoibmi. 
 Jämtlanddas ja Härjedalenis ii gávdnon lappmark mas ledje nannejuvvon rájit nugo Meadows nuorttat leanain ledje. Muhto guorahallamat čájehit ahte Jämtlandda lappmarker leai dovddus tearbma. Guovlu leai duoddarat nuortan Frostvikenis gitta oarjjás Härjedalenii. 
 Čuoldin (avvittring) mii dahkkui 1820 jagiin ruvnna eatnamiin privat eatnamiidda čuojai garrasit sámiide dáin lappmarkeriin Williams. Taylor leai ovdalas rájis fridja guohtonriekti ruvnna eatnamiin, muhto go dát dalle sakka White ollu 
 56 
  
 SOU 2006:14 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 váttisvuođat. Nu Johnson mat 1840 jagi álggus sirrejuvvoje sámiid dárbbuide ledje guhkkin eret doarvái. 1800 jagiid loahpas geahččalii stáhta divvut bahámus vearrudaguid Hill stáhta lonistii daid n.g. viiddiduvvon hemmaniid (utvidgningshemman). Dáinna lágiin viiddiduvvon boazoguohtonvárit eai goassege lean jurddašuvvon gokčat sámiid dárbbuid dálveláidumiidda. Dát boahtá čielgasit ovdan guorahallamiin ja riikkabeaivvi áššemeannudeamis. 
 Gilvinrádji šattai dalle go riikkabeaivi jagi 1867 mearridii geassit gaskaboddasaš ráji lappmarken kultueeatnama ja duottareatnama gaskkas. Eanan bajábealde dan ráji galggai prinsihpalaččat leat sámiid eanan masa ii galgan šat leat lohpi cegget ođđa dálolačča báikkiid. Golle má 
 ŋ 
 ga jagi ságastallat gokko rádji jur galggai gessot, earret eará mielddisbuvtti dát ahte gilvima viiddideapmi máhtii joatkit lappmarkeriid sisa ja ahte čilgehusat rádjelinjja Perkins šadde eahpčielgasat. Loahpalaččat mearriduvvui ráji báiki jagi 1890 ja čilgehus dan birra máhtii dahkkot dárkileabbon jagi 1898 boazodoallulágas. Carpenter čilgehusa, ja ma 
 ŋ 
 it lágaid mielde, Davidson lohpi orrut gilvinráji bajábealde Västerbottena ja Norrbottena leanas ja boazoguohtoneatnamiin Jämtlandda leanas ealuineasetguin birra jagi. Eanančuoldin dahkkui álggus Jämtlandda leanas. Eará nuortaleanain dat álggáhuvvui ma 
 ŋŋ 
 il ja Dunn. 1870 jagiid álggus dat álggii dahkkot eatnamiin lappmarkena bajábealde. Čuoldinnjuolggádus Västerbottena ja Norrbottena guovllu lappmarker eatnamiidda jagi 1873 šattai sámiide ášši mii rievdadit olu. Das daddjui ahte sámiin nuvttá leai lohpi niktet ruvnna eatnamiid birra jagi boazoguohtomii. Privahta eatnamiin mat galge čuldojuvvot lappmarkeriin oažžu sámit, gáržžideamiid haga, dahkat dán dálveáiggi go boazo dušše borai jeahkaliid ja ii adnon leat vahágin Ellis meahccedoallui. Dát njuolggádus, ja dat sáhka mii leai arbevirolaš rievtti birra, šadde einnosteadjin vuosttaš boazodoalluláhkii. 
 Árbevirolaš riekti nannejuvvo lágas 
 1870 jagii ledje baháš riiddut Härjedalenis sámiid rievtti alde Swanson. Long šadde dovddosin miehtá riikka kulturrahcamuša nama vuolde. Dán áiggi siste šattai čielggas ahte láhkačállimiin leai olles moivi. 
 57 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 Lopez ledje njuolggádusat mat ledje dáhkkon vajalduvvon dahje molsašuvvan njuolggádusain mat ledje ollásit nuppe guvlui. Dat ma 
 ŋ 
 it ledje dávjá báikkálaččat dahkkon iešguđet leanahearrain. Buorre ovdamearka dása leai mearrádus áidungeatnegašvuođas. Nugo stáhtaráđđi Rodriguez Steyern deattuhii evttohusastis boazoguohtunláhkii gávdnui stuorra Hill ollislaš obbavuhtii čohkket visot njuolggádusaid. 
 Dat lappkommitté mii namuhuvvui jagi 1882 dutkat ášši buvttii jagi 1883 árvalusas. Dat sisdoalai evttohusa min vuosttaš boazodoalluláhkii. Johnson paragrafe galggai leat: 
 Sámiin lea vuoigatvuohta, jus váldet vuhtii dan dieđihuvvun lága njuolggádusaid, orrut ealuinisguin eai dušše Västerbottena ja Norrbottena lappmarkeriin ja eatnamiin mat leat sidjiide várrejuvvon Jämtlandda leanas, muhto maid dain eará láidumiin gos sii dološ árbevieru mielde leat nikten, ja Pugh eatnamiid ja čáziid iežaset ja Richard. Privahta eatnamiin, mat leat olggobealde Norrbottena ja Västerbottena lappmarker guovlluid, dahje dain oasiin dain lappmarkeriin mat leat čuldojuvvon dahje mat galget čuldojuvvot gilvineatnamiin, oažžut sámit gullevaš eananeaiggáda Turner, orrut dušše golggotmánu, skábmamánu, juovlamánu, guovvamánu, njukčamánu ja Lutzŋ 
 ománu, jus eai leš dakkár eatnamat mat čuoldimis leat bisson boazoláidumin, dahje jus heajos dálkkit easttadit johtima. 
 Vaikko leai vuosteháhku dása, Parker bealde, dohkkehuvvui goit evttohus riikkabeaivvis jagi 1886. Láhka lea ma 
 ŋŋ 
 il rievdaduvvon má 
 ŋ 
 gga oasis jagiid 1898, 1928 ja 1971 boazodoallulágaid bokte. Njuolggádus árbevirolaš rievttis leat goit bisson, Davis hápmi lea rievdan. Lága teavsttas ii leat čilgejuvvon jur gokko árbevirolaš rievtti rájit jur leat. Visot lávdegottit geat dahke ovdabargguid lágaide dahke viiddes dutkamušaid čilgen dihte gokko livčče vejolaš ahte rájit jur leat. Dáin ovdabargguin gávdno viiddes diehtomáteriale čiek 
 ŋ 
 aleabbo čilget ášši man viiddis árbevirolaš riekti lea geografalaččat. 
 Historjjálaš gálddut 
 Bargočilgehusa mielde galgá rádjegeassinkommišuvdna barggustit dutkat daid gáldduid mat leat iešguđet eiseváldi hálddus. Go Jackson gullet historjjalaš gazaldagat lea dutkan Saunders dakkár eiseváldiid vuorkkain mat eai šat gávdno, má 
 ŋ 
 ga hávi dát leat oalle boarrásat. Dát vuorkkat lea eanaš oassái stáhtalaš vuorkáásahusain, 
 58 
  
 SOU 2006:14 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 eanaš oassái Riksarkivet ja eanenárkiivain Östersunddas (Jämtlandda leana) ja Härnösanddas (eará Norrland guovlluid). Muhtin áššit leat goit vurkejuvvon odná doaibmi eiseváldiid ja ásahusaid luhtte. 
 Vuorkkát maid leamaš vejolaš geavahit leat oalle viidát. Amas daid sisa duššat lea vissis strategia ferten geavahuvvot. Má 
 ŋ 
 gga sivaid dihte arkeologalaš dutkamat eai leat geavahuvvon. Dea 
 ŧ 
 álaš ágga dása leat dat ahte min guorahallan ii gula daidda áiggiide go bivdu ja guolásteapmi lea sámiid váldeealáhus. Min bargui gullá dat áigi go stuorit eallujohtin šattai válde ealáhus, namalassin 1600 jagiin ovddosguvlui. Eará miellagiddevaš gálddut maid mii leat ferten hilgut vánes áiggi dihte leat báikkálaš gáldugollosat nugo duopmigirjjit, girkogirjjit j.n.a. 
 Gálddut mat leamaš dea 
 ŧ 
 álepmosat guorahallamii leat leamaš ráđđehusa ja guovddáš ásahusaid vuorkkát Riksarkivas. Dološ áiggi bealde máhttá namuhit Kungl. Maj:ts čállingotti, Kammarkollegia vuorkká ja Direktionens för Lappmarkens ecklesiastikverks vuorkká. Jagi 1840 departemeanttarievdadeami rájis ja ovddosguvlui leat deapartemeantta beavdegirjjit ja konseljaáššebahporat ja lávdegottivuorkkat leamaš erenoamáš dea 
 ŧ 
 álaččat. Njealjenuppelohkái lávdegotti lea eanet ja unnit gieđahallan ášši man viidát boazoguohtoneatnamat leat. Lávdegottit leat vuolggahan Ryan. Sii leat maid ráhkádan gárttaid mat leat vuođđu digitalalaš gártavuorkái. Dán lea rádjegeassinkommišuvdna dahkan almmulažžan Norrbottena leanastivrra ruovttusiiddus http://www.bd.lst.se. Guovllulaš vuorkkain leamaš dea 
 ŧ 
 alepmosat dat mat leat Vaughn, leanastivrrain, kronofogdiin, lappfogdiin ja eanandoallulávdegottis. 
 Vuorkámáterialaid lassin leat dieđusge maid eará prentejuvvon gálddut geavahuvvon. Sealvvimus dán oktavuođas leat dat almmolaš čállosat nugo riikkabeaivvi beavdegirjjit, stáhta almmolaš guorahallamat (SOU ja dat mat ovdal leamaš) láhkačoakkáldagat j.n.a. Muhton mátkemuitalusain ja topografalaš čilgehusain doložis leamaš maid oalle stuorra árvu. 
 Dieđálaš ja eahpeámmatlaš girjjálašvuođas sámiid birra lea oalle viiddis. Ollusat dain leamaš ávkkálaččat, muhto lea čalbmái čuohci man ollu dain gieđahallet oskkolaš, politihkalaš, juridihkalaš ja etnografalaš gazaldagaid ja man unnán leat beroštan ealáhusa eavttuid. Dát lea dagahan ahte rádjegeassinkommišuvnna bargu oalle guhkáš šaddan vuođđudutkan vuorkkaid gáldduin. 
 59 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 Gáldokritihkalaš gazaldagat 
 Rádjegeassinkommišuvnna barggus leat olu návččat bidjon dasa ahte čielggadit mainna lágiin iešguđetlágán vuođđudieđut leat boahtán áigái ja makkár duogáš dain lea. Dát leamaš dárbbalaš eaktu jus galgá máhttit árvvoštallat gáldduid árvvu ja ipmirdit oktavuođaid daid duohken. Dát dárkilis vuođđubargu ráhkada vuođu prinsihpalaš digaštallamii gáldokritihkalaš gázaldaldagaid birra mii gávdno 8 kapihtalis. 
 Muhton gáldokritihkalaš gázaldaldagaid berre buktit ovdán. Iešguđet Morganŋ 
 Tucker ihtán gáibádusat ahte sámit, dávjá oalle dárkilit, galggaše čilget gos sii leat guođuhan ealuideaset dain 90 jagiin mat ledje ovdal jagi 1886 boazodoallulága. Lagat dutkamis gártet dákkar gáibádusat máđoheamit. Dákkar dárkilis čilgehus ii leat vejolaš go dalle ii gávdnon registreren King. Maid ferte dahkat lea bargat vejolaš vieruiguin main leat má 
 ŋ 
 ga eavttu; vuđđolaš guorahallamat sámiid johtimiin mat dahkkoje jagi 1900 birrasis, luonddu eavttut, bohcco dábit, hárve duođastusat dan áiggis, čilgehusat historjjálaš vuorkkain ja retroaktiivalaš jearahallamat. Dasa lassin ferte váldit vuhtii daid vástadusat mat bohte gielddaid ja Maxwell guovlluin iešguđet láhkaevttohusaide. Dat addet muhtun muddui Morris árvvoštalle árbevirolaš guovllu geografalaš viidodaga. 
 Dađi bahábut gávdnojit maid váilevaš duođastusat dálveeatnamiid ektui vel 1900 jagiin. Jämtlandda leanas dahke gal eisevaldit Johnson dasa ahte systematalaččat dokumenteret gokko dát ledje, muhto eará leanain eai sámit, eai eananeaiggádat eaige eisevaldit oaidnán dása dárbbu, dat orro leamaš danin go árbevirolaš riekti juo boazodoalulágaid bokte ja sámi čearuid ortnega mielde dat leat nannejuvvon gitta Bottenvikena mearragáddái. 
 Guorahallan maid čuiggoda dan váttisvuhtii man oanehis muitu máhttá dagahit. Guovllut mat lea namuhuvvon leat dábálaš dálveláidumat leat dárkilis dutkamis čájehan leat dábálaččat muhton oanehis áiggi siste, ja dat áigi leamaš oanebut go ovdal lea vuordán. Dasa lassin ferte leat várrogas danin go oaidinvuohki lea rievdan áiggiid mielde ja Jones persuvnnalaš oaidnu báidná dávja dieđuid. 
 60 
  
 SOU 2006:14 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 Topográfalaš čilgehus dálveláidumiid dieđuin 
 Dát stuorra kapihtal čilge vuđđolaččat daid gáldudieđuid mat lea dálveláidumiid birra Reed ja áiggiin. Áigumuš leamaš, goit nu guhkás go vejolaš dakkár viiddes guvlui go olles boazodoalluguovllu, olahit seamma dárkilis dási go dat mat leamaš diggeproseassain. Dát lea dieđusge dagahan stuorra teakstalániid. Muhto nuppi Davis Horn dat materialat mat ihtet proseassain mat gieđahallet eanet báikkálaččat rádjejuvvon guovlluid. 
 Dán máterialas lea má 
 ŋ 
 ggat boasttogeainnut. Gárttaid ja eará áššebáhporiid vuođđu vuolgá Bauer go leanat leat juhkojuvvon. Alvarado doallat čalmmis. Leanarájit leat odne olu Bell earálágánat go ledje čuohti jagi áigi. Ja boazo dieđusge ii dovdda dáid hálddahuslaš juohkimiid. Čilgehusas mii danin buori muddui leat geavahan daid dološ lappmarker vuođu juohkima vuođđun. Dat govahallet buorebut bohcco lunddolaš johtinminstariid. 
 Maid mii leat gávnnahan dán viiddes dokumenteremis čilgejuvvo 11 kapihtalis. Austin daid guokte gártta maidda čujuhit máhttá namuhit ahte riikaruhtadoalli Jackson gártta vuođđu lea viiddes guorahallan dálveláidumiin man son čađahii Jämtlandda leanas. Plánedoaimmahaga gárta jagi 1978 dahkkui fysihkalaš riikkaplánerema oktavuođas 1970 siste. Dat vuolgá jearahallamiin čearuin ja Butler 
 ŋŋ 
 il guoskivaš eiseváldiid barggu bokte. Earret dás namuhuvvon gárttat gávdnojit má 
 ŋ 
 ga mat leat miellagiddevaččat. Dain sáhttá deattuhit daid mat šadde boađusin dan jearahallanguorahallamis mii čađahuvvui jagiid  
 1912–1913 
  (gárta nr. 7.7.1 5), das oasálastte 211 sápmelačča Mason. 
 Riekti doložis 
 Kapihtal 10 mii čilgejit movt mii oaidnit tearpma Riekti doložis. Mii vuolgit ahte das lea riekti mii odne doallá, nugo mii leat dulkun dan. Berre namuhit ahte dulkun lea šaddan váttisin go čilgejeaddji láhkaovdabarggut stuorra oassái váilut ja ahte riektigeavaheapmi ii baljo gávdno ge. 
 Riekti doložis lea sátni mas leat čiek 
 ŋ 
 alis ruohttasat historjjálaččat. 1800 jagiid loahpageaži rájis dat lea geavahuvvon dasa ahte dahkat boazodoalurievtti dohkálažžan. Riekti doložis iđii jordabalken nammasaš lágas jagi 1972, muhto sátni gávdno ain 
 61 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 boazodoallulágas. Boazodoalluriekti lea riekti mas lea suodji vuođđulágas, dan duogáš lea guhkes áiggi ja earáin dohkkehuvvon geavaheapmi eatnamiin ja čáziin. Riekti doložis boazodoalluriektái lea má 
 ŋ 
 gga láhkái earalágán go Riekti doložis eará rivttiide. Má 
 ŋ 
 gga osiin váilu Moody go dán rievttibeali galgá geavahit boazodoalluriektái. Danin mii leat oaidnán ahte Riekti doložis boazodoalluriektái berre dulkut Beck ásahussan, ja heivvolaš osiin berre dat dulkojuvvot seamma láhkái go dahkko jordabalken lága Cooke. 
 Gazaldat man guhká geavaheapmi galgá leamaš ovdal go Riekti doložis doallá deaivasa ii leat lágain daddjon eará láhkái go nu ahte dat galgá leamaš geavahusas nu guhká ahte ii oktage ealli olmmoš Small Velasquez ge Glenn álggii. Láhkageavaheamis dán sisdoallu ii leat nannejuvvon. Mii leat oaidnán ahte čielggasvuođa dihte berre gávdnot áigemearri ja mii leat doktrina cealkámušaid mielde gávnnahan ahte dát áigi lea 90 jagi. Jus boazodoallu ii leat jođus galgá seamme guhkes áigi gollat ovdalgo dohkkehuvvon Riekti doloža riekti árvvoštallo leat jávkan. 
 Muhto jus Riekti doložis man vuođđu lea boazodoallu ii leat geargan ásahuvvot de ášši lea earálágán. 
 Datte ii máhte váhtit intensiivalaš geavaheami mii lea Riekti doložii vuođđun viidát árvvoštallamis geavahuvvot boazodoalu rievtti dulkumis doloža riektái. Dat mii dan sadjái galgá mearridit lea dat mii boazodoalu govahallamis orru leat dohkálaš. Dasto ii galggá váldit vuhtii gaskaboddasaš bottut geavaheanis man leat dábálaččat go ferte vuordit jeahkala šaddama láidumiin dahje dan ahte muhton láidumat geavahuvvojit dušše dalle go leat goavvijagit. Váldu njuolggádussan mii leat árvvoštallan ahte go bistevaš boddu David 30 jagi dat lea ággan das ahte Doloža riekti Hays šat doala. 
 Go árvvoštallá jus Doloža riekti boazodoallui lea ilbman dalle galgá min dulkuma mielde váldit vuhtii dan geavaheami mii leamaš boarráseamos boazodoallulága rájis Wright rádjái. Dat bealli ahte tearbma Riekti doložis váldui eret jordbalken lágas ii galgga váikkuhit go geavaha Riekti doložis boazodoalu oktavuođas. 
 Boazodoalluriekti ii leat gitta movt eananjohkosat leat dahkkon. Go galgá čilget makkár guovlluin boazodoalluriekti doalla Burton sátnái guovlu ( 
 trakt 
 ), tearbma man lea váttis čilget. Mii leat oaivvildan ahte dat ferte sisdoallat viidát láiduma mat gokčet bohcco dárbbu guohtut má 
 ŋ 
 ggalágán eatnamiin, dát lea gittá Haynes guohtun lea jagis jahkái. 
 62 
  
 SOU 2006:14 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 Mii maid ságastallat mainna lágiin árvvoštallat duođastusaid diggeáššiin gos lea sáhka boazodoalurievtti viidodagas. Go Anderson sáhka oalle boares diliid birra lea lunddolaš ahte njuolggu vihtanasdieđut eai gávndo ja ahte dat duođástusat mat gávdnojit lea čálálaš hámis. Muhto máhttá maid čujuhit eará duođastusaide. Dávjá lea nu ahte dat okto ja sierra eai leat doarvai, muhto oktasaččat dain sáhttá gártat oalle stuorra fápmu. Duođastangeatnegašvuohta lea dábálaččat das guhte čealká ahte ášši lea duohta. Mii guoská boazodoalluriektái dat buktá mielddis ahte sámiid bealis lea geatnegašvuohta buktit duođastusa. Vaikko ášši formalalaččat lea dákkár lea lunddolaš ahte duođastangeatnegašvuohta geavatlaččat sirdojuvvo nuppi beallái ja sápmelaččat nákčet buktit nana duođastusaid. 
 Diggeáššiin mas lea áššin boazodoalurievttis leat sámi čearut mat ovddastit sámi beali. Min mielas galgá duopmu dakkár áššin árvvoštallot doallat deaivasa olles boazodoalluservodahkii, dan vaikko áššis dušše oasálastán okta dahje moadde čearu. Eananeaiggádiid beali ovddasteaddji dakkar prosessas leat ovttaskas eananoamásteadjit. Lea goit dábálaš ahte eai visot guoskivaš eananoamásteadjit oasálaste proseassas. Dakkár dilis duopmustuolu mearrádus ii oačču formálalaš rievttefámu daidda geat eai leat oasálastán, muhto lunddolaččat dákkár bohtosis lea oalle nanu duođastusvuoibmi jus duopmustuollu lea dahkan duohta áššegeahččaleami. 
 Boazoealáhuslágaid mielde bissu boazudoalluriekti beroškeahttá šiehtádusaid eananeaiggádiid ja boazoeaiggádiid gaskkas. Dáhpáhuvva goit ahte soahpámušat goabbát guoibmáska gaskkas movt oktasaččat geavahit eatnamiid dahkkojit. Lea maid vejolaš ahte gávdno miella dahkat šiehtádusaid boazodoallurievttis mat leat olggobealde Kim boazodoalluguovllu dahje dakkár Williams gos lea eahpečielggas jus boazodoalluriekti lea doallevaš dahje ii. Kapihtal 10 loahpas mii čuoigguhit ahte dálá lágain ii leat sadji nanu šiehtadančovdosiidda. 
 Olggut rádji 
 Kapihtal 11 mii bukti ovdan oaivila láidumiid olggut rájis. Lea dea 
 ŧ 
 álaš geardduhit ahte min oaivil ii buvtte mielde rievttálaš fámu. Mearrádus rievttálaš fámus máhttá dušše oažžut duopmustuolu mearrásdusa bokte, jus vissis láidumii gullá boazodoalluriekti dahje 
 63 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 ii. Datte dat ii buvtte mielddis ahte mii atnit barggumet árvvu haga. Mis leamaš ulbmil váldit oidnosii nu ollu dakkar materiala go vejolaš mii lea vuođđun mearrádussii gokko arbevirolaš riekti lea ja doaivut ahte dat maid mii leat gávnnahan máhtta leat ávkin dasa ahte boahtte diggeprosessat buori muddui šattale dárbbašmeahttomat. 
 Daid gáldduid maid mii leat geavahan mii leat viežžan vuorkkáin, gárttain, almmolaš čállosiin, dieđalaš bargguin ja dieđuin maid mii leat ožžon sápmealaččain ja eananeaiggádiin. Daid dieđuid vuođđun, ja go leat váldán vuhtii daid princihpaid mat leamaš ovdalaš evttohusain, mii leat juohkán boazodoalluguovlluid Lester joavkkuide, namalassin 
  
 1. 
  
 duođastuvvon guođuhanriekti 
  
 2. 
  
 guođuhanriekti man eananeaiggádat eai ane leat duođastuvvon muhto mas min oainnus eanaš oassái lea jáhkkehatti guođuhanriekti 
  
 3. 
  
 sámiid bealde čuoččuhuvvon guođuhanriekti mii min mielas ii leat duođastuvvon ja mas guođuhanriekti dáidá leat váilevaš 
  
 4. 
  
 guođuhanriekti lea váilevaš 
  
 Joavku daid lassin mii leat buktán ovdán guovlluid mat odne leat áššin duopmustuoluproseassain. Dakkár diggeguovllut leat, vuođđulágalaš sivaid dihte, váldon eret min árvvoštallamis. 
 Mii leat gártái bidjan maid leat gávnnhan ja dat lea mielddosin evttohussii. Danin galgá daddjot ahte kommišuvnna mearrádus mii guoská boazodoalluguovllu viidodahkii gullá vuosttaš ja Carter. 
 Guovlluid main eananeaiggádiid oainnus ii leat boazodoalluriekti mii leat bidjan Carter, ja goalmmát jovkui mii leat bidjan eatnamiid main sámiid oainnus lea boazodoalluriekti. Oanehaččat máhttá govahallat juohkima čuovvuvaččat. 
 Olles Lappland landskap gullá dálá lágaid mielde boazodoalluguvlui, dat čilgejuvvo min gárttáš láidum 1 namas. Eanaš duottarčearuin ja visot vuovdečearuin leat birra- jagi- láidumat dán landskapas. 
 Vuosttaš jovkui mii leat bidjan maid koncessionsguovlluid Norrbottenis, dan vaikko dat boazodoallu mii Cohen ollislaččat ii leat sámiid hálddus. Mii leat oaivvildan ahte dat lea min barggu olggobealde buktit oainnuid daidda nákkuide 
 64 
 SOU 2006:14  
 Č 
 oahkkáigeassu 
 Brown mat leat jođus duottar- ja vuovdečearuid ja koncessiongiliid gaskkas. 
 Norrbottena eará osiide mii leat dahkan čuovvuvaš juohkima. Boazodoalluguollu siste lea guovlu 2 A mii guorrá sullosaš linjja Sutton– Gullträsk – Harads – Vittjärv – Niemisel. 
 Eará guovlu mii min árvvoštallamis ii leat doarvái jáhkkehatti ahte gullá boazodoalluguvlui ja gullá danin 3 jovkui (guovlu 3A). Dát lea rádjejuvvo sullosaš linjjain linje Råneå  
 –Niemisel 
  – Vittjärv 
  
 – 
  
 Rosvik. Guovllut 2 B ja 4 B leat sullot guovllu 3 A siste. Guovllu 2 B máhttá čilget leat Kallax guolban ja eatnamat dan birra ja 4 A lea guovlu gos ii leat boazodoalluriekti, duomu mielde mii dahkkui jagi 2002 ja mas lea lágalaš vuoibmi. Oarjelis mearragáttis lea guohtunguovlu 2 C, guovllu rájit leat sullii Rosvik – Sikfors – Bergsviken – Jävre. Loahppa oasit Norrbottena landskapas gullet 1 jovkui, dasa gullá guovlu mearragáttis Jävre ja Herman gaskkas. 
  
 Västerbottena landskape siskkit osiin lea eahpitkeahtta nu ahte doppe lea árbevirolaš riekti. Martinez eananeaiggádiid Harris digáštallanášši. Mii leat oaivvildan ahte linjja mii rádje siskkit osiid ( joavku 1) olggut oasi vuostá (joavku 2) máhttá gessot Skellefteå – Boliden – Burträsk – Vindeln 
  
 – 
  
 Örträsk gaskkas. Min oaidnu lea Taylor Västerbotten lea boazodoalluguovllu. Young dás lea goit ahte guovlu 5A, olles Bjurö njárga, lea eanan mii dál lea diggeáššin ja danin mii eat leat buktán dasa árvvoštallama. 
  
 Ii Chen, muhto maid odná beaivvi rádjái, leat stuorra oasit Ångermanlanddas čađat leamaš dálveláidumat. Dattege lea árbevirolaš riekti eahpiduvvon eanaš osiin landskapas. Gávdno goit okta guovlu nuortan gos dát riekti eahpitkeahtta gávdno. Dán mii leat bidjan vuosttaš jovkui ja gárttas merken dan guohtunguovlun 1 A. Guvlui gullet dat suohkanat mat gullet Jämtlandda leanii. Västerbottena leanii gullá fas Nordmaling gielda. Duopmustuolu proseassa dihte mii leat čilgen dan gullat 5 B jovkui. 
 Eará beliin mii dahkat nugo Planendoaimmahat dagai jagi 1978, mii guorrat Ångermanlandda Martinez ja linjja gárttas man Jackson (Huss- linja) lea ráhkadan. Dát buktá mielddis ahte eanaš oassi Jämtlanddas lea boazodoalluguovlu ja ahte dat galgá čilgejuvvot leat gullevaš 1 jovkui. Erenoamaš guovlluide dás eananeaiggádat eai leat buktán ovdan eará oainnuid. 
 Oarjjeslulit oasis Jämtlandda leanas mii muhtin báikkiin leat spiehkastan dán linjjas danin go mii eat leat máhttán dahkat jáhkkehahttin áhte boazodoalu duogážis doppe lea 90 jahkasaš 
 65 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 vierru. Mii eat ane ahte leat doarvái duođastusat čuoččuhit Peck Doloža rievtti vuođus mearrágáttis min linjja oarjjábealde. Leat moadde guovllu mat leat min olggut linjja ja dan linjja gaskkas man eananeaiggádat leat evttohan. Dáid gaskaguovlluid mii, namuhuvvon prinsihpaid Cooke, leat bidjan nuppát jovkui. Jämtlanddas gávdno maid guovlu Näkten jávrri birra mii berre gullat vuosttaš jovkui. Viidásit lea Jämtlanddas guovlu – 5 C- Klövsjö- Rätan, mii lea eretváldon go doppe lea proseassa jođus. Guerrero gullet visot birra- jagi – eatnamat Jämtlandda landskapes dieđusge vuosttaš jovkui. 
 Dálveláidumiid Berg gielddas Härjedalen landskapas gullet boazodoalluguvlui, muhto go váilu doarvái luohttehahtti guorahallan mii leat bidjan dan Carter. Mii guoská Davis Härjedalen landskapas, namalassin loahpa landskapas, earret daid eatnamiid mat lága bokte lea čilgejuvvon leat birra- jagi- eatnamat ja muhton guovllun Älvdalen gielddas, mii leat duomuid dihte mat leat ožžon lágavuoimmi, ferten bidjat daid njealját Brown. Idre ođđa čearu dálveláidumat gullet Carter ja čearu birra- jagi- eatnamat vuosttaš jovkui, jus dat dieđihuvvon duomu dihte eai gulaš njealját jovkui. 
 Siskkit rádji 
 Rádjegeassinkommišuvnna bargui lea maid gullan, ILO nr 169 soahpámuša njuolggádusaid mielde, identifieret daid eatnamiid mat leat sámiid hálddus dahje maid sii geavahit ovttas earaiguin. 
 Leat dušše moadde stáhta mat dán rádjái leat searvan ILO nr 169 soahpamušši. Gazaldat jus ruo 
 ŧŧ 
 a servvašii dasa leamaš áigeguovdil má 
 ŋ 
 ga hávi. Dat mii easttádan ruo 
 ŧ 
 a searvama soahpamuššii leamaš erenoamážit gazaldat eamiálbmogiid riekti eatnamidda. Soahpámuš váhtá ahte guoskivaš álbmogiid oamastan- ja eaiggádušriekti daidda eatnamiidda mat sis árbevieru mielde leat dohkkehuvvo. Dasa lassin galget bijut doaimmahuvvot Smith mielde suddjet guoskivaš álbmogiid riekti niktet dakkár etnamiid main eai dušše sii oro, muhto maidda sii arbevieru mielde leat gullan ealáhusa ja árbevirolaš doaimmaid Hoover. Viidásit váhtá soahpámuš ahte ráđđehusat galget doaimmahit dábbašlaš bargguid dasa ahte identifieret daid eatnamiid mat guoskivaš álbmogiin leat ja dáhkidit sihkkaris suoji sin oamastan- ja eaiggádušriektái. 
 66 
  
 SOU 2006:14 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 Min suokkardeamis daidda váhtámusaide man ILO- soahpamuš 14 artihkal bidjá mii gávnnahit ahte min ipmárdus dása dea 
 ŧ 
 álaš osiin lea iežálágán go dan man ovdalaš ILO- guorahallan gávnnahii. 
 Mii leat goit ovtta oaivilis ILO- guorahallamiin das ahte soahpámuš ii gáibit ahte formálalaš oamástanriekti eatnamiidda mat geavahuvvojit eamiálbmogiin lea seamma go dat eanan mii sis árbevieru mielde lea. Rivttiide mat galget leat fámus gávdno goit vuolimus rádji. Mii oaivvildit ahte dát vuolimus rádji ii leat ollášuvvan Carr boazodoalluriekti boazodoallulágaid bokte. Dát buktá mielddis ahte mii eat leat seammá oainnus go ILO- guorahallan das ahte visot stáhtas hálddašuvvon birra- jagi- eatnamat galget árvvoštallot leat sámiid oapmeeatnamat soahpamuša jelgii. Min mielas ii gávdno, dálá Weaver, oktege oktasaš viidát eanan masa sámiin lea nu nanu riekti ahte deavdá soahpámuša váhtámuša oamastan- ja eaiggádušriektái 
 Go dát lea daddjon dat ii mearkkaš ahte eai gávdnoše dakkár unnit guovllut birra- jagi- eatnamiid siste gos sámiid geavaheapmi sihke lea doarvái intensiivalaš ja erenoamáš ahte dat eatnamat galggaše árvvoštallut leat sámiid oapmi go ruo 
 ŧŧ 
 a servvašii soahpámuššii. Lea vuogas ahte sámit, ma 
 ŋŋ 
 il go eatnamat lea identifierejuvvon ja go daidda lea ráhkaduvvon fastigheta, oažžut formalalaš oamastanrievtti daidda. Morrison bokte sii oažžut niktet eatnamiid beroškeahttá boazodoallulágaid. 
 Máhtta árvvoštallot leat váilevašvuohtan ruo 
 ŧ 
 a rievttis, soahpamuša váhtámušaid ektui, ahte ii gávdno eará geaidnu čoavdit eananrievttálaš áššiid go duopmustuoluid bokte. 14 kapihtalis mii leat árvaladdan evttohusa dakkar vejolašvuhtii. 
 Ruo 
 ŧ 
 a guorahallan- ja soabadanásahus 
 Ma 
 ŋ 
 emus jagiid siste leamaš jođus má 
 ŋ 
 ga duopmustuoluášši sámi rivttid birra. Dalle go duopmustuolut leat dahkan áššigeahččaleami lea dan ovdal leamaš oalle guhkes meannudanáigi ja guorahallangolut ja duopmustuolugolut leamaš oalle stuorrát. Muhton áššiin leat duopmustuolut nannen duomuseaset geahččaleamiid haga, go na lea gártan dat lea álo leamaš danin go sámiid bealde eai leat atnán ahte sis leat ruđalaš vejolašvuođat duostildit ášši. 
 Mii jáhkkit ahte mii dan guorahallama bokte leat čađahan doaimmaid mat gulle min bargui, háhkat vuođu man veahki bokte 
 67 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 SOU 2006:14 
  
 máhttá čoavdit bohttevaš Lang, muhto mii diehtit bures ahte min cealkámušat, main ii leat lágalaš vuoibmi, eai eahpideamiid haga máhttet jávkadit daid eahpečielggasvuođaid mat gávdnojit. Danin lea ge bahá várra ahte maid boahtteáiggis ihtigoahtet riiddut eananrivttiid alde. 
 Riidduid válduvuođđu vuolgá eahpečielga lágain. Dat addet guoskivaš beliide sierralágan oainnuid das ahte mii jur doallá deaivasa. Lágaid hápmi lea maid siválaš dasa ahte riidduid čoavdin váhtá viiddes ja divrras guorahallamiid. Lágaid čállin gullá stáhttii. Danin mii oaivvildit- nugo ILO- guorahallan dahká- ahte stáhta galgá goasttidit guorahallamiid. Ii leat dohkkehahtti ahte Mcguire, ruđalaš sivaid dihte, ferte gieldit ahte su riekti geahččaluvvo. 
 Rievttiservodagas lea loahpaloahpas bealátkeahttes duopmustuoluid doaibma čoavdit riidduid. Eanaš oktavuođain lea goit dábálaš ahte ovdal go rievttis geahččaluvvo ohcet soabadančovdosiid. 
 Mii guoská boazodollui leat vejolašvuođat nana šiehtadusčovdosiidda, duopmustuoluid mearrádusaid sadjin, gárzzit. Dát lea danin go boazoealáhusa rievttálaš njuolggádusat bohtet dan áiggis go sápmelaččat ledje stáhta Perez. Sámiid beroštumiid galge lappfogdet ja leanastivrrat fuolahit ja danin ii gávdnon Figueroa bokte mearridit daid. 
 Mii oaivvildit ahte sámiid eananvuoigatvuođat vuosttažettiin galget čovdojuvvot Williams bokte ovttasráđiid Ford. Dea 
 ŧ 
 álaš ágga dása lea dat ahte láhkačállosat stuorra oassái leat boaresáigásaččat ja dat eai buvtte dohkálaš ovdaneami boazoealáhussii. Dálá rievttit bohtet dakkár historjjálaš dilis go boazoealáhus nugo eará ealáhusat mat gilvaledje eanenriggodagaid alde doibme eará diliid siste go odne. Riidduid čoavdin mii garrasit čuovvu dálá rievtti danin ii atte bohtosa mii lea dohkkehahtti ja ávkkálaš goappáge beallái. Soabadančovdosa bokte ii dárbbaš váldit vuhtii rievttálaš veajáhallamiid muhto máhttá geahččat mii lea ávkkálaš ja Wallace birra. 
 Eará riikkaide mat leat searvan ILO- soahpámušši, dahje mat muđuin fertejit váldit vuhtii eamiálbmogiid rivttiid, leat ásahan sierra organaid mat guorahallet ja soabádallet eananrivttiid diggeáššiid. Mii oaivvildit ahte maid Ru 
 ŧŧ 
 ii galggalii dakkár orgána ásahuvvot. Dát lea dea 
 ŧ 
 álaš jus galgá searvat soahpámuššii ja deavdit daid váhtámušaid maid dat sisdoallá. 
 68 
  
 SOU 2006:14 
  
 Č 
 oahkkáigeassu 
  
 Ii leat gullan kommišuvnna bargui buktit evttohusa guorahallan- ja soabadallanorganii. Danin mii leat bisánan dasa ahte čujuhit ahte Turner. Mii leat goitge cealkán ahte jus dakkár orgána galgá oasálastit nanu šiehtádusčovdosiid ráhkadeapmái dalle dat váhtá láhkarievdadeamiid sihke sivilrievttálaččat go prosessrievttálaččat. 
 69 
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Samerna – ett ursprungsfolk i Sverige 
  
 Samerna är ett folk som genom sin egenskap av ursprunglig befolkning intar en särställning i Sverige. Riksdagen har erkänt samerna som ett ursprungsfolk. Samer finns också i andra länder på Nordkalotten, främst i de norra delarna av Norge, Finland samt på Kolahalvön i Ryssland. 
 Samerna har egna språk, egen kultur och eget näringsliv. Ren- skötselrätten är i Sverige förbehållen samerna. Detta monopol motiveras av att renskötselrätten anses vara av avgörande betydelse för bevarandet av den samiska kulturen. 
  
 1.2 
  
 Kort om rennäringen i Sverige 
  
 Renen är ett hjortdjur som lever i arktisk miljö samt i norra delarna av Skandinavien. Människan har tidigt utnyttjat renen som jaktbyte och hållit enstaka tämjda djur som dragdjur och för mjölkproduk- tion. Den renstam som finns i Sverige i dag är domesticerad. 
 1  
 Mycket av dess ursprungliga livsmönster finns emellertid kvar. Arten lever i hjordar. Ett särdrag hos renen är dess variation i kropps- funktion och näringsbehov. Under sommaren – då den bygger upp kroppens reserver med fett – lever den mest på gräs och örter som finns i fjällen, medan den på vintern håller sig till i huvudsak lav som växer i markerna ned mot kusten. Hjordarna flyttar således mellan sommar- och vinterbetesmarkerna. Under det att renen betar rör den sig över stora ytor för att hitta de växter som är mest lämpade som föda. 
 Rennäringen utövas av samerna med stöd av bestämmelserna i rennäringslagen från 1971 (SFS 1971:437) jämte vissa andra lagar 
  
 1  
 Vildren förekommer på skilda håll bl.a. i Norge. 
 71 
  
 Inledning 
  
 SOU 2006:14 
  
 och förordningar. 
 2  
 Renskötsel utövas av företag som är organise- rade i samebyar. Samebyar är juridiska personer och har särskilt till- delade betesområden. Renskötselområdet sträcker sig från Treriks- röset i norr till Idre i söder och omfattar både privat och statlig mark. 
 Renskötseln utövas efter renens behov under olika tider av året genom att vissa marker – enkelt beskrivet de som är belägna inåt landet – får användas året runt, medan andra – belägna nedåt svenska kusten – endast är tillåtna att begagnas för renbete under vinter- tiden, den 1  
 oktober–30 
  april. De samebyar som flyttar från fjäll- området ned mot skogs- och kustlandet brukar benämnas fjäll- samebyar. Vissa samebyar, skogssamebyar, brukar flytta efter sam- ma mönster men då inom områden som inte är lika vidsträckta. I tidigare lagstiftning skilde man på skogs- och fjällsamebyar men nuvarande rennäringslag innehåller gemensamma bestämmelser för dessa typer av samebyar. En särskild form av renskötsel är den som bedrivs med tillstånd, koncession, inom vissa områden nedanför lappmarksgränsen i Norrbottens län. Koncessionsrenskötseln inne- bär att den som fått tillståndet och är medlem i sameby får driva renskötsel även med renar som ägs av andra, främst fastighetsägare inom koncessionsområdet. 
 För att det skall gå att förstå rennäringslagens bestämmelser om markanvändning bör man känna till vissa begrepp. 
 För att reglera förhållandet mellan å ena sidan kustbönder och å andra sidan nybyggare och lappar drogs lappmarksgränsen på 1750- talet. För att ytterligare avgränsa fjällbygden och de till odling tjän- liga delarna av Västerbottens och Norrbottens lappmarksgränser fastställdes odlingsgränsen slutligt 1890. I Jämtlands län avsattes på  
 1840-talet 
  renbetesfjällen till att begagnas som åretruntmarker. Mot slutet av  
 1800-talet 
  köpte staten in ytterligare mark i Jämtlands län, mark som uppläts för att utvidga betesmarkerna. Samtidigt uppläts även viss mark i norra delen av dåvarande Kopparbergs län för ren- bete. 
 Enligt 3 § rennäringslagen indelas renskötselområdet i åretrunt- marker respektive vinterbetesmarker. 
 Åretruntmarkerna utgörs av 
  
 lappmarker ovanför odlingsgränsen 
  
 2  
 Den första lagen om renbete som gällde för hela riket antogs 1886. Nya lagar trädde där- efter i kraft 1898 och 1928. 
 72 
  
 SOU 2006:14 
  
 Inledning 
  
 statligt ägda områden inom lappmarken, belägna nedanför odlingsgränsen eller sådana områden som vid utgången av juni 1992 tillhörde staten 
  
 3 
  
 lappmarker nedanför odlingsgränsen på mark där skogsren- skötsel bedrivits av ålder under våren, sommaren eller hösten och marken utgör kronomark eller utgör renbetesland 
  
 renbetesfjällen i Jämtland 
  
 områden i Jämtlands och Dalarnas län som särskilt upplåtits till renbete 
  
 Vinterbetesmarkerna består av 
  
 övriga delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen än de som utgör åretruntmarker 
  
 trakter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivits vissa tider av året. 
  
 Som har framgått bedrivs rennäringen över stora landområden; renskötselområdet utgör omkring en tredjedel av Sveriges yta. Rätten att bedriva renskötselrätt är en grundlagsskyddad civil rät- tighet på motsvarande sätt som äganderätt. På en och samma egen- dom kan bedrivas olika sorters näringar och verksamheter. Egen- domen belastas således av rättigheter i olika skikt. 
 Renskötselrätten bygger ytterst på historiska förhållanden; den rättsliga grunden har i lag beskrivits som urminnes hävd. Samhället och näringslivet har genomgått stora förändringar sedan de första lagarna antogs men den huvudsakliga systematiken i denna lagstift- ning är oförändrad. Rennäringslagen är således uppbyggd på ett sådant sätt att den stundtals avviker från gängse systematik inom rättsordningen. Konstruktionen gör att tillämpningssvårigheter kan uppstå i flera avseenden. En sådan svårighet är att det inte inom alla områden är fastslaget var renskötselrätten får bedrivas under vin- tertiden. Otydligheten har i flera fall gett upphov till tvister, som drivits till domstol av markägare som yrkat fastställelse att betesrätt inte föreligger på deras fastigheter. Dessa processer är mycket omfattande och rättegångskostnaderna uppgår därför till betydande belopp. 
 4 
  
 3  
 Bestämmelsen syftar på ändringar av ägandet av den statliga marken i samband med Domänverkets bolagisering 1992. Dessa marker utgör således fortfarande åretruntmarker, även om de kommit i privata ägares händer. 
  
