Till statsrådet Scott 
 Regeringen bemyndigade genom beslut den 10 september 1998 dåva- rande statsrådet i Socialdepartementet  
 Johnson 
  Klingvall att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en samlad översyn av de pro- cessuella regler som gäller inom socialförsäkringen, se över Riksför- säkringsverkets roll samt kartlägga rutinerna för beslut som fattas ge- nom automatisk databehandling. 
 Till särskild utredare förordnades den 15 september 1998 f.d. kam- marrättslagmannen Lozano. Sedan denne på grund av sjuk- dom entledigats från sitt uppdrag förordnades den 22 februari 1999 f.d. hovrättslagmannen Morrison som ny särskild utredare. 
 Utredningen antog namnet utredningen (S 1998:06) om en översyn av processuella regler inom socialförsäkringen, m.m. 
 Den 17 februari 2000 beslutade regeringen om tilläggsdirektiv till utredningen, enligt vilka uppdraget utvidgades till att omfatta en under- sökning och analys av beslutsprocessen i förtidspensionsärenden. Ti- den för redovisning av uppdraget förlängdes till den 30 juni 2001. 
 Som sakkunniga att biträda utredningen förordnades den 15 oktober 1998 avdelningschefen Ferguson, direktören Rodriguez, kammarrättsassessorn Oliver, kammarrättsassessorn Henderson, numera kanslirådet Moreno, kammarrätts- assessorn Paul och socialförsäkringsombudet Smith. 
 Den 18 januari 1999 entledigades Henderson och förordna- des numera rådmannen Arnold 
  som sakkunnig. Den 25 oktober 1999 entledigades Paul och numera ämnesrådet Chambers förordnades samma dag i hans ställe. Arnold 
  entledigades den 1 augusti 2000 och kammarrättsassessorn Gill förordnades samma dag i hennes ställe. 
 Den 15 mars 2000 förordnades överläkaren Butler och försäkringschefen Madden att biträda utredningen som experter. 
 Den 1 oktober 1998 förordnades numera rådmannen Carroll och den 1 mars 2000 hovrättsassessorn Johnson att fr.o.m. respektive dag vara sekreterare i utredningen. 
  
 Härmed överlämnas utredningens betänkande En handläggningslag 
 – förfarandet hos försäkringskassorna (SOU 2001:47). 
 Utredningen har slutfört sitt arbete. 
 Malmö i juni 2001 
 Trygve Hellners 
 / Carroll 
 Johnson 
  
 SOU 2001:47 
  
 Innehåll  
 5 
  
 Innehåll 
  
 Förkortningar 
  
 ..................................................................................... 
  
 13 
  
 Sammanfattning.................................................................................. 
  
 15 
  
 Författningsförslag............................................................................. 
  
 23 
  
 I 
  
 Bakgrund och nuvarande förhållanden 
  
 1 
  
 Inledning................................................................................ 
  
 53 
  
 1.1 
  
 Direktiven . .....................................................................m.m 
  
 53 
  
 1.2 
  
 Arbetets ...............................................................bedrivande 
  
 54 
  
 1.3 
  
 De generella ..........................................................direktiven 
  
 55 
  
 1.4 
  
 Övrigt..................................................................................... 
  
 55 
  
 2 
  
 En översikt ......................................över socialförsäkringen 
  
 57 
  
 2.1 
  
 Begreppet ............................................socialförsäkring m.m 
  
 57 
  
 2.2 
  
 Socialförsäkringens ......................omfattning och kostnader 
  
 59 
  
 2.3 
  
 Ekonomisk .............................trygghet för familjer och barn 
  
 61 
  
 2.3.1 .............................................. 
  
 Havandeskapspenning 
  
 61 
  
 2.3.2 ........................................................ 
  
 Föräldrapenning 
  
 62 
  
 2.3.3 ................................................................ 
  
 Barnbidrag 
  
 63 
  
 2.3.4 ........................................................... 
  
 Bostadsbidrag 
  
 63 
  
 2.3.5 ................................................................ 
  
 Vårdbidrag 
  
 64 
  
 2.3.6 .......................................................... 
  
 Underhållsstöd 
  
 64 
  
 2.3.7 . ..................................................... 
  
 Barnpension m.m 
  
 65 
  
 2.3.8 ......................................Bidrag vid adoption av barn 
  
 65 
  
 2.4 
  
 Förmåner ..................................vid sjukdom och handikapp 
  
 65 
  
 2.4.1 ........................................... 
  
 Sjukpenning och sjuklön 
  
 66 
  
 2.4.2 ........................................................... 
  
 Rehabilitering 
  
 66 
  
 2.4.3 ................................................. 
  
 Frivillig sjukpenning 
  
 66 
  
 2.4.4 .................................. 
  
 Förtidspension och sjukbidrag 
  
 67 
  
 2.4.5 ................................................. 
  
 Handikappersättning 
  
 67 
  
 2.4.6 . ..................................... 
  
 Arbetsskadeförsäkring m.m 
  
 67 
  
 2.4.7 ................................................... 
  
 Assistansersättning 
  
 68 
  
 2.4.8 ....................................................................... 
  
 Bilstöd 
  
 68 
  
 2.4.9 ................................... 
  
 Ersättning för närståendevård 
  
 68 
  
 6  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:47 
  
 2.5 
  
 Förmåner vid ålderdom m.m. ................................................ 
  
 69 
  
 2.5.1 
  
 Ålderspension m.m. .................................................. 
  
 69 
  
 2.5.2 Förmåner till vuxna efterlevande.............................. 
  
 69 
  
 2.5.3 
  
 Bostadstillägg till pensionärer .................................. 
  
 70 
  
 2.6 
  
 Andra utbetalningar ............................................................... 
  
 70 
  
 2.7 
  
 Vissa  
 EG-rättsliga 
  förhållanden, m.m. .................................. 
  
 71 
  
 2.8 
  
 Pågående reformarbete .......................................................... 
  
 72 
  
 3 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
 .......... 
  
 75 
  
 3.1 
  
 De allmänna försäkringskassorna.......................................... 
  
 75 
  
 3.1.1 
  
 Inledning 
  
 ................................................................... 
  
 75 
  
 3.1.2 
  
 Försäkringskassornas organisation ........................... 
  
 76 
  
 3.2 
  
 Riksförsäkringsverket ............................................................ 
  
 89 
  
 3.2.1 
  
 RFV:s tillkomst .................................................m.m 
  
 89 
  
 3.2.2 RFV:s nuvarande ...........uppgifter och organisation 
  
 92 
  
 3.2.2.1 .......................... 
  
 Allmänt om uppgifterna 
  
 92 
  
 3.2.2.2 ....................... 
  
 Ansvaret för normgivning 
  
 92 
  
 3.2.2.3 .................................... 
  
 Tillsynsuppgiften 
  
 97 
  
 3.2.2.4 ...................................... 
  
 Organisationen 
  
 102 
  
 3.2.3 
  
 RFV och  
  
 IT-verksamheten 
  inom socialförsäkringens 
  
 administration ......................................................... 
  
 104 
  
 3.3 
  
 De allmänna förvaltningsdomstolarna m.m......................... 
  
 105 
  
 3.4 
  
 Försäkringskasseförbundet .................................................. 
  
 107 
  
 4 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 ............................. 
  
 109 
  
 4.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 109 
  
 4.2 
  
 Föreskrifterna i förvaltningslagen ....................................... 
  
 110 
  
 4.3 
  
 Föreskrifterna i författningar om socialförsäkring ............. 
  
 118 
  
 4.3.1 Anhängiggörande av ärenden samt akthantering.... 
  
 119 
  
 4.3.1.1 
  
 Inledning ............................................... 
  
 119 
  
 4.3.1.2 
  
 Publikt anhängiggörande ...................... 
  
 121 
  
 4.3.1.3 
  
 Anmälan................................................ 
  
 122 
  
 4.3.1.4 
  
 Ansökan ................................................ 
  
 125 
  
 4.3.1.5 
  
 Akthantering m.m. ................................ 
  
 130 
  
 4.3.2 Utredningsansvaret ................................................. 
  
 131 
  
 4.3.2.1 
  
 Inledning ............................................... 
  
 131 
  
 4.3.2.2 
  
 Försäkringskassans utredningsskyldig- 
  
 het m.m. ................................................ 
  
 133 
  
 4.3.2.3 
  
 Den försäkrades skyldighet att med- 
  
 verka...................................................... 
  
 136 
  
 SOU 2001:47 
  
 Innehåll  
 7 
  
 4.3.3 
  
 Den försäkrades skyldighet att anmäla 
  
 ändrade förhållanden .............................................. 
  
 137 
  
 4.3.4 Föredragning av ett ärende ..................................... 
  
 140 
  
 4.3.4.1 
  
 Allmänt om olika beslutsformer ........... 
  
 140 
  
 4.3.4.2 
  
 Sättet för avgörande i socialförsäkrings- 
  
 nämnd.................................................... 
  
 141 
  
 4.3.5 
  
 Kommunikation ...................................................... 
  
 142 
  
 4.3.6 
  
 Beslutsmotivering ................................................... 
  
 143 
  
 4.3.6.1 
  
 Skyldigheten att motivera beslut........... 
  
 143 
  
 4.3.6.2 
  
 Motiveringens innehåll ......................... 
  
 145 
  
 4.3.7 Beslut genom automatisk databehandling (ADB) .. 
  
 147 
  
 4.3.7.1 
  
 Inledning ............................................... 
  
 147 
  
 4.3.7.2 
  
 Beslut genom ADB ............................... 
  
 148 
  
 4.3.7.3 
  
 Behörigheten att fatta beslut genom 
  
 ADB ...................................................... 
  
 149 
  
 4.3.8 Underrättelse om samt expediering av beslut............. 
  
 152 
  
 4.3.8.1 
  
 Underrättelse enligt 21 § FL ................. 
  
 152 
  
 4.3.8.2 
  
 Expediering........................................... 
  
 154 
  
 4.3.9 
  
 Interimistiska beslut................................................ 
  
 155 
  
 4.3.9.1 
  
 Inledning ............................................... 
  
 155 
  
 4.3.9.2 
  
 Provisoriska beslut................................ 
  
 156 
  
 4.3.9.3 
  
 Preliminära beslut om bostadsbidrag.... 
  
 160 
  
 4.3.9.4 
  
 Förhandsbesked .................................... 
  
 160 
  
 4.3.10 
  
 Överklagande och omprövning............................... 
  
 162 
  
 4.3.10.1 
  
 Inledning ............................................... 
  
 162 
  
 4.3.10.2 
  
 Överklagande ........................................ 
  
 163 
  
 4.3.10.3 
  
 Något om rättskraft m.m. ...................... 
  
 167 
  
 4.3.10.4 
  
 Omprövning och ändring enligt lagen 
  
 om allmän försäkring ............................ 
  
 172 
  
 4.3.10.5 
  
 Omprövning enligt lagen om inkomst- 
  
 grundad ålderspension m.m. ................. 
  
 180 
  
 4.3.10.6 
  
 Omprövning vid ändrade förhållan- 
  
 den......................................................... 
  
 186 
  
 4.3.11 Minskning och indragning av ersättning ................ 
  
 189 
  
 4.3.12 Återkrav .................................................................. 
  
 191 
  
 4.3.12.1 Inledning ............................................... 
  
 191 
  
 4.3.12.2 Bestämmelserna i lagen om allmän 
  
 försäkring.............................................. 
  
 192 
  
 4.3.12.3 
  
 Bestämmelserna i lagen om inkomst- 
  
 grundad ålderspension .......................... 
  
 193 
  
 4.3.12.4 Övriga bestämmelser om återkrav ........ 
  
 194 
  
 4.3.13 När ett beslut blir gällande...................................... 
  
 195 
  
 8  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:47 
  
 5 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 ..........197 
  
 5.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 197 
  
 5.2 
  
 Nuvarande förhållanden ...................................................... 
  
 199 
  
 5.3 
  
 Förändringar av villkoren för rätt till förtidspension........... 
  
 202 
  
 5.4 
  
 Planerade reformer .............................................................. 
  
 217 
  
 6 
  
 Utredningens undersökningar.  
 ............................................ 
  
 219 
  
 6.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 219 
  
 6.2 
  
 Kartläggning av nuvarande regeltillämpning. ..................... 
  
 219 
  
 6.3 
  
 Undersökningen angående försäkringskassornas organisa- 
  
 tion och handläggningsrutiner ............................................. 
  
 220 
  
 6.4 
  
 Undersökningen av beslutsprocessen i förtidspensions- 
  
 ärenden................................................................................. 
  
 221 
  
 6.5 
  
 ADB .......................................på socialförsäkringsområdet 
  
 225 
  
 6.5.1 ................................................................. 
  
 Inledning 
  
 225 
  
 6.5.2 
  
 Kartläggningen av beslut som fattas genom ADB..226 
  
 7 
  
 Reformönskemål  
 .................................................................. 
  
 229 
  
 7.1 
  
 Riksdagen ............................................................................ 
  
 229 
  
 7.1.1 
  
 Socialförsäkringsutskottets betänkande 
  
 1996/97:SfU12........................................................ 
  
 229 
  
 7.1.2 
  
 Socialförsäkringsutskottets yttrande 
  
 1996/97:SfU6y........................................................ 
  
 235 
  
 7.1.3 
  
 Socialförsäkringsutskottets betänkande 
  
 1997/98:SfU8.......................................................... 
  
 236 
  
 7.1.4 
  
 Socialförsäkringsutskottets betänkande 
  
 1998/99:SfU7.......................................................... 
  
 238 
  
 7.2 
  
 Regeringen........................................................................... 
  
 241 
  
 7.2.1 
  
 Propositionen 1997/98:41 Socialförsäkringens 
  
 administration, m.m. ............................................... 
  
 241 
  
 7.2.2 
  
 Förarbetena till det reformerade ålderspensions- 
  
 systemet .................................................................. 
  
 241 
  
 7.2.3 
  
 Departementspromemorian Effektivare ompröv- 
  
 ningsregler av förvaltningsbeslut, Ds 1998:42 ....... 
  
 242 
  
 7.3 
  
 Justitieombudsmannen......................................................... 
  
 243 
  
 7.3.1 
  
 Allmänt 
  
 ................................................................... 
  
 243 
  
 7.3.2 Uttalanden ...................vid offentliga utfrågningar 
  
 243 
  
 7.3.3 Kritik i enskilda .........................................ärenden 
  
 246 
  
 7.3.3.1 ................................................. 
  
 Allmänt 
  
 246 
  
 7.3.3.2 ............................ 
  
 Vissa särskilda beslut 
  
 247 
  
 7.4 
  
 Övriga rapporter .................................och reformönskemål 
  
 254 
  
 7.4.1 
  
 Riksförsäkringsverket ............................................. 
  
 254 
  
 7.4.2 
  
 Riksrevisionsverket................................................. 
  
 256 
  
 SOU 2001:47 
  
 Innehåll  
 9 
  
 II 
  
 Överväganden och förslag 
  
 8 
  
 Utgångspunkter vid en samlad översyn av förfarande- 
  
 reglerna  
 ............................................................................... 
  
 259 
  
 8.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 259 
  
 8.2 
  
 Reformbehovet .................................................................... 
  
 262 
  
 8.3 
  
 Reformens ändamål ............................................................. 
  
 268 
  
 8.4 
  
 Reformens omfattning ......................................................... 
  
 274 
  
 8.5 
  
 Formen för en enhetlig reglering ......................................... 
  
 279 
  
 9 
  
 De särskilda förfarandefrågorna  
 ........................................ 
  
 281 
  
 9.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 281 
  
 9.2 
  
 Anhängiggörande av ärenden samt akthantering................. 
  
 282 
  
 9.2.1 
  
 Inledning ................................................................. 
  
 282 
  
 9.2.2 
  
 Ansökan m.m. ......................................................... 
  
 284 
  
 9.2.3 Avvisning av en ofullständig ansökan .................... 
  
 289 
  
 9.2.4 
  
 Akthantering m.m. .................................................. 
  
 291 
  
 9.3 
  
 Utredningsansvaret .............................................................. 
  
 293 
  
 9.3.1 
  
 Lagstiftningsbehovet............................................... 
  
 294 
  
 9.3.2 
  
 Den försäkrades medverkan.................................... 
  
 295 
  
 9.3.3 
  
 Försäkringskassans utredningsbefogenheter .......... 
  
 298 
  
 9.4 
  
 Partens skyldighet att anmäla ändrade förhållanden ........... 
  
 302 
  
 9.5 
  
 Föredragning av ett ärende .................................................. 
  
 303 
  
 9.6 
  
 Kommunikation ................................................................... 
  
 307 
  
 9.7 
  
 Beslutsmotivering m.m........................................................ 
  
 309 
  
 9.8 
  
 Beslut genom automatisk databehandling ........................... 
  
 313 
  
 9.9 
  
 Underrättelse om samt expediering av beslut...................... 
  
 318 
  
 9.10 
  
 Interimistiska beslut............................................................. 
  
 321 
  
 9.11 
  
 Överklagande och omprövning............................................ 
  
 325 
  
 9.11.1 
  
 Inledning ................................................................. 
  
 325 
  
 9.11.2 
  
 Överklagande .......................................................... 
  
 329 
  
 9.11.3 Omprövning med anledning av överklagande ........ 
  
 336 
  
 9.11.4 Omprövning av annan anledning än över- 
  
 klagande .................................................................. 
  
 348 
  
 9.11.5 Vissa frågor om processen i förvaltnings- 
  
 domstol.................................................................... 
  
 360 
  
 9.12 
  
 Indragning och minskning ................................................... 
  
 361 
  
 9.13 
  
 Återkrav ............................................................................... 
  
 363 
  
 9.14 
  
 När beslut blir gällande ....................................................... 
  
 365 
  
 9.15 
  
 Avslutande synpunkter ........................................................ 
  
 367 
  
 10  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:47 
  
 10 
  
 Riksförsäkringsverkets roller  
 .............................................. 
  
 369 
  
 10.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 369 
  
 10.2 
  
 Tillkomsten av 20 kap. 12 § första stycket AFL, m.m........... 
  
 370 
  
 10.3 
  
 RFV:s partsfunktion och ansvar för normgivning.................. 
  
 373 
  
 10.4 
  
 RFV:s partsfunktion och tillsynsroll....................................... 
  
 378 
  
 10.5 
  
 RFV:s partsfunktion och försäkringskassornas ställning 
  
 i socialförsäkringsmål........................................................... 
  
 379 
  
 11 
  
 Särskilt om beslutsprocessen i förtidspensionsärenden  
 ...... 
  
 383 
  
 11.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 383 
  
 11.2 
  
 Effektiv och likformig handläggning................................... 
  
 385 
  
 11.3 
  
 Försäkringsläkarens roll ...................................................... 
  
 394 
  
 11.3.1 
  
 Inledning ................................................................. 
  
 394 
  
 11.3.2 
  
 Försäkringsläkarens uppgifter ................................ 
  
 395 
  
 11.3.3 Behovet av försäkringsläkarbedömning och 
  
 försäkringsläkarbedömningens utformning ............ 
  
 399 
  
 11.3.4 
  
 Övrigt om försäkringsläkaren ................................. 
  
 405 
  
 11.4 
  
 Praxisbildning i förtidspensionsärenden ............................. 
  
 407 
  
 11.4.1 
  
 Inledning ................................................................. 
  
 407 
  
 11.4.2 
  
 Allmänt om prejudikatbildning............................... 
  
 409 
  
 11.4.3 Förutsättningar för prejudikatbildning i förtids- 
  
 pensionsärenden...................................................... 
  
 412 
  
 11.4.4 
  
 Reformbehovet........................................................ 
  
 415 
  
 11.4.5 
  
 Reformvägar ........................................................... 
  
 419 
  
 11.4.6 Prejudikatens genomslag hos försäkrings- 
  
 kassorna .................................................................. 
  
 424 
  
 11.5 
  
 Efterkontroll......................................................................... 
  
 425 
  
 12 
  
 Vissa organisatoriska frågor. 
 .............................................. 
  
 429 
  
 12.1 
  
 Inledning.............................................................................. 
  
 429 
  
 12.2 
  
 Kunskaps- och kompetensförstärkning hos försäkrings- 
  
 kassorna ............................................................................... 
  
 431 
  
 12.3 
  
 Socialförsäkringsnämnds beslutsbefogenhet, m.m.............. 
  
 439 
  
 13 
  
 Reformens genomförande  
 .................................................... 
  
 447 
  
 13.1 
  
 Kostnadsmässiga konsekvenser........................................... 
  
 447 
  
 13.2 
  
 Följdändringar ..................................................................... 
  
 452 
  
 13.3 
  
 Reformens ikraftträdande m.m. ........................................... 
  
 455 
  
 14 
  
 Författningskommentar  
 ....................................................... 
  
 459 
  
 14.1 
  
 Förslag till lag om handläggningen av ärenden hos de 
  
 allmänna försäkringskassorna, m.m..................................... 
  
 459 
  
 SOU 2001:47 
  
 Innehåll  
 11 
  
 14.2 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om 
  
 allmän försäkring................................................................. 
  
 482 
  
 14.3 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:674) om 
  
 inkomstgrundad ålderspension1 .......................................... 
  
 486 
  
 14.4 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1947:529) om 
  
 allmänna barnbidrag ............................................................ 
  
 490 
  
 14.5 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:389) om 
  
 assistansersättning ............................................................... 
  
 492 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Utredningens direktiv........................................... 
  
 495 
  
 Bilaga 2 
  
 Utredningens tilläggsdirektiv ............................... 
  
 503 
  
 Bilaga 3 
  
 Vissa statistiska uppgifter ................................... 
  
 507 
  
 Underbilaga 1 Sammanställning av beslut av socialför- 
  
 säkringsnämnd om förtidspension och sjukbidrag 
  
 under åren  
 1990–2000.......................................... 
  
 509 
  
 Underbilaga 2 Antalet av RFV överklagade beslut under 
  
 åren  
 1994–2000.................................................... 
  
 519 
  
 Underbilaga 3 Socialförsäkringsmål inkomna till FÖD/RR ........ 
  
 526 
  
 Bilaga 4 
  
 Redovisning av utredningens besök i 
  
 Regeringsrätten .................................................... 
  
 529 
  
 Underbilaga 
  
 Frågor till Regeringsrätten ................................... 
  
 533 
  
 Bilaga 5 
  
 Praxisbildning i förtidspensionsärenden .............. 
  
 537 
  
 Bilaga 6 
  
 Kartläggning av nuvarande regeltill- 
  
 lämpning............................................................... 
  
 539 
  
 Underbilaga 
  
 Diskussions- och frågeunderlag ........................... 
  
 545 
  
 Bilaga 7 
  
 Redovisning av utredningens undersökning 
  
 angående försäkringskassornas organisation 
  
 och handläggning ................................................. 
  
 547 
  
 Underbilaga 
  
 Frågor till försäkringskassorna............................. 
  
 559 
  
 Bilaga 8 
  
 Redovisning av förtidspensionsunder- 
  
 sökningen ............................................................. 
  
 563 
  
 12  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:47 
  
 Underbilaga 1 Undersökning av förtidspensionsärenden 
  
 under andra halvåret 1999 - SCB:s samman- 
  
 ställning................................................................ 
  
 571 
  
 Underbilaga 1 A Frågeformulär....................................................... 
  
 589 
  
 Underbilaga 1 B Manual.................................................................. 
  
 595 
  
 Underbilaga 2 Djupgranskning av 51 akter i förtids- 
  
 pensionsärenden ................................................... 
  
 607 
  
 Underbilaga 3 
  
 Utredningens intervjuundersökning..................... 
  
 613 
  
 Underbilaga 3 A Diskussions- och frågeunderlag ........................... 
  
 631 
  
 Underbilaga 3 B Frågor till försäkringsläkare................................. 
  
 637 
  
 Underbilaga 3 C Vissa frågor om försäkringsläkarorganisationen 
  
 m.m. i de allmänna försäkringskassorna .............. 
  
 639 
  
 Bilaga 9 
  
 Riksförsäkringsverkets slutrapport om auto- 
  
 matiska beslut....................................................... 
  
 641 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förkortningar  
 13 
  
 Förkortningar 
  
 ADB 
  
 Automatisk databehandling 
  
 AFL 
  
 Lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 BoU 
  
 Bostadsutskottet 
  
 Dir. 
  
 Direktiv 
  
 Ds 
  
 Departementsserien 
  
 EG 
  
 Europeiska gemenskaperna 
  
 EU 
  
 Europeiska unionen 
  
 FKF 
  
 Försäkringskasseförbundet 
  
 FL 
  
 Förvaltningslagen (1986:223) 
  
 FPL 
  
 Förvaltningsprocesslagen (1971:291) 
  
 FÖD 
  
 Försäkringsöverdomstolen 
  
 IT 
  
 Informationsteknik 
  
 HD 
  
 Högsta domstolen 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 JO 
  
 Justitieombudsmannen 
  
 JuU 
  
 Justitieutskottet 
  
 LAF 
  
 Lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring 
  
 LBP 
  
 Lagen (1959:551) om beräkning av pensionsgrundande 
  
 inkomst enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 LIP 
  
 Lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension 
  
 mkr 
  
 miljoner kr 
  
 NJA 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv Avd. I 
  
 prop. 
  
 Proposition 
  
 RF 
  
 Regeringsformen 
  
 RFFS 
  
 Riksförsäkringsverkets författningssamling 
  
 RFV 
  
 Riksförsäkringsverket 
  
 RRV 
  
 Riksrevisionsverket 
  
 RSV 
  
 Riksskatteverket 
  
 RÅ 
  
 Regeringsrättens årsbok 
  
 rskr. 
  
 Riksdagsskrivelse 
  
 SCB 
  
 Statistiska Centralbyrån 
  
 SFS 
  
 Svensk författningssamling 
  
 SkU 
  
 Skatteutskottet 
  
 SfU 
  
 Socialförsäkringsutskottet 
  
 SofL 
  
 Socialförsäkringslagen (1999:979) 
  
 14  
 Förkortningar 
  
 SOU 2001:47 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 TF 
  
 Tryckfrihetsförordningen 
  
 TL 
  
 Taxeringslagen (1990:324) 
  
 SOU 2001:47 
  
 Sammanfattning  
 15 
  
 Sammanfattning 
 Huvuduppdraget 
 Utredningens ursprungliga uppdrag har varit att göra en samlad över- syn av de förfaranderegler som gäller för olika förmåner, bidrag och andra ersättningar inom socialförsäkringen. I översynen har ingått en kartläggning av tillämpningen av nuvarande bestämmelser. Uppdraget har även innefattat en översyn av Riksförsäkringsverkets (RFV:s) roll enligt 20 kap. 12 § AFL samt en kartläggning av rutinerna för beslut som fattas genom automatisk databehandling inom socialförsäkrings- området, frågan hur beslutskompetensen bör fördelas mellan den myn- dighet som tillhandahåller datastödet och den myndighet som anses vara beslutsfattande och i vad mån hanteringen av beslut genom automatisk databehandling bör regleras i lag. 
 Genom tilläggsdirektiv har utredningsuppdraget utvidgats beträf- fande beslutsprocessen i förtidspensionsärenden, se nedan. 
 För att fullgöra uppdraget har utredningen funnit att det varit påkal- lat med en relativt omfattande genomgång av nuvarande förhållanden. I betänkandet ges i en första huvuddel inledningsvis en bakgrund i form av en översikt över socialförsäkringsadministrationen och förmåner etc. inom socialförsäkringen. Därefter redovisas det nuvarande förfarandet i socialförsäkringsärenden. Viktigare förändringar i reglerna om förtids- pension och sjukbidrag beskrivs mer utförligt. Slutligen redogörs för utredningens undersökningar och framförda reformönskemål. Betän- kandets andra huvuddel innehåller utredningens förslag och bedöm- ningar, såväl beträffande huvuduppdraget som tilläggsuppdraget. 
  
 16  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förslagen med anledning av huvuduppdraget 
 En ny handläggningslag för försäkringskassorna 
 Allmänt 
 Utredningen föreslår att det – utöver bestämmelserna i förvaltningsla- gen – skall finnas en generell handläggningslag, som skall gälla för de allmänna försäkringskassorna och Premiepensionsmyndigheten samt för RFV och skattemyndigheten i den mån dessa myndigheter handläg- ger socialförsäkringsärenden. 
 I lagen regleras grunddragen för förfarandet i socialförsäkringsären- den, nämligen hur ett ärende inleds, utredningsansvaret, interimistiska beslut, föredragning av ett ärende, motivering av beslut, underrättelse om beslut m.m., överklagande, omprövning och när ett beslut blir gäl- lande. Lagen är utformad så att den i princip inte dubblerar förvalt- ningslagens bestämmelser. Även i fortsättningen kommer det dessutom att – utöver bestämmelserna i nu nämnda lagar – behövas vissa särreg- ler för speciella ärendeslag. 
 I vissa avseenden innebär utredningens förslag till en ny handlägg- ningslag ett väsentligen tekniskt sammanförande av bestämmelser som nu regleras förmånsvis, utan att någon ändring i sak föreslås. I andra delar innebär förslaget betydande skillnader jämfört med vad som gäll- er i dag. Beträffande vissa ämnen – den försäkrades skyldighet att an- mäla ändrade förhållanden, indragning och minskning av ersättning samt återkrav – har utredningen funnit att de har ett sådant samband med villkoren för ersättningarna att ett förenhetligande inte skulle vara möjligt utan att vissa av förmånernas omfattning påverkas. Av bl.a. detta skäl har utredningen ansett att tanken på ett förenhetligande i des- sa delar bör undersökas i annat sammanhang. 
 Den försäkrades vilja får ökad betydelse 
 Utredningen föreslår att ett ärende skall kunna inledas på initiativ av enskild endast genom en skriftlig ansökan. Sådan ansökan skall vara egenhändigt undertecknad. Uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete. Ett ärende skall som regel kunna inledas på initiativ av försäkringskassan endast när detta är särskilt föreskrivet. För ansökningsärenden skall ansökan och den viljeförklaring som den- na innehåller vara den yttre ram inom vilken ärendehandläggningen skall hållas. Det innebär att försäkringskassan inte kan gå utöver en ansökan i ett ärende som initierats av den enskilde. Detta betyder gi- vetvis inte att kassan skall låta bli att närmare utreda vad den försäkra- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Sammanfattning  
 17 
  
 de verkligen vill när detta är påkallat. Det kan ofta vara svårt för en- skilda att överblicka konsekvenserna av en ansökan om en förmån. På motsvarande sätt som gäller i dag bör kassan informera och upplysa den enskilde om olika konsekvenser och alternativ. Oavsett vad den försäkrade stannar för har försäkringskassan dock att acceptera dennes inställning i ärendet. 
 Det nu sagda tydliggörs genom att utredningen föreslår regler om hur ett ärende inleds samt om att en ansökan som är så ofullständig att den inte kan prövas i sak skall avvisas. 
 Ett enhetligt, förenklat system för överklagande och omprövning 
 I dag gäller olika regler för omprövning och överklagande beroende på i vilken sammansättning försäkringskassan har avgjort ärendet. Ett be- slut som fattats av tjänsteman kan en enskild inte överklaga utan endast få omprövat i kassan. Omprövningsbeslutet kan sedan överklagas. Ett beslut som fattats av socialförsäkringsnämnd får däremot överklagas till länsrätt utan föregående omprövning. Utredningen föreslår att den- na skillnad tas bort och att beslut av försäkringskassan skall kunna överklagas oavsett vem som fattat beslutet. 
 Överklagas ett beslut skall försäkringskassan ompröva beslutet. Nå- gon särskild begäran om omprövning skall inte göras, utan omprövning skall göras av försäkringskassan av såväl beslut av socialförsäkrings- nämnd som av tjänsteman. Om RFV är klagande skall dock beslutet inte omprövas. 
 I likhet med vad som gäller i dag skall det finnas en möjlighet till omprövning av annan anledning än överklagande såväl på initiativ av den enskilde som av försäkringskassan. Sådan omprövning avser ur- sprungliga fel i ett beslut. Utredningens förslag i denna del innebär att nuvarande regler förenhetligas och förenklas. 
 Situationen att den försäkrade i efterhand uppfyller respektive inte längre uppfyller sådana faktiska förutsättningar som skulle ha förelegat vid tidpunkten för ursprungsbeslutet och att en prövning skall göras på nytt är en typ av omprövning som inte torde kunna regleras samlat för socialförsäkringen utan att de materiella gränserna för vissa förmåner förändras. Utredningen lägger inte fram något förslag i denna del. 
  
 18  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:47 
  
 Ändrade bestämmelser om föredragning, underrättelse om beslut, expediering, m.m. 
 Under senare tid har försäkringskassorna kritiserats, bl.a. av JO, för brister i handläggningen. Utredningen har genomfört flera undersök- ningar för att se hur ärenden handläggs i kassorna. Dels har ett större antal akter granskats som ett led i tilläggsuppdraget, se nedan, dels har utredningen genomfört besök hos ett antal försäkringskassor och all- männa förvaltningsdomstolar samt sänt ut flera enkäter till kassorna. 
 Resultatet av utredningens undersökningar har bekräftat de brister som tidigare påpekats från flera håll. Det har lett till att utredningen föreslår bestämmelser om föredragningens innehåll, en utvidgning av motiveringsplikten för avgöranden av socialförsäkringsnämnd samt viss expedieringsbestämmelse. Utredningen gör även den bedömningen att försäkringskassornas akthantering bör ses över och förändras så att ett ärendes gång kan följas på ett tydligare sätt. 
 Uppdelningen av beslutsbefogenheten mellan socialförsäkringsnämnd och tjänsteman förenklas 
 Som ett led i ett förenklat förfarande vid avgörandet av ärenden och som ett sätt att minska risken för fel och brister i handläggningen före- slår utredningen att socialförsäkringsnämnden skall fatta samtliga be- slut i de ärendeslag som det ankommer på nämnden att avgöra. Det innebär att nämnden skall avgöra såväl rätten till en ersättning som storleken av den samt även t.ex. frågor om omprövning, återkrav eller avräkning. 
 Socialförsäkringsnämnden föreslås få ökad möjlighet till delegation av beslutskompetensen till tjänsteman, bl.a. när det gäller bedömningen av om någon ändring skall ske vid omprövning. 
 ADB inom socialförsäkringen 
 Hur försäkringskassornas hantering av socialförsäkringsärendena går till måste ses också i belysning av den fortgående utvecklingen av sy- stem för mer eller mindre automatiserad behandling av olika handlägg- ningsmoment. Utredningen har inte haft till uppgift att lämna några förslag om möjligheterna att använda ett tekniskt utvecklat handlägg- ningsstöd, t.ex. i form av elektroniska dokument eller signaturer. Själv- fallet måste man emellertid vid avfattningen av nya förfaranderegler se till att dessa lätt kan kompletteras med sådana föreskrifter som krävs för att anpassa ärendehanteringen till ett slutligt utformat teknikstöd. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Sammanfattning  
 19 
  
 Från lagteknisk synpunkt möter med utredningens förslag till ny hand- läggningslag inte något hinder mot det. 
 Utredningen föreslår att möjligheten för försäkringskassorna att fat- ta beslut med hjälp av automatisk databehandling inte skall vara för- fattningsreglerad. Förslaget avser inte innebära någon inskränkning i möjligheterna att använda sig av sådan teknik. Beträffande fördel- ningen av beslutskompetensen vid sådana beslut föreslår utredningen att i den mån beslut skall fattas genom ADB skall det som huvudregel fattas av den försäkringskassa som i övrigt är behörig att handlägga ärendet. Nuvarande regel i lagen om inkomstgrundad ålderspension, att RFV i vissa fall fattar beslut för försäkringskassornas räkning, föreslås alltså upphävd. 
 RFV:s roll enligt 20 kap. 12 § AFL skall vara oförändrad 
 Utredningen har undersökt RFV:s roll med inriktningen om verkets uppgift som både central förvaltningsmyndighet och företrädare för staten i socialförsäkringsmål kan komma i konflikt med varandra. Ut- redningen har inte funnit att nuvarande ordning har några väsentliga nackdelar och föreslår inte någon förändring jämfört med vad som gäller i dag. 
 Tilläggsuppdraget 
 Utredningen fick i februari 2000 tilläggsdirektiv. Enligt dessa har ut- redningen, utöver vad som omfattas av tidigare direktiv, haft att under- söka och analysera beslutsprocessen i förtidspensionsärenden. Arbetet har omfattat en beskrivning av viktigare förändringar över tiden i re- gelverk och ärendehandläggning samt frågor om beslutsunderlag och beslutsunderlagens kvalitet, efterkontroll, försäkringsläkarnas roll samt praxisbildning. Eventuella förslag skall enligt direktiven ha till syfte att uppnå en effektiv handläggning av ärenden, ett adekvat beslutsunderlag och förutsättningar för likformighet vid tillämpning av reglerna om förtidspension respektive sjukbidrag. 
 Utredningen har under år 2000 genomfört en undersökning av be- slutsprocessen i förtidspensionsärenden. Denna har genomförts i flera led. Först har sammanlagt 800 förtidspensionsakter från landets samtli- ga försäkringskassor granskats i syfte att undersöka om det finns brister i beslutsunderlaget hos socialförsäkringsnämnden eller i det material som i övrigt har funnits i ärendet hos kassan. Vid akturvalet och redo- visningen av resultatet har utredningen delat in landets försäkringskas- 
  
 20  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:47 
  
 sor i tre områden: storstad, glesbygd och områden med hög arbetslöshet samt övriga. Akterna har granskats av ett antal studerande vid Lunds Universitet. Resultaten har redovisats på ett av utredningen upprättat frågeformulär och därefter sammanställts och bearbetats av Statistiska Centralbyrån. 
 Undersökningens resultat bekräftar i stort den bild som getts av tidi- gare undersökningar, nämligen att det i betydande omfattning finns brister i beslutsunderlagen för förtidspensionsärenden. 
 Som ett andra led har utredningen försökt ta reda på varför det bris- ter i beslutsunderlagen. Detta har skett dels genom en djupgranskning av ett  
 50-tal 
  av de utvalda akterna, dels genom besök på ett antal för- säkringskassor med intervjuer av handläggare, föredragande, försäk- ringsläkare och ledamöter i socialförsäkringsnämnd. Härutöver har försäkringsläkarbedömningen i nyss nämnda akter granskats särskilt. 
 Förslag med anledning av tilläggsuppdraget 
 Förtidspension och sjukbidrag skall omfattas av bestämmelserna i handläggningslagen 
 Utredningens förslag om mer enhetliga och tydliga handläggningsreg- ler i en ny handläggningslag skall gälla även för handläggningen av förtidspensionsärenden. Härigenom torde förutsättningarna för ett rik- tigt beslutsunderlag öka. Några nya särregler för handläggningen av förtidspensionsärenden föreslår utredningen inte. 
 Försäkringsläkarens roll skall vara oförändrad 
 Utredningen föreslår ingen förändring vad gäller försäkringsläkarens roll i försäkringskassan. Denne skall alltjämt ha en hos kassan rådgi- vande funktion i medicinska frågor. 
 Utredningen gör bedömningen att försäkringsläkarens arbetsuppgif- ter inte bör regleras i lag eller författning. Försäkringsläkarens uppgift är inte att undersöka den försäkrade. Något förslag om obligatorisk försäkringsläkarbedömning lämnas inte, men en sådan bör normalt fin- nas i förtidspensionsärenden. 
 Försäkringsläkarbedömningen bör vara skriftlig och utformas enhet- ligt över hela landet. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Sammanfattning  
 21 
  
 Fler vägledande avgöranden behövs 
 Utredningen konstaterar att det finns ett behov av flera vägledande avgöranden från Regeringsrätten såväl på förtidspensionsområdet som för socialförsäkringen i stort. RFV bör enligt utredningens uppfattning ytterligare överväga formerna för försäkringskassornas rapportering rörande socialförsäkringsmål i syfte att få bättre underlag för att urskil- ja prejudikatfrågor. Verket bör också arbeta för att förstärka kompeten- sen i sin partsfunktion liksom för att ytterligare analysera vilka rätts- frågor som det är viktigt att få besvarade genom prejudikat. 
 Efterkontrollen i förtidspensionsärenden fungerar inte som avsetts 
 Utredningens undersökning visar att målet med lagstiftningen om ef- terkontroll inte har uppnåtts. Utredningens uppfattning är att man inte genom en lagreglering skulle uppnå syftet med efterkontrollen, efter- som det inte på förhand torde gå att bestämma vilka beslut som bör kontrolleras. Hur arbetet med efterkontroll skall ske bör i stället klargö- ras i annan ordning. Riktlinjer bör utformas för när efterkontroll bör ske, hur arbetet skall utföras och vem som skall delta i detta. 
 Vissa kompetensförstärkningar bör övervägas 
 Enligt utredningens mening är en förutsättning för en rättssäker och likformig handläggning inte endast en tydlig lagreglering utan även att denna reglering tillämpas på ett riktigt sätt. Mot denna bakgrund bör vissa kompetensförstärkningar hos försäkringskassorna övervägas. 
 Kostnadsmässiga konsekvenser 
 Utredningen anser att de eventuella kostnadsökningar som utredning- ens förslag om en ny handläggningslag – och till följd härav vissa or- ganisatoriska förändringar – kan innebära för försäkringskassornas administration motvägs av den förbättring av ärendehandläggningen som bör följa med de av utredningen föreslagna förfarandebestämmel- serna. För de allmänna förvaltningsdomstolarnas del torde utredningens förslag till regler om överklagande och omprövning av kassebeslut leda till en viss ökning av måltillströmningen i länsrätt. Även detta motvägs emellertid i stor utsträckning av effekten av utredningens förslag om mer enhetliga och generella förfarandebestämmelser, liksom om utred- 
  
 22  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:47 
  
 ningens bedömning av behovet av en kompetensförstärkning hos kas- sorna godtas. 
 Ikraftträdande 
 Ett genomförande av utredningens förslag till ny handläggningslag aktualiserar ett stort behov av följdändringar. Utredningen lämnar inte något förslag till tidpunkt för ikraftträdandet av handläggningslagen med följdändringar eller för övriga förslag. Samtidigt som det är ange- läget att de nya bestämmelserna träder i kraft snarast möjligt är det av stor vikt att personalen vid försäkringskassorna ges utbildning i de nya reglerna innan dessa träder i kraft. Merparten av reglerna kan träda i kraft utan särskilda övergångsbestämmelser. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 23 
  
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 Lag om handläggningen av ärenden hos de allmänna försäkringskassorna, m.m. 
 Lagens tillämpningsområde 
  
 1 §  
 Bestämmelserna i denna lag gäller de allmänna försäkringskas- sornas handläggning av ärenden om förmåner, bidrag eller andra ersättningar. Bestämmelserna gäller utöver föreskrifterna i förvalt-  
 nings-lagen 
  (1986:223) samt i fråga om tiden för överklagande av försäkringskassans beslut och beträffande omprövning av detta i stället för vad som föreskrivs i 23 § andra stycket, 27 och 28 §§ i den lagen. 
  
 2 §  
 Om en annan lag innehåller någon bestämmelse som avviker från denna lag, gäller den bestämmelsen. 
 Hur ett ärende inleds 
  
 3 §  
 Den som vill begära en ersättning skall ansöka om den skriftli- gen. 
 Ansökan skall vara egenhändigt undertecknad. Uppgifter om faktis- ka förhållanden skall lämnas på heder och samvete. 
 Beträffande försäkringskassans rätt att självmant inleda ett ärende gäller vad som är särskilt föreskrivet. 
  
 4 §  
 Om ansökan är så ofullständig att den inte kan läggas till grund för någon prövning i sak skall försäkringskassan avvisa den. 
 Om ansökan inte uppfyller föreskrifterna i 3 § andra stycket eller vad som i övrigt är särskilt föreskrivet får försäkringskassan, även i andra fall än vad som avses i första stycket, avvisa ansökan. 
  
 24  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 Försäkringskassan får inte avvisa ansökan enligt första eller andra stycket om försäkringskassan inte först har förelagt sökanden att avhjälpa bristen. Ett sådant föreläggande får delges. 
 Utredningsansvaret 
  
 5 §  
 Försäkringskassan skall se till att ärendet blir tillräckligt utrett. När det är nödvändigt för bedömningen av frågan om ersättning får 
 försäkringskassan 
  
 1. 
  
 göra förfrågan hos parten, dennes arbetsgivare, läkare eller någon annan som kan antas kunna lämna behövliga uppgifter, 
  
 2. 
  
 besöka parten, 
  
 3. 
  
 infordra utlåtande av viss läkare eller någon annan sakkunnig, 
  
 samt 
  
 4. 
  
 begära att parten genomgår undersökning av viss läkare eller nå- gon annan utredning för bedömning av partens medicinska tillstånd, arbetsförmågan och behovet av och möjligheterna till rehabilitering. 
  
 För kostnader som part har med anledning av sådan utredning som avses i andra stycket lämnas ersättning i enlighet med vad regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Riksförsäkringsverket föreskri- ver. 
  
 6 §  
 En part är skyldig att lämna de uppgifter som är av betydelse för bedömningen av frågan om ersättning. 
 Uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och sam- vete, om inte särskilda skäl talar mot det. 
  
 7 §  
 Beträffande skyldighet för part att medverka till utredningen i annat hänseende än som anges i 6 § liksom att anmäla ändrade förhål- landen gäller vad som är särskilt föreskrivet. 
 Interimistiska beslut 
  
 8 §  
 För tiden till dess att ett ärende avgjorts får försäkringskassan besluta i fråga om ersättning, om 
  
 1. 
  
 det inte utan betydande dröjsmål kan avgöras om rätt till ersätt- ning föreligger, 
  
 2. 
  
 det är sannolikt att sådan rätt finns och 
  
 3. 
  
 det är av väsentlig betydelse för parten. 
  
 Ett beslut enligt första stycket får meddelas även när det står klart att rätt till ersättning föreligger men ersättningens belopp inte kan bestämmas utan betydande dröjsmål. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 25 
  
 Finns det sannolika skäl att dra in eller minska en ersättning, kan försäkringskassan besluta att ersättningen skall hållas inne eller utges med lägre belopp till dess ärendet avgjorts. 
 Föredragning av ärenden 
  
 9 §  
 När ett ärende föredras inför en socialförsäkringsnämnd skall föredraganden i behövlig omfattning redogöra för omständigheterna i ärendet och skälen för det förslag till beslut som läggs fram. 
 Motivering av beslut, m.m. 
  
 10 §  
 Avgörs ett ärende av en socialförsäkringsnämnd utan att det inletts genom ansökan, skall beslutet alltid innehålla de skäl som har bestämt utgången. 
  