 4  
 Se avsnitt 10.5.15. 
 73 
  
 Inledning 
  
 SOU 2006:14 
  
 1.3 
  
 ILO:s konvention nr 169 
  
 ILO (International Labour Organisation) bildades 1919 som en del av Nationernas Förbund och uppgick i FN 1946. Numera är ILO ett av FN:s fackorgan med uppgift att genom konventioner och på annat sätt verka för grundläggande rättigheter på arbetsmarknaden, såsom föreningsfrihet. Inom ILO:s uppgifter ligger även att arbeta för att stärka ursprungsfolks rättigheter. 
 ILO har utarbetat två konventioner om ursprungsfolks rättig- heter. Den första från 1957 var konvention nr 107 om skydd och integration av infödda och andra i stammar levande folkgrupper. Denna konvention – som inte tillträtts av Sverige – hade som mål- sättning, förutom att motverka diskriminering, även att främja ursprungsfolkens integration med majoritetsbefolkningen. 
 Den första konventionen blev föremål för kritik och ansågs inte uppfylla folkrättens krav på behandlingen av ursprungsfolk. Den efterträddes 1989 av konventionen nr 169 om ursprungsfolk och stamfolk i styrande länder som började gälla 1991. Den sistnämnda konventionen har tillträtts av 17 länder däribland Norge och Dan- mark. Sverige har emellertid inte ratificerat den. 
  
 1.4 
  
 ILO-utredningen 
  
  – betänkandet 1999 
 Frågan om Sverige kan ratificera konventionen och vilka åtgärder som i sådant fall är nödvändiga har utretts av utredningen om ILO- konventionen nr 169 (Jo 1997:4) med f.d. landshövdingen Gallagher som särskild utredare. Utredningen lämnade sitt betän- kande i mars 1999 (SOU 1999:25). I betänkandet undersöks kon- ventionen artikel för artikel. I många fall konstaterar utredaren att svenska bestämmelser redan uppfyller konventionens krav. I ett avse- ende föreligger emellertid betydande svårigheter. Det gäller de bestämmelser i konventionen som rör ursprungsfolkens markrät- tigheter enligt artikel 14. Artikeln klassificerar marker i två katego- rier: mark som ursprungsfolken traditionellt bebor respektive mark som ursprungsfolken traditionellt nyttjar tillsammans med andra. Enligt artikeln skall äganderätt eller besittningsrätt erkännas till mark som ursprungsfolken bebor (innehar). För mark som tradi- tionellt nyttjas tillsammans med andra skall åtgärder vidtas i lämp- liga fall för att skydda de berörda folken. 
 74 
  
 SOU 2006:14 
  
 Inledning 
  
 Utredaren analyserade det svenska regelsystemet och kom fram till att rennäringslagens bestämmelser var förenliga med artikeln 14. Hans resonemang gick i huvudsak ut på att mark inom åretruntom- rådet som in i våra dagar varit i statlig ägo i vart fall kan anses vara mark som samerna traditionellt innehar. Annan mark inom åretruntmarkerna, liksom vinterbetesmarkerna, skulle enligt utre- daren kunna vara mark som samerna traditionellt nyttjar tillsam- mans med andra. Vidare ansåg utredaren att det för att uppfylla konventionens krav på erkännande av markrättigheterna måste klarläggas vilken mark som omfattas av konventionens begrepp. 
 Utredaren angav vissa principer för hur klarläggandet av kon- ventionens begrepp skulle ske. En sådan prövning borde enligt honom bygga på en grundlig och sakkunnig undersökning av samernas traditionella innehav och bruk av marken inom rensköt- selområdet. Vidare borde arbetet göras av en grupp experter med väldokumenterade kunskaper inom områdena juridik (fastighets- rätt), lantmäteri och rättshistoria som kan göra sin bedömning mot bakgrund av arkivmaterial framför allt hos statliga myndighe- ter och arkivinstitutioner. Erfarenheter skulle kunna inhämtas från Norge rörande det arbete som där gjorts för att fastställa vilken mark som omfattas av konventionens tillämpning såvitt gällde arti- keln 14. 
 Utredaren föreslog med hänvisning till denna redogörelse att en gränsdragningskommission skulle tillsättas för att identifiera de marker i Sverige som skulle kunna gå att hänföra till de olika kate- gorierna enligt artikel 14. Kommissionen skulle bestå av två grup- per som skulle arbeta under fem år. 
 75 
  
 2 
  
 Gränsdragningskommissionens uppdrag 
  
 Gränsdragningskommissionens direktiv antogs vid regeringssam- manträde den 24 januari 2002. Efter att ha redogjort för lagstift- ning, historisk bakgrund m.m. sägs följande. 
 Kommissionens arbete skall syfta till att klarlägga inom vilka områden sådana vinterbetesmarker finns som avses i 3 § första stycket 2 ren- näringslagen (1971:437). Undersökningen skall vidare syfta till att fast- ställa de områden som, med hänsyn till vad som anges i ILO:s kon- vention 169, skall betraktas som mark som samerna traditionellt inne- har respektive traditionellt nyttjar tillsammans med andra. 
 Gränsdragningskommissionen skall göra sin bedömning på grund- val av tillgängligt material hos myndigheter och domstolar. När det gäller den yttre gränsen för renskötselområdet skall undersökningen bidra till att klarlägga gränsen så att behovet av domstolsprocesser om rätt till vinterbetning för ren bortfaller eller i varje fall minimeras. 
 Erfarenheter bör inhämtas från Norge om det norska arbetet med gränsdragning av renskötselområdet och problem i samband med det. 
 Uppdraget skall utföras efter samråd och dialog med berörda myn- digheter och intresseorganisationer. 
 Utredningen har således två huvudsakliga uppgifter. Den ena upp- giften, att fastslå inom vilka områden som vinterbetesmarker finns, går ut på att finna en yttre gräns. Att överföra termerna i artikel 14 kan beskrivas som fastställandet av inre gränser. Utredningen har således haft till uppgift att undanröja de geografiska oklarheterna. 
 Direktiven i sin helhet bifogas betänkandet. 
 77 
 3 Utredningsarbetet 
 Som framgått skall utredningen försöka klarlägga inom vilka  
 områ- den  
 det finns vinterbetesmarker för ren. Såsom direktiven är for- mulerade har det alltså inte legat i utredningsuppdraget att under- söka om enskilda fastigheter belastas av renskötselrätt eller inte. Arbetet har också styrts av den tid och de resurser som stått till buds. Ett omfattande forskningsarbete på sätt som förutsatts i direktiven har lagts ned i bibliotek och myndighetsarkiv. Eftersom sedvanerätten grundar sig på historiska förhållanden är det natur- ligt att denna forskning till övervägande del bedrivits i numera upphörda statliga myndigheters arkiv som i enlighet med arkivla- gens bestämmelser överlämnats till de existerande arkivmyndighe- terna (Riksarkivet och landsarkiven). Det bör framhållas att slut- satserna när det gäller den yttre gränsen i viss mån är översiktliga. Ytterligare detaljstudier av vissa områden kan behöva göras. Sådana detaljstudier – rörande exempelvis domstols- och kyrkoarkiv – har denna utredning på grund av sina begränsade resurser saknat möj- lighet att genomföra. Dessa omständigheter gör att slutsatserna när det gäller den yttre gränsen är schematiska. 
 Att arbetet inriktats på geografiska frågeställningar har, som framgår av den följande framställningen, givetvis inte inneburit att utredningen enbart ägnat sig åt att söka uppgifter om var renbete förekommit; för att rätt förstå materialet har ett betydande bak- grundsmaterial tagits fram. Även mer principiella frågor har berörts. Detta gäller särskilt arbetet när det gäller den inre gränsen. Förut- sättningarna för den inre gränsdragningen har visserligen redan fastslagits av  
 ILO-utredningen. 
  I princip skall enligt denna den statliga marken inom åretruntmarkerna anses som traditionellt inne- havd av samerna. Som vi kommer att utveckla i kapitel 12 kan be- tänkligheter resas mot denna slutsats. Utredningens resonemang kring den inre gränsen kommer i huvudsak enbart att vara av prin- cipiellt slag. Det är viktigt att understryka att Gränsdragnings- 
 79 
  
 Utredningsarbetet 
  
 SOU 2006:14 
  
 kommissionen inte har till uppgift att föreslå lagstiftning. Vår uppgift har varit att klarlägga vissa omständigheter mot bakgrund av gällande rätt. Detta har inneburit att områden som berörs av laga kraftägande domar eller är föremål för domstols prövning inte är berörda av vårt arbete. De områden som är föremål för pågående domstolsprocesser – f.n. tre 
 1  
 – har vi således valt att lämna helt lämna utanför våra bedömningar. Detta förhållningssätt har vi ansett även följa av bestämmelsen i 11 kap 2 § regeringsformen som innehåller ett förbud för myndigheter att bestämma hur domstol skall besluta i enskilt fall som är under dess prövning. En annan sak är att det inte kan undvikas att visst material även innehåller uppgifter om tvistiga områden. 
 Vi har framställt en  
 karta 
 , som utgör bilaga till betänkandet. Syftet med kartan är att åskådliggöra slutsatserna. 
 Vi har också särskilt i det historiska materialet studerat kartor som innehåller uppgifter av intresse för oss. Dessa olika kartor finns i digitaliserad form tillgängliga på Internet. 
 2 
  
 Löpande kontakter har hållits med berörda myndigheter. Kon- takter har knutits med rättsvetenskapmän och historiker; bl.a. anord- nades under hösten 2003 tillsammans med Umeå universitet ett seminarium med inbjudna föreläsare. Utredningen har också följt motsvarande arbete som skett i Norge genom Samerettsutvalget samt haft samråd med Jakt- och fiskerättsutredningen (Jo 2003:01). 
 Organisationer som är berörda av arbetet har haft experter som deltagit i utredningsarbetet. Kommissionen har vid besök samrått med flertalet samebyar samt med företrädare för jord- och skogsbruket i de berörda länen. 
 Betänkandet har disponerats på följande sätt. Avsnittet 4 inne- håller en allmän beskrivning av samhället och renskötselns föränd- ringar. I kapitel 5 beskrivs viktiga gränser och indelningar som fun- nits alltsedan  
 1700-talet 
  och framåt. Kapitel 6 innehåller en beskriv- ning av processerna i samband med tillkomsten av renbeteslagarna. I kapitel 7 redovisar och analyserar vi de olika källor som innehåller uppgifter om de samiska betesområdenas geografiska utsträckning. I kapitel 8 samlar vi några källkritiska frågeställningar som det genomgångna källmaterialet givit anledning till. Kapitel 9 innehåller en detaljerad redovisning område för område av de historiska 
  
 1 
  
 Bjuröhalvön, Normaling och Klövsjö/Rätan. Se avsnitt 10.5.15. 
  
 2 
  
 Länken går att nå via Länsstyrelsens i Norrbottens hemsida http://www.bd.lst.se/ 
  
 Under avdelningen för rennäring finns kartorna under rubriken Rennäringens historiska kartor. 
 80 
  
 SOU 2006:14 
  
 Utredningsarbetet 
  
 källornas uppgifter om förekomsten av samiska vinterbeten inom hela renskötselområdet. I kapitel 10 tar vi upp en del viktiga frågor av rättslig och principiell art, främst betydelsen av att renskötsel- rätten grundas på urminnes hävd. I kapitel 11 redovisar vi våra slut- satser beträffande den yttre gränsen. Vår bedömning grundas på tidigare i betänkandet redovisat material och principer. I kapitel 12 anger vi hur vi ser på den inre gränsen. Kapitel 13 redovisar för- hållanden i vissa andra länder. Kapitlet innehåller också en kort analys och jämförelse med förhållandena i Sverige. Betänkandet avslutas med kapitel 14 som innehåller ett förslag till utrednings- och medlingsinstitut. Som bilaga till betänkandet finns bl.a. en karta som översiktligt åskådliggör slutsatserna i kapitel 11 om den yttre gränsen. 
 Svenska språket har sedan medeltiden använt ordet  
 lapp  
 för att beskriva en individ tillhörande ett folk av annan ras än den skan- dinaviska befolkningen i allmänhet, vilket bebor de nordliga delarna av Sverge o. Norge jämte angränsande delar av Finland o. Ryssland o. varav en stor del idkar renskötsel o. för ett nomadiserande levnads- sätt; i pl. om individer av detta folk utan hänsyn till kön (Svenska Akademiens ordbok). Orden lapp och same har samma innebörd men under  
 1900-talets 
  senare del har beteckningen same blivit den allmänt använda. Namnbruket i de historiska källorna och den tid de tillkom i har vi däremot inte velat eller kunnat ändra på. När det talats om lappby har vi t.ex. inte moderniserat det till sameby. 
 81 
  
 4 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 Man torde finna underligt, att den ena delen af Lappmarken är för den andra alldeles obekant. Men man måste besinna, att mellan Jämtlands Lappmark och de öfriga alls ingen samfärdsel finnes. Jämtland till- hörde ock fordom ett annat rike, och öfwer den ödsliga skogen höra wi inga nyheter från detta för oss främmande land. Hwad wi derifrån skola få höra, det går öfwer Hernösand eller Stockholm. Eljest gör man sig i allmänhet ett mycket oredigt begrepp om Lappmarken, då man anser den såsom en enda sammanhängande provins, och att allt som rör Lappmarken, rör hela Lappmarken. Jag har hört personer, som trott att Gelliware jernwerk skulle hafwa stort inflytande på landet i allmänhet och uphjelpa odlingen, och att hwad som i Lappmarken wid- tages, det borde i någon mån beräknas på bruksrörelsen. Men hela den del af Lappmarken, som lyder under Westerbottens län, har med Gelliware lika liten beröring som Småland eller Westergötland med Dannemora. Afståndet är fullt ut lika stort, och samfärdseln platt ingen. – Man känner i Åsele ej mera om Gelliware än om Spetsbergen – wäl mindre, ty om Spetsbergen kunna lapparne i Norge få höra något tal. – Men namnet Thomas har allmogen i Åsele aldrig hört, så framt ej från Stockholm. Det är också från Åsele till Gelliware ungefär lika långt som från Stockholm till Ystad: åtminstone blir wägen längre, om man will göra en resa mellan de båda ställena. I Arjeplog har man aldrig hört talas om Karesuando, så att när min bror (Jones) skulle flytta dit, himlade sig  
 Walker 
  deröfwer, nästan som öfwer en Blåkullafärd till werldens ända. Juckasjerwi, som dock är närmare beläget, har någon enda äldre person bland de nordligare  
 Walker 
  hört ett dunkelt rykte om, under namn Gutierrez. Och likwäl ligger Arjeplog i medelpunkten af Lappmarken, så att deri- från åtminstone är närmare till någon af de ytterst belägna socknarna än mellan dessa inbördes. 
 Så beskrivs lappmarkerna 1831 av lappmarksmissionären Johnson i hans berömda Journal 
 1 
 . Orden är en påminnelse om hur stor och varierad denna landsdel är och hur svåra kommunika- tionsförhållandena en gång varit. Genom kartornas makt över tan- 
  
 1  
  
 Johnson,  
 Journal af Petrus Lästadius för första året af hans tjenstgöring såsom mis- sionär i Lappmarken  
 (Stockholm 1831) utgåvan 1861 s. 123. 
  
 83 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 Stephenson kan man annars lätt få föreställningen att Lappland var ett land med goda interna förbindelser. Så var det inte. Gomez ansåg den människa vara djärv, på gränsen till dumdristig, som vågade sig på att färdas genom den obanade skogen från den ena lappmarken till den andra. Den säkra vägen var enligt honom att ta sig ned till kusten och följa den tills man nådde den älvdal som förde in i nästa lappmark. Varje lappmarks förbindelse med Bottenhavskusten var med andra ord mycket viktigare än den mellan de olika lappmarkerna. 
 Norrland är ett kulturellt och naturgeografiskt differentierat område. Det innefattar såväl ödsliga och karga skogs- och fjäll- trakter som bördiga bygder där jordbruk länge varit dominerande näring. De senare återfinns längs Bottenhavets kuster och i älvda- larnas nedre delar. I Västernorrlands och Gävleborgs län svänger bondebygden av mot väster och når i Jämtland och Härjedalen ända upp till fjällområdet. De medeltida socknarna och kyrkorna ger en god fingervisning om var de äldsta bondebygderna låg. 
 Gränsen mellan samer och bönder har aldrig varit skarp. Modern forskning tyder på att det under historisk tid funnits små grupper av samer i bondebygderna ända från Dalarna och norra Uppland i söder och till Norrbottens kustland i norr. 
 2  
 I Jämtlands läns västra delar ligger jordbruksbygden nära samernas betesområden, vilket orsakat många konflikter, särskilt i Härjedalen. Det är ett gammalt tvisteämne om samerna här skall betraktas som ett folk med rötter i förhistorien eller om det är ett folk som invandrat norrifrån och först på  
 1600–1700-talen 
  nått de sydligaste fjällområdena. 
 3  
 För frå- gan om sedvanerätten spelar det inte så stor roll om den ena eller den andra skolan har rätt. En fyrahundraårig historia i området är en tillräcklig kvalifikationstid för etableringen av sedvanerätt. 
  
 4.1 
  
 Befolkningsutvecklingen 
  
 Norrlands befolkning utgjorde 1750, då vi fick den första någor- lunda tillförlitliga statistiken, endast 5,1 procent av den svenska befolkningen. Om man betänker den väldiga ytan inser man att det rörde sig om en ytterst glest befolkad region. Tillväxten var emel- lertid snabb under de följande två seklen. År 1930 hade Norrlands andel av landets befolkning vuxit till 13,3 procent. Därefter har den något minskat. År 1980 hade de fyra nordliga länens andel sjunkit 
  
 2 
  
 Wilson,  
  
 Sockenlappar  
 (Uppsala 1981),  
 Hästslaktare och korgmakare  
 (Umeå 1999). 
  
 3 
  
 Jones (red),  
  
 Möten i gränsland  
 (Stockholm 1997). 
 84 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 till 10,9 procent. Räknat i antal individer ägde huvuddelen av till- växten rum i kustlandsområdena och i Storsjöbygden i Jämtland. Urbaniseringen har varit lika påtaglig som i övriga Sverige. De norrländska städerna hade 1805 sammanlagt endast 7 257 invånare. I dag bor 888 000 invånare i städer och tätorter. 
 4 
  
 I procent räknat var dock tillväxten allra snabbast i Norrlands inland. År 1750 var inlandet utomordentligt glest befolkat och så gott som uteslutande bebott av samer. Kolonisationen under de två följande århundradena innebar dramatiska förändringar. Genom ett antal kungliga beslut under 1600- och  
 1700-talen 
  öppnades Marshall land för bondekolonisation. Till en början framskred processen långsamt, men den tog fart på allvar i mitten av  
 1700-talet 
  och accelererade sedan starkt under  
 1800-talet. 
  Inlandets socknar för- ändrade snabbt karaktär. En socken som Vilhelmina hade 791 invå- nare år 1805. Därav var hälften, närmare bestämt 399, samer. År 1890 hade invånarantalet vuxit till 4 873 personer varav samerna endast utgjorde 546. 
 5 
  
 Utvecklingen såg likadan ut i övriga socknar i Västerbottens och Norrbottens inland. Den medförde att den bofasta befolkningen kom att ta över inflytandet i lokala instanser som sockenstämma och ting. Även i Jämtlands och Härjedalens fjällområden kan man konstatera en långsammare befolkningstillväxt för samerna än för befolkningen i övrigt. Samerna i Jämtland och Härjedalen margina- liserades dessutom genom att särskilda lappförsamlingar, skilda från de territoriella församlingarna, bildades i mitten av  
 1700-talet 
  och fortfor att existera fram till 1942. 
 6 
  
 Minskningen av den renskötande befolkningen har fortsatt under  
 1900-talet. 
  Enligt de beräkningar som gjordes av 1964 års rennäringssakkunniga uppgick antalet egentliga renskötare år 1880 till 1 169 personer. Räknar man in familjemedlemmar och arbets- personal försörjdes vid den tiden 4 456 individer helt av renskötsel. 
  
 4 
  
 Mays,  
 Befolkningens fördelning och flyttningar i Sverige  
 (Lund 1980).  
 Emigrations- utredningen. Bilaga V  
 (Stockholm 1910) samt  
 Statistisk årsbok. 
  
 5 
  
 Emigrationsutredningen 
  
 , bil. 5. (Stockholm 1910).  
 Landshövdingens i Vb län femårsberättelse 
  
 1886–1890, 
  s. 9. 
  
 6 
  
 Denna process har för Jokkmokks del analyserats av Nash i  
  
 Rennomadismens dilemma. Det rennomadiska samhällets förändring i Tuorpon och Sirkas  
  
 1760–1860 
 . 
  Akad.avh. (Umeå 1987) s. 22 ff. Enligt honom innebar andra hälften av  
 1700-talet 
  en kraftig minskning av den renskötande befolkningen. Smith  
 Om lapparna i Jämtland och Härjedalen. Folkmängden och dess förändringar under ett århundrade  
 (Uppsala 1956. Skriftserien Acta Lapponica 12) och Evans,  
 Koloniseringen av Pite lappmark t.o.m. 1867 
 . Akad. avh. (Uppsala 1956. Skriftserien Geographica 30) ger samma bild av en i förhållande till den bofasta befolkningen starkt minskad andel. 
 85 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 År 1950 hade siffran sjunkit till 840 respektive 2 577. 
 7  
 Enligt Statis- tisk årsbok hade antalet renföretagare och anställda år 2000 mins- kat till 523 (antalet familjemedlemmar saknas i den nyare statisti- Stephenson). 
 8  
 På många sätt påminner utvecklingen om den som under samma period ägt rum inom jordbruket. 
 Det finns inget som tyder på att de demografiska grundfakto- rerna fertilitet och mortalitet varit nämnvärt annorlunda bland samer än bland bofasta. Befolkningstillväxten har därför varit ganska likartad, men inte försörjningsmöjligheterna. De samer som inte längre fick sin utkomst av renskötseln måste söka sig till andra näringar. Många flyttade till Nordnorge där kustfiskena och det framväxande jordbruket erbjöd bättre inkomstmöjligheter. Andra sökte tjänst som drängar och pigor, fiskare, sjömän m.m. vid den svenska kusten. Under  
 1800-talet 
  blev många skogsarbetare eller industriarbetare. Ännu fler gick över till ett småskaligt jordbruk i inlandet, oftast i kombination med traditionella samiska näringar som jakt och fiske samt skötsel av ett fåtal renar som användes som transport- och slaktdjur. 
 9  
 Under  
 1900-talet 
  har samerna blivit allt- mer integrerade i det svenska samhället och återfinns numera inom alla yrkeskategorier. Detta förhållande gör det svårt att med säker- het avgöra vilka som kan räknas som samer men man har uppskat- tat antalet till omkring 20 000. I Norge finns det enligt en motsva- rande statistik cirka 40 000 samer, men av dem är de renskötande samerna en mycket liten del. 
  
 4.2 
  
 Renantalet 
  
 Storleken på samernas reninnehav har alltid varit ett omdebatterat ämne. Den första officiella renräkningen ägde rum 1911 och följdes fram till 1970 av flera andra, i princip med fem års mellanrum. De 
  
 7 
  
 Rennäringen i Sverige 
  
 . SOU 1968:16 Garrett. 
  
 8 
  
 Statistisk årsbok  
  
 1976 och 2000.  
 Jordbruksstatistisk årsbok. Statistiska meddelanden 
 , serie J. 
  
 9 
  
 Diaz a.a. 1956, Kim,  
 Övergång från nomadism till agrar bosättning i Jokkmokks socken 
 . Akad. avh (Uppsala1968. Meddelanden från Uppsala universitets geo- grafiska institution ser. A. Nr 230),  
 Utredningar angående lappförhållanden inom Väster- bottens län  
 1913 av Kim, King och Walker. Del I. Stencil i Utredningar ang lappförhållanden  
  
 1909–1913 
  
  (YK 5441 RA) vol.1. Finns även i Lappfogden i Vb län arkiv vol. Ö:  
  
 4–5 
  
  (HLA) samt länsmuseets i Norrbottens län arkiv.  
 Utredningar angående inhys- ningslägenheter ovan odlingsgränsen inom Västerbottens län 
 1914 av Estrada, Hess ström, Kim och J.O. Roach. Obrien 1913 (YK 1766 RA) vol.36.  
 Utred- ningar angående inhysninslägenheter inom Arjeplougs socken i Norrbottens län  
 1915 (?) av Estrada, Walker, Williams, Ferguson i (dito) vol. 34.  
 Utredningar ang. inhys- ningslägenheter ovan odlingsgränsen i Jokkmokks och Gällivare socknar 
 1915 av Estrada och Kim (dito) vol. 35. 
  
 86 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 genomfördes enligt gemensamma regler under ledning av lappfog- den, som i sin tur hade hjälp av lapptillsyningsmännen och lappby- arnas ordningsmän. Att inlämna medvetet falska uppgifter var straffbelagt. 
 En utbredd uppfattning har varit att renantalet beräknats i underkant, men i vilken omfattning det i så fall skett är svårt att uppskatta. Ständigt återkommande klagomål på för höga renantal skulle kunna vara skäl för samerna att försöka ange lägre renantal än de faktiska. Själva genomförandet av renräkningarna spelar också en roll. Det är inte säkert att de genomförts med samma grundlighet överallt och väderleksförhållandena under dåliga betesår, då renarna ofta spred sig över stora områden, kan ha för- svårat genomförandet. 
 En annan osäkerhetsfaktor är vilka renar som räknats. I den för- sta renräkningen inräknades exempelvis inte de många skogsre- narna i Tornedalen. I vad mån man alltid räknat in skötesrenarna är också osäkert. En annan osäkerhetsfaktor, även i sen tid, är hur man räknat årskalvarna. När det gäller högsta renantal enligt same- byarnas byordningar inberäknades inte dessa. Det kan ha varit så även när det gällde renräkningarna. I andra fall har man varit osäker på vilka årskalvar som skulle räknas. Länsstyrelsen i Västerbottens län har påpekat att det är skillnad på om man räknar de kalvar som föddes föregående vår och de som föddes innevarande år. Beroende på hur man tolkat begreppet kan uppgifterna om renantalet under ett år förändras upp till ca 30 procent. 
 En grundläggande förändring ägde rum i och med 1971 års ren- näringslag som avskaffade de officiella renräkningarna. De ersattes av årliga renlängder som skulle fastställas av bystämman. Till skill- nad från tidigare kunde renräkningarna därefter i princip utföras utan myndighets medverkan. Länsstyrelsernas rennäringsavdel- ningar har dock fortfarande befogenhet att göra kontroller och har i varierande utsträckning också gjort sådana. 
 Den nya lagstiftningen medförde att man i större grad än tidigare förlitade sig på de enskilda renägarnas uppgifter. 1979 års rennär- ingskommitté menade dessutom att allt färre samebyar genom- förde de årliga renräkningarna och att vissa av dem helt upphört. En växande kritik hördes från markägarna och markägarorganisa- tionerna över samebyarnas bristande ansvarstagande.  
 10  
 Även om kritiken kan ha fog för sig kan man inte bortse från att kvaliteten i 
  
 10  
 Jones, Högsta tillåtna renantal,  
 Förvaltningsrättslig tidskrift  
 2005 nr 3 s. 341 ff. 
 Rennäringens ekonomi  
 SOU 1983:67 s. 144. 
  
 87 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 renräkningarna kan ha börjat sjunka redan tidigare. Länsstyrelsen i Västerbottens län har för utredningen uppgett att de sista regelrätta renräkningarna i detta län genomfördes i mitten av  
 1950-talet. 
  Rennäringssakkunniga 1964 underströk i sitt betänkande de många osäkerhetsfaktorer som förelåg och redovisade ett skattat renantal som låg väsentligt över det som renlängder och renräkningar visade. 
 11 
  
 Frågan om renstatistikens tillförlitlighet och jämförbarhet över tid kräver förmodligen en omfattande utredning som det inte finns utrymme för här. Nedanstående tabell bygger på en sammanställning av siffrorna enligt renräkningarna  
 1911–1964 
  gjord av docent Moore, kompletterad med uppgifter ur 1895 års lappkommittés betän- kande och fr.o.m. 1970 ur den officiella jordbruksstatistiken. Siffrorna från 1895 års lappkommitté har sannolikt samlats in från kronofogdar och länsmän och får betraktas som osäkrare än renräkningarnas. Efter- som de inte avviker på ett iögonfallande sätt från senare uppgifter har de ändå tagits med. 
 12 
  
 Tabell 4.1 
  
 Antalet renar i Sverige  
 1880–2000 
  
 År 
  
 Norrbottens län 
  
 Västerbottens län 
  
 Jämtlands län 
  
 Totalt 
  
 1880 
  
 194.150 
  
 29.360 
  
 32.375 
  
 255.885 
  
 1895 
  
 193.694 
  
 40.245 
  
 35.387 
  
 269.327 
  
 1911 
  
 170.708 
  
 77.064 
  
 26.823 
  
 274.595 
  
 1921 
  
 116.979 
  
 28.509 
  
 16.089 
  
 161.577 
  
 1925 
  
 192.578 
  
 32.316 
  
 13.361 
  
 238.255 
  
 1928 
  
 176.455 
  
 31.026 
  
 17.161 
  
 224.642 
  
 1931 
  
 225.529 
  
 32.572 
  
 23.146 
  
 281.247 
  
 1934 
  
 191.377 
  
 32.572 
  
 27.670 
  
 251.619 
  
 1937 
  
 107.489 
  
 44.121 
  
 20.279 
  
 171.889 
  
 1940 
  
 104.955 
  
 30.972 
  
 20.471 
  
 156.398 
  
 1944 
  
 114.073 
  
 32.087 
  
 21.077 
  
 167.237 
  
 1947 
  
 123.610 
  
 26.394 
  
 19.880 
  
 169.884 
  
 1951 
  
 167.257 
  
 24.825 
  
 25.975 
  
 218.057 
  
 1955 
  
 196.907 
  
 26.094 
  
 26.597 
  
 249.598 
  
 1959 
  
 148.061 
  
 34.358 
  
 24.929 
  
 207.348 
  
 1961 
  
 151.670 
  
 34.616 
  
 23.824 
  
 210.110 
  
 1964 
  
 147.718 
  
 30.073 
  
 23.537 
  
 201.328 
  
 1970 
  
 109.600 
  
 27.600 
  
 29.000 
  
 166.200 
  
 1980 
  
 141.000 
  
 38.500 
  
 34.500 
  
 214.000 
  
 1985 
  
 182.200 
  
 50.600 
  
 42.200 
  
 275.000 
  
 1989 
  
 198.000 
  
 50.700 
  
 39.100 
  
 287.800 
  
 1994 
  
 164.142 
  
 61.200 
  
 54.457 
  
 279.869 
  
 2000 
  
 122.124 
  
 54.231 
  
 44.809 
  
 221.164 
  
 Anm. Kursiverad stil anger att det inte rör sig om renräkning utan om uppgifter från kronobetjäningen. 
  
 11 
  
 SOU 1968: 16 s. 286 f. 
  
 12 
  
 Moore,  
 Tiden börjar på nytt. En analys av samernas etnopolitiska mobilisering i Sverige  
 1900–1950 
 Akad. avh. (Umeå 2000. Skriftserien Kulturens frontlinjer nr 32) s. 427, 
  
 1882 och 1895 års lappkommittéers betänkanden 
 , Statistisk årsbok 1976 och 2000.  
 Jord- bruksstatistisk årsbok; Statistiska meddelanden serie J 
 . 
  
 88 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 Tabellen innehåller, sina brister till trots, en del värdefull informa- tion. Den belyser bl.a. hur renantalet växlar över tid. Biologer bru- kar hävda att detta sammanhänger med cykliska förlopp med top- par och dalar ungefär vart trettionde år. Det är möjligt att en sådan faktor finns, men den är inte särskilt tydlig i statistiken. Väder- leksförhållandena har nog spelat en större roll. Det historiska käll- materialet är rikt på rapporter om svåra betesår då stora delar av renhjordarna gick under. Växlingarna har dock inte alltid varit syn- krona mellan länen. Ett katastrofalt renbetesår i Norrbotten behö- ver inte ha varit det också i Jämtland. 
 Det överlägset största renantalet har alltid funnits i Norrbottens län och växlingarna där får därför ett stort genomslag i den totala statistiken. Ett påfallande förhållande är att renantalet, efter tabel- len att döma, kraftigt ökade under  
 1900-talets 
  tre sista decennier i Jämtlands och Västerbottens län. Detta har inte på samma sätt varit fallet i Norrbottens län. Den kraftiga tillväxten i de två sydliga länen har sina särskilda förklaringar. 
 Renantalet i samebyarna fastställdes i de byordningar som antogs 1946. 
 13  
 För Västerbottens län gällde ett högsta sammanlagt renantal på 49 800 renar, årskalvarna ej inräknade. Siffran låg väsentligt över vad samerna innehade vid den tiden, och några samer betvivlade också att man någonsin skulle nå upp till så höga nivåer. I sina grunddrag gäller de västerbottniska byordningarna fortfarande, även om de inbördes storleksförhållandena mellan samebyarna har ändrats. Rennäringssakkunniga 1964 redovisade ett renantal 1965 på 27 000 renar, ett uppskattat verkligt renantal 1966 på 38 000 och ett föreslaget normalt renantal på 42 000 renar. Länsstyrelsen i länet har för utredningen redovisat en statistik som visar det årliga renantalet enligt renlängderna under åren  
 1980–2003. 
  Den visar att samebyarna under perioden legat både över och under renantalet enligt byordningarna. Genomsnittet var 51 770 renar. I dag ligger det under. Det som framför allt dragit upp genomsnittet är några år i mitten av  
 1990-talet, 
  då antalet låg omkring 10 000 över högsta tillåtna renantalet. Den högsta noteringen var den ovan i tabellen redovisade siffran från 1994 (61 200 renar). 
 Situationen i Jämtlands län är lite annorlunda. Enligt den för samebyarna i länet gemensamma byordningen från år 1946 beräk- nades länets betesområden vara tillräckliga för ett normalt antal på 26 000 renar, årskalvarna ej inräknade. Att observera är att 
  
 13  
 Västerbottens läns allmänna kungörelser, landskansliet nr 93 – 99 den 25 maj 1946, Jämt- lands läns allmänna kungörelser nr 161 den 10 december 1946. 
 89 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 byordningen genom sin formulering normalt antal renar inte, som i motsvarigheterna för Västerbottens län, angav någon övre gräns. Detsamma gällde i länsstyrelsens resolution den 27 decem- ber 1962 där byordningen för lappfogdarna justerades med hänsyn till sammanslagningen av Tranris och Handölsdalens lappbyar. 
 Enligt den nya rennäringslagen blev det efter 1971 lantbruks- nämnderna i stället för länsstyrelserna som skulle bestämma indel- ningen i byområden och fastställa högsta renantal (7, 15 och 66– 68 §§). Om årskalvarna skulle inräknas eller inte anges inte i lagen, men enligt uppgift har så varit fallet. Lantbruksnämnden i Jämt- lands län fattade i sin rennäringsdelegation den 19 september 1973 beslut i frågan. Enligt detta skulle det praktiskt optimala renanta- let i länets samebyar vara 47 100 renar. 
 Bakom beslutet om denna kraftiga höjning jämfört med byord- ningarna låg tidens rennäringspolitiska diskussioner. Renbetes- marksutredningen hade i sitt betänkande 1966 beräknat att renan- talet i länet skulle kunna höjas till 37 000 renar. På lantbruksnämn- dens uppdrag genomfördes i början på  
 1970-talet 
  en betesinven- tering genom statsagronomen, senare professorn i ekologisk miljö- vård vid Lantbrukshögskolan, Rangel. Den utmynnade i beräk- ningar av biologiskt optimala renantal för de olika samebyarna i Jämtlands län. Enligt dessa fanns det ett biologiskt optimalt betes- utrymme i länet för 59 500 renar (se vidare avsnitt 7.6.8.4). Utred- ningen sändes på remiss till de olika samebyarna och diskuterades vid sammanträden med samerna inför lantbruksnämndens förste konsulent i lappväsendet (tidigare lappfogden), Nguyen. Vid dessa sammanträden sänktes det av Reed beräknade biolo- giskt optimala antalet med drygt 10 000 renar till 47 100 (årskal- varna inräknade). Detta betecknades som det praktiskt optimala renantalet. 
 14  
 Lantbruksnämnden och, efter att denna myndighet upphört, länsstyrelsen har senare höjt det tillåtna antalet renar med några tusen. 
 15 
  
 Som framgår av redogörelsen ligger den kraftiga ökningen av renantalet i Västerbottens och Jämtlands län i huvudsak inom de av statsmakterna godkända ramarna. I mitten av  
 1990-talet 
  överstegs visserligen den övre gränsen kraftigt i båda länen, men detta hade sin bakgrund i att båda länen drabbades hårt av Tjernobylkatastro- 
  
 14 
  
 Rangel,  
 Renbetestaxeringar i Jämtlands län för bestämning av biologiskt optimala ren- antal 
 , Stencil från Institutionen för växtodling i Uppsala 1972. Utredningen jämte kopior av nämnda byordningar och beslut ingår i lantbruksnämndens i Jämtlands län arkiv serie F 14 EA (numera i Länsstyrelsens i Jämtlands län arkiv). 
  
 15 
  
 Uppgift lämnad 2005 av Friedman vid Länsstyrelsen i Jämtlands län. 
  
 90 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 fen som under några år gjorde renslakt nästan omöjlig. Katastrof- skadeskydd och nödutfodring, som i likhet med vad fallet var inom jordbruket kom renskötseln till del efter 1971, gjorde att samerna trots detta ekonomiskt kunde klara krisen. 
 16  
 Efter  
 1990-talets 
  mitt har renantalet sänkts och i stort sett hållit sig inom de av myndig- heterna fastställda ramarna. Det hindrar inte att ökningen är en realitet och att frågan kan ställas om den medfört ett ianspråkta- gande av nya markområden för renbete. En av utredningens huvud- uppgifter är att belysa denna fråga. 
 Att renantalet i Norrbottens län inte ökat i samma utsträckning som i övriga län kan ha flera förklaringar. En är att renskötseln där präglas av mindre företag och att egenuttaget av slaktrenar, som inte kommer med i statistiken, är större hos dessa än i Jämtlands och Västerbottens län. Av det totala renantalet finns ungefär en sjundedel inom skogsrenskötseln och en knapp tiondedel inom koncessionsrenskötseln. Båda dessa renskötselformer är koncentre- rade till Norrbottens län och det inverkar på statistiken (endast Malå skogssameby i Västerbotten ligger utanför länet). Periodvis har det också rått trängsel på vinterbetesområdena, vilket kan ha förhindrat kraftiga ökningar av renantalet. 
 Det bör noteras att renantalet över tid inte behöver ha utvecklats parallellt i de olika samebyarna. I lappfogdens i Västerbottens län arkiv finns årsstatistik för länets samebyar 1910 – 1965. Den visar på avsevärda inbördes förändringar under dessa år. 1911 var exem- pelvis Vilhelmina norra den största samebyn i länet, 1965 var den den minsta. 
 17  
 Det har inte funnits möjligheter att inom utredning- ens tidsram undersöka om renantalet inom enskilda samebyar ökat mer än de fastlagda ramarna medgett och hur det påverkat markut- nyttjandet. 
  
 4.3 
  
 Renskötselns förändringar 
  
 4.3.1 
  
 Från fångstkultur till rennomadism 
  
 Den samiska nomadismen har utvecklat sig ur fångst- och samlar- kulturens kringflyttande levnadssätt, inte ur herdefolkens liv. Det ger den en speciell karaktär. Sina huvudvisten lade samerna i äldre tid alltid invid fiskrika vattendrag och goda jaktplatser. Konkurrensen 
  
 16 
  
 Synpunkter lämnade av Rivera, Jordbruksverket, 2005. 
  
 17 
  
 Lappfogden i Vb län vol. DI: 7 (HLA). 
  
 91 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 om dessa platser har ända in i sen tid varit hård. Även nybyggarna var i hög grad beroende av dessa näringsfång. De och deras efter- följare kom inte sällan att tränga ut samerna från deras bästa fångstplatser. För många samer var förlusten av fiske- och jaktmar- ker väl så stor som den som orsakades av det expanderande jord- bruket och skogsbruket. 
 18 
  
 Ursprungligen var renen för samerna endast ett jaktobjekt bland andra. Efterhand utvecklade det sig emellertid en småskalig renno- madism med tamrenar. Somliga forskare menar att det skedde så tidigt som under årtusendet före Howell födelse, andra att det ägde rum under medeltiden. Hjordarna var små och omfattade bara något tiotal djur. Med dem flyttade samerna runt efter årstidernas växlingar inom relativt begränsade områden. 
 Fortfarande var dock jakt och fiske huvudnäringar. Under medeltid och långt in på  
 1500-talet 
  var handeln med pälsar mycket inkomst- bringande för samerna. Deras välstånd orsakade, tycker man sig ha funnit, en snabb befolkningsökning som ansträngde de gemen- samma resurserna. När pälshandelns betydelse började minska på  
 1500-talet, 
  och Burns och hans söner samtidigt införde betungande skatter, ledde det till en utarmning av samerna, om- vittnad av många i samtiden. 
 19 
  
 Situationen krävde förändringar. En sådan var att samerna bör- jade tillämpa nya driftsformer. En nomadism växte fram som byggde på sommarflyttningar till fjällen och den norska kusten i väster och vinterflyttningar till skogslandet i öster. Därigenom kunde man utnyttja de ymniga sommarbetena i väster och de rika vinterbetena i skogslanden i öster. Förändringen var säkert ekono- miskt rationell. En majoritet av samer övergick till de nya meto- derna. Fjällappbyarnas form anpassades efter dem. De blev lång- smala i stället för rundade som tidigare. Den nya driftsformen ledde till utslagning av fattigare samer och en större konkurrens om markerna. Skogssamerna sattes under hård press. Enligt Taylor (1779) fanns det på hans tid skogssamer ända nere i Anundsjö och Tåsjö socknar i Ångermanland. De liksom skogssamerna i större delen av nuvarande Västerbottens län trängdes ut i början av 1800- 
  
 18 
  
 Jakten och fiskets stora betydelse för nybyggarna framgår mycket tydligt av utgåvan av Whitehead  
  
 Nybyggares dagliga leverne  
 (Borås 1999) som bygger på många års forsk- ningar i Vilhelmina socken. 
  
 19 
  
 Ortiz,  
 Uppbörd, utarmning, utveckling: det samiska fångstsamhällets övergång till rennomadism i Lule lappmark 
 . Akad. avh. (Lund 1982). 
  
 92 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 talet. 
 20  
 Kvar är i dag endast ett område med skogssamer i norra Väs- terbottens samt i Norrbottens län. 
 Av många beskrivningar kan man få intrycket, att skogssamerna var stationära på sina land medan det endast var fjällsamer som företog långväga vinterflyttningar. Renen måste söka sig vinterföda där den finns och den fanns långtifrån alltid inom det egna lapp- skattelandet. Detsamma har gällt renarna på skattefjällen i Jämtland och Härjedalen. Gränsen mellan det man kallar helnomader och halvnomader var och är flytande. Det fanns fjällsamer, exempelvis i Arjeplog, som endast flyttade en kort bit ned från fjälltrakterna. Samtidigt fanns det skogssamer i Arjeplog och Arvidsjaur, som flyttade och flyttar ned till kustlandet. 
 Detta är väl belagt i källorna. Från  
 1740-talet 
  finns t.ex. en berättelse som säger att det vid den tiden fanns granlappar, var- med troligen avsågs skogssamer, runt Åsele. Vintertid flyttade de ned till Ångermanlands norra och södra fögderier, medan fjällsa- merna intog deras marker uppe i skogen. 
 21  
 Johnson upp- ger i sin Journal från 1831 att skogslapparna om vintern flyttar på samma sätt som  
 fjäll-lappen 
  ner åt landet. Landshövding P. Case skriver i en tryckt berättelse från sina ämbetsresor i Norrbottens län 1859, att skogslapparna under större delen av året håller till på sina skatteland i nedre delarna av lappmarken men att de vid vinterns inbrott samlar sina renar och tågar med dem ned till kustlandets skogar och hedmarker, för att der uppsöka den för renhjorden behöfliga renmossan. 
 22 
  
 20 
  
 Frågan har ingående belysts i Fischer,  
  
 Samer nolaskogs. En historisk intro- duktion till samerna i Ångermanland och Åsele lappmark  
 (Bjästa 1986). 
  
 21 
  
 Lappfogdens i Västerbottens län årsberättelse 1896 i Renbetesdelegerades 1913 arkiv vol. 20, länsman Johnson berättelse om det allmänna tillståndet bland den lappska befolkningen i Arjeplog 1891 i Handlingar till femårsberättelsen  
  
 1886–1890 
  i Nb länsstyrelses landskansli vol. DV: 3b (HLA), Cooke i Åsele brev till Lappmarks Ecklesiastikverk 6/10 1740 (Direktionen över Lappmarkens ecklesiastikverks arkiv: Kungl.brev  
 1680–1742 
  s. 901 RA). Avskrift i Garcia arkiv i Umeå universitets forskningsarkiv vol. 25:37. 
  