 11 §  
 Försäkringskassans avgörande skall framgå av en handling eller kunna återskapas i en sådan. 
 Underrättelse om beslut 
  
 12 §  
 En underrättelse enligt 21 § förvaltningslagen (1986:223) skall ske skriftligen. 
 Socialförsäkringsnämndens avgörande skall expedieras. 
 Överklagande 
  
 13 §  
 Försäkringskassans beslut överklagas hos allmän förvaltnings- domstol. Ett beslut av försäkringskassan eller domstol får överklagas även av Riksförsäkringsverket. Verket får överklaga också till förmån för enskild part. 
 Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål som avses i första stycket skall nämndemän ingå i kammarrätten, om nämndemän deltagit i länsrätten. 
 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 
  
 14 §  
 Ett överklagande av ett beslut skall vara inkommet till den försäkringskassa som meddelat beslutet inom två månader från den dag då klaganden fick del av beslutet. Är det Riksförsäkringsverket som är klagande, skall tiden dock räknas från den dag då beslutet meddelades. 
  
 26  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 Har ett överklagande inom klagotiden kommit in till en allmän för- valtningsdomstol, Riksförsäkringsverket eller en försäkringskassa, som inte har meddelat det överklagade beslutet, skall det anses inkommet i rätt tid. 
 Ett överklagande av allmän förvaltningsdomstols beslut i ärenden som handlagts enligt denna lag skall ha kommit in inom de tidsfrister som anges i första stycket. 
  
 15 §  
 Har ett överklagande avvisats får avvisningsbeslutet överklagas i samma ordning som beslutet i huvudsaken. 
 Omprövning med anledning av överklagande 
  
 16 §  
 Har ett beslut av försäkringskassan överklagats, skall kassan snarast ompröva beslutet. Detta gäller dock inte om Riksförsäkrings- verket överklagat beslutet eller överklagandet skall avvisas enligt 24 § förvaltningslagen (1986:223). 
 Ett överklagande förfaller, om försäkringskassan ändrar beslutet så som klaganden begär. 
 Om försäkringskassan ändrar beslutet på annat sätt än klaganden begär, skall överklagandet anses omfatta det nya beslutet. Kassan får inte med anledning av ett överklagande ändra beslutet till den klagan- des nackdel. 
  
 17 §  
 Om överklagandet inte avvisas enligt 24 § förvaltningslagen (1986:223) eller förfaller enligt 16 §, skall försäkringskassan överläm- na handlingarna i ärendet till länsrätten. 
 Omprövning av annan anledning än överklagande 
  
 18 §  
 Försäkringskassan skall även i annat fall än som avses i 16 § på nytt undersöka om ett tidigare meddelat beslut är riktigt, om det sedan beslutet vunnit laga kraft begärs av den som beslutet angår eller av Riksförsäkringsverket, eller om det finns andra skäl. 
 Omprövning skall inte ske av en fråga som prövats av allmän för- valtningsdomstol. 
  
 19 §  
 En fråga om omprövning enligt 18 § får inte tas upp sedan mer än två år förflutit från den dag då beslutet meddelades. Omprövning får dock ske även efter utgången av denna tid, om 
 1. beslutet blivit felaktigt genom att parten eller annan ersättnings- berättigad lämnat oriktiga uppgifter, underlåtit att fullgöra en uppgifts- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 27 
  
 eller anmälningsskyldighet eller på annat sätt förorsakat att ersättning fastställts felaktigt eller med för högt belopp eller 
 2. det först därefter, på grund av omständigheter som förelåg vid beslutet eller ny utredning, visar sig att beslutet innehåller väsentlig oriktighet. 
  
 20 §  
 Om försäkringskassan ändrar ett beräkningsunderlag, som legat till grund för ett tidigare beslut, får omprövning ske utan tidsfrist. Detsamma gäller om en annan myndighet ändrar någon förutsättning för det tidigare beslutet. 
  
 21 §  
 Omprövas ett beslut på begäran av en enskild part, eller på begäran av Riksförsäkringsverket till fördel för parten, får försäkrings- kassan inte ändra beslutet till dennes nackdel. 
 Omprövar försäkringskassan självmant beslutet, får den inte ändra detta till enskild parts nackdel såvitt gäller ersättning som har förfallit till betalning och inte heller i annat fall om det finns synnerliga skäl mot det. En omprövning enligt 20 § får dock ske såväl till parts fördel som till dennes nackdel. 
  
 22 §  
 Bestämmelserna i  
 18–21 
  §§ innefattar ingen inskränkning av möjligheten att enligt bestämmelser i annan författning besluta om återkrav. 
 När ett beslut blir gällande 
  
 23 §  
 Ett beslut av försäkringskassan eller av allmän förvaltningsdom- stol skall omedelbart gälla, om inget annat föreskrivs i beslutet eller bestäms av den domstol som har att pröva beslutet. 
 Ikraftträdande 
 Denna lag träder i kraft den... 
 Äldre bestämmelser gäller i fråga om 
  
 1. 
  
 ansökan i ärenden som har inletts före ikraftträdandet, 
  
 2. 
  
 överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet liksom beträffande omprövning i samband med överklagande i så- dana fall. 
  
 28  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1962:381) om allmän försäk- ring, 
  
 dels  
 att 20 kap. 2 a, 8,  
 10–11 
  samt  
 13–13 
  a §§ skall upphöra att gälla,  
 dels  
 att 3 kap. 6 och  
 8–8 
  a §§, 7 kap. 3 b §, 16 kap.  
 1–2 
  §§, 20 kap. 3 och 12 §§ skall ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det skall införas en ny paragraf, 18 kap. 17 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
 6 § 
 1 
  
 En försäkrad skall, när han gör anspråk på sjukpenning, till den all- männa försäkringskassan anmäla sådan ändring i sina inkomstförhål- landen eller andra omständigheter, som påverkar rätten till sjukpenning eller sjukpenningens storlek. 
 Allmän försäkringskassa skall i den utsträckning det skäligen påkallas genom för- frågningar hos de försäkrade eller på annat lämpligt sätt inhämta uppgifter om den försäkrades inkomstförhållan- den, arbetstid och andra om- ständigheter som har betydelse för sjukpenningförsäkringen. 
 8 § 
 2 
  
 Den försäkrade skall till försäk- ringskassan ge in en skriftlig försäkran för sjukpenning. Försäkran skall innehålla uppgifter om sjukdomen, en beskrivning av den försäkrades 
  
 1 
  
 Senaste lydelse 1994:46 
  
 2 
  
 Senaste lydelse 1995:508 
  
 En ansökan om sjukpenning skall innehålla uppgifter om sjukdomen, en beskrivning av den försäkrades arbetsuppgifter och den försäkrades egen bedömning av arbetsförmågan. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 29 
  
 arbetsuppgifter och den försäk- 
  
 rades egen bedömning 
  
 av 
  
 arbetsförmågan. Uppgifterna 
  
 i 
  
 försäkran skall lämnas på heder 
  
 och samvete. 
 Den försäkrade skall till försäkringskassan ge in läkarintyg för att styrka nedsättning av arbetsförmåga på grund av sjukdom senast från och med den sjunde dagen efter sjukanmälningsdagen till dess sådant 
  
 läkarutlåtande som anges i tredje stycket har getts in till kassan. 
  
 Den försäkrade skall till för- 
  
 Den försäkrade skall till för- 
  
 säkringskassan ge in ett särskilt 
  
 säkringskassan ge in ett särskilt 
  
 läkarutlåtande 
  
 och en 
  
 skriftlig 
  
 läkarutlåtande 
  
 och en 
  
 skriftlig 
  
 särskild försäkran för att styrka 
  
 särskild försäkran för att styrka 
  
 nedsättning av arbetsförmåga på 
  
 nedsättning av arbetsförmåga på 
  
 grund av sjukdom senast från 
  
 grund av sjukdom senast från 
  
 och med den tjugoåttonde dagen 
  
 och med den tjugoåttonde dagen 
  
 efter 
  
 sjukanmälningsdagen. Det 
  
 efter 
  
 sjukanmälningsdagen. Det 
  
 särskilda 
  
 läkarutlåtandet 
  
 skall 
  
 särskilda 
  
 läkarutlåtandet 
  
 skall 
  
 innehålla 
  
 uppgift 
  
 om 
  
 pågående 
  
 innehålla 
  
 uppgift 
  
 om 
  
 pågående 
  
 och 
  
 planerad 
  
 behandling 
  
 eller 
  
 och 
  
 planerad 
  
 behandling 
  
 eller 
  
 rehabiliteringsåtgärd, behovet av 
  
 rehabiliteringsåtgärd, behovet av 
  
 övrig 
  
 rehabilitering, 
  
 beräknad 
  
 övrig 
  
 rehabilitering, 
  
 beräknad 
  
 återstående 
  
 tid 
  
 med 
  
 nedsatt 
  
 återstående 
  
 tid 
  
 med 
  
 nedsatt 
  
 funktionsförmåga 
  
 på grund av 
  
 funktionsförmåga 
  
 på grund av 
  
 sjukdom samt läkarens bedöm- 
  
 sjukdom samt läkarens bedöm- 
  
 ning av i vilken grad den nedsat- 
  
 ning av i vilken grad den nedsat- 
  
 ta funktionen påverkar arbets- 
  
 ta funktionen påverkar arbets- 
  
 förmågan. Den särskilda försäk- 
  
 förmågan. Den särskilda försäk- 
  
 ran skall innehålla en utförligare 
  
 ran skall innehålla en utförligare 
  
 beskrivning 
  
 av den försäkrades 
  
 beskrivning 
  
 av den försäkrades 
  
 arbetsuppgifter och egen be- 
  
 arbetsuppgifter och egen be- 
  
 dömning 
  
 av 
  
 arbetsförmåga än 
  
 dömning 
  
 av 
  
 arbetsförmåga än 
  
 försäkran 
  
 enligt 
  
 första stycket. 
  
 ansökan 
  
 enligt 
  
 första 
  
 stycket. 
  
 Uppgifterna 
  
 i 
  
 den 
  
 särskilda 
  
 Uppgifterna 
  
 i 
  
 den 
  
 särskilda 
  
 försäkran skall lämnas på heder 
  
 försäkran skall lämnas på heder 
  
 och samvete. 
  
 och samvete. 
  
 Regeringen eller, efter reger- 
  
 Regeringen eller, efter reger- 
  
 ingens bemyndigande, 
  
 Riksför- 
  
 ingens bemyndigande, 
  
 Riksför- 
  
 säkringsverket 
  
 får 
  
 meddela 
  
 säkringsverket 
  
 får 
  
 meddela 
  
 föreskrifter dels om undantag i 
  
 föreskrifter dels om undantag i 
  
 vissa fall från skyldighet att 
  
 vissa fall från skyldighet att 
  
 lämna läkarintyg, läkarutlåtande, 
  
 lämna läkarintyg, läkarutlåtande, 
  
 försäkran  
 och särskild försäkran, 
  
 ansökan  
 och särskild försäkran, 
  
 30  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 dels om att sådan skyldighet skall gälla från och med en annan dag än vad som anges i denna paragraf. 
 dels om att sådan skyldighet skall gälla från och med en annan dag än vad som anges i denna paragraf. 
 8 a § 
 3 
  
 Den allmänna försäkringskassan skall, senast efter det att det särskilda läkarutlåtandet och den särskilda försäkran kommit in och efter höran- de av en sådan försäkringsläkare som avses i 18 kap. 15 §, bedöma i vilken mån arbetsförmågan fortfarande är nedsatt på grund av sjukdom samt om rehabilitering eller ytterligare utredningsåtgärder är erforder- liga. 
 Försäkringskassan skall, om det är nödvändigt för bedömning enligt första stycket, begära att den försäkrade genomgår utredning för bedömning av den försäkrades medicinska till- stånd, arbetsförmågan och behovet av och möjligheterna till rehabilitering. 
 Försäkringskassan skall även annars under sjukperioden, när det finns skäl till det, undersöka om den försäkrade efter sådan åtgärd som avses i 7 b § eller 22 kap., helt eller delvis kan försörja sig själv genom arbete. 
 Försäkringskassan skall, när det kan anses nödvändigt för bedömningen av rätt till sjuk- 
  
 penning 
  
 eller 
  
 åtgärder 
  
 enligt 
  
 7 b § 
  
 eller 
  
 22 kap., 
  
 under 
  
 sjukperioden även i övrigt 
  
 1. 
  
 infordra utlåtande av viss läkare eller annan sakkunnig, 
  
 2. 
  
 göra förfrågan hos den försäkrade, den försäkrades arbetsgivare, läkare eller någon annan som kan antas kunna lämna nödvändiga uppgifter, och 
  
 3. 
  
 besöka den försäkrade. För kostnader som den en- 
  
 3  
 Senaste lydelse 1998:87 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 31 
  
 skilde har med anledning av en sådan utredning som avses i andra eller fjärde stycket lämnas ersättning i enlighet med vad regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Riksförsäkringsverket föreskri- ver. 
 7 kap. 
 3 b § 
 4 
  
 Försäkringskassan skall, när det kan anses nödvändigt för bedömningen av om rätt till förtidspension föreligger, begära att den försäkrade genomgår undersökning av viss läkare eller genomgår annan utredning såsom arbetsprövning eller arbetsträning, för bedöm- ning av den försäkrades medi- cinska tillstånd, arbetsförmågan och behovet av och möjligheter- na till rehabilitering. 
 När det kan anses nödvändigt för bedömning av rätt till förtidspension, skall försäk- ringskassan även 
  
 1. 
  
 infordra utlåtande av viss läkare eller annan sakkunnig, 
  
 2. 
  
 göra förfrågan hos den försäkrade, den försäkrades arbetsgivare, läkare eller någon annan som kan antas kunna lämna nödvändiga uppgifter, 
  
 3. 
  
 besöka den försäkrade, 
  
 samt 
  
 4. 
  
 undersöka om den försäk- rade efter sådan åtgärd som avses i 3 kap. 7 b § eller 22 kap. helt eller delvis kan försörja sig 
  
 4  
 Senaste lydelse 1996:1063 
  
 32  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 själv genom arbete. 
 Försäkringskassan skall i samband med beslut om förtidspension också bedöma om förnyad utredning av arbetsförmågan skall göras efter viss tid. 
 Försäkringskassan kan även under tid som pension utges vidta åt- gärder enligt första och andra styckena. Innan beslut fattas om medi- cinsk utredning enligt första eller andra stycket skall försäkringsläka- rens bedömning inhämtas. 
 För kostnader som den en- skilde har med anledning av sådan utredning som avses i första och andra styckena lämnas ersättning i enlighet med vad regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Riksförsäkringsverket föreskri- ver. 
 16 kap. 
 1 § 
 5 
  
 Den som önskar pension skall göra ansökan hos allmän försäkringskassa i enlighet med vad regeringen förordnar. 
 Uppbär en försäkrad sjukpenning eller ersättning för sjukhusvård eller rehabiliteringspenning enligt denna lag, får försäkringskassan tillerkänna honom förtidspension utan hinder av att han inte gjort ansökan därom. Detsamma skall gälla då en försäkrad uppbär sjukpen- ning, ersättning för sjukhusvård eller livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring eller motsvarande ersättning som utgår enligt annan författning eller på grund av regeringens förordnande. 
 Uppbär en försäkrad sjukbidrag får den tid för vilken förmånen skall utgå förlängas utan att ansökan har gjorts. Motsvarande gäller i fråga om särskild efterlevandepension som tillerkänts en efterlevande för begränsad tid. 
 För kostnader för läkarundersökning och läkarutlåtande vid ansökan om förtidspension, handikappersättning, vårdbidrag eller särskild efterlevandepension skall ersättning lämnas i enlighet med vad reger- ingen eller, efter regeringens bemyndigande, riksförsäkringsverket föreskriver. 
  
 5  
 Senaste lydelse 2000:775 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 33 
  
 2 § 
 6 
  
 Som villkor för rätt till förtidspension eller handikappersättning får föreskrivas att den försäkrade skall under högst 30 dagar vara intagen på visst sjukhus, vistas på vårdinrättning för försäkringsmedicinsk utredning eller underkasta sig undersökning av viss läkare. Motsvaran- de gäller i fråga om särskild efterlevandepension. För kostnader som uppstår med anledning av en sådan föreskrift skall ersättning lämnas i enlighet med vad regeringen förordnar. 
 I fråga om rätt till förtids- 
  
 pension gäller 
  
 även vissa 
  
 bestämmelser om 
  
 utredning i 
  
 7 kap. 3 b §. 
  
 18 kap. 
  
 17 § 
 7 
  
 En socialförsäkringsnämnd skall avgöra ärenden om  
 rätt till  
 förtidspension och särskild efterlevandepension,  
 dock inte såvitt avser förutsättningarna för rätt till pension enligt 5 kap. 
  
 Socialförsäkringsnämnden skall även avgöra ärenden om vilandeförklaring av förtidspen- sion enligt 16 kap. när det samtidigt med pensionen utgetts sådan livränta som samordnats med pensionen enligt 6 kap. 1 § lagen (1976:380) om arbetsska- deförsäkring. Socialförsäkrings- nämnden skall dessutom avgöra ärenden om  
 rätt till  
 förmåner enligt vad som föreskrivs i andra författningar. 
 Om ett ärende som avgjorts av en socialförsäkringsnämnd överklagas, skall nämnden företräda den allmänna försäk- ringskassan om försäkringskas- 
  
 6 
  
 Senaste lydelse 2000:774 
  
 7 
  
 Senaste lydelse 2000:774 
  
 En socialförsäkringsnämnd skall avgöra ärenden om förtidspen- sion och särskild efterlevande- pension. 
 Socialförsäkringsnämnden skall även avgöra ärenden om vilandeförklaring av förtidspen- sion enligt 16 kap. när det samtidigt med pensionen utgetts sådan livränta som samordnats med pensionen enligt 6 kap. 1 § lagen (1976:380) om arbetsska- deförsäkring. Socialförsäkrings- nämnden skall dessutom avgöra ärenden om förmåner enligt vad som föreskrivs i andra författ- ningar. 
 Om ett ärende som avgjorts av en socialförsäkringsnämnd överklagas, skall nämnden företräda den allmänna försäk- ringskassan om försäkringskas- 
  
 34  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 san skall föra det allmännas talan i målet.  
 Nämnden får bemyndiga en tjänsteman vid försäkringskassan att företräda nämnden vid domstol. 
  
 san skall föra det allmännas talan i målet. 
 17 a § 
 En socialförsäkringsnämnd får bemyndiga en tjänsteman vid försäkringskassan att 
  
 1. 
  
 företräda nämnden i dom- 
  
 stol, 
  
 2. 
  
 fatta interimistiska beslut i ärenden som skall avgöras av nämnden, 
  
 3. 
  
 besluta att vid omprövning av nämndens beslut någon ändring inte skall ske, 
  
 4. 
  
 besluta om indragning el- ler minskning av ersättning enligt 20 kap. 3 § eller motsva- rande bestämmelse i annan författning, 
  
 5. 
  
 besluta om avräkning en- ligt 17 kap. 1 § eller motsvaran- de bestämmelse i annan författ- ning, och 
  
 6. 
  
 besluta om återkrav av ersättning. 
  
 20 kap. 
 3 § 
 8 
  
 Ersättning enligt denna lag får dras in eller sättas ned, om den som är berättigad till ersättning- en 
 a) ådragit sig sjukdomen eller skadan vid uppsåtligt brott som han har dömts för genom dom 
  
 8  
 Senaste lydelse 1997:275 
 Ersättning enligt denna lag får dras in eller sättas ned, om den som är berättigad till ersättning- en 
 a) ådragit sig sjukdomen eller skadan vid uppsåtligt brott som han har dömts för genom dom 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 35 
  
 som har vunnit laga kraft; 
  
 b) 
  
 vägrar att genomgå under- sökning av läkare eller att följa läkares föreskrifter; 
  
 c) 
  
 underlåter att ge in sådant läkarintyg, läkarutlåtande,  
  
 försäkran  
 eller särskild försäk- ran som skall ges in till försäk- ringskassan enligt 3 kap. 8 §; 
  
 d) 
  
 medvetet eller av grov vårdslöshet lämnar oriktig eller vilseledande uppgift angående förhållande, som är av betydelse för rätten till ersättning. 
  
 Vägrar en försäkrad utan gil- tig anledning att genomgå sådan behandling, utredning eller rehabilitering som avses i  
 3 kap. 7 b och 8 a §§, 7 kap. 3 b §  
 eller 22 kap. 4, 5 och 7 §§ får sjuk- penning eller förtidspension helt eller delvis tills vidare förvägras  
 honom 
 , under förutsättning att  
 han  
 erinrats om denna påföljd. Motsvarande skall gälla i fråga om särskild efterlevandepension, om den efterlevande utan giltig anledning vägrar att följa ett villkor som uppställts med stöd av 16 kap. 3 §. 
 Om någon som är berättigad till ersättning enligt denna lag i annat fall underlåter att lämna uppgifter i enlighet med vad som anges i  
 8 §  
 eller vägrar att ta emot besök som anges  
 där 
 , får ersättningen dras in eller sättas ned om omständigheterna motiverar det. 
 som har vunnit laga kraft; 
  
 b) 
  
 vägrar att genomgå under- sökning av läkare eller att följa läkares föreskrifter; 
  
 c) 
  
 underlåter att ge in sådant 
  
 läkarintyg, läkarutlåtande eller särskild försäkran som skall ges in till försäkringskassan enligt 3 kap. 8 §; 
 d) medvetet eller av grov vårdslöshet lämnar oriktig eller vilseledande uppgift angående förhållande, som är av betydelse för rätten till ersättning. 
 Vägrar en försäkrad utan gil- tig anledning att genomgå sådan behandling, utredning eller rehabilitering som avses i  
 5 § lagen (0000:00) om handlägg- ning av ärenden hos de allmän- na försäkringskassorna, m.m.  
 eller 22 kap. 4, 5 och 7 §§ får sjukpenning eller förtidspension helt eller delvis tills vidare förvägras  
 honom eller henne 
 , under förutsättning att  
 han eller hon  
 erinrats om denna påföljd. Motsvarande skall gälla i fråga om särskild efterlevandepension, om den efterlevande utan giltig anledning vägrar att följa ett villkor som uppställts med stöd av 16 kap. 3 §. 
 Om någon som är berättigad till ersättning enligt denna lag i annat fall underlåter att lämna uppgifter i enlighet med vad som anges i  
 6 § lagen (0000:00) om handläggning av ärenden hos de allmänna försäkringskassorna, m.m.  
 eller vägrar att ta emot besök som anges  
 i 5 § samma lag 
 , får ersättningen dras in eller 
  
 36  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 sättas ned om omständigheterna motiverar det. 
 12 § 
 9 
  
 Riksförsäkringsverket har att verka för att bestämmelserna om den allmänna försäkringen tillämpas likformigt och rättvist. 
 Riksförsäkringsverket får överta allmän försäkringskassas uppgift att i länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. Riksförsäkringsverket för det allmännas talan i Regerings- rätten. 
 Riksförsäkringsverket får, även till förmån för enskild part, överklaga domstols och försäk- ringskassas beslut samt begära ändring enligt 10 a §. 
 Riksförsäkringsverket har att verka för att bestämmelserna om den allmänna försäkringen tillämpas likformigt och rättvist. 
 Riksförsäkringsverket får överta allmän försäkringskassas uppgift att i länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. Riksförsäkringsverket för det allmännas talan i Regerings- rätten. 
 22 kap. 
 7 § 
 10 
  
 Rehabiliteringsersättning utges när en försäkrad, vars arbetsförmåga till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivs- inriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan. 
 Rehabiliteringsersättning består av rehabiliteringspenning och sär- skilt bidrag. 
 Rehabiliteringsersättning utbetalas efter ansökan av den försäkrade. 
 Rehabiliteringsersättning utges längst till och med månaden före den då den försäkrade fyller 65 år. 
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om rehabiliteringsersättning vid utbildning. 
  
 9 
  
 Senaste lydelse 1995:1686 
  
 10 
  
 Senaste lydelse 1991:1040 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 37 
  
 Ikraftträdande 
 Denna lag träder i kraft den... 
 Äldre bestämmelser gäller i fråga om 
  
 1. 
  
 ansökan i ärenden som har inletts före ikraftträdandet, 
  
 2. 
  
 överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet liksom beträffande omprövning i samband med överklagande i så- dana fall. 
  
 38  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension, 
  
 dels  
 att 8 kap. 6 §, 10 kap. 12 §, 13 kap.  
 12–20 
  och 23 §§ samt 15 kap. 11 och 14 §§ skall upphöra att gälla, 
  
 dels  
 att rubrikerna närmast före 13 kap. 7 §, 13 kap. 9 §, 13 kap. 17 §, 13 kap. 18 § och 13 kap. 19 § skall utgå, 
  
 dels  
 att nuvarande 13 kap. 9 § skall betecknas 13 kap. 7 §, nuvarande 13 kap. 21 § skall betecknas 13 kap. 10 § och nuvarande 13 kap. 22 § skall betecknas 13 kap. 11 §, 
  
 dels  
 att det skall införas en ny rubrik före nya 13 kap. 7 § av följande lydelse, 
  
 dels  
 att 5 kap. 12 §, 10 kap. 1 och  
 7–8 
  §§, 12 kap. 1 och 4 §§, 13 kap.  
 4–5 
  §§, nya 13 kap. 7 §, 13 kap.  
 8–9 
  §§, nya 13 kap. 10 §, 15 kap. 3 och 10 §§ skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 5 kap. 
 12 § 
 11 
  
 Delningstal för beräkning av inkomstpension enligt 11 § skall faststäl- las av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. 
 Delningstal skall beräknas med utgångspunkt i att värdet av pen- sionsutbetalningarna under genomsnittlig återstående livslängd för personer i den pensionsberättigades ålder från den tidpunkt då pension skall börja utges skall motsvara pensionsbehållningen. En kommande månadsutbetalning skall därvid antas ha ett värde som motsvarar värdet av en månadsutbetalning vid den tidpunkt då inkomstpension skall börja utges, delat med en årlig räntefaktor om 1,016 fram till tiden för den kommande pensionsutbetalningen. Antalet kommande pensionsut- betalningar skall beräknas med ledning av den officiella statistik som anges i 5 § andra stycket. Delningstalen skall vara lika för kvinnor och män. 
 Ytterligare föreskrifter för verkställighet av lagens be- stämmelser om beräkning och 
  
 11  
 Senaste lydelse 1998:674 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 39 
  
 fastställande av delningstal meddelas av regeringen. 
  
 10 kap. 
  
 1 § 
 12 
  
 Efter ansökan av en pensions- 
  
 Premiepensionsmyndigheten 
  
 får 
  
 sparare skall 
  
 Premiepensions- 
  
 meddela efterlevandeskydd 
  
 för 
  
 myndigheten 
  
 meddela efterle- 
  
 pensionsspararen, om 
  
 vandeskydd för pensionsspara- 
  
 ren, om 
  
 1. pensionsspararen ännu inte 
  
 1. pensionsspararen ännu inte 
  
 har tagit ut någon del av sin 
  
 har tagit ut någon del av sin 
  
 premiepension, 
  
 premiepension, 
  
 2. myndigheten bedömer att 
  
 2. myndigheten bedömer 
  
 att 
  
 skyddet under minst ett år skall 
  
 skyddet under minst ett år skall 
  
 kunna bekostas på det sätt som 
  
 kunna bekostas på det sätt som 
  
 anges i fjärde stycket, och 
  
 anges i fjärde stycket, och 
  
 3. pensionsspararen har barn 
  
 3. pensionsspararen har barn 
  
 under 20 år eller är gift eller är 
  
 under 20 år eller är gift eller är 
  
 ogift och stadigvarande sam- 
  
 ogift och stadigvarande sam- 
  
 manbor med någon som är ogift 
  
 manbor med någon som är ogift 
  
 och som spararen tidigare varit 
  
 och som spararen tidigare varit 
  
 gift med eller har eller har haft 
  
 gift med eller har eller har haft 
  
 barn tillsammans med. 
  
 barn tillsammans med. 
  
 Om en ansökan kommer in till myndigheten när pensionsspararen har fyllt 50 år får efterlevandeskydd meddelas endast efter en sådan familjehändelse som avses i 2 § andra stycket. 
 Skyddet innebär att det vid pensionsspararens död betalas ut pre- miepension till efterlevande under fem år från dödsfallet. Pensionsspa- raren får välja om premiepensionen till efterlevande, räknat per år, skall motsvara ett eller två inkomstbasbelopp. Det inkomstbasbelopp som gällde det år då pensionsspararen avled skall tillämpas under hela utbetalningsperioden. 
 Efterlevandeskyddet bekostas av pensionsspararen genom att kost- naden för skyddet löpande dras av från tillgodohavandet på spararens premiepensionskonto. 
  
 12  
 Senaste lydelse 1998:674 
  
 40  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 7 § 
 13 
  
 Efter ansökan av pensionsspara- 
  
 Premiepensionsmyndigheten 
  
 får 
  
 ren 
  
 skall 
  
 Premiepensionsmyn- 
  
 meddela 
  
 efterlevandeskydd 
  
 digheten meddela 
  
 efterlevande- 
  
 under 
  
 pensionstiden 
  
 för 
  
 en 
  
 skydd under pensionstiden för 
  
 pensionssparare som är gift eller 
  
 en pensionssparare som är gift 
  
 som är ogift och stadigvarande 
  
 eller som är ogift och stadigva- 
  
 sammanbor med någon som är 
  
 rande sammanbor 
  
 med 
  
 någon 
  
 ogift och som spararen tidigare 
  
 som är ogift och som spararen 
  
 varit gift med eller har eller har 
  
 tidigare varit gift med eller har 
  
 haft 
  
 barn 
  
 tillsammans 
  
 med. 
  
 eller har haft barn tillsammans 
  
 Skyddet innebär att det vid 
  
 med. Skyddet innebär att det vid 
  
 pensionsspararens 
  
 död 
  
 till 
  
 pensionsspararens 
  
 död 
  
 till 
  
 spararens 
  
 efterlevande 
  
 make 
  
 spararens 
  
 efterlevande 
  
 make 
  
 eller 
  
 sammanboende 
  
 betalas 
  
 ut 
  
 eller 
  
 sammanboende betalas ut 
  
 livsvarig 
  
 premiepension 
  
 till 
  
 livsvarig 
  
 premiepension 
  
 till 
  
 efterlevande. 
  
 efterlevande. 
 Omfattningen av efterlevandeskyddet skall beräknas med utgångs- punkt i tillgodohavandet på pensionsspararens premiepensionskonto, varvid pensionsspararens egen premiepension skall räknas om. Beräk- ningarna skall göras så att pensionsspararens egen premiepension och premiepensionen till efterlevande blir lika stora när samma andel av pensionen tas ut. 
 Efterlevandeskyddet gäller bara om pensionsspararen vid sin död var gift med eller stadigvarande sammanbodde med den person med vilken han var gift eller sammanboende vid ansökan om skyddet. I fråga om sammanboende som inte är gifta med varandra krävs också att inte någon av dem var gift med någon annan vid dödsfallet. 
 8 § 
 14 
  
 En ansökan om efterlevande- skydd  
 enligt 7 §  
 skall göras samtidigt med att pensionsspara- ren första gången begär att få ut premiepension. Skyddet börjar då gälla vid ingången av den första månad för vilken premie- pension skall betalas ut till pensionsspararen. 
  
 13 
  
 Senaste lydelse 1999:390 
  
 14 
  
 Senaste lydelse 1998:674 
  
 En ansökan om efterlevande- skydd skall göras samtidigt med att pensionsspararen första gången begär att få ut premie- pension. Skyddet börjar då gälla vid ingången av den första månad för vilken premiepension skall betalas ut till pensionsspa- raren. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 41 
  
 Om pensionsspararen senare ingår äktenskap eller inleder ett sådant sammanboende som avses i 7 § första stycket, får ansökan göras inom tre månader från det att äktenskapet ingicks eller sammanboendet inleddes. Detta gäller dock inte om pensionsspararen var gift eller sammanboende med samma person när spararen första gången begärde att få ut premiepension. 
 I fall som avses i andra stycket första meningen inträder skyddet vid det första månadsskiftet ett år efter det att ansökan kom in till Premie- pensionsmyndigheten. 
  
 12 kap. 
  
 1 § 
 15 
  
 Ålderspension 
  
 enligt 
  
 denna 
  
 lag 
  
 Ansökan om ålderspension skall 
  
 betalas ut efter ansökan. Sådan 
  
 göras hos den allmänna försäk- 
  
 ansökan 
  
 skall 
  
 göras 
  
 skriftligen 
  
 ringskassan.  
 En pensionsberätti- 
  
 hos den allmänna försäkrings- 
  
 gad som är född under något av 
  
 kassan. 
  
 En 
  
 pensionsberättigad 
  
 åren  
 1938–1953 
  och som uppbär 
  
 som är född under något av åren 
  
 inkomstpension utan att ha rätt 
  
 1938–1953 
  
 och som 
  
 uppbär 
  
 till tilläggspension 
  
 skall, 
  
 utan 
  
 inkomstpension utan att ha rätt 
  
 särskild 
  
 ansökan, 
  
 erhålla 
  
 till tilläggspension skall  
 dock 
 , 
  
 tilläggspension från 
  
 och 
  
 med 
  
 utan särskild 
  
 ansökan, 
  
 erhålla 
  
 den månad då han eller hon fått 
  
 tilläggspension 
  
 från 
  
 och 
  
 med 
  
 rätt till sistnämnda pension. 
  
 den månad då han eller hon fått rätt till sistnämnda pension. 
 Om en person som har rätt till ålderspension enligt denna lag och är bosatt i Sverige inte tre månader före ingången av den månad då han eller hon fyller 70 år har ansökt om uttag av inkomst- eller tilläggspen- sion, skall den allmänna försäkringskassan utreda om den pensionsbe- rättigade vill ta ut ålderspension. För den som månaden före den då han eller hon fyller 65 år har uppburit förtidspension eller särskild efterle- vandepension enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring skall motsvarande gälla, om ansökan om inkomst- eller tilläggspension enligt denna lag inte har gjorts senast förstnämnda månad. 
 4 § 
 16 
  
 Premiepension till efterlevande utges utan ansökan från och med månaden efter den då pensions- spararen eller den som tidigare 
  
 15 
  
 Senaste lydelse 1999:802 
  
 16 
  
 Senaste lydelse 1998:674 
  
 Premiepension till efterlevande utges utan ansökan från och med månaden efter den då pensions- spararen eller den som tidigare 
  
 42  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 hade rätt till pensionen har avlidit. Den som har fått rätt till premiepension till efterlevande enligt 10 kap. 7 § får återkalla uttaget av sådan pension och ändra den andel av pensionen som tas ut. I sådana fall gäller 3 § andra stycket. Vid nytt uttag efter återkallelse och vid ökat uttag gäller  
 1 § första stycket första och andra meningarna och  
 2 § första stycket. 
 hade rätt till pensionen har avlidit. Den som har fått rätt till premiepension till efterlevande enligt 10 kap. 7 § får återkalla uttaget av sådan pension och ändra den andel av pensionen som tas ut. I sådana fall gäller 3 § andra stycket. Vid nytt uttag efter återkallelse och vid ökat uttag gäller 2 § första stycket. 
 13 kap. 
 4 § 
 17 
  
 Andra beslut enligt denna lag än sådana som avses i 1 och 2 §§ skall fattas av den allmänna försäkringskassa som enligt 5 kap. socialförsäk- ringslagen (1999:799) skall avgöra ett ärende avseende den försäkrade. 
 Den försäkringskassa som avses i första stycket skall även handläg- ga andra ärenden enligt denna lag än sådana som avses i 1 och 2 §§. 
  
 Ändring och omprövning  
 av 
  
 Omprövning  
 av beslut enligt 
  
 beslut enligt denna lag som har 
  
 denna lag som har meddelats av 
  
 meddelats av en allmän försäk- 
  
 en allmän försäkringskassa skall 
  
 ringskassa skall göras av samma 
  
 göras av samma försäkringskas- 
  
 försäkringskassa. 
  
 sa.  
 När ett beslut fattats med 
  
 hjälp 
  
 av 
  
 helt 
  
 automatiserad 
  
 behandling 
  
 skall 
  
 det dock 
  
 omprövas av den försäkrings- 
  
 kassa som är behörig vid tid- 
  
 punkten för omprövningen. 
  
 5 § 
  
 Vad som föreskrivs i lagen 
  
 (0000:00) om handläggning av 
  
 ärenden 
  
 hos 
  
 de 
  
 allmänna 
  
 försäkringskassorna, 
  
 m.m. skall 
  
 i tillämpliga delar gälla vid 
  
 Premiepensionsmyndighetens 
  
 eller 
  
 en 
  
 skattemyndighets 
  
 handläggning av ärenden enligt 
  
 denna lag. 
  
 17  
 Senaste lydelse 1999:802 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 43 
  
 9 § 
 18 
  
 Ett beslut enligt denna lag skall omprövas om den som beslutet avser begär det eller om det finns andra skäl. Omprövning skall dock inte göras av beslut som meddelats enligt 11 eller 
  
 13 
  
 §. 
  
 Ett beslut om pensionsgrun- 
 dande inkomst eller andra pensionsgrundande belopp får  
 omprövas på begäran av den enskilde  
 bara i samband med att beslutet om pensionsrätt eller pensionspoäng  
 omprövas 
 . Ett beslut om pensionsgrundande inkomst eller andra pensions- grundande belopp får dock  
 omprövas  
 även om inte pen- sionsrätt eller pensionspoäng påverkas, om det är av betydelse för  
 den enskilde 
 .  
 Härvid skall samma bestämmelser gälla som för omprövning av beslut om pensionsrätt och vad som då sägs om allmän försäkringskas- sa skall, när det gäller ompröv- ning av beslut om pensionsgrun- dande inkomst, i stället avse 
  
 18  
 Senaste lydelse 1998:674 
 Om vid omprövning av ett beslut av försäkringskassan prövning skall ske av en fråga som avgjorts av en skattemyn- dighet eller av Premiepensions- myndigheten, skall försäkrings- kassan överlämna ärendet i den delen för omprövning. 
 Överklagande m.m. 
 7 § 
 Ett beslut om pensionsgrun- dande inkomst eller andra pensionsgrundande belopp får  
 överklagas  
 bara i samband med att beslutet om pensionsrätt eller pensionspoäng  
 överklagas 
 . Ett beslut om pensionsgrundande inkomst eller andra pensions- grundande belopp får dock  
 överklagas  
 även om inte pen- sionsrätt eller pensionspoäng påverkas, om det är av betydelse för  
 parten 
 . 
  
 44  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 skattemyndighet. 
 Om, vid omprövning av ett beslut om pensionsrätt eller pensionspoäng, prövning skall göras av den pensionsgrundan- de inkomst som legat till grund för beslutet, skall försäkrings- kassan överlämna ärendet i den delen till skattemyndigheten för omprövning av beslutet om denna inkomst. 
 21 § 
 19  
 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 
 Vid prövning av överklagan- de av länsrättens beslut i mål enligt denna lag skall nämnde- män ingå i kammarrätten om nämndemän deltagit i länsrätten. Detta gäller dock inte i mål enligt  
 2–4 
  kap. 
  
 19  
 Senaste lydelse 1998:674 
 8 § 
 En make till vilken pensionsrätt för premiepension har överförts får inte överklaga ett beslut som avser den som överfört pen- sionsrätten. 
 9 § 
 Vad som föreskrivs i 14 § andra stycket lagen (0000:00) om handläggningen av ärenden hos de allmänna försäkringskassor- na, m.m. om verkan av felsända överklaganden skall gälla även om ett överklagande har kommit in till Premiepensionsmyndighe- ten eller en skattemyndighet. 
 10 § 
 Vid prövning av överklagande av länsrättens beslut i mål enligt  
 2–4 
  kap. i denna lag skall nämndemän inte ingå i kammar- rätten. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 45 
  
 15 kap. 
 3 § 
 20 
  
 I fråga om en enskilds rätt att få del av uppgifter som har tillförts ett ärende genom någon annan än honom eller henne själv och att få tillfälle att yttra sig över dem gäller bestämmelserna i 17 § förvalt- ningslagen (1986:223). Beslut enligt  
 2–4 
  kap. får dock fattas utan att den enskilde har underrättats om och fått tillfälle att yttra sig över uppgifter som skall lämnas utan föreläggande i enlighet med bestäm- melserna i denna lag eller annan författning. 
 Beslut om omprövning enligt 13 kap. 13 § får inte fattas utan att den enskilde fått tillfälle att yttra sig. 
  
 10 § 
 21 
  
 Om en ansökan, anmälan eller 
  
 Om en ansökan, anmälan eller 
  
 liknande, som  
 enligt denna lag 
  
 liknande som skall göras till den 
  
 skall göras till den allmänna 
  
 allmänna 
  
 försäkringskassan, i 
  
 försäkringskassan, 
  
 i stället har 
  
 stället har kommit in till Pre- 
  
 kommit in till Premiepensions- 
  
 miepensionsmyndigheten 
  
 skall 
  
 myndigheten 
  
 skall 
  
 den 
  
 anses 
  
 den anses inkommen till försäk- 
  
 inkommen till försäkringskassan 
  
 ringskassan samma dag. Det- 
  
 samma dag. 
  
 Detsamma 
  
 skall 
  
 samma skall gälla om ansökan, 
  
 gälla om ansökan, anmälan eller 
  
 anmälan 
  
 eller liknande 
  
 skall 
  
 liknande skall göras till Premie- 
  
 göras till 
  
 Premiepensionsmyn- 
  
 pensionsmyndigheten och den i 
  
 digheten och den i stället har 
  
 stället har kommit in till en 
  
 kommit in till en allmän försäk- 
  
 allmän försäkringskassa. 
  
 ringskassa. 
  
 Ikraftträdande 
 Denna lag träder i kraft den... 
 Äldre bestämmelser gäller i fråga om 
  
 1. 
  
 ansökan i ärenden som har inletts före ikraftträdandet, 
  
 2. 
  
 överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet liksom beträffande omprövning i samband med överklagande i sådana fall. 
  
 20 
  
 Senaste lydelse 1998:674 
  
 21 
  
 Senaste lydelse 1998:674 
  
 Flerbarnstillägg lämnas  
  
 utan ansökan  
  
 om någon uppbär allmänt barnbidrag för tre eller flera barn. Vid tillämpning av denna paragraf beaktas inte barn som avses i 4 § tredje stycket eller 7 §. 
  
 46  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag, 
  
 dels  
 att 15 § och 18 § skall upphöra att gälla, 
  
 dels  
 att 2 §, 2 a §, 11 § och 14 § skall ha följande lydelse. 
 2 § 
 22 
  
 Allmänt barnbidrag utgår från och med månaden efter den, då barnet fötts eller rätt till sådant bidrag annars uppkommit, till och med det kvartal, under vilket barnet fyller 16 år. 
 Allmänt barnbidrag utgår  
 utan ansökan  
 från och med månaden efter den, då barnet fötts eller rätt till sådant bidrag annars uppkommit, till och med det kvartal, under vilket barnet fyller 16 år. 
 2 a § 
 23  
 Flerbarnstillägg lämnas om någon uppbär allmänt barnbi- 
 drag för tre eller flera barn. Vid tillämpning av denna paragraf beaktas inte barn som avses i 4 § tredje stycket eller 7 §. 
 Flerbarnstillägg lämnas med 
  
 1. 
  
 3 048 kronor om året för det tredje barnet, 
  
 2. 
  
 9 120 kronor om året för det fjärde barnet, 
  
 3. 
  
 11 400 kronor om året för det femte barnet och varje ytterligare 
  
 barn. 
 Vid beräkningen av flerbarnstillägget skall de barn för vilka någon uppbär allmänt barnbidrag räknas samman med de barn för vilka någon annan uppbär allmänt barnbidrag om dessa barnbidragsmottagare stadigvarande sammanbor och är eller har varit gifta med varandra eller har eller har haft barn gemensamt. 
 Den som önskar uppbära flerbarnstillägg med stöd av tredje stycket skall anmäla detta till den allmänna försäkringskassan. 
  
 22 
  
 Senaste lydelse 1986:382 
  
 23 
  
 Senaste lydelse 2000:1394 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 47 
  
 Om inte annat föreskrivs skall bestämmelserna om allmänt barnbi- drag i denna lag eller i andra lagar eller författningar tillämpas på flerbarnstillägg. 
 11 § 
 24 
  
 Barnbidrag utbetalas månadsvis genom Riksförsäkringsverket. Det månadsbelopp som skall utbetalas i barnbidrag eller flerbarnstillägg avrundas till närmast högre hela krontal. Regeringen meddelar närmare föreskrifter om sättet och tiden för utbetalningen. 
 Har barnbidrag ej utbetalats före utgången av året näst efter det, till vilket bidraget hänför sig, föreligger ej längre rätt till bidraget, såvida ej den bidragsberättigade inom nämnda tid hos allmän försäkringskassa gjort gällande rätt till bidraget. 
 Har barnbidraget ej lyfts före utgången av året näst efter det, under vilket bidraget förfallit till betalning, skall bidraget vara förverkat. 
 Bestämmelsen i 20 kap. 2 a § lagen (1962:381) om allmän försäkring om förordnande till dess slutligt beslut kan fattas gäller även i ärenden enligt denna lag. 
 14 § 
 25 
  
 Vad som är föreskrivet om Riksförsäkringsverkets tillsyn över de allmänna försäkringskassorna äger motsvarande tillämpning i fråga om kassornas befattning med allmänna barnbidrag. 
 De närmare föreskrifter, som behövs för tillämpningen av denna lag, meddelas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, av 
  
 Riksförsäkringsverket. 
  
 Följande 
  
 bestämmelser 
  
 i 
  
 Följande 
  
 bestämmelser 
  
 i 
  
 lagen (1962:381) 
  
 om allmän 
  
 lagen (1962:381) 
  
 om allmän 
  
 försäkring 
  
 skall 
  
 tillämpas 
  
 i 
  
 försäkring 
  
 skall 
  
 tillämpas 
  
 i 
  
 ärenden enligt denna lag: 
  
 ärenden enligt denna lag: 
  
 20 kap. 3 § tredje stycket om 
  
 20 kap. 3 § tredje stycket om 
  
 indragning 
  
 eller nedsättning 
  
 av 
  
 indragning 
  
 eller nedsättning 
  
 av 
  
 ersättning, 
  
 8 § 
  
 första–tredje 
  
 ersättning, 
  
 20 kap. 
  