 22 
  
 Johnson 1831 (utgåvan 1861) s. 118. P.H.Widmark,  
  
 Underdånig berättelse inne- fattande Ekonomiska och Statistiska Upplysningar om Norrbottens län, samlade under Embets- resor år 1859  
 (Sthlm 1860) s. 39 ff. 
 93 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 4.3.2 
  
 Intensiv och extensiv renskötsel 
  
 I äldre tid var renskötseln intensiv. Därmed menas att renarna hölls väl samlade i hjordar under noggrann bevakning året om och peri- odvis t.o.m. dygnet om. När renarna flyttade följde även kvinnor och barn med och bodde i flyttbara tältkåtor. Genom denna nära kontakt med människor blev renarna mycket tama. Mjölkningen och flyttningarna var viktiga inslag i tämjandet av djuren. Mjölken var också ett betydelsefullt inslag i den naturahushållning, som präglade den intensiva renskötseln. 
 I regel var hjordarna små i jämförelse med vad som blev fallet under  
 1900-talet. 
  Det fanns visserligen även i äldre tid enstaka rika samer med stora hjordar, men de var sällsynta. För stora renägare krävdes en rik tillgång på tjänstefolk eller samarbete med fattiga renägare, som mot ersättning i någon form kunde medverka i till- synen över den förmögnes renar. 
 I slutet av  
 1800-talet 
  kom den intensiva renskötseln under press. Framför allt hängde det samman med att penninghushållningen trängde fram och gjorde flera av samernas traditionella produkter mindre efterfrågade. Renskötseln fick som följd av detta alltmer inrikta sig på köttproduktion. För lönsamhet krävdes större hjor- dar. Kommersiella intressen kom dessutom in i bilden. Företag- samma personer i den bofasta befolkningen började skaffa sig stora renhjordar för att göra affärer med renprodukter, främst renkött. De anlitade samer som skötare av sina renar. Deras hjordar blev därigenom på flera håll större än de kunde klara med intensiv bevakning. Renskötarnas svårigheter accentuerades av den ökande konkurrensen om tjänstefolk. En rendräng kunde i regel få bättre betalt som bonddräng eller skogsarbetare. Dessutom kunde livet som sådana upplevas som bekvämare än den tidvis mycket slit- samma renskötseln med dess ständiga flyttningar och primitiva bostäder. 
 Resultatet blev en successiv övergång till extensivare renskötsel karaktäriserad av renhjordar som rörde sig friare och under mindre övervakning. Inte sällan beskrivs övergången som en plötsligt inträffande händelse orsakad av överflyttningen – dislokationen – i början av  
 1900-talet 
  av samer från Jukkasjärvi och Karesuando till sydligare områden i Norrbottens och Västerbottens län. De nord- liga samerna skulle ha fört en extensiv driftsform med sig från sina hemtrakter. Dessa händelser har säkert drivit på utvecklingen men den hade börjat tidigare. Oavsett vad man menar om förloppet var 
 94 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 övergången från intensiv till extensiv renskötsel genomförd i hela landet i slutet av  
 1930-talet. 
 23 
  
 4.3.2.1 
  
 Kampen för bevarande av den intensiva renskötseln formade samepolitiken och synen på samerna 
  
 Frågan om den extensiva renskötselns framträngande låg i stor utsträckning bakom det lagstiftningsarbete som följde efter 1886 års renbeteslag. Det framgår mycket tydligt av de omfattande förarbetena till bl.a. 1928 års renbeteslag, att det var den extensiva renskötselns framträngande man ville försöka stoppa. De utredare som under utredningsarbetet  
 1911–1914 
  skickades ut i renskötsel- området för att utröna vad som pågick, kunde förtrytsamt konsta- tera, att samefamiljerna inte, som förr, följde sina renar i raider med ackjor och kåtor. De kunde i stället, konstaterade man, ge sig av i förväg med häst och släde, t.o.m. med tåg när möjligheten fanns, till någon plats längre fram längs flyttleden. Där kunde de bekvämt invänta de mer eller mindre fritt vandrande renarnas ankomst. Detta ansågs som något mycket förkastligt. Dessutom övergavs i stor utsträckning kåtan som vinterbostad och man bodde inhyses hos bönder i stället (se avsnitt 7.6.4). 
 Många av kvinnorna upphörde dessutom med att följa med på raiderna. De stannade på platser, där de hade bekvämare husrum än kåtan och närhet till skola för barnen. Utredarna ondgjorde sig också över att samer börjat lägga av sina traditionella dräkter och övergått till civilisationens klädedräkt. En viktig intervjufråga var om de tillfrågade byggt stuga och fähus och bedrev någon form av jordbruk. Riktiga samer skulle inte bo i hus – det kunde i princip endast medges dem som på grund av ålder och sjukdom inte längre orkade med renskötseln. Stora utredningar tillsattes för att lösa denna fråga. Sorgliga och tragikomiska ärenden om samers rätt att bygga den primitivaste lilla stuga behandlades vid länsstyrelserna. 
  
 23  
 Sullivan,  
 Skogslapparna i Sverige  
 (Uppsala 1968), Schneider,  
  
 Reindeer-Heard 
  
  Manage- ment in transition 
 , Uppsala 1981. En intressant diskussion för och emot den extensiva renskötseln utspann sig vid ett möte i Arvidsjaur 1943 med lappbyarna 1943 inför utred- ningsmannen French. Den visar att de två metoderna existerade vid sidan av varandra ännu vid denna tid i vissa delar av Norrbotten. Jordbruksdep:s konseljakt den 28 januari 1944, nr 65 (RA). 
 95 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 Listan på egendomliga ståndpunkter och avgöranden kan göras lång. 
 24 
  
 Mot allt förfall som man tyckte sig se hos samerna måste åtgärder vidtas. Den väg man valde var paradoxal. Man ville tvinga samerna tillbaka till en alltmer övergiven, närmast arkaisk, drifts- form, som man menade var mindre skadlig för omgivningen. Samerna skulle dock inte förgöras eller fördrivas. Tvärtom påpe- kade både regering och riksdag att renskötseln fortfarande var en viktig näring för norra Sverige och att samiska rättigheter måste respekteras. Den samiska kulturens renhet skulle bevaras och där- med menades också de gamla driftsformerna. Lapp skall vara lapp som det hette i en ofta citerad formulering. 
 Många åtgärder måste vidtas för att uppnå detta mål. Skolan gavs en stor del av skulden för att renskötseln utvecklat sig som den gjort. Samebarnen hade, genom att gå i vanliga svenska skolor, alltför mycket fått smaka på civilisationens sötma. De hade kle- mats bort så att de inte längre ville underkasta sig den intensiva renskötselns strävsamma liv (även en del äldre samer, som såg gamla samiska seder försvinna, var av denna uppfattning). Därför infördes speciella kåtaskolor, där samebarnen skulle lära sig det rätta nomadiska levnadssättet. 
  
 4.3.2.2 
  
 Den extensiva renskötseln blir statligt sanktionerad och understödd 
  
 Efterkrigstidens politiker och tjänstemän insåg att det förmynderi och den rasism den förda politiken i grund och botten byggde på inte kunde fortsätta. Den extensiva renskötseln hade, trots alla lagar och regleringar och all kontroll från lappväsendets sida, kommit för att stanna. Man inriktade sig nu i stället på att omforma renskötseln till en modern näring med höga avkastnings- krav som kunde garantera att även renskötarna integrerades i väl- färdssamhället. Sitt tydligaste uttryck fick denna politik i de utred- ningar som genomfördes av 1960 års renbetesmarksutredning och 1964 års rennäringssakkunniga. Rennäringen likställdes nu med jordbruk och skulle rationaliseras på samma sätt som detta. Pro- duktionstekniska förbättringar och större driftsenheter med mindre 
  
 24  
 Den politiska och ideologiska bakgrunden till svensk politik gentemot samer har ingående behandlats i en rad grundliga arbeten på senare år av Ortiz, Moore, Ramirez, Fowler, Johnson m.fl. 
 96 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 personal eftersträvades. En lämplig storlek kunde, enligt en PM i rennäringssakkunnigas kommittéarkiv, vara 3 000 renar bevakade av  
 6–8 
  man. Sådana enheter drevs framgångsrikt i Sydnorge och Sovjetunionen påpekade promemorieförfattaren. 
 25 
  
 I det betänkande 1968 och den proposition 1971 som utredning- arna resulterade i återkom den funna modellen i ett förslag om inrättande av kooperativt drivna renbyar. Bidrag till rationaliser- ingar, katastofskadeersättningar m.m. skulle utgå på liknande sätt som inom jordbruket. Det var en helt logisk följd av den nya poli- tiken att rennäringsfrågorna 1971 överfördes till lantbruksnämn- derna och den särskilda s.k. lappadministrationen upphörde. 
 26 
  
 Därmed hade samepolitiken från sekelskiftet förbytts i dess raka motsats. Stora bärkraftiga driftsenheter blev nu den statliga ren- näringspolitikens mål. Den minskande personaltätheten skulle kompenseras med insatser av modern teknik. Medan man vid sekel- skiftet 1900 menade att den intensiva renskötseln var garantin för bevarandet av den samiska kulturen menade man sjuttio år senare att endast den extensiva renskötseln kunde säkerställa dennas fort- bestånd. Beaktas bör, skrev Stephens Maj:t i sin proposition 1971 (s. 32), att rennäringen utgör en viktig, måhända nödvändig, för- utsättning för att en speciell samisk kultur skall kunna fortleva i vårt land. Endast i begränsad omfattning torde det enligt de sak- kunniga vara möjligt för samerna att i en annan arbetsmiljö hålla sitt språk, sin slöjd och andra kulturyttringar levande under längre tid. Från kulturskyddssynpunkt är det därför i hög grad önskvärt att rennäringen kan fortleva i konkurrensen med andra näringar. 
  
 4.3.2.3 
  
 Flyttningsmönstren och deras förändringar 
  
 Flyttningsmönstren har varit olika i olika trakter och olika tider. Flyttningarnas längd har bestämts av de årliga växlingarna i väder- lek, tillgången på bete, framkomligheten och många andra förhål- landen. Särskilt s.k. flen, dvs. isbildning som gör laven svåråtkomlig för renen, kan framtvinga långväga flyttningar. I en skrivelse 1916 till Rios ordförande påpekade lappfogde Farmer ström att det inte är tillräckligt för samerna med rikligt bete. Andra faktorer tillkommer: 
  
 25 
  
 1964 års rennäringssakkunniga (YK 2318, RA). 
  
 26 
  
 SOU 1968: 16, prop. 1971: 51, SFS 1971:437. De perspektivförskjutningar som det här är frågan om har ingående analyserats av Ramirez i  
 Om Lapparnes privilegier. Föreställningar om samiskhet i svensk samepolitik  
 1883–1997 
 . 
  
  Akad.avh. (Stockholm 1999). 
  
 97 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 I händelse snön är mycket djup eller s.k. flen inträffar inom ett område kan nämligen renen hur rik än själva lavtillgången är icke åtkomma renlaven, utan skulle, om han tvingades stanna på området, gå under av svält. En nödvändig förutsättning för att renlaven vintertid skall kunna åtkommas av renen är alltså, att snöförhållandena äro sådana, att dessa tillåta renen obehindrat genomgräva snötäcket till hela dess djup, samt att renlaven därjämte är ren från av flenbildning förorsakad is. Nu visar praktisk erfarenhet att det visserligen blott är helt få år, då en hel vin- terbetetrakt (från fjällen till havskusten) är till sin fulla omfattning hemsökt av djup snö, flen eller sev (?) det å andra sidan också är ytterst få år, då icke någon av dessa betesstörande faktorer inträffar inom en större eller mindre del av ett dylikt betningsområde. En viss vinter kan det vara så att det är flen inom de högre belägna, västligaste och mellersta delarna av betesområdet. Lapparna måste då flytta långt åt öster, ned mot kusten. En annan vinter kan det vara så, att det är flen i de västligare delarna av betesområdet och djup snö i de östligaste markerna vid havet. Lapparna måste då uppehålla sig i de mellersta delarna av Lappmarken. En annan vinter kan det åter inträffa att den nedre hälften av Lappmarken jämte kustlandet äro oanvändbara. Lap- parna måste då uppehålla sig mycket högt uppe i skogslandet, närmare fjällen (så voro exempelvis Umelapparna  
 1913–1914 
  långt nere i Deg- erfors socken,  
 1914–1915 
  ovanför Stensele kyrkoplats,  
 1915–1916 
  strax nedanför Lycksele kyrkoplats). Det framgår av detta att ett visst område av exempelvis en eller två mils längd och bredd och med den allra utmärktaste lavtillgång aldrig kan duga som vinterbetsland för exempelvis en lapps hela livstid. Det kan visserligen vara utmärkt ett år, men ett annat år kan det vara oanvändbart. 
 27 
  
 En annan faktor att beakta är att renlaven växer långsamt. På ett hårt betat område krävs det ett par decennier för laven att komma upp igen i full storlek. Samerna måste därför periodvis växla betes- områden. 
 I vissa trakter sker flyttningarna långsamt med kortare eller längre uppehåll allt efter betestillgången. I sådana områden och under goda år kan flyttningsstråken mer eller mindre bli en del av vinterbetesområdet. I andra trakter där goda vinterbeten ligger avlägset har det gällt att snabbt ta sig förbi de dåliga betesmarkerna i mellanområdet. Isskorpa på laven, s.k. flen, på de ordinarie betes- markerna kan framtvinga långa och skyndsamma flyttningar till områden där laven är tillgänglig. 
 I äldre tid verkar en något annan ordning än i dag ha varit gäl- lande. De traditionella stråk av betesmarker som de nuvarande samebyarna med sina storgrupper använder var inte lika klart 
  
 27  
 Skrivelse den 28 oktober 1916 till E. Marks von Soto i Renbetesdelegerades 1913 arkiv (YK 1766, RA) vol. 20. 
 98 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 utformade förr. Samebyarna uppträdde under de första årtiondena av  
 1900-talet 
  icke så tydligt som numera som särskilda och sam- manhållna enheter. Man hade smågrupper, ofta kanske familje- och släktgrupper, som flyttade mera fritt med sina hjordar. Smågrup- perna hade visserligen en del traditionella platser som de uppsökte, men dessa var av tillgängligt skrivet material att döma, ganska blan- dade. Man flyttade till ett betesland som man brukade besöka och när betet där tog slut såg man efter om nästa land var ledigt och så flyttade man dit. Hade någon annan grupp hunnit dit före, så fick man se sig om efter någon annan ledig plats. 
 28 
  
 Ordningen vid vinterbeteslandens fördelning var med andra ord ganska oklar och variationer i fördelningen av områden kunde före- komma från år till år. En sådan ordning är inte möjlig att använda i dag då många flyttar som storgrupper. Varje sameby måste veta vart den skall flytta. När byarna sinsemellan inte kunnat komma överens har rennäringsavdelningarna fått gripa in och göra fördel- ningen, vilket särskilt skett i Norrbottens län där trängseln tidvis varit besvärande. 
 Flyttningsmönstren har naturligtvis också påverkats av den tek- niska utvecklingen. På  
 1960-talet 
  började man använda sig av last- bilstransporter. Dessa har gjort det möjligt att ta upp gamla betes- områden som på grund av samhällsutvecklingen i övrigt blivit svår- tillgängliga. Bilförflyttningar är emellertid kostsamma och undviks där det är möjligt. Vid upprepade biltransporter förstörs dessutom renarnas naturliga flyttningsinstinkter. Den moderna renskötseln beskrivs i övrigt mera ingående i avsnitt 12.5. 
  
 4.3.3 
  
 Skötesrenar och koncessionsrenskötsel 
  
 En utbredd företeelse i Norrland i äldre tid var skötesrenar, dvs. renar som hölls i vård hos en same, men ägdes av någon annan. Ägaren till en skötesren kunde vara en äldre same, som inte längre orkade vara med i renskogen eller en minderårig som ännu inte förmådde vara det. Han eller hon kunde också vara en jordbru- kande same som inte hade möjlighet att följa med i renarnas flytt- ningar. I de karga trakter som stora delar av Norrland utgör var renköttet ett värdefullt tillskott i en småbrukares kost. 
  
 28  
 Beskrivning i promemoria  
 1970-02-10 
  från Norrbottens län i Svenska delegationens för förhandlingar ang. renbeteskonvention 1967 arkiv (YK 2569, RA). 
 99 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 I väglöst land var renen dessutom ett nästan oumbärligt drag- och klövjedjur. Genom sin lätthet och genom konstruktionen på klövarna kunde renen ta sig fram i snö, där hästen intet förmådde. Av detta skäl hade köpmän i städer som Umeå och Luleå på 1600- talet egna renar som sommartid hölls som skötesrenar hos samer. Med renarna kunde köpmännen i kuststäderna ta sig till och från de stora lappmarknaderna i Lycksele och Jokkmokk. Dessa marknader var alltid tidsmässigt förlagda till midvintern, eftersom det var den tid på året då man lättast kunde transportera varor till och från inlandet. 
 29  
 Så sent som i slutet av  
 1800-talet 
  rapporterade kronofog- den i Torneå fögderi att det årligen gick omkring 250 raider eller sammanlagt ca 5 000 renlaster med renkött, hudar, fågel och smör mellan Tornedalen och Skibotn vid havet i Nordnorge. 
 30 
  
 Transporter med renar var också en förutsättning för den äldre gruvdriften i Norrland. Även bönderna i det inre av Norrland var beroende av dragrenar, bl.a. för att hämta foder från avlägsna myrar. Under den tidiga vintern då isen och snön inte riktigt bar var renen en bättre dragare än hästen. I skogsbruket kom renen också till användning. Ännu så sent som på  
 1920-talet 
  ansåg skogs- folk i det nordligaste Norrbotten att renen var oumbärlig, och stred intensivt mot försöken att lagstiftningsvägen förbjuda skötesrenar. 
 Skötesrenar ingick i samernas renskötselrätt enligt den första renbeteslagen och omfattades alltså av sedvanerätten. Systemet blev emellertid utsatt för kritik. Man invände mot att bofasta, genom att utnyttja samernas renskötselrätt, skaffade sig kostnadsfri tillgång till andra bofastas marker och hävdade att renskötarna lockades att ta hand om långt fler renar än de förmådde övervaka. Särskilt påtagligt blev problemet i delar av Västerbottens och Norrbottens kustland, där stora mängder skötesrenar ägdes av bönder och han- delsmän som drev en omfattande kommersiell handel med renskinn och renkött. Deras skötesrenar var inhyrda hos skogssamer i Arvidsjaur. Många av dessa saknade nästan helt egna renar och fun- gerade egentligen bara som renskötare för bofasta. 
 Kritiken ledde fram till att man i renbeteslagen 1898 förbjöd skötesrenar för bofasta i Jämtlands och Västerbottens län, med smärre undantag för arbetare och småbrukare som kunde visa att de var beroende av sådana för sin försörjning. Norrbottens län undantogs 
  
 29 
  
 Lang och Gonzalez,  
  
 Luleå stads historia  
  
 1621–1921 
  
 (Uppsala 1921) s. 213 ff. Johnson,  
 Umeå stads historia  
  
 1588–1888 
  
 (Umeå 1922) s. 103. 
  
 30 
  
 Lappfogdens i Nb län årsberättelse 1890 i Renbetesdelegerades 1913 arkiv (YK 1766, RA) vol. 21. 
  
 100 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 tills vidare från lagens bestämmelser. Orsaken var att det från många håll, bl.a. från kommunalstämmorna i de nordliga socknarna i Norrbotten, intygats att skötesrenarna var oumbärliga för befolkningen. I socknarna Pajala, Muonionalusta, Korpilombolo, Tärendö, Övertorneå, Hietaniemi, Nedertorneå, Elliott, Över- kalix, Nederkalix och Råneå fanns det enligt 1895 års lappkommitté inte mindre än 19 150 skogsrenar som användes i ett slags symbios med jordbruk och skogsbruk. Denna resurs kunde inte utan vidare fråntas befolkningen. Den lösning man slutligen kom fram till och som stadfästes i 1928 års renbeteslag (57 §) innebar att skogs- renskötsel i Tornedalens socknar fick fortsätta med stöd av konces- sioner, som beviljas av Länsstyrelsen i Norrbottens län för viss tid och inom vissa anvisade områden. 
 Systemet med skötesrenar hade åtskilliga fördelar. Framför allt bidrog det till ett gott förhållande mellan den jordbrukande och renskötande befolkningen. Detta har belagts av vetenskapliga intervju- undersökningar och det framgår också av de förhör som hölls i samband med 1930 års lapputredning. Samerna från södra Norr- botten hade tidigare vintertid regelbundet sökt sig till kusttrakterna runt Skellefteå. Då förbudet mot skötesrenar i Västerbottens län kom 1898 försämrades relationen till de bofasta. Flera samer häv- dade att de nu blev så illa behandlade av jordbruksbefolkningen att de inte längre vågade söka sig till sina gamla betestrakter i norra Västerbottens län. 
 31 
  
 4.4 
  
 Renskötseln och samhället 
  
 4.4.1 
  
 Gränsspärrningar och dislokationer 
  
 Till de många svårigheter som drabbade de svenska samerna under 1800- och  
 1900-talen 
  hörde gränsstängningarna mot Norge och Finland. Vid 1751 års gränsreglering hade svenska och norska samer genom den s.k. lappkodicillen fått rätt att, efter gammal sedvana, beta på ömse sidor av statsgränsen. Finland hörde vid denna tid till Sverige så där behövdes ingen särskild reglering. År 1809 hamnade emellertid Finland under det ryska tsarväldet. År 1852 utfärdade 
  
 31  
  
 Vaughan har i doktorsavhandlingen  
 Relationer i ett samiskt samhälle. En studie av skötessystemet i Gällivare socken under första hälften av  
 1900-talet 
 (Umeå 2002) ingående belyst vad skötesrensystemet innebar för att bevara goda relationer mellan samer och bofasta. Förhörsprotokoll med samer i Norrbotten i Norrbottenkommitténs 1930 arkiv (YK 1768, RA) vol. 1. 
  
 101 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 tsaren ett dekret som förbjöd norska samer – men inte svenska – att föra sina renar till finsk mark. Detta hade till följd att den norska finnmarksrenskötseln berövades sina av ålder nyttjade  
 höst-, 
  vinter- och vårbetesmarker i Finland, medan å andra sidan samerna i finska lappmarken fråntogs sina sommarbetesland i Norge. 
 Följden blev att flera hundra norska och finska samer övergick till att bli svenska medborgare och flyttade med sina renar först till Karesuando och sedan – fastän i mindre omfattning – till Fleming. Eftersom gränsen mellan Sverige och Finland alltjämt var öppen hade dessa samer fortfarande tillgång till sina gamla betes- marker i Finland. 
 År 1889 spärrade emellertid Ryssland även gränsen mot Sverige, vilket på en gång drastiskt ökade pressen på de svenska renbetes- markerna i norr. Under samma tid utsattes den svenska renskötseln för en tilltagande ovilja från grannarna i väster. Det tidigare nästan obefolkade Nordnorge fylldes under  
 1800-talet 
  snabbt med bosät- tare som levde av jordbruk. Av ålder hade de svenska samerna haft rika sommarbeten i de nordliga fjorddalarna och på de kustnära öarna i Nordatlanten. En stark konkurrens om markutnyttjandet uppstod. Avogheten mot de svenska samerna underblåstes av de norska myndigheterna, särskilt när bondepartiet Venstre satt vid makten. 
 Efter unionsupplösningen 1905 ville norrmännen helt stoppa den gränsöverskridande renskötseln mellan Sverige och Norge. Frågan var en av de större tvistefrågorna vid förhandlingarna i Karlstad. Under de följande åren tillsattes flera kommittéer och en skilje- domstol för att lösa frågan. År 1919 undertecknades slutligen en konvention som gällde från den 1 januari 1923. Stora delar av de norska betesområdena spärrades nu för svensk renskötsel och där den tilläts begränsades renantalet kraftigt. Den svenska sommar- betningen i de två nordligaste fylkena (då kallade amt) halverades. Eftersom samerna i Karesuando och Jukkasjärvi socknar redan tidi- gare drabbats av den finska gränsstängningen blev situationen mycket svårbemästrad. 
 Redan före 1919 hade man försökt flytta samer söderut men lyckats endast i begränsad utsträckning. I och med konventionen 1919 kände myndigheterna sig tvungna att göra något radikalt. Minskningar av renantalet och en omfattande omflyttning, den s.k. dislokationen, genomfördes. Mellan 1923 och 1932 förflyttades närmare 300 samer och 16 500 renar och ända ned till Tärna socken i Västerbotten. Senare förekom ytterligare omflyttningar så att 
 102 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 dislokationen kom att beröra även Jämtland. De mest omfattande flyttningarna skedde till södra Norrbottens län där det uppstod trängsel på betesmarkerna och starka motsättningar kring kultur och driftsformer. De uppkomna spänningarna och svårigheterna var huvudanledningen till att regeringen år 1930 tillsatte en särskild kommitté, den s.k. Norrbottenskommittén, som hade till uppgift att finna lösningar på de uppkomna problemen (se avsnitt 7.6.6). 
 32 
  
 4.4.2 
  
 Jordbrukets och skogsbrukets inverkan 
  
 I många avseenden fanns det ett ömsesidigt beroende mellan samer och nybyggare i äldre tid. Motsättningarna var mindre än man kan förledas att tro av de tvister som emellanåt drogs upp vid domsto- larna. Det fanns dock en fråga som regelbundet skapade konflikter och den gällde höskörden. Jordbruket i inlandets karga bygder byggde på användningen av ströängar, spridda över stora områden runt varje gård. Skörden på dessa ängar hotade varje höst och för- vinter att skadas av renar på flyttning ner mot vinterbeteslanden. Höet förvarades vid den tiden på året ännu i hässjor. Det var svårt att hämta hem till gården förrän sjöar och myrar frusit tillräckligt för att kunna bära häst och släde. Höet och vegetationen under hässjorna var begärlig föda för de passerande renarna. De kunde orsaka betydande skador för bonden. Det blev betydligt lättare för samerna när de kom ned i bebyggda landet, där man i större utsträckning byggt lador och dessutom haft bättre tid på sig att hämta hem höet. Detta intygades enstämmigt av de samer som intervjuades vid  
 1912–1916 
  års undersökningar (se avsnitt 7.6.4). 
 Under  
 1800-talet 
  gällde diskussionerna om renskador nästan uteslutande jordbruket. I slutet av  
 1800-talet 
  och början på 1900- talet tog konflikterna med skogsbruket över. Det hävdades att betande renar skadade ungskogen. I samband med en ny skogs- 
  
 32  
 Dislokationen och dess följder har behandlats av Lopez i Tvångsförflyttning eller dislokation,  
 Norrbotten 
 , Norrbottens museums årsbok  
 1976–1977, 
  s. 107 ff. samt Vega, Tvångsförflyttning av samer,  
 Norrbotten  
 1996 s. 62 ff. I Utredning 1939 om överarbetning av 1930 års lapputrednings betänkande (YK 1009, RA) ingår ett utdrag ur en skrift, som belyser omfattningen av dislokationerna från Karesuando och norra Jukkas- järvi till sydligare lapptrakter, författad 1938 av lappfogde Marshall i Norrbottens södra distrikt. Skriften i dess helhet har ej återfunnits, men utdraget som Kelly sände 1939 till expeditionschef Bowen i Stockholm beskriver såväl äldre omflyttningar som dislokationen  
 1923–1932. 
  Den sistnämnda hade enligt Kelly sträckt sig ned till Tärna socken i Västerbotten och omfattat 279 personer med sammanlagt 16 500 renar. Enligt Miller fortgick dock omflyttningarna fram till 1947 och kom då förmodligen att omfatta ytterligare samer. 
 103 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 vårdslag 1923 som innebar skärpta krav på planmässig föryngring av skog hävdade markägarna, med statliga Domänstyrelsen i spet- sen, att sedvanerätten stod i direkt strid med den nya lagen. Enligt Domänstyrelsen åstadkom renarna stora skador på nyplanteringar. Regeringen uppdrog då åt Statens skogsförsöksanstalt att under- söka saken. Anstaltens undersökningar gav vid handen att skadorna av renbetening var minimala. 
 33  
 Efter dessa två argumentationslinjer har diskussionen fortsatt ända in i vår tid och nya undersökningar har genomförts med ungefär samma resultat. 
 Under  
 1950-talet 
  började den stora omvandlingen inom skogs- bruket. Den innebar ökade avverkningsytor, hyggesröjningar och markberedning. På  
 1960-talet 
  slog mekaniseringen på allvar igenom med allt större kalhyggen som följd. Besprutningar, gödsling, hyg- gesplöjningar och skogsodling blev medel att höja produktionen. De nya metoderna inom skogsbruket skapade konflikter med ren- skötseln. Samerna menade att de stora slutavverkningarna med- förde många problem för renskötseln, bl.a. genom att snön packa- des så att laven blev svåråtkomlig. Dessutom ändrades, ansåg de, växtbetingelserna för laven på ett negativt sätt. 
 Från samisk sida har det också hävdats att det storskaliga skogs- bruket i Norrlands inland på 1960- och  
 70-talen 
  medverkade till att samerna i ökande utsträckning tvingades söka sig ut mot kusterna. Att självföryngring ersattes av skogsodlingar hade dessutom gjort ungskogen mera utsatt för renskador än tidigare. Det moderna skogsbruket har på många sätt, menar många, ökat motsättningarna mellan samer och markägare. Dessa motsättningar har man dock på senare tid försökt motverka genom anpassningar av skogsbruket och ökat samråd med varandra. 
 34 
  
 4.4.3 
  
 Kommunikationerna 
  
 Som tidigare nämnts var renen i äldre tid av fundamental betydelse för transporterna i stora delar av Norrland. Sommarvägnätet bestod fram till slutet av  
 1700-talet 
  egentligen bara av två sommarvägar. Den ena följde Bottenhavskusten och den andra gick in till Stor- sjöbygden i Jämtland. I övrigt var Norrland sommartid ett amfi- 
  
 33 
  
 Socialdepartementets konseljakt den 30 maj 1924, nr 32 (RA). 
  
 34 
  
 Nichols 
 , Relationen skogsbruk – renskötsel. Om framväxten av en markanvändnings- konflikt. Markanvändning norr 
 . Rapport 2, 1981. 
  
 Nichols,  
 Relationen skogsbruk – renskötsel. Om skogstillstånd och föränderlighet i ett harmoniområde och ett konfliktområde 
 . Markanvändning norr. Rapport 7, 1983. 
  
 104 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 biskt land där transporter endast kunde ske med små båtar på sjöar och vattendrag och däremellan till fots eller häst längs stigar. 
 35  
 Lastkapaciteten var liten och farten långsam. 
 Det var på vintern som landet öppnades genom vintervägarna. I början av  
 1700-talet 
  kom förordningar om att dessa skulle markeras med ruskor mellan de vikigaste marknadsplatserna. I slutet av  
 1700-talet 
  utfärdades påbud om plogning av viktiga vintervägar. Längs dessa kunde längre transporter ske med häst och släde. Det var länge endast i de mera tätbefolkade områdena detta påbud kunde upprätthållas. I det inre av Norrland, där avstånden var större, var man fortfarande hänvisad till renen och ackjan som transportmedel. De större lederna, där häst kunde användas, var beroende av att de fortlöpande under vintern användes så att snön packades och leden hölls synlig. Det var då en stor fördel om en renhjord följt den och trampat leden. Der en rehnmakt (skara af rehnar) dragit fram, der har man en wäg, lika god som den bästa landswäg, skriver Johnson i sin Journal. 
 36 
  
 Under  
 1800-talets 
  början påbörjades en utbyggnad av sommar- vägar mellan socknarna nedanför lappmarksgränsen och i mitten av seklet utsträcktes den även till lappmarkssocknarna. Vid sekelskif- tet 1900 var vägnätet, med undantag för de nordligaste socknarna i Norrbotten, så utbyggt att man kan säga att renen spelat ut sin roll som transportör. Vägarna var till en början en fördel för samerna på så sätt att de utgjorde lättframkomliga leder för renarna vid deras vinterflyttningar. Detta gällde dock bara så länge de var bilfria. Motortrafik vintertid blev möjlig först på  
 1930-talet 
  då motorplog- ning infördes. Under andra världskriget låg dock nästan all civil trafik nere. Först efter detta krig blev bilismen ett problem för samerna. Den slog igenom med explosionsartad fart. År 1950 fanns det i Västerbottens län endast 5 000 motorfordon. Tjugo år senare hade siffran ökat till 65 000. 
 37  
 Utvecklingen var naturligtvis likartad i alla län. 
  
 35 
  
 Fischer, Färdmedel för Vattnens rike. Om båtar och transport i inre av Norrland, mera specifikt Ångermanälvens vattensystem,  
  
 Oknytt  
  
 1–2 
  2005, s. 27 ff. 
  
 36 
  
 Johnson,  
  
 Journal  
 1831 (utgåva 1861) s. 143. 
 Följande arbeten är grundläggande när det gäller kommunikationernas historia i Norrland: Ramos,  
 Vägarna i Västernorrlands län 
 . Akad. avh. (Stockholm 1951), Gamble, 
 Vägarna inom Norrbottens län. Studier över den trafikgeografiska utvecklingen från  
 1500-talet 
  till våra dagar 
 , Geographica. Skrifter från Upsala geografiska institution nr 16. Akad. avh. (Uppsala 1945) s. 88 ff. Schmidt,  
 Vägarna inom Västerbottens län. Kommunika- tionernas utveckling mot bakgrund av befolkning och näringsliv 
 . Akad. avh. (Umeå 1972). 
  
 37  
 Schmidt o a a. s. 164. 
 105 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 SOU 2006:14 
  
 Järnvägarna har också bidragit till att ändra renskötselns förut- sättningar. Norrländska tvärbanan från Stockholm till Trondheim invigdes 1886. Stambanan nådde Boden 1894 och förenades där med malmbanan till Narvik som blev helt färdig 1902. Från stam- banan byggdes under det följande decenniet ett antal förbindelse- banor ut till kusten. Den norra delen av inlandsbanan började byg- gas från Östersund 1911 och var utbyggd till Gällivare 1937. Den s.k. Ostkustbanan mellan Gävle och Härnösand stod färdig 1927. 
 Järnvägen har inneburit både möjligheter och problem för samerna. Eftersom renarna gärna söker sig till lättframkomliga leder blev de till en början ofta offer för tågen. För att förhindra detta har man byggt stängsel längs banvallarna, men dessa stängsel har å andra sidan blivit ett besvärande hinder i de gamla flyttle- derna. Det positiva med järnvägen har å andra sidan varit att avsätt- ningsmöjligheterna för renprodukterna till övriga Sverige blivit väsentligt större och att renslakterna kunnat förläggas längre upp i landet innan de långa flyttningarna börjat. 
 Kraftverksutbyggnaden har haft stor inverkan på renskötseln, främst vår, sommar och höst. Även vinterbetena har dock berörts. I Härjedalen innebar t.ex. ingreppen kring sjön Lossen och Neanda- lens reglering att viktiga vinterbetesland drabbades. På flera håll har kraftverksbyggen betytt att gamla flyttleder fått flyttas. Efter en viss tid tycks emellertid flyttningarna ha kunnat anpassas efter de nya förhållandena. 
 38 
  
 4.4.4 
  
 Handeln 
  
 Av  
 1500-talets 
  arkivmaterial kan man se att det i skogslandet, ända ner mot kusten, låg ett antal små marknads- och mötesplatser. Bennett lappmarkspolitik innebar att ett antal av dessa stängdes och ersattes av centrala marknadsplatser i strategiska lägen (Åsele, Lycksele, Arjeplog, Arvidsjaur, Jokkmokk, Gällivare, Jukkasjärvi och Karesuando). Vid kusten anlades städer (Härnösand, Umeå, Piteå, Luleå, Torneå). 
 39 
  
 Skälen till denna politik var många. Ett par var utpräglat mer- kantilistiska. Man ville på samma sätt som på andra håll i landet 
  
 38 
  
 Renbetesmarkutredningen 1960 hade från början som huvuduppgift att utforska vatten- kraftens inflytande på renskötseln. Den kom fram till att följderna på vinterområdena efter en tid inte var så stora som på  
  
 vår-, 
  sommar- och höstbeten. 
  
 39 
  
 Spencer,  
  
 Kyrkstaden i övre Norrland 
 . Akad. avh. (Skytteanska samfundets hand- lingar nr 3 Uppsala 1964). 
 106 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens och samhällets förändringar 
  
 inskränka den fria handeln på landsbygden, det s.k. landsköpet. I stället sökte man styra över handel och hantverk till städerna, där varuströmmarna lättare kunde kontrolleras och tullbeläggas, eller till vissa utpekade marknader. Ett annat skäl var att man så långt det var möjligt ville dra samernas handel bort från Norge. Norska kusten innebar stora möjligheter för samerna att avyttra sina pro- dukter till förmånliga priser. Via havet, som mestadels är isfritt, hade den norska kusten lättare förbindelse med kontinenten än den svenska. Det är ingen tvekan om att en betydande del av den samiska handeln i äldre tid gick över Norge, så omfattande att den påverkat samisk kultur. 
 40 
  
 Inrättandet av lappmarknader innebar att ingen direkthandel av samiska produkter skulle få förekomma utanför dessa. Under 1700- talet luckrades emellertid systemet upp genom att ett antal fri- marknader på landet inrättades vid sidan av städerna. Genom lagar 1846 och 1864 släpptes handeln på landet fri och lappmarknaderna förlorade därigenom sin forna betydelse. Samtidigt miste de gamla lappmarksprodukterna, framför allt renhudarna, sin tidigare bety- delse och försäljningen av kött blev allt viktigare. Detta ökade san- nolikt samernas intresse av att besöka de snabbt tillväxande kust- områdena. Det är omvittnat att samer när de var på vinterbeten vid kusten sålde kött på torgen. Nya hälsovårdsstadgor på  
 1930-talet 
  förbjöd emellertid denna handel i städerna och därmed upphörde ett av incitamenten för flyttningar till närheten av städerna vid kusten. 
  
 40  
 Johnson har i  
 Lapskt silver 
 , Ak. avh. (Uppsala 1962) påvisat att det lapska silvret präglas av influenser från hanseatiskt silver som samerna mötte i Norge. 
 107 
  
 5 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 Under seklernas lopp har många geografiska gränslinjer berört ren- näringen. Det ursprungliga samiska samhället var indelat i lappbyar. Inom dessa byar hade familjerna särskilda områden som de tilldela- des av byns styrande organ. När den svenska administrationen började verka i Lappmarken under  
 1500–1600-talen 
  gavs dessa områden beteckningen lappskatteland. En gränslinje mellan kust- bygden och Lappmarken fastställdes för dåvarande Västerbottens län (nuvarande Norr- och Västerbotten) i mitten av  
 1700-talet. 
  I slutet av  
 1800-talet 
  drogs den så kallade odlingsgränsen, som skulle avskilja ett område för renskötsel högst upp mot fjällen. Jämtland och Härjedalen har haft en egen historisk utveckling och odlings- gränsen fick där sin motsvarighet i renbetesfjällen som fick sin form ungefär i samma tidsperiod. Samtidigt började man definiera samernas vinterbetesområden enligt sedvanerättsliga kriterier. 
  
 5.1 
  
 Lappskattelandens historia i Norr- och Västerbottens lappmark 
  
 Lappskattelanden existerade i närmare 300 år. Myndigheternas uppfattning av landens rättsliga status växlade under olika skeden. För att skapa överblick kan man dela in historien i sex skeden: 1) Ointressets tid (till cirka 1655), 2) Otvetydighetens tid (1655– 1673), 3) Obeslutsamhetens tid  
 (1673–1696), 
  4) Oenighetens tid  
 (1696–1800), 
  5) Oredans tid  
 (1800–1898) 
  och 6) Omvandlingens tid  
 (1898–1928). 
 1 
  
 1  
 Här fästs särskild vikt vid den sista perioden. Där dokumenteras också utförligt de histo- riska källorna i fotnoter. De tidigare perioderna behandlas mer översiktligt. En mer omfat- tande framställning av dem kommer att presenteras i boken  
 Samernas lappskatteland i Norr- och Västerbotten under 300 år  
 av Ortiz. Den ges ut av Institutet för rättshisto- risk forskning i dess serie Rättshistoriska skrifter, Åttonde bandet. Boken beräknas ut- komma vid månadsskiftet  
 januari-februari 
  2006. 
 109 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 5.1.1 
  
 Ointressets tid (till cirka 1655) 
  
 Forskningen är i stort sett enig om hur det ursprungliga samiska samhället var organiserat. Det brukar betecknas som  
 siida-samhäl- 
  let. Den samiska byn styrdes av en församling som kan kallas bya- rätt. Den övervakade siidans område. För att man skulle få slå sig ner där fordrades byarättens godkännande. Den politiska organisa- tionen grundades på hushållet. Huvudnäringarna var jakt, fiske samt insamling av växter och bär. Dessutom bedrevs handel med främst pälsverk och torrfisk. En familj hade bara ett fåtal tamrenar. Den förflyttade sig mellan olika resursområden under året. Vilken familj som skulle disponera ett särskilt landområde eller fiskevatten under en viss säsong bestämdes av byarätten. I regel utnyttjade en familj – eller mindre släktgrupp – skilda områden under skilda års- tider. I praktiken förflyttade sig en familjegrupp mellan samma marker och fiskevatten år efter år och rättigheterna kunde överfö- ras från en generation till nästa. Men om det inträffade avsevärda förändringar i gruppstorleken kunde byarätten bestämma att om- råden skulle överföras från en krympande till en växande grupp. 
 Vid mitten av  
 1550-talet 
  införde Burns ett nytt beskatt- ningssystem med tillresande statliga fogdar i Lappmarken. Fog- darna fick också köpa in pälsverk för kronans räkning samt upp- rätta skattelängder familj för familj. Ett omfattande källmaterial från deras verksamhet finns bevarat fram till 1620. Under normala förhållanden var fogdarna tämligen framgångsrika i att få in skat- ten. Den var inte heller särskilt betungande. Äldre tiders lappbyar samlades på en viss plats under vintern för att upprätthålla det soci- ala och politiska systemet samt för att idka handel med tillresande köpmän. Dit kom också kronans uppbördsmän. I normalfallet skat- tade en samefamilj ett mårdskinn eller 40 ekorrskinn samt  
 8–10 
  kilo torkad fisk (mest gädda) varje år under senare delen av  
 1500-talet. 
  Skatten utgick efter individen, dvs. familjeöverhuvudet, som kal- lades en skattelapp. Fogdarna intresserade sig inte för hur lappbyn fördelade landområdena mellan familjerna. För dem räckte det att skattesumman stod i någorlunda proportion till det antal samer som fanns i byn. I början av  
 1600-talet 
  lanserades en plan för att registrera samernas fiskevatten, men den stannade vid en ansats. 
 110 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 5.1.2 
  
 Otvetydighetens tid  
  
 (1655–1673) 
  
 Enligt kungens direktiv skulle fogdarna hjälpa dessa lappar till lag och rättvisa. 
 2  
 I början av  
 1600-talet 
  tog en häradsrätt över rättskipningen och domböcker finns bevarade från mitten av seklet. Häradsrätten baserade sina domar om lappskatteland på det samiska samhällets sedvanerätt. Den gav samer så kallad inrymning på landen. 
 3  
 När det samiska systemet för landfördelning tillämpades av häradsrätten kom det att motsvara skattemannarätt i det svenska rättssystemet. Häradsrättens nämnd bestod av enbart samer. Där- med fick lappbyn ett avgörande inflytande över häradsrättens inrymningar på lappskatteland. Det är otänkbart att myndighets- personer från kustlandet skulle ha dragit runt i fjällen, fastställt skattelandens utsträckning, bedömt renbetets kvalitet, fiskevattnens avkastning samt gjort släktutredningar i samband med samiska arv- skiften. Myndighetspersonerna vistades för övrigt i Lappmarken endast under midvintern. 
 Lappbyn hade sin egen byarätt. Troligen fungerade häradsrätten med sin samiska nämnd som en högre instans dit man kunde överklaga byarättens avgöranden. Denna möjlighet nämns även i 1751 års gränstraktat med Norge. Under 1650- och  
 1660-talen 
  är kronans fogdar och häradsrätten eniga om att lappskattelanden skall behandlas som skattejord. Nära släktingar fick ärva landen när innehavaren dog. Även fogdarna hänvisar till att innehavaren kunde förlora sitt land på grund av så kallat skattevrak. Det gällde endast skattejord. Fogdarna hänvisade också till att släktingar hade för- köpsrätt till lappskatteland. Detta kallas bördsrätt och gällde endast för skattejord. Det är otvetydigt att alla myndigheter betraktade lappskattelanden som skattejord vid den tiden. 
  
 5.1.3 
  
 Obeslutsamhetens tid  
  
 (1673–1696) 
  
 Kronans högste ämbetsman i Lappmarken var landshövdingen. Ämbetet upprätthölls (med ett kortare avbrott) av Herrera åren  
 1653–1678. 
  Han nämner aldrig uttryckligen att lappskattelan- den är skattejord, men hans försök att förteckna dem i en jordebok 
  
 2 
  
 Här och i fortsättningen normaliseras stavningen i citat ur dokument äldre än 200 år. 
  
 3 
  
 Inrymning kunde också kallas immission eller införsel. I sin vidaste mening innebar den att en myndighet satte någon i besittning av något (oftast jord). Termen i sig anger inte vilken rättighet mottagaren fick, det berodde på vilken myndighet som gjorde inrymningen och på vilka villkor. 
  