 20 kap. 9 § om skyldighet att 
  
 styckena och  
 9 § om skyldighet 
  
 lämna uppgifter. 
  
 att lämna uppgifter, 
  
 24 
  
 Senaste lydelse 1997:1316 
  
 25 
  
 Senaste lydelse 1997:276 
  
 48  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 20 kap. 8 § fjärde stycket om utredningsåtgärder. 
 Ikraftträdande 
 Denna lag träder i kraft den... 
 Äldre bestämmelser gäller i fråga om 
  
 1. 
  
 ansökan i ärenden som har inletts före ikraftträdandet, 
  
 2. 
  
 överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet liksom beträffande omprövning i samband med överklagande i så- dana fall. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 49 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1993:389) om assistansersättning 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:389) om assistansersätt- ning, 
  
 dels  
 att 8 § och 17 § skall upphöra att gälla, 
  
 dels  
 att 5 §, 9 §, 10 §, 13 § och 18 § skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 5 § 
 26 
  
 Ansökan om assistansersättning 
  
 Ansökan om assistansersättning 
  
 skall göras  
 skriftligen  
 hos den 
  
 skall göras hos den allmänna 
  
 allmänna 
  
 försäkringskassan. 
  
 försäkringskassan. Försäkrings- 
  
 Försäkringskassan får uppdra åt 
  
 kassan får uppdra åt en annan 
  
 en annan 
  
 försäkringskassa att 
  
 försäkringskassa att handlägga 
  
 handlägga ärendet. 
  
 ärendet. 
  
 Om någon hos en kommun har ansökt om biträde av personlig assi- stent eller ekonomiskt stöd till sådan assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, skall kommunen, om den enskilde kan antas ha rätt till assistansersättning, anmäla detta till försäkringskassan. I sådant fall skall försäkringskassan även utan ansökan pröva frågan om assistansersättning. 
 Assistansersättning får inte lämnas för längre tid tillbaka än tre må- nader före den månad då ansökan eller anmälan gjorts. 
 9 § 
 27 
  
 Den som erhåller assistansersättning skall, om förhållandena ändras så att rätten till ersättningen påverkas, genast anmäla detta hos försäk- ringskassan. 
 Om den som erhåller assi- stansersättning har legal ställfö- reträdare enligt föräldrabalken gäller upplysningsskyldigheten i stället denne. 
  
 26 
  
 Senaste lydelse 1999:819 
  
 27 
  
 Senaste lydelse 1993:389 
  
 50  
 Författningsförslag  
 SOU 2001:47 
  
 10 § 
 28 
  
 Assistansersättning utbetalas månadsvis med visst belopp för det antal beviljade assistanstimmar som assistans lämnats. Assistansersättning utges med det belopp per timme som regeringen fastställer för varje år. 
  
 Om det föreligger särskilda 
  
 Om 
  
 det 
  
 föreligger särskilda 
  
 skäl kan försäkringskassan,  
 efter 
  
 skäl 
  
 kan 
  
 försäkringskassan 
  
 ansökan 
 , besluta att en ersätt- 
  
 besluta att en ersättningsberätti- 
  
 ningsberättigad skall få ersätt- 
  
 gad skall få ersättning med ett 
  
 ning med ett högre belopp än det 
  
 högre belopp än det som reger- 
  
 som regeringen fastställt. Detta 
  
 ingen fastställt. Detta belopp får 
  
 belopp får dock inte överstiga 
  
 dock inte överstiga det fastställ- 
  
 det fastställda beloppet med mer 
  
 da beloppet med mer än tolv 
  
 än tolv procent. 
  
 procent. 
  
 Som kostnad för personlig assistans anses inte i något fall ersättning som den enskilde själv lämnar 
  
 1. 
  
 till någon som han lever i hushållsgemenskap med, eller 
  
 2. 
  
 till en personlig assistent för arbete som utförts på arbetstid som överstiger den tid som anges i  
  
 2–4 
  §§ lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete. 
 Utbetalning av assistansersättning för en viss månad får grundas på ett beräknat antal assistanstimmar för den månaden. Avräkning för större avvikelser skall då ske senast andra månaden efter den då den preliminära utbetalningen skett. Slutavräkning skall ske senast två månader efter utgången av varje tidsperiod för vilken assistansersätt- ning beviljats. 
  
 13 § 
 29 
  
 Frågor som avses i  
 6–8 
  §§ skall 
  
 Frågor som avses i  
 6–8 
  §§ skall 
  
 inom försäkringskassan avgöras 
  
 inom försäkringskassan avgöras 
  
 av 
  
 socialförsäkringsnämnd. 
  
 av socialförsäkringsnämnd. 
  
 Nämnden kan dock överlämna 
  
 till en tjänsteman vid försäk- 
  
 ringskassan 
  
 att fatta 
  
 beslut 
  
 enligt 8 §. 
  
 18 § 
 30 
  
 I fråga om ersättning enligt 
  
 I fråga om ersättning enligt 
  
 denna 
  
 lag 
  
 tillämpas 
  
 följande 
  
 denna lag 
  
 tillämpas följande 
  
 föreskrifter 
  
 i lagen (1962:381) 
  
 föreskrifter 
  
 i lagen (1962:381) 
  
 28 
  
 Senaste lydelse 1997:564 
  
 29 
  
 Senaste lydelse 2000:1031 
  
 30 
  
 Senaste lydelse 1998:100 
  
 SOU 2001:47 
  
 Författningsförslag  
 51 
  
 om allmän försäkring, nämligen 
 18 kap. 46 och 47 §§ om Riksförsäkringsverkets tillsyn, 
 20 kap. 3 § tredje stycket om indragning eller nedsättning av ersättning, 
 20 kap. 5 § om preskription, 
 20 kap. 6 § om förbud mot utmätning och om överlåtelse, 
  
 20 kap.  
 8 §  
 första–tredje 
  styckena och  
 9 § om skyldighet att lämna uppgifter, 
  
 20 kap. 8 § fjärde stycket om utredningsåtgärder. 
 om allmän försäkring, nämligen 
 18 kap. 17 a § om delegation från socialförsäkringsnämnd till tjänsteman, 
 18 kap. 46 och 47 §§ om Riksförsäkringsverkets tillsyn, 
 20 kap. 3 § tredje stycket om indragning eller nedsättning av ersättning, 
 20 kap. 5 § om preskription, 
 20 kap. 6 § om förbud mot utmätning och om överlåtelse,  
 och 
  
 20 kap. 9 § om skyldighet att lämna uppgifter. 
 Ikraftträdande 
 Denna lag träder i kraft den... 
 Äldre bestämmelser gäller i fråga om 
  
 1. 
  
 ansökan i ärenden som har inletts före ikraftträdandet, 
  
 2. 
  
 överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet liksom beträffande omprövning i samband med överklagande i så- dana fall. 
  
 52  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2001:47 
  
 SOU 2001:47 
  
 Inledning  
 53 
  
 I 
  
 Bakgrund och nuvarande förhållanden 
  
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Direktiven m.m. 
  
 Regeringen beslutade den 10 september 1998 att tillsätta en särskild utredare för att göra en samlad översyn av de processuella regler som gäller för olika förmåner inom socialförsäkringen. 
 I direktiven framhålls att det i översynen skall ingå en kartläggning av tillämpningen av nuvarande bestämmelser samt att inriktningen av de förändringar som eventuellt föreslås skall vara att enhetliga proces- suella regler så långt som möjligt skall gälla för hela det område där en allmän försäkringskassa är beslutande organ. 
 Den särskilde utredaren skall även kartlägga rutinerna för beslut som fattas genom automatisk databehandling på socialförsäkrings- området och i det sammanhanget även överväga hur beslutskompeten- sen bör fördelas mellan den myndighet som tillhandahåller datastödet och den myndighet som anses vara beslutsfattande samt i vad mån han- teringen av beslut genom automatisk databehandling i större utsträck- ning än i dag bör regleras i lag. 
 Vidare skall den särskilde utredaren se över Riksförsäkringsverkets roll enligt 20 kap. 12 § lagen (1962:381) om allmän försäkring och därtill anknytande bestämmelser i andra författningar samt, i förekom- mande fall, lämna förslag till förändringar. 
 Direktiven (Dir. 1998:73) är intagna som bilaga 1. 
 Genom tilläggsdirektiv den 17 februari 2000 (Dir. 2000:17) har ut- redningens uppdrag utvidgats på så sätt, att den särskilde utredaren, utöver vad som omfattas av redan givna direktiv, skall undersöka och analysera beslutsprocessen i ärenden om förtidspension och sjukbidrag. Arbetet skall omfatta en beskrivning av viktigare förändringar över tiden i regelverk och ärendehandläggning samt frågor om beslutsunder- lag och beslutsunderlagens kvalitet, försäkringsläkarens roll samt prax- isbildning. Utredaren skall, i den mån det visar sig lämpligt, redovisa förslag till förändringar i syfte att uppnå en effektiv handläggning av 
  
 54  
 Inledning 
  
 SOU 2000:47 
  
 ärenden, ett adekvat beslutsunderlag och förutsättningar för likformig- het vid tillämpning av reglerna om förtidspension respektive sjukbi- drag. 
 Tilläggsdirektiven (Dir. 2000:17) är intagna som bilaga 2. 
 Till utredningen har genom regeringsbeslut överlämnats följande skrivelser, nämligen Justitieombudsmannens beslut den 4 januari 1995, dnr  
 1187-1994, 
  den 29 november 1996, dnr  
 1471-1996 
  och den 14 ok- tober 1999, dnr  
 4837-1998. 
  
 Riksförsäkringsverket (RFV) har till utredningen överlämnat en slutrapport, daterad den 7 maj 1998, Automatiska och maskinella be- slut samt beslut som fattas med hjälp av maskinellt stöd inom social- försäkringsadministrationen – En probleminventering med förslag till åtgärder, se bilaga 9. 
  
 1.2 
  
 Arbetets bedrivande 
  
 Den särskilde utredaren, de sakkunniga och experterna har under hela utredningsarbetet sammanträtt kontinuerligt. 
 Under arbetet har utredningen besökt försäkringskassorna i Skåne län, Blekinge län, Kronobergs län, Västra Götalands län, Östergötlands län, Stockholms län, Uppsala län, Gävleborgs län, Dalarnas län, Väs- terbottens län samt Norrbottens län. Besök har också genomförts vid länsrätterna i Skåne län och Västerbottens län, Kammarrätten i Göte- borg samt i Regeringsrätten. En sammanställning av anteckningar från besöken fogas till betänkandet som bilaga 4 och bilaga 6 samt del av bilaga 8. 
 Vidare har utredningen sammanträffat med justitieombudsmannen White med medarbetare. 
 För att undersöka frågan rörande beslut genom automatisk databe- handling har utredningen sammanträffat med företrädare för RFV vid två tillfällen. 
 Utredningen har även träffat företrädare för Handikapporganisatio- nernas Samarbetsorgan, Riksförbundet för Rörelsehindrade Barn och Ungdomar och Riksförbundet för utvecklingsstörda barn, ungdomar och vuxna. 
 Utredningen har granskat 800 akter i förtidspensions- och sjuk- bidragsärenden. Resultaten har redovisats på ett av utredningen upprät- tat frågeformulär och därefter sammanställts och bearbetats av Statis- tiska Centralbyrån. Ett mindre urval av akter har därefter eftergrans- kats. Undersökningen redovisas i bilaga 8 med underbilagor. 
 Utredningen har vidare tillställt samtliga försäkringskassor en enkät avseende organisationen och handläggningen av ärenden hos kassorna 
  
 SOU 2001:47 
  
 Inledning  
 55 
  
 samt en enkät avseende försäkringsläkarverksamheten vid kassorna. Enkäterna och svaren redovisas i bilagorna 7 och 8 samt i kapitel 3. 
  
 1.3 
  
 De generella direktiven 
  
 Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala själv- styrelsen, skall konsekvenserna i det avseendet enligt 15 § kommitté- förordningen (1998:1478) anges i betänkandet. Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvin- nor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska må- len. 
 Utredningen anser inte att de förslag som redovisas i det följande har sådana konsekvenser som avses i 15 § kommittéförordningen. Nå- gon redovisning är därför inte aktuell. 
 Beträffande de kostnadsmässiga konsekvenserna (jfr 14 § kommitté- förordningen) hänvisas till avsnitt 13.1. 
  
 1.4 
  
 Övrigt 
  
 Socialförsäkringen är för närvarande föremål för ett stort antal refor- mer. Utredningen har inte annat än undantagsvis kunnat ta hänsyn till sådant reformarbete som ännu inte har lett fram till lagstiftning som trätt i kraft. Bestämmelser som tillkommit efter den 1 april 2001 har inte kunnat beaktas. 
  
 56  
 Inledning 
  
 SOU 2000:47 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 57 
  
 2 En översikt över socialförsäkringen 
  
 2.1 
  
 Begreppet socialförsäkring m.m. 
  
 Det finns i svensk lagstiftning ingen definition av begreppet socialför- säkring. Av 1 kap. 1 § AFL följer att  
 den allmänna försäkringen  
 består av sjukförsäkring, folkpensionering och försäkring för tilläggspension. Till sjukförsäkringen hör frågor om rehabilitering. Till den allmänna försäkringen är anslutna frivillig sjukpenning- och pensionsförsäkring. Av 1 kap. 1 § LIP följer att den lagen reglerar försäkring för inkomst- grundad ålderspension. Begreppet socialförsäkring är dock vanligt fö- rekommande och har använts med olika innebörd i olika sammanhang. 
 1  
 När socialförsäkringen diskuteras utifrån ett internationellt perspektiv används i Sverige ofta termen social trygghet. Social trygghet kan emellertid uppfattas som ett relativt vitt begrepp innefattande såväl omsorger inom socialtjänsten, system för studiestöd, arbetarskydd och arbetsmarknadspolitiska insatser. Avgränsningarna är flytande och skilda länder och författare har olika definitioner av begreppet. 
 I förarbetena till socialförsäkringslagen (1999:799, SofL) slog re- geringen fast att begreppet socialförsäkring skall avgränsas utifrån ett praktiskt betingat synsätt, som utgår ifrån hur trygghetssystemen admi- nistreras och att till begreppet skall hänföras flertalet trygghetssystem som administreras av RFV, försäkringskassorna och Premiepensions- myndigheten (prop. 1998/99:119 s. 74). I propositionen anfördes att det var föga meningsfullt att utifrån teoretiska kriterier definiera begreppet social försäkring utan att en mer praktisk metod var att genom uppräk- ning i lagstiftning bestämma vad som skulle hänföras dit och vad en sådan trygghetsanordning skulle kallas (prop. s. 76 f.). Lagens tredje kapitel innehåller en uppräkning av de förmåner som innefattas i soci- alförsäkringsskyddet (se 3 kap. 1, 2, 4 och 5 §§ SofL). 
 Avgränsningen i socialförsäkringslagen innebar att flertalet förmå- ner som administreras av RFV eller försäkringskassorna ansågs falla in under begreppet socialförsäkring men inte alla (se a. prop. s. 76). Det statliga personskadeskyddet enligt lagen (1977:265) om statligt person- skadeskydd och lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada 
  
 1  
 För en genomgång hänvisas till SOU 1997:72, En lag om socialförsäkringar, s. 186 f. 
  
 58  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 m.m. omfattades inte, eftersom skyddet enligt den lagstiftningen avser enbart vissa särskilda angivna persongrupper, såsom värnpliktiga, medverkande i räddningstjänst och intagna i kriminalvårdsanstalt och inte en mer generellt angiven personkrets. Även ersättningen av all- männa medel vid ingripanden som avses i lagen (1989:225) om ersätt- ning till smittbärare ansågs falla utanför av samma skäl. Även rätten till sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) ansågs ligga utanför socialförsäkringsbegreppet, liksom ersättningar från arbetsgiva- re enligt lagen (1991:1047) om sjuklön och sjömanslagen (1973:282). Inte heller landstingens åligganden enligt tandvårdslagen (1985:125) eller lagen (1996:1150) om högkostnadsskydd vid köp av läkemedel m.m. borde hänföras till socialförsäkringen, eftersom dessa förmåner ligger under den landstingskommunala självbestämmanderätten. 
 I prop. 1998/99:119 diskuterades även om förmåner enligt arbets- löshetsförsäkringen samt utbildningsbidrag till deltagare i arbetsmark- nadsutbildning eller yrkesinriktad rehabilitering skulle ingå i socialför- säkringen (se a. prop. s. 76 f.). Regeringen framhöll att dessa förmåner skiljer sig på olika sätt från dem som traditionellt hänförs till socialför- säkring. Exempelvis är arbetslöshetsförsäkringen, till skillnad från so- cialförsäkringen i övrigt, till väsentliga delar frivillig. Vidare skiljer sig arbetslöshetsförsäkringen från flertalet andra förmåner med hänsyn till att den enskilde i vissa fall kan återknyta till tidigare försäkringsperio- der eller grunda sin rätt till ersättning på arbete som ligger lång tid till- baka. Vad gäller utbildningsbidraget föreligger det inte någon rätt till sådant bidrag, om det inte har beslutats att en arbetsmarknadspolitisk åtgärd skall sättas in. Utbildningsbidraget skiljer sig således från övriga förmåner genom att det inte bygger på någon rättighetslagstiftning. Mot denna bakgrund ansåg regeringen att en överföring av arbetslöshetsför- säkringen och utbildningsbidraget i nuvarande utformning till social- försäkringen sammantaget inte skulle komma att ge sådana samord- ningsvinster att nackdelarna med en sådan ändring uppvägdes. 
 Utredningen kommer senare i detta betänkande att behandla av- gränsningen av en generell förfarandelagstiftning för socialförsäkring- en. Den avgränsning som gjorts i socialförsäkringslagen följs därvid inte fullt ut, se vidare avsnitt 8.1. 
 I detta kapitel ges först en översikt över socialförsäkringens omfatt- ning och kostnader i stort. Därefter följer en översikt över de materiella bestämmelserna. I anslutning härtill erinras om vissa  
 EG-rättsliga 
  för- hållanden på området. Slutligen berörs pågående reformarbete rörande olika delar av socialförsäkringen. 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 59 
  
 2.2 
  
 Socialförsäkringens omfattning och kostnader 
  
 RFV och försäkringskassorna administrerar närmare ett femtiotal olika förmåner, bidrag och andra ersättningar. Inom administrationen indelas ersättningarna i olika huvudgrupper; ekonomisk trygghet för familjer och barn, ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp, ekonomisk trygghet vid ålderdom m.m. samt annan utbetalning. Vilka förmåner m.m. som ingår i de olika grupperna framgår av nedanstående tablå. 
 Tablå 2.1 Översiktlig tablå över socialförsäkringens beståndsdelar 
 Ekonomisk trygghet för familjer och barn 
  
 Föräldraförsäkring 
  
 Vårdbidrag för handikappade barn 
  
 havandeskapspenning 
  
 Underhållsstöd 
  
 föräldrapenning 
  
 Barnpensioner 
  
 tillfällig föräldrapenning 
  
 Bidrag i samband med adoptioner 
  
 Barnbidrag 
  
 Familjebidrag 
  
 Bostadsbidrag till barnfamiljer m.fl. 
  
 Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp 
  
 Sjukpenning 
  
 Bostadstillägg för förtidspension/sjuk- 
  
 Rehabilitering 
  
 bidrag 
  
 rehabiliteringspenning 
  
 Handikappersättning 
  
 särskilda medel m.m. 
  
 Arbetsskadeersättning 
  
 Vissa vårders. inkl. tandvård 
  
 livräntor 
  
 Förtidspension/sjukbidrag 
  
 sjukpenning 
  
 folkpension 
  
 sjukvårdsersättning 
  
 pensionstillskott 
  
 Yrkesskadeförsäkring 
  
 ATP 
  
 Bilstöd till handikappade 
  
 sysselsättningsgaranti 
  
 Assistansersättning 
  
 Närståendepenning 
  
 Ekonomisk trygghet vid ålderdom m.m. 
  
 Ålderspension 
  
 Efterlevandepension 
  
 folkpension 
  
 änkepension 
  
 pensionstillskott 
  
 omställningspension 
  
 ATP 
  
 Hustrutillägg 
  
 Särskilt pensionstillägg 
  
 Bostadstillägg till pensionärer 
  
 Delpension 
  
 Annan utbetalning 
  
 Utbildningsbidrag 
  
 Småföretagsförsäkringar 
  
 Ersättning till totalförsvarspliktiga 
  
 Smittbärarersättning 
  
 Källa: RFV Redovisar 2000:4 
  
 60  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 För 1999 var de samlade utgifterna för socialförsäkringen 326 646 mkr, inklusive statliga ålderspensionsavgifter. Ekonomisk trygghet vid ål- derdom m.m. svarade för drygt 50 procent av utgifterna, ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp för knappt 29 procent och ekono- misk trygghet för familjer och barn för knappt 15 procent. 
 Utgifterna för respektive förmån framgår av följande tabell, som även innehåller prognoser om utgifterna för år 2000 och 2001. 
 Tabell 2.1 Socialförsäkringens utgifter  
 1998–2001, 
  mkr 
  
 Försäkringsgren/-förmån 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 (prognos) 
  
 (prognos) 
  
 Ekonomisk trygghet för familjer och barn 
  
 14 129 
  
 15 595 
  
 16 798 
  
 17 806 
  
 Föräldraförsäkring 
  
 Barnbidrag 
  
 16 830 
  
 16 766 
  
 18 878 
  
 20 986 
  
 Bostadsbidrag till barnfamiljer och ungdomar 
  
 5 749 
  
 5 067 
  
 4 803 
  
 4 799 
  
 Vårdbidrag för handikappade barn 
  
 1 656 
  
 1 851 
  
 1 996 
  
 2 066 
  
 Underhållsstöd 
  
 4 584 
  
 4 591 
  
 4 646 
  
 4 660 
  
 Barnpension 
  
 286 
  
 289 
  
 289 
  
 290 
  
 Folkpension 
  
 ATP 
  
 634 
  
 649 
  
 658 
  
 668 
  
 Pensionsrätt för barnår 
  
 3 108 
  
 3 240 
  
 3 260 
  
 Bidrag vid adoptioner 
  
 20 
  
 22 
  
 23 
  
 23 
  
 Summa 
  
 43 888 
  
 47 938 
  
 51 331 
  
 54 558 
  
 Ekonomisk trygghet vid sjukdom och handikapp 
  
 Sjukförsäkring 
  
 20 761 
  
 27 855 
  
 37 042 
  
 45 000 
  
 Sjukpenning och rehabiliteringsers. 
  
 Sjukvårdsförmåner m.m. 
  
 1 880 
  
 1 899 
  
 2 155 
  
 2 215 
  
 Förtidspension/sjukbidrag m.m. 
  
 13 554 
  
 13 869 
  
 14 133 
  
 14 400 
  
 Folkpension 
  
 ATP 
  
 23 610 
  
 24 037 
  
 24 665 
  
 25 495 
  
 Statliga ålderspensionsavgifter 
  
 8 865 
  
 8 739 
  
 9 081 
  
 Syss gar för förtidspensionär 
  
 0 
  
 25 
  
 26 
  
 Bostadstillägg till förtidspensionärer 
  
 2 346 
  
 2 499 
  
 2 531 
  
 2 572 
  
 Handikappersättning 
  
 996 
  
 1 012 
  
 1 037 
  
 1 057 
  
 Arbetsskadeersättning 
  
 6 010 
  
 7 236 
  
 7 297 
  
 7 060 
  
 Bilstöd 
  
 212 
  
 201 
  
 223 
  
 190 
  
 Assistansersättning 
  
 5 192 
  
 6 039 
  
 6 967 
  
 8 166 
  
 Övrig ersättning 
  
 134 
  
 58 
  
 62 
  
 66 
  
 Summa 
  
 74 695 
  
 93 570 
  
 104 876 
  
 115 330 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 61 
  
 Ekonomisk trygghet vid ålderdom m.m. 
  
 Ålderspension 
  
 52 674 
  
 53 279 
  
 53 360 
  
 53 644 
  
 Folkpension 
  
 ATP 
  
 88 900 
  
 93 234 
  
 96 509 
  
 100 319 
  
 Efterlevandepension 
  
 476 
  
 465 
  
 444 
  
 425 
  
 Folkpension 
  
 ATP 
  
 11 718 
  
 12 194 
  
 12 455 
  
 12 771 
  
 Bostadstillägg till pensionärer 
  
 7 245 
  
 7 439 
  
 7 147 
  
 6 895 
  
 Delpension 
  
 585 
  
 300 
  
 198 
  
 178 
  
 Övriga pension 
  
 98 
  
 87 
  
 81 
  
 75 
  
 Summa 
  
 161 696 
  
 166 998 
  
 170 194 
  
 174 307 
  
 Annan utbetalning 
  
 8 737 
  
 10 192 
  
 11 200 
  
 11 200 
  
 Utbildningsbidrag 
  
 Dagpenning till värnpliktiga m.m. 
  
 10 
  
 14 
  
 7 
  
 6 
  
 Familjebidrag till VPL 
  
 260 
  
 103 
  
 83 
  
 84 
  
 Övrigt 
  
 469 
  
 420 
  
 301 
  
 79 
  
 Summa 
  
 9 476 
  
 10 729 
  
 11 591 
  
 11 369 
  
 Administration 
  
 6 519 
  
 7 411 
  
 7 857 
  
 7 832 
  
 Totalt 
  
 296 274 
  
 326 646 
 1) 
  
 345 849 
 1) 
  
 363 396 
 1) 
  
 1) 
 Inklusive statliga ålderspensionsavgifter. 
  
 Källa: RFV Redovisar 2000:4 
 Av tabellen framgår att kostnaderna varierar avsevärt mellan olika er- sättningar. Detsamma gäller i vilket avseende socialförsäkringsadmi- nistrationen tas i anspråk, dvs. hur många ärenden som handläggs res- pektive beslut som fattas. Av RFV:s rapport om automatiska beslut, se bilaga 9, framgår att antalet beslut varierar förmånerna emellan från några hundra till flera miljoner beslut årligen. 
  
 2.3 
  
 Ekonomisk trygghet för familjer och barn 
  
 2.3.1 
  
 Havandeskapspenning 
  
 En försäkrad kvinna kan få havandeskapspenning om hennes arbets- förmåga är nedsatt med minst en fjärdedel på grund av graviditeten och hon har ett fysiskt påfrestande arbete eller ett arbete som inte kan utfö- ras på grund av risker i arbetsmiljön. 
 2  
 En förutsättning är vidare att arbetstagaren inte kan omplaceras till ett mindre ansträngande arbete. 
  
 2  
 Se 3 kap. 9 § AFL. 
  
 62  
 En översikt över socialförsäkringen  
 SOU 2001:47 
  
 Havandeskapspenningen beräknas på den sjukpenninggrundande in- komsten och är kalenderdagsberäknad. 
  
 2.3.2 
  
 Föräldrapenning 
  
 För en försäkrad förälder föreligger rätt till föräldrapenningsförmåner under vissa förutsättningar. Förmånerna är  
 föräldrapenning och tillfäl- lig föräldrapenning. 
  
 3 
  
 Föräldrapenning i samband med ett barns födelse – eller adoption – kan utgå till föräldrarna under sammanlagt 450 dagar. Rätten kan över- låtas mellan föräldrarna med undantag för 30 dagar. En förälder med ensam vårdnad om barnet har rätt till samtliga dagar själv. Modern kan även ta ut föräldrapenning viss tid före barnets födelse. Ersättningsda- gar får tas ut under åtta år räknat fr.o.m. den dag föräldrarna har fått barnet i sin vård, dock längst tills dess barnet fyller tio år. Föräldrapen- ningen är beroende av i vilken omfattning föräldern avstår från för- värvsarbete och kan utges som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärde- dels ersättning. Hel föräldrapenning är för närvarande lägst 60 kr per dag (garantinivån). För viss del av ersättningstiden – 360 dagar – be- räknas föräldrapenningen, under vissa förutsättningar, till 80 procent av den sjukpenninggrundande inkomsten utslaget per dag. För resterande dagar utges ersättning enligt garantinivån. 
 Tillfällig föräldrapenning är tänkt att täcka en förälders behov av er- sättning i akut uppkomna vårdsituationer, exempelvis på grund av sjukdom eller smitta hos barnet eller barnets ordinarie vårdare. Även andra situationer kan berättiga till ersättning, som deltagande i föräld- rautbildning eller besök i samhällets förebyggande barnhälsovård. Er- sättning kan betalas ut till den förälder som behöver avstå från sitt arbete för vård av barn som är under 12 år. För barn under 240 dagars ålder gäller särskilda regler. En förälder till ett barn, som på grund av sjukdom eller funktionshinder har ett särskilt vård- eller tillsynsbehov, har en utvidgad rätt till tillfällig föräldrapenning och kan få ersättning även i vissa andra fall till dess att barnet fyller 16 år. Om vårdbidrag betalas ut för barnet kan tillfällig föräldrapenning inte betalas ut för samma vård- och tillsynsbehov som ger rätt till vårdbidraget. Tillfällig föräldrapenning utges under högst 60 dagar per barn och år. Om en förälder behöver avstå från förvärvsarbete av annat skäl än sjukdom hos barnets ordinarie vårdare, kan dock ersättning utges under ytterli- gare högst 60 dagar. I samband med barns födelse eller adoption har en far härutöver rätt till ersättning under tio dagar. Den tillfälliga föräldra- 
  
 3  
 Se 4 kap. AFL. 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 63 
  
 penningen är 80 procent av den sjukpenninggrundande inkomsten per dag för samtliga ersättningsdagar och kan, i likhet med föräldrapen- ning, tas ut som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels ersättning. 
 Föräldrapenning eller tillfällig föräldrapenning får som huvudregel inte utges före det att anmälan har gjorts hos den allmänna försäkrings- kassan. 
  
 2.3.3 
  
 Barnbidrag 
  
 För barn som är bosatt här i landet skall allmänt  
 barnbidrag  
 utges med visst belopp, för närvarande 11 400 kr per år. Uppbär någon allmänt barnbidrag för tre eller flera barn lämnas  
 flerbarnstillägg 
 . Rätt att upp- bära barnbidraget tillkommer som huvudregel vid delad vårdnad bar- nets mor eller vid ensam vårdnad vårdnadshavaren. Barnbidrag utges till och med det kvartal barnet fyller 16 år. En elev i grundskolan, och vissa jämställda utbildningar, har dock rätt till förlängt barnbidrag efter utgången av denna tid till och med den månad eleven slutför eller av- bryter studierna. 
 4 
  
 2.3.4 
  
 Bostadsbidrag 
  
 Bostadsbidrag är ett inkomstprövat bidrag som kan utges till barnfamil- jer och till ungdomar som har fyllt 18 men inte 29 år. 
 5  
 Barnfamiljer med hemmavarande barn kan få bidrag för bostadskostnader och ett särskilt bidrag för barnen. Barnfamiljer med enbart barn som tidvis bor i hushållet (umgängesbarn) och ungdomar mellan 18 och 29 år kan få bidrag för bostadskostnader. Storleken på bidraget bestäms beroende på hushållets sammansättning, den bidragsgrundande inkomsten samt bostadskostnadens storlek. Bostadsbidrag betalas ut löpande som ett preliminärt bidrag beräknat på sökandens förväntade inkomster, varef- ter det fastställs slutligt i enlighet med den taxerade inkomsten (se vi- dare avsnitt 4.3.9.3). Visar det sig vid avstämningen att det preliminära 
  
 4 
  
 Se lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag, lagen (1986:378) om förlängt barnbidrag samt barnbidragsförordningen (1986:386). Enligt särskilda regler i lagen (1992:148) om särskilt bidrag till ensamstående med barn kunde bidrag för åren  
  
 1991–1993 
  utges till ensamstående föräldrar under vissa förutsättning- ar. Bestämmelserna är alltjämt gällande även om tidsfristen för ansökan om sådant bidrag har löpt ut. Enligt vad utredningen erfarit förekommer inte längre sådana ärenden vid försäkringskassorna. 
  
 5 
  
 Se lagen (1993:737) om bostadsbidrag och bostadsbidragsförordningen (1993:739). 
  
 64  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 bostadsbidraget har varit för lågt betalas mellanskillnaden ut. Om det preliminära bostadsbidraget har varit för högt skall mellanskillnaden återbetalas. 
  
 2.3.5 
  
 Vårdbidrag 
  
 En förälder har rätt till vårdbidrag för barn under 16 års ålder bl.a. om barnet på grund av sjukdom, utvecklingsstörning eller annat funktions- hinder är i behov av särskild tillsyn eller vård under minst sex måna- der. 
 6  
 Vårdbidrag skall vara en ersättning för förälderns merarbete för särskild tillsyn och vård och för de merkostnader som barnets sjukdom eller funktionshinder ger upphov till och lämnas till den förälder som huvudsakligen ombesörjer den särskilda tillsynen och vården av barnet. 
  
 2.3.6 
  
 Underhållsstöd 
  
 Om ett barns föräldrar inte bor tillsammans eller om den ene föräldern är avliden har barnet, under vissa förutsättningar i övrigt, rätt till un- derhållsstöd med visst belopp, för närvarande 1 173 kr per månad. 
 7  
 Underhållsstöd lämnas från och med den månad föräldrarna flyttat isär eller rätt till stödet annars har uppkommit, till och med den månad då barnet fyller 18 år. Ett barn har dock rätt till förlängt underhållsstöd om barnet går i skolan då han eller hon fyller 18 år eller återupptar studier- na innan han eller hon fyller 19 år. Förlängt underhållsstöd lämnas så länge barnet bedriver studier som ger rätt till förlängt barnbidrag, dock längst till och med juni det år barnet fyller 20 år. Underhållsstöd beta- las ut till den förälder där barnet varaktigt bor och är folkbokfört. För- längt underhållsstöd betalas ut till den studerande. 
 När underhållsstöd betalas ut och det finns en bidragsskyldig föräl- der skall denne återbetala ett belopp till staten som helt eller delvis, beroende på den bidragsskyldiges ekonomiska förhållanden, motsvarar underhållsstödet. Den bidragsskyldige kan begära eftergift eller jämk- ning av återbetalningsskyldigheten samt även få anstånd. 
 Bestämmelserna om underhållsstöd trädde i kraft den 1 december 1996 och ersatte då bestämmelserna om motsvarande stöd i lagen (1964:143) om bidragsförskott, lagen (1984:1095) om förlängt bidrags- 
  
 6 
  
 Se lagen (1998:703) och förordningen (2000:1047) om handikappersättning och vårdbidrag. 
  
 7 
  
 Se lagen (1996:1030) om underhållsstöd. Underhållsstöd till barn vars föräl- der avlidit kommer i framtiden att ersättas av efterlevandestöd till barn, se ned- an. 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 65 
  
 förskott för studerande och lagen (1984:1096) om särskilt bidrag till vissa adoptivbarn. Bidragsförskott och bidrag enligt de upphävda la- garna lämnas dock fortfarande för tid före den 1 februari 1997. 
  
 2.3.7 
  
 Barnpension m.m. 
  
 I 8 kap. och 14 kap. AFL finns för närvarande regler om barnpension till barn som är under 18 år och vars far eller mor eller båda föräldrar har avlidit. Barnpension utges såväl som folkpension som tilläggspen- sion. En ny lag (2000:461) om efterlevandepension och efterlevande- stöd till barn, som träder i kraft år 2003, har antagits av riksdagen (se prop. 1999/2000:91, bet. 1999/2000:SfU13, rskr. 1999/2000:235). Barnpensionen anpassas genom reformen till det reformerade ålders- pensionssystemet och kompletteras med ett grundskydd, benämnt efter- levandestöd till barn. 
  
 2.3.8 
  
 Bidrag vid adoption av barn 
  
 Adoptivföräldrar, som av domstol eller därmed jämställt organ har till- stånd till adoption, kan efter ansökan erhålla ett särskilt bidrag vid ad- option av utländska barn. En förutsättning är att barnet inte har fyllt tio år när adoptivföräldrarna får det i sin vård. För varje barn lämnas för närvarande bidrag med 40 000 kr. 
 8 
  
 2.4 
  
 Förmåner vid sjukdom och handikapp 
  
 De förmåner som finns vid sjukdom och handikapp kan delas in i vård- förmåner och kontantförmåner. För vårdförmånerna finns bestämmel- ser i 2 kap. AFL. Ersättningar till hälso- och sjukvården regleras emel- lertid numera genom årliga överenskommelser mellan staten och lands- tingen. Några individuella ersättningar betalas inte ut. För s.k. Dag- marmedel för medicinska rehabiliterings- och behandlingsinsatser inom sjukvården träffas även överenskommelser mellan försäkringskassorna och sjukvårdshuvudmännen, varefter kassorna kan rekvirera medel från RFV. Genom överenskommelserna synes vissa bestämmelser i lagen om allmän försäkring ha förlorat sin praktiska betydelse. Härutöver utges ersättning till vårdgivare för tandvård 
 9  
 och för s.k.  
 EU-vård. 
  
 8 
  
 Se lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn. 
  
 9 
  
 Se förordningen (1998:1337) om tandvårdstaxa. 
  
 66  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 Utöver vårdförmånerna finns en rad s.k. kontantförmåner vid sjuk- dom och handikapp. Dessa syftar till att ge den försäkrade ekonomisk trygghet och ges ut dels som ersättning för inkomstbortfall, dels som bidrag för vissa grupper. Nedan följer en summarisk genomgång av dessa förmåner. 
  
 2.4.1 
  
 Sjukpenning och sjuklön 
  
 En försäkrad har under vissa förutsättningar, som närmare anges i 3 kap. AFL, rätt till på visst sätt beräknad sjukpenning, vilken i sin tur baseras på den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst. En arbets- tagare har under vissa förutsättningar rätt till sjuklön. 
 10  
 Denna ersätter sjukpenningen under sjuklöneperioden, som omfattar de första 14 da- garna. 
  
 2.4.2 
  
 Rehabilitering 
  
 Om en försäkrad har rätt till sjukpenning kan han eller hon även ha rätt till rehabiliteringsåtgärder. Försäkringskassan skall samordna och ha tillsyn över de åtgärder som behövs rehabiliteringen. Vid vissa rehabili- teringsåtgärder kan man även ha rätt till rehabiliteringsersättning. 
 11 
  
 2.4.3 
  
 Frivillig sjukpenning 
  
 En försäkrad som inte har någon eller en låg inkomst kan genom inbe- talande av avgifter omfattas av en frivillig sjukpenningförsäkring enligt bestämmelser i 21 kap. AFL. 
  
 10 
  
 Se lagen (1991:1047) om sjuklön. 
  
 11 
  
 Se 22 kap. AFL samt förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning. 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 67 
  
 2.4.4 
  
 Förtidspension och sjukbidrag 
  
 En försäkrad som har fyllt 16 men inte 65 år och som har fått sin ar- betsförmåga varaktigt nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjuk- dom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestations- förmågan kan erhålla förtidspension. Om arbetsförmågan inte är varak- tigt nedsatt men är nedsatt för avsevärd tid kan den försäkrade få sjuk- bidrag, som är begränsat till viss tid men som i övrigt följer samma regler som förtidspension. Lagstiftningen rörande förtidspension och sjukbidrag beskrivs närmare i avsnitt 5.2 och 5.4. 
  
 2.4.5 
  
 Handikappersättning 
  
 Handikappersättning kan utges till en försäkrad över 16 års ålder som behöver mera tidskrävande hjälp av en person för att klara sin dagliga livsföring, sitt arbete, sina studier eller om vederbörande har betydande merkostnader. 
 12  
 Funktionshindret måste ha uppkommit före 65 års ål- der och stödbehov måste föreligga för avsevärd tid. Ersättning utges med viss del av prisbasbeloppet. 
  
 2.4.6 
  
 Arbetsskadeförsäkring m.m. 
  
 Den som förvärvsarbetar i verksamhet här i riket är försäkrad för ar- betsskada enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). Försäkringen ger under vissa förutsättningar rätt till ersättning vid sjuk- dom i form av sjukpenning, ersättning för sjukvårdskostnader och hjälpmedel, ersättning i form av livränta vid bestående nedsättning av arbetsförmågan samt ersättning till efterlevande i form av livränta och begravningshjälp. 
 13 
  
 Enligt lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd kan ersätt- ning på i stort sett motsvarande sätt ges till personer som tjänstgör inom totalförsvaret, medverkar i räddningstjänst, är intagna i kriminal- vårdsanstalt, på s.k. §  
 12-hem 
  eller hem för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall samt häktade, anhållna och personer som i annat fall är intagna eller tagna i förvar i kriminal- vårdsanstalt, häkte eller polisarrest. Sådana personer har även under 
  
 12 
  
 Se lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag. 
  
 13 
  
 Tidigare reglering på området fanns i lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäk- ring. Denna lag upphävdes 1977 i och med ikraftträdandet av LAF. För skador som inträffat eller visat sig före den 1 juli 1977 gäller dock fortfarande de gam- la bestämmelserna. 
  
 68  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 vissa förutsättningar rätt till ersättning enligt lagen (1977:266) om stat- lig ersättning vid ideell skada m.m. Viss särlagstiftning finns även be- träffande krigsskadeersättning till sjömän. 
 14 
  
 2.4.7 
  
 Assistansersättning 
  
 Svårt funktionshindrade som behöver personlig assistans för sin dagli- ga livsföring kan få ersättning för kostnaderna för personlig assistans – assistansersättning. 
 15  
 För att vara berättigad till ersättning skall sökan- den vara under 65 år och ha behov av personlig assistans för sina grundläggande behov under i genomsnitt minst 20 timmar per vecka. Ersättningen ges ut med ett schablonbelopp per timme och beviljas för visst antal timmar per vecka, månad eller längre tid, dock längst under sex månader. Om det finns särskilda skäl kan dock timersättning utöver schablonersättningen utges. 
  
 2.4.8 
  
 Bilstöd 
  
 Handikappade personer som är under 65 år och som behöver bil för att kunna arbeta, genomgå utbildning eller rehabilitering, personer som har lämnat arbetsmarknaden samt personer över 18 år men under 50 år, handikappade med barn samt föräldrar till handikappade barn kan un- der vissa förutsättningar få statligt bidrag för att anskaffa motorfordon 
 – bilstöd. 
 16  
 Bidrag utges i form av grundbidrag, anskaffningsbidrag, anpassningsbidrag samt bidrag till körkortsutbildning. Bilstöd kan läm- nas även för anpassning eller anskaffande av andra motorfordon än bil, exempelvis motorcykel eller moped. 
  
 2.4.9 
  
 Ersättning för närståendevård 
  
 En närstående som vårdar någon som är svårt sjuk har rätt till ersätt- ning för tid då han eller hon avstår från förvärvsarbete i samband med vården. Ersättning lämnas i förhållande till hur mycket vårdaren avstår från sitt arbete och kan utges med hel, halv eller fjärdedels ersättning. 
 17  
 Ersättningen utges som huvudregel under högst 60 dagar för varje per- 
  
 14 
  
 Se lagen (1977: 267) om krigsskadeersättning till sjömän. 
  
 15 
  
 Se lagen (1993:389) om assistansersättning. 
  
 16 
  
 Se lagen (1998:360) om handläggning av ärenden om bilstöd till handikap- pade och förordningen (1988:890) om bilstöd till handikappade. 
  
 17 
  
 Se lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård. 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 69 
  
 son som vårdas med ett belopp som i princip motsvarar vårdarens sjuk- penning. 
  
 2.5 
  
 Förmåner vid ålderdom m.m. 
  
 2.5.1 
  
 Ålderspension m.m. 
  
 Personer födda år 1938 eller senare omfattas av det reformerade ålders- pensionssystemet, som ersätter ålderspension i form av tilläggspension med inkomstrelaterad ålderspension. På grund av övergångsregleringen kommer emellertid personer födda åren  
 1938–1953 
  att även fortsätt- ningsvis tjäna in pensionsrätt enligt den tidigare regleringen om tilläggspension i form av ålderspension. 
 Det tidigare grundskyddet i form av folkpension, pensionstillskott och särskilt grundavdrag, har ersatts av en garantipension. 
 18 
  
 För personer födda år 1937 och tidigare gäller vissa särskilda be- stämmelser (se prop. 1999/2000:127, bet. 2000/01SfU3, rskr. 2000/01:10). 
  
 2.5.2 
  
 Förmåner till vuxna efterlevande 
  
 I 8 kap. och 14 kap. AFL finns regler om förmåner till vuxna efterle- vande i form av omställningspension, särskild efterlevandepension och änkepension. Som nämnts ovan i avsnitt 2.3.7 har en ny lag om efterle- vandepension antagits av riksdagen. Reformen innebär främst att för- månerna till vuxna efterlevande anpassas till det inkomstrelaterade ålderspensionssystemet genom att förmånerna som i dag utges som tilläggspension ersätts av en pension som baseras på livsinkomsten och förmånerna i form av folkpension ersätts av en garantipension. Förmå- nen särskild efterlevandepension skall avvecklas efter 2002 och däref- ter utges endast övergångsvis. 
 Viss ersättning till efterlevande kan utgå enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, se ovan. 
  
 18  
 Se lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension, lagen (1998:675) om införande av lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension samt lagen (1998:702) om garantipension. 
  
 70  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 2.5.3 
  
 Bostadstillägg till pensionärer 
  
 Pensionärer har i vissa fall rätt till bostadstillägg och särskilt bostadstillägg. 
 19  
 Regeringen har överlämnat en proposition till riksdagen (prop. 2000/01:140) om en översyn av systemet för inkomstprövning av bostadstillägget samt en anpassning till det reformerade ålderspensionssystemet, se avsnitt 2.8. 
  
 2.6 
  
 Andra utbetalningar 
  
 Försäkringskassorna handlägger ärenden om familjebidrag och utbeta- lar dagpenning till den som tjänstgör inom totalförsvaret. 
 20 
  
 Vidare handlägger försäkringskassorna vissa frågor om aktivitets- stöd (se förordningen 1996:1100 om aktivitetsstöd). Aktivitetsstöd är ett ekonomiskt stöd till försörjning och lämnas till den som tar del av vissa arbetsmarknadspolitiska program. Aktivitetsstöd betalas ut må- nadsvis i efterskott med visst belopp. Kassan beräknar och beslutar om ersättningens storlek efter det att arbetsmarknadsmyndigheten har fattat beslut om att sökanden omfattas av förmånen, och kassan betalar även ut förmånen. 
 Med stöd av samma förordning beräknar och betalar försäkringskas- sorna också ut ett särskilt stöd till resor m.m. till personer med funk- tionshinder m.m. (se  
 16–21 
  §§). Sådan ersättning kan lämnas till per- soner, vilka bl.a. tar del av arbetsinriktad rehabilitering på annan ort än hemorten eller som tar del av utbildning inom ramen för ett arbets- marknadspolitiskt program. 
 Sedan den 1 januari 1998 administrerar inte försäkringskassorna längre utbetalning av arbetslöshetsersättning (se lagen 1997:238 om arbetslöshetsförsäkring). Denna försäkringsform handhas numera helt och hållet av arbetslöshetskassorna. Dessförinnan betalade försäkrings- kassorna ut ersättning enligt lagen (1971:371) om kontant arbetsmark- nadsstöd. Övergångsvis skulle kassorna handlägga återkrav enligt den lagen. Några sådana ärenden torde enligt vad utredningen inhämtat från RFV inte längre finnas kvar hos kassorna. 
 Den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha för- lorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen eller den som för eller kan antas föra smitta utan att vara sjuk i smittsam sjukdom kan få er- 
  
 19 
  
 Se lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer. 
  