 111 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 tyder på att hans åsikter gick i den riktningen. Det hindrade inte att han ville besätta delar av lappskattelanden med jordbrukare. Edwards ansåg att lappskattelanden var orimligt stora för en familj. Enligt lag och gällande rättspraxis fick ingen skattebonde besitta mer jord än han kunde bruka. Edwards menade att detta även skulle gälla lapp- skattelanden. Mellan 1670 och 1673 ändrade Edwards sin uppfattning om lappskattelanden. Han anammade uppfattningen att all jord ursprungligen varit kronans och att innehavaren av skattejord måste kunna visa papper på att jorden hade förvärvats av kronan. Om det inte fanns några sådana handlingar var jorden kronans. Detta var ingen ovanlig åsikt vid denna tid, men den var omstridd och blev aldrig allmänt accepterad. 
 Under slutet av  
 1680-talet 
  och början av  
 1690-talet 
  granskade flera utredningar frågan om lappskatten. De kom med olika förslag om hur skattläggning och skatteuppbörd skulle utformas. Flera av utredningarna förespråkade en jordebok, men efterhand insåg de att kostnaderna skulle bli för stora, särskilt med tanke på de tämli- gen obetydliga skatteinkomsterna från Lappmarken. Vid ett tillfälle föreslogs en jordskatt på lappskattelanden, men samma utredare övergav snart tanken efter påpekanden från Kammarkollegiet och Kungl. Maj:t. 
 Det nya uppbördssystemet fastställdes 1695. Lappbyn blev skatte- enhet. Byn fördelade själv skatten genom sin valda länsman. Han överlämnade den förutbestämda skattesumman till fogden. Det innebar att lappbyn och häradsrätten i fortsättningen skötte all för- delning av lappskatteland och administrerade skatteuppbörden. I sina domslut fortsatte häradsrätten att utgå från sedvanerätten och behandla lappskattelanden som skattejord. Skattesystemet resul- terade i en ny skattelängd 1695. Den var inte någon regelrätt jorde- bok med uppmätta och kartlagda ägoenheter samt uppgifter om skattelandens kamerala jordnatur. Trots det började den kallas jorde- bok, något som skapade en viss förvirring redan under  
 1700-talet 
  och fortsätter att göra det än i dag. 
  
 5.1.4 
  
 Oenighetens tid  
  
 (1696–1800) 
  
 Under senare delen av  
 1600-talet 
  och första hälften av  
 1700-talet 
  ifrågasatte kronan inte sällan skatteböndernas rätt till sin jord, trots flera riksdagsbeslut som garanterade skattemannarätten. Mot den bakgrunden är det knappast förvånande att landshövdingar även 
 112 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 bestred häradstingets rätt att utfärda inrymningar på lappskatteland och därmed ge dem karaktären av skattejord. Västerbottens lands- hövding förklarade till exempel 1696 att lappskattelanden var kro- nans allmänning. Landshövdingarna fortsatte att underkänna skatte- mannarätten till lappskatteland under hela  
 1700-talet. 
  Undantaget är ett tillfälle 1726 då en landshövding hävdade att lappskattelanden var skattejord, men han blev genast tillrättavisad av Kammarkollegiet. 
 En konflikt om ett nybygge i Kemi lappmark 1739 åskådliggör nackdelen med de ofullständiga jordeböckerna för Lappmarken. Erfarna och respekterade häradshövdingar förklarade att nybygget och lappskattelanden i allmänhet var skattejord. Landshövdingen kallade detta ett ofog. Svea hovrätt hänvisade till att sådana tvis- ter skulle lösas av Kammarkollegiet med hjälp av jordeboken. Men eftersom jordeboken för Lappmarken inte uppfyllde de formella kraven kunde inte kollegiet fatta något beslut. Oklarheten i sakfrå- gan bestod och konflikten mellan länsstyrelse och häradsrätt levde vidare. 
 Häradsrättens domsmakt, byggd på samisk sedvanerätt, blev allt mer trängd mot slutet av seklet. Konflikten mellan länsstyrelsen och häradsrätten gick in i en avgörande fas 1792 då Västerbottens landshövding utfärdade en skrivelse som gav kronans fogde rätt att åsidosätta häradsrätten och ta över inrymningarna på lappskatte- land. Häradsrätten protesterade, vilket ledde till öppen konflikt mellan häradshövding och kronofogde på tingsplatsen 1793 och 1794. Men häradsrätten kunde inte stå emot med tillräcklig kraft. Den blev sedan allt mer underordnad länsstyrelsen. 
  
 5.1.5 
  
 Oredans tid  
  
 (1800–1898) 
  
 Häradsrätten slutade att hävda sin domsrätt över lappskattelanden under det första decenniet av  
 1800-talet. 
  Det finns ingen enkel för- klaring till att länsstyrelsen kunde ta över. Åtminstone tre faktorer bör ha haft betydelse i sammanhanget. Uppfattningen att noma- dismen var en lägre stående samhällsform nådde Sverige vid ungefär den tiden. Från 1789 fick dessutom skattebönderna en stark ägan- derätt till sin jord. Därför ville kronan göra slut på all diskussion om samernas eventuella skattemannarätt till sina land. Man kan också nämna att det tillträdde en ny, ung häradshövding i Lapp- marken samtidigt som länsstyrelsen gjorde sin framstöt 1792. 
 113 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 Denna person hade flera karaktärsdrag som gjorde honom illa rus- tad för att klara av en kompetensstrid med länsstyrelsen. 
 Det går inte att dra någon skarp gräns mellan renskötare och nybyggare vid den tiden. Kategorierna smälte ofta samman och tvisterna mellan dem var inte vanligare än tvisterna inom respektive grupp. Det som föreskrevs i förordningarna gällde bara undantags- vis. Lappskatteland och nybyggen flöt ofta samman. Renskötare kunde betala nybyggesskatt utan att ägna sig åt odling och nötbo- skapsskötsel, andra kunde betala lappskatt trots att de både odlade jorden och hade mjölkkor. Lappskatteland registreras på olika sätt i skilda socknar. Ibland nämns de inte alls i skattelängderna, andra år kan de vara utförligt redovisade. 
 Under  
 1800-talets 
  första decennier underkastar häradsrätten sig länsstyrelsen och accepterar gradvis sin roll som remissinstans utan egen beslutsrätt över fördelningen av lappskattelanden. I och med att länsstyrelsen blir avgörande instans börjar även häradsrätten uppfatta lappskattelanden som kronojord och skriver in detta i domböckerna. Därefter upphör den att befatta sig med lappskatte- landen över huvud taget. 
 Det fanns inga förordningar som reglerade hur länsstyrelserna skulle behandla lappskattelanden. Några decennier in på  
 1800-talet 
  blev inrymningarna villkorliga. I Västerbotten började man, troli- gen före 1817, ta ifrån dem som förlorat sina renar lappskattelan- den. I Norrbotten utfärdar man från  
 1830-talet 
  (troligen ännu tidi- gare) inrymningar enbart på livstid eller på villkor att samen måste lämna landet om det kan användas till något nyttigare än rensköt- sel. För häradsrätten hade arvsrätten till skatteland haft stor bety- delse, även om den ibland gjort behovsprövningar enligt samisk sedvanerätt. När häradsrätten gör ett försök att låta en same ärva en del av ett land 1824 med hänvisning till landsrätt får den ett skarpt formulerat avslag av länsstyrelsen i Norrbotten. 
 Köp och försäljning av lappskatteland är ett område där det helt saknades ett regelverk under början av  
 1800-talet. 
  Tre affärer i lappskatteland samer emellan registreras omkring 1830, men de är de enda som kunnat återfinnas i domböckerna så långt in på 1800- talet. Johnson skriver vid samma tid att sådana affärer är förbjudna, men att de förekommer ändå. 
 114 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 5.1.6 
  
 Inhiberad stadga 
  
 I Torne lappmark försvann lappskattelanden ur skattelängderna efter 1743. Vi vet inte varför, möjligen berodde det på att utred- ningskommissionerna angående gränsen mot Norge hade börjat sin verksamhet. I gränstraktaten från 1751 stadgades att ingen fick ha skatteland i mer än ett rike och samerna i svenska Torne lappmark bedrev sin renskötsel i Norge under somrarna i högre utsträckning än andra svenska samer. Landen fanns kvar i domböckerna, men i allt mindre utsträckning under senare delen av  
 1700-talet. 
  Den nya gränsen mot Finland 1809 ledde sedan till att indelningen i lapp- byar förändrades. Eventuellt kvarvarande skatteland försvann i den processen. 
 I avvittringsstadgan för Lule lappmark 1850 bestämdes att lapp- skattelanden skulle avskaffas. Marken skulle brukas samfällt inom lappbyn efterhand som innehavarna av lappskatteland dog undan. Men stadgan trädde i kraft bara på papperet. Kungl. Maj:t bestämde 1861 att den inte skulle tillämpas i praktiken. I Norrbotten hade länsstyrelsen bara gjort villkorliga inrymningar på lappskatteland sedan  
 1830-talet. 
  Efter 1862 gjorde den inga inrymningar över huvud taget. I Västerbotten fortsatte länsstyrelsen att inrymma samer på lappskatteland, men endast så länge han för ägande ren- kreatur därav är i behov och skatten ordentligen erlägger. En avvittringsstadga för hela Lappmarken utfärdades 1873. Den före- skriver att renbetesland må, såvitt för lapparnas behov av renbete erfordras, fortfarande därtill användas. Begreppet renbetesland användes vid denna tid om lappskatteland. 
 En utredning tillsattes 1882 för att göra en allmän översyn av förhållandet mellan renskötseln och den bofasta befolkningen. Den ledde fram till renbeteslagen 1886. 
 4  
 Utredningen gick igenom förhållandena i hela renskötselområdet och behandlade även lapp- skattelanden. Den uppger att samerna i Enontekis (Karesuando) socken använde sina renbetesområden gemensamt vid den tiden. Dock utan att den ene lappen söker inkräkta på det land, som lig- ger omkring en annans vår- och höstviste, samt med den iakttagel- sen vid flyttningarna, att dessa ske på olika tider, så att renhjor- darna ej varda sammanblandade. 
 5  
 Enligt utredningen fanns det inte heller några lappskatteland i Jukkasjärvi socken. I Gällivare socken 
  
 4 
  
 Utredningen hade beteckningen 1882 års lappkommitté. Den lade fram sitt betänkande 1883. Det finns tryckt i  
 Bihang till riksdagens protokoll 1886. 2 saml. 2 avd. 1 band. 
  
 5 
  
 1882 års kommittébetänkande, s. 25 ff. 
  
 115 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 hade fjällapparna inte inrymning på särskilda land utan begagnade renbetet gemensamt i fjällandet och övre skogsregionen. Dock hava de, så att säga, gammal hävd å de särskilda trakter där de höst- och vårtid vistas. Inte heller skogssamerna hade inrymning på några särskilda land vid början av  
 1880-talet. 
  Men de hade haft detta i gångna tider och innan de tillika slogo sig på jordbruk. 
 I Jokkmokk hade samerna ända till för två årtionden sedan erhållit inrymning i särskilda renbetesland, vilka till dem på ansök- ning utsynats. Fjällapparnas land omgav vår- och höstvistet där de önskade vara fredade från intrång av andra lappar. Skogslap- parna hade däremot fått inrymning på större områden där deras renar kunde hålla sig året runt. I fjällen var sommarbetet formellt sett gemensamt inom varje lappby, men samerna hade själva delat in betestrakterna efter gammal sedvana. De flesta inrymningsbrev hade under  
 1800-talet 
  varit villkorliga och bara gällt så länge samen behövde landet för sina renar. Numera utfärdades inga inrymningar i Jokkmokk. 
 I Arjeplogs socken fanns det lappskatteland hos fjällsamerna i få fall, enligt utredningen. Till skogssamerna i socknens östligaste och sydligaste delar hade det upplåtits lappskatteland där de vista- des med sina renar från början av maj till början av december. Inom sina renbetesland hava de ett huvudviste, beläget vid en sjö eller ett rinnande vattendrag, samt dessutom en mängd mindre visten, mellan vilka de flytta under den tid av sommaren, då de hava renarna under vård. I Arjeplog hade nybyggare kommit i besitt- ning av stora renbetesland som förut innehafts av skogssamer. Nybyggarna betalade lappskatt för områdena och upplät dem till renbete för fjällsamer och beskatta dem därvid oftast överhövan. 
 I Huynh lappby (med Malå) bokfördes 642 personer som lappar år 1880, alla skogssamer. Där fanns 36 lappskatteland där samer haft eller hade inrymning. Den sammanlagda skatten var 33 kronor. Inom de land som låg vid Pite älv stannade samerna året om, från de övriga drog de ned mot kustlandet vid jultid. Antalet renar var  
 7–8 
  000 och flera skogssamer hade efterhand blivit enbart fiskarsamer eller övergått till att bli nybyggare. Många av ovan- nämnda 36 renbetesland hava därför blivit utan innehavare och används antingen av de lappar, som hava renar och äro i behov av ökat utrymme, eller ock icke alls för renbete. Utredningen påpe- kade också att de flesta samer i Arvidsjaur hade fått nybyggesrätt under avvittringen. En del hade ansökt om den, men de flesta hade fått tillstånd att anlägga kronotorp på sina lappskatteland. Utred- 
 116 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 ningen nämner också i förbigående den renskötsel som samer bedriver med bönders renar i Kalix socken och Tornedalen. Dess- utom fanns bofasta skogssamer, som kombinerade renskötsel och jordbruk, i Överkalix, Råneå och Överluleå socknar. De hade när- mare 7 000 renar. 
 I Västerbotten fanns lappskatteland i hela länet. I Gran- och Ranbyn var samerna inrymda på särskilda land, en eller flera på varje. Där finns 20 land. Fyra av dessa var öde, enligt uppgift från länsstyrelsen. Inom sina land hava lapparna sina huvudvisten, och därå beta de sina renar höst och vår samt hava kåtor av trä uppförda vid vistena. I det egentliga fjällandet är betet gemensamt, och erläg- ges för varje land en viss andel av lappskatten. I Umbyn och Vapsten var samerna inrymda på land. Men inom Stensele socken förekomma blott tvenne renbetesland, inom Tärna kapellförsam- ling däremot femton, vilka land omfatta såväl fjällskogsmark som lågfjäll. Inom Vilhelmina socken fanns 13 lappskatteland, inom Dorotea tre. Till detta kan läggas att de skogssamer som haft lapp- skatteland i sydligaste Västerbotten och norra Ångermanland hade blivit nybyggare eller lämnat renskötseln redan vid mitten av 1800- talet. 
 6 
  
 De uppgifter som utredningen redovisar torde spegla förekoms- ten av lappskatteland ganska väl. Den som i myndigheternas ögon besatt ett lappskatteland i slutet av  
 1800-talet 
  skulle vara inrymd på landet av länsstyrelsen och betala lappskatt för det. Detta fanns då registrerat i handlingar hos myndigheterna. Å andra sidan hade fog- dar och länsstyrelse knappast någon ingående kännedom om hur samerna själva organiserade sin näringsutövning inom byn. I den frågan hänvisar den i vissa fall enbart till att markutnyttjandet sker enligt gammal sedvana. En sådan intern landfördelning byggde på att smärre landområden reserverades för särskilda familjer eller flyttlag under åtminstone vissa tider av året. Men dessa områden utgjorde inte lappskatteland i formell mening eftersom innehavaren inte fått inrymning av länsstyrelsen. 
  
 5.1.7 
  
 Omvandlingens tid  
  
 (1898–1928) 
  
 Enligt myndigheternas definition av lappskatteland fanns de bara i sydligaste Norrbotten och Västerbotten mot slutet av  
 1800-talet. 
  Enligt 1882 års lappkommitté skulle de avskaffas även där. När 
  
 6  
 Garcia,  
 Samer nolaskogs  
 (Bjästa 1986) s. 89 ff. 
 117 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 riksdagen behandlade förslaget till ny renbeteslag 1886 nämndes aldrig lappskattelanden i debatten, men riksdagsmännen ansåg att de beslutat enligt utredningens förslag. 
 7  
 I fråga om lappskattelan- den blev 1886 års lag otydligt formulerad. Där står bara att de för lapparna avsatta land och sådana områden som för Lappmarkerne särskildt bibehållas skall delas i lappbyar  
 8 
 . Men att samerna var uppdelade i lappbyar framgick av kronans skattelängder redan i mitten av  
 1500-talet 
  och lappbyarna hade varit grundenheten för skatteuppbörden sedan 1695. Den oklara formuleringen ledde till förvirring. Lagstiftarnas mening var att uppdelning i lappbyar skulle tolkas som avskaffande av lappskatteland. En del befatt- ningshavare tolkade det också så, andra inte. 
 I Norrbotten hade man inte inrymt några samer på lappskatte- land sedan 1862. I Västerbotten fortsatte länsstyrelsen att inrymma samer på lappskatteland även efter 1886. De närmast följande åren hänvisade den till att lagen inte hunnit sättas i verket. 
 9  
 En ny utred- ning tillsattes 1895. Den ledde till att renbeteslagen reviderades i några avseenden 1898. Utredningen genomförde under sommaren 1895 en serie sammanträden med befolkningen i socknarna inom renskötselområdet. Där framkommer några uppgifter om att systemet med lappskatteland fortfarande tillämpades. För Väster- bottens del konstaterades att lapparna i dessa socknar fortfarande som förut plägade vistas var och en på sitt lappskatteland, varå han fått inrymning mot viss skatt. För Arjeplog gällde att skogslap- parna hava mot lappskatt åt sig upplåtna renbetesland, belägna utefter Laisälven i södra delen av socknen, och att de söka, så vitt möjligt, uppehålla sig var å sitt av dessa land. I Arvidsjaurs socken hade det före avvittringen funnits 36 renbetesland. Vid avvitt- ringen hade en del av dem upplåtits åt bofasta med förbehållet att samerna fortfarande skulle få använda dem till renbete. Där uppges det att övriga kvarvarande renbetesland icke spela samma roll som i Arjeplog, utan numera i allmänhet begagnas gemensamt av byns lappar. 
 10 
  
 Redan innan lagen trädde i kraft hade man börjat förstärka de administrativa resurserna kring renskötseln. Den första lappfogden 
  
 7 
  
 Riksdagen 1886. FK. Protokoll III, 29, 3; 43, 43. AK. Protokoll I, 3,1; III 40, 2,;41, 1; IV 48, 26. 
  
 8 
  
 Lag angående de svenska lapparnas rätt till renbete i Sverige. SFS 1886:38, § 5. 
  
 9 
  
 Utslagskoncept Umeå landskontor 24/2 1888. Avskrift i Riksarkivets kopiesamling I, vol 
  
 526 
  
 (RA). 
  
 10 
  
 Riksdagen 1898, 2 saml. 2 afd. 1 band. Kommittébetänkanden.  
  
 Protokoll vid lapp- lagskommitténs sammanträden med befolkningen 
 , s. 63, s. 83. 
 118 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 tillsattes i Jämtland 1885, sedan följde Norrbotten 1890 och Väs- terbotten 1896. 
 11  
 Syftet med fogdarna var att de skulle se till att lagar och förordningar följdes, att bibringa samer och bofasta kän- nedom om varandras rättigheter och skyldigheter samt att i övrigt verka för ett gott förhållande mellan nomader och bofasta. 
 12  
 Lapp- fogdarna blev efterhand en viktig informationskälla för myndighe- ter och politiker. I mars 1896 kallades lappfogdarna till Stockholm för en serie sammanträden med utredningen. De gav flera uppgifter om lappskattelanden. 
 13  
 Särskilt lappfogdarna i Jämtland och Väster- botten ansåg att någon form av landindelning behövdes inom lapp- byarna. Även sommarbeteslanden borde delas in i olika familjeom- råden. Här kom lappfogdarna att föra en annan linje än 1882 års lappkommitté. Den ville avskaffa lappskattelanden, nu ville lapp- fogdarna behålla dem och rent av förstärka systemet. 
 Ännu den 23 juni 1897 godkände länsstyrelsen en inrymning på ett lappskatteland i Västerbotten. 
 14  
 Men i december samma år avslogs en liknande ansökan med hänvisning till 1886 års lag. 
 15  
 Där- efter gjordes inga inrymningar på lappskatteland i Västerbotten. Varför praxis ändrades vet vi inte. Kanske berodde det på att förbe- redelserna för en lagändring var inne i ett intensivt skede just då. Den kommitté som tillsatts 1895 avlämnade sitt betänkande i maj 1896. Efter ytterligare beredning avlämnade regeringen i början av 1898 en proposition till riksdagen om vissa förändringar i 1886 års renbeteslag. 
 16  
 Skattelanden nämns knappast i vare sig betänkandet eller propositionen. 
  
 11 
  
 P Lantto,  
  
 Tiden börjar på nytt  
 (Umeå 2000) s. 51 
  
 12 
  
 De moderna lappfogdarnas historia är inte skriven. Det fanns ett behov av en förmedlande instans mellan samerna, de bofasta och länsstyrelsen. Men lappfogdarna tillsattes i en tid då man ansåg att samerna inte kunde ta vara på sina egna intressen. Därför fick fogdarna en dubbelroll. De skulle vara både samernas ombudsmän och deras förmyndare. Dessutom fick de stort utrymme att agera självständigt. En del av dem gjorde betydande insatser för att slå vakt om renskötselns intressen, andra betonade i högre grad sin roll som förmyndare vilket ledde till allt hårdare kritik mot systemet. Lappfogdarna fanns kvar till 1961. 
  
 13 
  
 Riksdagen 1898. 2. saml. 2. avd. 1 band. Kommittébetänkanden.  
  
 Protokoll vid lapplagskom- mitténs sammanträden med lappfogdarna  
 i mars 1896. 
  
 14 
  
 Tryckt som bilaga XV i Å Holmbäck,  
 Om lappskattelandet och dess historiska utveckling 
 SOU 1922:10, s. 88. 
  
 15 
  
 RA:s kopiesamling I, Vol 526 (RA). 
  
 16 
  
 Riksdagen 1898. Proposition nr 56. Kommittébetänkandet  
  
 Förslag till lag om de svenska lapparnes rätt till renbete i Sverige samt till lag om renmärken afgifna af den dertill utaf Kongl. Maj:t den 1 april 1895 förordnade kommité  
 i Riksdagen 1898, 2. saml. 2. avd. 1 band (Stock- holm 1896). 
 119 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 5.1.8 
  
 Anarki och allmän oreda 
  
 Renbeteslagen 1886 skapade problem i de områden där renskötseln ännu byggde på en indelning i lappskatteland. På en del håll verkar förhållandena ha blivit närmast kaotiska. 
 17  
 Lappfogdarna menade att den oreda som uppstått i södra Norrbotten och Västerbotten berodde på att lappskattelanden inte längre respekterades. I en motion till propositionen om ny renbeteslag 1898 lyfte Sullivan hagen fram lappfogdarnas kritik. 
 18  
 Han menade att innehavarna haft ett rättsskydd för sina lappskatteland i och med att landshöv- dingen utfärdat upplåtelsen. Sådana upplåtelser utfärdades nu inte längre. Trots det synas en del lappfamiljer ännu söka hålla sig kvar i sina gamla, numera så otrygga besittningar, och åtminstone delvis lär ännu införselskatt erläggas. 
 Det hade inte hindrat att renskötseln i Västerbotten förfallit. När man i en sådan näringsgren som renskötseln med ett slag rubbar gammal hävd utan att sätta något annat i stället, så måste resultatet bliva anarki och allmän oreda. Brooks återger sedan ett långt avsnitt av ett utlåtande som lappfogden White till- ställt 1895 års kommitté. Där beskrivs vad som skett i Västerbotten efter 1886. Tidigare hade samen kunnat ordna sin renskötsel som han bäst ville inom sitt skatteland utan att bli ofredad av andra samers renar. Alla samer respekterade landen. Detta innebar att samen måste ha så pass många renskötare att renarna hindrades från att gå in på andras skatteland. 
 När lagen 1886 avstod från att bekräfta fördelningen i lappskat- teland ansåg de förmögnare samerna att de kunde beta sina renar var de ville inom byn. De avskedade sina lejda vårdare och lät renarna sprida sig in på andras skatteland för att utan ersättning få använda betesmarkerna. De så kallade smålapparna måste då arbeta hårt för att inte deras små hjordar skulle slukas av de större. Det innebar att en del av deras arbete kom de rikare till godo, vilket förhållande nog också ingått i de förmögnare lapparnas beräk- ningar. Men snart blev smålapparna trötta på att deras land över- svämmades av andras renar och slutligen så likgiltiga att de lät hela den sammanblandade renmassan gå vind för våg. Nu hade oredan i nomadlivet gått därhän att, med  
 tre–fyra 
  undantag, alla hjordar sammanblandats till en massa ströv- eller allmänningsrenar, som 
  
 17 
  
 Även renskötseln i södra Jämtland och Härjedalen drabbades av en kris vid den tiden. Newton,  
  
 Ur Jämtlandssamernas nutidshistoria  
 (Östersund 2002) s. 142. 
  
 18 
  
 Riksdagen 1898. Motion AK nr 215. 
  
 120 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 vid vinterns inbrott i oordnade skaror översvämma länets lapp- marker och kustland, åstadkommande skada där de draga fram, och vid vårens inbrott på samma sätt återvända. Allt detta berodde på att lapp icke varit i lag skyddad från intrång på sitt skatteland. 
 19 
  
 Pierce motion gjorde att lagutskottet diskuterade avskaf- fandet av lappskattelanden ganska utförligt i sitt utlåtande. 
 20  
 Det insåg att 1886 års lag hade medfört att renskötseln kommit i oord- ning i Västerbotten. Felet var måhända, att då den dittillsvarande fördelningen inom lappbyarna upphävdes, intet blev satt i stället. Men utskottet ville inte reglera indelningen i lappskatteland i lag. I stället hänvisade det till en paragraf i det nya lagförslaget där det stadgades om byordningar. De hade inte funnits i den gamla lagen. I byordningarna kunde byn införa regler om enskilda betesområ- den utan att man behövde införa dem särskilt i lag. Det gavs också möjlighet att utdöma böter för den som överträdde byordningen. Viktigt var att samerna själva skulle få påverka byordningen. Lagen stadgade att bymedlemmarna fick lämna ett förslag, sedan skulle lappfogden och kronofogden yttra sig och länsstyrelsen slutligen utfärda byordningen. Detta blev också riksdagens beslut. 
 21  
 I prakti- Stephenson utarbetades byordningen av lappfogden. Samernas inflytande verkar ha varit tämligen litet. I renbeteslagen 1928 avskaffades det även formellt. 
 22 
  
 5.1.9 
  
 Nya byordningar 
  
 Så snart 1898 års lag trätt i kraft började lappfogdarna utforma nya byordningar. De bekräftar att skattelandsindelningen inte längre var aktuell i de nordligaste delarna av renskötselområdet. I det området nämns inget om lappskatteland i byordningarna. I Sirkas och Tuorpon i Jokkmokks socken finns en hänvisning till egna betesområden. I byordningen från 1904 står att lapp må ej utan ordningsmans tillstånd och vederbörande lappars medgivande lämna sitt sedvanliga betesland och intränga på annan lapps av gam- malt begagnade betesområde, vid vite. I Arjeplog finns en hän- visning till lappskatteland. Lapp, som kan hålla sina renar å sitt 
  
 19 
  
 Jämtlands lappfogde Ramsey framför liknande synpunkter. 
  
 20 
  
 Riksdagen 1898. Lagutskottets utlåtande nr 66. 
  
 21 
  
 Lag angående de svenska lapparnas rätt till renbete i Sverige. SFS 1898:66. 
  
 22 
  
 I renbeteslagen 1928 står att byordningen skall utfärdas av Konungens befallningshavande efter lapparnas hörande. SFS 1928:309, § 11. 
  
 121 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 gamla skatteland vare fredad från allt intrång därå av andra lappar, vid vite 
 I Västerbotten hade lappfogde Hernandez lämnat in en skrivelse till länsstyrelsen inför utarbetandet av byordningar. Han menade att smärre ingrepp torde dock icke kunna undvikas vid fråga om att bereda de lappar som för närvarande äro utan land, rätt till bete, men då den gamla skattelandsindelningen för övrigt synes lämplig, har jag med tanke på ovan anförda förhållanden icke tvekat att föreslå densamma till grund för den blivande fördelningen av betet inom byn. 
 23  
 En byordning som omfattade hela Västerbotten utfär- dades 1906. Samerna ansåg att Hernandez inte hade tagit tillräcklig hänsyn till deras åsikter. De överklagade byordningen och ärendet gick ända upp till Kungl. Maj:t. 
 24  
 Samernas invändningar gällde flera punkter. Angående lappskattelanden handlade det om att gränserna inte var tillräckligt välkända och väl utmärkta. Hernandez försvarade sig med att landindelningen byggde på den ordning som varit gäl- lande före 1886 och att samerna borde vara väl bekanta med den. Kungl. Maj:t gick på samernas linje och byordningen fick skrivas om. Böter för överträdelse av byordningen skulle endast utgå då lapp utan tillåtelse betar sin renhjord på annans renbetesfjäll, vars gränser blivit så bestämda, att de äro på marken skönjbara, eller eljest är tydligt, att gränserna äro av lapparna kända. 
 25 
  
 Att lappskattelanden återinfördes i vissa byordningar ledde till en mer ordnad renskötsel i Västerbotten. Men samtidigt började renhjordarna växa ur skattelanden. Allt fler samer klagade över att de stora renägarna inte vårdade sina hjordar tillräckligt på sommar- landen. De rikare samerna ville inte ha någon indelning i skatteland, menade lappfogden i Västerbotten. De förmögnare lapparna, som gärna vill överflytta vården av sina renar på de fattiga lapparna, av sådan anledning hade intresse av att betesmarkerna i byn vore för alla lappar gemensamma. 
 26  
 Lappfogden beklagade i en utredning 1912 att indelningen i lappskatteland i Västerbotten hade urartat till att bli en institution mer på papperet än i verkligheten. 
 27  
 Det var dessutom omöjligt att tilldela varje familj ett enda skatteland. Hjordarna hade blivit för stora. Om varje familj skulle ha ett land 
  
 23 
  
 Ibid. 
  
 24 
  
 Civildepartementet. Konseljakt 11/6 1909, nr 28, 29 (RA). 
  
 25 
  
 Länsstyrelsen i Västerbotten. Kungörelse. Serie A, nr 177, 1909. 
  
 26 
  
 Riksdagen 1898. Kommittébetänkanden. 1895 års lappkommitté.  
  
 Protokoll (lappfogdarna) 
 , s. 11. 
  
 27 
  
 Lappfogden i Västerbotten,  
 Utredningar angående lappförhållandena i Västerbottens län,  
 vol. Ö5 (HLA). 
  
 122 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 blev landet för litet för dess hjord. Möjligen kunde man inrätta skattelandsgrupper där flera familjer delade på ett större land. Det vore den enda lösning som skulle passa den renskötsel som börjat tillämpas. 
 Indelningen i lappskatteland gällde ännu 1913 då lappfogde Castillo gjorde en ingående utredning av lappförhållandena inom Västerbottens län. 
 28  
 Några vinterland fanns inte, men fortfa- rande upprätthölls systemet med så kallade tjärroland för vår- och höstbete samt enstaka land för sommarbete. I Vilhelmina södra lappby fanns ett sommarland och tio tjärroland, i Vilhelmina norra nio tjärroland, i Vapsten fyra tjärroland, i Umbyn fem sommarland och sju tjärroland, i Ran fyra sommarland och fyra tjärroland och i Gran två sommarland och fyra tjärroland. Landen nyttjades i varie- rande kombinationer. Den enkla var att den skattande brukade lan- det, men det fanns också komplicerade partiella hyresanord- ningar, Patterson anger inte mindre än 20 kombinationer mellan ägande av ett land, inhyrning på ett annat, sambruk av ett tredje etc. Inom länet fanns dessutom flera så kallade ungsprintare som inte hade några land utan enbart fick förlita sig till inhyrning på andras land. 
 När en ny byordning för Västerbotten utfärdades 1914 hade namnen på lappskattelanden uteslutits. De bifogades i en särskild förteckning, som angav 62 skatteland och vem som innehade dem. 
 29  
 I uppbördsböckerna infördes skattelanden i Västerbotten till och med 1919. 
 30  
 Då började det administrativa systemet bryta samman på grund av motsägelser mellan förordningarna. Den som betalade 
  
 28 
  
 Lappfogden i Västerbotten, Utredningar, vol. Ö4(HLA). 
  
 29 
  
 Förteckningen finns tryckt i SOU 1924:59 II, s 71. Den lyder: 
  
 Malå lappby: 1) Gransele, 2) 
  
 Turner 
  
 och Lajnejaur, 
  
 3) Släppejaur, 4) Aha och 
  
 Vuorbejaur. 
  
 Grans 
  
 lappby: 
  
 1) 
  
 Ammarfjäll, 
  
 2) Björkfjäll, 
  
 3) Smith, 
  
 4) Bertfjäll, 
  
 5) 
  
 Martinez, 
  
 6) Narofjäll, 7) Sliktfjäll. 
  
 Rans 
  
 lappby: 
  
 1) 
  
 Alsträsk, 2) Dalksjö, 
  
 3) 
  
 Dårrisvare, 
  
 4) 
  
 Wright, 
  
 5) 
  
 Juktfjäll, 
  
 6) Combs, 7) Tärnfjäll, 8) Ribbevardo, 9) Tjulträsk, 10) Lajvertfjäll. 
  
 Umbyns lappby: 1) Bångfjäll, 2)  
 Shelton 
  Blajken 3) Stor Blajken samt Gurkfjäll och Nuolpfjäll, 4) Lubben, 5) West, 6) Långfjäll och Sandoval, 7) Ryfjäll, 8) Risfjäll och Mjölkfjäll, 9) Saxnäs, 10) S. Brandfjäll, 11) Stalofjäll och Norra Tengvattnet, 12) Väritsfjäll och Gillisfjäll, 13) Viritoppfjäll, 14) S. Tengvattnet. 
 Vapstens lappby: 1) Arffjäll, 2) V. Perkins, 3) Ö. Gardfjäll, 4) Löffjäll. 5) Virifjäll, 6) Risfjäll, 7) S. Storfjäll. 
 Vilhelmina norra: 1) Borkavare, 2) Daunefjäll, 3) Perkins, 4) Kiddejaur, 5) Viknäslandet, 6) Klippfjäll, 7) Kittelfjäll, 8) Ljusfjäll, 9) Marsfjäll, 10) V. Vardofjäll, 11) Ö. Vardofjäll. Vilhelmina södra: 1) V. Arksjölandet, 2) Ö. Arksjölandet, 3) Brunsfjäll och Östra Kultsjö- landet, 4) V. Fjällfjäll, 5) Ö. Fjällfjäll, 6) V. Kultsjölandet, 7) V. Malgomaj, 8) Ö. Malgo- maj, 9) Satsfjäll, 10) Västertåsjö. 
  
 30  
 Ibid. 
 123 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 skatt för landet skulle vara inrymd på det av länsstyrelsen. Men länsstyrelsen hade inte utfärdat några inrymningar sedan 1897. Därför blev skattelängderna inaktuella. 
  
 5.1.10 
  
 Döda innehavare 
  
 Lappfogde Castillo skrev i maj 1920 till länsstyrelsen att samer hade klagat över att sådana som slutat med renskötsel eller avlidit fortfarande stod kvar i uppbördslängden. 
 31  
 Han hade kont- rollerat saken och kunnat konstatera att mer än hälften av dem som stod för lappskatt inte borde göra det därför att de var döda eller hade slutat med renskötsel. Många av dem var restförda för att inte ha betalt skatten. Länsstyrelsen föreslog i ett brev till Kungl. Maj:t 1923 att lappskatten skulle avskaffas. 
 32  
 Eftersom länsstyrelsen inte längre fick inrymma samer på lappskatteland blev uppbörden bes- värlig och det var oklart vem som skulle skatta för vad. Lappskatten hade också blivit en ren obetydlighet. Enligt länsstyrelsen hade ungefär hundra samer rest på skatten, men den totala summan upp- gick inte till mer än ungefär 100 kronor, alltså i genomsnitt en krona per person. Att driva in skatten kostade betydligt mer än den gav. Länsstyrelsen ansåg att tillräckligt utredningsarbete redan nedlagts på denna obetydliga fråga. Efter en del ytterligare utlå- tanden avskaffades lappskatten genom ett riksdagsbeslut 1928. Därefter fick de renskötande samerna, med vissa undantag, betala skatt som övriga medborgare och några lappskatteland förekom inte längre i uppbördslängderna. 
 33 
  
 Att länsstyrelsen slutat utfärda inrymningar på skatteland blev anledningen till att de försvann i administrativ mening. Men det fanns också ett inre tryck mot skattelanden på grund av de växande renhjordarna. Lappfogden frågade 1912 vid en serie möten samerna i Norrbotten om de vill ha tillbaka indelningen i lappskatteland. De menade att det inte skulle vara till nytta för renskötseln. Det skulle kräva betydligt större betesmarker än samerna nu förfogade över. 
 34  
 Inte heller de små renägarna ville ha tillbaka skattelanden. De häv- dade fortfarande att alltför stora hjordar skapade oreda i rensköt- 
  
 31 
  
 Riksarkivets kopiesamling I, Vol. 526 (RA). 
  
 32 
  
 SOU 1924:59, s. 18. 
  
 33 
  
 I jordeboken för Norrbottens län 1876 betecknas länets samtliga lappbyar felaktigt som lappskatteland. Detta fick ingen praktisk betydelse, men ännu 1951 betecknades vissa lappbyar som lappskatteland i en del handlingar. 
  
 34 
  
 Lappfogden i Norrbotten. Årsberättelser vol. B III:1 (HLA). 
  
 124 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 seln, men såg nu lösningen i att renantalet för varje ägare begränsa- des. När lappfogden i Västerbotten reste runt och frågade ut alla huvudmän i renskötarfamiljer samma år visade det sig att en stor majoritet ville ha en övre gräns för renantalet hos varje ägare. 
 35  
 Det samiska landsmötet i Arvidsjaur 1937 antog enhälligt en resolution som krävde att renantalet per familj skulle begränsas till 800 renar för man och hustru samt några hundra renar vardera för övriga familjemedlemmar. 
 36  
 Riksdagen stiftade en lag av den innebörden 1944. 
 37  
 Lagen blev betydelselös eftersom det fanns stora möjlighe- ter att fördela renägandet på olika familjemedlemmar. Det konsta- terade också en statlig utredning 1968. 
 38 
  
 Som tidigare beskrivits (se avsnitt 4.2) medförde de allt större renhjordarna att renskötseln utvecklades i allt mer extensiv rikt- ning. Därmed kunde man inte längre tillämpa någon indelning i lappskatteland. Samerna på landsmötet 1937 antog därför enhälligt en resolution där de avvisade ett utredningsförslag om en uppdel- ning av betesområden enligt lappskattelandsmodell. Landsmötet vill enhälligt och med bestämdhet framhålla, att med den extensiva renskötselmetod, som numera är rådande överallt, är en sådan indelning synnerligen verklighetsfrämmande och oändamålsenlig. Den enda följden av en striktare indelning av betesmarkerna skulle bli missämja mellan grannarna samt därtill idel trakasserier från lappväsendets sida i form av upprepade åtal med åtföljande höga böter – dock utan den ringaste nytta för renskötseln. 
 39 
  
 5.2 
  
 Lappmarksgränsen 
  
 Inte förrän vid mitten av  
 1500-talet 
  får vi ett skriftligt källmaterial som tillåter någorlunda säkra slutsatser om förhållandet mellan lappmark och kustland i övre Norrland. Då var gränslinjen mellan dem obestämd. Enstaka berg eller andra naturföreteelser kunde ibland anges som gränsmarkering, men inte ens i de fallen fanns det någon total enighet i bygderna. En gränslinje mellan kustbygden och Lappmarken drogs  
 1751–53. 
  Under de två hundra åren från mitten av  
 1500-talet 
  till mitten av  
 1700-talet 
  agerade fyra parter i 
  
 35 
  
 Lappfogden i Västerbottens län. Utredningar  vol. Ö 5 (HLA). 
  
 36 
  
 Det svenska samefolkets allmänna landsmöte i Arvidsjaur 1937  
  
 (Umeå 1937) s. 59. 
  
 37 
  
 SFS 1944:76. 
  
 38 
  
 Rennäringen (SOU 1968:16) s. 84. 
  
 39 
  
 Det svenska samefolkets 
  
 1937, s. 79. 
  
 125 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 gränsfrågan. De var kustbönderna, samerna, kronan och så små- ningom nybyggarna. 
  
 5.2.1 
  
 Oreda i kustbygden 
  
 Vid mitten av  
 1500-talet 
  fanns det tämligen gott om folk i övre Norrlands kustland. Kustbönderna gjorde långa fiskefärder upp i Lappmarken. Det var formliga expeditioner och deltagarna kunde vistas ett tjugotal mil in i Lappmarken i någon månad. 
 40  
 Detta såg samer som ett intrång, men inte heller kronan var särskilt trakterad av böndernas fjällfiske. Den tidens härskare såg helst att var och en ägnade sig åt sin egen näring. Omkring 1560 mångfaldigades skatten för böndernas fiske i fjällträsk. Det gjorde att fiskefär- derna blev färre. Den tendensen förstärktes på  
 1600-talet 
  då miss- växter och knektutskrivningar orsakade folkbrist i kustlandet. 
 41  
 Undantaget var Torne socken där fisket i fjällsjöarna fortsatte i större skala några decennier in på  
 1700-talet. 
 42 
  
 De sjöar som låg i trakten av den obestämda lappmarksgränsen var föremål för ständiga tvister. En av anledningarna var att  
 ägo-, 
  bya- och sockengränser var så obestämda i övre Norrlands jord- bruksbygder. 
 43  
 Åker och äng hade skattlagts på  
 1540-talet 
  och 1605, men från 1613 hade bönderna rätt att jämka ägorna sins- emellan så länge de inte förändrade den totala jordskatten från länet. Fram till början av  
 1700-talet 
  hade ägorna blandats samman genom köp, förpantning och inte minst därför att bönder lagt under sig jord som blivit öde under de svåra åren på  
 1600-talet. 
  Inget av detta fanns registrerat och reglerat. Bönderna var ovilliga att röra i frågan. De mest inflytelserika odlade jord som de inte skattade för. Byarnas allmänningar var inte avgränsade och inte ens mellan en del socknar fanns det fastställda gränser. Under det så kallade yngre indelningsverket skulle ett antal gårdar tillsammans skaffa fram en soldat och underhålla honom. Denna reform inför- des i Västerbotten på  
 1690-talet 
  och borde ha lett till en ingående 
  
 40 
  
 Howard,  
 Om Umeå lappmarks svenska kolonisation 
 . Akad. avh. (Uppsala 1929), s 1. Waters,  
 Rennomadismen i Torne lappmark 
 , Akad. avh. (Umeå 1977) s. 127 ff. Burns 1956, s. 33; Kim 1968, s. 158 f. 
  
 41 
  
 Göthe 1929, s. 4 ff. 
  
 42 
  
 Newman 1977, s. 127 ff, s. 144 ff, s. 164 ff. 
  