 20 
  
 Se lagen (1991: 1488) om handläggning av vissa ersättningar till den som tjänstgör inom totalförsvaret och förordningen (1995:239) om förmåner för totalförsvarspliktiga. 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 71 
  
 sättning under särskilda förutsättningar. Ersättningen utges som smitt- bärarpenning och resekostnadsersättning. 
 21 
  
 2.7 
  
 Vissa  
  
 EG-rättsliga 
  förhållanden, m.m. 
 Flertalet av de förmåner som redovisats ovan omfattas av socialförsäk- ringslagen (se avsnitt 2.1). Enligt nämnda lag är vissa förmåner bosätt- ningsbaserade och andra arbetsbaserade. Huvudprincipen är att de bo- sättningsbaserade förmånerna betalas ut endast till personer bosatta i Sverige (oavsett medborgarskap), medan en arbetsbaserad förmån beta- las ut oavsett var personen är bosatt. Även för förmåner som inte om- fattas av socialförsäkringslagen kan samma uppdelning – i bosättnings- eller arbetsbaserade förmåner – användas. 
 Med hänsyn till internationella förpliktelser får emellertid de natio- nella reglerna inte alltid fullt genomslag. En person kan härigenom ha rätt till en bosättningsbaserad förmån även när han eller hon inte är bosatt i Sverige. Detta följer bl.a. av förordningen (EEG) nr 1408/71 om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföre- tagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. Det- samma kan gälla för medborgare i länder med vilka Sverige har ingått en  
 so-cialförsäkringskonvention, 
  exempelvis den nordiska konventio- nen (se SFS 1993:1529). Förordningen (EEG) nr 1408/71 – och även den nordiska konventionen – upptar huvudsakligen materiella bestäm- melser om intjänande av försäkringstid, utbetalning av förmåner samt samordning av förmåner från skilda länder. Nedan följer dock en kort beskrivning av principerna bakom förordningen och den nordiska kon- ventionen. 
 Förordningen (EEG) nr 1408/71 innehåller regler som syftar till att genom samordning av medlemsstaternas lagstiftning säkerställa den sociala tryggheten för personer som flyttar inom gemenskapen. Den omfattar i huvudsak socialförsäkringsförmåner och s.k. familjeförmå- ner. Förordningen vilar på fem huvudprinciper; principen om en till- lämplig lagstiftning, likabehandlingsprincipen, sammanläggningsprin- cipen, exportabilitetsprincipen och  
 proratatemporis-principen. 
 Princi- pen om en tillämplig lagstiftning  
 innebär att en person samtidigt endast skall omfattas av lagstiftningen i ett medlemsland och som huvudregel det land där arbete vid en viss tidpunkt utförs.  
 Likabehandlingsprinci- pen  
 innebär att en person som omfattas av förordningen och som sam- tidigt är bosatt i en medlemsstats område har samma rättigheter och skyldigheter i fråga om förmåner för social trygghet och avgifter till 
  
 21  
 Se lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. 
  
 72  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 sådana system enligt en medlemsstats lagstiftning som denna medlems- stats egna medborgare.  
 Sammanläggningsprincipen  
 innebär att anställ- da eller egenföretagare som arbetar i annan medlemsstat har rätt att lägga samman försäkrings- eller bosättningsperioder i syfte att uppfylla nationella krav på minsta tid för rätt till förmåner.  
 Exportabilitetsprin- cipen  
 innebär att kontantförmåner som utges vid bl.a. invaliditet eller ålderdom eller till efterlevande inte får minskas, ändras, innehållas, dras in eller konfiskeras med anledning av att den berättigade är bosatt i eller flyttar till ett annat medlemsland än det land som utger förmå- nen, om sådan förmån för samma tid inte utges från bosättningslandet.  
  
 Proratatemporis-principen 
  
 innebär att den som på grund av flyttning till ett annat land inte har tjänat in rätt till oavkortad förmån i ett visst land skall ha rätt att erhålla en så stor andel av förmånen som svarar mot intjänandetiden. 
 Den nordiska konventionen den 15 juni 1992 (se prop. 1992/93:7, bet. 1992/93:SfU 4, rskr. 1992/93:69) ersätter en tidigare konvention av den 5 mars 1981. Konventionen speglar förordningen (EEG) nr 1408/71 och denna förordning träder också i stor utsträckning i konventionens ställe. En vägledande princip vid utformningen av den nya konventionen har varit att undvika särreglering beträffande dem som inte omfattas av förordningen (EEG) nr 1408/71 och i stället se till att den förordningens regler i lika mån kommer att bli gällande för alla som är bosatta inom Norden. 
 I vissa avseenden går dock konventionen längre än förordningen. Bland annat är personkretsen vidare och konventionen gäller även för medborgare i länder utanför EES och EU, som flyttar mellan de nor- diska länderna eller tillfälligt uppehåller sig i ett annat nordiskt land än det där de har hemvist. Även vissa regler i konventionen om förmåner- nas innehåll går längre är förordningen. 
  
 2.8 
  
 Pågående reformarbete 
  
 Olika utredningar och interna arbetsgrupper i Regeringskansliet har under senare tid lämnat förslag till förändringar på flera centrala områ- den inom socialförsäkringen. 
 För sjukförsäkringens del har lämnats två betänkanden av Utred- ningen om sjukförsäkringen (S 1999:11), dels delbetänkandet Sjukför- säkringen – basfakta och utvecklingsmöjligheter (SOU 2000:72), dels slutbetänkandet Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag (SOU 2000:121). Nationella folkhälsokommittén (S 1995:14) har läm- nat ett betänkande, Hälsa på lika villkor – nationella mål för folkhälsan (SOU 2000:91). 
  
 SOU 2001:47 
  
 En översikt över socialförsäkringen  
 73 
  
 Familjeutredningen (S 2000:03) har haft i uppdrag att göra en över- syn av ekonomiska familjestöd, innefattande en analys av de samlade effekterna av de allmänna barnbidragen, underhållsstödet och bostads- bidraget till barnfamiljer (se betänkandet Ur Fattigdomsfällan, SOU 2001:24). 
 På rehabiliteringsområdet har Utredningen om den arbetslivsinrik- tade rehabiliteringen lämnat förslag i sitt betänkande Rehabilitering till arbete (SOU 2000:78). 
 Arbetsskadeförsäkringen har setts över av Arbetsskadeutredningen (se betänkandet Den framtida arbetsskadeförsäkringen, SOU 1998:37). Inom Socialdepartementet har vissa frågor beretts vidare och rege- ringen avser lämna förslag om reformering av arbetsskadeförsäkringen (se prop. 2000/01:100, utgiftsområde 10 s. 31). 
 Pensionsförmånerna har alltsedan genomförandet av det reformera- de ålderspensionssystemet setts över. Som ovan nämnts har riksdagen antagit en ny lagstiftning om efterlevandepension. Socialdepartemen- tets projekt om reformerad ålderspension har resulterat i två departe- mentspromemorior (Ds 2000:39, Sjukersättning i stället för förtidspen- sion och Ds 2000:40, Aktivitetsersättning), som legat till grund för regeringens proposition 2000/01:96 Sjukersättning och aktivitetsersätt- ning i stället för förtidspension. 
 Regeringen tillsatte i december 1997 en utredning – BTP- utredningen – med uppdrag att göra en översyn av systemet för in- komstprövning av bostadstillägg till pensionärer och genomföra en anpassning av reglerna om bostadstillägg till det reformerade ålders- pensionssystemet. Utredningen överlämnade i april 1999 sitt betänkan- de Inkomstprövning av bostadstillägg till pensionärer (SOU 1999:52). Betänkandet har legat till grund för regeringens proposition Reforme- rade regler för bostadstillägg till pensionärer m.fl. (2000/01:140). 
 Utredningen om socialförsäkringsförmåner har lämnat betänkandet Pension på institution (SOU 2000:112). 
 Socialtjänstutredningen har lämnat ett slutbetänkande – Socialtjänst i utveckling, SOU 1999:97 – som bl.a. innehåller ett förslag om s.k. äldreförsörjningsstöd, som avser att tillförsäkra personer som är bosatta i Sverige och 65 år eller äldre en grundläggande försörjning. Stödet föreslås administrerat av RFV och försäkringskassorna. 
 För att göra en samlad översyn av de olika reformförslag som läm- nats och utarbeta en handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet har re- geringen tillsatt en särskild utredning, se Dir. 2000:92. Utredningen beräknas avsluta sitt arbete den 15 december 2001. 
  
 74  
 En översikt över socialförsäkringen 
  
 SOU 2001:47 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 75 
  
 3 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 3.1 
  
 De allmänna försäkringskassorna 
  
 3.1.1 
  
 Inledning 
  
 Den äldsta formen av socialförsäkring är sjukförsäkringen, som här- stammar från den sjukkasserörelse som växte fram under senare delen av  
 1800–talet. 
  Karaktäristiskt för de första sammanslutningsformerna var att de byggde på ett enskilt medlemsskap i en förening och att de byggde på en folkrörelsetradition. 
 22  
 Yrkesskadeförsäkringen var den första obligatoriska socialförsäkringen och infördes 1903. Sjukförsäk- ringen blev obligatorisk 1955. De första stegen mot ett allmänt ålders- pensionssystem togs 1913 genom införandet av en lagstiftning om all- män pensionsförsäkring, som sedermera skulle utvecklas till en lag- stiftning om folkpensionering under 1930- och  
 1940-talen. 
  Ett system med allmän tilläggspension beslutades 1959 efter att ha föregåtts av en folkomröstning. 
 När bestämmelserna om sjukförsäkring, folkpension och tilläggs- pension sammanfördes i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL), ombildades samtidigt de allmänna sjukkassorna till allmänna försäk- ringskassor med uppgift att handha inte endast sjuk- och moderskaps- försäkringen utan även administrationen av folk- och tilläggspension. 
 Försäkringskassornas rättsliga ställning är något särpräglad. Kas- sorna är självständiga offentligrättsliga juridiska personer (se t.ex. prop. 1961:45 s. 188 och prop. 1996/97:63 s. 88). De är formellt sett inte statliga myndigheter och därför inte heller inordnade i en statlig myndighetshierarki. RFV:s roll som central förvaltningsmyndighet skiljer sig alltså från jämförbara myndigheters med en regional organi- sation (se prop. 1997/98:41 s. 60). Försäkringskassorna räknas dock som förvaltningsmyndigheter i viktiga hänseenden. 
 23  
 Såväl förvalt- 
  
 22 
  
 För en något utförligare historik, se t.ex. prop. 1996/97: 63 s. 82. 
  
 23 
  
 Se prop. 1971:30 s. 317 och prop. 1975/76:160 s. 135 och även Daniel, Offentlig förvaltning utanför myndighetsområdet, 1989, s. 142 f. och 169. 
  
 76  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 ningslagen som tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen (1980:100) gäller för kassornas ärendehandläggning (jfr RÅ 1968 ref. 2 och RÅ 1981 2:23). 
 Vid flera tillfällen har vikten av att bibehålla försäkringskassornas särskilda ställning poängterats. Särskilt har framhållits vikten av ett bibehållet regionalt inflytande (se prop. 1995/96:63 s. 89). Även vid översynen av socialförsäkringens administration 1998 (prop. 1997/98:41, bet. 1997/98:SfU8, rskr. 1997/98:153) kvarstod organisa- tionsformen oförändrad. Sjukförsäkringsutredningen har dock föresla- git att sjukförsäkringens framtida organisation skall utformas som en statlig, för landet gemensam myndighetsorganisation. 
 24 
  
 I det följande redogörs översiktligt för försäkringskassornas organi- sation – såväl den yttre organisationen som sammansättningen vid av- görandet av ärenden – samt något mer ingående för socialförsäkrings- nämndernas, föredragandenas och försäkringsläkarnas ställning och roller. 
  
 3.1.2 
  
 Försäkringskassornas organisation 
  
 Allmänt 
 I 18 kap. AFL finns vissa övergripande bestämmelser om försäkrings- kassornas organisation. Där stadgas att det skall finnas en kassa för varje landsting och för varje kommun som inte tillhör något landsting (1 §). Det finns således för närvarande 21 kassor. Kassan skall ha en styrelse, som skall ansvara för att verksamheten bedrivs författningsen- ligt, effektivt och i överensstämmelse med syftet för verksamheten (8– 11 §§). Styrelsens ledamöter utses av regeringen  
 (31–32 
  §§). För den dagliga verksamheten ansvarar kassans direktör (13 §). Direktören an- ställs genom beslut av regeringen på förslag av styrelsen efter RFV:s hörande (41 §). I kassan skall finnas socialförsäkringsnämnder (16– 18 §§) samt en eller flera försäkringsläkare och försäkringstandläkare (15 §). 
 Beträffande försäkringskassornas yttre organisation stadgas endast att kassan skall inrätta lokalkontor eller andra serviceställen i den om- fattning som behövs för att ge de försäkrade en god service (14 §). Ti- digare reglerade RFV genom föreskrifter kassornas organisation. Vid nyss nämnda översyn av socialförsäkringens administration 1998 gjor- de dock regeringen den bedömningen att frågan om lokalkontorsnätets 
  
 24  
 Se betänkandet Sjukfrånvaro och sjukskrivning – fakta och förslag, SOU 2000:121 s. 199 f. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 77 
  
 organisation bäst kunde bedömas på regional nivå (se prop. 1997/98:41 s. 70 f.). Den närmare organisationen bestämmer således varje kassa själv. 
 Av utredningens organisationsenkät (se bilaga 7) framgår att försäk- ringskassornas organisation skiljer sig från kassa till kassa. Vissa ge- mensamma drag går dock att urskilja. Samtliga kassor har en uppdel- ning i en central och en lokal organisation, även om vad som ingår i den centrala organisationen varierar. Flertalet kassor har ett central- kontor – i vissa fall benämnt länskontor. Några kassor redovisar en s.k. processtyrd organisation där det finns en länsgemensam enhet eller en stabsfunktion. Vidare framgår att samtliga kassor har en lokal orga- nisation som innefattar fullvärdiga lokalkontor eller motsvarande. An- talet lokalkontor varierar kraftigt från kassa till kassa. Drygt hälften av kassorna har delat in organisationen i större kontorsområden. Härut- över förekommer det relativt ofta att kassorna har kontor med begrän- sad verksamhet eller deltar i s.k. medborgarkontor eller motsvarande. Kontorsorganisationen uppges vara geografiskt indelad, dock att vissa ärenden på sina håll handläggs koncentrerat eller länsgemensamt. Det pågår emellertid för närvarande ett omfattande förändringsarbete inom kassorna med anledning av det s.k.  
 2005-programmet 
  (se avsnitt 3.2.3). 
 Försäkringskassorna har totalt ca 14 100 anställda. Genomsnitts- åldern är 48 år och den genomsnittliga anställningstiden i kassan drygt 20 år. Av personalen är större delen i åldersintervallet  
 40–60 
  år. Endast ca 15 procent är under 40 år. 
 Den formella utbildningsnivån är allmänt sett låg. Cirka 40 procent av de anställda har utbildning från gymnasium. Andelen anställda med lägre utbildning är ungefär lika stor. Andelen med eftergymnasial ut- bildning är knappt 20 procent. Ungefär 10 procent har fullständig aka- demisk examen (se RFV:s årsredovisningar 1999 s. 140 f. och 2000 s. 99 f.). 
 Socialförsäkringsnämnden 
 I försäkringskassan avgörs ärenden antingen av en tjänsteman eller av en socialförsäkringsnämnd. En socialförsäkringsnämnd skall avgöra ärenden om rätten till vissa förmåner (se 18 kap. 17 § AFL, 8 kap. 4 § LAF, 21 § lagen 1998:703 om handikappersättning och vårdbidrag, 16 § lagen 1977:265 om statligt personskadeskydd, 3 § lagen 1988:360 om handläggning av ärenden om bilstöd till handikappade samt 13 § lagen 1993:389 om assistansersättning). Ett ärende i nämnden skall enligt 18 kap. 18 § andra stycket AFL avgöras efter föredragning av tjänsteman hos försäkringskassan, se vidare nedan samt avsnitt 4.3.4. 
  
 78  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Redan vid tillkomsten av lagen om allmän försäkring stadgades att vissa beslut i försäkringskassan skulle fattas av ett av förtroendemän sammansatt organ. Bakgrunden till inrättandet av sådana organ – pen- sionsdelegationer – var en önskan att genom en decentralisering av invaliditetsprövning skapa ett nära samband mellan invalidpensions- prövning och sjukförsäkringen och då särskilt rehabiliteringsverksam- heten. 
 Pensionsdelegationen bestod inledningsvis av fem ledamöter. Ord- föranden i försäkringskassans styrelse var ordförande även i delegatio- nen. Eftersom rätten till invalidpension prövades med utgångspunkt i en uppskattning av den försäkrades kvarstående arbetsförmåga fordra- des medicinsk sakkunskap. Därför skulle två av Medicinalstyrelsen utsedda läkare (inte att förväxla med förtroendeläkare) ingå i pensions- delegationen. Därutöver utsåg landstinget, eller i förekommande fall stadsfullmäktige, ytterligare två ledamöter. För annan än ordförande skulle suppleanter utses. Suppleant för ordföranden utgjordes av den för honom i styrelsen utsedde suppleanten. Vid särskilda skäl kunde Konungen utse särskild ordförande i delegationen. I fråga om delega- tionens sammansättning anförde chefen för Socialdepartementet att med den nu angivna sammansättningen torde delegationen, utan att för den skull bli för stor, ha fått den sakkunskap, som är nödvändig, samti- digt som lekmannainflytandet tillförsäkrades den vikt det bör ha (se prop. 1961:45 s. 196 f.). 
 År 1970 utökades antalet ledamöter i pensionsdelegationen med två personer som skulle utses av RFV och som skulle ha särskild erfaren- het av arbetsförhållanden (se prop. 1970:66, Crawford, rskr. 232). Ge- nom en ändring 1974 förstärktes delegationen med ytterligare en leda- mot; vice ordföranden i kassans styrelse (se prop. 1974:167, bet. SfU 1974:38, rskr. 1974:379). 
 Parallellt med pensionsdelegationer fanns försäkringsnämnder, som skulle pröva vissa ärendeslag. Bakgrunden till nämnderna, som inrätta- des 1962, var att det bedömdes som angeläget att de förändringar som inrättandet av försäkringskassor innebar inte skulle leda till att servicen till allmänheten försämrades eller att det folkliga inslag som fanns i sjukkasseverksamheten försvann. Dessutom finansierades vissa förmå- ner i hög grad med kommunala medel och sådana ärenden borde därför avgöras med kommunal medverkan. Försäkringsnämnden skulle därför pröva vissa inkomstprövade förmåner, som t.ex. hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till pensionärer. Nämnden skulle även ge råd och upplysningar angående lokala angelägenheter till kassans styrelse, pensionsdelegation och lokalkontor. 
 Med ikraftträdande den 1 januari 1987 ersattes pensionsdelegatio- nen och försäkringsnämnden av ett nytt förtroendemannaorgan – so- 
  
 SOU 2001:47  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 79 
  
 cialförsäkringsnämnden (se prop. 1985/86:73 s. 27 f., bet. 1985/86:SfU12, rskr. 1985/86:142). För varje försäkringskassa skulle finnas en eller flera nämnder. Varje nämnd blev ansvarig för en viss del av kassans geografiska område. Nämnden skulle besluta i alla sådana typer av ärenden som ansågs lämpade att avgöras av förtroendevalda. Specialiserade nämnder för att avgöra vissa ärendeslag, såsom gällde för pensionsdelegationen och försäkringsnämnd, skulle i princip inte längre finnas. 
 En socialförsäkringsnämnd skulle bestå av sju ledamöter varav ord- föranden skulle utses av regeringen. Tre ledamöter skulle väljas av landstinget – eller i förekommande fall kommunfullmäktige – och tre ledamöter utses av RFV efter förslag av arbetsmarknadens partsorgani- sationer. Nämnden skulle inom sig utse vice ordförande. För alla leda- möter utom ordföranden skulle suppleanter väljas. 
 Departementschefen angav vid nu berörda reform att socialförsäk- ringsnämnderna skulle bestå av förtroendevalda med erfarenheter och kunskaper från olika områden. Däremot skulle ingen särskild yrkes- grupp ges företräde enbart på grund av sina yrkeskunskaper. Mot denna bakgrund kom läkare inte att ingå i nämnden enbart i deras egenskap av läkare. I denna del anförde departementschefen bl.a. att man skulle skilja på läkarens roll i beredningen av det enskilda ärendet och läka- rens roll vid själva nämndsammanträdet (se prop. 1985/86:73 s. 37 f.). Beträffande läkarens medverkan i det enskilda ärendet skulle dennes roll vid bedömningen av ärenden med medicinska frågor inte minska. Den medicinska utredningen skulle alltjämt göras fullödig genom kon- takter med behandlande läkare och förfrågningar hos förtroendeläkare och konsultläkare. Den inhämtade informationen skulle dokumenteras i beslutsunderlaget. Enligt departementschefen skulle de ärenden som är beroende av medicinsk utredning vara så noggrant och fullständigt be- lysta när de redovisades för nämnden att det i regel inte skulle finnas behov av tillgång till ytterligare medicinsk sakkunskap. Om det likväl uppkom frågor skulle nämnden bordlägga ärendet för kompletterande utredning eller utnyttja möjligheten att med stöd av dåvarande 18 kap. 22 § AFL höra den förtroendeläkare som kunde lämna upplysningar i ärendet. 
 Enligt departementschefen var det däremot viktigt att ledamöterna i socialförsäkringsnämnden hade god förankring i olika medborgargrup- per och hade kunskaper om lokala och regionala förhållanden. Ledamö- terna skulle helst vara bosatta inom nämndens område. Departements- chefen utgick också från att de av landstinget utvalda ledamöterna skul- le tillföra försäkringskassorna värdefulla kunskaper från landstingets verksamhetsområde, främst från hälso- och sjukvården. Även om ord- föranden, som tidigare i pensionsdelegationen, inte behövde vara knu- 
  
 80  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 ten till försäkringskassan angav departementschefen i de allmänna övervägandena (a. prop. s. 22) att det var av värde att i varje fall några av försäkringskassans styrelseledamöter även var ledamöter i socialför- säkringsnämnderna. 
 Utredningen om socialförsäkringsnämndernas framtida roll föreslog i sitt betänkande Förtroendemannainflytande ökad kvalitet och rättssä- kerhet (SOU 1997:134) att ledamöter, förutom ordförande, skulle utses av kassans styrelse efter förslag från de politiska partierna och av orga- nisationerna på arbetsmarknaden. Ordförande skulle enligt förslaget utses av regeringen efter förslag av politiskt parti. 
 Regeringens förslag till tillsättande av ledamöter stämde överens med utredningens förslag utom såvitt avser hur ordföranden skulle ut- ses. Regeringen föreslog, vilket också antogs av riksdagen, att ordfö- rande och vice ordförande skall utses av försäkringskassans styrelse. Därutöver avvek regeringens förslag från utredningens såtillvida att suppleanter inte utses för nämndledamöterna (se prop. 1997/98:41 s. 88 f. och s. 94 f.). 
 Några krav på utbildning, kön eller ålder ställs inte för att utses till ledamot i socialförsäkringsnämnd. Däremot har regeringen framfört vikten av att det blir en jämn könsfördelning och en allsidig åldersför- delning. Regeringen ansåg att den reglering som finns i 4 kap. 7 § rät- tegångsbalken och 19 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings- domstolar om nämndemannakårens sammansättning också bör finnas reglerad i lagen om allmän försäkring avseende socialförsäkrings- nämndernas sammansättning. Reglerna innebär en skyldighet för dem som utser och nominerar ledamöter att sträva efter representativitet. Detta har fått sitt uttryck i 18 kap. 33 § tredje stycket AFL. 
 Vid utredningens besök hos vissa försäkringskassor hösten 2000 har konstaterats att det inte är ovanligt att det i socialförsäkringsnämnden finns ledamöter som också är ledamöter i den egna försäkringskassans styrelse. Genomsnittsåldern i de nämnder som utredningen har träffat är hög och många ledamöter är också ålderspensionärer. Vissa nämnder har uttryckt en oro för den framtida rekryteringen av yngre ledamöter. 
 Vad gäller socialförsäkringsnämndens beslutsbefogenhet har denna varierat genom åren. Nämndens beslut har tidigare omfattats av be- stämmelserna om obligatorisk omprövning i 20 kap. 10 § AFL och nämnden har även tidigare omprövat tjänstemannabeslut enligt denna bestämmelse. Vid organisationsöversynen 1998 uttalades att nämndens beslutsbefogenhet inte får bli endast en formell fråga (se prop. 1997/98:41 s. 90 f.). Det har ansetts viktigt att handläggning och beslut håller en hög kvalitet och att nämndens medverkan har en reell funk- tion. Ledamöterna bör ha en rimlig möjlighet att sätta sig in i de ofta komplexa och komplicerade ärendena så att de kan få ett reellt infly- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 81 
  
 tande i beslutsprocessen. Beslutsbefogenheten bör därför koncentreras till de ärenden som under avsevärd tid har väsentlig betydelse för den enskilde från försörjningssynpunkt eller där ersättningen är ägnad att höja den enskildes livskvalitet. Samtidigt skall ärendet innehålla ut- rymme för bedömning. Saknas däremot bedömningsinslag bör ärendena inte beslutas av socialförsäkringsnämnd (se prop. 1997/98:41 s. 90 f.). 
 Socialförsäkringsnämndens uppgift har angetts vara att objektivt fatta beslut i enskilda försäkringsärenden. Vid beslutsfattandet skall ledamoten, med sin livserfarenhet och sina erfarenheter och kunskaper om samhället, arbetsmarknaden, lokala och regionala förhållanden m.m., ta ställning till det presenterade beslutsunderlaget, bedöma och väga samman de olika omständigheter som föreligger i ärendet och fatta beslut i enlighet med de regler och den praxis som gäller (a. prop. s. 82). 
 Vad gäller socialförsäkringsnämndernas arbetssätt uttalades vid 1998 års reform följande (a. prop. s. 86). 
 Regeringen anser att det är angeläget att antalet socialförsäkringsnämn- der bestäms så att rättssäkerhet, kvalitet och effektivitet i nämndens handläggning säkerställs. Antalet ärenden som nämnden skall besluta vid varje sammanträde bör hållas på en sådan nivå att det både finns ut- rymme för ledamöterna att ordentligt sätta sig in i dem och att det ges tillfälle till en meningsfull dialog under sammanträdet. Det skall finnas möjlighet för ledamöterna att ställa frågor till föredraganden och att dis- kutera ärendet. Det skall likaså finnas utrymme för föredraganden att fö- redra ärendet noggrant. Samtidigt bör ärendemängden per sammanträde av effektivitets- och kostnadsskäl vara väl avvägd. Mot denna bakgrund anser regeringen att antalet ärenden per sammanträde inte bör överstiga  
 40–45 
  stycken. 
 Av utredningens organisationsenkät, se bilaga 7, framgår att merparten av socialförsäkringsnämnderna behandlar  
 35–45 
  ärenden per samman- träde. Några försäkringskassor redovisar att ärendeantalet är högre, 40– 50 ärenden per sammanträde, och någon att antalet kan uppgå till 90. Vid utredningens besök hos försäkringskassorna hösten 2000 har fram- kommit bl.a. att nämndledamöterna lägger ner varierande tid på förbe- redelse inför ett sammanträde, alltifrån  
 4–6 
  timmar upp till  
 20–30 
  tim- mar (se bilaga 8). Man har nästan genomgående uppgett att samman- trädestiden (en till tre timmar) förslår för att alla betydelsefulla frågor skall bli belysta. 
 Antalet socialförsäkringsnämnder har varierat över åren och har Cook senare år minskat något. I samband med förslaget att införa nämn- derna 1985 föreslog den utredningen att, baserat på antagandet att 138 000 beslut skulle fattas årligen, det fanns ett behov av 149 nämn- der i riket (se betänkandet Ökat förtroendemannainflytande i försäkringskassorna, SOU 1985:21 s. 129). 1997 fanns 163 nämnder 
  
 82  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 ringskassorna, SOU 1985:21 s. 129). 1997 fanns 163 nämnder (se prop. 1997/98:41 s. 85). Den 1 mars 2000 fanns enligt utredningens organisa- tionsenkät 148 nämnder, se bilaga 7. 
 Vid 1998 års reform uttalade regeringen att med de i propositionen föreslagna ändringarna av socialförsäkringsnämndens beslutsbefogen- heter (bl.a. att nämnden inte skulle fatta beslut i omprövningsärenden) skulle antalet nämndärenden minska med ca 8 000 per år (prop. 1997/98:41 s. 85). Regeringen antog också att Förtidspensionsutred- ningens förslag 
 25  
 och eventuellt den då beslutade översynen av arbets- skadeförsäkringen (Dir. 1997:91) kunde innebära att antalet beslut som fattades av socialförsäkringsnämnd skulle komma att minska. 
 Antalet beslut i socialförsäkringsnämnderna har dock ökat under åren. Under 1996 avgjordes drygt 140 000 ärenden av socialförsäk- ringsnämnderna (se a. prop. s. 85) och under 2000 har landets nämnder fattat beslut i drygt 181 000 ärenden. 
 26 
  
 Föredragandefunktionen 
 Som ovan nämnts skall ett ärende i socialförsäkringsnämnd avgöras efter föredragning, se 18 kap. 18 § andra stycket AFL. 
 Vid pensionsdelegationen fanns särskilda tjänster som föredragan- de. När socialförsäkringsnämnderna infördes slopades begränsningen att viss tjänsteman skulle föredra ärenden inför nämnden. Det utrycktes på så sätt att ärende avgörs av socialförsäkringsnämnd efter föredrag- ning av tjänsteman hos försäkringskassan. Reformen ledde till att hand- läggare vid försäkringskassan i stor omfattning föredrog sina egna ärenden. Numera har i stort sett samtliga kassor särskilda föredragande, se bilaga 7. Det är dock enligt vad utredningen erfarit inte alltid så att en föredragande endast har en föredragandefunktion utan det före- kommer att föredraganden samtidigt är handläggare. 
 Föredragandens uppgift i nämnden är att vara expert på de materiel- la och formella regler som gäller och ge nämnden den information nämnden behöver i sitt beslutsfattande (se prop. 1997/98:41 s. 82). Regeringen framhöll vid 1998 års reform att föredragningen är en mycket viktig del i handläggningen av de ärenden som beslutas av so- cialförsäkringsnämnd och att det därför är av stor betydelse att föredra- ganden har goda kunskaper, erfarenhet och en allsidig kompetens samt 
  
 25 
  
 Betänkandet Ohälsoförsäkringen Trygghet och aktivitet, SOU 1997:166, se vidare avsnitt 5.4. 
  
 26 
  
 I bilaga 3 redovisas antalet fattade beslut av socialförsäkringsnämnd vid för- säkringskassorna under åren  
  
 1990–2000, 
  förutom för år 1997 för vilket uppgif- ter saknas. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 83 
  
 att försäkringskassans styrelse i särskilt beslut bör ange vilka kunskaps- och kompetenskrav som skall ställas på den som utses till föredragan- de. Frågan behövde dock inte regleras särskilt (a. prop. s. 89). 
 Ordningen med försäkringsläkare 
 Som nämnts ovan skall i varje försäkringskassa finnas försäkringsläka- re. Dessa skall hjälpa kassan med medicinsk sakkunskap och verka för ett gott samarbete mellan kassan och de läkare som är verksamma inom kassans område (se 18 kap. 15 § AFL). Bestämmelsen, som har sitt ursprung i sjukförsäkringslagstiftningen, inflöt i lagen om allmän för- säkring 1962 och har kvarstått i princip oförändrad med undantag för vissa redaktionella ändringar. Den mest framträdande förändringen gjordes 1995 då benämningen förtroendeläkare, som inte ansågs ända- målsenlig, byttes till försäkringsläkare (se Ds 1994:91 s. 65 f., prop. 1994/95:147, s. 36 f., bet. 1994/95:SfU10, rskr. 1994/95:343). 
 Försäkringsläkaren är en av försäkringskassan anställd tjänsteman. Som regel är denne inte heltidsanställd utan fullgör sin uppgift med olika grader av deltidsanställning. Det förekommer även att försäk- ringsläkare anlitas i annan form än som anställd. 
 Antalet försäkringsläkare m.m. framgår av följande tabell. 
  
 84  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Tabell 3.1. 
  
 Försäkringskassa/Antal in- 
  
 Ohälsotal 
  
 Antal läkare 
  
 Antal timmar 
  
 Antal timmar per 
  
 Specialist- 
  
 skrivna (16 år  
 -) 
  personer i 
  
 1999 
 27 
  
 per 1/3 2000 
  
 per vecka per 
  
 5 000 inskrivna 
  
 kompetens 
 28 
  
 försäkringskassan 2000 
  
 1/9 2000 
  
 försäkrade 
  
 (antal slag) 
  
 Stockholms län/ 
  
 37,9 
  
 65 
  
 480 
  
 1,66 
  
 18 
  
 1 443 500 
  
 Uppsala län/ 
  
 42,2 
  
 9 
  
 122 
  
 2,63 
  
 9 
  
 232 092 
  
 Södermanlands län/ 
  
 46,3 
  
 11 
  
 146 
  
 3,56 
  
 5 
  
 205 019 
  
 Östergötlands län/ 
  
 45,3 
  
 15 
  
 179,75 
  
 2,72 
  
 7 
  
 330 374 
  
 Jönköpings län/ 
  
 37,7 
  
 23 
  
 116 
  
 2,23 
  
 10 
  
 259 801 
  
 Kronobergs län/ 
  
 34,6 
  
 18 
  
 63 
  
 2,20 
  
 7 
  
 143 069 
  
 Kalmar län/ 
  
 41,5 
  
 16 
  
 83 
  
 2,17 
  
 3 
  
 190 979 
  
 Gotlands län/ 
  
 40,0 
  
 4 
  
 17 
  
 1,85 
  
 7 
  
 45 876 
  
 Blekinge län/ 
  
 43,4 
  
 7 
  
 60 
  
 2,44 
  
 6 
  
 122 833 
  
 Skåne län/ 
  
 41,7 
  
 40 
  
 274 
  
 1,52 
  
 11 
  
 901 078 
  
 Hallands län/ 
  
 37,3 
  
 18 
  
 128,5 
  
 2,97 
  
 7 
  
 216 040 
  
 Västra Götalands län/ 
  
 43,2 
  
 107 
  
 722,5 
  
 3,03 
  
 21 
  
 1 191 791 
  
 Värmlands län/ 
  
 44,9 
  
 12 
  
 110 
  
 2,47 
  
 11 
  
 222 698 
  
 Örebro län/ 
  
 42,0 
  
 10 
  
 93 
  
 2,11 
  
 7 
  
 220 236 
  
 Västmanlands län/ 
  
 47,1 
  
 14 
  
 115 
  
 2,78 
  
 6 
  
 206 391 
  
 Dalarnas län/ 
  
 47,6 
  
 10 
  
 133 
  
 2,95 
  
 6 
  
 225 307 
  
 Jackson län/ 
  
 47,0 
  
 8 
  
 120 
  
 2,64 
  
 5 
  
 227 464 
  
 Västernorrlands län/ 
  
 44,9 
  
 6 
  
 104 
  
 2,56 
  
 4 
  
 203 235 
  
 Jämtlands län/ 
  
 50,4 
  
 13 
  
 53,5 
  
 2,54 
  
 4 
  
 105 490 
  
 Västerbottens län/ 
  
 Daugherty 
  
 11 
  
 127 
  
 3,08 
  
 8 
  
 205 900 
  
 Norrbottens län/ 
  
 56,0 
  
 10 
  
 99,5 
  
 2,38 
  
 5 
  
 208 826 
  
 Genomsnitt 
  
 44,1 
  
 2,50 
  
 27  
 Ohälsotalet är ett mått på omfattningen av socialförsäkringarnas utbetalningar av ersättning för inkomstbortfall vid ohälsa, uttryckt i antal ersatta dagar per försäkrad under en tolvmånadersperiod. Ohälsotalet är en kvot i vilken antalet ersatta dagar med sjukpenning, arbetskadepenning, rehabiliteringspenning, förtids- pension/sjukbidrag samt fr.o.m. 1994 sjukersättning vid utbildningsbidrag ställs i relation till antalet försäkrade. Som försäkrade räknas dels de sjukpenningförsäkrade, dels de förtidspensionärer och sjukbidragstagare som står utanför sjukpenningförsäkringen. Dagar med partiell ersättning räknas om till heldagar. Dagar med sjuklön från arbetsgivare ingår inte. Källa: RFV. 
  
 28  
 Det bör påpekas att enligt vad utredningen erfarit används specialistkompetens som finns i en försäkrings- kassa regelmässigt även av andra kassor. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 85 
  
 Namnbytet från förtroendeläkare till försäkringsläkare angavs vara ett sätt att förtydliga och klargöra vilken roll försäkringsläkaren har i or- ganisationen. Det framhölls att det var viktigt att klarlägga att försäk- ringsläkaren hos försäkringskassan skall ha en rådgivande funktion i medicinska frågor och inte att ta ställning i frågor om rätt till ersättning (se prop. 1994/95:147 s. 36). 
 Varken i lagtext eller i förarbeten anges närmare vad försäkringslä- karens faktiska arbetsuppgift är. Klart är emellertid att försäkringsläka- ren inte skall undersöka den försäkrade, utan försäkringsläkarens medi- cinska bedömning skall grunda sig på den behandlande läkarens upp- gifter i intyg och utlåtanden (se a. prop. s. 36). I och med att försäk- ringsläkaren inte skall undersöka den försäkrade störs inte förhållandet mellan den försäkrade och dennes behandlande läkare och inte heller försvåras förhållandet mellan försäkringsläkaren och de i kassans om- råde verksamma läkarna. Denna fråga har diskuterats vid ett flertal tillfällen såväl i riksdagen som i den allmänna debatten (se exempelvis bet. 1983/84:SfU1, bet. 1992/93:SfU14 motioner till riksdagen 1997/98:Sf286 och 1999/2000:Sf304). 
 Viss vägledning om försäkringsläkarens arbetsuppgifter i ärenden om förtidspension finns i RFV:s allmänna råd (RFV 1997:4 s. 16 f.). Där anges att försäkringsläkarens uppgift är att bedöma kvalitet och innehåll i tillgängligt medicinskt material rörande det medicinska till- ståndet och dess konsekvenser i förhållande till arbetsförmågan. 
 29  
 Att försäkringsläkaren har en rådgivande funktion innebär, enligt RFV, att dennes uppgift är att bedöma den försäkrades medicinska tillstånd och hur detta påverkar arbetsförmågan. 
 Försäkringsläkares huvuduppgift i bl.a. förtidspensionsärenden är således att göra en försäkringsmedicinsk bedömning. 
 30  
 Vad en sådan bedömning närmare omfattar är inte reglerat. I betänkandet Försäk- ringsmedicinskt centrum (SOU 1997:169 s. 92) anges: 
 Med försäkringsmedicinsk utredning avses en medicinsk utredning som har koppling till socialförsäkringens regler för att t.ex. kunna bedöma en försäkrads nedsättning av arbetsförmågan och därmed rätt till ersättning eller slag av ersättning, dvs. sjukpenning, sjukbidrag eller förtidspen- sion. En försäkringsmedicinsk utredning gäller ofta försäkrade som har en mångfacetterad livssituation där inte enbart sjukdom, diagnos och funktionsnedsättning är avgörande för processen. 
  
 29 
  
 Jfr även RFV:s skrift Försäkringsmedicin Allmän försäkring 1994, 3 uppl. s. 27 f. 
  
 30 
  
 Begreppet försäkringsmedicin är inte klart definierat, jfr dock rapport av Rios i Kunskapsstatus for den nordiske trygdeforskningen på 1990- talet s. 284 red.  
  
 Hans-Tore 
  Stone (1999). 
  
 86  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Hur den försäkringsmedicinska bedömningen skall utformas ankommer i princip på den enskilda försäkringsläkaren. I en skrift utgiven av För- säkringskasseförbundet, Försäkringsmedicinsk utredning, bedömning och dokumentation (FKF debatt nr 3:1998 s. 14 f.) lämnas följande förslag till modell för vilka moment som bör finnas och svar som bör ges i en försäkringsmedicinsk utredning och bedömning: 
 Vilka är den försäkrades fysiska och psykiska grundförutsättningar? 
 Vilken sjukdom eller skada har drabbat den försäkrade? 
 Föreligger funktionsbegränsning på organnivå? 
 Vilken begränsning av förmågan finns hos den försäkrade (förmå- gebegränsning på individnivå)? 
 Vilka konsekvenser får förmågebegränsningen för den försäkrade, exempelvis för arbetsförmågan, fysiskt oberoende och förflyttning (Handikappdimensioner enligt  
 ICIDH-93)? 
  
 Finns andra individrelaterade faktorer av betydelse? 
 Finns omgivningsrelaterade faktorer av betydelse? 
 Vilka och hur stora är den försäkrades resurser? 
 I nämnda skrift lämnas också förslag till hur bedömningen skall göras och dokumenteras. Vid en försäkringsöverläkar- och försäkringschefs- konferens i Ronneby i april 1999 uttryckte de närvarande sitt stöd för att skriften skulle användas som en riktlinje för försäkringsläkarnas arbete i försäkringskassorna. Vid utredningens besök hos försäkrings- kassorna samt vid utredningens deltagande i en försäkringsöverläkar- konferens (se bilaga 8) framkom att flertalet försäkringskassor rekom- menderar att försäkringsläkarna arbetar efter nämnda modell. Det är dock oklart om samtliga försäkringsläkare följer rekommendationen. Eftersom försäkringsläkarens bedömning utgör en del av beslutsunder- laget, skall denna dokumenteras skriftligen (se 15 § FL). 
 Enligt uppgift från Försäkringskasseförbundet har en arbetsgrupp med försäkringsöverläkare, försäkringschefer samt en tjänsteman från RFV utarbetat ett förslag till beskrivning av försäkringsläkarens roll och uppgifter. Försäkringskasseförbundet har rekommenderat försäk- ringskassorna att anta gruppens förslag. 
 31  
 Det har antecknats att det övergripande målet med försäkringsläkarens verksamhet är att den för- säkringsmedicinska bedömningen skall grundas på vetenskap och be- prövad erfarenhet samt tillgodose kraven på likformighet och rättssä- kerhet. För att uppnå detta mål skall kassan tillförsäkra sig en försäk- ringsläkarverksamhet som i sitt innehåll – arbetsmetodik, resurser, in- riktning och kompetens – svarar upp till kassans ansvar för socialför- 
  
 31  
 Se Försäkringskasseförbundets hemsida http://www.fkf.se/flit/. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 87 
  
 säkringen gentemot såväl enskilda försäkrade som samhället. Försäk- ringsläkaren är en integrerad resurs i kassans reguljära arbete. Försäk- ringsläkarens roll som rådgivande expert i medicinska frågor skall vara tydlig. 
 Under rubriken Försäkringsläkarens arbetsuppgifter finns i Försäk- ringskasseförbundets beskrivning följande underrubriker: 
 Medverkan vid försäkringskassans fördjupande bedömning enligt 3 kap. 8 a § AFL. 
 Kartläggning och bedömning av rehabiliteringsbehov. 
 Försäkringsläkarens verksamhet inom sjukpenning- och rehabiliter- ingsområdena. 
 Försäkringsläkarens medverkan i övriga försäkringsärenden. 
 Informations- och utbildningsinsatser. 
 Uppföljning och utvärdering. 
 Försäkringsläkarens kompetensutveckling. 
 Under varje underrubrik redovisas i detalj vad försäkringsläkarens uppgifter är. Bl.a. uppges att försäkringsläkaren med sin medicinska kompetens skall bistå handläggare och föredragande med råd och stöd. Försäkringsläkaren skall också i förekommande fall yttra sig i ärenden som beslutas av tjänsteman eller socialförsäkringsnämnd. Vilka dessa fall är anges inte. 
 Det har inte föreskrivits någon allmän skyldighet för försäkringslä- kare att uttala sig i enskilda ärenden hos försäkringskassan. I sjukpen- ningärenden gäller dock att försäkringsläkaren skall göra en s.k. 28- dagarsprövning av rätten till sjukpenning (se 3 kap. 8 a § första stycket AFL). 
 32  
 När kassan i ärenden om förtidspension fattar beslut om medi- cinsk utredning enligt 7 kap. 3 b § AFL skall försäkringsläkaren råd- frågas (se fjärde stycket i samma paragraf). När en handläggare i övrigt i sådana ärenden skall ta kontakt med försäkringsläkaren framgår emel- lertid inte, annat än att vid behov av ett förtydligande, en förklaring eller en komplettering skall samråd ske med försäkringsläkaren (se RFV:s Allmänna råd 1997:4 s. 61). 
 I förarbetena till 1995 års reform (prop. 1994/95:147 s. 37) nämns vad avser rehabilitering att i enskilda rehabiliteringsärenden skall för- säkringsläkare hjälpa försäkringskassans tjänstemän med bedömningar 
  
 32  
 Anmärkas bör att Sjukförsäkringsutredningen föreslagit att den formella roll försäkringsläkaren har som expertgranskare i samband med den s.k. fördjupade bedömningen i sjukskrivningsprocessen skall försvinna, vilket innebär att den obligatoriska  
 28-dagarsprövningen 
  skall avskaffas, se SOU 2000:121 s. 188 f. 
  