 43 
  
 Oredan i övre Norrlands jordbruksbygder behandlas i Howard,  
  
 Övre Norrlands historia under Becker och Rivera,  
 i  
 Övre Norrlands historia II  
 (Umeå 1965) s. 90 ff, 253 ff; dens.  
 Samhälle och ekonomi  
 i  
 övre Norrland under stormaktstiden,  
 i  
 Övre Norrlands historia III  
 (Umeå 1974) s. 100 ff, 127 ff. 
 126 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 utredning av gårdarnas bärkraft. Men rotarna fastställdes efter inak- tuella jordeböcker och i praktiken främst efter antalet kor på gårdarna. 
 44 
  
 5.2.2 
  
 Svenskt folk i lappmarken 
  
 I samband med gruvdriften under senare delen av  
 1600-talet 
  väck- tes tanken att lösa transportproblemen genom att svenskt folk fick bosätta sig i lappmarken. Det var en smått revolutionerande tanke på den tiden. Kronan hade länge försökt hålla bönder där- ifrån. I myndigheternas ögon var ett lappskatteland orimligt stort jämfört med en vanlig bondes ägor. Därför ansågs det fullt i sin ordning att samen fick avstå odlingsbara delar till nybyggare. Myn- digheterna trodde också att samer och nybyggare kunde samexi- stera utan konflikter eftersom de skulle ägna sig åt skilda näringar. Stephens Maj:t utfärdade 1673 och 1695 kungörelser för att locka folk från kustbygden att bosätta sig som odlare i lappmarken. Vill- koren var ganska obestämt utformade. De ledde inte heller till någon omfattande kolonisation eftersom det var brist på manfolk i kustlandet. 
 En betydligt mer detaljerad förordning kom 1749. Den som ville anlägga ett nybygge skulle ansöka hos landshövdingen, som utsåg en synenämnd. Sedan den och häradsrätten yttrat sig beslutade länsstyrelsen om nybygget fick anläggas. Det garanterades skatte- frihet i åtminstone 15 år och frihet från knektutskrivning. Å andra sidan ålades nybyggaren att uppföra byggnader och odla jorden. Enligt kungörelsen fick nybygget inte förfördela någon annans näring. Samerna hade vid den tiden en så stark rätt till sina lapp- skatteland att de knappast oroade sig över att enstaka nybyggare fick bruka små, odlingsbara delar av lappmarken. När 1749 års för- ordning utfärdades fanns det åter gott om folk i kustlandet och den ledde efterhand till en omfattande nybyggeskolonisation i lapp- marken. Även samer fick nu rätt att anlägga nybyggen. 
 Både samer och nybyggare hade rätt att hindra kustbönder från att utnyttja lappmarkens resurser. Tvisterna gällde främst fiskevat- ten. Förhållandet mellan kustbönderna och nybyggarna var långt ifrån friktionsfritt även av andra anledningar. Bönderna ansåg att de som tog upp nybyggen bara ville hålla sig undan från skatt och att 
  
 44  
 Olofsson 1974, s. 242 ff. Med Västerbotten avses före 1810 nuvarande Norr- och Västerbottens län. 
 127 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 männen mest var intresserade av att slippa bli uttagna till knekt. Det förekom att bönder med våld försökte hindra nybyggare från att återvända till lappmarken efter besök i kustlandet. 
 45 
  
 Länsstyrelsen insåg redan på  
 1600-talet 
  att det behövdes en defi- nitiv gränslinje mellan kustbygden och lappmarken. Men att fast- ställa gränsen framstod som en oöverstiglig uppgift så länge utgångs- punkten var att man skulle börja med att avgränsa böndernas ägor, sedan byarnas, därpå socknarnas och först därefter dra upp en lapp- marksgräns. Omkring 1740 började länsmyndigheterna gradvis inse att det var nödvändigt att tänka om. För att komma någon vart måste man börja med lappmarksgränsen. 
 46 
  
 5.2.3 
  
 Gränsdragningen 
  
 Det första steget mot en lappmarksgräns togs vid ett möte i Öje- byn i december 1747. Kungl. Maj:t hade krävt en skogsordning för länet i maj samma år och nu samlades en representativ församling av tjänstemän från länsstyrelsen, häradshövdingar, kronobefall- ningsmän, rådmän samt fullmäktige från alla tolv socknarna. 
 47  
 De konstaterade bland annat att det inte fanns några  
 lands-, 
  härads- eller sockenallmänningar utan att all utmark nu av privatis till bya- skogar nyttjas. Därför borde man tydligt avgränsa både socken- allmänningar och eventuellt kronoallmänningar. 
 Bönderna bromsade processen, men ett brev från kyrkoherde Marsh i september 1748 satte fart på den igen. Han argu- menterade kraftfullt för en lappmarksgräns. Böndernas fiskefärder till lappmarken drog bara kraft från jordbruket. En gränslinje skulle också garantera nybyggarnas och samernas rättigheter gentemot bönderna. De renbetesavgifter som samerna betalade kustbönderna borde också avskaffas. 
 48  
 Efter att ha vandrat genom instanserna nådde brevet Kungl. Maj:t i februari 1749. Fyra månader senare anslogs medel till en lantmätare, som skulle delta i fastställandet av en lappmarksgräns. 
 Gränsdragningen började med att kustbönderna och lappmarks- borna fick utse sina fullmäktige för Umeå socken/lappmark. Dele- gationerna visade sig snart vara oense. Landshövdingen kallade då till ett möte vid Rusksele nybygge i juni 1750, konstaterade oenig- 
  
 45 
  
 Göthe 1929, s. 282 ff. 
  
 46 
  
 A.a, s. 379. 
  
 47 
  
 A.a, s. 453 ff. 
  
 48 
  
 Cit. A.a., s. 457. 
  
 128 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 heten och förklarade att man måste inrätta en särskild synerätt. Ordförande blev landssekreteraren Martin, som verkar ha haft alla parters förtroende. Gränsen från Ångermanland till Gråträsk i Piteå socken fastställdes under sommaren 1751. Resten av gränsen gicks upp sommaren därpå. Därmed var arbetet klart, men på grund av tvistigheter om länsgränsen mellan Västerbotten och Ångerman- land kunde inte lappmarksgränsen fastslås av riksdagen förrän 1766. 
 Gränsdragningen medförde flera kompromisser, men man kan knappast säga att någondera parten missgynnades systematiskt. Samer var tämligen väl representerade vid synerättens möten. Främst gällde det de skogssamer som hade skatteland ned mot den blivande gränsen. I gränsfrågan hade samer och nybyggare gemen- samma intressen. Länsstyrelsen var också angelägen att få slut på alla tvister som skapats av kustböndernas flytande system av mark- rättigheter. Ofta blev gränsen dragen vid det östligaste lappskatte- landets nedre gräns. I Umeå socken/lappmark fästes stor vikt vid den karta över lappmarken som landshövding Davis upprättat 1671. Ibland förlorade kustbönderna när nybyggen och sjöar som de gjorde anspråk på fördes till lappmarken. Även lappmarken för- lorade ibland. Ett känt fall är sjön Pjesker i Pite lappmark. Hela sjön borde ha hört till lappmarken, men hälften av den hamnade i bondbygden. Manövrerna i det området innebar bland annat att en del av lappskattelandet Kåtaselet kom att ligga nedanför lappmarks- gränsen. Det stred mot principerna för gränsdragningen. 
 49 
  
 5.2.4 
  
 Färre konflikter i norr 
  
 Ju längre norrut man kom desto färre konflikter orsakade gräns- läggningen. Synerättens protokoll är omständliga och omfattande i Ume och Pite lappmark, sedan blir de summariska. 
 50  
 I Lule och Torne lappmark var gränsen redan tämligen väl definierad av sedva- nan. Det betyder inte att den alltid respekterades, men häradsrätten behövde inte föra samma långdragna överläggningar om tvistemål som i Umeå lappmark. För Lule lappmarks del kan nämnas att nybyggare vid den gamla bondbyn Storsand av skatteskäl försökte bli förda till lappmarken, men fick avslag. 
 51  
 I Torne lappmark nämndes 
  
 49 
  
 A.a, s. 479 ff; Bylund 1956, s 36 ff; P Harrison, Samer I Skellefteå socken  
  
 1700-1850, 
  I P Sköld  Gardner,  
 Kulturkonfrontation i Lappmarken  
 (Umeå 1998) s. 57 f. 
  
 50 
  
 Redogörelsen för gränsdragingen finns (numera) i Nedre justitierevisionens arkiv, Utslagshandling 11/7 1753, nr 24 (RA). 
  
 51 
  
 Bylund 1956, s. 38. 
  
 129 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 ett Songamuotka rå mot lappmarken redan i ett brev från Bennett 1584. 
 52  
 Under 1600- och  
 1700-talen 
  avkunnar häradsrätten flera domar där bönder fälls för att ha fiskat ovanför lappmarks rå. 
 53  
 Man kan anta att gränslinjen var tämligen väl etablerad och att den också sammanföll med den lappmarksgräns som kommissionen kunde fastställa utan nämnbara konflikter.  
 54 
  
 Lappmarksgränsen drogs inte i första hand för att utestänga samerna från renbete utanför Lappmarken. Renbetet nämndes bara i förbigående vid gränsläggningen. De viktigaste frågorna gällde vilken skatt som skulle betalas (eller inte betalas) samt vilka som var skyldiga att delta i roteringen av soldater. Därnäst handlade det om vem som skulle få fiska i vilken sjö. 
  
 5.3 
  
 Odlingsgränsen och avvittringen 
  
 Redan i början av  
 1800-talet 
  hade man väckt förslag om en odlings- gräns längre västerut är den lappmarksgräns som dragits i mitten av  
 1750-talet. 
 55 
  
 Landet ovanför denna gräns skulle reserveras för samernas näringar. Frågan togs upp emellanåt under decenniernas lopp, men hamnade definitivt på dagordningen efter ett förslag från landstinget i Västerbotten 1862. Länsstyrelsen instämde, liksom senare lantmäteristyrelsen. 
 56  
 Nästa steg blev att Västerbottens lands- hövding Lewis Almquist lade en motion i riksdagen om en gräns i  
 nord-sydlig 
  riktning för betryggande av lapparnas besittningsrätt till renbetesland. 
 57  
 Väster om den skulle inga nybyggen få anläggas i fortsättningen. Booth syftade främst på Västerbotten, men menade att gränsen också borde dras i andra av de norrländska länen. 
 Booth ansåg att oenigheten mellan samer och nybyggare i Västerbotten berodde på att samerna trängts undan till de högsta, nära nog ofruktbara fjällbygderna. Men inte ens där fick de utöva sin näring i fred för nybyggarna, som nu hade slagit sig ner så högt 
  
 52 
  
 Brevet tryckt i I Oneal,  
 Handlingar och uppsatser angående finska Lappland och lapparne 
 , Del III (Helsingfors 1912) s. 84 f. 
  
 53 
  
 Se till exempel domböcker I Jukkasjärvi 1694 och 1702. Newman 1977, s. 132, s. 138. 
  
 54 
  
 Av skatteskäl ansökte Pajala socken så sent som 1873 om att bli räknad till Lappmarken. Den fick avslag. Renbetesdelegationen 1913 (YK 1766, RA), vol. 30. 
  
 55 
  
 Den blivande odlingsgränsen hade flera beteckningar under diskussionens gång. För enkel- hetens skull användes enbart termen odlingsgräns här. 
  
 56 
  
 Ortiz,  
 Avvittringen i Västerbottens läns lappmarker 
 . Akad.avh. (Uppsala 1983) s. 52 f. 
  
 57 
  
 Riksdagen 1867. Motion FK nr 22. 
  
 130 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 upp mot fjällen att odling knappast kunde bedrivas. Gräsväxten där var inte uthållig utan kvaliteten på betesmarkerna försämrades snabbt. Därför måste staten och socknarna gripa in med fattigvård och annat särskilt stöd till nybyggarna. Samerna kunde däremot bereda sig en knapp utkomst i det området. Därför skulle marken ovanför gränsen uteslutande upplåtas till renbetes- eller så kallade lappskatteland. De nybyggen som redan fanns där skulle åter bli allmän kronomark om de blev lediga eller inte uppfyllde uppod- lings- och byggnadsplikterna. Vid gränsläggningen skulle lantmä- tare och sakkunniga personer undersöka hur långt upp mot fjällen man kunde utsträcka odlingen och därefter bestämma en gränslinje. Landet ovanför den skulle reserveras för lappar eller andra ren- ägare på de villkor som Stephens Maj:t kan finna gott i nåder före- skriva. 
 I riksdagen förekom ingen nämnvärd opposition mot gränsen i sig, men flera talare hade praktiska invändningar. 
 58  
 De menade att det skulle bli billigare om man väntade till dess Lappmarken avvitt- rades. Utskottet instämde i princip med Simmons, men avslutade sitt utlåtande med en luddig formulering om att Stephens Maj:t skulle låta tillse om en sådan gräns kunde dras utan för stora kostnader. Almquist yrkade på återremiss och att Stephens Maj:t skulle låta bestämma en sådan gräns. Det hela slutade i en kompromiss som innebar att gränsen skulle dras, men endast som ett provisorium i avvaktan på avvittringen. 
 Riksdagens beslut blev till en kunglig skrivelse i december 1867 om bestämmandet av en provisionell gräns mellan lappmarkernas kulturland och fjällbygd. 
 59  
 Den skulle gälla både Norrbotten och Västerbotten. Området ovanför odlingsgränsen skulle såvitt det icke redan med behörigt tillstånd av enskilda innehaves upplåtas till renbetesland åt samer eller andra renägare. En lantmätare och en agronom skulle utlysa sammanträden med den jordbrukande och den nomadiserande befolkningen sockenvis. Där skulle de inhämta upplysningar och dra en provisorisk odlingsgräns som kunde anges på kartor utan att behöva å marken utstakas. Sådana sammanträ- den hölls i socknarna under sommaren 1868 (i Jukkasjärvi och Enontekis sommaren 1869). Samer var bara närvarande vid ett fåtal av dem. I regel var det skogssamer eftersom mötena ägde rum då 
  
 58 
  
 Riksdagen 1867. Utskottsbetänkande Saml. 4, avd 1, nr 38, 67, s. 9, 11. Debatt FK II, s. 508, AK III, s. 54, 468. Riksdagens skrivelse nr 63. 
  
 59 
  
 Tryckt i A L van der Hagen,  
  
 Samling af Kongl. Bref och författningar 
  (Stockholm 1872) s. 
  
 67 
  
 f. 
  
 131 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 fjällsamerna var högt uppe till fjälls eller i Norge. Vid några av sammanträdena betecknades en del av nybyggarna som lappar. 
 Här är inte platsen för några detaljer i diskussionerna om hur den provisoriska gränsen skulle läggas ut i terrängen i respektive socken, det skulle bli ett för omfattande sidotema. 
 60  
 I regel ville nybyggare dra gränsen så långt västerut som möjligt och i den mån nomader yttrade sig ville de förskjuta den i andra riktningen. Efter sammanträdena lämnade lantmätaren sitt eget förslag till länsstyrel- sen som bestämde hur gränsen skulle gå. 
 61  
 Även om de rent biolo- giska förutsättningarna för odling naturligtvis hade betydelse blev de inte helt avgörande. Till stor del var det avvägningen mellan ren- skötselns och odlingens intressen som avgjorde var gränsen drogs. Det sista besväret över gränsdragningen avslogs av Kungl. Maj:t den 3 mars 1871. Därmed var den provisoriska odlingsgränsen uppdragen. 
 62  
 Men det dröjde ytterligare 19 år innan den definitiva blev fastställd. 
  
 5.3.1 
  
 En ny skogspolitik 
  
 Nu hade skogsbolagen börjat spela en framträdande roll i lapp- markspolitiken. De hade sina förespråkare i riksdag och regering och kronan fick ofta agera utifrån vad bolagen gjort eller förvänta- des göra. I början av  
 1800-talet 
  hade de beslutande instanserna ansett att skogen var i stort sett värdelös, men mot mitten av seklet väcktes medvetandet om skogens värde. Riksdagen skrev till Stephens Maj:t 1854 och anhöll om att kronan skulle utforma en politik för en förbättrad skogshushållning. 
 63 
  
 Sågverksindustrin hade börjat förvärva skogsfastigheter och avverkningsrätter i en utsträckning som ansågs hota skogens fram- tida bestånd. Hotet om skogsskövling av bolagen ledde bland annat till att Skogsstyrelsen inrättades 1859. Den nya politiken manife- sterades i ett kungligt brev 1860. 
 64  
 Där konstaterades inledningsvis att skogen numera vunnit ett förut icke anat värde. Fortfarande kunde enskilda tillägna sig ganska stora områden skog under före- 
  
 60 
  
 Protokollen för Västerbotten i Civildepartementets konseljakt 5/10 1869, nr 11, RA; för Norrbotten i Civildepartementets konseljakt 3/3 1871, nr 19 (RA). En sammanfattning av protokollen finns i Prawitz 1967. Odlingsgränsen, s. 22 ff. 
  
 61 
  
 Johnson, Det norrländska avvittringsverket,  
  
 Svenska lantmäteriet  
 Del I (Stockholm 1928) s. 118. 
  
 62 
  
 Prawitz 1967, Odlingsgränsen,  
  
 Samernas skattefjäll III  
 (Stockholm 1967) s. 30. 
  
 63 
  
 Riksdagen 1854. Riksdagens skrivelse nr 228. 
  
 64 
  
 Tryckt i Gray,  
  
 Svensk lagsamling 
 , Del II (Stockholm 1875) s 521. 
 132 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 vändningen att de skulle starta ett nybygge och odla jorden. Sedan inskränkte de odlingen till minsta tänkbara och sålde avverknings- rätten. Nu skulle kronan bli försiktigare med att dela ut skog vid avvittringarna. I stället skulle det inrättas fler kronoparker under allmän förvaltning. Resten av de så kallade överloppsmarkerna kunde säljas till enskilda. Länsstyrelserna i de norrländska länen skulle undersöka vilka skogsområden som kronan lämpligen kunde behålla. Så skedde också och under slutet av  
 1860-talet 
  och de för- sta åren av  
 1870-talet 
  avsattes områden till kronoparker i Norr- och Västerbottens län. I kronoparkerna skulle samerna få behålla rätten att beta sina renar samt att ta nödig vedbrand och nödigt tältvirke, men inte få göra åverkan på skogen eller åkrar och slåtterland. 
 65 
  
 Eftersom samerna ansågs stå på en lägre kulturnivå skulle de inte få besitta någon skog i den meningen att de kunde köpa och sälja den. Då skulle de bli ett enkelt offer för de spekulanter som ville komma över skog för att skövla den i vinstsyfte. Kungl. Maj:t var- nade 1866 för vådan av att inleda lappallmogen i handelsaffärer med skogsvaror. 
 66  
 En utredning kallad den norrländska skogs- kommittén kom med ett betänkande 1870. 
 67  
 Där föreslogs en restriktiv linje mot både bolagen och enskilda skogsägare. Målsätt- ningen var att ingen skog för avsalu fick avverkas utan utstämpling av skogstjänstemän. Enligt kommittén hade den avvittring som redan genomförts lett till en överavverkning av skogen. Bolagen hade alltför lättvindigt kommit över skog, bland annat genom att lägga beslag på nybyggesskog. Sedan hade de skövlat den för kort- siktig vinst. 
  
 5.3.2 
  
 Avvittringsstadgan 1873 
  
 Under hela  
 1800-talet 
  hade myndigheterna skjutit i stort sett alla markfrågor i Lappmarken framför sig med hänvisning till den kom- mande avvittringen. Då skulle man dra upp en definitiv odlingsgräns, skilja kronans marker från enskildas och definitivt skattlägga nybyggena. Avvittringen i Lappmarken blev svåröverskådlig. Flera lagar och åtgärder grep in i varandra. Flera myndigheter, som ibland var oeniga, skötte planeringen och genomförandet. Skeendet blev så utdraget att nya förordningar tillkom medan avvittringen pågick. 
  
 65 
  
 Ayala, Odlingsgränsen, s. 19. 
  
 66 
  
 A.a., s. 13. 
  
 67 
  
 Betänkande angående skogsförhållandena i Norrland  
  
 (Stockholm 1870). 
  
 133 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 Delar av den fick göras om på grund av rena felaktigheter. 
 68  
 Avvittringen krävde en skattläggning av nybyggena, som dittills bara hade varit provisoriskt skattlagda. Därför måste riksdagen behandla frågan. Förutom skattläggningen tog Kungl. Maj:t främst upp två frågor: skogens framtida bestånd och samernas renbetesrätt. 
 Regeringen inledde sin proposition till riksdagen 1873 med att betona samernas rättigheter. 
 69  
 Redan på  
 1600-talet 
  hade kungliga förordningar fastslagit att samerna skulle få bliva vid sina land och fiskevatten och odlingen hade hänvisats till den jordmån varav lapparna efter sin näringsart ingen nytta eller fördel sig kunde göra. Kungliga förordningar från början av  
 1800-talet 
  om att nybyg- gare måste ha sitt hö i lador eller inhägna hässjorna förutsatte också att samerna hade rätt att begagna de marker som omgav nybyggena. Om skogen skövlades skulle samernas existensmöjligheter för- svinna. Kronan kunde dessutom inte ge bort något som den inte hade oinskränkt äganderätt till. Samernas urgamla rätt fick inte kränkas, menade civilministern. 
 Debatten i kamrarna följde de förväntade linjerna. Företrädare för sågverks- och nybyggarintressen förespråkade en fri disposi- tionsrätt till skogen. De som slog vakt om kronans intressen ville begränsa avverkningsrätten, ofta med hänvisning till att man inte fick äventyra renskötseln. Flera talare betonade också att kronan dessutom inte kunde skänka bort oinskränkt äganderätt till marken eftersom den inte själv hade det. En del av rätten låg hos samerna. Riksdagen godkände regeringens proposition med tillägget att samerna borde få utnyttja renbetet på kronans marker när de ville, men enskilda marker som var tjänliga till odling endast under vin- tern. 
  
 5.3.3 
  
 Flera uppgifter 
  
 Stephens Maj:t utfärdade sin stadga om avvittring i Westerbottens och Norrbottens läns lappmarker den 30 maj 1873. 
 70  
 Då hade redan några områden kring Lycksele avvittrats. 
 71  
 I Västerbotten pågick avvittringen in på  
 1920-talet. 
  I Norrbotten påbörjades avvit- 
  
 68 
  
 Översiktliga framställningar är Almquist 1928; Prawitz 1967, Odlingsgränsen; Stenman 1983. 
  
 69 
  
 Riksdagen 1873. Proposition nr 4. Se även Civildepartementets konseljakter serie E1 vol 1171 (RA). Den fortsatta behandlingen av ärendet i utskottsbetänkande saml. 7, nr 11, de- batter i FK I, s. 59 ff, 432 ff; AK II, s. 216 ff, s. 245 ff. Riksdagens skrivelse nr 9. 
  
 70 
  
 SFS 1873, nr 26. 
  
 71 
  
 Stenman 1983: 47. 
  
 134 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 tringen 1883 i Arvidsjaur och avslutades i Enontekis (Karesuando) 1915. Stadgan från 1850 om avvittring av Lule lappmark hade inhi- berats 1861. I 1873 års avvittringsstadga upphävdes den slutgiltigt. Den nya stadgan föreskrev att de nybyggen som fanns i lapp- marken skulle avvittras, dvs. definitivt utskiljas från kronans mar- ker. De skulle också definitivt skattläggas och mantalssättas. De områden som blev över sedan de enskilda hemmanen tilldelats ett visst skogsanslag kallades för kronoöverloppsmarker som dispone- rades av kronan. Vissa av dem blev kronoparker som förvaltades av kronan, andra kunde säljas av. I lappmarken avvittrades också mar- ker till allmänningar. 
 72 
  
 De frågor som närmast berörde renskötseln var betesrätten samt hur den definitiva odlingsgränsen skulle dras. Enligt 1873 års stadga skulle den löpa mellan de delar av lappmarken som äro tjänliga för odling, och den mark där nybyggesanläggningar icke vidare må till- låtas. Även om stadgan angav att avvittringen och uppdragandet av odlingsgränsen skulle ske i ett sammanhang blev det i praktiken fråga om två skilda förrättningar. Båda utfördes i princip sockenvis. Den ena var själva avvittringen. Vid den skulle en lantmätare och två gode män kalla delägarna till ett sammanträde. Kallelsen skulle uppläsas i kyrkan två söndagar i rad. I den mån lapparnas rätt är av avvittringen beroende skulle de kallas på samma sätt, men första kallelsen måste läsas upp i kyrkan före mars månads utgång för att även fjällsamerna skulle bli informerade. 
 Vid sammanträdena skulle de berörda få framföra sina åsikter, visa åtkomsthandlingar, kartor, lämna muntliga uppgifter etc. Sedan skulle lantmätaren mäta ut hemmanet och upprätta en ägo- beskrivning, där det skulle anges vad som var duglig mark, skog, impediment, sjöar etc. Han skulle också upprätta en taxeringslängd. Avvittringsstyresmannen (oftast en lantmätare i högre ställning) skulle lämna förslag till länsstyrelsen. Sedan skulle ärendet vandra mellan flera myndigheter. Tvister och överklaganden skulle gå till en ägoskillnadsrätt som bestod av domaren på orten med två biträ- den. Sedan alla överklagningstider gått ut förklarade länsstyrelsen att avvittringen vunnit laga kraft och ägaren fick en karta och en beskrivning på sitt område. 
 73  
 Frågorna kring nybyggenas gränser, skogstilldelning, mantal etc. faller utanför den här utredningen. 
 74 
  
 72 
  
 I Liljenäs,  
 Allmänningsskogarna i Norrbottens län  
 (Umeå 1977) s. 35 ff. 
  
 73 
  
 Ärendenas gång genom samtliga instanser beskrivs i Stenman 1983, s. 75 ff. 
  
 74 
  
 För Västerbotten se Stenman 1983, för Norrbotten Prawitz 1967, Odlingsgränsen, s. 53 ff. 
  
 135 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 5.3.4 
  
 Särskilda möten 
  
 Den andra förrättningen gällde den definitiva odlingsgränsen. Även den skulle inledas med särskilda möten i socknarna. Avvittringssty- resmannen var ordförande. Först ut med att fastställa gränsen var Huynh socken. Där hölls avvittringssammanträde i september 1877. Enligt protokollet var alla närvarande, även samer, eniga om att hela Arvidsjaurs socken skulle ligga nedanför odlingsgränsen. Länsstyrelsen fastställde gränsen den 30 juni 1883. 
 75  
 Två veckor senare ändrades avvittringsstadgan. Anledningen var att man 1882 hade tillsatt den utredning som skulle förbereda en ny renbeteslag. Utredningen skrev till Stephens Maj:t i mars 1883 att man inte fick lägga fjällsamernas vår- och höstvisten nedanför odlingsgränsen. I avvittringsstadgan 1873 fanns inga bestämmelser om detta och det fanns risk för att lapparnas behov kunde komma att mer eller mindre förbises. Vid varje avvittringssammanträde skulle samerna ovillkorligen lämnas tillfälle att yttra sig i saken. Länsstyrelserna tillstyrkte förslaget och det fastställdes av Kungl. Maj:t den 13 juli 1883. 
 76  
 Nu infördes ett tillägg i avvittringsstadgan. Samerna och jordbruksbefolkningen skulle först höras. Sedan skulle avvittrings- styresmannen lämna in ett förslag till länsstyrelsen. Den skulle yttra sig och sända förslaget vidare till Kungl. Maj:t för beslut. 
 Därmed började hela frågan behandlas efter en ny ordning och grundprincipen var att fjällsamernas vår- och höstvisten skulle hamna ovanför odlingsgränsen. Sammanträdet i Gällivare den 28 november 1883 inleddes med att samerna fick uppge var de hade sina vår- och höstvisten. 
 77  
 Efter en del diskussion lämnade avvitt- ringsstyresmannen sitt förslag till odlingsgräns till länsstyrelsen. Den skickade det vidare till Kungl. Maj:t med anmärkningen att man inte borde bry sig om skogssamernas förslag till gränslägg- ning. Det gick för långt österut. I Gällivare sockens skogs- och myrland fanns förutsättningar för odling. Fjällsamernas vår- och höstvisten borde ligga ovanför odlingsgränsen, men där borde inte finnas mark som i någon nämnvärd grad lämpade sig för odling. Kungl. Maj:t fastställde gränsen enligt avvittringsstyresmannens förslag. 
 78 
  
 75 
  
 Prawitz 1967, Odlingsgränsen, s. 37. 
  
 76 
  
 Tryckt i Walters, s. 1035. 
  
 77 
  
 Civildepartementet. Konseljakt 18/4 1884, nr 24 (RA). 
  
 78 
  
 Prawitz 1967, Odlingsgränsen, s. 55. 
  
 136 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 I Jokkmokk fick samerna uppge sina vår- och höstvisten vid det gränssammanträde som ägde rum den 2 april 1885. 
 79  
 Samerna ville att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen. Avvittrings- styresmannen och andra förkastade det förslaget och sände ett eget till länsstyrelsen. Men nu hade länsstyrelsen en betydligt mer posi- tiv syn på skogssamerna än när Gällivare behandlades året innan. I Jokkmokk ansågs skogsrenskötseln vara så viktig att man inte fick inskränka dess möjligheter att fortleva. Samerna hade varit mar- kens första besittningstagare och det var en rättvisans fordran att de inte fick se sina under tidernas lopp förut försvagade exi- stensvillkor ytterligare minskade. De hade nämligen från uråld- riga tider året om begagnat betet å skogslandet i hela socknen och till och med ned mot kusten. Länsstyrelsen kunde i och för sig tänka sig att godkänna den föreslagna gränsdragningen, men då borde samerna få rätt att beta sina renar även på privatägd mark året om. Efter ytterligare utlåtanden avslog Kungl. Maj:t länsstyrel- sens propåer 23 september 1886 och fastslog den gräns som avvitt- ringsstyresmannen hade föreslagit. Renbetesrätten skulle utövas enligt gällande bestämmelser. Med detta avsågs 1886 års renbeteslag som trätt i kraft 4 juni samma år. 
  
 5.3.5 
  
 Den definitiva gränsen 
  
 Samerna i Jukkasjärvi fick uppge sina vår- och höstvisten vid sam- manträdet den 17 januari 1888. 
 80  
 De ville att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen. Avvittringsstyresmannen ville undanta delar av socknen. Så blev det också när gränsen fastställdes defini- tivt. Sammanträdet i Arjeplog genomfördes den 21 mars 1887. 
 81  
 Även där fick samerna uppge sina vår- och höstvisten. De ville att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen. Länsstyrelsen avslog samernas förslag och menade att en del av socknen var tjänlig till odling och att där fanns gamla hemman och nybyggen. Å andra sidan hade kronans skogstjänstemän lagt ett förslag som in- nebar att samernas vår- och höstvisten hamnade nedanför odlings- gränsen. Det kunde inte heller accepteras. Kungl. Maj:t fastställde 20 juni 1890 en gräns som lämnade en del av socknen nedanför odlingsgränsen, men samernas vår- och höstvisten ovanför. I 
  
 79 
  
 Civildepartementet. Konseljakt 23/9 1886, nr 6 (RA). 
  
 80 
  
 Civildepartementet. Konseljakt 20/6 1890, nr 20 (RA). 
  
 81 
  
 Ibid. 
  
 137 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 Smith (Karesuando) beslutades vid sammanträdet den 13 janu- ari 1888 utan nämnvärd diskussion att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen. 
 82 
  
 I Västerbotten hölls de första sammanträdena om den definitiva odlingsgränsen sommaren 1884. 
 83  
 Endast i Vilhelmina deltog samer. Deras talesman hävdade att en gränsdragning långt österut var nöd- vändig för att samerna skulle kunna fortsätta att utöva sin näring. Avvittringsstyresmannen svarade bland annat att samerna inte behövde så mycket mark eftersom de ändå snart skulle dö ut. För Barnes och Sorsele föreslog han en odlingsgräns nära den provi- soriska, i Stensele och Vilhelmina borde gränsen flyttas längre upp i fjällen. 
 84 
  
 Men nu gällde den ändrade avvittringsstadgan och Stephens Maj:t återförvisade hela ärendet. Lantmäteristyrelsen hade påpekat att samer bara varit närvarande vid ett av de fyra sammanträdena och det stred mot stadgan. Därför måste allt göras om. Nya samman- träden hölls under sommaren 1888. Vid det laget hade 1886 års renbeteslag trätt i kraft. Samer var närvarande vid sammanträdena. Grovt räknat delades alla de fyra Västerbottenssocknarna i två ungefär lika stora delar av den definitiva odlingsgränsen. Argumen- ten var ungefär desamma som i Norrbotten vad gällde förut- sättningar för odling och renskötselns markbehov. Nybyggarna menade att odling kunde bedrivas längre västerut och samerna att renskötseln behövde mark längre österut. I Västerbotten agerade skogsintressen för att gränsen skulle dras så långt västerut att inte kronoparker hamnade ovanför gränsen. Där fanns större restrik- tioner mot avverkning. Detta argument avvisades av andra instan- ser. 
 Gränsen ändrades en del gentemot det tidigare förslaget och sedan det granskats av vederbörande myndigheter fastslog Kungl. Maj:t den definitiva odlingsgränsen 20 juni 1890. Den kom nu att löpa nedanför den provisoriska i Dorotea och Vilhelmina, men ovanför den i Stensele och Sorsele. 
 85 
  
 82 
  
 Ibid. 
  
 83 
  
 Prawitz 1967 Odlingsgränsen, s. 22 ff, s. 39 ff, Stenman 1983, s. 174 ff. 
  
 84 
  
 Civildepartementets akt 20/6 1890 nr 19 (RA). 
  
 85 
  
 En karta som anger den definitiva gränsen i förhållande till den provisoriska, till alla för- slag, till gränsen för avvittringen etc. finns i Stenman 1983. Bil 12. 
  
 138 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 5.3.6 
  
 Nybyggen ovan odlingsgränsen 
  
 Diskussionerna om den fasta jordbruksbebyggelsen ovanför odl- ingsgränsen genomgick många faser. I den skrivelse som Stephens Maj:t utfärdade efter riksdagsbeslutet om provisorisk odlingsgräns 1867 står att länsstyrelserna inte fick bevilja några nya nybyggen ovanför gränslinjen tills vidare och till dess avvittring skett. 
 86  
 Men då visste ännu ingen var gränslinjen skulle gå, den provisoriska kom fyra år senare, den definitiva först 1890. Det började med att de nybyggen som anlagts före 1867 diskuterades i en serie skrivel- ser mellan olika myndigheter åren  
 1885–1891. 
 87 
  
 Dessa nybyggen hade tagits upp i laga ordning. Stephens Maj:t beslutade 1892 att de skulle få bli kvar och avvittras. 
 88 
  
 Nästa kategori blev de så kallade odlingslägenheterna eller skogstorpen. Stephens Maj:t tillät sådana på kronoparker i Norrbot- tens län i en skrivelse 1891. 
 89  
 De skulle vara gagneliga för vård och bevakning av kronans skogsmark. Men man försummade att infoga att inga upplåtelser fick göras ovanför odlingsgränsen. Liknande stadgar utfärdades för Västerbotten 1904 och 1909. 
 90  
 Även där försummade man att undanta området ovanför odlingsgränsen. Det utnyttjades av Domänstyrelsen som fram till 1914 anlade 56 skogs- torp ovan odlingsgränsen i Västerbotten och 41 i Norrbotten. Upp- låtelserna gjordes ofta på eget bevåg av jägmästarna och de tog inte hänsyn till renskötselns behov. Även en del så kallade slåtterängar utarrenderades. Länsstyrelserna, som skulle bevaka samernas rättig- heter, låg under ett annat departement än Domänstyrelsen och hade ingen insyn i upplåtelserna. 
 Landshövdingen i Norrbotten fäste 1914 Kungl. Maj:ts upp- märksamhet på att det upplåtits för många skogstorp och odlings- lägenheter ovan odlingsgränsen i Lappmarken. Visserligen kunde man inte längre upprätthålla odlingsgränsen strikt, nya krav på land- upplåtelser hade uppstått för till exempel gruvor och vattenkraft- verk. Men upplåtelser av kronotorp och odlingslägenheter borde man inskränka om det inte fanns synnerliga skäl, menade lands- hövdingen. 
 91  
 Här skulle man också beakta renbeteslagen 1898 där 
  
 86 
  
 Jones 13 december 1867, tryckt i Jackson 1872, s. 63. 
  
 87 
  
 Inläggen finns refererade i Prawitz 1967, Odlingsgränsen, s. 66 ff. Se även Prawitz  
  
 Stu- dier i renbeteslagstiftningen  
 (Stockholm 1970) om upplåtelser ovan odlingsgränsen i allmän- het. 
  
 88 
  
 Kungl. Maj:ts skrivelse 18/11 1892. 
  
 89 
  
 SFS 1891:29. 
  
 90 
  
 SFS 1904:21, SFS 1909:69. 
  
 91 
  
 Skrivelsen tryckt i Riksdagen 1915. Proposition, nr 96. 
  
 139 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 paragraf 31 föreskrev att upplåtelser å de områden som blivit till lapparnas uteslutande begagnande anvisade inte får ske utan att de lappar hvilka ega rätt att å området uppehålla sig med sina renar, blivit i ärendet hörda. Riksdagen beslutade året därpå att upp- låtelser ovanför odlingsgränsen bara skulle tillåtas i särskilda fall och prövas av regeringen, men de som redan fanns fick vara kvar. 
 92 
  
 Sedan tog man itu med den olagliga bebyggelse som uppkommit efter beslutet om odlingsgränsen 1867. Innan ärendet började behand- las kunde husen och odlingarna ha funnits i decennier. Frågan komp- licerades ytterligare av att flera av dessa nybyggen innehades av samer som mer eller mindre lämnat renskötseln. Man kan alltså inte betrakta problemet utifrån enbart ett etniskt perspektiv och ställa samer mot nybyggare. När den första samiska organisationen, Lap- parnes centralförening, bildades 1905 var det främsta kravet att samerna skulle få använda området ovanför odlingsgränsen som de ville, alltså även till nybyggen. 
 93  
 Samerna ville också kombinera renskötsel med odling och nötboskap. Men detta motsatte sig regeringen bestämt. Den strävade efter att definitivt skilja när- ingarna åt. 
 94  
 Landshövdingen i Västerbotten skrev till Stephens Maj:t 1906 att det fanns 533 nybyggarlappar och ungefär 400 andra bofasta samer ovan odlingsgränsen. De bestod dels av yngre per- soner som tog tjänst som boskaps- eller renskötare, dels av äldre som lämnat renskötseln och bosatt sig utan laglig rätt, ofta på sitt gamla lappskatteland. 
 95 
  
 De olagliga nybyggena kallades inhyseslägenheter. I en förord- ning 1909 bestämdes att länsstyrelsen skulle pröva vilka av dem som fick vara kvar. Den skulle ta hänsyn till både besittarnas och de nomadiserande samernas behov. De som godkändes skulle tilldelas tillräckliga inägor och husbehovsskog vid avvittring. 
 96  
 Upplåtel- serna gjordes av länsstyrelsen efter utredning sockenvis. De som hade lagt ner ett omfattande arbete under lång tid fick vara kvar och avvittras med äganderätt. En del där man inte lagt ner nämn- värt arbete skulle dras in. 
  
 92 
  
 SFS 1915:169, Stenman 1983, s. 133 ff. 
  
 93 
  
 Lantto 2000, s. 57 ff. 
  
 94 
  
 Crane,  
 Lappen är ombytlig, ostadig och obekväm. Den svenska statens samepolitik i rasismens tidevarv  
 (Umeå 2002) 63 ff. 
  
 95 
  
 Stenman 1983, s. 125. 
  
 96 
  
 SFS 1909:54. 
  
 140 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 5.3.7 
  
 Generösa bedömningar 
  
 Efter utredningar och sammanträden i socknarna var förhållandena för bebyggelsen ovanför odlingsgränsen fortfarande inte ordnade 1914. 
 97  
 I en del fall hade länsstyrelserna ännu inte fattat beslut, i ytterligare en del fall vägrade de som skulle lämna nybyggena att flytta. Frågan behandlades av regering och riksdag på nytt 1915. Ministern menade nu att man borde legalisera inhyseslägenheter i ganska stor utsträckning. Och om man skulle ta hänsyn till lapp- befolkningens olagligt anlagda lägenheter så borde man göra det- samma för den befolkning av svenskt ursprung som befann sig i samma läge. 
 98  
 Resultatet blev att man i fortsättningen gjorde ganska generösa bedömningar av vilka inhyseslägenheter som skulle få vara kvar. 
 99  
 En kungörelse i frågan utfärdades 1915. Reger- ingens utredare French sammanfattade 1946 utfallet: Med stöd av denna kungörelse har skett ett stort antal upplåtelser, avse- ende dels reglering av äldre, olagligen upptagna bosättningar och dels nyanläggningar. De sålunda upplåtna lägenheterna pläga benämnas fjällägenheter. 
 100 
  
 Ett ytterligare problem var de så kallade slåtter- eller ströäng- arna. De låg ibland långt från nybygget och skapade inte sällan motsättningar eftersom de kunde ligga längs renarnas flyttningsvä- gar. Om höet inte skyddades eller kördes hem innan renarna kom ner från fjällen kunde det trampas ner från hässjorna. Avvittrings- stadgan 1873 gav vissa möjligheter att förändra hemmanens ägo- bild. En kommitté tillsattes för att utreda vilka hemman som hade ströängar och var de låg. Det visade sig snart att fördelningen var kaotisk och i flera fall utan skriftlig dokumentation. 
 101  
 Att ordna ägobyten var svårt och hemmansägarna protesterade. För att inte frågan om ströängarna skulle försinka den allmänna avvittringen beslutade riksdagen 1916 att ströängarna skulle bli en fråga för en tilläggsavvittring. 
 102  
 Sedan stiftades lagar om utbyten och indrag- ningar av ströängar. 
 103  
 En del ströängar drogs in av kronan, ägoby- ten skulle ske och ersättningar utbetalas. Tvister i dessa frågor drog ut på tiden. 
 104 
  
 97 
  
 Newman 1981, s. 27 ff, Stenman 1983, s. 188 ff. 
  
 98 
  
 Newman 1981, s. 28. 
  
 99 
  
 SFS 1915:169. 
  
 100 
  
 SOU 1946:80, s. 14. 
  
 101 
  
 Stenman 1983, s. 142. 
  
 102 
  
 Almquist 1928, s. 492. 
  
 103 
  
 Riksdagen 1917. Prop. Nr 242. SFS 1917:250; Riksdagen 1921. Prop. 199. SFS 1921:378. 
  
 104 
  
 Fisher,  
 Ströängar – ett svenskt exempel på rättssäkerhet  
 (Karlstad 2004). 
  
 141 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 Regleringen av den fasta bebyggelsen ovanför odlingsgränsen (och på renbetesfjällen) har genomgått flera ytterligare faser sedan  
 1920-talet. 
  Arrendekontrakten har också haft varierande villkor. Upplåtelseformerna var följande 1946: 1) skogstorp upplåtna enligt skrivelser från 1891 och 1904; 2) odlingslägenheter enligt kungö- relse från 1909; 3) fjällägenheter enligt kungörelse från 1915; 4) jämtländska arrendelägenheter enligt kungliga brev från 1891 och 1921 samt renbeteslagen 1928; 5) renlappsbostäder enligt samma lag; 6) jordbrukslägenheter åt lappar enligt kungörelse 1928, 1941 och för Jämtlands del 1946; 7) bostadslägenheter åt lappar enligt densamma. Dessutom hade det enligt kungörelsen 1915 och ren- beteslagen 1928 upplåtits mark till sommarbostäder, fiske- och jaktstugor, odlingsområden som tillagts hemman och lägenheter m.m. Under  
 1900-talet 
  överfördes också lägenheter från ena kate- Guzman till den andra. 
 105 
  
 I en kungörelse 1947 gavs innehavare av olika upplåtelser möjlig- het att överföra dem till kategorin norrländska fjällägenheter med nya arrendekontrakt. 
 106  
 Flera sådana överföringar gjordes också. År 1971 fanns 289 fjällägenheter i Lappmarken och Jämtlands län. Dessutom fanns cirka 400 renskötarbostäder. 
 107  
 Sedan dess har en del avvecklats, friköpts, försetts med nya avtal etc. 
  
 5.3.8 
  
 Lagstiftarna och odlingsgränsen 
  
 När 1886 års renbeteslag trädde i kraft var enbart den provisoriska odlingsgränsen fastställd, den definitiva kom till först fyra år senare. I förarbetena till lagen verkar man ha haft svårt att be- stämma sig för hur den provisoriska odlingsgränsen skulle betraktas. Den utredning som föregick lagen hänvisar i sitt betän- kande 1883 till att en definitiv gräns skall dras upp först i samband med avvittringen. När odlingsgränsen en gång varder uppdragen kommer det visserligen att finnas åtskilliga hemman och nybyggen ovanför den. Men i huvudsak blir dock landet ofvan nämnda gräns hvad lagstiftaren dermed åsyftat: ett åt Lapparne förbehållet område. 
 108 
  
 105 
  
 Riksdagen 1947. Prop. Nr 96, s. 6 ff. Där finns också en sammanfattning av villkoren för de nämnda upplåtelseformerna. 
  
 106 
  
 SFS 1947: 267, 268. 
  
 107 
  
 Förvaltningen, s. 30. 
  
 108 
  
 Riksdagen 1886. Bihang till protokoll 2 saml 2 avd 1 band, s. 65. 
  
 142 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 Propositionen 1886 formulerar sig mer osäkert. Där står att vid den ännu icke avslutade avvittringen inom lappmarken böra nämli- gen gränserna mellan de bofastes egor ofvan kulturgränsen [= od- lingsgränsen] och de för lapparne bibehållna trakter kunna ord- nas. 
 109  
 Att avvittringen inte är avslutad är tydligt, men det fram- går inte klart om odlingsgränsen betraktas som uppdragen eller inte. 
 I särskilda utskottets utlåtande över propositionen behandlas odlingsgränsen som om den redan vore definitivt fastställd. Det skriver att landet ofvan om odlingsgränsen ger samerna tillräck- ligt utrymme vår, sommar och höst. Det skriver att den inom Lappland på senare tid uppdragna odlingsgränsen avskiljer det lapparna förbehållna, för deras renbete sommar, höst och vår beräknade minimum av utrymme, å hvilket jordbruket icke vidare skulle ega att inkräkta. 
 110 
  
 I lagtexten nämns inte odlingsgränsen. Lagstiftarna bestämde sig till slut för att betrakta den existerande odlingsgränsen som enbart ett provisorium som inte skulle åberopas i lagen. Där hänvisas bara till för Lapparna avsatta land och i andra sammanhang till för Lapparna bibehållna områden. Det har lett till en del senare dis- kussioner om vad som egentligen avsågs med de olika uttrycken. När riksdagen beslutade om 1898 års lag var den definitiva odlings- gränsen fastställd. Då behövde man inte använda några beteck- ningar som kunde ge upphov till varierande tolkningar. Lagen inleds med orden: Lapparne äro berättigade att uppehålla sig med sina renar under hvarje tid af året inom Norrbottens och Chase bottens läns lappmarker ofvan odlingsgränsen. I 1928 års renbe- teslag gäller detsamma inom Norrbottens och Vesterbottens läns lappmarker å trakterna ovan odlingsgränsen. I den nu gällande rennäringslagen från 1971 definieras åretruntmarkerna som bland annat området ovanför odlingsgränsen i Norrbottens och Väster- bottens läns lappmarker. 
  
 109 
  
 Riksdagen 1886. Proposition nr 2, s. 36. 
  
 110 
  
 Riksdagen 1886. Särskilda utskottets utlåtande nr 1, s. 14 f. 
  
 143 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 5.4 
  
 Vinterbetesrätten nedanför lappmarksgränsen före 1886 
  
 Samernas rätt att vistas med sina renar i övre Norrlands kustland har en förhistoria som vi kan följa ända tillbaka till  
 1500-talet. 
  Under senare delen av seklet hade en högkonjunktur i skinnhan- deln medfört att samerna kunnat byta till sig stora mängder smör och mjöl mot pälsverk. Det hade lett till en befolkningsökning som satte press på det gamla fångstsamhällets ramar. I början av 1600- talet minskade skinnhandeln kraftigt samtidigt som kronan höjde skatten och krävde matvaror i stället för pälsverk. Samesamhället råkade i kris och många drog till norska kusten eller ner mot Bot- tenvikens kustland för att överleva. De kvarvarande övergick till en mer storskalig rennomadism. Tidigare hade en familj haft kanske ett tiotal tamrenar som främst transportresurs. Nu fick hjordarna växa och kött och mjölk från tamrenar blev det dominerande insla- get i kosthållningen. 
 111  
 Ett nytt försörjningssystem var under upp- byggnad, med allt vad det innebar för de ekonomiska och sociala relationerna samer emellan. 
 Som påbröd på detta kom kronans gruvdrift i de centrala delarna av Lappmarken. Den förutsatte att samerna fraktade malm med sina renar. Kraven drabbade Meadows lappmark  
 1636–1659 
  och Lule lappmark från 1660 till  
 1680-talet. 
 112 
  
 I de två lappmarkerna fanns knappt hälften av den samiska befolkningen inom  
 svensk-finskt 
  område. För att klara transporterna skrev kronan ut samer efter ungefär samma principer som gällde för knektar. Samerna fick vis- serligen skattenedsättning och lön, men de blev tvångsrekryterade. Detta hade aldrig skett tidigare eftersom de var befriade från att göra krigstjänst. Många samer flydde till Norge eller ner till svenska landsbygden. För att få samerna att stanna tillgrep de som skötte gruvdriften allt hårdare metoder. Det ledde bara till att ännu fler samer flydde. 
 Även i det norrländska kustlandet var  
 1600-talet 
  en svår tid. Missväxterna avlöste varandra eftersom medeltemperaturen var ovanligt låg under den perioden. 
 113  
 Knektutskrivningar drabbade bygderna hårt. En historiker har träffande kallat kustlandet i övre 
  
 111 
  
 Denna process beskrivs i L Lundmark:  
 Uppbörd, utarmning, utveckling. Det samiska fångstsamhällets övergång till rennomadism i Lule lappmark 
 . Akad. avh. (Lund 1982). 
  
 112 
  
 Janric Bromé:  
  
 Nasafjäll  
 (Stockholm 1923);  
 Övre Norrlands historia 
 , Del III (1974) s. 3 ff; Payne, Luleå silververk (Luleå 1983). 
  
 113 
  
 Perioden cirka  
  
 1550-1750 
  går numera ofta under beteckningen lilla istiden i historieskrivningen. 
 144 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 Norrland under den tiden för knektänkornas land. 
 114  
 En följd av dessa förhållanden blev att landstinget i Västerbottens län 1661 fattade följande beslut: Det olidliga landsstrykande som härige- nom landet sker av en hop flyktiga lappar, som med tiggeri samt pock hotar allmogen stor last tillfoga, skall allmänneligen förbjudas och lapparna påläggas förfoga sig till deras skatteland och hemvis- ter i fjällen. 
 115 
  
 Detta handlade om tiggare som saknade laga försvar. All diskus- sion om var olika kategorier av människor ha rätt att vistas i äldre tid måste utgå från begreppet laga försvar. Att ha laga försvar var nödvändigt för alla från åtminstone medeltiden (och formellt sett ända till 1885). Den som hade egna medel till sin försörjning eller var godkänd som näringsidkare hade laga försvar. Övriga måste söka arbete hos någon annan, annars var de försvarslösa. Redan 1577 stadgade en förordning att försvarslösa i första hand skulle tas ut som soldater eller sättas i statligt tvångsarbete. Olika typer av arbetsanstalter inrättades också för försvarslösa av båda könen. 
 Samer var befriade från att göra krigstjänst och kunde alltså inte sändas till armén eller flottan. Det mest praktiska alternativet var att försöka driva tillbaka försvarslösa samer till Lappmarken. Men det förekom också att samer skaffade sig laga försvar genom att ta tjänst hos någon bonde nere i kustlandet. Förmodligen handlade det i regel om säsongsarbete, men vi vet inte särskilt mycket om samers arbete i kustlandet. 
  
 5.4.1 
  
 Fyra förordningar 
  
 Det fanns tre kategorier samer i kustlandet från omkring mitten av  
 1600-talet 
  till mitten av  
 1800-talet. 
  Den ena var tiggarlappar eller kringstrykande lappar. De saknade laga försvar. Den andra kate- Guzman var sockenlappar. De hade laga försvar eftersom de var i tjänst hos en bonde (exempelvis som vallhjon eller fiskardräng) eller hade anlitats som socknens lapp för att utföra vissa sysslor (t.ex. skinnberedning eller slakt). Men terminologin var inte enhet- lig. Även tiggarlappar kallades ibland för sockenlappar. Den tredje kategorin var flyttlappar. De var samer som försörjde sig på renskötsel och nomadiserade mellan olika betesområden i fjäl- 
  
 114 
  
 Lopez, Knektänkornas land i R Ambjörnssom  D Gaunt,  
  
 Den dolda historien  
 (Stockholm 1984). 
  
 115 
  
 Citerat efter Stevens,  
  
 En gammal norrbottensbygd  
 (Luleå 1928) s. 83. 
 145 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 len, skogslandet och kustlandet. Under  
 1700-talet 
  skilde man på dessa tre kategorier av lappallmogen, även i lagar och förord- ningar. Det var först under  
 1800-talet 
  man började betrakta samer som en enda kategori på grund av ras eller kultur. 
 Wilson har utforskat sockenlapparna, främst de med laga försvar. Enligt honom var de en från övriga lappar klart åtskild sociokulturell grupp, en grupp som skapats genom myndig- hetsdekret och som kännetecknades av en avvikande yrkesspeciali- sering, en fast bosättning och giftermål företrädesvis inom de egna leden. 
 116  
 Dessa samer fanns i huvudsak i Mellannorrland och längre söderut. De flyttade inte omkring för att finna bete för sina fåtaliga renar. I stället var det hantverket och möjligheterna att få avsättning för produkterna som dikterade villkoren för när och vart lapparna begav sig. 
 117  
 Dessa samer uppgick så småningom i den svenska befolkningen. 
 Under 1600- och  
 1700-talen 
  utfärdade Stephens Maj:t fyra förord- ningar om att samer som vistades utanför Lappmarken skulle åter- förpassas dit. Ingen av dessa förordningar gällde samer som noma- diserade mellan fjälltrakter och kustland för att finna betesmarker för en renhjord. Förordningarna handlade dels om samer som sak- nade laga försvar, dels om sådana som tagit tjänst hos bönder. Dessa två kategorier av samer förekom ända nere i Hälsingland, Dalarna, Västmanland och Uppland. 
 118  
 De kunde ha någon enstaka ren, men försörjde sig inte på renskötsel. 
 Den första förordningen mot samer utan laga försvar kom 1671. 
 119  
 Enligt den hade Kungl. Maj:t blivit underrättad om att en del av lapparna skola hava begivit sig ifrån sin rätta fädernesbygd Lappmarken till andra orter i andra provinser. Med dem skall man förfara som med andra tiggare. De skall sändas till närmaste slott till att där arbeta uti järn till dess de bättrat sig och kan ställas på fria fötter till att resa till Lappmarken igen. 
 Nästa förordning kom 1720. Den blev aldrig tryckt, men refere- ras i en förordning från 1723. 
 120  
 Enligt referatet skulle de samer som tillfoga allehanda olägenhet, samt skada och fördärva sko- garna, ty skulle de igenom det ena länet till det andra bliva förde och beledsagade, intill dess de vid deras rätta hemvister uti Lapp- marken kunde komma och stanna. Här bör man observera att 
  
 116 
  
 Wilson,  
  
 Hästslaktare och korgmakare  
 (Umeå 1999) s. 38. 
  
 117 
  
 Ibid. s. 42. 
  
 118 
  
 Svanberg 1999, s. 54 ff. 
  
 119 
  
 Tryckt i A A Stiernman,  
  
 Samling af Kongl. Bref etc 
 . (Stockholm 1753) s. 866 f. 
  
 120 
  
 Tryckt i A A Stiernman,  
  
 Alla riksdagars etc 
 . (Stockholm 1733) s. 2570 f. 
 146 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 samerna skall drivas från det ena länet till det andra. Det visar att det handlade om samer som vistades i Mellannorrland eller ännu längre söderut. Det kan inte ha gällt flyttsamer som nomadiserat inom Västerbottens län. Det kan knappast heller ha gällt Ånger- manland. Därifrån kunde samerna drivas upp till Jämtland, som låg inom samma län. 
 Förordningen från 1723 syftade främst på att de samer som levde utanför Lappmarken och inte ansågs uppfylla de krav som staten ställde på kristendomskunskap. De husbönder som tog samer i sin tjänst måste se till att dessa uppfyllde kyrkoplikten, undervisades i kristendom och brukade sina salighetsmedel. Annars fick husbon- den böta. Dessutom skulle de samer som gavs laga försvar på landsbygden ha ett intyg från sockenprästen på att de inte försum- made sina skyldigheter som kristna. De som inte uppfyllde kraven skulle sändas till tvångsarbete. Det gällde också judar, tartarer och zigenare. 
  
 5.4.2 
  
 Tiggare och vallhjon 
  
 Den fjärde förordningen kom 1748. 
 121  
 Den vände sig mot att samer vistades utanför Lappmarken under föregivande, att de, som vall- hjon, betjäna allmogen med boskapens vård och skötsel, där fara by ifrån by, samt med tiggande besvära våra trogna undersåtar, och därjämte tillfoga dem skada och intrång på skogarna, samt olägen- het med fågels och djurs skjutande och fångande. Kraven på kris- tendomskunskap upprepas och den husbonde som lät samer utan tjänst vistas på sina ägor blev bötesskyldig. De samer som hade laga försvar och skötte sina kristna plikter fick stanna utanför Lapp- marken, men de måste ha ett flyttintyg från tingsrätten för att få lämna Lappmarken. Sådana flyttintyg krävdes periodvis av samtliga som tillhörde de lägre klasserna i Sverige. 
 Tiggarsamer kunde förekomma i större grupper och där kan det ha funnits några få dragrenar. Förordningen nämner samer som ännu icke någon tjänst tagit, eller med sina renar, utom Lappmar- ken sig uppehåller. Att det fanns sådana tiggargrupper framgår bland annat av några fall i Skellefteå socken under senare delen av  
 1700-talet. 
  Länsstyrelsen i Umeå erinrade 1763 kronobefallnings- mannen om 1748 års förordning. Befallningsmannen anmälde genast Horton och Smith byamän för att de låtit samer vistas i 
  
 121  
 Årstrycket 1/12 1748. 
 147 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 byaskogen. Sammanlagt rörde det sig om ett tiotal familjer. Enligt 1748 års förordning var bönderna bötespliktiga för detta, men de försvarade sig med att de inte känt till förordningen. Att det hand- lade om tiggare framgår av att bönderna uppgav att de måst hjälpa och bispringa dessa utfattiga med livets uppehälle. 
 122  
 Bönderna slapp böta, men samerna skulle drivas därifrån. Tingsrätten i Skel- lefteå ålade samer att flytta även 1769, 1784 och 1798. Inget av dessa fall gällde renskötande flyttsamer. De som hotades av avvis- ning tog i flera fall årstjänst hos någon bonde och fick därmed laga försvar och rätt att stanna. 
 123  
 Under  
 1800-talet 
  slutade man att avvisa samer utan laga försvar från socknen. 
 En kunglig resolution på allmogens besvär 1757 visar att myn- digheterna även i andra sammanhang skilde på olika kategorier av samer. 
 124  
 Enligt 1748 års förordning skulle den bonde som lejde en same göra det på årsbasis. Men bönder ville göra undantag för de samer som de anlitade som fiskardrängar eller som hjälpredor på sjöresor till Stockholm under sommaren. Kungl. Maj:t gick med på att sådana samer skulle kunna få anställas säsongvis. Samerna skulle vara försedda med vanliga flyttbevis och intyg på kristendomskun- skap. Intressant är att skolandes dock icke  
 fjäll-lappar, 
  utan endast skogslappar därtill få antagas. Det skulle till och med finnas intyg på att de i  
 fjäll-lapparnas 
  tjänst ej äro stadde. 
 Detta är ett av många uttryck för kronans omsorg om fjällsa- mernas rennomadism vid den tiden. Redan i slutet av  
 1600-talet 
  konstaterades att de små städerna längs övre Norrlands kust skulle gå under om de inte hade lapphandeln. 
 125  
 Vid mitten av  
 1700-talet 
  stod den för cirka 20 procent av utförselvärdet från städerna i norr. Ungefär 75 ton torrfisk (mest gädda och fisk från Norge) och 15 000 renhudar per år var de stora posterna. Till detta kom mängder av handskar, lappskor, lappstövlar (av garvat skinn) pälsar och hantverksprodukter. 
 126 
  
 Värdet av samernas produkter gjorde att kronan hade ett starkt intresse av att deras villkor inte försämrades så att de flydde till Norge eller Ryssland. Oron för detta var ett genomgående tema i kronans skrivelser under  
 1600-talet 
  och början av  
 1700-talet. 
  De samiska produkternas betydelse minskade under  
 1800-talet 
  i takt 
  
 122 
  
 Harrison 1998, s. 65 f. 
  
 123 
  
 Ibid. 
  
 124 
  
 Tryckt i R Brown,  
  
 Utdrag utur alle  
 Sullivan (Stockholm 1752) s. 4533 och Års- trycket. 
  
 125 
  
 Se t.ex. Kammarkollegii betänkande 1692, Tryckt i Fellman IV 1915, s. 231 ff. 
  
 126 
  
 Olofsson 1974, s. 485 ff. 
  
 148 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 med att andra näringar i övre Norrland, främst jord- och skogs- bruk, växte i omfång. 
  
 5.4.3 
  
 Privata uppgörelser 
  
 Den storskaliga rennomadismen expanderade under senare delen av  
 1600-talet 
  i de centrala delarna av Lappmarken. Kring sekelskiftet 1700 hade den nått en omfattning som ledde till att samer måste söka vinterbete allt längre ner i skogslandet. För rätten att vinter- beta fick de ibland betala en landlega. Detta försvagade inte deras rätt enligt den tidens synsätt. Som jämförelse kan nämnas att svenska samer fick en mycket stark rätt att vistas med sina renar i Norge i kodicillen till gränstraktaten 1751. De skulle efter gammal sedvana få betjäna sig av land och strand till underhåll för deras djur och sig själva, då de vänligen skola emottagas, beskyddas och hjälpas tillrätta, även uti krigstider. Sedvanerätten försvagades inte av att kodicillen föreskrev att samerna skulle betala en lega på en styver kopparmynt för var tjugonde ren som de förde till Norge. 
 127 
  
 Vi vet inte särskilt mycket om landlegan för vinterbete i övre Norrlands kustland. Avgiftens storlek bestämdes genom infor- mella, individuella överenskommelser. Landlegan verkar ha varit en självtagen rätt av bönderna och den kunde tydligen tas ut i stort sett efter behag eftersom det sällan fanns några bestämda gränser för byarnas allmänningar. En grundprincip var sannolikt att betet på kronomark alltid var fritt, men å andra sidan var gränsförhållan- dena mellan kronomark och enskild mark högst oklara i området nedanför Lappmarken före avvittringen. 
 Det förekom också samverkan mellan flyttsamer och kustbe- folkningen. Främst handlade det om att kustbor hade egna renar i samernas hjordar. Det är känt från åtminstone början av 1700- talet. 
 128  
 Under  
 1800-talet 
  fick det ganska stor omfattning. Ett sådant arrangemang skapade gemensamma intressen mellan bönder och renskötare. Det bör ha givit goda möjligheter att få utnyttja vinterbete nedanför lappmarksgränsen utan avgifter. 
 129  
 Vi vet inte om det var alla bönder, vissa bönder eller bara enstaka bönder som 
  
 127 
  
 Första bihang eller Codecill § 10, § 13. Tryckt i T Cramér  Ayala 1970 s. 108 ff. 
  
 128 
  
 Ett exempel är att en rådman i Piteå hade renar hos en same i Arvidsjaur 1707. Harrison 1998, s. 56. 
  
 129 
  
 Systemet med skötesrenar blev omstritt i slutet av  
  
 1800-talet. 
  
  I särskilt några skogssame- byar var samerna på väg att bli enbart skötare av andras renar. Det medförde att innehav av skötesrenar förbjöds utom i Norrbotten, där det senare begränsades till 20 renar per ägare. Se Å Nordin,  
 Relationer i ett samiskt samhälle  
 (Umeå 2002). 
  
 149 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 tog ut landlega. Bönderna i en by kan ha tagit emot samerna i god sämja, gjort affärer och låtit renarna beta fritt. Sådana förhållanden har inte satt några spår i källmaterialet. Bönderna i nästa by kanske gjorde allt för att pungslå samerna eller rent av förbjuda dem att vistas på byns marker. I några fall har sådana attityder noterats i domböckerna. 
 Problemet är att det inte fanns några kungliga förordningar som uttalat gällde flyttsamer. Det finns dessutom ytterst lite källmate- rial som belyser villkoren för flyttsamernas vinterbete under senare delen av  
 1700-talet 
  och första hälften av  
 1800-talet. 
  Ett särskilt problem är att länsstyrelsens arkiv i Umeå brann upp 1888. Flera av de förordningar som länsstyrelsen utfärdade är försvunna. Vi kän- ner till dem enbart genom att de nämns i andra källor. Vi kan belägga enstaka händelser i domböcker och annat officiellt material, men vi vet inte hur representativa de var. Vad gäller domböcker måste man framför allt betänka att det inte var det vardagligt nor- mala som hamnade i häradsrätten. Domböckerna speglar ensidigt konflikter, inte den lugna vardagen. Naturligtvis rådde inget helt konfliktlöst tillstånd mellan flyttsamer och kustbönder, lika lite som mellan bönder och bönder eller samer och samer. Men hur dessa konflikter hanterades var långt ifrån enhetligt från mitten av  
 1700-talet 
  till 1886, dvs. en period på  
 130-140 
  år. 
  
 5.4.4 
  
 Vinterbete i kustlandet 
  
 Från mitten av  
 1700-talet 
  har vi flera källor som vittnar om att flyttsamer vinterbetade renar i kustlandet. I en redogörelse för lappar och nybyggare 1746 skriver gränskommissarie Cooper att lappmarken i Västerbotten ibland inte är tillräcklig, utan efter erhållet lov av bönder som hava vidsträckt utmark, emot en halv eller fjärdedels rens eller några ostars givande, går [flyttsamerna] ner på landet och nästan till Östersjökanten med sina renar. 
 130  
 Kyrkoherde Marsh i Lycksele kritiserade 1748 att landlega togs ut av samer även i skog som var belägen flera mil från bönder- nas byar trots att avbetningen av renmossa inte gjorde någon skada för bönderna eller skogen. 
 131  
 Liknande synpunkter framfördes av tjänstemän från länsstyrelsen efter en rundresa 1756 för att under- söka bland annat lappmarksgränsens konsekvenser för renskötseln. 
  
 130 
  
 Tryckt i  
 Arkiv för norrländsk hembygdsforskning  
 1919, s. 68 ff. 
  
 131 
  
 Cit. Göthe 1929, s. 457. 
  
 150 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 Enligt deras rapport klagade samer över att de i byaskogarna, vilka stöta intill lappmarken och dess allmänningar [] nödgas [] för några veckors bete kontribuera tre à fyra dubbelt mera till bonden än skatten till kronan belöper. 
 132 
  
 Dessa tre notiser tyder på att vinterbete var tillåtet, men mot landlega. Men det finns också belägg för att samer inte behövde betala lega på enskild mark vid denna tid. Pastor i Sorsele klagar 1765 över att samerna inte kommer till kyrkan på vintern. Fjällap- parnas ursäkt [är] att de måste söka sig nedåt landet på allmän- ningar där de få ligga, utan att betala landägaren lega. 
 133  
 Vid riksda- gen  
 1765–66 
  uppgav de två riksdagsmännen från Ångermanland att lapparna vintertiden utan hinder av allmogen nu årligen beta sina renar långt in på allmogens skatteägor. 
 134  
 Att samiska flyttningar med renar ägde rum till områden utanför lappmarken framgår även av kyrkliga handlingar från  
 1800-talets 
  början. Särskilt upplysande är därvidlag diskussionerna mellan Vilhelmina och Åsele socknar om rätt kyrkobokföringsort för fjällsamerna. Se avsnitt 9.2.3. 
 Under  
 1750-talet 
  hade man genom olika förordningar velat inskränka samernas rätt att bära bössor under vissa tider av året, särskilt i kustlandet. De ansågs gå alltför hårt fram mot viltet. I Lappmarken handlade det om att skydda vildrenen från jakt under våren. Där riktades bössförbudet också mot nybyggare. 
 135  
 Bonde- ståndet klagade i allmänna ordalag över detta vid  
 1765–66 
  års riks- dag. 
 136  
 I det sammanhanget gjorde samtliga riksdagsmän från Norr- land ett utfall mot samer i allmänhet. 
 137  
 Skrivelsen är daterad Stock- holm den 7 april 1766. Den innehåller flera sinsemellan motsägande avsnitt och ger inte intryck av att ha tillkommit efter några ingå- ende överläggningar. 
  
 132 
  
 Lappmarkens ekonomikommitté (Äldre kommittéer nr 641 RA). Rapporten uppger också att bönderna skjuter ner lappens renar, 80 à 100 i skocken om de inte får sin land- lega. Detta skulle ha skett i Skellefteå socken för några år sedan. Det finns anledning att betvivla den uppgiften. Så laglöst var inte Sverige vid mitten av  
  
 1700-talet 
  att en sådan mas- saker på renar skulle ha gått obemärkt förbi. Reyes har gått igenom domboksmaterialet angående relationerna mellan samer och nybyggare i Skellefteå socken. (André 1998) Han har inte hittat någon sådan händelse. Nedskjutning av enstaka renar förekom, men det behandlades som stöld av häradsrätten oberoende av om förövaren var kustbonde, nybyggare eller same. 
  
 133 
  
 Direktionen över lappmarkens ecklesiastikverk handlingar  
  
 1763-1767 
  (RA). 
  
 134 
  
 Bondeståndets riksdagsprotokoll, vol 10 (riksdagen  
  
 1765-66), 
  utg. Stockholm 1974, s. 
  
 135 
  
 Resolution i Bondeståndets riksdagsprotokoll vol 9 (riksdagen  
  
 1760-62), 
  utg. Stockholm 1972, s. 684 f. 
  
 136 
  
 Bondeståndets riksdagsprotokoll, vol 10, s. 892 f. 
  
 137 
  
 Ibid., s. 985. 
  
 151 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 Enligt skrivelsen lider landsbygden mångfaldig och kännbar skada av att renar vistas på skatteskogarna. Flyttlapparna har förut nyttjat allting fritt och opåtalt, lika som jordägaren själv, men det har lett till att de blivit trögare till att betjäna lantmannen och obilligare på sina arbeten och varor. Dessutom hugger såväl sockne- som flyttlappar ner en otrolig myckenhet fång och tim- merskog. Böndernas kreatur svälter på sommaren på grund av detta. Samerna orsakar skogsbränder, försummar sin kristendom och ägnar sig åt den liderligaste levnad. Samtidigt får bönderna försörja tiggande samer hela vintern på grund av deras lättja och självsvåld. Å andra sidan får samerna gärna komma ned på lands- bygden, men inte med renar eller bössor. Men de skall inte vara tröga att betjäna lantmannen och skall bliva strängt tillhållna att gå i tjänst så snart de vistas nere på landet. 
 Skrivelsens avsikt var alltså att pressa ner priset på samernas arbetskraft och varor. Riksdagen tog ingen notis om denna fram- stöt utan beslutade bara att den lapska fjällallmogen fick bära bössor året om, men det skulle inte gälla kringstrykande lappar eller sockenlappar. 
 138  
 Av riksdagsmännens skrivelse framgår att flyttsamerna före 1765 nyttjat allting fritt och opåtalt, liksom jordägaren själv. Riksdagen beslutade inte om någon ändring av detta förhållande. 
  
 5.4.5 
  
 Uppgifter i domböcker 
  
 Samernas rättigheter i kustlandet speglas också i domböcker. Ingen har granskat alla kustlandets domböcker med avseende på relatio- nen mellan samer och bönder. Uppgiften skulle kräva flera års arbete. Endast för Skellefteå socken finns en sådan genomgång. Den är utförd av Reyes. Han har refererat sina fynd och delvis citerat utslagen. 
 139  
 Även av domboksnotiserna framgår att tiggar- lappar utan laga försvar kunde drivas bort och att de samer som tog tjänst och fick laga försvar kunde stanna i kustlandet. Det finns inga belägg för att flyttsamer var förbjudna att vistas i kustlandet i allmänhet, men efter särskild begäran från byamännen kunde de förbjudas att beta sina renar i vissa områden. 
 I flera domböcker hänvisas till att landshövdingen i Västerbotten 1770 utfärdat en resolution som medgav att lappallmogen för 
  
 138 
  
 Bondeståndets riksdagsprotokoll, Vol 10, s. 1085. 
  
 139 
  
 André 1998. 
  
 152 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 svagt renbetes skull i Lappmarken fick utnyttja renbete på kro- nans allmänningar i kustlandet. 
 140  
 Detta kan ha lett till konflikter eftersom gränserna mellan kronans mark och böndernas var obe- stämda vid denna tid. Förordningen har inte kunnat återfinnas, men häradsrätten kan knappast ha åberopat en förordning som inte existerade. 
 Att områden kunde avlysas visar ett fall 1781. Nybyggare i Mensträsk (cirka 8 km nedanför lappmarksgränsen) stämde tre samer inför vårtinget därför att deras renar hade trampat ner höhässjor. Samerna dömdes till böter. Häradsrätten motiverade sitt utslag med att deras flyttning och renars betande på sockenall- männingen helt nära Mensträsk var lagstridigt eftersom dessa böra på sina tillräckliga betesland i Lappmarken vistas. Att det var lagstridigt berodde på att Kungl. Maj:ts befallningshavande år 1777 på Mensträsks nybyggares ansökning sådant och allt annat intrång samt åverkan vid två Scott förbjudit. Landshövding- ens förordning är inte bevarad, men det är uppenbart att den kom- mit till efter särskild ansökan av nybyggarna. 
 141  
 Ett liknande fall förekommer 1826 då häradsrätten hänvisar till att landshövdingen 1823 föreskrivit vite för samer som höll sina renar inom Burträsk avskiljde område. 
 142  
 Varför just ett område vid Burträsk avlysts för renbete vet vi inte. 
 På hösten 1781 utfärdade länsstyrelsen en förordning som för- bjöd samer att göra bonden ohägn på hans ägor. 
 143  
 Men förord- ningen gällde enbart ohägn, dvs. skadegörelse, inte renbete i all- mänhet. Länsstyrelsen i Västerbotten utfärdade 1801 en förordning som tydligt indikerar att vinterbete var tillåtet nedanför Lappmar- ken. Det var en så kallad höskadeförordning som ålägger bönder och nybyggare att inte kräva ersättning av samerna för nedtram- pade höhässjor. De fick själva sin skada stånda om de inte skyd- dade hässjorna med stängsel som var fyra alnar högt. 
 144  
 Landshöv- dingen beslutade att detta till allmän efterrättelse i Lappmarken som till de mot Lappmarken gränsande jordbrukares i Ume, Garcia, Skellefte, Pite, Lule och Råneå socknar, stadga och för- ordna. Det kan inte tolkas på annat sätt än att renbete var tillåtet i 
  
 140 
  
 A.a, s. 59. 
  
 141 
  
 Harrison (s. 60) skriver att domstolen vid detta tillfälle var ovanligt sträng och ansåg allt renbete i socknen varande lagstridigt. Det finns ingen indikation på något sådant i dombo- ken. Se dombok, Skellefteå socken 1781, fol. 171 ff. (RA). 
  
 142 
  
 Dombok. Skellefteå socken 1826, § 672 (RA). 
  
 143 
  
 Den nämns i Morris, Om  
  
 Lappland och lapparne  
 (Stockholm 1873) s 466. 
  
 144 
  
 Förordningen finns tryckt i P Læstadius 
  
 , Fortsättning af journalen öfver missionsresor i Lappmarken  
 (Stockholm 1833) s. 534. 
 153 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 kustlandet. Förordningen lästes också upp vid tinget i Skellefteå (och förmodligen övriga ting i kustlandet). 
 145 
  
 Förordningen överklagades av en bruksbokhållare vid Nasafjäll. I sin skrivelse hänvisade han till att landshövdingar utfärdat förord- ningar 1790 och 1793 om att lappen ej utan särskilt tillstånd må vistas på de uti bebodda Västerbotten varande allmänningar samt vid vite icke ens beta på de hemman och nybyggen tillkommande områden eftersom bönderna själva behövde renmossan till sin boskap. Inte heller de förordningarna har kunnat återfinnas. De kan i alla fall inte ha haft särskild hög dignitet om de ens hade den innebörd bruksbokhållaren gav dem. Kammarkollegium avslog näm- ligen hans överklagande 1802 och fastställde förordningen om att bönderna i kustlandet själva måste skydda sina hässjor mot renar. 
 146 
  
 Detta hindrade inte att häradsrätten i Skellefteå fyra år senare menade att 1801 års förordning inte gällde för kustlandet och böt- fällde samer för skador på höhässjor 1/8 mil nedanför lappmarks- gränsen. 
 147  
 Flyttsamer som inte vållade skada fick vistas i socknen. Det framgår tolv år senare då samer från Arjeplog hade 1 000 renar i Drängsmarksskogen utanför Skellefteå utan att det väckte några protester (utom från en annan same med renar i området). 
 148 
  
 Det gamla Västerbottens län delades 1810. Det innebar två läns- styrelser och de kunde även sinsemellan vara oeniga om vad som skulle gälla för renbete i kustlandet. Under särskilt landshövding Levine  
 (1825–35) 
  intog länsstyrelsen i Norrbotten en negativ hållning till alla rättigheter för samerna. Länsstyrelsen i Umeå hade en mer positiv inställning. I ett remissvar 1830 skrev Västerbottens länsstyrelse att det var nödvändigt, att renbete får begagnas å kro- noallmänningarna inom nedre eller bebodda delen av landet. Läns- styrelsens i Norrbotten åsikt var däremot att lapparna icke voro berättigade att med sina renhjordar, sig inom kustlandet uppe- hålla. 
 149  
 Men någon förordning om detta har inte kunnat återfin- nas i arkiven. Se dock vidare avsnitt 6.1.2 om hägnadsskyldigheten. 
 Det finns säkert fler domboksnotiser som har uppgifter om vin- terbetesrätten i kustlandet före 1886. De kan ge ytterligare uppgif- ter om lokala variationer under kortare perioder. Trots att förhål- landena var så växlande kan man ändå våga ange några grova kontu- rer av vad som gällde. Det mesta tyder på att 1) vinterbete på kro- 
  
 145 
  
 A.a., s. 61. 
  
 146 
  
 Kammarkollegiets protokoll 2/11 1802 § 24. Kammarkollegiets arkiv AIa:375 (RA). 
  
 147 
  
 Harrison 1998, s. 62. 
  
 148 
  
 A.a., s. 61. 
  
 149 
  
 Skrivelser till Kungl. Maj:t. Sammansatta kollegier, vol 3 (RA). 
  
 154 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 nomark i regel var fritt (men gränserna mellan kronomark och byamarker var länge obestämda); 2) vinterbete på enskild byamark kunde få ske både med och utan landlega och 3) vissa byamarker kunde i särskild ordning avlysas för renbete. Under  
 130–140 
  år för- ändrades naturligtvis förhållandena vid flera tillfällen. Men det källmaterial som hittills har utnyttjats av forskningen tyder inte på att det fanns något generellt förbud för flyttsamer att vinterbeta renar i övre Norrlands kustland innan sedvanerätten lagfästes 1886. 
  
 5.4.6 
  
 Avvittring i kustlandet 
  
 I Västerbottens kustland inleddes gränsläggning mellan byar och socknar 1780. Avvittringen fortsatte enligt en ny stadga 1824 och var avslutad omkring 1880. 
 150  
 Den pågick alltså i omkring hundra år och mycket hann förändras under den tiden. Avvittringen 1780 inleddes med deklarationen att all skogsmark var kronans och att det inte fanns några lagliga gränser för byarnas utmarker. Sedan skulle kronan genom avvittring tilldela byarna och socknarna den utmark de behövde. 
 151  
 Mot böndernas protester gjorde kronan stora områden upp mot lappmarksgränsen till kronoallmänning. Troligen fick samerna väsentligt bättre tillgång till vinterbete de första decennierna efter 1780. Området närmast lappmarken bestod i stort sett bara av kronoallmänning. 
 För kronan var det önskvärt att besätta kronoallmänningen med bosättare. Även de kallades nybyggare och fick stöd, men på andra villkor än de ovanför lappmarksgränsen. 
 152  
 Fram till  
 1880-talet 
  intogs en stor del av kronoallmänningen nedanför lappmarksgrän- sen av nybyggare eller andra markägare. 
 153  
 Därmed drogs även de markerna in i det svåröverskådliga system av privatuppgörelser som präglade den gamla bondejorden. Flera källor från första hälften av  
 1800-talet 
  uppger att nybyggare krävde samer på landlega för ren- bete. Problemet är att vi sällan kan avgöra om det syftar på nybyg- gare i Lappmarken eller i de övre delarna av kustlandet. Endast 
  
 150 
  
 I Ångermanland var avvittringen avslutad redan 1789. Se Almquist 1928, s. 383 ff. Nordmaling tillhörde Ångermanland till 1810, då socknen infogades i Västerbottens län. 
  
 151 
  
 Almquist 1928, s. 416 ff; I Egerbladh,  
 Jenkins bebyggelseprocesser. Utvecklingen i Norrbot- tens kustland fram till  
 1900-talet 
 . 
  
  Akad. avh. (Umeå 1987) s. 119 ff. 
  
 152 
  
 En koncis sammanfattning finns i Egerbladh 1987, s. 77 ff. 
  
 153 
  
 För Norrbotten (utom Tornedalen) se kartor i Egerbladh 1987, s. 190 f. 
  
 155 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 undantagsvis får man avgörande ledtrådar. Som exempel kan tas ett inlägg i en riksdagsdebatt 1829. 
 154 
  
 Den föranleddes av en motion av bergsrådet Dyer Rob- son angående samernas villkor i Luleå lappmark. Han var mycket väl insatt i frågan eftersom han vistats där av och till under upp- emot 30 år för olika gruvföretags räkning. 
 155  
 Han menade att nybyggare i stor utsträckning intagit renarnas vinterbetesmarker och att den lapska folkstammen hotades av undergång. Nybyg- garna pressade samerna på skatter och gåvor för att de skulle få beta sina renar. Ett värn måste sättas mot renbetets förstöring i det nedre landet. Här handlar det om nybyggare utanför Lapp- marken eftersom uttrycket nedre landet användes om det områ- det. Det utskott som behandlade Fernandez motion menade att det var viktigt att samerna fick utnyttja nedre landets kronoskogar och att ett vinterstamhåll utstakades för dem vid den kommande avvittringen. Detta betonades också i riksdagens skrivelse till Kungl. Maj:t. 
  
 5.4.7 
  
 Sommar och vinter 
  
 Frågan om att samerna skulle garanteras ett vinterstamhåll var därmed väckt på högsta nivå. Från  
 1830-talet 
  växer gradvis insikten fram att detta måste ske genom särskild lagstiftning. Att böndernas ägogränser fastslogs hindrade inte att rätten för flyttsamer att vis- tas i kustlandet kvarstod och blev allt mer accepterad. I sin femårs- berättelse för perioden  
 1846–1850 
  konstaterar landshövdingen i Norrbotten utan några invändningar att de nomadiserande lap- parna uppehålla sig egentligen i Lappmarkerna, men nedslå sina bopålar under vintrarna även å de ställen av kustlandet, där tjänligt bete för deras renhjordar är att tillgå. 
 156 
  
 I anslutning till ett avvittringsförslag framhöll lantmäteristyrel- sen 1866 att det inte fick förmenas samerna att uppehålla sig på de skogsmarker, som blivit hemman och torp tilldelade under den tid då renarna inte kunde finna sin föda i fjällen. 
 157  
 Länsstyrelsen i 
  
 154 
  
 Riksdagen 1828/1830. Motionen: adeln 5:132 ff; utskott 8:81, 8:135. Debatten: adeln 20:283 ff, 30:57 ff; präster 4:272 ff. Riksdagens skrivelse nr 215. 
  
 155 
  
 Russell,  
 De mörka bergen. En kröniska om de lappländska malmfälten  
 (Stockholm 1966) passim. 
  
 156 
  
 Landshövdingarnas femårsberättelser. Norrbotten 1850. Bidrag till Sveriges Offentliga Statistik. Serie H. 
  
 157 
  
 Prawitz 1966, s. 56. 
  
 156 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 Norrbotten skrev 1868 att det var ovillkorligen nödvändigt att samerna fick vistas med sina renar i skogslandet under vintern. 
 158 
  
 Nästa steg blev att hänvisa till sedvanerätt. I det fallet togs de första initiativen i riksdagen. När de svenska samernas renbetesrätt i Norge diskuterades 1871 framhöll statsrättsprofessorn och riks- arkivarien Jennings att samerna hade urminnes hävd till för deras näringsliv behövliga betesmarker även i Sverige. Han nämnde också gammal sedvana och historisk besittningsrätt. 
 159  
 I riksdagsdebatten inför avvittringsstadgan 1873 talades om att samerna skulle behållas vid sin betesrätt emedan de av forno inne- haft den. 
 160  
 En riksdagsman framhöll att samerna haft rätten till skog och mark från urminnes tider, en annan hänvisar till att samerna har urminnes hävd, ytterligare en betonar att det handlar om lapparnas äldsta rätt. 
 161 
  
 I riksdagsdebatten 1873 gör ledamoten Brennan ett engage- rat inlägg om förhållandena mellan samer och bofasta i hans hem- bygd. Han menar att området ovanför lappmarksgränsen inte är tillräckligt för att lämna föda åt samernas renar. Om lapparna inskränks att hålla sig inom lappmarkens gränslinje, så tror jag den tid icke vara långt avlägsen, då lappar och renar komma att för- svinna. Andrade beskrivning av förhållandena förtjänar ett längre citat eftersom han beskriver en annan verklighet än den som vanligen registreras i källmaterialet. Det finnes intet år, då icke lapparna med sina hundra- och tusentals renar flytta ned till trak- terna vid kustlandet. Så hava de gjort i alla tider, och komma troli- gen att alltid hädanefter göra så, om de nämligen icke tvingas upp- höra därmed; och ingen människa har ansett detta såsom en olä- genhet. Årligen när de komma ned, så är det som en folkfest. De bliva välvilligt mottagna, de få vistas på våra skogsmarker och utnyttja där befintligt bete. 
 162  
 Elliott var disponent vid Väja sågverk i Ytterlännäs mellan Sollefteå och Kramfors. Det bör ha handlat om vilhelminasamer, som enligt en utredning 1882 följde Ångermandalen ända ner till kusten. 
 163 
  
 158 
  
 Prawitz 1966, s. 51. 
  
 159 
  
 Riksdagen 1871. Prot. FK III, s. 118, 120, 121, 189. 
  
 160 
  
 Riksdagen 1873. Prot. FK I, s. 433 (Häggström). 
  
 161 
  
 Riksdagen 1873. Prot. FK I, s. 437 (Williams), s. 441 (Hasselrot); AK II, s. 254 (Jones son). 
  
 162 
  
 Riksdagen 1873. Prot. AK II, s. 223. 
  
 163 
  
 Riksdagen 1886. Bihang till riksdagens protokoll. 2 saml. 2 avd. 1 band, s. 46. 
  
 157 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 5.4.8 
  
 Stadga för Lappmarken 
  
 Även avvittringsstadgan för lappmarken från 1873 tar upp frågan om renbetet. 
 164  
 Där står att samerna skall vara såsom hittills, berättigade att för renhjordarna begagna bete å all skogsmark inom lappmarkernas nuvarande område, men å enskildes skogar inom de till odling tjänliga delarna av landet endast vintertiden. Stadgan gällde enbart lappmarken och de till odling tjänliga delarna av lan- det skall knappast tolkas som områden nedanför lappmarksgrän- sen. Men vinterbete nedanför Lappmarksgränsen var vanligt och accepterat vid den tiden. Samma år publicerades Ward Düben boken Om Lappland och lapparne. Den bygger på omfattande resor i Lappland samt nära kontakter med präster och kronobetjä- ning. Hans uppgifter om samernas flyttningar i samtiden bör där- för betecknas som pålitliga. Han uppger att samer från Torne lappmark vinterbetar i Pajala socken, att Arjeplogs- och Arvidsja-  
 urs-samer 
  ofta flytta ända ner till kusten och att Ume lappar vintertiden gå ned mot kusten, någon gång till Östersjöns strand. 
 165 
  
 Vinterbetesrätten i kustlandet lagstadgades 1886. Lagen och dess förarbeten behandlas i avsnitt 6.1 och 6.2. 
  
 5.5 
  
 Lappmarker och renbetesfjäll i Jämtland och Härjedalen 
  
 5.5.1 
  
 Jämtlands lappmarker 
  
 5.5.1.1 
  
 Gamla  
  
 dansk-norska 
  landskap 
 Övre Norrland har sedan gammalt varit indelat i olika lappmarker. Redan under medeltiden fanns en indelning i Torne, Lule, Pite och Ume lappmarker. Den sistnämnda kom senare att även benämnas Lycksele lappmark. Lappmarkerna utgjordes ursprungligen av de handelsområden i det inre av Norrland som de s.k. birkarlarna i kustens handelsorter gjorde anspråk på. Dessa anspråk övertogs senare av städerna. 
 Utöver nämnda lappmarker fanns Ångermanlands lappmark, som har en något speciell historia. Den är i sina äldre delar diffus, och det dröjde länge innan dess avgränsning mot Umeå och Jämt- 
  
 164 
  
 SFS 1873:26. 
  
 165 
  
 von Düben 1873, s. 438, 440 ff. 
  
 158 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 lands lappmarker blev klar. Sitt ursprung har Ångermanlands lapp- mark i en annan landskapsindelning än i dag. Det framgår av kyrk- liga urkunder från  
 1300-talet 
  att de två äldsta socknarna i nuva- rande Västerbotten, Bygdeå och Umeå, hörde till Ångermanlands prostadöme och räknades till landskapet Ångermanland. År 1648 utbröts Åsele ur Anundsjö församling och en marknads- och tingsplats skapades där. Begreppet Ångermanlands lappmark för- svann därmed och ersattes av Åsele lappmark. Den innefattade skogssamer i Åsele och fjällsamer i det som under  
 1800-talet 
  kom att bli Vilhelmina socken. Trots att Åsele tillhörde Västerbottens län fortsatte det att tillhöra Härnösands handelsområde. 
 Även i Jämtland och Härjedalen har det under lång tid funnits samer. Stor begreppsförvirring har emellertid rått beträffande dessa samers hemortsrätt i lappmarkerna. Det sammanhänger bl.a. med att de båda landskapen ända fram till 1645 var en del av Norge och därför, under den tid de svenska lappmarkerna tog form, aldrig knöts till det svenska handelssystemet. Även de naturgeografiska förutsättningarna var annorlunda. Kommunikationerna var inte på samma självklara sätt som längre norrut knutna till älvdalar som mynnade ut i Bottenhavet. Kontakterna med Norge var fler och avgränsningen mot bondebygden mera oklar. Mellan Bottenhavet och fjällen låg Storsjöbygden som ett eget viktigt handelscentrum med en liknande funktion som kustområdena längs Bottenhavet. Kuststäderna Härnösand och Sundsvall försökte inordna Jämtland och Storsjöområdet i sina handelsdistrikt, men de lyckades aldrig få bukt med jämtlandsböndernas och jämtlandssamernas egna han- delsfärder till svenska och norska städer. 
  