 88  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 av försäkrades möjlighet till rehabilitering och då också med att göra urval och prioriteringar. 
 Det är således den enskilde handläggaren som självständigt har att bedöma om och när samråd med försäkringsläkarens skall ske. 
 En viktig del i försäkringsläkarens arbete är att delta i information till och diskussioner med läkare i försäkringskassans område och annan personal inom hälso- och sjukvården. Därutöver skall försäkringsläka- ren medverka i utbildning av kassans tjänstemän och socialförsäkrings- nämndernas ledamöter i medicinska frågor. Försäkringsläkaren har vidare skyldighet i enlighet med bestämmelserna i förvaltningslagen om serviceskyldighet (se  
 4–5 
  §§ FL) att t.ex. delta i kassans informa- tion till den försäkrade om varför kassan av medicinska skäl bedömt arbetsförmågan, och därmed rätten till ersättning, på ett annat sätt än vad den behandlande läkaren gjort. Det noteras i förarbetena (prop. 1994/95:147 s. 37) att förvaltningslagens bestämmelser om myndighe- ters serviceskyldighet inte ger någon ovillkorlig rätt för den enskilde att själv bestämma vem han eller hon skall diskutera sitt ärende med. Det är myndigheten själv som avgör vem inom myndigheten som skall full- göra serviceskyldigheten. 
 Försäkringsläkaren står vad gäller sina arbetsuppgifter i försäk- ringskassan inte under tillsyn av Socialstyrelsen eller av Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. Frågan om tillsyn har diskuterats i riksda- gen, varvid motioner lämnats bl.a. om att det skulle införas bestämmel- ser som ger möjlighet till granskning och prickning av försäkringsläka- re (se motioner till riksdagen 1996/97:Sf204, 1997/98:Sf210 och 2000/01:Sf222). Socialförsäkringsutskottet (se bet. 1996/97:SfU12 och bet. 1997/98:SfU8) har motsatt sig sådana bestämmelser och angett att försäkringsläkaren såsom tjänsteman är underställd JO:s tillsyn, även om den medicinska rådgivningens innehåll inte är föremål för JO:s bedömning. Om den åsikt försäkringsläkaren framfört i sin bedömning kan anses felaktig eller mindre lämplig får denna, i vart fall indirekt, prövas på rättslig väg genom den möjlighet som finns att överklaga ett negativt beslut till förvaltningsdomstol. Utskottet har vidare anfört att bestämmelserna i 20 kap. brottsbalken om tjänstefel m.m. kan vara tillämpliga på försäkringsläkare. En medvetet felaktig medicinsk be- dömning torde enligt utskottet utan vidare falla under nämnda ansvars- bestämmelser. 
 Vid utredningens deltagande i en försäkringsöverläkarkonferens (se bilaga 8) framfördes ett önskemål om att det för försäkringsläkare skul- le finnas ett särskilt tillsynsorgan dit den försäkrade skulle kunna vända sig bl.a. för att få en s.k. second opinion av försäkringsläkarbedöm- ningen. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 89 
  
 3.2 
  
 Riksförsäkringsverket 
  
 RFV är enligt 1 § förordningen (1998:739) med instruktion för Riks- försäkringsverket central förvaltningsmyndighet för socialförsäkringen och anslutande bidragssystem, om inte något annat är särskilt föreskri- vet. I det följande redogörs för verkets tillkomst m.m. (avsnitt 3.2.1) och för dess nuvarande uppgifter och organisation (avsnitt 3.2.2). I ett särskilt avsnitt (3.2.3) behandlas RFV:s roll i fråga om IT- verksamheten inom socialförsäkringens administration. 
  
 3.2.1 
  
 RFV:s tillkomst m.m. 
  
 RFV, vilket bildades 1961 genom sammanslagning av Pensionsstyrel- sen och Riksförsäkringsanstalten, har sedan tillkomsten varit central förvaltningsmyndighet för framför allt ärenden som rör den allmänna försäkringen (jfr 1 kap. 2 § AFL). Verket har hela tiden haft det centra- la, administrativa ansvaret på området samt normgivnings- och tillsyns- funktioner (jfr 18 kap. 2 § AFL i dess ursprungliga lydelse). Verket var dessutom från början klagoinstans vid överklagande av försäkringskas- sornas beslut (liksom även i fråga om lokal skattemyndighets beslut om beräkning av pensionsgrundande inkomst). Det fanns därför en särskild besvärsavdelning hos verket. Till detta kom att vissa beslut av försäk- ringskassorna (fattade av pensionsdelegation med skiljaktig mening) skulle underställas RFV och att verket – även om en kassas beslut inte överklagats – självmant kunde ta upp ett försäkringsärende till pröv- ning (jfr 20 kap. 10 § AFL i dess ursprungliga lydelse). RFV:s beslut kunde i sin tur överklagas till den dåvarande Försäkringsdomstolen. Det kan tilläggas att RFV från början var första instans i sådana yrkes- skadeärenden där handläggningen inte decentraliserats till försäkrings- kassorna. Verkets beslut i dessa fall kunde överklagas till Försäkrings- rådet. 
 Den nu beskrivna ordningen för överklagande och ex officiopröv- ning ändrades genom en reform som trädde i kraft den 1 januari 1979 (se prop. 1977/78:20, bet. 1977/78:SfU15, rskr. 1977/78:113). Refor- men innebar att regionala försäkringsrätter inrättades för överprövning av ärenden som handlades av försäkringskassorna. Försäkringsrätterna övertog de arbetsuppgifter som handhafts av RFV:s besvärsavdelning och Försäkringsrådet. Högsta instans i försäkringsmål blev Försäk- ringsöverdomstolen (se beträffande försäkringsdomstolarna vidare un- der avsnitt 3.3). Genom att besvärsprövningen bröts ut från RFV fick verket en mera renodlad inriktning på centrala lednings- och tillsyns- funktioner. RFV skulle emellertid kunna inträda som part i förfarandet 
  
 90  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 i försäkringsrätt med uppgiften att verka för en likformig och rättvis tillämpning av socialförsäkringsbestämmelserna. En särskild enhet inrättades inom verket för denna uppgift (se prop. 1977/78:20 s. 80 och 136 f.). I den högsta instansen skulle förfarandet genomgående vara utformat som ett tvåpartsförfarande. Tidigare ordning med att vissa beslut av försäkringskassorna skulle underställas RFV liksom att verket ex officio kunde pröva beslut av kassorna upphävdes. 
 RFV:s roll som partsföreträdare för det allmänna kom till uttryck på flera sätt vid den nu berörda reformen (se 20 kap. 11 och 12 §§ AFL i dess lydelse enligt SFS 1978:30 och prop. 1977/78:20 s. 79 f.). Verket fick för det första rätt att överklaga beslut av försäkringskassa, lokal skattemyndighet och försäkringsrätt. Överklagande kunde ske såväl till förmån som till nackdel för enskild part. För det andra kunde RFV upp- träda som enskild klagandes motpart i försäkringsrätt (ett fakultativt utformat tvåpartssystem). I Försäkringsöverdomstolen var sådant två- partsförfarande obligatoriskt. Verkets partsställning innebar inte att verket alltid skulle vara skyldigt att bestrida den enskildes yrkanden, utan verket skulle företräda den ståndpunkt som verket ansåg vara sak- ligt befogad. Det förutsattes att RFV på lämpligt sätt gjorde ett urval av de ärenden där verket skulle utnyttja sin partsfunktion. Som exempel nämndes bl.a. ärenden enligt en viss nytillkommen lagstiftning eller beslut som hör till en kategori ärenden där felaktigheter ofta förekom- mer eller där praxis är vacklande (se prop. 1977/78:20 s. 81). 
 På  
 1990-talet 
  beslöt statsmakterna att i de allmänna förvaltnings- domstolarna införa en obligatorisk tvåpartsprocess, där det allmänna företräds av den myndighet som först beslutade i saken (se prop. 1995/96:22, bet. 1995/96:JuU7, rskr. 1995/96:55). En förvaltnings- myndighet vars beslut ändras av en förvaltningsdomstol skall som hu- vudregel kunna överklaga domstolens dom. Förvaltningsmyndigheten skall vara motpart om en enskild överklagar myndighetens beslut till domstol. Generella regler om detta togs in i 7 a § förvaltningspro- cesslagen (1971:291). Från den nu angivna reformen undantogs i pro- positionen bl.a. socialförsäkringsmålen (se prop. 1995/96:22 s. 15 och 82). Vid riksdagsbehandlingen kom dock frågan i ett nytt läge (se bet. 1995/96:JuU7 s. 9 f.). Enligt Justitieutskottets mening fanns det inga sakliga skäl för att undanta socialförsäkringsmålen från reformen med en obligatorisk tvåpartsprocess. Utskottet kunde för sin del inte se att de fördelar som reformen för med sig med förbättrad prejudikatbild- ning och möjligheter till ändring av oriktiga avgöranden inte skulle gälla även beträffande socialförsäkringsmålen. En modell där besluts- myndigheten automatiskt är part tedde sig betydligt enklare än rådande fakultativa ordning. RFV borde dock ha kvar sin rätt att inträda i pro- cessen. Riksdagen beslutade i enlighet med utskottets förslag, något 
  
 SOU 2001:47  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 91 
  
 som föranledde att regleringen i 20 kap. 12 § AFL beträffande RFV:s partsfunktion formulerades om. I paragrafens andra stycke utsades dels att RFV får överta en försäkringskassas uppgift att i länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan, dels att RFV för det allmännas talan i Regeringsrätten (beträffande innebörden av den omformulerade lagtexten se bet. 1995/96:JuU7 s. 11 f.). 
 En kort tid efter den nu berörda reformen godkände riksdagen ett av regeringen framlagt förslag till riktlinjer för förändringar i den dåva- rande strukturen av socialförsäkringens administration (se prop. 1996/97:63, bet. 1996/97:SfU12, rskr. 1996/97:273). Riktlinjerna avsåg att tydliggöra försäkringskassornas och RFV:s roller inom administra- tionen. RFV:s roll i förhållande till försäkringskassorna angavs i rikt- linjerna inom följande ansvarsområden: normgivning, tillsyn över kas- sorna, ansvarig systemägare för de gemensamma  
 IT-systemen 
  och eko- nomistyrning. I propositionen föreslogs att RFV:s ledningsroll inom socialförsäkringen skulle tydliggöras genom ytterligare preciseringar av uppgifterna i verkets instruktion. Följande uttalanden av regeringen i propositionen (s. 91 f.) belyser synen på verkets uppgifter beträffande normgivning och tillsyn. 
 I den organisationsstruktur som gäller för socialförsäkringsadministra- tionen skall RFV tolka och förtydliga de mål och krav på förväntat utfall av försäkringarna som riksdag och regering ställer. Genom kravet på na- tionell enhetlighet ligger det således i RFV:s uppdrag att svara för den normgivning som skall vara styrande för försäkringskassornas tillämp- ning av lagstiftningen på socialförsäkringsområdet. 
 De instrument som står till RFV:s förfogande för normgivning är främst bindande föreskrifter och allmänna råd som komplettering till statsmakternas författningar. RFV har också möjlighet att föra talan i domstol mot beslut som fattats av försäkringskassorna och förvaltnings- domstolarna för att få fram rättspraxis för regeltillämpningen. Hit hör också praxisspridning genom rättslägesanalyser, information till kassor- nas handläggare samt andra åtgärder som syftar till att tillämpningen av försäkringsreglerna blir korrekt, likformig och rättvis. Det innebär också krav på att det måste finnas vissa enhetliga rutiner och administrativa system för hanteringen av försäkringarna t.ex. för ansökningsförfarande, beslut, utbetalning, ekonomisk redovisning och uppföljning. Detta gäller såväl blanketter och information till de försäkrade som  
 ADB-system. 
  
 ------------ 
  
 I RFV:s uppdrag ingår också att utöva tillsyn över försäkringskassornas handläggning och tillämpning av trygghetssystemen. Denna uppgift om- fattar att följa upp och återrapportera utfallet till regeringen både när det gäller måluppfyllelsen och beträffande hur regelverket efterlevs. Men det ligger också i RFV:s tillsynsansvar att vid behov vidta åtgärder så att förutsättningarna för en likformig och rättvis tillämpning av försäk- ringen i försäkringskassorna säkerställs. Regeringen anser att denna del 
  
 92  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 av RFV:s verksamhet behöver utvecklas till att omfatta en systematisk och kontinuerlig uppföljning av kvalitén i tillämpningen inom samtliga försäkringsområden. Tillsynen kommer på så sätt att utgöra ett viktigt led i erfarenhetsåterföringen till verket av hur regelverket går att tilläm- pa. 
  
 3.2.2 
  
 RFV:s nuvarande uppgifter och organisation 
  
 3.2.2.1 
  
 Allmänt om uppgifterna 
  
 RFV:s uppgifter i socialförsäkringssystemet har genom en reform 1998 förtydligats i enlighet med nyss nämnda principbeslut av statsmakterna två år tidigare (se prop. 1997/98:41, bet. 1997/98:SfU8, rskr. 1997/98:153). Utöver ansvaret inom de fyra huvudområdena – norm- givning, tillsyn, systemägarskap och ekonomistyrning – framhålls att RFV har ytterligare ett antal ansvarsområden, bl.a. att vara stabsorgan till regeringen, att ansvara för officiell statistik inom socialförsäkrings- området, följa utvecklingen av socialförsäkringarna samt viss ärende- handläggning (se 2 kap. 10 § andra stycket AFL). Uppgifterna finns specificerade i 20 punkter i 2 § instruktionen för RFV. Nämnas kan även att RFV har att ta befattning med indrivning av fordringar som tillkommer försäkringskassorna och med handläggning av frivillig pen- sion, sjömanspension, trafikskadelivränta samt vissa skadeståndsan- språk mot staten. Redogörelsen i förevarande avsnitt begränsas till RFV:s roll beträffande normgivning och tillsyn. Systemägarskapet be- handlas i avsnitt 3.2.3. 
  
 3.2.2.2 
  
 Ansvaret för normgivning 
  
 I prop. 1997/98:41 (s. 62) anförs beträffande RFV:s ansvar för norm- givning att det ligger i verkets uppdrag som central förvaltningsmyn- dighet under regeringen att svara för kompletterande normgivning ge- nom att besluta om föreskrifter efter givna bemyndiganden i lag och förordning. RFV ger också ut – heter det vidare – allmänna råd som avser tillämpningen av författningar på socialförsäkringens område. I syfte att verka för en likformig och rättvis tillämpning av socialförsäk- ringens bestämmelser och för att få fram vägledande praxis kan verket överklaga beslut som fattas av en försäkringskassa eller en förvalt- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 93 
  
 ningsdomstol. 
 33  
 RFV kan också överta försäkringskassans uppgift att i länsrätt eller kammarrätt föra det allmännas talan (20 kap. 12 § AFL). I nyss nämnda syfte sprider verket praxis, lägesöversikter och annan liknande information till försäkringskassorna. 
 Den normgivning som ankommer på RFV är ytterst ett utflöde av normgivningskompetensen inom regeringens primärområde, dvs. befo- genheten att meddela föreskrifter om verkställighet av lag samt före- skrifter som inte enligt regeringsformen skall beslutas av riksdagen, den s.k. restkompetensen (se härom t.ex. Gröna boken Riktlinjer för författningsskrivning, Ds 1998:66, s. 12 f.). Regeringen kan med stöd av 8 kap. 13 § tredje stycket regeringsformen delegera normgivnings- makten inom sitt primärområde till en myndighet under regeringen. För RFV:s del har regeringen – jfr delegationsbestämmelsen i 20 kap. 16 § AFL – i förordningen (1998:562) med vissa bemyndiganden för Riks- försäkringsverket att meddela föreskrifter – utöver de bemyndiganden för verket som finns i andra författningar – gett RFV dels vissa norm- givningsbemyndiganden (2 §), dels visst bemyndigande att meddela verkställighetsföreskrifter (3 §). Enligt 2 § i förordningen kan RFV bl.a. meddela föreskrifter om skyldighet för den som är försäkrad eller som i övrigt har rätt till ersättning enligt lagen om allmän försäkring att lämna de uppgifter som är av betydelse för tillämpningen av lagen (jfr 20 kap. 8 § tredje stycket AFL och avsnitt 4.3.2). Enligt 3 § i förord- ningen får RFV meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för verkställigheten av 1 kap.,  
 3–17 
  kap., 18 kap. 6 §, 20 kap. 4, 8 och 12 §§ samt 22 kap. AFL, lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård jämte vissa andra specialförfattningar samt lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension (med visst undantag för bl.a. premiepensionsområdet). 
 Utöver de nu nämnda bemyndigandena finns i lagstiftningen på om- rådet ett antal föreskrifter, enligt vilka regeringen kan uppdra åt RFV att meddela bestämmelser i visst ämne, se t.ex. 3 kap. 2 b § fjärde stycket AFL (schablonberäkning av årsarbetstid), 3 kap. 8 § fjärde stycket AFL (undantag i vissa fall från skyldighet att lämna läkarintyg m.m.) och 6 § andra stycket lagen (1993:389) om assistansersättning (beräkning av assistansersättning). Härutöver har regeringen i olika förordningar gett RFV bemyndigande att meddela ytterligare föreskrif- ter i visst ämne, se exempelvis 6 § förordningen (1999:18) om till- lämpningen av lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer och 
  
 33  
 Uppgiften att som företrädare för det allmänna delta som part i förvaltnings- processen har systematiskt även samband med RFV:s tillsynsfunktion (se SOU 1976:53 s.117 och 132). 
  
 94  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 RFV:s föreskrifter (RFFS 1998:18) om inkomstberäkning enligt 1994 års lag. 
 Den normgivning som har beskrivits nu gäller inte bara de materiel- la villkoren för olika förmåner och bidrag utan tar emellanåt sikte även på förfarandefrågor. I 2 § förordningen (1993:1091) om assistans- ersättning ges vissa bestämmelser om undertecknande av en ansökan om sådan ersättning. Paragrafen innehåller ett bemyndigande för RFV att meddela föreskrifter när det gäller andra fall än då en förmyndare eller en förvaltare skall underteckna en ansökan. Sådana föreskrifter återfinns i  
 1–2 
  a §§ RFV:s föreskrifter (RFFS 1993:24) om assistanser- sättning. 
 Utöver de bindande föreskrifter som hör till normgivning i egent- lig mening har RFV enligt 2 § 6 i sin instruktion att svara för utfärdan- de av de allmänna råd som fordras för tillämpning av lagstiftningen inom sitt verksamhetsområde. Sådan vägledning har RFV sedan länge tillhandahållit i serien Allmänna råd, vilken numera omfattar ett stort antal rekommendationer inte bara beträffande tillämpningen av villko- ren för olika stödformer och rörande administrativa frågor utan också beträffande olika förfarandefrågor (se i fråga om RFV:s allmänna råd även Robertson, Förvaltningsförfarandet hos försäkringskassan, 1999, s. 4 f, cit.  
 Robertson  
 ). I oktober 1999 beslöt RFV att serien Allmänna råd skulle ersättas av två nya serier, Allmänna råd (RAR) och Vägled- ningar. De allmänna råden skall endast innehålla RFV:s rekommenda- tioner om tillämpning av författningar inom RFV:s verksamhetsområ- de. Vägledningarna skall innehålla en samlad redovisning av vad som gäller inom ett försäkringsområde, inklusive bl.a. förarbeten, praxis, exempel och rekommendationer. Skälen bakom förändringen var bl.a. att utformningen av RFV:s allmänna råd på så sätt blir tydligare och stämmer bättre överens med vad som bör gälla för förvaltningen i stort. Omarbetningen av nuvarande Allmänna råd beräknas i stort sett bli slutförd under 2001. RFV publicerar också annan vägledning rörande socialförsäkringssystemet i t.ex. skriftserierna RFV Anser och RFV Informerar. I sammanhanget kan också nämnas den redogörelse för RFV:s syn på normgivningskompetensen som återfinns i RFV Redovi- sar 1995:3. Nämnas bör vidare den av RFV 1999 utgivna Rättvisebo- ken, där verket kartlägger och analyserar olika faktorer som har bety- delse för en likformig och rättvis tillämpning av bestämmelserna om den allmänna försäkringen. 
 Som har berörts i det föregående har statsmakterna till RFV:s normgivning hänfört även verkets uppgift som partsföreträdare för det allmänna i socialförsäkringsmål. RFV får enligt 20 kap. 12 § andra stycket AFL överta en försäkringskassas uppgift att i länsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. RFV för det allmännas talan i 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 95 
  
 Regeringsrätten. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att RFV får, även till förmån för enskild part, överklaga domstols och försäkrings- kassas beslut samt begära ändring enligt 10 a §. Motsvarande bestäm- melser om RFV:s partsfunktion på pensionsområdet finns i 13 kap. 22 § LIP. Av andra stycket i den paragrafen framgår att RFV vid en- skilds överklagande av ett annat beslut enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension än ett beslut enligt  
 2–4 
  kap. får överta även Premiepen- sionsmyndighetens uppgift att i allmän förvaltningsdomstol föra det allmännas talan. 
 Från början har RFV som nämnts förut i sin partsfunktion haft en mer tillsynspräglad roll i förhållande till försäkringskassorna. RFV har således inte sällan fört talan för att rätta till en enligt verkets me- ning felaktig tillämpning av en viss bestämmelse. Detta har underlättats av RFV:s möjlighet att få ett mål prövat utan prövningstillstånd i För- säkringsöverdomstolen. Efter reformerna på  
 1990-talet 
  beträffande försäkringsdomstolarna och obligatorisk tvåpartsprocess har verkets uppgift i processuellt hänseende mera inriktats på att få fram prejudikat på området. 
 Till belysning av hur RFV:s partsfunktion numera handhas skall nämnas följande. Vid RFV finns en ombudsenhet, jfr organisations- skissen i avsnitt 3.2.2.4, som enligt verkets arbetsordning bl.a. skall utöva RFV:s partsfunktion. Enligt vad utredningen erfarit kommer en- dast en liten del av de beslut som försäkringskassorna meddelar till  
 ombuds-enhetens 
  kännedom. Det har inte ansetts ändamålsenligt med formaliserade rutiner för insändande av samtliga eller vissa slag av beslut, främst med hänsyn till mängden ärenden. 
 34  
 Föredragandena i socialförsäkringsnämnd brukar sända in de ärenden där föredraganden eller ordföranden har anmält avvikande mening. Den granskning som då görs av ombudsenheten leder ofta till att beslutet överklagas. Det förekommer vidare att försäkringsenheterna vid RFV i samband med införandet av nya bestämmelser begär in ärenden från försäkringskas- sorna för granskning. Finner man då beslut som förefaller felaktiga eller om det bedöms behövas vägledande avgöranden för att uppnå en likformig rättstillämpning överklagas besluten av ombudsenheten. 
 Ombudsenheten granskar löpande samtliga domar och slutliga be- slut från länsrätterna och kammarrätterna. Bedömer ombudsenheten att länsrätten felaktigt har ändrat ett beslut till den försäkrades fördel leder detta i regel inte till någon åtgärd, eftersom försäkringskassan har det primära ansvaret för att en sådan dom överklagas. Har länsrätten inte 
  
 34  
 Försäkringskassan skall dock enligt en särskild verksföreskrift tillställa RFV:s ombudsenhet de beslut och handlingar som särskilt begärs samt biträda enheten med utredning i ärenden, som handläggs av denna, se RFFS 1998:23. 
  
 96  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 ändrat ett beslut som den försäkrade överklagat och som ombudsenhe- ten bedömer som felaktigt förekommer det att enheten överklagar till fördel för den försäkrade. Om rättsläget är oklart tar ombudsenheten kontakt med kassan för samråd, vilket kan leda till att ombudsenheten i stället för kassan överklagar domen. Kassorna sänder regelmässigt in sina överklaganden av länsrättsdomar till ombudsenheten och det hän- der då att enheten tar över kassans uppgift att föra det allmännas talan. Även när ombudsenheten inte för talan inhämtar länsrätterna och kam- marrätterna ofta yttrande från verket i de fall domstolen bedömer rätts- läget som oklart. 
 Om ombudsenheten överväger att överklaga ett beslut i en fråga där rättsläget är oklart samråder man med berörd försäkringsenhet. Gäller överklagandet en kammarrättsdom diskuteras målet även inom om- budsenheten vid den s.k. gemensamma föredragningen där enhetens chef och samtliga handläggare deltar. Även överklagande av andra do- mar eller kassabeslut diskuteras om avgörandena är av principiell ka- raktär eller om praxis saknas. 
 Omfattningen av ombudsenhetens verksamhet vad avser överkla- gande av beslut under åren  
 1994–2000 
  framgår av bilaga 3. I samma bilaga redovisas antalet till Försäkringsöverdomstolen respektive Re- geringsrätten inkomna mål, m.m. under åren  
 1990–2000. 
  
 Sammanfattningsvis kan nämnas följande. RFV har under åren  
 1994–2000 
  överklagat sammanlagt 1 781 beslut. Övervägande del av- ser överklagande av länsrätts dom till kammarrätt. Av samtliga social- försäkringsförmåner har majoriteten av RFV:s överklaganden avsett beslut om arbets- och yrkesskada. 
 35  
 Detta gäller såväl överklagande av försäkringskassas beslut som överklaganden till högsta instans. Däref- ter följer förmånsslagen förtidspension och assistansersättning. Fre- kvensen av RFV:s överklaganden totalt sett har successivt sjunkit från 1995 till 2000; 1995 överklagade RFV 354 beslut mot 161 2000. 1994 överklagade RFV 285 beslut. Härvid skall noteras att försäkringskas- sorna fr.o.m. 1996 uppträder som motpart om en enskild överklagar kassans beslut till allmän förvaltningsdomstol och således själva kan överklaga länsrättsavgöranden till kammarrätt. RFV för emellertid all- tid det allmännas talan i Regeringsrätten (se 20 kap. 12 § AFL). 
 Under perioden den 1 januari 1990 till den 30 juni 1995 uppträdde RFV som part i Försäkringsöverdomstolen i totalt 12 117 mål, varav i 141 fall som klagande (se vidare bilaga 3). Under tiden den 1 juli 1995 till den 31 december 2000 uppträdde RFV som part i socialförsäk- ringsmål i Regeringsrätten i totalt 12 519 mål, varav i 283 fall som kla- gande. 
  
 35  
 Arbetsskadelagstiftningen reformerades år 1993 (se prop. 1992/93:30). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 97 
  
 Enligt utredningens tilläggsdirektiv (se bilaga 2) skall utredningen närmare undersöka RFV:s roll i praxisbildningen såvitt avser förtids- pension. Detta redovisas i avsnitt 11.4. Redan här skall dock nämnas att av till högsta instans överklagade beslut om förtidspension under 1990- talet – totalt 1 954 – har åtta mål om förtidspension och sjukbidrag refererats av högsta instans. Fem har avgjorts av Försäkringsöverdoms- tolen och tre av Regeringsrätten. RFV var den klagande parten i totalt fyra mål. Rättsfallen finns närmare beskrivna i bilaga 5. 
 I Regeringsrättens årsbok finns för  
 1990–2000, 
  utöver de i bilagan redovisade rättsfallen, 19 notisfall antecknade som berör området för förtidspension. Elva avser ansökan om resning, tre frågan om pröv- ningstillstånd i kammarrätt och två ärenden avser begäran om återstäl- lande av försutten tid. I två av målen har rätten till pension prövats i sak och ett fall avser eftergift av återbetalningsskyldighet. RFV har medgett bifall i de två mål där rätten till pension prövats och till ansök- ningarna avseende prövningstillstånd i kammarrätt. 
 Antalet refererade rättsfall från Försäkringsöverdomstolen för tid dessförinnan, dvs. från 1979 t.o.m. 1989, uppgår till 17. Under denna tid avgjordes två mål i plenum (FÖD 1986:39 och 1982:11). RFV var klagande i ett av dessa mål och medgav klagandens yrkande i det andra. Flera av rättsfallen från Försäkringsöverdomstolen och också avgöran- den från den tidigare högsta instansen Försäkringsdomstolen redovisas i avsnitt 5.3. 
  
 3.2.2.3 
  
 Tillsynsuppgiften 
  
 I tillsynsuppgiften ligger enligt vad som uttalas i prop. 1997/98:41 (s. 62 f.) att RFV skall bevaka att statsmaktens beslut och intentioner uppfylls och att ersättningsreglerna tillämpas likformigt och rättvist. I propositionen erinras vidare om ett tidigare uttalande av Socialförsäk- ringsutskottet att en grundläggande princip i socialförsäkringen måste vara att de försäkrade behandlas lika, inte bara så att materiellt riktiga beslut fattas utan också så att regelsystemen tillämpas på samma sätt oavsett vilken försäkringskassa det är frågan om. Denna del av RFV:s verksamhet behöver enligt propositionen utvecklas till att omfatta en systematisk och kontinuerlig uppföljning av kvaliteten i tillämpningen inom samtliga försäkringsområden. I propositionen diskuteras detta ytterligare (se prop. s. 78 f.) och förklaras från regeringens sida med att regeringen avser att ge RFV i uppdrag att utveckla ett samlat program för utveckling av tillsynsfunktionen. 
 Efter uppdrag av regeringen i regleringsbrevet för 1998 har RFV den 9 juni 1998 (dnr 5319/98) upprättat ett program för utveckling av 
  
 98  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 verkets tillsynsverksamhet rörande försäkringskassorna. Enligt vad RFV uttalar i programmet är tillsyn att i efterhand granska försäk- ringskassornas tillämpning av regelverket och kvaliteten i hanteringen av försäkrings- och bidragsärenden. Tillsynsuppdraget avser gransk- ning av hela handläggningskedjan vid kassorna, från kassans informa- tion om försäkring till den försäkrade, handläggning av ärenden och tillämpning av regelverket till bemötande gentemot den försäkrade. RFV skall också ha tillsyn över försäkringskassornas system för kvali- tetssäkring och kvalitetskontroll samt resultatet av denna. Därutöver granskar RFV vissa delar av de lokala skattekontorens verksamhet in- om pensionsområdet. 
 I RFV:s program framhålls vidare att verkets tillsyn i huvudsak bygger på detaljtillsyn, dvs. en granskning som avser enskilda ärenden. I och med reglerna för försäkringskassornas kvalitetssäkring och kvali- tetskontroll (se RFV Rekommenderar 1998:13) är det möjligt för RFV:s granskning att på sikt inrikta sig mera på att granska kvalitetssy- stem och metodik, inte enskilda ärenden. Även om tillsynen är en granskning i efterhand av genomförd handläggning vid kassorna, kom- mer det att finnas inslag som verkar för rätt tillämpning och kvalitet. T.ex. kommer tillsynsrapporterna till kassorna att innefatta åtgärdsför- slag. RFV nämner i sammanhanget även av verket utarbetade kvalitets- bedömningsinstrument för olika försäkringsslag. Instrumenten verkar också i förebyggande syfte, eftersom kassorna har möjlighet att använ- da dem i sin egen kvalitetssäkring och kontroll. 
 Tillsynsprocessen skall enligt RFV:s verksamhetsplanering 1998 samordnas med arbetet inom andra huvudprocesser, främst normering, mål- och resultatstyrning av försäkringskassorna och utvärdering, för att åstadkomma bästa resultat. I RFV:s program beskrivs dessa andra huvudprocesser och hur de samverkar med tillsynen. Med normering avser RFV arbetet med att utarbeta och förmedla ett regelverk som stödjer kvalitet och likformighet i försäkringstillämpningen vid försäk- ringskassorna. Normering bygger på RFV:s uppgift att ge utfyllnad åt gällande lagar och förordningar. Inom ramen för mål- och resultat- styrning – där RFV tagit fasta på Finansdepartementets definition av ekonomistyrning – har RFV uppgiften att fördela medel till försäk- ringskassorna och följa upp kassornas resultat. I huvudprocessen ut- värdering samlas RFV:s arbete med att analysera och bedöma social- försäkringens effekter för individ och samhälle. 
 I RFV:s program framhålls under rubriken Tillsynsprogram att det för närvarande är RFV:s bedömning att de största problemen i tillämp- ning och kvalitet i handläggning av försäkringen handlar om bristande beslutsunderlag och brister i tillämpning av förvaltningslagen. RFV:s tillsynsarbete kommer att ske i samarbete med försäkringskassorna. De 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 99 
  
 kassor som är föremål för granskning skall själva granska ett statistiskt säkerställt urval av ärenden med hjälp av det kvalitetsbedömnings- instrument som RFV arbetat fram. RFV genomför samtidigt en gransk- ning av ett begränsat urval för att säkerställa att bedömningarna är samordnade. Dessutom granskar RFV uppföljningsrapporter och andra dokument, som berörda kassor har utarbetat, samt gör intervjuer med kassapersonal på olika nivåer. Resultatet av RFV:s granskning avrap- porteras i Tillsynsrapporter till försäkringskassan och i rapporter till regeringen. Tillsynsarbetet kommer att genomföras i sin nya form med start verksamhetsåret 1999. 
 För att genomföra sitt tillsynsprogram har RFV 1998 utfärdat före- skrifter om intern kontroll vid de allmänna försäkringskassorna (RFFS 1998:39). Enligt 1 § i föreskrifterna skall en försäkringskassa utföra intern kontroll i form av kvalitetssäkring och kvalitetskontroll samt redovisningskontroll och administrativ kontroll. Med kvalitetssäkring avses enligt paragrafen åtgärder för att säkerställa kvalitet i handlägg- ning, beslut och utbetalning av försäkrings- och bidragsärenden. Med kvalitetskontroll avses kontroll efter beslut och utbetalning av kvalitet i handläggning av försäkrings- och bidragsärenden. Enligt 2 § i föreskrif- terna skall en försäkringskassa vid kvalitetskontroll kontrollera minst det urval av ärenden som RFV maskinellt tillställer kassan. Resultatet av kvalitetskontrollen skall enligt 3 § redovisas genom inrapportering till RFV. 
 Hur den föreskrivna kontrollen skall gå till har RFV närmare be- skrivit i RFV Rekommenderar 1998:13. Där anges bl.a. vilka ären- deslag som i allt fall bör kvalitetssäkras av sakkunnig, dvs. en handläg- gare (annan än den som handlagt ärendet) med försäkrings- och för- valtningsrättslig kompetens att avgöra om ärendet är korrekt handlagt eller inte. På motsvarande sätt anges hur kvalitetskontroll efter be- slut/utbetalning skall utföras. I ett särskilt avsnitt (4) finns ett antal s.k. förteckningar uppställda förmånsvis (avser 38 förmånsslag). För varje förtecknad förmån finns ett gemensamt kontrollmål, vilket är korrekt beslutsunderlag, rätt bedömning, rätt beslut och rätt utbetalning. Vidare beskrivs ett antal risker för att olika typer av felaktigheter kan uppstå. Riskerna varierar mellan förmånsslagen, men ett gemensamt riskmo- ment är att förvaltningslagens regler om dokumentation, utredning, kommunicering samt beslutsmotivering inte följs. 
 Beträffande resultatet av RFV:s kontroll kan nämnas följande. Med en skrivelse den 24 februari 2000 till regeringen har RFV översänt en rapport, där verket beskriver delar av tillsynsprogrammet, hur tillsyns- arbetet bedrivits, de åtgärder som försäkringskassorna vidtagit för att förbättra tillämpningen och kvaliteten samt vilka slutsatser som kan dras av tillsynsresultatet. I rapporten nämns att den systematiska tillsy- 
  
 100  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 nen under 1999 har omfattat elva förmåner: arbetsskadeförsäkringen, vårdbidrag, tillfällig föräldrapenning, avslag/indragning/nedsättning av sjukpenning, familjebidrag till totalförsvarspliktiga, assistansersättning, handikappersättning, bostadstillägg till pensionärer, reglerna om till- lämplig lagstiftning, förhöjd tandvårdsersättning och underhållsstöd. Sammanlagt har 11 000 ärenden granskats. Arbetet har genomförts i samarbete med försäkringskassorna. RFV har också handlagt ca 500 enskilda tillsynsärenden under 1999. RFV:s tillsyn visar enligt rappor- ten att det finns brister i beslut och beslutsunderlag. Andelen felaktiga beslut varierar mellan de olika förmånerna och uppgår till mellan noll och fyra procent. Resultatet överensstämmer väl med resultaten från försäkringskassornas kvalitetskontroll där andelen felaktiga beslut för samtliga förmåner under 1999 uppgick till knappt fyra procent. 
 Det finns enligt RFV brister i beslutsunderlagen i vart fjärde till femte ärende. Bristerna är ibland så omfattande att det inte går att av- göra om besluten är riktiga. Ett allvarligt problem med bristerna i be- slutsunderlagen är att RFV inte kan ta ställning till om försäkringen tillämpas likformigt. Ett område som tidigare har visat brister är försäk- ringskassornas tillämpning av förvaltningslagen. De tillsynsinsatser som RFV genomfört ger en ljusare bild än tidigare. De kvalitetsbrister som RFV funnit i beslutsunderlagen visar dock att förvaltningslagens regler om dokumentation/utredning inte följs i tillräcklig omfattning. I de enskilda tillsynsärendena är det sällsynt att RFV uttalar allvarlig kritik mot kassornas handläggning. 
 I nämnda skrivelse till regeringen framhåller RFV bl.a. att det finns indikationer på att försäkringskassornas åtgärder börjar ge resultat i form av förbättrad kvalitet i beslut och beslutsunderlag. RFV anser dock att kvalitetsfrågorna måste fokuseras ytterligare och att kassornas ledningar har ansvaret för att åtgärda de kvalitetsbrister som finns. 
 RFV har under våren 2000 granskat tillämpningen av regelverket samt kvaliteten i beslut och beslutsunderlag i försäkrings- och bidrags- ärenden vid försäkringskassan i Stockholm. Resultatet har redovisats i en granskningspromemoria den 23 november 2000. Granskningen har avsett föräldrapenning, underhållsstöd, arbetsskadelivränta, vårdbidrag, bidrag till arbetshjälpmedel och rätt till sjukpenning i två år långa sjuk- fall. RFV har funnit att kvaliteten i beslut och beslutsunderlag överlag är bristfälliga. Fem av förmånsslagen har fått detta omdöme. Hand- läggningen av föräldrapenningen har bedömts som acceptabel. RFV finner det positivt att tillämpningen av förvaltningslagen har förbättrats inom flera av de granskade förmånsslagen. 
 I sin verksamhetsberättelse för 2000 har RFV lämnat ytterligare uppgifter om resultatet av den interna kontrollen vid försäkringskassor- na (se härom under avsnitt 8.2). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 101 
  
 3.2.2.4 
  
 Organisationen 
  
 RFV:s organisation per den 1 januari 2001 framgår av figur 3.1. 
 Figur 3.1 
  
 Administrativa 
  
 avd. (A) 
  
 Informations- 
  
 avd. (I) 
  
 Försäkrings- 
  
 avd. I (FI) 
  
 Enheten för in- 
  
 tern revi- 
  
 sion (IR) 
  
 Försäkrings- 
  
 avd. II (FII) 
  
 Verks- 
  
 Generaldirektör 
  
 styrelsen 
  
 Överdirektör 
  
 Utvärderings- 
  
 avd. (U) 
  
 Utvecklings- 
  
 Verkslednings- 
  
 programmet 
  
 kansli (VLK) 
  
 Juridiska 
  
 avd. (J) 
  
 Rådgivande delegationer 
  
 RFV Data 
  
 Socialförsäkringsdelegationen 
  
 (D) 
  
 Samverkansgrupp i 
  
 tandvårdsfrågor 
  
 Pensions- 
  
 Sjömanspensionsdelegationen 
  
 avd. (P) 
  
 Handikappdelegationen 
  
 102  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Den juridiska avdelningens organisation framgår av figur 3.2. 
 Figur 3.2 
 Lagenheten 
 (JL) 
 N Den rättsliga ut- formningen av RFFS och allmän- na råd 
 N Förvaltningsjuri- diska frågor med offentlighets- och sekretessfrågor 
 N  
 IT-rättsliga 
  frågor 
 N  
 EG-rättsliga 
  frågor som inte hänförs till visst sak- område 
 N Remisser som inte naturligen hör till annan enhet 
 N Överprövning av beslut enligt för- ordningen om stat- liga fordringar 
 (Se AE) 
 Juridiska 
 avd. (J) 
 Ombudsenheten 
 (JO) 
 N Företräder RFV i förvaltningsdomsto- larna i ärenden som rör tillämpningen av socialförsäkringen 
 N Följer tillämpningen av socialförsäkrings lagstiftningen hos FK och domstolarna 
 N Analyserar rättsläget inom olika delar av socialförsäkringen 
 N Information till RFV och FK om dom- stolarnas praxis i so- cialförsäkringsmål 
 N Ärende angående skadeståndanspråk 
 N Ärende om ersättning för skada vid rehabili- tering 
 Säkerhetsenheten 
 (JS) 
 N Säkerheten för RFV:s och FK:s ge- mensamma och RFV:s egna IT- system och den in- formation som finns där 
 N  
 IT-säkerhetsorga- 
  nisationen inom RFV och FK 
 N Beredskapen inom funktionen socialför- säkring m.m. 
 N Säkerhetsprövningen vid RFV 
 och FK 
 N Sekretess och sig- nalskydd 
 N Allmän säker- het/skydd 
 På den juridiska avdelningen arbetar ett trettiotal personer, varav ett tiotal vardera på ombuds- respektive lagenheten och övriga på säker- hetsenheten och i avdelningsledningen med kansli. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 103 
  
 3.2.3 
  
 RFV och  
  
 IT-verksamheten 
  inom socialförsäk- ringens administration 
 Riksförsäkringsverket är s.k. systemägare för socialförsäkringens ge- mensamma  
 IT-system 
  (se 2 § första stycket 8 förordningen med in- struktion för RFV). I samband med översynen av socialförsäkringens administration 1998 utvecklade regeringen huvudpunkterna i system- ägaransvaret enligt följande (prop. 1997/98:41 s. 100 f.). 
 Riksförsäkringsverket skall svara för att de gemensamma försäkringssy- stemen utformas i enlighet med verksamhetens krav. Detta innefattar så- väl att systemen utformas så att socialförsäkringens bestämmelser följs som att användarna på försäkringskassorna får ett effektivt stöd för sin ärendehandläggning. Ansvaret omfattar också former och metoder för att utveckla systemen liksom prioritering och finansiering samt uppföljning och utvärdering av systemen. 
 I systemägaransvaret ingår även att svara för den gemensamma IT- verksamhetens infrastruktur dvs. att systemen hanteras på en gemensam teknisk plattform som garanterar att bl.a. tillgänglighet och driftsäkerhet upprätthålls på fastställd nivå över hela socialförsäkringens administra- tion. Nära kopplat till detta är även ansvaret för att systemutveckling och drift sker effektivt. 
 I systemägarrollen ingår ett beställaransvar vad gäller de gemensamma systemens funktion i förhållande till utföraren/leverantören av gemen- samma system. Riksförsäkringsverkets  
 ADB-avdelning 
  är för närvarande utförarorganisationen och regeringen har inte funnit skäl att nu ändra det förhållandet. En tydlig ansvars- och arbetsfördelning mellan beställar- re- spektive utförarorganisationen måste dock finnas. Därvid skall gälla att beställarorganisationen har ansvaret för verksamhetsutveckling och priori- teringar medan utförarorganisationen har ett renodlat leveransansvar. En viktig uppgift för beställarorganisationen är att svara för planering av de utvecklingsinsatser som prioriteras med hänsyn till verksamhetens behov av  
 IT-stöd. 
  
 Beställaren skall svara för att enbart sådana beställningar görs som är verksamhetsmässigt motiverade och ekonomiskt lönsamma. Relationerna mellan beställare och utförare skall vara affärsliknande och samverkansrutinerna skall byggas upp med hänsyn härtill. I detta ingår t. ex att avtal utformas mellan beställare och utförare och att en tydlig prissättning skapas.  
 ADB-avdelningens 
  verksamhet bör vara helt uppdragsfinansierad och beställaren skall ha det ekonomiska ansvaret för finans- iering av uppdragen och också den kostnadsuppföljning m.m. som behövs. Samtliga kostnader för  
 IT-verksamheten 
  skall synliggöras och den ekonomiska redovisningen skall utformas med hänsyn härtill. 
 För närvarande ansvarar försäkringskassorna för delar av driften och den tekniska förvaltningen av de gemensamma systemen. Med hänsyn till vikten av att ha en klar och tydlig ansvarsfördelning bör Riksförsäkrings- verkets  
 ADB-avdelning 
  ha ett samlat ansvar för hela kedjan av steg som 
  
 104  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 avser drift och förvaltning av de gemensamma systemen. På motsvarande sätt bör respektive försäkringskassa ha ansvar för eventuella egenutveck- lade lokala system dvs. system som inte ingår i de gemensamma syste- men. Detta ansvar för försäkringskassorna innefattar bl.a. att förbereda sina egna system inför millenniumskiftet. Finns det behov av ett lokalt  
 ADB-stöd, 
  t.ex. för uppföljning, skall goda möjligheter finnas att ansluta och anpassa stödet till de gemensamma systemen. 
 Det ankommer på Riksförsäkringsverket att i samverkan med försäk- ringskassorna närmare klargöra och precisera ansvarsfördelningen och också utforma en effektiv arbetsfördelning med utgångspunkt i ovan nämnda huvudpunkter. 
 Inom ramen för det s.k. utvecklingsprogrammet pågår ett arbete för att bl.a. ta fram ett nytt handläggningsstöd för socialförsäkrings- administrationen – Vision Arbetsplats Försäkringskassan 2005. Syftet med utvecklingsprogrammet är att planera, koordinera och genomföra en utveckling som ger en modern kundorienterad och effektiv organisa- tion, där modern teknik utnyttjas fullt ut och medarbetarna har möjlig- het att koncentrera sig på utredande och problemlösande uppgifter i samverkan med den försäkrade och andra intressenter (se RFV:s bud- getunderlag för åren  
 2002–2004, 
  dnr 1735/2001, s. 27). Enligt en över- enskommelse mellan försäkringskassorna och RFV finansierar kassor- na programmet, medan det skall utvecklas av RFV.  
 IT-systemet 
  för det nya pensionssystemet utgör huvudaktiviteten i utvecklingsarbetet fram till 2002. Därefter kommer arbetet att fortsätta under åren  
 2002–2004 
  inom tre huvudområden: teknik och säkerhet, handläggarstöd och kundservice. En tjänst över Internet riktad till föräldrar planeras till slutet av 2002. 
 Se även avsnitt 6.5. 
  
 3.3 
  
 De allmänna förvaltningsdomstolarna m.m. 
  