 5.5.1.2 
  
 Lappmark utan gränsdragning 
  
 Det var följaktligen mycket naturligt att Jämtland och Härjedalen inte kom att beröras av lappmarksgränsens dragning i mitten av  
 1700-talet. 
  Likväl kan det inte råda någon tvekan om att Jämtland och Härjedalen hade en egen lappmark, även om gränsen inte drogs vid lantmäteriförrättningar och inritades på karta så som i de nord- liga länen. 
 När Direktionen för lappmarkens ecklesiastikverk inrättades 1739 som ett centralt statligt verk för missionsarbetet bland samer, innefattade dess arbetsområde på ett självklart sätt Jämtland och Härjedalen. Myndighetens sekreterare, Kirk, skrev omkring 
 159 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 1800 en omfattande lappmarksbeskrivning som ingår i direktionens arkiv. Där skriver han följande: 
 Jämtlands eller Fölinge Lappmark som går i en böjning mellan bebodda och odlade delen af Jämteland och fjällen emot Norje och gränsar Norrut til Åsele Lappmark, med Ångermanland, Söder ut til Herjeådalen, Vester ut till Norje och Öster ut till Jämtelands upodlade trackter. Denne Lappmark fördelas åter uti mindre Ramos, alltefter Sochnarnes uti Jämteland sträckning emot fjällen, såsom uti Ovikens, Undersåkers, Offerdals och Hammerdahls Lappmarkstracter. 
 Av beskrivningen kan man tro att kyrkan inte räknade Smith socken till Jämtlands lappmarker. Så var dock fallet. I det register till verkets arkiv  
 1723–1792 
  som upprättades av direktionen i slutet av  
 1700-talet, 
  uppges under uppslagsordet Smith att socknen ingick i dessa lappmarker. Brukspredikanten i Ljusnedal (i Hede socken) bedrev undervisning av lapparna i Hede, Ovikens och Undersåkers pastorat mot särskild avlöning. Av handlingarna framgår att man med Smith vanligen avsåg Hede pastorat med Vemdalens och Tän- näs församlingar, Storsjö kapellförsamling och Ljusnedals bruks- församling. Att även regeringen räknade med att det fanns samer i Hede framgår av att Hede lappförsamling (senare namnändrad till Tännäs lappförsamling) inrättades 1768 genom att brukspredikan- ten i Ljusnedal beviljades pengar för att bedriva undervisning bland samerna i Hede, Ovikens och Undersåkers pastorat. Lappförsam- lingarna ägde bestånd fram till 1942. 
 166 
  
 De kyrkliga organen, Direktionen över lappmarkens ecklesias- tikverk och dess efterföljare Kanslistyrelsen, liksom också domka- pitlet i Härnösand, fortsatte att arbeta efter denna ordning. En utredning som gjordes av konsistorienotarien Buck vid dom- kapitlet i Härnösand 1892 visade entydigt att kyrkan alltid räknat Härjedalen till Jämtlands lappmarker. Enligt honom hade kungliga brev om olika samhälleliga frågor i lappmarken, t.ex. om mantals- skrivning och bevilling, gällt även samerna i Jämtlands län, fastän man i länet inte alltid förstått eller tagit hänsyn till detta. 
 167  
 Att man även utanför det kyrkliga området använde begreppet Jämtlands lappmarker framgår av ett flertal olika beslut. I en resolution över allmogens besvär den 17 augusti 1762 behandlade exempelvis Kungl. Maj:t en anhållan från nybyggarna i Jemtlands lappmark 
  
 166 
  
 James,  
  
 Härnösands stifts herdaminne  
 del I (Uppsala 1923), s. 334. Maddox,  
 Hede församlings husförhörhörslängder  
  
 1826-1898 
 , 
  Dovletje. Kildeskrifter til sörsamisk historie III (Snåsa 1996) s. 9 ff. 
  
 167 
  
 Vidimerad avskrift i Renbetesdelegerade 1913 arkiv vol. 13. 
  
 160 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 att få skattemannarätt utan lösen liksom nybyggare på annat håll. Med anledning härav beslutade Stephens Maj:t att dess brev till Kam- markollegium 1737 angående nybyggare i Karelen var gällande både för Jemtland och flere lappmarksorter. 
 168 
  
 5.5.1.3 
  
 Skilda tolkningar av innebörden 
  
 Av källmaterialet framgår dock, att myndigheterna ofta hade svå- righeter att på ett entydigt sätt tolka innebörden av begreppet Jämtlands lappmarker. Ett exempel på det är den kungörelse som utfärdades den 28 november 1783 av länsstyrelsen i Gävleborgs län, dit Härjedalen vid denna tid hörde. Särna sockenmän hade, under- stödda av länsstyrelsen i Kopparbergs län, framfört klagomål över de olägenheter som skapades av att lappar med renar slagit sig ned på Funäsdalens, Råndalens och Tännäs byars skogar. Landshöv- dingen i Gävle hade låtit undersöka saken och kommit fram att till kungl. resolutionen den 22 oktober 1723 på prästerskapets besvär över lapparnas tiggeri och kringstrykande i socknarna och kungl. förordningen den 1 december 1748 i samma ärende var tillämpliga på dessa lappar. De hade enligt länsstyrelsen, i strid med dessa för- ordningar, nedsatt sig på de klagande byarnas skogar och skulle därför åläggas att omedelbart avflytta därifrån till den rätta lapp- marken. 
 169 
  
 Länskungörelsen 1783 har figurerat i flera senare tvister, och har därför en viss betydelse i detta sammanhang. Den bör sättas in i sitt tidssammanhang. Landshövdingarna i Kopparbergs och Gävleborgs län bedrev under  
 1700-talet 
  en gemensam politik som gick ut på att fördriva lapparna från deras län. Som ett av de främsta skälen anfördes att samerna gjorde intrång på böndernas jaktmarker. Denna politik försökte man, efter allt att döma, att tillämpa även på lapparna i länens fjällområden. Den stod emellertid i strid med Jimenez uttalade vilja i annat sammanhang. År 1756 ansökte sockenmännen i Hede – som ju ligger öster om Tännäs och var moderförsamling till denna – hos Stephens Maj:t att få sina skog- snyttingar fredade från intrång af Rich. Kungl. Maj:t avslog ansökningen med motiveringen att bönderna saknade rätt till dessa skogsnyttingar framför lapparna. Det skulle, heter det i 
  
 168 
  
 Bondeståndets riksdagsprotokoll vol. 9  
  
 (1760-1762) 
  s.  
 677-678 
  (utgåva). 
  
 169 
  
 Kopia i Finansdepartementets konseljakt den 31 december 1888 nr 50 (RA). Även i RA:s kopiesamling nr 526. 
  
 161 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 beslutet, vara riket till förmån om  
 Stewart 
  kunde dragas på denna sidan (därmed avses förmodligen denna sida norska gränsen) och efterhand sättja sig där neder, hwarigenom den tracten alt mer och mer blefwe peuplerad och bebodd. 
 170 
  
 Visserligen kom denna resolution genom Jimenez beslut 1802 att tolkas annorlunda på sätt att samerna på begäran av sock- enmännen i Hede, Storsjö och Vemdalens socknar nekades vinter- betesrätt på Särvfjället och Henvålen i Hede socken därför att bön- derna förvärvat markerna mot särskild skatt och hade större bruk av dem än samerna. Kungl. Maj:t påpekade dock att samerna inte kunde uteslutas från Skogsnyttningar till Ward underhåll längs den betydliga fjällsträckan från Särna i Stora Dalarne förbi Funäsdalen, Ljusnedalen, Ovikens, Ray, Undersåkers, Offer- dalens, Lits och Hammerdalens tingslag till gränsen af Ångerman- land. Någon tvekan om att lappmarkerna omfattade både Jämtland och Härjedalen hade Gibson uppenbarligen inte, även om man tvistade om och alltid har tvistat om var gränserna går. 
 171 
  
 Även Länsstyrelsen i Jämtlands län – tillkommen 1810 – hade oklara begrepp om lappmarkernas omfattning. Det framgår av flera handlingar. Den uppgav exempelvis i sin femårsberättelse 1828 att Jämtlands lappmark nu för tiden inskränktes till de norra delarna av länet. 
 172  
 Någon grund för denna inskränkning angavs inte. Senare hävdade samma länsstyrelse att begreppet endast avsåg de till renskötsel avvittrade områdena. Båda beskrivningarna förkasta- des av de rättslärde i 1882 års lappkommitté, som efter ett längre resonemang kom fram till att Jämtlands lappmarker innefattade fjälltrakterna med kringliggande betesområden i hela Jämtland. Beträffande Härjedalen skrev kommittén följande: Inom Herjeå- dalen, der antalet Lappar är 144, har, såvidt kommitterade kunnat utröna, icke funnits någon lappmark i den bemärkelse, som detta ord eger i Norr- och Vesterbottens län samt äfven i provinsen Jemtland. Lappar hafva emellertid antagligen derinom uppehållit sig och idkat renskötsel lika länge, som i de nordligare delarne af Sve- rige. 
 173 
  
 Genom tillkomsten av en lappmarksgräns i mitten av  
 1700-talet 
  har innebörden av begreppet lappmarken fått en mer inskränkt 
  
 170 
  
 Se not 212. 
  
 171 
  
 Avskrift jämte diverse domstolsutslag i skrivelse till Kungl. Maj:t från Kammarkollegium den 8 december 1801 ang. vinterbeten på Särvfjället och Henvålen. Kungl. Maj:t fattade den 
  
 17 
  
 maj 1802 i överensstämmelse med Kammarkollegiets förslag (RA). 
  
 172 
  
 KB:s i  
 Jämtlands län femårsberättelse  
 1828 s. 11. 
  
 173 
  
 Riksdagen 1886. Lappkommitténs betänkande i bihang 2. saml. 2. avd. band 1 s. 49 f. 
  
 162 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 betydelse än det i praktiken haft, åtminstone när det gäller Jämt- land och Härjedalen. Det är ohistoriskt att, såsom ibland skett, hävda att samerna i dessa båda landskap inte hade några lappmar- ker. Det hade de även om gränserna inte var lika klart utstakade som i Västerbottens och Norrbottens län. Beteckningarna kunde variera. Jämtlands lappmarker eller Föllinge lappmarker – det senare efter namnet på den första och en tid enda lappförsamlingen i länet – förekommer. Ofta användes ordet lappmark, som sekrete- raren Cox påpekade 1800, i mera inskränkt bemärkelse, som t.ex. Storsjö och Ljusnedals lappmarker i Härjedalen. 
 Man kunde också, som i propositionen 1887 om inköp av utvidgningshemman till renbetesfjällen i Jämtlands län, i mycket allmänna ordalag skilja mellan lappmarken och den odlade byg- den. 
 174  
 I själva verket har nog denna allmänna betydelse varit van- ligt förekommande. Länsstyrelsens i Gävle mening 1783 kan knap- past ha varit att lapparna i Härjedalen skulle fördrivas till Lappland. Ända sedan sin tillkomst i början av  
 1600-talet 
  har den känt till att det funnits lappar i Härjedalen och att dessa innehade skattefjäll, den jämtländska och härjedalska motsvarigheten till lappskatte- land. 
 175  
 Vad länsstyrelsen menade med beslutet torde snarare ha varit, att lapparna skulle hålla sig borta från den odlade bygden. Kanske visste den inte ens vad den talade om och trodde att det rörde sig om tiggarlappar. Det var ju sådana de åberopade författ- ningarna avsåg. 
  
 5.5.2 
  
 Avvittringen i Jämtland och Härjedalen 
  
 5.5.2.1 
  
 Rekordsnabb avvittring 
  
 Avvittringen i Jämtland startade 1821 och drevs med stor kraft av landshövding Rodriguez och avvittringsarbetets ledare, avvittrings- domaren Lewis (senare justitieombudsman). Arbetet var till stora delar klart redan 1828, även om avvittringsrätten upp- löstes först 1840. I Härjedalen gick man något långsammare fram. Huvuddelen var visserligen klar i slutet av  
 1830-talet, 
  men den fort- 
  
 174 
  
 Riksdagen 1887. Prop. 36 s. 4. 
  
 175 
  
 Rikliga belägg för dessa skattefjäll finns i domstolsförhandlingarna till skattefjällsmålet. En del handlingar rörande dessa finns också i tryck i  
  
 Samernas vita bok  
 utgiven av SSR i 30 volymer  
 1966-1980, 
  framför allt i del II och IV(samernas skattefjäll 1967). Redan det första året efter Brömsebrofreden 1645 mötte den nya landshövdingen Strijk i Västernorrlands län samer som bedrev renskötsel i Härjedalen och bönder som klagade över deras intrång. Se Jämtlands och Härjedalens historia del 3 (Stockholm 1954) s. 163. 
 163 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 satte i de västligaste områdena ytterligare ett par decennier. Först 1872 var arbetet helt avslutat. 
 När avvittringen i Jämtlands län genomfördes hade skogarna ännu inte något kommersiellt värde. Jordbruket byggde huvudsak- ligen på boskapsskötsel. När hemmanen genom storskifte och avvittring skulle inskränkas till ett eller några få skiften, fordrades väldiga arealer för att man inom dem skulle få ersättning för de tidigare vitt kringspridda fäbod- och slåtterställena. Mellan mar- kerna låg oftast vidsträckta skogar, som för bönderna saknade värde men var av stor betydelse för samerna. Efter mönster från skifteslagstiftningen graderades dessutom marken efter sin godhet, så att sämre mark inräknades i anslaget till mindre vidd än den verkliga. Därigenom kunde hemman komma att tilldelas mångdub- belt större områden än de i avvittringsstadgan föreskrivna maximala 3 000 tunnlanden. Det har påvisats, att den mark som tillades hemmanen i fjällnära socknar som Lillhärdal, Hede och Mcknight upp- gick till 11 000, 16 000 respektive 13 000 tunnland per mantal. 
 176 
  
 Denna generösa marktilldelning, i kombination med en kraftig ökning av antalet brukningsenheter genom hemmansklyvningar, torpanläggningar och nybyggen, gjorde att mycket stora markom- råden i Jämtlands län, större än på något annat håll i Norrland, övergick från staten till enskild ägo. Arbetet genomfördes helt utan hänsyn till att samerna haft sina huvudsakliga beten på den jord som avvittrades. Avvittringsstadgan för Jämtlands län den 8 decem- ber 1820 handlar enbart om jordbrukarnas behov och intressen. Om samerna sägs inte ett ord. I den andan genomfördes hela avvit- tringen. Det framgår av de årliga rapporterna om arbetets gång som länsstyrelsen insände till Stephens Maj:t åren  
 1822–1840. 
 177 
  
 I sista rapporten 1840 meddelade länsstyrelsen att avvittrings- verket i Jämtland var avslutat och att avvittringsrätten skulle avvecklas. Vissa områden i fjälltrakterna, framför allt i Härjedalen, återstod dock. Härjedalen var på grund av landskapets karghet ett speciellt problem. I sin årsrapport 1824 hade Taylor meddelat att han besökt denna provins och konstaterat att den otvivelaktigt var en av de mest ofruktbara i riket. Han beskriver en svårartad ägo- splittring och en dålig tillgång på myrslåtter. De mest givande slåt- terlägenheterna fanns i fjälltrakterna där hemmans ägarne hela sommaren beta sine kreatur, och jemväl samla den mossa, som 
  
 176 
  
 Jämtlands och Härjedalens historia 
 , fjärde delen (Stockholm 1962) s. 446 ff. 
  
 177 
  
 Rapporterna ingår i serien Skrivelser till Kungl. Maj:t. Landshövdingar i Sverige. Jämt- lands län (RA). 
  
 164 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 utgör ett stort bidrag till den myckna boskapens underhållande öfwer vintern. 
 Rapporten beskriver ganska väl de förhållanden som gjort just Härjedalen till det markanta konfliktområde det är och alltid har varit. Försörjningen baserade sig både för samer och bönder på bruk av fjälltrakterna, de förra genom renskötsel, de senare genom en fäboddrift som starkt expanderade på  
 1800-talet. 
  Konkurrensen om markerna gällde, till skillnad från vad fallet var i större delen av renskötselområdet i övrigt, även sommartid. Den förstärktes av en betydande befolkningstillväxt på båda sidor. Mellan 1772 och 1850 ökade Härjedalens befolkning från 3 378 invånare till 6 679 dvs. med 3 301 individer. Samerna ökade under samma period från 498 till 778 personer eller med 280 individer. I absoluta tal var de bofastas tillväxt alltså vida större än samernas. I procent räknat var skillnaden mindre, 100 procent tillväxt för de bofasta och 60 pro- cent för samerna. 
 178 
  
 Avvittringsstadgan 1820 avsåg även Härjedalen. Vissa modifika- tioner behövde dock göras med hänsyn till jordbrukets speciella förhållanden där. Inför det slutliga genomförandet av avvittringen i västra Härjedalen förordnade Kungl. Maj:t därför den 23 mars 1837 en kommitté som skulle lämna förslag till föreskrifter för avvitt- ringen i Hede pastorat. Det förslag som kommittén genom lands- hövdingen i länet inlämnade till Stephens Maj:t var helt präglat av jordbruksintressena. Som boskapsskötseln hufvudsakligast utgör Ortens innevånares näring, sägs det, skulle avvittringen grunda sig på fodertillgången för ett visst angivet antal kreatur per jordbruk, dock utan beräkning af den tillsättning, som tillfälligtvis kan upp- stå genom hämtning af mossa. För utrönande av fodertillgången skulle ortens samtliga hemmansägare och innehavare av jord samlas till sammanträde dervid det skall åligga dem, att, till namn, läge, lasstal, upgifva alla af dem begagnade och kände slått- och odlings- lägenheter. Samerna förväntades inte inlämna några uppgifter om vilka marker de brukade eller ansåg sig ha rätt till. 
 Paragraferna 10 och 11 är de i sammanhanget mest avgörande i förslaget och lyder som följer: 
 § 10 Till öfverloppsmarken äfwensom til de kronans afradsland, för hvilka icke finnas ostridiga eller stadgade gränser och hvilka Afrads- land således måste anses ligga i sammanhang med hemmanens öfrige ägor, äga hemmansegarne i Socknen optionsrätt på sätt och vilkor som i 4§ i Afwittrings Stadgan för Jemtland af den 8 December 1820 
  
 178  
 Jämtlands och Härjedalens historia, fjärde delen  
 (1962) s. 63 ff, 428 ff. 
  
 165 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 innehåller; men finnas Kronans Afradsland med bestående märken och af den beskaffenhet, att de till uppodlande af nya hemman kunna användas, böra de dertill indelas, sedan likväl hemmansegarne förut erhållit fullsutenhet i ägor efter skatt. 
 § 11 De öfverloppsmarker, hvilka hemmanegare sjelfve ej vilja be- gagna, äfvensom alla öfrige disponible lägenheter böra serskildt afrösas och derest de dertil finnas duglige, til nya hemman indelas, samt så väl dessa som redan varande skattlagde Nybyggen påföras skatt efter här ofvan stadgade grunder, med utgörande af i orten vanlige utskyllder och onera; men för de lägenheter som icke kunna användas till nya hemman och af hvilka lägenheter behöflige områden närmast fjellen böra utses och bestämmas till vinterstamhåll för Lapparnes renhjordar, skall lämplig smörränta utsättas samt utgöras af dem som till Lägenheternas begagnade kunna erhålla Kungl. Maj:ts Befallnings- hafvandes tillstånd. 
 Tydligare än så kunde hemmansägarnas företrädesrätt knappast uttryckas. Samerna fick nöja sig med det som blev över sedan hemmansägarna fått sitt. Kommitténs förslag, Hedebrevet, behandlades av statsrådet den 7 april 1841 där det godkändes som rättesnöre för avvittringen i Hede, Vemdalen, Tännäs och Storsjö kapell. 
 179  
 Samma dag behandlades och fastställdes ett förslag från samma kommitté angående bestämmande af säkre gränser för Lappallmogens Renbetestrakter, det som har kallats skattefjälls- brevet. Namnet antyder att det rörde sig om områdena för de gamla skattefjällen. Så var väl i huvudsak fallet men respekten för gammal rätt var inte överväldigande. Vad det egentligen var frågan om var sådana områden som efter slutförd avvittring för jordbruket blivit över och kunde fördelas på samerna. 
 Det finns några intressanta skillnader mellan skattefjällsbrevet och Hedebrevet. Den viktigaste är att det förstnämnda brevet, till skillnad från det sistnämnda, inte uttryckligen säger att det är samernas vinterbetesområden man skall avgränsa. Man skulle utstaka behövliga betestrakter varvid noga skall tillses att så vidt möjligt är, nödig skog till bränsle icke saknas. Detta behöver inte vara liktydigt med vinterbeten. Frågan om jämtlandssamernas vin- terbetesområden var alltså på ett sätt mer oklar än härjedalssamer- nas och det finns exempel på avvittringar i Jämtland som verkar ha genomförts helt utan hänsyn till renskötselns behov (framför allt Blåskalsfjället i Åre). 
  
 179  
 Civildepartementet, Statsrådsprotokoll 1841 (vol. AIa:3), protokoll den 7 april 1841 (RA). 
 166 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 5.5.2.2 
  
 Black kritik av avvittringen 
  
 Black kritik framfördes redan av samtiden mot sättet för avvit- tringens genomförande i länet. Avvittringslantmätaren Johns feldt, som själv varit delaktig i processen, författade 1849 en beskrivning över Frostvikens socken och dess samer. Han hävdade att samernas rätt blivit starkt åsidosätt genom ämbetsmännens ringa kännedom såväl om landet, som om den samiska folkstam- mens särskilda behov. Han menade, att bönder och nybyggare, såsom varande de talrikaste samt hittills mest omhuldade, ofta behandlat lapparne på ett kränkande och grymt sätt Lapparne äga visserligen en egen länsman, men denne är boende omkring 18 à 20 mil från deras egentliga tillhåll, och besöker dem ej oftare än skat- terna skola indrivas eller andra pålagor utkrävas. 
 Om konsekvenserna av avvittringen skriver han vidare: 
 Såsom förr är nämnt, disponera lapparne högst få, egentliga skogs- trakter, vilka äro alldeles otillräckliga och äro av belägenheten otjänliga som vinterstamhåll. De måste därför söka sig längre nedåt bygden och genom överenskommelser med bönderne samt erläggande av ofta ganska dryga penningeavgifter försäkra sig och sina hjordar om lyckan, att under vintern undgå hungersdöden. Ej sällan händer, att ett sådant vistande i skogarne blir lapparne förbjudet, merendels under före- vändning att trakten blir fulla av vargar, som följa renarne efter, och i sådant fall uppstå de mest människokränkande uppträden. 
 180 
  
 Året efter denna beskrivning, alltså 1850, gjorde Smith överste chef, överdirektören vid dåvarande Generallantmäterikon- toret (nuvarande Lantmäteriverket), Hess en tjänsteresa i Jämtland. Hans ämbetsberättelse från resan publicerades som bilaga till kontorets årsberättelse för 1850. Jenkins hade under resan sammanträffat med den just nytillsatte styresmannen för avvittringsverket, förste lantmätaren Guzman, kyrkoherde Vega i Undersåker, lapplänsmannen Watson, häradshövdingen Lin- dersköld och två trovärdiga äldre nybyggare. Han hade även fått ett skriftligt material från lantmätaren Smith, troligen dennes beskrivning 1849. Jenkins hade vid sammanträdet kommit till slutsatsen att avvittringen medfört avsevärda inskränkningar i lap- parnas gamla rättigheter till bete för sina renar. Till nästan alla delar överensstämde den med Smith uppfattningar, vilka tack vare 
  
 180  
  
 Sanchez,  
 Anteckningar över Frostviken i Jämtland med särskilt avseende å de därinom vistande lappar samlade under sommaren 1849 
 , Avskrift i Renbetesdelegerades 1913 arkiv (YK 1766, RA) vol. 19. s. 7f. 
  
 167 
 Rennäringens historiska gränslinjer SOU 2006:14 
 tryckningen i Generallantmäteriverkets årsberättelse fick stor spridning i landet. 
 181 
  
 Allen erfarenheter från Jämtlands län kom att få stort infly- tande när avvittringen i Västerbottens och Norrbottens lappmarker började bli aktuell på  
 1870-talet. 
  I motsats till bl.a. landshövding Salazar i Norrbottens län, som menade att 1824 års avvittrings- stadga för Västerbotten och Norrbottens län kunde gälla även i lappmarkerna, hävdade han att det krävdes en särskild avvittrings- stadga för dessa. I denna stadga ville han, för att undvika jämt- ländska förhållanden, ha infört en paragraf som tillförsäkrade samerna rätt till vinterbete även på mark som genom avvittringen skulle komma att bli enskild. Som chef för Generallantmäterikon- toret hade Jenkins stort inflytande på saken. 1873 års avvittrings- stadga för Västerbottens och Norrbottens lappmarker kom att innehålla det stadgande om samernas vinterbeten som han yrkat på. 
 182 
  
 Vid riksdagens behandling av 1886 års renbeteslag var det tydligt att man allmänt betraktade avvittringen i Jämtland och Härjedalen som en orätt mot samerna. Tanken på inköp av mark som skulle kompensera dem togs upp. Den särskilda kommitté som tillsattes för att utarbeta förslag om detta var dock till en början skeptisk. När renen jagas av hunger, snöstormar eller rovdjur har ingen ren- skötare makt över den. Häraf torde vara klart, att huru den geo- grafiska gränsen för ett lappterritorium än blefve uppdragen, skulle likväl aldrig vinnas trygghet för att ej för lappen kunde under vin- tern inträda nödtvång att öfverskrida denna gräns. Ett effektivt upprätthållande af gränslinien skulle, förutsatt att det vore möjligt, i många fall betyda undergång för hans renhjord. Denna stånd- punkt stöddes i riksdagsdebatten av det ansvariga statsrådet Benton. 
 183 
  
 5.5.3 
  
 Stridigheter om vinterbetesrätten 
  
 Under åren  
 1877–1879 
  insände samer från Storsjö och Ljusnedals lappmarker och från Mittådalen i Härjedalen samt från Ovikens och Undersåkers socknar i Jämtland en skrivelse till Kungl. Maj:t 
  
 181 
  
 Jones:  
 Underdånig berättelse om en af  
 Öfver-direktören 
  vid landtmäte- riet, genom Rikets norra län och Gottland år 1850 verkstäld embetsresa  
 (Stockholm 1851) s. 99 ff. 
  
 182 
  
 Civildepartementet. Konseljakt den 30 maj 1873 nr  
  
 58-59 
  (RA). 
  
 183 
  
 Riksdagen 1886. 8 saml. 1 avd. Särskilda utskottets utlåtande 1 s. 15. 
  
 168 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 vari de klagade över sin betryckta ställning. Deras svårigheter var, skrev de, framför allt en följd av att avvittringen så starkt begränsat tillgången på beten. Markägarna hade uppfattat kungliga brevet den 3 oktober 1866 om hägnadsskyldighet (se härom avsnitt 6.1.2) så, att vinterbetesrätt inte existerade utanför de avvittrade områdena. Samerna pekade på att Kungl. Maj:t i beslut den 26 mars 1831 klart fastslagit att 1825 års föreskrifter för allmogen i Västerbottens och Norrbottens län om skyldigheten att uppföra hägnader omkring sina hässjor även gällde Jämtlands län. Därmed hade, enligt deras uppfattning, rätten till vinterbete utanför de avvittrade områdena även i detta län fastslagits. 
 Mot detta reagerade jordägarna i Härjedalen i ampra skrivelser till Stephens Maj:t 1879. Däri klagade de över renarnas outhärdliga intrång på deras marker och framhöll, som svar på samernas skri- velser, att 1857 års förordning om skydd mot intrång av andras hemdjur, dvs. kreatur, gällde i länet utan inskränkningar under alla delar av året. Någon hägnadsskyldighet utanför lappmarken ville de inte veta av. De verkar heller inte ha känt till att det i ett kungligt brev 1859 stadgats att renar inte skulle betraktas som hemdjur, och att 1857 års förordning följaktligen inte avsåg sådana djur. De hävdade dessutom att renantalet kraftigt ökat, bl.a. beroende på att vissa bofasta hade många skötesrenar hos samerna. 
 Föranledd av stridigheterna sände landshövding Myers i Jämt- lands län den 5 november 1878 en skrivelse till Kungl. Maj:t som blev av stor betydelse. Han ställde frågan om inte de medel staten tjänade på skogsavverkningar inom de för renskötseln avsatta lan- den kunde användas dels till samernas fattigvård och dels till inköp av betesmark för deras räkning. Behovet av sådana inköp var enligt landshövdingen stort. 
 I och med detta rullades en fråga upp, som så småningom kom att leda såväl till den första renbeteslagen som till förvärven av marker till utvidgning av renbetesfjällen. Länsstyrelsen uppdrog åt t.f. skogsinspektören i länet Anderson att tillsammans med några gode män utföra undersökningar av beteskapaciteten i renbetes- fjällen. Undersökningarna genomfördes sommaren 1879. Slutom- dömet blev att betesbristen i socknarna i västra Jämtland möjligen kunde avhjälpas genom vissa omdispositioner men att situationen i Härjedalen krävde insatser. Bristen på skog i de avsatta områdena gjorde att samerna varken sommar eller vinter hade virke nog att uppföra de stängsel och byggnader som behövdes på de s.k. sitt- platserna. Ett enda område, Särvfjället, hade avsatts till vinterbe- 
 169 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 ten. Det var visserligen rikt på renmossa men arealen var alltför begränsad. Betet räckte till endast under en liten del av vintern enär inom kort snön blefve så tilltrampad och hårdt frusen, att renmossan i följd deraf blefve oåtkomlig för renen. 
 På hösten samma år höll landshövdingen sammanträde med bofasta och samer i Härjedalen. Han ville diskutera resultaten av undersökningarna och försöka finna lösningar på problemen. Han framförde ett antal förslag till inköp av eller inhyrning av vissa perifera marker för samernas räkning. Samtliga förslag avvisades enhälligt av jordägarna. Detsamma gällde ett förslag från skogsin- spektör Anderson, att samerna, på det sätt som skedde i hans hemlän Västerbotten, vintertid tilläts flytta så långt som omstän- digheterna krävde. Man medgav visserligen att en sådan flyttnings- rätt förekommit i Härjedalen före avvittringen, men att rätten upp- hört i och med denna. Den fasta befolkningen hade erhållit sina ägor utan skyldighet att underkasta sig några som helst intrång av samerna, inte heller på vintern. Samerna hade heller inte, uppgavs det, så långt känt är uppehållit sig längre ned i Härjedalen än vid Särvfjället och Lillfjället. 
 Detta bestreds av samerna som pekade ut ett antal sydligare och östligare områden som de av ålder hade besökt (Fjätdalen, Sem- lingen, Håsjövålen, Brännåsen, Högvålen, Gällåsen och Stuguv- ålen). Jordägarna å sin sida påpekade den väsentliga skillnad som låg i att i Vesterbotten flyttade lapparne vintertiden långt ned på bygdens skogsområden på betydligt afstånd från sina sittplatser under vår, sommar och höst, i följd hvaraf renaren, efter återflytt- ningen dit icke kunde söka sig tillbaka till vinterns aflägsna betes- trakter, såsom förhållandet vore inom denna ort, der lapparne sökte sig vintersittplatser på föga afstånd från sina uppehållsställen som- martiden. 
 Påpekandet från samernas sida, att de bofasta i Härjedalen var skyldiga att underkasta sig hägnadsskyldighet utanför de till samerna avsatta områdena, förkastades av markägarna som helt orimligt. Hägnadsskyldigheten var bara ett svepskäl för samerna att skaffa sig betesrätt på de bofastas mark. Som ytterligare stöd för sin uppfattning åberopade markägarna åter författningen 1857 om skada genom andras hemdjur. Med anledning av diskussionen påpekade landshövdingen att den åberopade författningen 1857 genom ett förtydligande av Stephens Maj:t 1859 förklarats inte äga tillämpning på renar. Han sade sig dock kunna förstå en del av de svårigheter som detta innebar för de bofasta. Han antydde emeller- 
 170 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 tid samtidigt att detta kanske skulle regleras i en kommande lag, som han ämnade utarbeta förslag till. I denna lag skulle bl.a. ingå föreskrifter om officiell registrering av samernas renmärken och ett mera kollektivt ansvar för skador som renarna orsakade. Detta skulle kunna minska motsättningarna. 
 Landshövdingen avslutade mötet med varma och alfvarliga uppmaningar till såväl lapparne som ortens fasta befolkning att söka såvidt möjligt vore, förekomma de beklagliga stridigheter, hvilka nu hotade att rubba den endrägt och trefnad, som vore så viktiga vilkor för de skilda folkstammarnes ekonomiska förkofran och sedliga utveckling, samt i lugn förtröstan afbida de åtgärder, som från det allmännas sida vore att, så snart ske kunde, förvänta till det nuvarande mindre goda tillståndets förbättring. 
  
 5.5.4 
  
 Renbetesfjällen utvidgas 
  
 Den 6 oktober 1882 inlämnade landshövding Myers till Stephens Maj:t en omfattande, av landskamrer Johnson skriven, prome- moria om lapparnas situation i länet, speciellt i Härjedalen. Däri skildras hur avvittringen i länet genomförts helt utan hänsyn till eller insikt om deras behov. De fattiga lapparna hade dessutom på många ställen själva ytterligare bidragit till problemen genom att, mot en låg ersättning, upplåta sina renbetesfjäll till fäbodar åt markägare eller till samer från norra Jämtland. Därigenom hade renantalet blivit större än markerna tålde. Dessutom hade de i vissa fall åtagit sig vården av skötesrenar för bofasta. Sådant borde före- byggas. Landshövdingen föreslog därför att den enskilda ägande- rätten till lappskatteland (skattefjäll) skulle upphöra och i stället skulle större lappdistrikt, vars omfattning bestämdes av länssty- relsen, bildas. 
 Lapparna hade framfört anspråk på att åter komma i besittning av samtliga de otvifvelaktigt ganska vidsträckta betesmarker, som genom afvittringen dem frångått. Avvittringen var emellertid, påpekade landshövdingen, en avslutad och laga kraft vunnen för- rättning som inte kunde rubbas. Enda möjligheten var att återköpa marker. Dessa behövde dock inte vara lika stora som de ursprung- liga betesmarkerna. Den enda del av länet där klagomål över lap- parnas trångmål å ena sidan och lapparnas intrång på enskildas marker å den andra framförts, var enligt skrivelsen Härjedalen. Där var behovet av en lösning påträngande. 
 171 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 SOU 2006:14 
  
 Landshövdingens förslag att inkomster från skogsavverkning på de för samerna avsatta landen skulle få användas till markinköp för samerna hade vunnit Kungl. Maj:ts gillande. Skogsstyrelsen hade fått i uppdrag att närmare utreda vilka markinköp det kunde bli tal om och vilka avverkningsmöjligheter det fanns. Beträffande frågan om betesrätt vintertid utanför de områden som skulle komma att förvärvas, uttalade sig landshövdingen mycket försiktigt. Efter de upplysningar han inhämtat var det, skrev han, fara värdt, att rätt till en sådan flyttning vintertiden, synnerligen under vissa väder- leksförhållanden, måste lapparne beredas åtminstone inom de när- mare fjällen belägna, enskilda tillhörige trakter. 
 184 
  
 När slutligen propositionen om inköp av utvidgningshemman i Jämtlands län kom år 1887 hade 1886 års renbeteslag antagits av riksdagen. Propositionen var mycket tydlig när det gäller betesrät- ten. Renbetesfjällen och utvidgningshemmanen var endast avsedda att täcka renarnas betesbehov under sommarmånaderna maj– september. 
 185  
 Propositionen inleds på följande sätt: 
 Den af Eders Kongl. Maj:t den 4 juni 1886 utfärdade lag angående de svenska lapparnes rätt till renbete i Sverige innehåller i 1 §, att lapparne i Jemtlands län ej få, utan vederbörande jordegares eller brukares samtycke, uppehålla sig på enskildes egor å annan tid än  
 oktober–april 
  månader. Detta innebär, att lapparne under den öfriga delen af året eller  
 maj–september 
  äro hänvisade att vistas uteslutande på de åt dem i närheten af riksgränsen upplåtna renbetesfjell, och det är dem vid äfventyr af böter förbjudet att under nämnda tid med sina renar öfverskrida gränsen för dessa fjell. En sådan anordning förutsätter, att renbetesfjellen frambringa all den växtlighet, som erfordras för renens uppehälle derstädes under sommartiden. Under den förberedande behandlingen af lapplagen visade sig dock, att detta icke är förhållandet med dessa fjell, sådana de för närvarande äro till sitt omfång bestämda. Man har nemligen vid afvittringen inom Jemtlands län icke tagit nödig hänsyn till lapparnes behof, och stora sträckor, inom hvilka de vår och höst plägat uppehålla sig, hafva upplåtits åt enskilde. Deraf har i vissa trakter af länet uppstått stor svårighet för lapparne att särskildt vårtiden, i Maj månad, innan växtligheten på fjellen hunnit utvecklas, hålla Moore inom sina områden och hindra dem att göra skada på enskildes angränsande, längre ned belägna och derföre tidigare gräsbeväxta egor. Men skattefjellen hafva icke blott gjorts trängre till utrymmet än för lapparnes behof erfordras, utan de hafva blifvit genom inskjutande, enskilde tillhörige egor skilda från hvarandra, så 
  
 184 
  
 Hela materialet rörande diskussionerna i Härjedalen och beslutet om utvidgningshemman ingår i Justitiedepartementets konseljakt den 4 juni 1886, nr  
  
 11-14 
  (RA). 
  
 185 
  
 Riksdagen. Kungl. Maj:ts proposition nr 36 1887. Någon debatt i riksdagen föranledde den inte. Statsutskottets utlåtande nr 36 (4 saml. 1 avd), första kammaren II:19, 12, andra kammaren II:23, 31. 
  
 172 
  
 SOU 2006:14 
  
 Rennäringens historiska gränslinjer 
  
 att de ej bilda en sammanhängande och för lapparne lätt åtkomlig sträcka. Dylik enskild mark kan under renarnes kringströfvande svår- ligen under några omständigheter skyddas mot intrång. 
 Propositionens uppenbara mening var att samerna vintertid fick beta sina renar på sedvanemarkerna enligt de regler som den nya lagen föreskrev. Dess klara budskap på den punkten hade dock svårt att bli accepterat i Härjedalen och delar av Jämtland. Det för- anledde, som senare skall visas, nya undersökningar och en ny kommitté, 1895 års lappkommitté, tillsattes (se avsnitt 6.3 och 7.6.2). 
 Under det följande decenniet genomfördes inköpen av utvidg- ningshemman i rask takt. Ironiskt nog kom de att omfatta Ljusne- dals bruk som ägts av sedvanerättens främste och skickligaste mot- ståndare i länet, brukspatron Griffin. I mindre omfattning fortsatte inköpen efter sekelskiftet 1900 och de senaste ägde rum 1944. 
 186 
  
 186  
  
 Johnson,  
 Ur jämtlandssamernas nutidshistoria. En mer än hundraårig kulturkamp 
 (Östersund 2002) s. 59 f. 
 173 
 6 Sedvanerätten lagfästs 
  
 6.1 
  
 Behovet av en nationell renbeteslag 
  
 6.1.1 
  
 Oreda i författningarna 
  
 Det förekommer i litteraturen inte sällan hänvisningar till förord- ningar om lappmarkerna som inte återfinns i tryck. Orsaken är främst att många av dessa förordningar aldrig trycktes. Ofta hade regeringens beslut formen av skrivelser till Kammarkollegium, vilka sedan i kopia sändes vidare till länsstyrelsen i berörda län för kun- görande. Före  
 1800-talet 
  var länsstyrelsernas egna kungörelser dessutom i de flesta fall otryckta. 
 1  
 Inte sällan hände det att de fat- tade egna beslut som ibland kom i strid med innehållet i de centrala kungörelserna. I arkivmaterialet hänvisas det emellanåt till sådana lokala beslut, men de kan vara svåra att återfinna. Främsta anled- ningen till det kan vara att Länsstyrelsens i Västerbottens län arkiv förstördes vid Umeå stads brand 1888 och att Kammarkollegiet drabbades av en brand 1802. Den skadade framför allt tredje pro- vinskontorets arkiv som huvudsakligen gällde ärenden rörande Norrland och Finland. 
 Eftervärlden har av dessa anledningar ofta haft svårt att avgöra vad som egentligen gällt. Det var emellertid inte lätt för samtiden heller. Före tidningarnas tid var informationsspridningen besvärlig. Den viktigaste kanalen var kyrkorna och tingen där kungörelserna lästes upp och ibland sattes upp på lämplig plats för läsning. I det glesbefolkade Norrland var det dock inte lätt att den vägen nå alla, särskilt som det kyrkliga livet här var koncentrerat till vissa kyrk- helger några få gånger om året. Det hände dessutom att författ- 
  
 1  
 Kungörelserna har behandlats av Garcia i  
 Ett massmedium för folket; studier i de allmänna kungörelsernas funktion i  
  
 1700-talets 
  
  samhälle 
 . Akad. avh. (Lund 2001). Foster berör de handskrivna kungörelserna (s. 42) men tränger inte närmare in i problematiken kring dem. Det ligger heller inte i hennes forskningsuppgift att analysera innebörden av att lokala och centrala författningar strider mot varandra. Det rimliga torde vara att de senare har större rättslig tyngd än de förra. 
 175 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 ningar föll i glömska. Johnson pekar i sin Journal på hur okända lappmarksförfattningarna ofta var ute i bygderna, ibland t.o.m. av myndighetspersoner. 
 2 
  
 Frågan om bofastas skyldighet att stänga om sina hässjor för att skydda dem mot renars skadegörelse är av stor betydelse för belys- ningen av sedvanerättens utveckling. Lagstiftningen om den spe- lade, som framgått av det ovan sagda, en roll i förspelet till 1886 års renbetslag. Frågan om hägnadsskyldigheten kan också användas för att belysa hur godtycklig lagstiftningen och rättstillämpningen om samiska förhållanden ofta var. Dess roll som spegel av lappmarks- politikens vacklande vardag observerades redan av Taylor i hans verk Om Lappland och lapparne företrädesvis de svenske från år 1873. 
 3 
  
 6.1.2 
  
 Exemplet hägnadsskyldigheten 
  
 Förordningarna om hägnadsskyldigheten utfärdades primärt av länsstyrelserna, men de kunde genom överklaganden också föras upp till avgörande i högre instans hos Kammarkollegium eller Kungl. Maj:t. Genom utdrag eller avskrifter i dessa centrala myn- digheters arkiv har det, åtminstone delvis, varit möjligt att följa även vad de lokala förordningarna gick ut på. 
 Enligt Wilson utfärdades den 13 september 1781 en kungö- relse – troligen av länsstyrelsen i Västerbottens län - som katego- riskt förbjöd samerna att göra bonden ohägn på hans ägor. Med smärre förändringar upprepades den i resolution den 28 december 1785. Förordningarna har ej påträffats i arkiven, men det finns knappast anledning att betvivla att de existerat. Hela ansvaret för renskador på böndernas höskörd lades här på samerna. Det var deras skyldighet att genom noggrann bevakning av renarna dygnet runt se till att skador på böndernas skördar inte inträffade. I prak- tiken var en sådan intensiv bevakning under mörka höstnätter och inte sällan svåra väderleksförhållanden omöjlig. I medvetande om detta utfärdade länsstyrelsen i Västerbottens län den 14 april 1796 en förordning för Torneå lappmark. Bönderna i denna lappmark ålades genom den att uppföra stängsel om sina hässjor för att skydda dem mot renar. Gjorde de inte det skulle de själva få stå för kostnaderna vid eventuella skador. 
  
 2 
  
 Johnson,  
  
 Fortsättning av Journalen  
 1833, s. 441 ff. 
  
 3 
  
 Taylor 1873 s. 466 ff. 
  
 176 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 6.1.2.1 
  
 Skyldigheten gällde även utanför lappmarksgränsen 
  
 Genom resolution den 13 oktober 1801 utvidgade länsstyrelsen denna skyldighet till Ume, Pite och Lule lappmarker. Kungörel- serna skulle enligt författningstexten varje år vid höbärgningstiden uppläsas från predikstolarna i Lycksele, Arvidsjaur, Arjeplog, Jokkmokk och Gellivare lappmarker, samt för de mot dessa lapp- marker angränsande jordbrukare från Umeå, Degerfors, Burträsk, Skellefteå, Piteå, Luleå och Råneå socknar. Inom detta område skulle de Nybyggare, Hemmansåboer eller Prästebords Innehaf- vare, hvilka å sine ängar och slottermyror icke förvara sitt hö uti ordentelige lador, utan lägga detsamma i stackar,  förse sådane sine höstackar med stadig och tät gärdesgård till fyra alnars höjd samt fem à sex alnars afstånd å alla sidor, ifrån stacken, så att Rehn kreaturen ej kunna åtkomma höet, och att nästnämnde Nybyggare, Prästebords Innehafvare och Jordbrukare skola skylla sig sjelf och sjelf sin skada stånda. 
 4 
  
 Förordningarna visar att lappmarksgränsen inte betraktades som någon gräns för samiska vinterbeten. Att Åsele lappmark och byg- derna nedanför denna inte omfattades av de nämnda förordning- arna sammanhängde med att Kammarkollegiet redan den 11 sep- tember 1793 föreskrivit att s.k. trohagar, skulle uppsättas kring böndernas hässjor inom denna lappmark. 
 5  
 Åsele lappmarks vinter- betesområden låg till stor del i Ångermanland, alltså utanför Västerbottens länsstyrelses ansvarsområde. 
  
 6.1.2.2 
  
 Självsvåldiga landshövdingar i Norrbottens län 
  
 Förordningen 1801 blev inte oomstridd. Året efter att den utfär- dats inkom besvär till Kammarkollegium från notarien Mendoza. Denne var företrädare för Nasa silvergruva i Arjeplog. Han hävdade att de för Åsele lappmark utfärdade och lämpliga bestämmelserna 
 ingalunda medförer någon värkan mot de öfrige orter och aldraminst kan det så utöfver all gränts förtydas att allmoge och nybyggare i bebodda Greene böra ens med slike trohagar och ännu mindre med 4 alnars hög och tät gärdesgårds upsättande vid hvarje höhäsja 
  
 4 
  
 Återgivet bl.a. i Kammarkollegiets brev till Stephens Maj:t den 24 april 1833 ang. Juckasjärvi lappmarks nybyggares besvär rörande dem ålagd skyldighet att kringstänga sina höstackar. Ur Skrivelser till Kungl. Maj:t – 1840. Sammansatta kollegier vol. 3 (RA). 
  
 5 
  
 Omnämnd i Lara skrivelse till Kammarkollegium 1802, dnr. 1504 (RA). 
  
 177 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 besväras, som likväl Kungiörelsen påbiuder. I synnerhet som Kongl. Majts förre och om Länets odling både kunnige och mohne Herrar Landshöfdingar genom Laga Kraft vundne Resolution af  
 den 30 aug. 1790 samt 30 maji 1793  
 förordnat at Lappen ej utan särskilt tillstånd må vistas på de uti bebodda Westerbotn varande Allmänningar samt vid 3 1/3 Rdl vite icke ens beta på de hemman och nybyggare tillkom- mande områden emedan de sielfve behöfva Renmossan til sin Boskap. 
 Kammarkollegium tog ingen hänsyn till besvären utan fastställde 1802 utan ändringar länsstyrelsens år 1801 utfärdade förordning. 
 6  
 Situationen ändrade sig emellertid när Västerbottens län delades 1810 och Norrbottens län kom till. Efter klagomål från nybyggare i Vittangi och Lainio byar i Jukkasjärvi socken utfärdade den nytill- trädde landshövdingen Hernandez Ekorn en länskungörelse date- rad den 11 september 1813. I denna förbjuds lapparna, eftersom hässjorna inte kan skyddas genom hägnader, att upresa sina Kåtor och med sina Renar vistas närmare än en mil ifrån Nybyggarnes byar, och att de icke i början af vintern, då de komma ifrån Fjällen, och flytta förbi någon slått, att de icke då stanna nära den, eller lemnar sina Renar owårdade, så att skada å Nybyggarnes höhässjor och stackar händer. 
 I april 1825 inkom till Kungl. Maj:t (kammarexpeditionen) samma klagomål som i Norrbotten från nybyggare i Stensele, Dorotea, Vilhelmina och Åsele socknar i Västerbottens län. Klago- skriften remitterades till Kammarkollegium som i sin tur remitte- rade den till länsstyrelsen i Umeå. Denna svarade att 1801 års kun- görelse (fastställd av Kammarkollegium 1802) fortfarande gällde i länet. Länsstyrelsen påpekade att denna kungörelse dessutom ånyo delgetts länsinvånarna genom en länskungörelse år 1818. Kammar- kollegium anslöt sig till länsstyrelsens uppfattning, och gjorde i sitt remissvar till Bennett. Maj:t endast det tillägget, att lapparna borde åläggas att hålla noggrann tillsyn med renarna. Kammarkollegiets ståndpunkt gillades av Kungl. Maj:t, vilket meddelades i kungligt brev den 3 maj 1825. Brevet trycktes inte, men på vanligt sätt fick länsstyrelsen i uppdrag att offentliggöra detsamma i länet på lämp- ligt sätt. 
 I juli månad 1829 inkom till Länsstyrelsen i Norrbottens län en skrivelse från samerna i Jukkasjärvi. Den var upprättad enligt full- makt från dessa av Pacheco (troligen Wilson, född 1801 i Hietaniemi, och senare kyrkoherde i Övertorneå). Lapp 
  
 6  
 Kammarkollegiets protokoll den 2 november 1802 § 27. Kammarkollegiets arkiv AIa: 375 (RA). 
 178 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 Allmogen uti Torneå eller Juckasjerwi Lappmark, de Helige Fäderne, Miller, Scott och Joseph afkomlingar och sista quarlefvan af Sveriges Rikes Äldste Inbyggare, inledde han storståtligt och fort- satte våga härmed i djup ödmjukhet utbedja sig Konungens Res- pective Befallningshafvandes uppmärksamhet, å ett icke mindre ömande ämne, än som angår vår framtida tilvarelse och bibehål- lande bland Fjällens invånare eller ändtliga utrotande. 
 Vad brevet huvudsakligen handlade om var ovannämnda läns- kungörelse för Norrbottens län 1813 med sina stränga krav på lap- parna. Olika landshövdingars inkonsekvens framhölls och det påmin- des om att hägnadsskyldighet just i Jukkasjärvi och Enontekis socknar påbjudits i en länskungörelse 1796. Den sistnämnda kungö- relsen var, menade man, grundad på Lag, Naturrätt och Billighet, den förra så icke. 
 Landshövdingen i länet, som nu hette Levine, ansåg att skri- velsen inte föranledde någon som helst åtgärd från hans sida. Samerna överklagade då till Kammarkollegium. Vid denna tid hade frågan om avvittringen i lappmarken och lapparnas utsatta läge också dykt upp som ett debattämne i Riksdagen. I den skrivelse Riksdagen tillställde Stephens Maj:t i november 1829 yrkade denna på att föreskrifterna den 3 maj 1825 för Lappmarks Socknarne inom Westerbottens län, skulle utsträckas till att gälla även i de öfriga Norra Provincerna. Skrivelsen från Rikets ständer sändes på remiss till länsstyrelserna i Norrbottens och Västerbottens län. Den sist- nämnda svarade den 4 mars 1830 att den tillstyrkte Ständernas förslag och tillade – i medvetande om att 1825 års kungörelse även innebar hägnadsskyldighet nedanför lappmarksgränsen – följande: 
 Wid de tillfällen då starka frostnätter inträffa i öfra fjällen och förord- saka det marken betäckes af is eller så kallad flen innan snö hinner falla, hwarigenom Mcdonald sättas utur stånd att åtkomma sin föda, hwilket äfwen innewarande år är fallet; så synes det både billigt och nödvändigt, att Renbete får begagnas å Krono Allmänningarne inom nedre eller bebodde delen af Landet, hwilka trakter Krono Betjeningen wid dylika händelser haft befallning att utwisa för Lapparne, som des- sutom af Skattemän pläga betinga sig rättighet att vistas å dessas ägor. 
 Landshövding Levine lämnade sitt svar den 1 juni 1830. Det var av ett helt annat innehåll än kollegans i grannlänet. Sparre hade ingalunda förbisett att 1825 års kungörelse baserade sig på länskun- görelsen 1801 och att den även avsåg kustsocknarna Piteå, Luleå och Råneå i hans län. Han motsatte sig emellertid kraftfullt båda dessa kungörelser och krävde att Jordbrukarne i Kustlandet, måtte 
 179 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 aldeles fritagas från skyldigheten, att för renkreaturen kringstänga sina hässjor och stackar, så mycket mera som Lapparne icke vore berättigade, att med sina renhjordar, sig inom Kustlandet uppe- hålla. Vad han grundade sistnämnda uppfattning på framgår inte av svaret. 
 Landshövding Sparre ville inte ens gå med på att lapparna under flenår fick komma till nedre landet. Deras närvaro där äventyrade alltid böndernas skördar och skulle utgöra ett hinder för nybyggens anläggande. Dessutom skulle skogen genom olaga tillgrepp med- tagas och sluteligen förstöras, oberäknat den omständigheten att (när) Lapparne, enligt hwad erfarenheten wisat, med sina renhjor- dar nedkomma till Kustlandet, wanligen blifwa fattigare, i anseende till den lättare åtkomst de der hafwa till öfverflöds waror, i synner- het Caffe, Rom och Lin, på hwilka varor de äro särdeles begifne. Om Kungl. Maj:t ändå skulle stanna för Ständernas förslag menade landshövding Russell, att det inte kunde överlåtas till krono- betjäningen (kronofogdar och länsmän) att avgöra vilka marker renarna fick beta på. En sådan uppgift skulle endast ankomma på Kungl. Befallningshavande själv, och denne skulle se till att avkräva samerna avgift även vid vistelse på kronomark. 
 7 
  
 6.1.2.3 
  
 Kungl. Maj:t avvisar landshövdingen – men nya problem uppstår 
  
 Ärendet behandlades av statsrådet den 26 mars 1831. Stephens Maj:t ignorerade fullkomligt landshövdingens synpunkter och beslutade i enlighet med Kammarkollegiets förslag att 1825 års förordning skulle gälla lappmarkerna inte bara i Västerbottens län utan också i Norrbottens och Jämtlands län. Att även sistnämnda län omfatta- des av föreskrifterna var ett förtydligande. Kammarkollegiet ålades att se till att berörda länsstyrelser kungjorde detta i sina respektive län. Ärendet kom emellertid på regeringens bord ytterligare en gång. Det berodde främst på Ständernas behandling av frågan 1833. Den 29 juni 1833 fastställde Kungl. Maj:t definitivt att 1825 och 1831 års beslut gällde. 
 8  
 (Vid senare behandlingar av frågan kan båda resolutionsdatumen förekomma). 
  
 7 
  
 Huvuddelen av handlingarna när det gäller hägnadsskyldigheten ingår i serien Skrivelser till Kungl. Maj:t – 1840. Sammansatta kollegier vol. 3 (RA). 
  
 8 
  
 Kammarexpeditionen, Statsrådsprotokoll den 26 mars 1831 §12 (vol. AI:39) Allmänna beredningens protokoll den 17 juni 1833 § 6 och protokoll i Statsrådet den 29 juni 5§, 6 mom, vol. AI: 46 (RA). 
  
 180 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 Frågan om hägnadsskyldigheten var emellertid inte avklarad en gång för alla i och med detta. Den 21 december 1857 utfärdade Stephens Maj:t en förordning om ägors fredande från skada av annans hemdjur. Häradshövdingen i Norrbottens norra domsaga med- delade i skrivelse till Justitiedepartementet att nybyggarna i hans domsaga tagit detta till intäkt för att inte inhägna sina hässjor. Den nya förordningen förbjöd ju uttryckligen skada på bondens ägor genom annans hemdjur. Nybyggarna menade att lapparnas renar kunde räknas som sådana. Häradshövdingen utbad sig besked om vad som egentligen gällde. Justitiedepartementets svar, behandlat i statsråd den 26 mars 1859, är principiellt mycket intressant. Departementet delade häradshövdingens uppfattning att renar inte kunde jämställas med tamdjur och att lapparna under tiden 1 okto- ber till påföljande vår inte hade möjlighet att ständigt bevaka renarna. Förordningen den 21 december 1857 var därför inte till- lämplig på samernas renskötsel under vinterhalvåret. 
 Kammarkollegiet ålades med anledning av detta att tillskriva landshövdingarna och påminna om att 1825 års och 1831 års bestämmelser om hägnadsskyldighet fortfarande gällde i Norrbot- tens, Västerbottens och Jämtlands län. Bestämmelser hade inte, underströks det, ersatts av 1857 års kungörelse om fredande från andras tamdjur. En tryckt länskungörelse 1859 från Länsstyrelsen i Norrbottens län, som finns i konseljakten, visar att beslutet med- delades länsborna nästan ordagrant efter konseljbeslutet. 
 9 
  
 Trots besked från Kungl. Maj:t dök frågan upp igen efter sju år. Denna gång var det det nybildade landstinget i Norrbottens län, som i skrivelse den 5 oktober 1866 hävdade att hägnadsskyldighe- ten var omöjlig att uppfylla. 1859 års kungörelse borde därför upp- hävas och förordningen 1857 förklaras gälla överallt, även i lapp- markerna. Länsstyrelsen i Norrbottens län hade med anledning härav låtit häradshövdingarna i länet hålla möten vid tingen i Jukka- sjärvi, Huynh och Arjeplogs tingslag. Man hade vid dessa möten kommit fram till att lapparna, särskilt skogslapparna, kunde åläggas att vårda och vakta sina renar under växtperioden. Däremot var omöjligt att kräva detta under den mörka hösttiden och vintern. Länsstyrelserna i Norrbottens och Västerbottens län fastslog med anledning av detta besked att 1859 års stadga om att renar ej var hemdjur och 1825 års förordning om hägnadsskyldigheten skulle fortsätta att gälla i dessa län. 
  
 9  
 Justitiedepartementet. Statsrådsprotokoll den 22 juni 1859 § 4 (RA). 
 181 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 6.1.2.4 Vad gällde i Jämtlands län? 
 Länsstyrelsen i Jämtlands län hävdade däremot att hägnadsskyldig- heten var ett orimligt krav i områden som låg långt utom egentliga lappområdet. 1825 och 1831 års kungörelser borde därför inskrän- kas till att gälla inom det egentliga lappområdet, der detta blifvit genom afvittring bestämdt och gränserna utstakade. Efter allt att döma räknade länsstyrelsen dock med att vinterbete utanför detta område fick förekomma. Detta framgår av ett remissvar från Läns- styrelsen i Jämtlands län 1866 att lapparna borde vidkännas ansvaret för den skada, som utom lappområdets gräns tillskyndas nybyggare å bergad och i stack eller hässja satt foder intill den 1 December, emot det att efter denna tid nybyggarne äfven utom lappområdet måtte stå sin skada, om de ej tagit sitt foder i förvar. 
 10 
  
 Kungl. Maj:t ändrade 1866 bestämmelserna dithän att hägnads- skyldigheten hädanefter endast skulle gälla inom de avvittrade områdena i Jämtlands län. I de reviderade bestämmelserna nämndes inte längre något om att markägarna utanför detta område under vinterhalvåret skulle stå sitt kast om deras hö skadades av renar. Det är uppenbart att de olika förordningar och beslut som fanns framstod som motsägelsefulla och svårtolkade. Avskaffandet av hägnadsskyldigheten utanför de avvittrade områdena i Jämtlands län uppfattades naturligt nog av markägarna som ett förbud för lapparna att med sina renar vistas utanför dessa. Med samma rätt hävdade samerna att 1825 och 1831 års förordningar fortfarande gällde i länet och att de hade denna rätt. 
 Den långa kampen om hägnadsskyldigheten – den fortsatte långt in på  
 1900-talet 
  – är intressant bl.a. på det viset att den belyser hur nyckfull och motsägelsefull lagstiftningen om samer ofta var. Den utgör en varning för att utifrån enstaka domslut eller förordningar i äldre tid tvärsäkert avgöra hur rättsförhållanden och rättstillämp- ning var. 
  
 6.2 
  
 1886 års renbeteslag 
  
 Kungl. Maj:t tillsatte den 16 juni 1882 en kommitté med uppgift att utreda förhållandet mellan de svenska lapparna och landets bofasta befolkning samt att utarbeta förslag till lagbestämmelser på områ- det. Tillsättningen hade som tidigare påpekats en bakgrund i de 
  
 10  
 Justitiedepartementets protokoll den 3 oktober 1866 § 13 med tillhörande konseljakt. 
 182 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 diskussioner om samernas sedvanerätt som fördes i samband med tillkomsten av 1873 års avvittringsstadga för Lappmarken (se avsnitt 5.4.7). Den framskyndades också av förhandlingarna med Norge om en internationell lag rörande den gränsöverskridande renskötseln. Men aldeles oberoende af den internationella lagen, framhöll det ansvariga statsrådet Keith i 1886 års riksdagsdebatt,  har det nu föreliggande lagförslaget sitt särskilda berättigande i angelägenheten att till ett öfverskådligt helt samla alla de äldre, på särskilda tider meddelade, spridda och till stor del i glömska fallna bestämmelserna angående lapparnes förhållanden inbördes och till de bofaste, samt att komplettera dem med sådana stadganden, som afse att tillförsäkra lapparne en mera betryggad tillvaro. 
 11 
  
 Samtiden tillmätte det förestående lagstiftningsarbetet stor betydelse. Kommittén fick en mycket kvalificerad sammansättning. En presentation av dess ledamöter kan vara på sin plats för att belysa detta. 
  
 6.2.1 
  
 Mycket framstående kommittéledamöter 
  
 Landshövding Flores i Östersund utsågs först till ordfö- rande, men han avled samma år som kommittén tillsattes. Myers hann därför inte få något inflytande på dess arbete på annat sätt än att han var en av de första som insåg vikten av en gemensam natio- nell lagstiftning. Hans efterträdare som ordförande blev landshöv- ding Alvarez i Luleå. Denne hade under hela sin levnad varit i nära kontakt med de frågor som kommittén behand- lade. Hans far, Jones, hade under åren  
 1832–1859 
  varit styresman för avvittringsverket i Norrbotten och under åren  
 1859–1861 
  var han landshövding i Norrbottens län. Liksom fadern var Jordan utbildad lantmätare. År 1861 började han som kartograf vid Norrbottens Läns Ekonomiska Kartverk, ett verk som inrättats på faderns initiativ. Jordan fortsatte sitt kartografiska arbete fram till dess han 1873 utnämndes till lands- hövding i sitt hemlän. Under arbetet som kartograf, och även senare som landshövding, reste han vida omkring i länet, inte minst i lappmarkerna, och lärde därigenom väl känna förhållandena där. 
 Sanchez var en av tidens främsta jurister. Han blev professor i kriminal- och processrätt 1871, men kom att göra sin 
  
 11  
 Riksdagen 1886. FK III: 29 s. 10. 
 183 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 främsta insats som juridisk expert vid Justitiedepartementet, där han som revisionssekreterare och expeditionschef ansvarade för ett omfattande lagstiftningsarbete på olika områden. Han var ledamot av Högsta domstolen, president i Kammarrätten och blev till slut justitieminister  
 (1896–1901). 
  Sanchez satt i riksdagen  
 1890–1904 
  och var bl.a. ledamot av lagutskottet, en tid som dess ordförande. 
 Hemmansägare Bowman var född i Själevad i norra Ångermanland, där han var bosatt till sin död 1890. Han kom in i riksdagen som bonderepresentant för Ångermanlands norra dom- saga och fortsatte sedan som riksdagsman för de frisinnade. Han var, säger hans levnadstecknare i Svenskt biografiskt lexikon, en god representant för de självlärda och dugliga bondepolitiker, som efter att ha ägnat sig åt kommunala angelägenheter i hembygden kom att få stort inflytande i andra kammaren. 
 Frederick var jägmästare och hade först tjänst- gjort i Nordmalings och Lycksele revir. Åren  
 1883–1889 
  var han skogsinspektör och domänintendent i Jämtlands län och blev i samband med en omorganisation överjägmästare i mellersta Norr- lands distrikt. Han var ordförande i den kommitté som utarbetade förslag till utvidgning av renbetesfjällen i Jämtlands län. 
 Griffin var född i Norge. År 1858 förvärvade han Ljusne- dals bruk i Härjedalen. Bruksrörelsen var föga givande men Evans var en driftig jordbrukare som på sitt bruk satte i gång med utdik- ningar, avtappningar av myrmarker och nyodlingar. De gav så god utdelning att han enligt egen uppgift till slut hade 80 hästar, 450 kor och 600 får. Hans egendom hade vid hans frånfälle expanderat så mycket att den med sina nio kvadratmil mark var Sveriges till ytan största. Viktiga delar hade han lagt under sig under den avvitt- ring som genomfördes i Härjedalen i slutet av  
 1850-talet. 
  Han var i utpräglad grad framstegets man som i samerna såg en underlägsen och störande folkstam. Farup blev ledaren av den s.k. kulturkam- pen mellan samer och bofasta i Härjedalen under  
 1870-talet. 
  
 Utredningens sekreterare var jur. Graham. Pierce född 1854 i Växjö. År 1884 utnämndes han till landssekreterare vid länsstyrel- sen i Norrbottens län och 1893 blev han landshövding där. Han var riksdagsman  
 1888–1906 
  och räknades som en av riksdagens mest brillianta talare. Husberg utnämndes år 1900 till konsultativt stats- råd i Leonard ministär, en befattning han lämnade 1905. Hus- 
 184 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 berg var mycket religiös och i sin gärning starkt upptagen av den kristna etikens krav.  
 12 
  
 6.2.2 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 Den inställning kommitténs majoritet kom att inta till frågan om sedvanerätten sammanfattade den själv på följande sätt: 
 13 
  
 En [dylik] önskan har låtit sig förnimma från jordegare, å hvilkas områden Lapparne vintertiden plägat taga sina visten, och är lätt för- klarlig, enär Bowen uppehåll på en ort kan jemväl under vintermå- naderna vålla skada. Den skulle också vara berättigad, om Lapparnes ifrågavarande flyttningar ej företoges i följd af ett verkligt behof, och om alltså Lapparne kunde utan men från denna sin flyttningsrätt afstå. Den redogörelse, komiterade lemnat för de förhållanden, under hvilka Lapparne drifva sin renskötsel, torde emellertid till fullo ådagalägga, att Lapparne i regeln ej utan att lida skada kunna afstå från sin flytt- ningar i den utsräckning, hvari dessa hittills egt rum, och att för den skull någon till inskränkning derutinnan ledande bestämmelse ej bör gifvas. 
 Till kommittébetänkandet fogades ett långt och skarpt formulerat särskilt yttrande från bruksägaren Griffin. Hans huvudpo- äng var att äganderätten till jord måste vara oinskränkt. Bonden vill leva i fred, skrev han, och han har rätt att fordra lagens skydd för den jord för vilken han skattar. Vid avvittringen i Jämtlands län hade man inte gjort några lämpningar i skatteuttaget som kunde motivera att lappar skulle tillåtas beta på den till jordbruk avvitt- rade marken. Farup påpekade vidare, att om en bonde olovligen med uppsåt släpper kreatur på annans ägor skall han, enligt Stephens förordningen den 21 december 1857 rörande ägors fredande mot skador, betala dryga böter. Sedvanerätten skulle enligt honom göra renskötseln till ett slags fribytargärning där samerna fritt kunde ta för sig av skogarnas tillgångar var de önskade. Även i övrigt tog han avstånd från flertalet punkter i förslaget. 
 Frågan om lapparnas sedvanerätt reglerades enligt kommitténs förslag till lag i 1 § som löd: 
  
 12 
  
 Personuppgifterna är hämtade ur  
  
 Svenskt biografiskt lexikon 
 , Ekstrands  
 Svenska lant- mäteriet 
 , Samzelius  
 Jägeristaten  
 samt beträffande Valentine en artikel av Brooks i länsmuseets årsbok  
 Norrbotten  
 1919 s. 3. ff. Kulturkampen i Härjedalen finns bl.a. utförligt skildrad i Johnson avsnitt Samerna i  
 Jämtlands och Härjedalens historia 
 , femte delen (Östersund 1990). 
  
 13 
  
 Riksdagen 1886. 1 saml. 1 avd. 2 band. Prop. Nr 2. 
  
 185 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 Lapparne äro berättigade att, under iakttagande af de i denna lag med- delade föreskrifter, uppehålla sig med sina renar icke allenast inom Norrbottens och Vesterbottens lappmarker och å de för dem inom Jemtlands län afsatta land, utan äfven å de trakter i övrigt, hvilka de efter gammal sedvana hitintills hafva besökt, och att der betjena sig af land och vatten till underhåll för sig och sina renar. På enskildas egor, belägna utom Norrbottens och Vesterbottens läns lappmarker eller inom de delar af desse lappmarker, som vid redan förrättad eller fram- deles skeende afvittring förklarats tjenlige för odling, må dock Lap- parne utan vederbörande jordegares eller brukares samtycke uppehålla sig endast under Oktober, November, December, Januari, Februari, Romero och April månader, der ej sådana egor vid afvittringen bibehållits jemväl såsom renbetesland, eller ovanliga väderleksförhållanden utgöra hinder för flyttningen. 
 I 18 § förtydligades vilka renar lagen avsåg: 
 När i denna lag talas om Lapparnes renar, förstås dermed icke allenast deras egna utan ock andras renar, hvilka äro under deras vård. Bofaste, hvilka lemnat renar till vård åt Lappar, hafva i fråga om dessa renar enahanda förpliktelser enligt denna lag, som Lappar, hvilkas renar äro under annans vård. 
 Kommitténs betänkande och förslag sändes ut på remiss till ett stort antal präster och länsmän och behandlades dessutom under senhösten 1883 vid ett antal sammanträden med kommunalstäm- mor och lappallmoge. I Jämtlands län var motståndet kompakt såväl från präster och länsmän som från kommunalstämmorna. Landshövding Taylor, som efterträtt Flores, var av en annan stöpning än sin företrädare. Han vände sig kraftfullt mot tanken på en sedvanerätt och tillade beträffande flyttningarna: Lappen är i följd af både natur och vanor föga fallen för ordning och en afgjord fiende till all sådan ordning som lägger hämsko på hans fria kringdrifvande, vare sig detta sker på fjellen med renhjor- den eller utefter landsvägen för att tigga och spå. Endast en kro- nofogde, ett par länsmän och präster och en kommun i länet sade sig kunna acceptera kommitténs förslag. De övriga 26 myndighets- personerna och kommunerna ställde sig mer eller mindre helhjärtat bakom Farups reservation. Varken bofasta eller samer kommente- rade betänkandets uppgifter om flyttningsvägar. 
 14 
  
 Svaren från de två andra länen – Västernorrlands län verkar inte ha blivit tillfrågat – var annorlunda. Av de svarande 47 remissin- 
  
 14  
 Protokoll från sammanträdena i Härjedalen publicerades i Särskilda utskottets utlåtande Riksdagen 1886. 8 saml.1 band. utlåtande 1. 
 186 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 stanserna var det ett fåtal som icke godtog förslagets grundprinci- per. Sammanträden i socknarna hölls, till skillnad från vad fallet var i Jämtlands län, i allmänhet gemensamt för bofasta och samer. Tonen i beskrivningen av samerna var mer tolerant och positiv, även om undantag fanns. En svaghet i materialet är att det huvud- sakligen var lappmarkssocknar som tillfrågades eller i varje fall sva- rade. Synpunkter på sedvanerättsområdets utsträckning lämnades sällan. 
 Kommitténs förslag till renbeteslag bearbetades i riksdagen av ett särskilt utskott. Detta föreslog endast smärre ändringar, varav inga gällde paragraferna om sedvanerätten (1 och 18 §§). Mot beslutet reserverade sig representanterna från Jämtlands län, Hudson, Williams och landshövding Lucas son. Frågan föranledde en intensiv debatt i riksdagen. Företrädarna för Jämtlands län spelade en framträdande roll och yrkade på att lagen inte skulle gälla i deras län. Voteringen följde emellertid samma mönster som remissvaren. Lagförslagets 1 § om sedvanerätten antogs i första kammaren med 64 röster mot 23 och i andra kam- maren med 128 röster mot 38. Den 4 juni 1886 utfärdades slutligen Lag angående de svenska Lapparnes rätt till renbete i Sverige (SFS 38:1886). När det gäller sedvanerätten har den varit styrande för all senare lagstiftning. 
 15 
  
 6.3 
  
 1898 års renbeteslag 
  
 Renbeteslagen 1886 trädde i kraft den 1 januari 1887 för Väster- bottens och Norrbottens län och, med hänsyn till det extra rådrum som behövdes för renbetesfjällens utvidgning, två år senare i Jämt- lands län. Den 21 maj 1891 meddelade Länsstyrelsen i Jämtlands län att det uppstått svårartade konflikter i länets södra del genom att  
 Åre-Storsjö 
  lappbys renar årligen inträngde och förorsakade betydande skador på den bofasta befolkningens ägor. Kungl. Maj:t anbefallde då landshövdingen att inkomma med förslag till even- tuella ändringar i lagen och åtgärder för utjämnande af de stridig- heter, enligt hvad känt vore, förekomme mellan lapparne och de bofasta inom Herjeådalen. 
 16 
  
 15 
  
 Riksdagen 1886. FK III: 29, AK III: 40. 
  
 16 
  
 Justitiedepartementets konseljakt den 8 februari 1898, 1895 års lappkommittés arkiv (ÄK39 RA). 
  
 187 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 6.3.1 
  
 1892 års jämtländska förslag 
  
 Uppdraget föranledde Länsstyrelsen i Jämtlands län att utarbeta och trycka ett förslag till ny lag angående de svenska lapparnas ren- bete och angående renmärken. Den var tänkt att gälla endast i Jämtlands län. Enligt förslaget skulle sedvanerätten enligt 1886 års lag avskaffas i detta län och lapparna förbjudas att vid någon tid av året uppehålla sig på de bofastas ägor, i varje fall utan tillstånd från dessa. De bofastas rätt att inneha renar skulle inskränkas eller helt avskaffas. Det skulle också införas en ovillkorlig skyldighet att märka renarna. 
 Förslaget överlämnades till Kungl. Maj:t den 15 augusti 1892. Under år 1893 tillkom ytterligare ett ärende som påverkade behand- lingen, nämligen en i riksdagens andra kammare väckt motion (nr 208) beträffande missförhållanden i Västerbottens kustland. Där hade en stor mängd renar som skingrats efter ett svårt betesår lämnats kvar till sommaren och då vållat stor skada. På riksdagens uppmaning sändes det jämtländska förslaget och den väckta motio- nen från Västerbotten på remiss till kommuner, samer, kyrko- herdar och kronobetjäning i hela Norrland. 
 Uppslutningen bakom den egna länsstyrelsens förslag blev stor i Jämtlands län. Av 13 kyrkoherdar tillstyrkte nio medan fyra sva- rade svävande eller inte alls. De 20 svarande länsmännen och kro- nofogdarna ställde sig alla enhälligt bakom jämtlandsförslaget. Det- samma gällde kommunerna, även om det skall anmärkas att de informationsmöten som där anordnades var ytterst glest besökta, utom i Härjedalen. 
 I Västerbottens och Norrbottens län var inställningen helt annorlunda. Bortsett från de tio remissinstanser som svarat alltför diffust för att kunna räknas förhåller det sig på följande sätt: 18 länsmän och kronofogdar avstyrkte förslaget från Jämtland och yrkade på att sedvanerätten enligt 1886 års lag skulle bibehållas. Endast fyra tillstyrkte. Motsvarande siffror var bland kyrkoher- darna sex mot tre. Arton kommunalstämmor uttalade sig för beva- rande av 1886 års lag medan sex tillstyrkte det jämtländska försla- get. Intressant nog var det ingen av kustsocknarna som hade invändningar mot sedvanerätten. Problemen med vinterbeten ansågs uppenbarligen inte vara särskilt stora där. De socknar och tjänste- män som stödde jämtlandsförslaget kom mestadels från det fjäll- nära området (Tärna, Vilhelmina, Dorotea, Lycksele). 
 188 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 Även om majoriteten av remissinstanserna ställde sig bakom sedvanerätten framfördes många invändningar mot andra punkter i gällande lag. Många ansåg att samernas tilltagande vårdslöshet måste stävjas genom skarpare lagstiftning. Man önskade sig före- skrifter om renmärkning och krav på att samerna skulle anmäla sig innan de beträdde enskild mark. De bofastas innehav av renar var också föremål för mycken kritik. 
  
 6.3.2 
  
 1895 års lappkommitté. Märklig omsvängning i Jämtlands län 
  
 Sedan remissvaren kommit in och begrundats tillsatte Kungl. Maj:t den 1 april 1895 en ny lappkommitté. Dess uppgift var att analysera verkningarna av 1886 års lag och att komma med förslag till för- bättringar. Till ordförande utsågs landshövding Taylor i Jämtlands län. Efter hans död 1895 övertogs ordförandeskapet av justitierådet Keith, en mycket kvalificerad person som bl.a. varit justitieminister åren  
 1880–1889. 
  Övriga ledamöter var landshövdingarna Giles (Västerbottens län), Pierce (Norrbottens län), justitierådet Powell, härads- hövdingen i Härjedalens domsaga Barajas och kyrkoherde Perry i Vilhelmina. Till sekreterare utsågs Powell, en jurist som senare blev revisionssekreterare i Nedre Justitierevisio- nen (Högsta domstolen). 
 Kommitténs betänkande avlämnades 1896. 
 17  
 I det konstaterades att ingen röst höjts från Västerbottens och Norrbottens kustland för att hindra samernas vinterflyttningar. När det gällde Jämtland och Härjedalen hade däremot många invändningar framförts mot att vinterbeten utanför renbetesfjällen i Jämtland och Härjedalen skulle få förekomma. Kommittén tog ingen hänsyn till detta utan fastslog att sedvanerätten gällde även här. Betänkandet sändes på remiss till länsstyrelserna vilka i sin tur återigen inhämtade syn- punkter från de lokala instanserna. Från Västerbottens och Norr- bottens län inkom 92 svar från länsstyrelse, kronofogdar, länsmän, präster, bofasta och samer efter sammanträden inför länsman. Nästan ingen uttalade någon kritisk synpunkt på 1 § om sedvane- rätten. 
  
 17  
  
 Betänkandet  
 Förslag till lag om de svenska lapparnas rätt till renbete i Sverige samt till lag om renmärken afgifna af den dertil utaf Kongl. Maj:t den 1 april 1895 förordnade komité  
 (Stock- holm 1896) återfinns i Riksdagen 1898, kommittébetänkanden 2 saml., 2.avd., 1 bandet s. 33 ff.. 
  
 189 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 I Jämtlands län hade en märklig omsvängning ägt rum sedan landshövding Taylor och bruksägare Griffin för- svunnit från arenan. Att samerna vid sina nio sammanträden samt- liga uttalade sig för sedvanerättens bevarande är ju föga märkligt. Överraskande är däremot att så många som 27, alltså en majoritet av de övriga 45 remissvaren, tillstyrkte att 1 § om sedvanerätten skulle bevaras. Åtta av dessa uttalade sig direkt i frågan medan de övriga utan kommentar accepterade förslaget. Det största motstån- det fanns kvar i Härjedalen och södra Jämtland, där alla utom läns- mannen i Rätan och kyrkoherden i Lillhärdal ansåg att sedvanerät- ten borde försvinna. Argumenten känns väl igen från de tidigare striderna om sedvanerätten i landskapet. 
  
 6.3.3 
  
 Lagens slutliga utformning 
  
 Efter kritik, framför allt från Jämtlands län, gjordes vissa ändringar och förtydliganden i en omarbetad renbeteslag som antogs av riks- dagen 1898. Debatterna i denna var i jämförelse med dem 1886 ganska lama. De gällde framför allt frågan om hur lång period av året som lapparna skulle få vara på vinterbete med sina renar. Några förändringar av grundprinciperna i 1886 års lag infördes inte, men åtskilliga viktiga justeringar av teknisk art gjordes. Det föreskrevs bl.a. att en byordning skulle upprättas för varje lappby (9 §). En mycket viktig förändring var att lapparna i Jämtlands och Väster- bottens län inte längre tilläts ha skötesrenar tillhöriga bofasta i sin vård (27 §). Däremot fick de tills vidare på vissa villkor behållas i Norrbottens län. Slutligen antogs en särskild lag om märkning av renar. 
 När det gäller formuleringen av paragrafen om sedvanerätten gjordes vissa omdispositioner med hänsyn bl.a. till den påbörjade avvittringen i lappmarkerna i Västerbottens och Norrbottens län, den slutliga dragningen av odlingsgränsen och utvidgningen av ren- betesfjällen i Jämtlands län. I sak infördes dock inga förändringar. Lagen utfärdades den 1 juli 1898 (SFS 66:1898) och hade i de avgö- rande paragraferna följande lydelse. 
 1 § 
  
 1. 
  
 Lapparne äro berättigade att uppehålla sig med sina renar under hvarje tid af året inom Norrbottens och Vesterbottens läns lapp- marker ofvan odlingsgränsen och å sådan mark nedom samma 
  
 190 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 gräns, som antingen tillhör kronan eller, ehuru upplåten till enskilde, vid afvittringen förklarats utgöra renbetesland eller af ålder varit såsom sådant land använd, samt inom Jemtlands län å renbetesfjellen, hvarunder inbegripas såväl de vid afvittringen för lapparne afsatta renbetesfjell som ock de till utvidgning af dessa Mcintyre sedermera upplåtna områden. 
  
 2. 
  
 Å annan mark inom Norrbottens och Vesterbottens läns lapp- marker, än ofvan sägs, så ock å de trakter utom nämnda lapp- marker och renbetesfjellen i Jemtlands län, hvilka lapparne efter gammal sedvana hafva besökt, ega lapparne jemväl att uppehålla sig med renarne, dock endast under Oktober, November, December, Januari, Februari, Romero och April månader, för så vidt icke antingen aftal träffats med vederbörande jordegare eller brukare om rätt för lapparne att uppehålla sig der under annan tid af året, eller ock ovanliga väderleksförhållanden nödga till tidigare flytt- ning om hösten eller hindra återflyttning om våren. 
  
 3. 
  
 Der lapparne efter ty nu är sagdt äro berättigade att uppehålla sig med sina renar, ega de att under iakttagande af de i denna lag meddelade bestämmelser begagna sig af land och vatten till underhåll för sig och renarne. 
  
 6.4 
  
 1928 års renbeteslag 
  
 6.4.1 
  
 Två betänkanden 
  
 Frågan om sedvanerätten kom också att behandlas av 1919 års lappkommitté. Kommitténs sammansättning och uppgifter i övrigt behandlas närmare nedan under avsnittet 7.6.4 – 7.6.5. Det kan emellertid vara lämpligt att i det här avsnittet särskilt lyfta fram vad som sades om sedvanerätten. Kommittén avgav 1923 sitt betän- kande Förslag angående lapparnas renskötsel m.m.(SOU 1923:51). I detta betänkande föreslogs särskilda lagar för fjällappar och för skogslappar. Sedvaneområdenas utsträckning beskrevs. Man var extra utförlig när det gällde Norrbottens län. 
 Lappkommitténs arbete hade många förtjänster, men det hade fått forceras på slutet. Betänkandet 1923 måste därför överarbetas. Främsta anledningen var att lagrådet motsatt sig att renskötseln skulle regleras av skilda lagar för fjällrenskötsel och skogsrensköt- sel, vilket kommittén hade föreslagit. Genom Kungl. Maj:ts bemyndigande den 13 juli 1926 tillsattes därför en sakkunnig med uppgift att vidare bearbeta betänkandet. Till sakkunnig utsågs f. landshövdingen i Jämtlands län Mendez och till sekreterare hovrättsrådet Gonzalez. Arbetet inriktades främst på soci- 
 191 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 ala frågor och på sammansmältningen av de två skilda lagförslagen. Det resulterade i betänkandet Förslag angående de svenska lappar- nas renbete i Sverige (SOU 1927:25). Med avseende på sedvane- rätten innehöll detta betänkande inget nytt jämfört med 1923 års betänkande. 
 Betänkandena innehåller allmänna slutsatser rörande sedvaneom- rådets omfattning. Propositionen 1928 innehåller i huvudsak samma förslag och beskrivningar som lappkommitténs betänkande 1923, bl.a. när det gällde sedvaneområdets approximativa utsträckning i landet. De föreslagna tudelade lagarna sammanfördes i enlighet med den sakkunniges förslag i en gemensam lag om de svenska lapparnas rätt till renbete i Sverige. Den antogs av riksdagen (SFS 1928: 309). Rätten till renbete reglerades för fjällrenskötselns del i 2 § och för skogsrenskötselns i 3 §. Vinterbete nedanför lapp- marksgränsen och utanför renbeteslanden i Jämtlands län fick lik- som tidigare ske enligt sedvana. Några yttre gränser fastställdes alltså inte. Rätten att ha skötesrenar reglerades i 14 – 18 §§. Bofasta personer och lappar som övergivit renskötseln inom Norrbottens län fick nu ha maximalt 20 skötesrenar. I undantagsfall kunde läns- styrelsen medge fler, maximalt 50. I övriga län medgavs, liksom i 1898 års lag, skötesrenar endast i speciella fall. Bestämmelserna om renskötsel i vissa trakter nedom lappmarksgränsen, dvs. i huvudsak för koncessionssamebyarna, reglerades i  
 57–58 
  §§. 
  
 6.4.2 
  
 Lagens slutliga utformning 
  
 De i detta sammanhang viktiga 2 och 3 §§ kom att få följande lydelse: 
 2 § 
  
 1. 
  
 Lappar som driva fjällrenskötsel (fjällappar), äro berättigade att under varje tid av året uppehålla sig med sina renar dels inom Norrbottens och Västerbottens lappmarker å trakterna ovan od- lingsgränsen dels ock inom Jämtlands län å renbetesfjällen, varmed i denna lag förstås såväl de vid avvittringen för lapparna avsatta renbetesfjällen som ock de till utvidgning av dessa fjäll sedermera upplåtna områdena. 
  
 2. 
  
 Fjällappar må ock uppehålla sig med sina renar å trakterna nedom odlingsgränsen i Norrbottens och Västerbottens läns lappmarker samt å de trakter utom nämnda lappmarker och renbetesfjällen, som lapparna efter gammal sedvana besökt med sina renar, dock 
  
 192 
  
 SOU 2006:14 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 endast under oktober, november, december, januari, februari, mars och april månader såvitt icke antingen avtal träffats med veder- börande jordägare eller brukare om rätt för lapparna att uppehålla sig där under annan tid av året eller ock otjänliga väderleks- eller betesförhållanden nödga till tidigare flyttning om hösten eller hin- dra återflyttning om våren. 
  
 3. 
  
 Prövas beträffande visst område utövandet av den rätt som tillkommer fjällapparna enligt 1 och 2 mom., vara i synnerlig mån betungande för den jordbrukande befolkningen, må Konungen förordna, att området ej vidare må begagnas för renskötsel. I ty fall skall dock annat lämpligt område anvisas lapparna. 
  
 4. 
  
 Om expropriation för fjällrenskötselns behov är särskilt stadgat. 
  
 3 § 
  
 1. 
  
 Lappar, som driva skogsrenskötsel (skogslappar), äro berättigade att under varje tid av året uppehålla sig med sina renar inom Norr- bottens och Västerbottens läns lappmarker ovan odlingsgränsen och å sådan mark nedom samma gräns, som antingen tillhör kronan eller, ehuru upplåten till enskild, vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller av ålder varit såsom sådant land använd, dock att de må uppehålla sig endast å trakter där skogsrenskötsel av ålder förekommer under våren, sommaren och hösten. 
  
 2. 
  
 Skogslappar må ock uppehålla sig med sina renar å annan mark inom Norrbottens och Västerbottens läns lappmarker, som av ålder användes för skogsrenskötsel, samt å de trakter utom nämnda lappmarker vilka skogslappar från lappmarkerna efter gammal sedvana vissa tider av året besöka med sina renar, dock endast under oktober, november, december, januari, februari, mars och april månader, såvitt icke antingen avtal träffats med vederbörande jordägare eller brukare om rätt för lapparna att uppehålla sig där under annan tid av året eller ock otjänliga väderleks- eller betesförhållanden nödga till tidigare flyttning om hösten eller hindra återflyttning om våren. 
  
 3. 
  
 Prövas beträffande visst område utövandet av den rätt, som tillkommer skogslapparna enligt 1 och 2 mom., vara i synnerlig mån betungande för den jordbrukande befolkningen eller hinderlig för odlingens fortgång eller ock medföra väsentligt hinder eller avsevärd skada för fjällrenskötseln, må Konungen förordna, att området ej vidare må begagnas för skogsrenskötsel. 
  
 6.5 
  
 1971 års rennäringslag 
  
 Rennäringssakkunniga 1964, som svarade för förarbetena till 1971 års rennäringslag, hade enligt direktiven att utgå från då gällande lagstiftning, dvs. 1928 års renbeteslag. Utredningen ansåg därför att 
 193 
  
 Sedvanerätten lagfästs 
  
 SOU 2006:14 
  
 den saknade anledning att ingå i bedömning av frågan om inne- börden av de rättigheter som de renskötande samerna av ålder haft inom skilda delar av det nuvarande renskötselområdet. 
 18  
 Den diskuterade vissa inskränkningar med hänsyn till de krav den moderna samhällsutvecklingen ställde, men inte själva grundfrågan. Principen om sedvanerätt behölls med andra ord, men bestämmel- serna om skogsrenskötsel och fjällrenskötsel samlades på följande sätt: 
 3 § 
 Renskötsel får bedrivas 1. hela året 
 i Norrbottens och Västerbottens läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen, dels nedanför denna gräns på mark som tillhör staten (kronomark) och renbetesland där skogsrenskötsel av ålder bedrives under våren, sommaren eller hösten, 
 på renbetesfjällen i Jämtlands län, 
 inom de områden i Jämtlands och Kopparbergs län som särskilt upplåtits till renbete, 
 2. den 1 oktober – 30 april 
 i övriga delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen, 
 inom sådana trakter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen där ren- skötsel av ålder bedrives vissa tider av året. 
 Med renbetesland förstås mark som vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller av ålder använts som sådant land. Med renbetes- fjällen förstås de vid avvittringen för samerna avsatta renbetesfjällen och de områden som sedermera upplåtits till utvidgning av dessa fjäll. 
  
 18  
 Riksdagen. Proposition. 1968:16 s. 67. 
 194