 Samtidigt som RFV tillkom 1961 bildades försäkringsdomstolen som högsta instans på socialförsäkringsområdet. RFV var klagoinstans (se avsnitt 3.2.1) och försäkringskassorna inrättades som första beslutsin- stans. 
 Den 1 januari 1979 trädde den reform i kraft, som innebar att tre re- gionala försäkringsrätter inrättades främst för överprövning av ärenden som handlades av försäkringskassorna (prop. 1977/78:20, bet. SfU 1977/78:15, rskr. 1977/78:113). Försäkringsrätterna övertog de arbets- uppgifter som handhafts av RFV:s besvärsavdelning och av Försäk- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 105 
  
 ringsrådet. Försäkringsöverdomstolen inrättades som högsta försäk- ringsdomstol. 
 Förvaltningsprocesslagen gjordes tillämplig på rättsskipningen i så- väl försäkringsrätterna som Försäkringsöverdomstolen, vilket bl.a. in- nebar att mål inte fick tas upp till prövning om besvär inte anförts inom föreskriven tid. Detta utgjorde en väsentlig nyhet jämfört med den offi- cialprövning som tidigare hade gällt för RFV:s besvärsavdelning. Av bl.a. detta skäl infördes en lagstadgad skyldighet för försäkringskassan att ändra beslut som innehöll fel av visst kvalificerat slag (se vidare avsnitt 4.3.10.4). 
 För att ett mål skulle tas upp till prövning i Försäkringsöverdomsto- len krävdes i regel prövningstillstånd. Sådant tillstånd skulle meddelas om det var av vikt för ledning av rättstillämpningen att talan prövades, s.k. prejudikatsdispens, om det fanns skäl att ändra på underinstansens beslut, s.k. ändringsdispens, eller om det förelåg synnerliga skäl att pröva talan, s.k. extraordinär dispens. RFV hade dock rätt att få mål där verket förde talan prövade av domstolen utan prövningstillstånd. 
 Försäkringsdomstolarna konstaterade i en särskild rapport till reger- ingen 1988 att det i organisationen fanns betydande svårigheter främst med att rekrytera och behålla domare och föredragande. Mot denna bakgrund inleddes en reformering av instansordningen i socialförsäk- ringsmål (se t.ex. prop. 1987/88:100, bil. 4, s. 79 och prop. 1989/90:100 bil. 4 s. 55 f.), vilket ledde till att försäkringsrätterna lades ned samt att beslut av försäkringskassa eller RFV skulle överklagas till länsrätt (se prop. 1990/91:80, bet. 1990/91:JuU18, rskr. 1990/91:216). Försäkringsrätterna föreslogs bli samordnade administrativt med kam- marrätterna och avvecklas efter en övergångsperiod. Förslaget trädde i kraft den 1 juli 1991. 
 I samband med nedläggningen av försäkringsrätterna diskuterades frågan om rättsskipningen i socialförsäkringsmål på sikt i sin helhet skulle föras över till de allmänna förvaltningsdomstolarna så att Reger- ingsrätten blev slutinstans i dessa mål (se bet. 1990/91:JuU18). Försäk- ringsöverdomstolen kvarstod dock vid den reformen som högsta instans för socialförsäkringsområdet. Frågan togs emellertid upp till förnyat övervägande. På grundval av en departementspromemoria anförde che- fen för Justitiedepartementet att det inte längre fanns skäl att ha en sär- skild högsta domstolsinstans för socialförsäkringsmål och Regerings- rätten föreslogs bli sista instans (se departementspromemorian Ds 1992:38 Domstolsväsendet Organisation och administration i framtiden och prop. 1992/93:215 s. 15 f.). 
 I nyss nämnda proposition anmärktes att först sedan inneliggande målbalanser i Försäkringsöverdomstolen, ca 4 700 mål, sjunkit till en rimlig nivå kunde Regeringsrätten bli slutinstans i socialförsäkrings- 
  
 106  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m. 
  
 SOU 2001:47 
  
 mål. Ett sätt att komma till rätta med målbalanserna ansågs vara att avskaffa ändringsdispensen (se prop. s. 20). Reformen genomfördes så att ändringsdispens för överklagande till Försäkringsöverdomstolen avskaffades per den 1 juli 1993, varefter domstolen lades ned den 1 juli 1995 (prop. 1992/93:215, bet. 1992/93:JuU33, rskr. 1992/93:372). 
 Från och med sist nämnda tidpunkt överklagas således socialförsäk- ringsmål till allmän förvaltningsdomstol i alla instanser. Vid samma tillfälle infördes prövningstillstånd i ledet  
 länsrätt–kammarrätt 
  (se prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165). Något undantag för RFV vad avser kravet på prövningstillstånd infördes inte. 
 Vissa särskilda bestämmelser av organisatorisk karaktär gäller allt- jämt för processen i socialförsäkringsmål. I ovan nämnda lagstiftnings- ärende föreslog regeringen att nämndemannamedverkan i kammarrät- ten skulle avskaffas (prop. 1994/95:27 s. 160). Justitieutskottet var dock av annan mening och avstyrkte bifall till regeringens förslag i denna del (se bet. 1994/95:JuU6 s. 8) och riksdagen biföll utskottets hemställan (rskr. 1994/95:165). Således skall nämndemän medverka vid avgörandet i kammarrätten, om nämndemän medverkat vid avgö- randet i länsrätten. 
 I enlighet med 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) är proces- sen i socialförsäkringsmål som huvudregel en s.k. tvåpartsprocess (jfr avsnitt 3.2.1 beträffande RFV:s partsfunktion). Ett undantag gjordes dock vid reformens genomförande för mål om beräkning av pensions- grundande inkomst (prop. 1995/96:22, bet. 1995/96:JuU7, rskr. 1995/96:55). Ett i stort sett motsvarande undantag har numera förts in i lagen om inkomstgrundad ålderspension, se 13 kap. 22 § LIP. Enligt bestämmelsen skall RFV ensam vara part i mål om pensionsrätt – in- klusive mål om pensionsgrundande inkomst och pensionsgrundande belopp – pensionspoäng och vårdår. Motivet till undantaget har angetts vara att en genomförd tvåpartsprocess medför praktiska problem, efter- som beslut fattas av såväl försäkringskassan som skattemyndigheten (se prop. 1997/98:151 s. 502). 
  
 3.4 
  
 Försäkringskasseförbundet 
  
 Försäkringskasseförbundet är en sammanslutning av de allmänna för- säkringskassorna i Sverige. Samtliga 21 kassor är medlemmar i förbun- det. Föregångaren till förbundet – Sjukkasseförbundet – bildades 1907 som en riksorganisation för dåvarande sjuk- och begravningskassor. 
 Förbundets ändamål är att vara de allmänna försäkringskassornas  
 intresse-, 
  arbetsgivar- och serviceorganisation (2 § i förbundets stadga) och förbundet har följande uppgifter (3 § i stadgan). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Allmänt om socialförsäkringens administration, m.m.  
 107 
  
 att hävda kassornas självständiga ställning, lokala förankring och de förtroendevaldas inflytande 
 att främja samverkan och erfarenhetsutbyte mellan kassorna 
 att i kontakter och samarbete med myndigheter och organisationer såväl nationellt som internationellt representera kassorna och ta till- vara kassornas intressen 
 att verka för utveckling av en ändamålsenlig personalpolitik samt att på kassornas vägnar förhandla, träffa avtal och handlägga frågor som rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare 
 att bidra till att kassornas personal och förtroendevalda har hög kompetens och är väl förtrogna med verksamhetsmålen 
 att verka för en utveckling av socialförsäkringen och att stimulera till ökad forskning inom socialförsäkringsområdet 
 att verka för att kassorna bedriver en effektiv verksamhet och ger en god service 
 att informera om socialförsäkringarna och kassorna 
 att verka för att de försäkrade får ett professionellt bemötande samt att kassorna använder ett enkelt och begripligt språk 
 att ge ut en egen tidning 
 att utföra uppgifter med anledning av riksdags- och regeringsbeslut 
 att i övrigt bistå kassorna 
 Förbundets verksamhet finansieras genom en förbundsavgift som tas ut i relation till respektive försäkringskassas förvaltningsutgifter samt genom försäljnings- och annonsintäkter. Organisationen framgår av figur 3.3. 
 Figur 3.3 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 109 
  
 4 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Förfarandet i ärenden hos försäkringskassorna regleras i första hand av de grundläggande reglerna i förvaltningslagen (1986:223, FL). Efter- som kassorna är att betrakta som förvaltningsmyndigheter i bl.a. förfa- randehänseende (se avsnitt 3.1.1), gäller förvaltningslagens bestämmel- ser handläggningen av alla ärenden hos kassorna. Kassorna har att iakt- ta inte bara bestämmelserna om ärenden som avser myndighetsutöv- ning mot någon enskild, bl.a. reglerna om kommunikation samt moti- vering av beslut, utan också de av förvaltningslagens regler som gäller förvaltningsärenden i allmänhet, t.ex. föreskrifterna om serviceskyldig- het och jäv. I avsnitt 4.2 kommer utredningen att närmare belysa för- valtningslagens giltighet i socialförsäkringsärenden. 
 Förvaltningslagen är en baslag. Den träder tillbaka för avvikande fö- reskrifter i lag eller i författning som meddelats av regeringen (3 § FL). På socialförsäkringsområdet har sådana föreskrifter meddelats främst i fråga om omprövning och överklagande. Också omfattningen av avvi- kande föreskrifter belyses i det följande (se avsnitt 4.3). 
 Regleringen av förfarandet i socialförsäkringsärenden inskränker sig inte bara till bestämmelserna i förvaltningslagen och därifrån avvikan- de föreskrifter. I de olika författningarna på socialförsäkringens område har meddelats en rad specialbestämmelser i ämnen som inte är reglera- de i förvaltningslagen. Exempel på detta är regler om anhängiggörande av ett ärende, den försäkrades skyldighet att medverka och interimistis- ka beslut. Även förekomsten av sådana specialbestämmelser kommer att klarläggas i avsnitt 4.3. I det sammanhanget skall också beröras det stora antal föreskrifter på området som återfinns i författningar utfär- dade av regeringen eller som meddelats av RFV. Till detta kommer RFV:s allmänna råd i olika ämnen. 
 Utredningens redogörelse för nuvarande regelsystem beträffande förfarandet är så till vida begränsad som den avser sådana ämnen som utredningen bedömt ha särskilt intresse i fråga om förenhetligande och 
  
 110  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 förtydligande (jfr utredningens ursprungliga direktiv, Dir. 1998:73). I sina överväganden (se avsnitt 8.4) kommer utredningen att redovisa hur den ser på denna avgränsning. Vilka ämnen utredningens urval berör framgår redan av avsnittsrubrikerna i avsnitt 4.3. 
 Det bör påpekas att förfarandet i socialförsäkringsärenden – liksom i förvaltningsärenden över huvud – styrs inte bara av föreskrifter i lag eller annan författning. Vissa frågor är helt eller delvis oreglerade och får i rättstillämpningen då avgöras med stöd av allmänna förvaltnings- rättsliga grundsatser. Hit hör främst spörsmål om besluts rättskraft, besluts överklagbarhet och vem som får överklaga. Även sådana för- valtningsrättsliga principer kommer att beröras i det följande, i den utsträckning det behövs för att klargöra rättsläget. 
  
 4.2 
  
 Föreskrifterna i förvaltningslagen 
  
 Huvudregeln om förvaltningslagens tillämpningsområde (1 § FL) anger att lagen gäller förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden. Med handläggning avses hela den procedur som börjar med att ett ärende inleds (anhängiggörs) och slutar med att det avgörs. Något för- enklat kan saken uttryckas så, att förvaltningslagen gäller myndigheter- nas "beslutsfattande verksamhet" (se t.ex. Wennergren, Offentlig för- valtning i arbete, 2000, s. 60 f., cit 
 . Wennergren 
 ). En annan definition är att handläggning av ärenden avser en verksamhet, som utmynnar i ett uttalande, vilket inte nödvändigtvis behöver ha rättsligt bindande ver- kan (se Martinez, Allmän förvaltningsrätt, 20 uppl. 2000, s. 79, cit.  
 Strömberg 
 ). Exempelvis kan en kontakt mellan en försäkringskassa och en försäkrad ha bestått enbart i rådgivning eller annan service från kas- sans sida; man kan ändå tala om att kontakten haft karaktär av ett ären- de hos kassan. 
 "Handläggning av ärenden" brukar ställas i motsats till sådan verk- samhet hos offentliga organ som består av s.k. faktiskt handlande. När den första förvaltningslagen kom till 1971 klargjorde lagstiftaren att myndigheternas s.k. faktiska handlande föll utanför lagens tillämp- ningsområde (se prop. 1971:30 s. 315). Var gränsen mellan handlägg- ning av ärenden och faktiskt handlande gick fick avgöras från område till område. Man brukar till "rent faktisk verksamhet" hänföra sådant som att det allmänna t.ex. bygger och underhåller gator och vägar, till- handahåller undervisning och sjukvård och underkastar vårdbehövande personer anstaltsbehandling (se Martinez s. 16 f. och English s. 44). 
 Gränsen mellan ärendehandläggning och s.k. faktiskt handlande har i den nu gällande förvaltningslagen så till vida fått mindre betydelse 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 111 
  
 eftersom reglerna om service och samverkan  
 (4–6 
  §§ FL) avser inte bara den första kategorien utan också annan förvaltningsverksamhet hos myndigheterna. Detta får främst betydelse på det viset att t.ex. ser- vicekravet i 4 § FL gäller inte bara i förhållande till den som är part i ett ärende utan också gentemot andra personer som tar kontakt med myndigheten. Huvudregeln är dock fortfarande, att förvaltningslagens tillämpning är begränsad till det som kan karakteriseras som handlägg- ning av ärenden. 
 Avgränsningen av förvaltningslagens tillämpningsområde till hand- läggning av ärenden får knappast någon större betydelse för försäk- ringskassornas verksamhet. Denna karakteriseras av att kassorna på begäran av enskilda eller efter eget initiativ prövar frågor om utgivande av olika slag av statlig ersättning till dem som på grund av någon sär- skild omständighet – sjukdom, ålder, handikapp, arbetsskada, barnfa- milj etc. – har behov av det. Det rör sig sålunda normalt om handlägg- ning av ärenden rörande de försäkrade (beträffande termen "försäkrad" se ovan under avsnitt 2.1). Verksamheten innefattar vidare i regel myn- dighetsutövning mot någon enskild (om detta begrepp se t.ex. Hell- ners/Pierce, Nya förvaltningslagen, 5 uppl. 1999, s. 134 f., cit. 
 Jenkins/Malmqvist 
 ). 
  
 Även om försäkringskassornas verksamhet normalt utgörs av ären- dehandläggning, finns det exempel på att verksamheten innefattar ock- så det som kan kallas faktiskt handlande. På försäkringskassan har se- dan länge ankommit ett ansvar för rehabilitering av långtidssjuka för- säkrade. Bestämmelser om sådana åtgärder fanns tidigare i 2 kap. 11 § AFL. Genom en reform 1991 utvidgades kassans ansvar för rehabiliter- ing avsevärt. Föreskrifter i ämnet togs in i ett nytt kapitel i lagen om allmän försäkring (22 kap.). Uttrycket "rehabilitering" (jfr 22 kap. 2 § AFL) har beskrivits som "planerade åtgärder av medicinsk, psykolo- gisk, social och arbetslivsinriktad art som skall hjälpa personer med funktionshinder att utifrån personens förutsättningar återvinna bästa möjliga funktionsförmåga och bibehålla denna samt skapa förutsätt- ningar för ett normalt liv" (se SOU 2000:72, Delbetänkande av Sjuk- försäkringsutredningen, s. 24; jfr även RFV:s Allmänna råd 1991:12 s. 10). På kassan ankommer enligt 22 kap. 5 § AFL att samordna och utöva tillsyn över de insatser som behövs för rehabiliteringsverksamhet enligt lagen. Kassan skall därvid samråda med den försäkrade och samverka med dennes arbetsgivare och arbetstagarorganisation, hälso- och sjukvården m.fl. Vidare handhar kassan frågor om rehabiliterings- ersättning (22 kap.  
 7–16 
  §§ AFL). I samband därmed åligger det kassan att upprätta en rehabiliteringsplan (22 kap. 6 § AFL). 
 Det är tydligt att rehabiliteringsverksamheten innefattar både ett mått av faktiskt handlande och ärendehandläggning. Vid 1991 års re- 
  
 112  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 form lades i 1 kap. 1 § AFL till ett stycke för att klargöra att reglerna om rehabilitering hör till sjukförsäkringen (se prop. 1990/91:141 Jenkins). Det uttrycktes i lagtexten med orden att till sjukförsäkringen hör "frågor om rehabilitering", inte "ärenden om rehabilitering" (jfr även ordalagen i 22 kap. 17 § AFL). Det uttryck som valts är neutralt och lämnar öppet i vad mån försäkringskassans hantering av rehabiliter- ingsfrågor styrs av förvaltningslagen. Nära till hands ligger att uppfatta den del av kassans verksamhet som består främst i samordning, samråd och samverkan som faktiskt handlande. När frågor om rätt till rehabili- teringsersättning uppkommer föreligger däremot hos kassan ett ärende om försäkring, vilket mynnar ut i ett beslut som kan överklagas i vanlig ordning (se prop. 1990/91:141 s. 94). I praktiken går sannolikt verk- samhetens olika beståndsdelar in i varandra. 
 Förvaltningslagens regler är grovt sett av två slag. Flertalet regler gäller i alla typer av förvaltningsärenden. Hit hör bestämmelserna om allmän serviceplikt (4 §), myndigheternas tillgänglighet för allmänhe- ten (5 §), samverkan mellan myndigheter (6 §), allmänna krav på hand- läggningen av ärenden (7 §), tolk (8 §), ombud och biträde (9 §), in- kommande handlingar (10 §), jäv (11 och 12 §§), remiss (13 §), munt- lig handläggning (14 § delvis), omröstning (18 §), avvikande mening (19 §), överklagande  
 (22–25 
  §§), rättelse av skrivfel och liknande (26 § delvis), omprövning av beslut (27 och 28 §§), inhibition (29 §) och överklagande av avvisningsbeslut (30 §). Det bör påpekas att bestäm- melserna om överklagande, omprövning och inhibition normalt får nå- gon betydelse endast i ärenden som innefattar myndighetsutövning. 
 Tillämpningen av vissa regler i förvaltningslagen är uttryckligen begränsad till ärenden som avser myndighetsutövning mot någon en- skild. Det gäller huvudregeln om muntlig handläggning (14 § första stycket), anteckning av uppgifter (15 §), parters rätt att få del av uppgifter, dvs. parters rätt till insyn i utredningsmaterialet och myndighetens kommunikationsplikt (16 respektive 17 §), motivering av beslut (20 §), underrättelse om beslut (21 §) och rättelse av skrivfel och liknande (26 § delvis). Det förhållandet att de nu nämnda reglernas giltighet är begränsad till fall av myndighetsutövning betyder inte att de skulle sakna aktualitet i andra ärenden. Förvaltningslagen innehåller som nämnts förut basregler för förvaltningsmyndigheternas handlägg- ning. De representerar med andra ord en minimistandard för vad som skall iakttas i förfarandet. Ingenting hindrar myndigheten att – när så är lämpligt och möjligt – tillämpa reglerna analogt i andra fall (se Hell- ners/Pierce s. 141, 143, 150 f., 166 och 204). 
 Någon närmare redogörelse för innehållet i förvaltningslagens be- stämmelser skall inte lämnas här. En kortfattad vägledning på området har getts ut av RFV i skriften Försäkringskassorna och förvaltningsla- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 113 
  
 gen (1999); cit.  
 Vägledning 1999 
 . En utförligare redogörelse finns hos Robertson. 
 På två punkter kan det vara på sin plats att redan här beröra innehål- let i några av förvaltningslagens centrala bestämmelser, nämligen de som rör myndigheternas kommunikationsplikt (17 §) och överklagande av myndighets beslut  
 (22–25 
  §§). 
 Huvudregeln om kommunicering i 17 § första stycket klargör att ett ärende inte får avgöras utan att den som är part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den. Kommunikationsplikten är som nämnts nyss begränsad till ärenden som avser myndighetsutöv- ning. Eftersom försäkringskassornas ärenden till stor del är av sådan karaktär, har denna begränsning i praktiken inte så stor betydelse för kassorna. Lagrummet innehåller emellertid bl.a. ett undantag för det fall att avgörandet i ärendet "inte går parten emot", om uppgiften sak- nar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppen- bart obehövliga (punkten 1). Vad som ligger i uttrycket "inte går parten emot" kräver en närmare kommentar (jfr även motsvarande uttryck i 20 § första stycket 1, 21 § andra stycket och 22 § FL). 
 I den paragraf i 1971 års förvaltningslag som motsvarar 17 § FL, dvs. 15 § i 1971 års lag, uttrycktes det nu aktuella undantaget enbart med orden "om åtgärderna är uppenbart obehövliga". Förarbetena till bestämmelsen belyser bakgrunden till den valda formuleringen. Den arbetsgrupp som hade lagt fram det ursprungliga förslaget till förvalt- ningslag hade uttryckt huvudregeln om kommunikation så, att ett slut- ligt beslut "som går part emot" inte fick meddelas utan kommunicering med parten (se SOU 1968:27 s. 11 och 161 f.). Vid bifall till en fram- ställning i alla delar, vid upphävande av betungande beslut eller vid annat odelat gynnande av beslutets adressat saknades enligt arbetsgrup- pen anledning att föreskriva kommunikationsplikt. Det kunde emeller- tid finnas företrädare för motstående intressen, som led förfång genom beslutet. Beträffande dem borde kommunikationsskyldighet föreligga i den mån de intog ställning av part. Arbetsgruppen förordade med hän- syn till det anförda att väl ett gynnande men inte ett – helt eller delvis – missgynnande beslut skulle kunna meddelas utan kommunikation. 
 Vid remissbehandlingen av arbetsgruppens förslag lämnades den fö- reslagna begränsningen till beslut som går part emot utan erinran av så gott som alla remissinstanser. Ett par instanser ansåg dock att bestäm- melsen borde ges en mer entydig utformning i denna del. Sålunda erin- rade RFV (se prop. 1971:30 s. 459 f.) om att det inom verkets område – främst i fråga om förtidspension och yrkesskadelivräntor – emellanåt gällde att utmäta en förmåns storlek efter vissa föreliggande omstän- digheter och bedömningar. Ett ärende om förtidspension kunde exem- 
  
 114  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 pelvis leda till hel, två tredjedels eller en tredjedels förtidspension. Ärendena aktualiserades inte i form av bestämda yrkanden på viss er- sättning eller viss förmånsnivå utan i form av en på standardiserad blankett gjord ansökan om förtidspension eller en på blankett gjord anmälan om yrkesskada. Man kunde givetvis teoretiskt tänka sig att varje ansökan ansågs innefatta en framställning om högsta, enligt lag möjliga ersättning, dvs. full förtidspension eller livränta efter 100 pro- cents invaliditet. Ett beslut om lägre ersättning skulle i så fall "gå par- ten emot". Enligt verkets mening skulle det för såväl verket som den sjuke eller skadade leda till orimliga konsekvenser, om hela kommuni- ceringsapparaten sattes i gång bara av denna anledning. Verket föror- dade att det i förvaltningslagen skulle slås fast att beslut anses "gå par- ten emot" bara när beslutet innebär helt avslag på ansökningen. Det kan tilläggas, att RFV i sitt remissyttrande även gav uttryck åt allmänt kri- tiska synpunkter på de föreslagna bestämmelserna om kommunikation (se prop. 1971:30 s. 457). 
 I det förslag till förvaltningslag som lades fram för riksdagen 1971 formulerades det nu aktuella undantaget på det sätt som angetts i det föregående. Chefen för Justitiedepartementet instämde i arbetsgruppens allmänna uttalande om syftet med inskränkningen i kommunikations- plikten. När det var fråga om beslut som gick i gynnande riktning fram- stod det normalt som uppenbart obehövligt att kommunicera utred- ningsmaterialet med parten. Enligt det för riksdagen framlagda lagför- slaget förelåg ingen kommunikationsskyldighet i sådant fall. Begräns- ningen till beslut "som går part emot", vilken utsatts för viss kritik i en del remissyttranden, kunde därför utgå ur lagtexten (se prop. 1971:30 s. 468 f.). 
 När statsmakterna antog förvaltningslagen 1986 fördes innehållet i 15 § i den äldre lagen över till 17 § FL. Departementschefen angav att paragrafen i sak överensstämmer med motsvarande bestämmelse i 1971 års lag (se prop. 1985/86:80 s. 67). Han tillade, att ett par "förtydligan- den" gjorts. I första stycket 1 hade tillfogats som exempel på fall där kommunikation är uppenbart obehövlig att avgörandet inte går parten emot eller att uppgiften saknar betydelse. Tilläggen i lagtexten får ses mot bakgrund av det förslag till ändringar i kommunikationsreglerna som förts fram av Förvaltningsrättsutredningen i dess betänkande Ny förvaltningslag (se SOU 1983:73 s. 21 och 88 f.) och den remisskritik som detta föranlett (se remissammanställningen i Ds Ju 1985:6 s. 264 f.). 
 Tolkningen av undantagsregeln i 17 § första stycket 1 FL får göras med beaktande av det som förekom såväl när den ursprungliga be- stämmelsen infördes i 1971 års lag som när bestämmelsen försågs med ett par tillägg 1986. Tonvikten ligger på kravet att kommunikation får 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 115 
  
 underlåtas bara om det är uppenbart obehövligt. De fall då avgörandet inte går parten emot är ett exempel på situationer då lagstiftaren ansett det vara uppenbart obehövligt att kräva att myndigheten kommunicerar utredningsmaterialet. 
 För försäkringskassornas del finns anledning nämna följande. Har en enskild ansökt om en viss förmån eller ett visst bidrag och kassan avslår ansökningen eller bifaller den endast delvis, föreligger ett fall då avgörandet går parten emot. I ordet "ansökan" ligger att det rör sig om en viljeyttring från den försäkrades sida i förhållande till kassan. Parten önskar att kassan skall besluta till dennes fördel på visst sätt. Denna viljeyttring kan vara mer eller mindre preciserad. Är den tydlig till sin innebörd, uppstår inte någon svårighet att tolka uttrycket "inte går par- ten emot". Är den otydlig, ligger det nära till hands att tolka undantags- regeln med försiktighet. Det överordnade rekvisitet är att kommunika- tion skall vara uppenbart obehövlig. Eftersom kassans beslut ofta är av ingripande betydelse för den försäkrade, torde det som regel inte vara "uppenbart obehövligt" att kommunicera utredningsmaterialet. För att undgå onödig omgång kan formen för kommunikationen anpassas till vad materialet avser (se t.ex. Vägledning 1999 s. 28). 
 Har kassan själv tagit initiativ till ärendet, passar i och för sig ut- trycket "inte går parten emot" mindre väl på situationen. Som nyss an- getts kan det dock antas att den försäkrade vanligen har ett intresse av att få del av utredningen i ärendet, även om det rör sig om en förmån som han har rätt till enligt lag. I 1971 års lagstiftningsärende uttalade RFV i sitt remissyttrande bl.a. att i första instans inom socialförsäk- ringen kunde ofta "ett starkt enskilt intresse tala för att beslut fattas utan föregående kommunikation, så mycket mer som socialförsäkrings- ärendenas handläggning starkt präglas av officiella prövningsprinciper och den aktiva verksamhet socialförsäkringsorganen har att bedriva för att hjälpa de försäkrade till de förmåner vartill de kan vara berättigade". Det nu aktuella undantaget från kommunikationsplikten (i 15 § i 1971 års lag respektive 17 § FL) är emellertid snävt utformat. Det ger inte något stöd för att statsmakterna avsett att på socialförsäkringsområdet medge en ordning enligt vilken kassorna beslutar "ovanför de försäkra- des huvuden". För att kommunikation skall kunna underlåtas måste åtgärden vara uppenbart obehövlig. Ett fall då detta skulle kunna vara förhållandet är att den försäkrade uttryckligen förklarat sig införstådd med det av kassan tillämnade beslutet. Det kan dock även i ett sådant fall finnas skäl till kommunikation, nämligen om kassan inte är överty- gad om att den enskilde till fullo insett räckvidden av sin förklaring. 
 Vad gäller besluts överklagande anges i 22 § FL att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Bestämmelsen överensstämmer i sak med vad 
  
 116  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 som gäller i allmän förvaltningsdomstol, jfr 33 § andra stycket FPL. Ett beslut överklagas som huvudregel hos allmän förvaltningsdomstol (22 a § FL). 
 Någon generell reglering av de materiella kraven för besluts över- klagbarhet finns inte i förvaltningslagen, trots att flera försök till lag- stiftning lagts fram, se SOU 1968:27 (s. 220 f.) och prop. 1971:30 (s. 390 f.) samt SOU 1983:73 (s.117 f.) och prop. 1985/86:80 (s. 45 f.). För vissa specialfall finns bestämmelser i 9 § tredje stycket, 12 § fjärde stycket och 30 § FL. 
 Vad som krävs för att ett beslut skall vara överklagbart är en svår fråga som, i avsaknad av uttryckliga regler, har fått lösas i doktrin 
 36  
 och praxis samt i specialförfattningar. Det skulle föra för långt att i detta sammanhang redovisa de allmänna grundsatser som fyller ut författ- ningsbestämmelser i ämnet. För en utförligare redogörelse se Hell- ners/Pierce s. 237 f. med där gjorda hänvisningar. Kort kan sägas att utgångspunkten är att det normalt går att överklaga myndigheters beslut. För att räknas som ett överklagbart beslut måste det dock röra sig om ett av myndigheten gjort uttalande som består vid tidpunkten för överklagandet och som har någon form av rättslig verkan, dvs. är bin- dande för parten eller någon annan, eller som annars mer väsentligt påverkar någons personliga eller ekonomiska ställning. Formellt krävs att beslutet dokumenterats skriftligt. Oförbindande uttalanden från en myndighet kan inte överklagas, t.ex. allmänna anvisningar om hur en viss sak bör bedömas, eller allmänna råd och upplysningar. Inte heller en åtgärd som ligger inom ramen för myndighetens faktiska handlande kan överklagas och detsamma gäller ren passivitet från myndighetens sida, exempelvis att ett ärendes handläggningstid är för lång. Inte heller beslut som fattas under beredningen av ett ärende, t.ex. om komplette- ringar eller om yttranden, eller beslut på verkställighetsstadiet kan i normalfallet överklagas. 
 Frågan om ett beslut är överklagbart eller inte skall prövas ex offi- cio av klagomyndigheten (se t.ex. Martinez s. 203 
 ).  
 Detta skall prövas före frågan om klaganden har rätt att klaga (se Ragnemalm s. 49). Om beslutet inte är överklagbart skall skrivelsen med överklagande avvisas av klagoinstansen. 
 Sakägarkretsen, dvs. vem som har rätt att överklaga ett beslut, är inte närmare definierad i lag än till den som beslutet angår. Allmänt brukar som en förutsättning för klagorätt krävas att beslutet antingen påverkar vederbörandes rättsliga ställning eller rör ett intresse som på 
  
 36  
 Se t.ex. Ragnemalm, Förvaltningsbesluts överklagbarhet, 1970, cit.  
 Ragne- malm. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 117 
  
 något sätt godkänts av rättsordningen. Gränsdragningen kan ofta vara vansklig. Se vidare Jenkins/Pierce s. 245 f. 
 Förvaltningslagen innehåller även bestämmelser om tiden och sättet för överklagande (23 § FL), prövning av att överklagande skett i rätt tid (24 § FL) samt överlämnande av överklagandet till högre instans (25 § FL). Av bestämmelserna framgår bl.a. att ett beslut överklagas skrift- ligt. Med ett skriftligt överklagande får jämställas telegram eller annat fjärrskriftsmeddelande eller telefax. Ett krav på skriftlighet torde emel- lertid utesluta överklagande genom ett elektroniskt meddelande. IT- utredningen har visserligen gjort bedömningen att även elektroniska rutiner skall kunna tolkas in i begreppet skriftlig (jfr SOU 1996:40 s. 93 f. med hänvisningar). Med en sådan utgångspunkt skulle givetvis ett krav på skriftlighet inte ställa hinder i vägen för en ökad teknikan- vändning. Det måste dock ifrågasättas om det är möjligt att i ett hävd- vunnet skriftlighetskrav utan vidare föra in en användning av elektro- nisk dokumentation (jfr även 2 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen). En annan sak är att om ett överklagande exempelvis anländer till en myn- dighet genom  
 e-post, 
  kan skriftlighetskravet anses uppfyllt om myndig- heten skriver ut meddelandet, se Jenkins/Pierce s. 269. 
 Ett överklagande skall ha kommit in till beslutsmyndigheten inom tre veckor från den dag då att klaganden fick del av beslutet. Myndig- heten har att göra en s.k. rättidsprövning. Har överklagandet kommit in för sent skall myndigheten avvisa överklagandet. Ett undantag är bl.a. om myndigheten har lämnat klaganden felaktig underrättelse om hur man överklagar och förseningen beror på den felaktiga fullföljdshän- visningen (se 24 § FL och Jenkins/Pierce s. 283 f.). 
 För förmåner och bidrag på socialförsäkringsområdet finns en mängd avvikande föreskrifter såväl beträffande överklagande som för andra delar av handläggningen. När det gäller förhållandet mellan för- valtningslagen och sådana föreskrifter kommer detta att belysas i av- snitt 4.3 i de sammanhang där det har betydelse. 
  
 4.3 
  
 Föreskrifterna i författningar om socialförsäkring 
  
 Som har nämnts i avsnitt 4.1 begränsas utredningens redogörelse för nuvarande regelsystem beträffande förfarandet till sådana ämnen som utredningen bedömt ha särskilt intresse i fråga om förenhetligande och förtydligande. Den följande framställningen beskriver i enlighet här- med nuvarande förhållanden beträffande 
  
 118  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 – 
  
 anhängiggörande av ärenden samt akthantering (4.3.1), 
  
 – 
  
 utredningsansvaret (4.3.2), 
  
 – 
  
 den försäkrades skyldighet att anmäla ändrade förhållanden (4.3.3), 
  
 – 
  
 föredragning av ett ärende (4.3.4), 
  
 – 
  
 kommunikation (4.3.5), 
  
 – 
  
 beslutsmotivering (4.3.6), 
  
 – 
  
 beslut genom automatisk databehandling (ADB, 4.3.7), 
  
 – 
  
 underrättelse om samt expediering av beslut (4.3.8), 
  
 – 
  
 interimistiska beslut (4.3.9), 
  
 – 
  
 överklagande och omprövning (4.3.10), 
  
 – 
  
 minskning och indragning av ersättning (4.3.11), 
  
 – 
  
 återkrav (4.3.12), 
  
 – 
  
 när ett beslut blir gällande (4.3.13). 
  
 Bestämmelser i nu angivna hänseenden finns inte endast i de lagar som reglerar förhållandena på socialförsäkringsområdet. En mångfald regler återfinns i författningar utfärdade av regeringen liksom i föreskrifter meddelade av RFV, jfr bl.a. 20 kap. 16 § AFL och förordningen (1998:562) med vissa bemyndiganden för RFV att meddela föreskrif- ter. För att ge en tillfredsställande bild av nuvarande förhållanden har det inte synts nödvändigt att redogöra även för bestämmelser i reger- ingsförfattningar eller föreskrifter meddelade av RFV. Däremot har RFV:s rekommendationer i verkets Allmänna råd (RFV Rekommende- rar) m.m. i viss utsträckning återgetts när det varit ägnat att belysa in- nebörden av gällande regler. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 119 
  
 4.3.1 
  
 Anhängiggörande av ärenden samt akthantering 
  
 4.3.1.1 
  
 Inledning 
  
 Förvaltningslagen gäller främst handläggning av ärenden. Någon all- män definition av begreppet ärende ges varken i lagen eller dess förar- beten. Inte heller på socialförsäkringsområdet finns någon sådan defini- tion. Handläggning av ärenden brukar ställas mot s.k. faktiskt handlan- de. Det karaktäristiska för försäkringskassans verksamhet är att denna antingen självmant eller på begäran av en försäkrad prövar frågan om ersättning i en eller annan form. Det rör sig då normalt om handlägg- ning av ärenden. Ibland kan dock gränsdragningen gentemot faktiskt handlande väcka vissa frågor. Ett sådant fall är rehabiliteringsområdet, se avsnitt 4.2. Ett annat kan vara gränsdragningen mellan å ena sidan allmänna upplysningar och rådgivning och å andra sidan muntlig ären- dehandläggning. 
 Generellt kan med ett ärende förstås den verksamhet som inleds med ett initiativ från försäkringskassan rörande en förmån, ett bidrag eller en annan ersättning till den försäkrade eller med att denne gör en ansökan härom och som avslutas med ett slutligt beslut. En sådan defi- nition av ärendebegreppet torde kunna tillämpas på i stort sett samtliga ärendeslag inom socialförsäkringen. Ett ärende om förtidspension in- leds exempelvis genom en ansökan och avslutas genom ett beslut om rätt till pension med visst belopp. Från ärendet skall skiljas verkställig- heten av ärendet, dvs. i normalfallet utbetalningen av en förmån. Utbe- talningar kan i vissa fall pågå under en lång tid efter det att ärendet avslutats. Verkställigheten kan i vissa fall vara villkorad av en redovis- ning, se t.ex. 7 § förordningen (1993:1091) om assistansersättning. 
 Ärenden om sjukpenning och föräldrapenning intar en särställning på så sätt att något formligt slutligt beslut inte fattas. Ett ärende om sjukpenning anses i stället avslutat när en sammanhängande utbetal- ningsperiod upphör. För föräldrapenning får ramen för ärendet anses bestämd genom begäran i försäkran. Om en förälder t.ex. begär föräld- rapenning den förste i varje månad under sex månaders tid är detta att uppfatta som ett ärende, inte sex skilda ärenden. 
 I detta avsnitt skall redovisas nuvarande bestämmelser för socialför- säkringen om hur ett ärende kan inledas – anhängiggöras – och vilken verkan ett anhängiggörande får. Vidare kommer försäkringskassans journalföring och anknytande frågor att beskrivas. Redan här kan påpe- kas att ett särskilt problem är att det ibland kan vara svårt att särskilja olika ärenden som rör samma person från varandra, vilket delvis kan ha samband med hur ärendena praktiskt hanteras i kassorna. 
  
 120  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Inledningsvis kan konstateras att det varken i förvaltningslagen eller för socialförsäkringen finns någon generell bestämmelse om ärendes anhängiggörande. Det har dock förekommit förslag att införa en sådan regel. Besvärssakkunniga föreslog en allmän bestämmelse om anhäng- iggörande, men menade att formen för anhängiggörandet inte kunde förenhetligas, eftersom ärendenas olika beskaffenhet ställde upp olika krav på handläggningen (se Besvärssakkunnigas betänkande Lag om förvaltningsförfarandet, SOU 1964:27 s. 27 och s. 287). I den följande lagstiftningsprocessen ansåg man emellertid att den av kommittén före- slagna regeln var självklar och därmed onödig (se betänkandet Förvalt- ningslag, SOU 1968:27, s. 50). 
 I förarbetena till den nya förvaltningslagen föreslog Förvaltnings- rättsutredningen en allmän bestämmelse liknande den som föreslagits av White. Motivet till bestämmelsen angavs vara att an- hängiggörandet var grundläggande och inte kunde förbigås i den tänkta förfaranderegleringen. Man ansåg dock att det var tillräckligt att kodi- fiera gällande rätt (se betänkandet Ny förvaltningslag, SOU 1983:73 s. 79). Inte heller denna gång infördes dock en regel om anhängiggö- rande av ärenden. Chefen för Justitiedepartementet anförde att det var av vikt att den nya lagen blev enkel, klar och kort samt att det bl.a. mot den bakgrunden fanns anledning att lämna vissa frågor, som för närva- rande var oreglerade, utanför lagen (se prop. 1985/86:80 s. 14 f.). 
 I avsaknad av en generell reglering får ledning hämtas främst ur doktrinen. 
 37  
 Kort kan sägas att ett ärende kan anhängiggöras hos en myndighet på flera olika sätt. Dels kan en fråga väckas genom en fram- ställning av enskild, s.k. privat anhängiggörande, dels kan det ske ge- nom initiativ från den beslutande myndigheten eller någon annan myn- dighet, s.k. publikt anhängiggörande. 
 De viktigaste formerna av privat anhängiggörande är ansökan och anmälan. Ansökan anses innefatta en begäran om beslut av myndighe- ten. En sådan begäran benämns ibland anmälan. Anmälan kan dock även ha andra syften och verkningar än en begäran om ett beslut. Ex- empelvis kan en anmälan vara ett meddelande till myndigheten om ett visst sakförhållande. Såväl ansökan som anmälan beror i regel på den enskildes eget initiativ även om anmälningsskyldighet ibland kan vara stadgad. 
 Publikt anhängiggörande kan ske dels ex officio av den beslutande myndigheten, dels av annan myndighet än den beslutande och då på många olika sätt och under många olika namn, exempelvis ansökan, framställning eller begäran. 
  
 37  
 Se t.ex. Martinez s. 92 f. och Jenkins/Pierce s. 45 f. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 121 
  
 Det är således inte alla sorters initiativ från enskild eller från myn- dighet som medför en skyldighet för myndigheten att fatta beslut i sa- Rivera, dvs. vad som i doktrinen benämns materiell anhängighetsverkan. Om åtgärden har sådan verkan, är en annan fråga om anhängiggörandet i så fall är exklusivt, dvs. utesluter andra former av anhängiggörande. 
 På socialförsäkringsområdet förekommer såväl ansökningar eller anmälningar från enskild som publikt anhängiggörande. Ansökan kan ibland ske formlöst men skall ibland ges skriftlig form. Det förekom- mer olika krav på ansökans form i övrigt. Uppgifter skall i vissa fall lämnas på heder och samvete. Det förekommer krav på egenhändig underskrift samt på användandet av vissa blanketter. Härutöver finns en rad bestämmelser om vilket innehåll ansökan skall ha, främst genom regler om att vissa handlingar skall bifogas. Möjligheterna till publikt anhängiggörande är inte reglerade i någon större utsträckning. Vissa uttryckliga regler om sådana initiativ finns dock. Nedan följer en redo- görelse för huvuddragen i nuvarande bestämmelser. 
  
 4.3.1.2 
  
 Publikt anhängiggörande 
  
 På socialförsäkringsområdet finns inte någon samlad reglering av när den beslutande myndigheten själv skall eller kan anhängiggöra ett ärende. 
 För några ärendeslag krävs inget initiativ från den enskilde utan be- slut om förmånen meddelas utan ansökan eller anmälan. Så är exem- pelvis fallet med allmänt barnbidrag och de flesta fall av förlängt barn- bidrag. Motivet till ett sådant förfarande är i korthet att den tekniska utvecklingen m.m. har gjort det möjligt (jfr för barnbidrag prop. 1973:29 s. 14 f.). 
 Även beträffande ålderspension finns vissa kvarvarande bestämmel- ser om utbetalning utan ansökan (jfr RFFS 1998:7 om ansökan om pen- sion). Dessa bestämmelser kan dock komma att upphävas i och med ikraftträdandet av de reformerade utbetalningsreglerna i LIP år 2001. 
 Försäkringskassan har även att utan ansökan pröva ett ärende om assistansersättning för det fall någon hos kommun ansökt om personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade (LSS) och kommunen har anmält detta till försäkrings- kassan (jfr 5 § lagen 1993:389 om assistansersättning). 
 För förtidspension och sjukbidrag finns i 16 kap. 1 § andra stycket AFL en bestämmelse med innebörden att om en person uppbär sjuk- penning, ersättning för sjukhusvård eller rehabiliteringspenning får försäkringskassan på eget initiativ tillerkänna honom eller henne för- tidspension eller sjukbidrag utan ansökan. Bestämmelsen är också till- 
  
 122  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 lämplig då den försäkrade uppbär ersättning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). Om sjukbidrag, vårdbidrag, handi- kappersättning eller särskild efterlevandepension har tillerkänts en för- säkrad under begränsad tid får tiden för förmånen förlängas utan ansö- kan. 
 Försäkringskassan har även en  
 ex-officioskyldighet 
  att ompröva ärenden, se 20 kap. 10 a § AFL och 13 kap. 9 § LIP. Beträffande dessa regler se även avsnitt 4.3.10.4 och 4.3.10.5. 
 Om initiativet till ett ärendes upptagande tas ex officio av den beslu- tande myndigheten anses det som huvudregel inte finnas någon ovill- korlig skyldighet att meddela beslut (se Martinez s. 94 f 
 .).  
 Myndighe- tens initiativ är i denna situation inte heller exklusivt utan ärendet kan i regel lika gärna tas upp på initiativ av enskild, jfr nedan om ansökan. 
 En särskild sak är om försäkringskassan i annat fall än när det är ut- tryckligen föreskrivet kan anhängiggöra ett ärende, dvs. vilken initiativ- rätt försäkringskassan då har. Frågan har nära samband med ansökans betydelse och behandlas i det sammanhanget, se avsnitt 4.3.1.4. 
 Vad gäller publikt anhängiggörande på initiativ av annan myndighet än beslutsmyndigheten finns i 6 § kungörelsen (1962:394) med vissa bestämmelser rörande ansökan om pension enligt lagen om allmän för- säkring, m.m. (pensionskungörelsen) en bestämmelse av innebörden att försäkringskassan efter framställan av statligt eller kommunalt perso- nalpensionsorgan får besluta om pension utan att ansökan har skett. Utredningens undersökning tyder emellertid på att sådana framställ- ningar i princip inte förekommer. 
  
 4.3.1.3 
  
 Anmälan 
  
 Anmälan och försäkran i sjuk- och föräldraförsäkringen 
 För rätt till ersättning i form av sjukpenning eller sjuklön är stadgat en anmälningsskyldighet vid sjukdomsfall. För arbetstagare skall denna anmälan ske till arbetsgivaren och arbetsgivaren har i sin tur en skyl- dighet att till försäkringskassan anmäla ett sådant sjukdomsfall som har gett arbetstagare hos honom rätt till sjuklön, förutsatt att sjukdomsfallet och anställningen fortsätter efter sjuklöneperiodens utgång. För sådana försäkrade som inte omfattas av bestämmelserna om sjuklön skall an- mälan i stället ske direkt till försäkringskassan, jfr 3 kap 14 § AFL samt 8 och 12 §§ lagen (1991:1047) om sjuklön. 
 Motsvarande anmälningskrav finns för försäkrad som gör anspråk på föräldrapenningförmån, jfr 4 kap. 15 § AFL. Visst undantag från anmälningsskyldigheten finns, nämligen om en förälder direkt övergår 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 123 
  
 från att uppbära en föräldrapenningförmån till en annan sådan förmån (se 2 § RFFS 1998:14). Rätten till ersättning är som huvudregel knuten till tidpunkten för anmälan. Bestämmelserna om anmälan som krav för sjukpenning fanns intagna i 3 kap. 10 § AFL i dess ursprungliga lydel- se. De var i sin tur överflyttade från 26 § lagen (1947:1) om allmän sjukförsäkring och har starkt samband med den karenstid, som då gäll- de. 
 Syftet med anmälningsskyldigheten för sjukpenning och sjuklön har främst ansetts vara att det skall vara möjligt för försäkringsgivaren, dvs. främst försäkringskassan, att kontrollera att den försäkrade har fått sin arbetsförmåga nedsatt i sådan omfattning att han eller hon är berät- tigad till sjukpenning (jfr t.ex. prop. 1990/91:181 s. 45). Anmälnings- skyldigheten för rätt till ersättning från föräldraförsäkringen har ansetts ha samma huvudsyfte. I samband med att anmälningsskyldigheten för föräldrapenningen utvidgades uttalade chefen för Socialdepartementet följande (prop. 1984/85:78 s. 75 f.) 
 Syftet med anmälningsplikten är i första hand att försäkringskassan skall ha möjlighet att kontrollera att den försäkrade uppfyller villkoren för er- sättningen. Vidare skall samordning av olika förmåner kunna ske. Ge- nom att anmälan görs får kassan också möjlighet att begära in handling- ar och förbereda kommande utbetalning av ersättning. 
 Bestämmelserna om anmälan kompletteras med en skyldighet för den som gör anspråk på ersättning i form av sjuklön, sjukpenning eller för- äldrapenning att lämna en försäkran. I syfte att ge ett bättre beslutsun- derlag i sjukpenningärenden utvidgades omfattningen av denna försäk- ran 1995 (se prop. 1994/95:147 s. 24 f.). Försäkran skall numera ges in till försäkringskassan dels i början av ett sjukfall, dels som en särskild försäkran efter 28 dagars sjukskrivning. Sådan försäkran skall enligt bestämmelserna i 3 kap. 8 § AFL vara skriftlig och uppgifterna skall lämnas på heder och samvete. För arbetstagare gäller en motsvarande skyldighet att ge in försäkran till arbetsgivaren. 
 Frågan om anmälan, försäkran eller särskild försäkran har an- hängighetsverkan har inte berörts i förarbetena till någon av ovan nämnda bestämmelser. Utredningen har erfarit att en anmälan leder till att försäkringskassan, på grund av förvaltningslagens bestämmelser om serviceskyldighet, skickar ut blanketter för försäkran för sjuk- eller föräldrapenning, som den försäkrade sedan har att ge in till kassan. Om en försäkran inte kommer in fattas inte något beslut med anledning av den gjorda anmälan. Det sagda innebär att en anmälan om sjuk- eller föräldrapenning, som handläggningen sker i dag, inte anses ha någon materiell anhängighetsverkan utan att detta följer av att en försäkran kommer in till försäkringskassan. Motsvarande får anses gälla för an- 
  
 124  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 mälan om sjukdom enligt lagen om sjuklön samt för anmälan om för- äldrapenning (jfr  
 2–3 
  §§ RFFS 1998:14). En särskild försäkran, som skall ges in efter 28 dagar i ett pågående ärende om sjukpenning, kan å andra sidan inte anses initiera ett nytt ärende utan får ses som ett mate- riellt krav för att ersättning skall utges. 
 Anmälan i andra fall 
 Inom arbetsskadeförsäkringen finns en anmälningsskyldighet för ar- betsskada, se 8 kap. 1 § LAF. Underrättelse om arbetsskada skall ome- delbart lämnas till arbetsgivaren, som i sin tur har anmälningsskyldig- het till försäkringskassan. Annan än arbetstagare skall själv anmäla arbetsskada till kassan. Bestämmelserna stammar från lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring. Reglerna om anmälningsskyldighet utforma- des med hänsyn till såväl skadereglering som till arbetarskydd och sta- tistik (jfr prop. 1953:178 s. 154). Anmälningen medför inte materiell anhängighetsverkan såvitt gäller den försäkrades rätt till ersättning. Enligt en särskild bestämmelse i 8 kap. 3 § andra stycket LAF skall nämligen fråga om den försäkrade har ådragit sig arbetsskada prövas endast i den mån det behövs för att bestämma ersättning enligt lagen. 
 Hur ett ärende om ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring anhängiggörs är oklart. Någon bestämmelse om ansökan eller anmälan för rätt till ersättning finns inte. Det finns dock en preskriptionsregel, enligt vilken ansökan om ersättning skall ha gjorts inom sex år från den dag ersättningen avser, vilket möjligen tyder på att det förutsätts en ansökan av enskild, jfr 6 kap. 6 § LAF. Även Arbetsskadeutredningen, som i betänkandet Den framtida arbetsskadeförsäkringen (SOU 1998:37) föreslår vissa handläggningsfrister, synes ha utgångspunkten att ansökan om ersättning skall ske (se t.ex. nämnda betänkande s. 43). 
 Ett anmälningsförfarande finns även för vissa andra förmåner. Såle- des skall anmälan ske av den som önskar uppbära flerbarnstillägg en- ligt 2 a § tredje stycket eller 2 b § fjärde stycket lagen (1947:529) om barnbidrag. Några särskilda krav synes inte uppställda för sådana an- mälningar. Inom det reformerade ålderspensionssystemet skall anmälan ske för överlåtelse av rätt till premiepension samt för överlåtelse av pensionsgrundande belopp för barnår. Sådan anmälan skall enligt 15 kap. 6 § LIP vara skriftlig. Ansökan om efterlevandepension kan i vissa fall ersättas av en anmälan enligt särskilda bestämmelser. Även för sjukvårdsförmånerna finns vissa regler om anmälningsplikt för bl.a. vårdgivare (jfr t.ex. 2 kap. 3 a och 3 b §§ AFL). Gemensamt för dessa anmälningar är att det snarare än att röra sig om ett anhängiggörande av 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 125 
  
 ett ärende är fråga om en upplysning från den enskilde om vissa faktis- ka förhållanden. 
  
 4.3.1.4 
  
 Ansökan 
  
 Ansökans verkan 
 De flesta ärendeslagen i socialförsäkringen uppställer ett krav på ansö- kan. Detsamma gäller för omprövning och ändring enligt lagen om all- män försäkring respektive enligt lagen om inkomstgrundad ålderspen- sion. En ansökan om en förmån inom socialförsäkringen anses, i likhet med vad som är huvudprincipen för förvaltningen i stort, innebära ma- teriell anhängighetsverkan. 
 En särskild fråga är vilken betydelse en ansökan har, dvs. i vilken utsträckning försäkringskassan är bunden av innehållet i eller avgräns- ningarna av en ansökan från en enskild. Uttryckt på ett annat sätt kan man fråga sig om en ansökan har konstitutiv betydelse för ärendet eller om den endast tjänar syftet att se till att försäkringskassan får vissa upplysningar i sak. Ett uttryck för ansökans verkan är i vilken utsträck- ning den enskilde har möjlighet att med bindande verkan för kassan återkalla en ansökan och få ett ärende avskrivet. 
 Huvudprincipen för förvaltningen får anses vara att gynnande beslut kan meddelas endast på ansökan av den enskilde (se Martinez s. 95). Ett sådant anhängiggörande är alltså exklusivt. På socialförsäkringsom- rådet är rättsläget något mera oklart. 
 Ett exempel kan hämtas från ärendeslagen förtidspension och sjuk- bidrag. För dessa förmåner krävs – i likhet med flertalet andra förmåner 
 – som huvudregel en skriftlig ansökan, som skall vara avlämnad på en av RFV fastställd blankett (jfr 16 kap. 1 § AFL och 2 § pensionskun- görelsen). Av blanketten – FKF 3030 – framgår emellertid inte om den enskilde ansöker om sjukbidrag eller om förtidspension, från vilken tidpunkt ansökan avser eller till vilken del, exempelvis hel, halv eller en fjärdedels förmån. Bakgrunden till blankettens utformning är att Försäkringsöverdomstolen (FÖD) i ett avgörande Fösäkringsöver- domstolens dom den 12 augusti 1981, mål nr 1051/80) funnit att den försäkrade inte kan välja om förmånen skall utges som förtidspension eller som sjukbidrag, jfr RFV:s yttrande i JO:s ärende dnr  
 3632–1998, 
  beslut av den 23 december 1999. 
 Enligt vad utredningen erfarit är det, bl.a. med hänsyn till blanket- tens utformning, i många fall oklart vad den försäkrade avser med sin ansökan. Mot bakgrund av Försäkringsöverdomstolens avgörande får försäkringskassan dessutom anses oförhindrad att gå utöver ansökan, i 
  
 126  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 vart fall vad avser valet mellan förtidspension och sjukbidrag. I vilken utsträckning kassan dessutom kan gå utöver ansökan på så sätt att man beviljar förmånen till större del än vad som begärts – i de fall begäran är känd – är mer oklart. RFV synes vara av uppfattningen att om det av en ansökan går att utläsa vilken andel av en förmån som yrkas, kan kassan inte bevilja en högre andel på grund av ansökan (se RFV:s All- männa råd 1997:4 s. 36). Frågan synes emellertid inte ha prövats rätts- ligt. Det kan i detta sammanhang anmärkas att den försäkrade själv kan styra i vilken utsträckning förtidspension skall beviljas honom eller henne retroaktivt inom lagens ramar, se FÖD 1981:11. Sammanfatt- ningsvis kan dock konstateras att för förtidspensions- och sjukbidrags- förmåner synes i praxis ansökan inte ha getts den konstitutiva betydelse som gäller för ärenden i förvaltningen i stort. 
 Frågan är då om dessa förmåner intar en särställning jämfört med andra förmåner på socialförsäkringsområdet. Inte heller detta är allde- les klart. För en sådan ståndpunkt skulle möjligen tala att försäkrings- kassan enligt en uttrycklig bestämmelse i 16 kap. 1 § andra stycket AFL i vissa situationer kan initiera ett ärende om förtidspension. Mot- svarande reglering finns inte på andra områden. 
 RFV har å andra sidan i olika sammanhang i generella ordalag eller för andra förmånsslag gjort gällande att socialförsäkringsärendenas handläggning starkt präglas av officiella prövningsprinciper, jfr det ovan i avsnitt 4.2 återgivna remissyttrandet inför 1971 års förvaltningslag samt uttalanden i FÖD 1991:14 och Rättsfall från försäkringsrätterna, FR 1986:2. Lagen om allmän försäkring och de föreskrifter och allmänna råd som finns har vidare ansetts syfta till att tillförsäkra medborgarna den rätt till olika ersättningar som lagstiftningen ger dem, se Rättviseboken s. 5. Detta skulle kunna tas till intäkt för att den försäkrade även beträffande andra ärenden är de om förtidspension eller sjukbidrag inte själv förfogar över ärendet, i vart fall inte sedan det anhängiggjorts. Mot detta kan häv- das att domstolarna i ovan nämnda rättsfall, som avsåg en skadeanmälan om kroppsskada under militärtjänst respektive en arbetsskadelivränta, tillerkände den försäkrade rätt att återkalla ansökan med verkan att ären- Sanders. RFV har vidare i annat sammanhang konstaterat att an- sökan är grunden för prövningen av ärendet (Rättviseboken s. 30). Sammanfattningsvis får det anses oklart om en ansökan i ett socialför-  
 säk-ringsärende, 
  med undantag för förtidspension och sjukbidrag, skall ha annan verkan än en ansökan om en förmån för förvaltningen i stort. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 127 
  
 Ansökans form 
 För flertalet förmåner och bidrag finns ett uttalat krav på att en ansökan skall ske skriftligt. I vissa fall saknas dock sådana bestämmelser. Det ligger emellertid nära till hands att man i formuleringen ansökan läser in ett krav på skriftlighet. För havandeskapspenning uppställs exempel- vis i 3 kap. 9 a § AFL ett krav på ansökan för rätt till ersättning. På motsvarande sätt som för sjukpenning kan ersättning inte utges före tidpunkten för ansökan. I förarbetena (prop. 1984/85:78 s. 88 f.) anförs att en ansökan bör krävas men att en muntlig sådan bör accepteras för fastställandet av från vilken dag ersättning utges. 
 Andra ansökningsbestämmelser som saknar uttryckliga formkrav är ansökan om rehabiliteringsersättning och arbetshjälpmedel samt ansö- kan om förlängt barnbidrag i vissa speciella situationer. I det senare fallet är bestämmelsen inte alls kommenterad i förarbetena med mer än att vissa uppgifter måste tillföras ärendet av annan än försäkringskas- san. I det förra fallet uttalas i förarbetena (prop. 1990/91:141 s. 67) att det är av vikt att ansökan kan ske smidigt och enkelt. I Rehabiliterings- utredningens betänkande (SOU 1988:41 s. 405) finns dock formule- ringar som tyder på ett liknande synsätt som det för havandeskapspen- ning. 
 För omprövning av ett ärende enligt lagen om allmän försäkring krävs skriftlig ansökan (jfr 20 kap. 10 och 13 §§ AFL och 23 § FL). Ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL kan dock begäras formlöst. I förar- betena till bestämmelsen anfördes att eftersom försäkringskassan ex officio skulle vara skyldig att under angivna förhållanden ändra ett beslut kan man inte kräva att en ansökan om ändring skall ske skriftligt (SOU 1976:53 s. 141). För omprövning enligt lagen om inkomstgrun- dad ålderspension krävs, enligt 13 kap. 11 §, skriftlig begäran. 
 Ansökans innehåll och utformning i övrigt 
 Vad gäller ansökans innehåll och utformning i övrigt ligger det i sakens natur att det materiella innehållet i hög grad skiljer sig från förmån till förmån. Det förekommer skilda bestämmelser om vilka uppgifter som skall bifogas en ansökan och även om att ansökan skall ske på en av RFV för ändamålet framtagen blankett. 
 Vissa generella bestämmelser finns emellertid. I 20 kap. 8 § AFL in- fördes 1997 en bestämmelse att uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete om inte särskilda skäl talar mot det. Som utvecklas i avsnitt 4.3.2.3 är bestämmelsen inte begränsad till en- dast ansökan, utan gäller generellt för den försäkrades medverkan. 
  
 128  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Redan före införandet av denna bestämmelse gällde att uppgifter skulle lämnas på heder och samvete för en rad olika förmåner. Dessa bestämmelser fick kvarstå oförändrade även efter införandet av den generella regeln. Den försäkrade skall således enligt 3 kap. 8 § AFL till försäkringskassan ge in en skriftlig försäkran för sjukpenning. Uppgif- terna i försäkran skall lämnas på heder och samvete. Enligt 12 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd skall ansökan om underhållsstöd inne- hålla en försäkran på heder och samvete att de lämnade uppgifterna är riktiga. Av 19 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag framgår att i ansö- kan om bostadsbidrag skall uppgifter om faktiska förhållanden lämnas på heder och samvete. Ansökan om bostadstillägg till pensionärer skall enligt 11 § lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer innehål- la en av den sökande och, om sökanden är gift, dennes make underskri- ven förklaring på heder och samvete att de lämnade uppgifterna stäm- mer överens med sanningen. Ytterligare ett område där kravet ställs är bilstöd till handikappade, se 12 § förordningen (1988:890) om bilstöd. 
 Härutöver har det efter den generella bestämmelsens tillkomst in- förts bestämmelser med motsvarande innehåll i 15 kap. 14 § LIP, som genom hänvisning gäller även för bl.a. garantipension. 
 Den generella bestämmelsen i lagen om allmän försäkring infördes som ett led i strävandena att motverka fusk och brister i socialförsäk- ringssystemen, se prop. 1996/97:121 s. 22 f. Regeringen anförde att de största vinsterna kan uppnås genom att rätt beslut fattas från början och att förutsättningarna för detta är att den försäkrade får information både om sin rätt till en förmån och om sin skyldighet att lämna rätt uppgifter i ansökan. Vidare ansågs en viktig förutsättning vara att reglerna är så enhetliga som möjligt. Motiven bakom att införa ett krav på uppgifts- lämnande på heder och samvete angavs vara att detta krav skulle bidra till att förbättra beslutsunderlaget samt att det kunde bidra till att tyd- liggöra regelsystemet för aktörerna inom socialförsäkringssystemet. Motiven ansågs gälla generellt inom hela försäkrings- och bidragsom- rådet (se prop. 1996/97:121 s. 36 f.). 
 I kravet på att uppgifter skall lämnas på heder och samvete får även anses ligga ett krav på ett egenhändigt undertecknande av ansökan. I vissa fall finns ett uttryckligt krav på ett sådant undertecknande, jfr t.ex. 3 § pensionskungörelsen (1962:394). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 129 
  
 Avvisning av en ofullständig ansökan 
 Förvaltningslagen upptar inte någon regel om avvisning av en ofull- ständig ansökan, även om vissa försök till sådan lagstiftning har gjorts (se SOU 1964:27 s. 415 f. och prop. 1971:30 s. 375). 
 38  
 Det betyder inte att en förvaltningsmyndighet är betagen att avvisa en ansökan, om den enskilde har ansökt om en förmån för egen del och bristen i ansökan inte lämpligen kan eller bör botas på annat sätt än genom parten själv (jfr Jenkins/Pierce s. 60 f.). 
 Inte heller för socialförsäkringen finns någon generell lagregel som ger försäkringskassan rätt att avvisa en framställning på grund av att det finns brister i ansökan. Dock finns exempel på en sådan bestäm- melse i 20 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag med följande lydelse. 
 Är en ansökan så ofullständig att den inte kan läggas till grund för pröv- ning av bidraget, får försäkringskassan förelägga sökanden att inom viss tid avhjälpa bristen vid påföljd att ansökningen annars inte tas upp till prövning. Ett sådant föreläggande får delges. Följs inte föreläggandet får ansökan avvisas. 
 Bestämmelsen kommenteras inte på annat sätt i propositionen än att det i specialmotiveringen anförs att försäkringskassan ges möjlighet att begära in kompletterande uppgifter om ansökan inte kan avgöras i be- fintligt skick samt att om föreläggandet inte följs kan ansökan avvisas. Vidare uttalas att ett sådant avvisningsbeslut kan överklagas enligt för- valtningslagens regler (se prop. 1992/93:174 s. 65). Noteras kan att man i det utredningsförslag som låg till grund för propositionen föror- dade en i stort sett identisk bestämmelse med det undantaget att ansö- kan i stället skulle avslås om kompletteringsföreläggandet inte följdes (se SOU 1992:89 s. 16 och 103). Regeringens skäl att i stället välja avvisning finns inte redovisade i propositionen. 
  
 BTP-utredningen 
  har i sitt betänkande Inkomstprövning av bostads- tillägg till pensionärer (SOU 1999:52) föreslagit att en motsvarande bestämmelse som den i lagen (1993:737) om bostadsbidrag skall infö- ras i lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer. Utredningen anför att det i en enkät till försäkringskassorna har visat sig att det re- gelbundet uppstår problem med att få in kompletterande uppgifter om 
  
 38  
 I 5 § förvaltningsprocesslagen (1971:291, FPL) finns för de allmänna för- valtningsdomstolarna en bestämmelse som innebär att om bl.a. en ansöknings- handling är så ofullständig att den inte kan läggas till grund för en prövning i sak skall rätten förelägga sökanden att inom viss tid avhjälpa bristen vid på- följd att hans talan annars inte tas upp till prövning. Detsamma skall gälla om handlingen brister i fråga om de krav på personuppgifter m.m. som uppställs i lagens 3 §, om dessa brister inte är av ringa betydelse för delgivningen i målet. 
  
 130  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 sökandens ekonomiska förhållanden och att man i en situation där så- dan komplettering, trots påminnelser, inte kommer in bör kunna avvisa ansökan (se betänkandet s. 256 f.). Betänkandet har legat till grund för regeringens proposition Reformerade regler för bostadstillägg till pen- sionärer m.fl. (2000/01:140), som överlämnats till riksdagen. 
 Med ovan redovisade undantag saknas alltså bestämmelser inom so- cialförsäkringen om avvisning av ärenden på grund av brister i ansö- kan. Det förhållandet att sådana bestämmelser saknas innebär inte att en försäkringskassa är avskuren från möjligheten att avvisa en ansökan som trots uppmaning från kassan inte kompletteras av sökanden. Det får med hänsyn till omständigheterna avgöras om ärendet ändå kan handläggas, t.ex. därför att kassan själv kan skaffa in de uppgifter som saknas (jfr Robertson s. 36 f.). 
 Av utredningens organisationsenkät framgår att en nästan genomgå- ende uppfattning hos försäkringskassorna är att det krävs särskilt lag- stöd för att en kassa skall kunna avvisa en ansökan, se bilaga 7. Med hänsyn härtill torde det vara ovanligt att avvisning med åberopande av allmänna förvaltningsrättsliga grundsatser förekommer på socialförsäk- ringsområdet. Möjligen ligger det nära till hands för kassorna att i stäl- let för att avvisa en ansökan göra en sakprövning på det befintliga un- derlaget och meddela ett avslagsbeslut. Eftersom sådana beslut som regel inte anses ha rättskraft, torde effekterna i praktiken inte skilja sig från ett avvisningsbeslut. 
  
 4.3.1.5 
  
 Akthantering m.m. 
  
 Enligt 15 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) skall en myndighet som huvudregel utan dröjsmål registrera en allmän handling som har kom- mit in till eller upprättats av myndigheten. Om det finns särskilda skäl får dock regeringen föreskriva undantag från registreringsskyldigheten i fråga om handlingar av visst slag som hos myndigheten förekommer i betydande omfattning. För försäkringskassorna gäller ett sådant undan- tag för handlingar i försäkringsärenden samt samlingsräkningar med bilagor för tandvård, läkarvård eller annan sjukvård, se 5 § sekretess- förordningen (1980:657). 
 För de handlingar som inte omfattas av undantagen i sekretessför- ordningen skall registrering ske. De handlingar som omfattas av undan- taget skall hållas ordnade (jfr Vägledning 1999 s. 8). 
 Någon enhetlig praxis för hur försäkringskassan skall hantera hand- lingar och annat material i sina ärenden, eller i vilken utsträckning dia- rium eller annat register förs, finns inte. RFV påpekar att det genom att kassan på journalblad dokumenterar vidtagna åtgärder är enklare att 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 131 
  
 snabbt få överblick över ett ärende. En ytterligare åtgärd som kan med- föra betydande tidsvinster är att lägga handlingarna i ett ärende i den ordning som de antecknats på journalbladet, numrera dem och samti- digt anteckna numret i anslutning till numret på journalbladet (se Väg- ledning 1999 s. 16). RFV:s uttalande ligger i linje med flera påpekan- den från JO, som framhållit att det i och för sig inte finns något krav på att handlingar i en akt fortlöpande aktbilageras, men att aktbilagering underlättar läsningen av en akt, vilket kan ha betydelse t.ex. när en ny handläggare skall sätta sig in i ärendet. JO har även påpekat att det för partens rätt till insyn i sitt ärende enligt 16 § FL är av utomordentlig vikt att akterna är lättillgängliga och överskådliga, se bl.a. protokoll vid inspektion av Örebro läns allmänna försäkringskassa den  
 17–19 
  okto- ber 2000, dnr  
 3125–2000. 
  
 Utredningen har, som redovisas nedan i avsnitt 6.4 och bilaga 8, ge- nomfört en undersökning av förtidspensions- och sjukbidragsakter. För en utförligare redogörelse hänvisas till bilagan. Det kan dock kort kon- stateras att försäkringskassorna generellt hanterar handlingar i akter efter personnummer och inte efter ärenden. Det förekommer allmänt att det i samma akt finns flera ärenden, exempelvis ett ärende om sjukpen- ning och ett om sjukbidrag eller ett om sjukbidrag, ett om förtidspen- sion och vissa handlingar om rehabilitering. Å andra sidan förekommer också allmänt att det i samma ärende finns två akter, nämligen en för rätten till förtidspension och en för beräkningen av förmånens storlek. Förekomsten av och utseendet på journalblad varierar liksom vilken ordning som finns i akten. I vissa fall då journalblad förekommer har dessa inte förts fortlöpande. Även JO har vid sina inspektioner upp- märksammat bristande ordning i akter samt vid journalföring, se t.ex. ovan angivna inspektionsprotokoll. 
  
 4.3.2 
  
 Utredningsansvaret 
  
 4.3.2.1 
  
 Inledning 
  
 Det finns ingen allmän lagbestämmelse som klargör hur långt en för- valtningsmyndighet ansvarar för att ett ärende blir tillräckligt utrett. Frågan om införande av bestämmelser i ämnet har diskuterats alltsedan White 1964 föreslog en utförlig, generell reglering av frå- gor om utredningsskyldigheten, parts medverkan, bevismedel och upp- tagande av bevis (se SOU 1964:27 s. 28 f. och 288 f.). Förslaget ledde inte till lagstiftning vid 1971 års förvaltningsrättsreform (se SOU 1968:27 s. 50 f. och prop. 1971:30 s. 286 f.), om man bortser från före- skriften om myndighets vägledningsplikt i formellt hänseende (8 § i 
  
 132  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 1971 års förvaltningslag). Trots förslag av Förvaltningsrättsutredningen om införande av en allmän regel om myndighets utredningsansvar (se SOU 1983:73 s. 20 och 80 f.) infördes ingen sådan i den nya förvalt- ningslagen (jfr prop. 1985/86:80 s. 13 f. och 16 f.). I denna lag togs upp vissa allmänna regler om myndighets serviceskyldighet (4 § FL) och om kraven på handläggningen av ärenden (7 § FL). Ingen av dessa be- stämmelser ger i och för sig någon tydlig anvisning om hur långt myn- dighetens ansvar gentemot parten sträcker sig (jfr ordalagen "i den ut- sträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet" i 4 § första stycket FL). Man kan emellertid hävda att bestämmelserna på sitt sätt ger uttryck åt den grundläggande tanken att myndigheterna har ett ansvar för att ärendena blir tillräckligt utredda (se Jenkins/Pierce s. 55 f. och 72). 
 Även om lagstiftaren varit återhållsam i fråga om att tydligt lagfästa själva principen om förvaltningsmyndigheternas utredningsansvar, har dessa myndigheter sedan länge ansetts ha ansvaret för att utredningen i ett ärende blir så fullständig som det erfordras. Denna princip –  
 offici- alprincipen  
 – innebär att myndigheten skall leda utredningen och se till att erforderligt material kommer in. Den innebär däremot inte att myn- digheten måste ombesörja utredningen själv (se Martinez s. 100). I vad mån myndigheten eller parten skall ombesörja att materialet fak- tiskt skaffas in beror på ärendets beskaffenhet och sådana omständighe- ter som om ärendet inletts efter ansökan av den enskilde eller på initia- tiv av myndigheten (se även Wennergren s. 94 f.). Frågor om myndig- hets utredningsbefogenheter och partens skyldighet att medverka är ofta närmare reglerade i specialförfattningar på olika förvaltningsom- råden, t.ex. på socialförsäkringsområdet. 
 I rättstillämpningen har frågor om förvaltningsmyndighets utred- ningsskyldighet avgjorts bl.a. av JO, se t.ex. JO 1977/78 s. 310 (fråga om länsstyrelses utredningsansvar i ett ärende om kilometerskatt), 1993/94 s. 344 (fråga om skyldighet för försäkringskassa att komplette- ra bristfällig utredning i ärende om rätt till sjukpenning och arbetsska- deersättning m.m.) och 1997/98 s. 460 (fråga bl.a. om en förvaltnings- myndighets utredningsansvar i ett ärende om parkeringstillstånd). 
 Medan rättsläget beträffande förvaltningsmyndigheternas utred- ningsansvar väsentligen får sitt innehåll av allmänna förvaltningsrätts- liga principer och deras tillämpning i praxis liksom genom specialreg- ler på olika förvaltningsområden, har motsvarande fråga uttryckligen reglerats för de allmänna förvaltningsdomstolarnas del i förvaltnings- processlagen. Enligt 8 § FPL skall rätten tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. Vid behov anvisar rätten hur utredningen bör kompletteras. Överflödig utredning får avvisas. För domstolarnas del 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 133 
  
 har sålunda officialprincipen kommit till direkt uttryck i FPL (se härom vidare bl.a. Wennergren, Förvaltningsprocesslagen m.m., 4 uppl. 2001, s. 135 f. och Pace, Förvaltningsprocessrättens grunder, 7 uppl. 1992, s. 55 f.). Den nämnda regleringen innehåller också en anvisning om domstolens processledande befogenhet. Eftersom den kontradikto- riska principen präglar processen i förvaltningsdomstolarna (se Butler, nyss a.a. s. 136 f.), innehåller förvaltningsprocesslagen också en rad bestämmelser om parts medverkan samt om bevismedel och upptagande av bevisning. 
  
 4.3.2.2 
  
 Försäkringskassans utredningsskyldighet m.m. 
  
 Någon generell lagreglering rörande försäkringskassans utredningsan- svar finns inte i lagen om allmän försäkring eller annan författning på socialförsäkringens område (jfr dock vad som sägs nedan beträffande 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL). Officialprincipen gäller på området. Försäkringskassan har en allmän skyldighet att se till att utredningen i ett ärende blir så fullständig som erfordras. Det betyder bl.a. att kassan själv i viss utsträckning får ombesörja behövliga utredningsåtgärder (jfr även Robertson s. 51). I 18 kap. AFL, vilket behandlar försäkringskas- sornas verksamhet och organisation, anges i 2 § första stycket 1 kas- sans grundläggande uppgift vara att utreda och besluta i ärenden som enligt lagen om allmän försäkring eller annan författning skall skötas av kassan (se prop. 1997/98:41 s. 108). Bestämmelsen kan dock inte tilläggas någon betydelse när det gäller det rättsliga utredningsansvaret i kassans ärenden. 
 Avsaknaden av en generell lagreglering rörande försäkringskassans utredningsansvar (här bortses från 4 och 7 §§ FL) motvägs av ett flertal specialregler på området beträffande kassans utredningsskyldighet i olika hänseenden och befogenhet att begära in utredning. Vad gäller utredningsskyldigheten bör först erinras om bestämmelsen i 3 kap. 6 § andra stycket AFL. Enligt denna skall försäkringskassan i den utsträck- ning det skäligen påkallas genom förfrågningar hos de försäkrade eller på annat lämpligt sätt inhämta uppgifter om den försäkrades inkomst- förhållanden, arbetstid och andra omständigheter som har betydelse för sjukpenningförsäkringen. Bestämmelsen är på grund av hänvisning tillämplig också i fråga om havandeskapspenning (se 3 kap. 9 a § tredje stycket AFL) och föräldrapenningförmåner (se 4 kap. 18 § AFL). Den har i ett inom Socialdepartementet utarbetat förslag Beräkningsunder- lag för dagersättning – sjukpenning, föräldrapenning m.m. (Ds 1999:19) ersatts av en föreskrift som lägger ett större ansvar på den försäkrade. 
  
 134  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 För sjukpenning finns mera detaljerade bestämmelser om försäk- ringskassans utredning i 3 kap. 8 a § AFL. Enligt paragrafens första stycke skall kassan – senast när det särskilda läkarutlåtande och den särskilda försäkran som avses i 3 kap. 8 § tredje stycket har kommit in och efter hörande av försäkringsläkaren – bedöma i vilken mån arbets- förmågan fortfarande är nedsatt på grund av sjukdom samt om rehabili- tering eller ytterligare utredningsåtgärder är erforderliga. Om det är nödvändigt för bedömning enligt första stycket skall kassan begära att den försäkrade genomgår utredning för bedömning av den försäkrades medicinska tillstånd, arbetsförmågan och behovet av och möjligheterna till rehabilitering (andra stycket). Enligt tredje stycket i paragrafen skall kassan även annars under sjukperioden, när det finns skäl till det, undersöka om den försäkrade efter sådan åtgärd som avses i 3 kap. 7 b § eller 22 kap. AFL, helt eller delvis kan försörja sig själv genom eget arbete. Till nu nämnda bestämmelser är fogat ett fjärde stycke där det föreskrivs att kassan, när det kan anses nödvändigt för bedömning- en av rätt till sjukpenning eller åtgärder enligt 3 kap. 7 b § eller 22 kap. AFL, under sjukperioden även i övrigt skall 
  
 1. 
  
 infordra utlåtande av viss läkare eller annan sakkunnig, 
  
 2. 
  
 göra förfrågan hos den försäkrade, den försäkrades arbetsgivare eller någon annan som kan antas kunna lämna nödvändiga uppgifter, och 
  
 3. 
  
 besöka den försäkrade. 
  
 Beträffande föräldrapenningförmåner finns även vissa bestämmelser om försäkringskassans rätt att bl.a. kräva särskilt utlåtande för att styr- ka barnets eller den ordinarie vårdarens sjukdom, smitta eller funk- tionshinder som avses i 4 kap. 10 eller 10 a § AFL (se 4 kap. 13 § andra och tredje styckena AFL). I fråga om förtidspension återfinns i 7 kap. 3 b § AFL bestämmelser om försäkringskassans utredning. Första stycket i paragrafen motsvarar andra stycket i 3 kap. 8 a §, andra stycket mot- svarar fjärde stycket i 3 kap. 8 a § (med tillägg av en fjärde punkt om rätt för kassan att undersöka om den försäkrade efter rehabiliteringsåt- gärd e.d. helt eller delvis kan försörja sig själv genom arbete) och fjär- de stycket motsvarar tredje stycket i 3 kap. 8 a §. I paragrafens tredje stycke ingår en regel om efterkontroll. 
 Som berörts i avsnitt 4.2 finns i 22 kap. 5 § AFL bestämmelser om kassans samordnings- och tillsynsansvar när det gäller rehabilitering. I paragrafens andra stycke föreskrivs att kassan i samråd med den för- säkrade skall se till att hans behov av rehabilitering snarast klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 135 
  
 En bestämmelse av mer allmän räckvidd rörande försäkringskassans utredningsåtgärder finns sedan 1997 i 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL. Enligt detta lagrum får försäkringskassan även i andra fall än när det är särskilt föreskrivet – för bedömningen av rätten till ersättning som kas- san betalar ut enligt lagen om allmän försäkring – 
  
 1. 
  
 göra förfrågan hos den försäkrade eller någon annan som kan antas kunna lämna nödvändiga uppgifter, och 
  
 2. 
  
 besöka den försäkrade. 
  
 Bestämmelsen i 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL kompletterar motsva- rande regler i 3 kap. 8 a § fjärde stycket och 7 kap. 3 b § AFL (jfr prop. 1996/97:121 s. 27 f., 39 och 61) och har tillkommit som ett led i strä- vandet att förbättra försäkringskassornas kontrollmöjligheter. I motsats till de senare reglerna innebär 20 kap. 8 § fjärde stycket inte något di- rektiv till kassorna att utnyttja dessa utredningsåtgärder. Lagrummet syftar till att slå fast att detta är åtgärder som står till kassans förfogan- de att utnyttja i den mån det i olika fall finns skäl för det i och för be- dömningen av ersättningsrätten. 
 Det som föreskrivs i 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL har genom hän- visning i olika specialförfattningar gjorts tillämpligt beträffande en rad förmåner och bidrag på socialförsäkringens område (jfr nyss nämnda prop. s. 31 f.). I fråga om ekonomiskt stöd till barnfamiljer finns sådana hänvisningar i bl.a. 14 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag, 42 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd, 30 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag, 4 § lagen (1991:1488) om handläggning av vissa ersätt- ningar till den som tjänstgör inom totalförsvaret och 9 § lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn. När det gäller ersättning vid sjukdom och handikapp kan erinras om 26 § lagen (1991:1047) om sjuklön (jfr 11 § samma lag), 18 § lagen (1993:389) om assistansersättning och 15 § lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. Beträffande ersättning vid ålderdom finns en hänvisning i 15 § lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer. Någon mot- svarande hänvisning finns inte i lagen om inkomstgrundad ålderspen- sion. 
 Specialförfattningarna på området ger också exempel på särskilda regler om försäkringskassans utredningsåtgärder. Sålunda återfinns i 8 kap. lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring en bestämmelse om att försäkringskassan har rätt att, i den mån det behövs för att bestämma ersättning enligt lagen, hos myndighet som har att utöva tillsyn över arbetsgivares verksamhet begära undersökning av arbetsförhållanden eller att, om särskilda skäl föreligger eller det gäller annan försäkrad än arbetstagare, själv företa sådan undersökning. Andra exempel på sär- 
  
 136  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 regler om kassans utredningsbefogenheter finns i 26 och 27 §§ lagen (1993:737) om bostadsbidrag; bl.a. ges kassan rätt att utfärda föreläg- gande för den som får eller har fått preliminärt bidrag att lämna de uppgifter som har betydelse för bidragsprövningen. 
  
 4.3.2.3 
  
 Den försäkrades skyldighet att medverka 
  
 Den försäkrades skyldighet att medverka i ett ärende är reglerad på flera sätt i lagstiftningen. En generell regel om den försäkrades upp- giftsskyldighet finns i 20 kap. 8 § första stycket AFL. Enligt denna skall den som är försäkrad (eller på annan grund har rätt till ersättning enligt lagen) lämna de uppgifter som är av betydelse för tillämpningen av lagen. Till denna regel har, som ett led i strävandet att förebygga missbruk inom socialförsäkringssystemen, i andra stycket fogats en bestämmelse om att uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete, om inte särskilda skäl talar mot det. Enligt tredje stycket kan närmare föreskrifter om skyldighet att lämna uppgifter en- ligt första och andra styckena meddelas av regeringen eller efter reger- ingens bemyndigande RFV. 
 Den generella regleringen i 20 kap. 8 §  
 första–tredje 
  styckena AFL har genom hänvisning gjorts tillämplig över socialförsäkringsområdet i övrigt. Hänvisningsbestämmelser återfinns i samma författningar som har angetts ovan i redogörelsen för försäkringskassans utredningsskyl- dighet och utredningsbefogenheter. 
 Beträffande ålderspension finns i 15 kap. 11 § LIP en föreskrift om upplysningsskyldighet för enskild som i huvudsak motsvarar regeln om parts uppgiftsskyldighet i 20 kap. 8 § första stycket första meningen AFL (se prop. 1997/98:151 s. 771). Enligt 15 kap. 11 § LIP krävs dock att den enskilde fått ett föreläggande att meddela upplysningar av en skattemyndighet, en försäkringskassa, Premiepensionsmyndigheten eller en allmän förvaltningsdomstol. Skyldigheten gäller i den omfatt- ning och inom den tid som har angetts i föreläggandet. I 15 kap. 14 § LIP finns regler om uppgiftsskydlighet för omyndig m.fl. och om skyl- dighet att lämna uppgifter om faktiska förhållanden på heder och sam- vete (jfr 20 kap. 8 § första stycket andra meningen och andra stycket AFL). 
 För vissa förmånsslag finns härutöver särregler om den försäkrades medverkan. I fråga om sjukpenning regleras t.ex. den försäkrades skyl- dighet att styrka sjukdomen och dess varaktighet i 3 kap. 8 § AFL. En- ligt första stycket i paragrafen skall den försäkrade till försäkringskas- san ge in en skriftlig försäkran för sjukpenning. Försäkran skall inne- hålla uppgifter om sjukdomen, en beskrivning av den försäkrades ar- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 137 
  
 betsuppgifter och den försäkrades egen bedömning av arbetsförmågan. Uppgifterna i försäkran skall lämnas på heder och samvete. I andra stycket föreskrivs att den försäkrade skall till kassan ge in läkarintyg för att styrka nedsättning av arbetsförmåga på grund av sjukdom senast från och med den sjunde dagen efter sjukanmälningsdagen till dess sådant läkarutlåtande som anges i tredje stycket har getts in till kassan. Tredje stycket innehåller regler om skyldighet för den försäkrade att ge in ett särskilt läkarutlåtande och en särskild skriftlig försäkran för att styrka nedsättning av arbetsförmåga på grund av sjukdom senast från och med den tjugoåttonde dagen efter sjukanmälningsdagen. 
 Liknande krav på den försäkrade att prestera viss utredning finns i 4 kap. 13 § AFL beträffande tillfällig föräldrapenning. Enligt 22 kap. 4 § AFL skall den försäkrade lämna de upplysningar som behövs för att klarlägga hans behov av rehabilitering och efter bästa förmåga aktivt medverka i rehabiliteringen. Enligt 14 § lagen (1988:1465) om ersätt- ning och ledighet för närståendevård skall den som önskar få ersättning till sin ansökan foga ett utlåtande av en läkare som ansvarar för den sjukes vård och behandling. I 8 kap. 6 § lagen (1976:380) om arbets- skadeförsäkring åläggs den som har rätt till ersättning från försäkringen att enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer lämna de uppgifter som är av betydelse för till- lämpningen av lagen. Enligt 11 § lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare åligger det den som vill ha ersättning att prestera viss ut- redning om beslut som fattats enligt smittskyddslagen (1988:1472) m.m. 
  
 4.3.3 
  
 Den försäkrades skyldighet att anmäla ändrade förhållanden 
  
 I avsnitt 4.3.2.3 har redogjorts för vad som gäller beträffande den för- säkrades skyldighet att medverka under ett ärendes handläggning. Med ett ärende har därvid avsetts det förlopp som tar sin början i att anting- en försäkringskassan tar initiativ till en åtgärd rörande en förmån eller ett bidrag eller den försäkrade gör en ansökan härom och som avslutas med att kassan meddelar ett slutligt beslut i saken (se i fråga om ären- debegreppet även under avsnitt 4.3.1). Även om det är av största vikt att kassans beslutsunderlag är så korrekt som möjligt, kan det ofta inte undvikas att de förhållanden som förelegat vid tiden för det slutliga beslutet småningom ändras i ett eller annat avseende. Många förmåner och bidrag skall t.ex. utgå under långa perioder, t.ex. förtidspension och bostadstillägg till pensionärer. Författningsregleringen på området har därför sedan länge kommit att innehålla regler om den försäkrades 
  
 138  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 eller bidragsberättigades skyldighet att till kassan anmäla om något förhållande ändrats som påverkar rätten till ersättning. 
 Den i 20 kap. 8 § första stycket AFL föreskrivna uppgiftsskyldighe- ten för den försäkrade eller annan ersättningsberättigad är inte i tiden begränsad till det nyss nämnda ärendeförloppet. Skyldigheten avser uppgifter "som är av betydelse för tillämpningen av lagen". Bestäm- melsens lydelse har i denna del varit oförändrad sedan tillkomsten av lagen om allmän försäkring. Det förtjänar påpekas att någon generell sanktion för den händelse parten inte fullgör denna sin uppgiftsplikt inte skrivits in i lagen förrän vid 1997 års reform rörande systembrister och missbruk inom socialförsäkringssystemen (se prop. 1996/97:121 s. 39). Enligt en bestämmelse som infördes då i 20 kap. 3 § tredje stycket AFL kan försäkringskassan vid underlåtelse att fullgöra upp- giftsplikten dra in eller sätta ned ersättningen, om omständigheterna motiverar det (se vidare nedan beträffande 3 kap. 6 § första stycket och 17 § AFL). Här bör även erinras om den regel om återbetalningsskyl- dighet som ingår i 20 kap. 4 § första stycket AFL. Denna gäller bl.a. om någon genom underlåtenhet att fullgöra en uppgiftsskyldighet för- orsakat att ersättning utgått obehörigen eller med för högt belopp. 
 Som har berörts förut har regleringen i 20 kap. 8 § första stycket AFL genom hänvisning i stor utsträckning gjorts tillämplig över social- försäkringsområdet i övrigt (jfr vad som sagts i avsnitt 4.3.2.2 och 4.3.2.3). Detsamma gäller bestämmelsen i 20 kap. 3 § tredje stycket AFL. Underlåtenhet av part att fullgöra upplysningsskyldigheten enligt 15 kap. 11 och 14 §§ LIP synes däremot inte vara förenad med någon sådan påföljd som sägs i 20 kap. 3 § tredje stycket AFL. 
 Utöver de nu nämnda, allmänna bestämmelserna rörande uppgifts- skyldighet finns ett stort antal föreskrifter om skyldighet för den för- säkrade eller annan bidragsberättigad att beträffande olika stödformer anmäla ändrade förhållanden till försäkringskassan. Enligt 3 kap. 6 § första stycket AFL skall en försäkrad, när han gör anspråk på sjukpen- ning, till kassan anmäla sådan ändring i sina inkomstförhållanden eller andra omständigheter, som påverkar rätten till sjukpenning eller sjuk- penningens storlek. Bestämmelsen får betydelse inte bara för tiden fram till kassans beslut om utbetalning av sjukpenning utan även för tiden därefter. Den är sanktionerad genom en regel i 3 kap. 17 § första stycket b AFL om indragning eller nedsättning av sjukpenning vid un- derlåtenhet att fullgöra anmälningsplikten. I sammanhanget bör också erinras om bestämmelsen om återbetalningsskyldighet i 20 kap. 4 § första stycket AFL. Denna gäller bl.a. om någon genom underlåtenhet att fullgöra en anmälningsskyldighet förorsakat att ersättning utgått obehörigen eller med för högt belopp. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 139 
  
 Bestämmelserna i 3 kap. 6 § första stycket och 17 § första stycket b AFL har genom hänvisning gjorts tillämpliga beträffande vissa andra förmåner och bidrag på socialförsäkringsområdet, se 4 kap. 18 § AFL (föräldrapenningförmåner) och 9 § lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare (smittbärarpenning). På motsvarande sätt har i 12 § lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård hänvisats till föreskriften i 3 kap. 6 § AFL (jfr även 17 § i 1988 års lag) och i 6 kap. 7 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring hänvisats till före- skriften i 3 kap. 17 § AFL (jfr även 5 kap. 11 § andra stycket i 1976 års lag). 
 I åtskilliga fall har särskilda regler getts om den försäkrades eller bidragsberättigades skyldighet att anmäla ändrade förhållanden. Den som uppbär förtidspension är enligt 16 kap. 8 § första stycket AFL skyldig att utan oskäligt dröjsmål anmäla till försäkringskassan om han eller hon börjar förvärvsarbeta, börjar förvärvsarbeta i större omfatt- ning än tidigare, fortsätter att förvärvsarbeta efter tid som avses i 15– 17 §§ eller om hans eller hennes arbetsförmåga väsentligt förbättras utan att han eller hon börjar förvärvsarbeta, börjar förvärvsarbeta i stör- re utsträckning än tidigare eller fortsätter att förvärvsarbeta efter tid som avses i  
 15–17 
  §§. Motsvarande gäller den som uppbär efterlevan- depension eller förmån enligt 9 kap. AFL, om förhållandena ändras så att rätten till pensionen eller förmånen påverkas. Underlåts anmälan som avses i första stycket utan giltigt skäl, får pensionen eller förmånen dras in för viss tid eller tills vidare. 
 Enligt 8 § lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer skall den som uppbär bostadstillägg utan oskäligt dröjsmål anmäla till för- säkringskassan 1. om hans eller hans makas ekonomiska förhållanden väsentligt förbättras, 2. om han byter bostad eller om hans boendeför- hållande ändras, eller 3. om han ingår äktenskap eller upplöser sitt äk- tenskap. Mot dessa regler om anmälningsskyldighet svarar regler om omprövning och återbetalning i 9 och 13 §§ i 1994 års lag. I 9 § lagen (1993:389) om assistansersättning föreskrivs att den som erhåller sådan ersättning skall, om förhållandena ändras så att rätten till ersättningen påverkas, genast anmäla detta hos försäkringskassan (jfr 16 § i fråga om återbetalning). Enligt 18 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd finns en anmälningsskyldighet för den som sådant stöd betalas ut till beträffande sådant förhållande som kan påverka rätten till och storleken av stödet (jfr 19 och 20 §§ i fråga om ändring av beslut respektive åter- krav). En regel om anmälningsskyldighet vid ändrade förhållanden finns vidare i 24 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag såvitt avser pre- liminärt bostadsbidrag (jfr 25 § beträffande ändring av beslut). 
 Det kan tilläggas att försäkringskassan – oavsett om det finns en i författning föreskriven uppgifts- eller anmälningsplikt – givetvis kan 
  
 140  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 rikta en förfrågan till den försäkrade eller bidragsberättigade rörande sådana förhållanden som kan påverka rätten till en förmån eller ett bi- drag. Beträffande sådan pension som avses i 16 kap. AFL har uttalats att reglerna i 20 kap. 3 och 4 §§ AFL om verkan av att den försäkrade lämnar oriktig uppgift respektive obehörigen eller med för högt belopp uppbär pension då kan få betydelse (se Fry m.fl., Lagen om all- män försäkring, 1965, s. 211 f.,  
 cit. Hamdahl 
 ). 
  
 4.3.4 
  
 Föredragning av ett ärende 
  
 4.3.4.1 
  
 Allmänt om olika beslutsformer 
  
 Inom en förvaltningsmyndighet kan beslutanderätten utövas antingen av en enda person (den byråkratiska beslutsformen) eller av en grupp av jämställda personer (de kollektiva och de kollegiala beslutsformer- na). Inom den offentliga förvaltningen är i det senare fallet den kollek- tiva beslutsformen det vanliga förfarandet, inte minst i den kommunala sektorn. Det är också enligt 18 § FL det normala när beslut skall fattas av flera gemensamt. Beslutsgruppen består i sådana fall ofta av lek- mannaledamöter (se ang. beslutsformer och funktionsfördelning inom myndigheter bl.a. Martinez s. 32 f. och 112 f.). 
 När det är flera personer som skall besluta i ett ärende, sker det normalt vid ett sammanträde. Vid den kollektiva beslutsformen före- dras ärendena antingen av en ledamot (ofta ordföranden) eller av en tjänsteman, som inte deltar i själva beslutet (men som har reservations- rätt, se 19 § andra stycket FL). För statliga myndigheter är i 24 § första stycket verksförordningen (1995:1322) som huvudregel föreskrivet att ärendena avgörs "efter föredragning". Detta sätt för beslutsfattande har ursprungligen avsett den byråkratiska beslutsformen (se Wennergren s. 114) men småningom vunnit insteg också vid de beslutsformer där beslut skall fattas av en grupp personer, t.ex. en styrelse eller en nämnd. 
 Det finns inte någon författningsföreskrift om hur föredragning av ett ärende skall gå till. Enligt Martinez (se Martinez s. 114) består föredragningen av ett ärende däri, att föredraganden inför den eller de beslutande ger en sammanfattande redogörelse för alla relevanta om- ständigheter i ärendet samt lägger fram ett förslag till beslut. Wenner- gren (se Wennergren s. 111 f.) påpekar att en föredragning behövs, även om ledamöterna i beslutsorganet före sammanträdet har tillställts kopior av de viktigaste handlingarna i ärendet och eventuellt ett förslag till beslut. Enligt honom behövs en muntlig redogörelse för sakläget och de tillämpliga bedömningsgrunderna som inledning till överlägg- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 141 
  
 ningarna. Framför allt är det viktigt med en inledande genomgång av vilka som är de springande punkterna och vilka olika bedömningar som erbjuder sig. Wennergren tillägger, att några allmänna regler inte har utbildat sig för hur en föredragning bör gå till, hur detaljerad eller hur översiktlig den bör vara eller om att förslag till beslut skall finnas utar- betat. "Det är lagt i beslutsorganets hand att själv bestämma hur man vill ha det." 
 I ärenden där kommunallagen (1991:900, KL) styr handläggningen hos kommunala nämnder finns inte några föreskrifter om föredragning av ärendena före beslutsfattande. I fråga om förfarandet när en sådan nämnd fattar beslut skall enligt 6 kap. 28 § KL bestämmelserna i 5 kap.  
 41–44 
  §§ KL tillämpas, dvs. samma regler som gäller för hur ärendena avgörs av kommunfullmäktige (se härom t.ex. Miller/Losman, 1991 års kommunallag, 4 uppl. 1998, s. 114 och Martinez, Kommunalrätt, 15 uppl. 1995, s. 67 f.). 
 Det kan påpekas att den kollektiva beslutsformen i princip förutsät- ter att ledamöterna i beslutsorganet sammanträder och överlägger med varandra. Att t.ex. anordna sammanträden per telefon eller låta ett för- slag till beslut cirkulera bland ledamöterna för skriftligt godkännande (beslut "per capsulam") torde inte vara tillåtet utan särskilt författ- ningsstöd (se Martinez s. 113 och Wennergren s. 124). 
  
 4.3.4.2 
  
 Sättet för avgörande i socialförsäkringsnämnd 
  
 På socialförsäkringsområdet gäller att ett ärende avgörs av tjänsteman eller av socialförsäkringsnämnd. Ärenden i nämnden avgörs efter före- dragning av en tjänsteman, se 18 kap. 18 § tredje stycket AFL. Någon bestämmelse som reglerar föredragningens innehåll finns inte heller här. RFV rekommenderar att ett ärende föredras på så vis att föredra- ganden lämnar en muntlig sammanfattning för varje ärende som skall beslutas samt redovisar sitt förslag till beslut och beslutsmotivering (RFV:s Allmänna Råd 1998:11 s. 12). 
 Utgångspunkten synes vara att föredragning skall ske vid ett sam- manträde där såväl nämndens ledamöter som föredraganden är närva- rande. Vad gäller telefonföredragning rekommenderar RFV att sådan används restriktivt och när det gäller ett enstaka ärende av enkel be- skaffenhet eller ett ärende där utgången är uppenbar och tidsåtgången och kostnaden för föredragandens resor till och från sammanträdesplat- sen framstår som orimlig (a.a. s. 13). Telefonsammanträde mellan le- damöterna torde inte vara förenligt med lagstiftningen (se Robertson s. 171). 
  
 142  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Enligt svaren på utredningens organisationsenkät varierar innehållet i en föredragning mellan försäkringskassorna och även mellan enskilda socialförsäkringsnämnder. I många fall beskrivs att föredragningen går till på det sätt som rekommenderas av RFV. Flera andra kassor redovi- sar en ordning där ärendet anmäls genom att ordföranden eller föredra- ganden läser upp namn och personnummer, varefter ordet lämnas fritt. Åtskilliga mellanformer förekommer, se vidare bilaga 7. Det påpekas särskilt att nämndens ledamöter får del av samtliga handlingar i god tid 
 – oftast två veckor – före sammanträdet. 
 Som redovisas i kapitel 6 har utredningen vid sina besök 2000 varit närvarande vid ett antal sammanträden med socialförsäkringsnämnd. Tillvägagångssättet vid dessa sammanträden har i stort sett genomgå- ende varit att likna vid ett anmälningsförfarande, där namn, person- nummer och – i vissa nämnder – förslag till beslut nämns. Endast i en- staka fall har föredraganden lämnat en sammanfattning av hela eller delar av ärendet. 
 För en redogörelse av föredragandens roll i beslutsprocessen, se av- snitt 3.1.2. 
  
 4.3.5 
  
 Kommunikation 
  
 Förvaltningslagens bestämmelser om kommunikation återfinns i 17 § FL och gäller som huvudregel på socialförsäkringsområdet. Reglerna har beskrivits i avsnitt 4.2. 
 Av utredningens undersökning i förtidspensionsärenden (se bilaga 8) framgår att försäkringskassorna tillämpar förvaltningslagens be- stämmelser om kommunikation olika. Vissa kassor klargör vad den försäkrade yrkar och kommunicerar därefter material i ärendet endast om beslutet går denne emot. Andra kassor kommunicerar alltid material i alla ärenden som avgörs av socialförsäkringsnämnd. Skälet uppges vara att tjänstemännen är osäkra på tillämpningen av förvaltningslagens bestämmelser (se även avsnitt 11.2). 
 Av undersökningen framgår också att försäkringskassorna går ut- över förvaltningslagens bestämmelser om kommunikation. Om kom- munikation sker i ärendet kommunicerar kassorna även kassans förslag till beslut med den försäkrade. Hos flera kassor uttrycktes uppfattning- en att kassan var skyldig att kommunicera förslaget till beslut (se även Robertson, Sekretess inom allmän försäkring, 2 uppl. 1999, s. 60). Kommunikationsskyldigheten i 17 § FL innebär dock endast att en part skall underrättas om uppgifter som tillförts ärendet av annan än honom själv. Av denna bestämmelse följer inte någon skyldighet att kommuni- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 143 
  
 cera förslaget till avgörande. I den mån kassorna gör det är det en extra service mot parten 
 . 
  
 39 
  
 För ärenden enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension gäller vissa inskränkningar i kommunikationsplikten. Beslut om pensionsrätt, pensionspoäng och vårdår får fattas utan att den enskilde fått tillfälle att yttra sig över uppgifter som skall lämnas utan föreläggande i enlig- het med bestämmelser i den lagen eller annan författning (15 kap. 3 § första stycket andra meningen LIP). Det rör sig om uppgifter som au- tomatiskt skall lämnas till försäkringskassan av t.ex. skattemyndighet, Centrala studiestödsnämnden och Totalförsvarets pliktverk. I förarbe- tena anförs att den försäkrade i flertalet fall ändå torde få del av dessa uppgifter genom underrättelse från respektive myndighet (prop. 1997/98:151 s. 766 f.). 
 I ett annat avseende går lagen om inkomstgrundad ålderspension längre än motsvarande bestämmelse i förvaltningslagen. Ett beslut får inte omprövas på initiativ av försäkringskassan, skattemyndighet eller Premiepensionsmyndigheten utan att den enskilde fått tillfälle att yttra sig (15 kap. 3 § sista stycket LIP). 
  
 4.3.6 
  
 Beslutsmotivering 
  
 4.3.6.1 
  
 Skyldigheten att motivera beslut 
  
 De allmänna bestämmelserna om beslutsmotivering i 20 § FL gäller utan inskränkning på socialförsäkringens område. Enligt huvudregeln i denna paragraf skall ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ären- de innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myn- dighetsutövning mot någon enskild. Eftersom förvaltningslagen repre- senterar en minimistandard, gäller det formella kravet på beslutsmoti- vering följaktligen inte alla beslut av en försäkringskassa. Det skall vara fråga om ett slutligt beslut och ärendet skall innefatta myndighets- utövning. Beträffande innebörden härav kan hänvisas till Hell- ners/Pierce s. 204 f. Något hinder mot att lämna en beslutsmotiver- ing även i andra fall än de som är uttryckligen föreskrivna möter inte. 
  
 39  
 JO har vid flera tillfällen uppmärksammat frågan om kommunikation av förslag till beslut (se t.ex. JO:s beslut den 14 september 1982, dnr  
 1538-1981 
  och beslut den 11 mars 1997, dnr  
 857-1996). 
  Uttalandena skall emellertid knappast tolkas så att det enligt JO:s uppfattning allmänt skulle föreligga någon skyldighet för kassan att kommunicera uppgifter i vidare mån än vad som följer av förvaltningslagens regler. RFV har rekommenderat att försäkringskassan tillställer den försäkrade beslutspromemorian med föredragandens förslag till beslut vid kommunicering (se RFV:s Allmänna råd 1998:11 s. 21). 
  
 144  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Huvudregeln i 20 § FL är försedd med vissa undantag. Av dessa för- tjänar några att beröras här. Skälen för ett beslut får utelämnas helt eller delvis, om beslutet inte går någon part emot eller om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen (punk- ten 1). Vidare får motivering utelämnas, om det är nödvändigt med hänsyn till bl.a. skyddet för enskildas personliga förhållanden (punkten 3) respektive om ärendet är så brådskande att det inte finns tid att ut- forma skälen (punkten 4). Beträffande innebörden av dessa undantag kan i första hand hänvisas till Jenkins/Pierce s. 210 f., 213 f. re- spektive 215 samt Robertson s. 152 f. Vad gäller undantagens aktualitet för socialförsäkringsärenden finns anledning tillägga följande. 
 I avsnitt 4.2 har utredningen uppehållit sig vid innebörden av den regel i 17 § FL som innehåller ett undantag från myndighetens kommu- nikationsplikt i fall då kommunikation med parten är uppenbart obe- hövlig. Det som har sagts där om tillämpningen av den undantagsregeln hos försäkringskassorna har aktualitet också när det gäller kassans möj- lighet att avstå från att lämna en beslutsmotivering. Har ärendet an- hängiggjorts genom en ansökan av den försäkrade eller annan ersätt- ningsberättigad person och bifalls inte ansökningen fullt ut, bör skälen för detta alltid anges. När det är kassan som tagit initiativ till ett ären- de, t.ex. till förtidspension enligt 16 kap. 1 § andra stycket AFL, är det som regel inte uppenbart obehövligt att upplysa om skälen för kassans beslut. 
 I fråga om undantagen i punkten 3 (sekretesshänsyn) och 4 (bråds- kande fall) i 20 § FL torde främst det förra kunna få någon praktisk till- lämpning hos försäkringskassorna, t.ex. när det gäller att för en försäkrad som lider av en allvarlig kroppslig eller psykisk sjukdom förklara skälen för ett beslut (jfr Robertson s. 153). Det bör dock betonas att en part alltid har den rätt att ta del av utredningsmaterialet som är föreskriven i 16 § FL. Att helt utelämna motiveringen för ett beslut med hänvisning till punkten 3 bör därför komma i fråga bara när det kan förutses att parten genom innehållet i motiveringen skulle utsättas för t.ex. avsevärt psykiskt lidande. Beträffande undantaget i punkten 4 bör erinras om att 20 § FL inte ställer upp något krav på att beslutsmotiveringen lämnas i skrift. I enkla fall möter det inte något hinder att ge parten en kort upplysning om skälen för ett beslut muntligen. 
 Till regleringen i 20 § FL hör också en bestämmelse om motivering i efterhand. Har en myndighet utelämnat skälen för ett beslut, bör myndig- heten på begäran av den som är part om möjligt upplysa honom om dem i efterhand (se härom Jenkins/Pierce s. 216 f.). Bestämmelsen syftar på de nyss berörda situationer då motivering undantagsvis kan utelämnas. Av skäl som framgått där torde det inte så ofta bli aktuellt att tillämpa regeln om efterhandsmotivering i socialförsäkringsärenden. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 145 
  
 Det finns inga särskilda föreskrifter utfärdade om hur försäkringskas- sorna skall tillämpa förvaltningslagens bestämmelser om motiverings- plikt. I Vägledning 1999 har RFV gett vissa råd om främst utformningen av beslut. Vad gäller innebörden av undantagsreglerna i 20 § FL fram- hålls att det viktigaste undantaget är om beslutet inte går den försäkrade emot utan är otvetydigt gynnande (se Vägledning 1999 s. 35). 
 Vid utredningens undersökningar (se avsnitt 6.4) har framkommit att motiveringskravet i 20 § FL uppfattas olika hos försäkringskassor- na. Å ena sidan finns exempel på en tillämpning som innebär att så gott som alla beslut av kassan, dvs. även bifallsbeslut, förses med motiver- ing. Å andra sidan förekommer att kassan från ärende till ärende bedö- mer om det krävs att skälen för beslutet sätts ut och därvid prövar om detta går den försäkrade emot. Ytterligare förekommer att någon moti- vering inte lämnas i ärenden om förtidspension där kassan tagit initiativ till beslutet, såvida inte den försäkrade uttryckligen motsatt sig utbyte av tidigare förmåner mot förtidspension. 
  
 4.3.6.2 
  
 Motiveringens innehåll 
  
 I 20 § FL anges att beslutet skall innehålla "de skäl som bestämt ut- gången". Det är de omständigheter som varit avgörande för myndighe- tens beslut som skall redovisas. I förarbetena till 1971 års förvalt- ningslag uttrycktes motiveringskravets innebörd på det viset att det var "de springande punkterna" som skall komma fram i motiveringen (se prop. 1971:30 s. 493). Vad som skall tas upp i en beslutsmotivering beror ytterst på ärendets karaktär och omfattning, se vidare Hellners/- Malmqvist s. 207 f., Robertson s. 150 f. och Vägledning 1999 s. 34 f. 
 JO har i ett 1996 avgjort ärende diskuterat olika frågor om utform- ningen av försäkringskassors beslut (JO 1997/98 s. 375). Det gäller bl.a. bristande överensstämmelse mellan socialförsäkringsnämnds pro- tokoll och utsända beslutsmeddelanden, försäkringskassas ordval i vis- sa fall, beslutsdokumenten, återgivande av socialförsäkringsnämnds motivering av beslut och olämplig information i beslutsmeddelanden. Efter anmodan av Chambers inkom RFV, i dess egenskap av tillsynsmyndighet över kassorna, med en redogörelse för de åtgärder som verket vidtagit eller planerade att vidta för att komma till rätta med de olägenheter som JO påtalat i sitt beslut. I redogörelsen framhöll RFV bl.a. att verket i samarbete med tre försäkringskassor tagit fram en s.k. beslutsmodell med beskrivningar av hur olika typer av beslut bör utformas och hante- ras av kassorna. Syftet med modellen var att beslut som fattas inom socialförsäkringsadministrationen skall uppfylla förvaltningslagens 
  
 146  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 bestämmelser samt RFV:s och JO:s krav på utformningen av beslut. Beträffande modellen kan ytterligare nämnas följande. 
 Modellen för beslut hos försäkringskassorna är utformad som en checklista, av vilken framgår vad ett beslut bör innehålla. Modellen utgör inget hinder mot att mer än det som anges i modellen tas med i beslutet. Checklistan består av ett antal rubriker, och under dessa anges i punktform vad som bör framgå under respektive rubrik. Avsikten är att rubrikerna skall återfinnas i besluten i den angivna ordningen. Mo- dellen innehåller två typer av checklistor, den ena för beslut som har fattats av tjänsteman eller socialförsäkringsnämnd och den andra för fall då nämndens beslut åtföljs av ett tjänstemannabeslut (se vidare JO 1997/98 s. 400 f.). Under rubriken "Skäl (obligatorisk vid helt eller delvis avslag)" återges i båda checklistorna följande text: 
 motivering, vilka faktorer har varit avgörande för utfallet 
 bemötande av den försäkrades argument (vad som kommit fram exempelvis vid kommunicering) 
 RFV har utarbetat en reviderad version av den generella beslutsmodel- len (se RFV:s meddelande IM 2000:93). Denna finns tillgänglig för försäkringskassorna på elektronisk väg i handläggningsstödet SOFIA och beskriver ett besluts innehåll och disposition. Under rubriken För- säkringskassans bedömning, som är placerad efter rubriken Beslut och före rubriken Beskrivning av ärendet står följande antecknat: 
 Här motiverar du beslutet, dvs. anger vad som i det enskilda fallet varit avgörande för Försäkringskassans beslut. Här bemöter du också eventu- ella argument från den enskilde, t.ex. invändningar under kommunice- ringen. 
 Du kan även placera detta avsnitt efter avsnittet Beskrivning av ärendet. 
 Avsnittet skall vara kortfattat. 
 Avsnittet är inte obligatoriskt. Ibland behöver inte ett beslut motive- ras enligt förvaltningslagen. Det gäller när beslutet inte går någon part emot. Om du tar med avsnittet är rubriken obligatorisk. 
 Därefter följer ett exempel på en motivering. 
 Av utredningens undersökning i förtidspensionsärenden framgår att vissa försäkringskassor har valt att inte använda den av RFV utveckla- de beslutsmodellen: dessa har i stället i viss utsträckning utarbetat egna mallar (se bilaga 8, underbilaga 3). 
 Det kan anmärkas att det för vissa förmåner på socialförsäkringsom- rådet finns särskilda författningsbestämmelser om beslutets innehåll. För  
 havandeskapspenning  
 stadgas att i beslutet skall anges under hur 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 147 
  
 lång tid ersättning kan utges (3 kap. 9 a § andra stycket AFL). I ett be- slut om  
 bilstöd till handikappad  
 skall anges när bidraget tidigast kan betalas ut (se 4 a § förordningen 1988:890 om bilstöd till handikappa- de). Jfr även 14 § lagen (1996:1030) om underhållsstöd (se även avsnitt 4.3.8). 
  
 4.3.7 
  
 Beslut genom automatisk databehandling (ADB) 
  
 4.3.7.1 
  
 Inledning 
  
 Begreppet automatisk databehandling (ADB) förekommer i lagstift- ningen i olika sammanhang. Exempelvis stadgas i 2 kap. 3 § regerings- formen att varje medborgare skall i den utsträckning som närmare an- ges i lag skyddas mot att hans personliga integritet kränks genom att uppgifter om honom registreras med hjälp av ADB. Begreppet var centralt i den numera upphävda datalagen (1973:289) och det före- kommer även i förvaltningslagstiftningen, se t.ex. för skatteförvalt- ningen i 4 kap. 2 a § taxeringslagen och för socialförsäkringen i 13 kap. 3 § första stycket och 5 § LIP. Under senare tid har lagstiftaren i stället valt att använda en annan term – automatiserad behandling (se t.ex. 5 § personuppgiftslagen 1998:204). Någon skillnad mellan begreppen ADB och automatiserad behandling torde inte vara avsedd. En annan sak är att personuppgiftslagen är vidare än datalagen och täcker såväl helt som delvis automatiserad behandling av personuppgifter (se 5 §). 
 40 
  
 På socialförsäkringsområdet förekommer automatiserad behandling i systemen för handläggningsstöd i varierande grad. RFV har i en kart- läggning som verket utfört 
 41  
 delat upp besluten i tre kategorier. Med  
 au- tomatiska beslut  
 avses i rapporten sådana beslut som fattas och skickas till den enskilde utan att någon tjänsteman är involverad i beslutspro- cessen. Med  
 maskinella beslut  
 avses beslut som skickas från försäk- rings- eller bidragssystemen utan att handläggaren har full kontroll över innehållet i beslutet, exempelvis eftersom vissa uppgifter hämtas från register och handläggaren inte därefter ser beslutet. Med  
 beslut som fattas med maskinellt stöd  
 avses beslut där handläggaren använder ADB- systemet som stöd för att skapa ett beslut men samtidigt har fullständig kontroll över beslutets innehåll (se rapporten s. 2). Från nyss beskrivna 
  
 40 
  
 Dessutom kan lagen tillämpas i ytterligare situationer, se 5 § andra stycket personuppgiftslagen (1998:204). 
  
 41 
  
 Se RFV:s slutrapport den 7 maj 1998, Automatiska och maskinella beslut samt beslut som fattas med hjälp av maskinellt stöd inom socialförsäkringsad- ministrationen - en probleminventering med förslag till åtgärder (bilaga 9). 
  
 148  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 beslut, som alla avser beslut i sak, skall skiljas olika verkställighetsåt- gärder, t.ex. utbetalningar. 
 Det RFV i sin rapport kallar automatiska beslut torde vara detsamma som enligt terminologin i personuppgiftslagen är helt automatiserade beslut eller vad som enligt äldre terminologi benämns beslut genom ADB. 
 Nedan görs först en genomgång av bestämmelserna om beslut genom ADB (4.3.7.2). Från dessa bestämmelser skall skiljas regler om elektro- niska akter, elektroniska dokument, elektroniska signaturer m.m. Sådana regler och det reformarbete som för närvarande pågår på olika områden berörs i avsnitt 6.5. men inte i detta avsnitt. Ytterligare finns bestämmel- ser om vem – vilken myndighet respektive vilken tjänsteman om någon – som är behörig att fatta ett beslut genom ADB samt vem som är ansvarig för sådana beslut. Nuvarande regler härom beskrivs sist i avsnittet (4.3.7.3). 
  
 4.3.7.2 
  
 Beslut genom ADB 
  
 För socialförsäkringsadministrationen saknas – i likhet med vad som gäller för förvaltningen i stort – en generell reglering av möjligheten att fatta beslut genom ADB. Skattemyndighets beslut om pensionsgrun- dande inkomst och Premiepensionsmyndighetens beslut får dock, enligt en bestämmelse i 13 kap. 3 § första stycket LIP, fattas genom ADB när skälen för beslutet får utelämnas enligt 20 § första stycket 1 FL, dvs. när beslutet inte går någon part emot eller det av annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen. Motsvarande bemyndi- gande gäller för försäkringskassans beslut om pensionsgrundande be- lopp, pensionsrätt, pensionspoäng samt inkomst- och tilläggspension (13 kap. 5 § första stycket LIP). 
 Bestämmelserna i lagen om inkomstgrundad ålderspension, som även innehåller regler om elektroniska dokument, motsvarar för skat- temyndighetens del vad som tidigare gällde enligt 1 a och 1 b §§ LBP. 
 I syfte att möjliggöra en ökad datorisering av skatteförvaltningens ärendehantering och kontrollverksamhet genomfördes 1994 efter initia- tiv från Riksskatteverket (RSV) en reform som bl.a. innebar att skatte- myndighetens möjlighet att hämta in uppgifter från andra register till skatteregistret med hjälp av ADB, att vissa uppgifter skulle få lämnas ut från skatteregistret med hjälp av ADB samt att vissa beslut skulle få fattas genom ADB om skälen för beslutet fick utelämnas (se RSV:s skrivelse den 18 januari 1994 samt prop. 1993/94:224, bet. 1993/94 SkU42, rskr. 1993/94:384). Regeringen konstaterade att de aktuella 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 149 
  
 besluten i de flesta fall kunde fattas helt automatiskt, vilket de facto redan skedde (a. prop. s. 19 f.). 
 Vid införandet av bestämmelserna om inkomstgrundad ålderspen- sion anförde regeringen (prop. 1997/98:151 s. 291 och 747) att be- stämmelserna för skatteförvaltningen införts för att möjliggöra en ut- ökad datorisering av skattemyndighetens ärendehantering och för att den pappersbaserade hanteringen skulle kunna ersättas med elektronis- ka dokument och elektroniska akter samt att regleringen borde föras över till lagen om inkomstgrundad ålderspension vad avsåg pensions- grundande inkomst. Även Premiepensionsmyndigheten ansågs ha be- hov av samma möjlighet. 
 Beträffande regleringen för försäkringskassorna i 13 kap. 5 § LIP anförde RFV under remissbehandlingen av de förslag som låg till grund för propositionen att en förutsättning för att det reformerade ål- derspensionssystemet skulle kunna genomföras var att beslut om pen- sionsgrundande belopp, pensionsrätt och pension helt kunde fattas ge- nom ADB samt att det var nödvändigt med en reglering som förhindrar att oklarheter uppstår om befogenheter, ansvar och den närmare hanter- ingen, eftersom det rör sig om ett mycket stort och komplext datasy- stem. Regeringen delade RFV:s uppfattning (prop. 1997/98:151 s. 289 f.). 
  
 4.3.7.3 
  
 Behörigheten att fatta beslut genom ADB 
  
 En annan fråga än själva bemyndigandet att fatta beslut genom ADB är vem som skall anses fatta ett sådant beslut samt vem som är ansvarig för detta. Inte heller här finns någon generell reglering för förvaltning- en i stort eller för socialförsäkringen. Vid den nyss nämnda reformen för skatteförvaltningen diskuterades olika alternativ vad gällde vem som skulle svara för beslutet (se prop. 1993/94:244 s. 20 f.). RSV an- såg att beslutet skulle fattas på myndighetsnivå medan vissa remiss- instanser – Datainspektionen och Justitiekanslern – ansåg att en ansva- rig tjänsteman borde pekas ut även för sådana beslut som fattas genom ADB. Regeringen anförde att av förordningen (1990:1293) med in- struktion för skatteförvaltningen framgår att ärenden avgörs av läns- skattechefen om de inte skall avgöras av styrelsen, skattenämnd eller personalansvarsnämnden vid RSV. För att enskild skulle kunna få ska- destånd vid felaktigheter krävdes inte att någon enskild tjänsteman skulle pekas ut. Inte heller frågan om tjänstefel ansågs utgöra något hinder mot att beslut fattades på myndighetsnivå i stället för av en en- skild tjänsteman. Regeringen ansåg att ingen enskild handläggare borde 
  
 150  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 pekas ut som ansvarig i beslut genom ADB, utan att sådana beslut bor- de anses fattade av länsskattechefen. 
 Av det sagda följer att beslut genom ADB om pensionsgrundande inkomst anses fattade av länsskattechefen på den skattemyndighet som fattar beslutet. För övriga beslut genom ADB på socialförsäkringsom- rådet saknas emellertid motsvarande reglering. 
 En särskild lösning beträffande inkomstgrundad ålderspension är beslutskonstruktionen i 13 kap. 5 § första stycket LIP enligt vilken RFV får fatta beslut genom ADB för försäkringskassornas räkning. Beträffande beslutskompetensen anfördes följande i propositionen (prop. 1997/98:151 s. 290 f.). 
 Vad sedan gäller beslutskompetensen har RFV anfört att denna bör läg- gas på RFV i fråga om beslut om pensionsgrundande belopp, pensions- rätt och pension enligt den föreslagna lagstiftningen. Till stöd härför har verket anfört följande. Den helt övervägande delen av faktaunderlaget för beslut om pensionsgrundande belopp, pensionsrätt och beräkningen av pensionen kommer att tillföras socialförsäkringsadministrationen från externa källor. Endast en mindre del av underlaget kommer från försäk- ringskassorna (t.ex. överlåtelse av barnårsrätt). I flertalet fall kommer underlaget inte till någon del från försäkringskassorna och dessa varken initierar ärendet, har kännedom om faktaunderlaget eller kontroll över den juridiska bedömning som ligger till grund för beslutet. Det är inte heller avsett att försäkringskassorna skall bryta ut ärenden för "manuellt beslut" på den enskilda försäkringskassan enligt andra grunder än de som utgör bas för  
 ADB-programmet. 
  En sådan beslutsordning innebär i realiteten ett delat ansvar mellan RFV och försäkringskassan där RFV i praktiken har huvuddelen av ansvaret. Det är därför inte möjligt att stadga att en viss försäkringskassa skall besluta om pensionsrätt så länge som RFV har huvudansvaret för den automatiska databehandlingen. 
 Regeringen gör beträffande denna fråga följande bedömning. RFV och de allmänna försäkringskassorna har ett gemensamt registeransvar för de register som förs gemensamt för försäkringskassorna och RFV (se 13 § socialförsäkringsregisterlagen [1997:934]). De skäl som RFV anför motiverar enligt regeringens bedömning inte att beslut som fattas genom ADB skall anses ha verket som beslutsmyndighet. Beslut som fattas genom ADB kan i stället beslutas av RFV för försäkringskassans räkning, vilket innebär att det fortfarande är försäkringskassan som är beslutsmyndighet. En sådan ordning skulle innebära att det är försäk- ringskassan som bedömer om ett ärende inte lämpar sig för beslut ge- nom ADB och som beslutar om eventuella ändringar eller omprövning samt vidtar andra åtgärder i anledning av beslutet som t.ex. rättidspröv- ning och avvisning av för sent inkomna överklaganden. 
  
 Lagrådet  
 anser att det inte bör komma i fråga att lämna utrymme för någon oklarhet rörande vem som fattar beslutet när det gäller så väsent- liga lagstiftningsområden som de här aktuella. Även om man kan ha för- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 151 
  
 ståelse för de motiv av praktisk och administrativ art som ligger bakom förslaget, förordar Lagrådet att bestämmelsen om att RFV:s rätt att fatta beslut för försäkringskassans räkning utgår. 
 Regeringen instämmer i Lagrådets uppfattning att det inte skall råda någon oklarhet om vem som fattar beslut i ett ärende. Som redovisats ovan har de allmänna försäkringskassorna inte tillgång till de uppgifter och det datastöd som krävs för en så omfattande beslutshantering som här är i fråga utan denna uppgift måste skötas av RFV. Det är å andra sidan enligt regeringens uppfattning mindre lämpligt att samma myndig- het fattar beslut i enskilda ärenden, omprövar dessa ärenden samt utövar tillsyn över samma verksamhet, vilket skulle bli följden om RFV var be- slutsmyndighet. De allmänna försäkringskassorna har även en större möjlighet att bedöma om ett ärende inte lämpar sig för beslut genom ADB. Den eventuella risk för oklarhet som den föreslagna ordningen skulle kunna innebära, torde minimeras dels genom att förfarandet reg- leras i författning, dels genom att det på besluten tydligt anges besluts- myndighet samt anvisningar om omprövning och ändring. 
 Regeringen vidhåller således förslaget att beslut om pensions- grundande belopp, vårdår, pensionsrätt, pensionspoäng och pension skall få fattas genom automatisk databehandling av RFV för de allmän- na försäkringskassornas räkning 
 I författningskommentaren uttalas följande (s. 748). 
 Av  
 första stycket  
 följer att beslut enligt  
 3–4 
  kap., såsom beslut om andra pensionsgrundande belopp än pensionsgrundande inkomst och beslut om pensionsrätt, liksom beslut om inkomstpension och tilläggspension får fat- tas genom automatisk databehandling. Det fattas då av Riksförsäk- ringsverket för försäkringskassans räkning. Detta innebär att det fortfarande är försäkringskassan som är beslutsinstans i dessa frågor men Riksförsäk- ringsverket beslutar i stället för försäkringskassan i de fall då beslutet till- kommer med stöd av ADB. Det är försäkringskassan såsom det beslutande organet som avgör om ett beslut av en eller annan anledning inte bör beslu- tas genom ADB, t.ex. på grund av att beslutet bör innehålla en utförligare motivering. Även beslut som fattas genom automatisk databehandling får, som angetts i kommentaren till 3 §, motiveras. 
 Eftersom det är försäkringskassan som är beslutsinstans skall ändringar och omprövningar av beslutet göras av försäkringskassan. 
 Utredningen har av RFV erfarit att de beslut som för närvarande omfat- tas av bestämmelsen i 13 kap. 5 § första stycket LIP är i vart fall beslut om pensionsrätt under intjänandetid. I vad mån även andra beslut enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension, t.ex. beslut om pension, anses falla in under bestämmelsen är oklart. Systemen för automatiserad be- handling av den reformerade ålderspensionen är fortfarande under uppbyggnad. 
  
 152  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Av 13 kap. 5 § andra stycket LIP följer att om ett beslut som fattas av RFV för försäkringskassans räkning skall omprövas eller ändras eller om någon annan åtgärd skall vidtas med beslutet, skall detta göras av den försäkringskassa som enligt allmänna regler skall handlägga ärendet. 
  
 4.3.8 
  
 Underrättelse om samt expediering av beslut 
  
 4.3.8.1 
  
 Underrättelse enligt 21 § FL 
  
 Bestämmelserna i förvaltningslagen om underrättelse om beslut (21 §) gäller för försäkringskassorna. Av stadgandet följer att en sökande, klagande eller annan part skall underrättas om innehållet i det beslut varigenom en myndighet avgör ärendet. om detta avser myndighetsut- övning mot någon enskild. Parten behöver dock inte underrättas om det är uppenbart obehövligt. Myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på annat sätt. Underrättelsen skall dock alltid ske skriftligt om part begär det. Om bestämmelsernas närmare innebörd, se Jenkins/Pierce s. 219 f. 
 Bestämmelserna om underrättelse om beslut aktualiserar fyra frå- gor: till vem underrättelse skall ske, vilken typ av beslut som omfattas, hur den skall ske samt vad underrättelsen skall innehålla. 
 Underrättelseplikten ex officio enligt förvaltningslagen omfattar en- dast parter. Underrättelseplikten är av individuell natur. Om det finns flera parter i ett ärende gäller underrättelseplikten i förhållande till var- je part för sig (se t.ex. JO 1989/90 s. 334). Om någon annan som får överklaga beslutet begär det skall bestämmelserna om underrättelse också tillämpas (se 21 § sista stycket FL). 
 För vissa socialförsäkringsersättningar finns i berörda fråga kom- pletterande – och delvis avvikande – bestämmelser. När en barnbi- dragsförmån beviljas skall försäkringskassan underrätta den som är berättigad att uppbära bidraget genom en utbetalningshandling eller på annat sätt (se 3 § första stycket barnbidragsförordningen 1987:386). 
 42  
 För underhållsstöd finns bestämmelser om att underrättelse om beslut skall ske till sökanden samt, om det är ett beslut om att bevilja under- hållsstöd och ålägga återbetalningsskyldighet, till den bidragsskyldige (se 14 § lagen 1996:1030 om underhållsstöd). För assistansersättning stadgas att beslut om sådan ersättning skall sändas till den kommun 
  
 42  
 Om försäkringskassan i stället – efter framställan från socialnämnd – skall betala ut bidraget till annan än den som är berättigad gäller särskilda bestäm- melser (3 § andra - tredje styckena). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 153 
  
 inom vilken den enskilde bor (15 och 20 §§ lagen 1993:389 om assi- stansersättning). Den försäkrade skall beträffande inkomstgrundad ål- derspension underrättas om beslut om pensionsgrundande inkomst, pensionsrätt, pensionspoäng och vårdår inom vissa tidsfrister (se 15 kap. 4 § LIP). 
 43 
  
 Underrättelseskyldigheten enligt förvaltningslagen gäller endast be- träffande slutliga beslut i ett ärende. Härifrån skall skiljas bestämmel- ser om underrättelse om att t.ex. en ansökan har kommit in. Sådana regler återfinns exempelvis för underhållsstöd, där det stadgas att den bidragsskyldige skall underrättas om att en ansökan har kommit in samt att en sådan underrättelse skall innehålla viss information (se 13 § la- gen om underhållsstöd). 
 Sättet för beslutsunderrättelsen får som ovan nämnts som huvudre- gel varje myndighet bestämma. För vissa förmåner ställs upp ett krav på att underrättelsen skall ske skriftligt (se t.ex. för underhållsstöd 14 § lagen om underhållsstöd respektive för beslut enligt lagen om inkomst- grundad ålderspension 15 kap. 4 § LIP). Härutöver finns regler om att beslutsunderrättelsen i vissa fall skall delges. 
 Vad gäller innehållet i beslutsunderrättelsen anges i förvaltningsla- gen att underrättelsen skall avse innehållet i beslutet samt, om beslutet är överklagbart och går parten emot, en underrättelse om hur man över- klagar samt om eventuella avvikande meningar (21 §  
 första–andra 
  styckena FL). 
 JO har vid upprepade tillfällen riktat kritik mot försäkringskassorna för att innehållet i beslut och beslutsmeddelande inte stämmer överens (se avsnitt 7.3.3). 
 Utöver bestämmelserna i förvaltningslagen gäller för underhållsstöd att underrättelsen om beslut om en beviljad förmån skall omfatta in- formation om vissa bestämmelser i lagen (14 § lagen om underhålls- stöd). Även för assistansersättning gäller att det särskilt stadgas att kommunen skall underrättas om vissa uppgifter (se 20 § den lagen). I bestämmelsen om underrättelse i 15 kap. 4 § LIP anges att denna skall omfatta information om hur man begär omprövning. 
  
 4.3.8.2 
  
 Expediering 
  
 Med expediering förstås att ett beslut i skriftlig form tillhandahålls dem som berörs av beslutet (se t.ex. Martinez s. 122). Expediering kan ske 
  
 43  
 För beslut om pensionsrätt för åren  
 1960–1998 
  gäller särskilda bestämmel- ser, se 43 § lagen (1998:675) om införande av lagen (1998:674) om inkomst- grundad ålderspension. 
  
 154  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 även till myndigheter som är berörda av beslutet, exempelvis för att ombesörja verkställigheten. Något krav på expediering uppställs inte i förvaltningslagen. Till skillnad från bestämmelsen i 21 § FL får en ex- pediering anses innefatta ett krav att få del av inte endast innehållet i beslutet utan att beslutshandlingen som sådan skall tillställas parten utan tillägg eller ändringar. 
 Expedieringen har även en särskild grundlagsfäst funktion. Enligt tryckfrihetsförordningen anses en handling upprättad hos myndighet, när den har expedierats. När en handling inte expedieras anses den som huvudregel i stället upprättad när det ärende till vilken den hänför sig har slutbehandlats eller, om handlingen inte hänför sig till visst ärende, när den har justerats av myndighet eller på annat sätt färdigställts (se 2 kap. 7 § första stycket TF). Från huvudregeln finns dock vissa undan- tag. En dom eller annat beslut, som enligt vad som därom är föreskrivet skall avkunnas eller expedieras, samt protokoll och annan handling i vad den hänför sig till sådant beslut, anses i stället upprättade när be- slutet har avkunnats eller expedierats. Annat myndighets protokoll och därmed jämförliga anteckningar anses upprättat när handlingen har justerats av myndigheten eller på annat sätt färdigställts (se 2 kap. 7 § andra stycket  
 2–3). 
  När en handling anses upprättad har betydelse för frågan när den blir allmän. Enligt 2 kap. 3 § TF är en handling allmän, om den förvaras hos myndighet och enligt 6 eller 7 §§ är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndigheten. 
 För socialförsäkringen finns inte några bestämmelser om expedie- ring. Det innebär att socialförsäkringsnämndens protokoll anses upprät- tat i och med att det justeras (jfr JO:s beslut den 29 november 1996, dnr  
 1471–1996). 
  För tjänstemannabeslut gäller huvudregeln i 2 kap. 7 § första stycket TF. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 155 
  
 4.3.9 
  
 Interimistiska beslut 
  
 4.3.9.1 
  
 Inledning 
  
 Någon allmän regel om rätt för en förvaltningsmyndighet att meddela tillfälliga beslut finns inte (från inhibition vid överklagande bortses här, se 29 § FL). I författningar på olika områden finns specialbestämmelser som ger myndigheten en sådan rätt, se t.ex. 19 § körkortslagen (1977:477; länsstyrelsens beslut att återkalla körkort tills vidare), 31 § lagen (1994:260) om offentlig anställning (rätt för myndighet inom polisen och försvaret att med omedelbar verkan skilja en arbetstagare från dennes arbetsuppgifter) och 18 § hälsoskyddslagen (1982:1080; rätt för hälsoskyddsnämnd att omedelbart meddela förelägganden eller förbud som behövs för efterlevnaden av hälsoskyddslagen). Gemen- samt för specialbestämmelser av nämnda slag är att de oftast rör ären- den där det är fråga om att upprätthålla allmän ordning och säkerhet eller annars förebygga samhällsskadlig verksamhet. 
 I vad mån en förvaltningsmyndighet har befogenhet att utan stöd av en författningsregel besluta interimistiskt i saken är oklart. Besvärssak- kunniga antog att en sådan möjlighet fanns för myndighet som har en generell befogenhet att upprätthålla allmän ordning och säkerhet i de fall det behövs för att avvärja en överhängande fara (se SOU 1964:27 s. 435). De sakkunniga föreslog ingen regel i ämnet. Det gjorde där- emot Förvaltningsrättsutredningen (se SOU 1983:73 s. 101 f.) Den utredningen menade att man i en generell bestämmelse borde slå fast att det i princip behövs författningsstöd för att en myndighet skall få besluta tillfälligt i saken. Därutöver borde enligt utredningen i en gene- rell bestämmelse klargöras att en myndighet i ytterligare två fall får besluta interimistiskt, nämligen om det inte är till nackdel för något enskilt intresse och om det finns synnerliga skäl för ett omedelbart be- slut. Med det sista fallet åsyftades t.ex. situationer då hänsyn till män- niskors säkerhet eller hälsa motiverar ett omedelbart beslut eller då något förstörs om det inte genast tas om hand. 
 Förvaltningsrättsutredningens förslag i denna del utsattes för viss remisskritik (se Ds Ju 1985:6 s. 334 f.). Från en del håll invändes att det inte behövdes någon generell regel och att lagförslaget var oklart. Förslaget ledde inte heller till lagstiftning (se prop. 1985/86:80 s. 15). 
 Enligt 28 § FPL kan en förvaltningsdomstol, som har att pröva överklagande, inte bara inhibera verkställigheten av det överklagade beslutet utan även i övrigt förordna rörande saken. Lagmotiven i denna senare del är inte särskilt utförliga (se prop. 1971:30 s. 576). Chefen för Justitiedepartementet anförde att det kan tänkas även andra situationer än inhibition då rätten bör ha möjlighet att meddela interi- 
  
 156  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 mistiska förordnanden. En sådan situation kunde t.ex. uppkomma i mål om överflyttning av barn (jfr även English, Förvaltningsprocessla- gen, m.m., 4 uppl. 2001, s. 248 f.). 
 För de allmänna domstolarnas del kan erinras om 26 § första stycket lagen (1996:242) om domstolsärenden. Enligt detta lagrum kan dom- stolen, om det är av synnerlig vikt, interimistiskt besluta om sådana åtgärder som säkerställer det som ärendet gäller (se Fitger, Lagen om domstolsärenden, 1996, s. 196 f.). 
 Termen interimistiska beslut används inte i socialförsäkringslag- stiftningen. I detta avsnitt skall ges en översikt över de olika tillfälliga beslut som förekommer; provisoriska beslut respektive preliminära beslut. Dessutom skall översiktligt beröras möjligheten till förhandsbe- sked i vissa ärendeslag. 
  
 4.3.9.2 
  
 Provisoriska beslut 
  
 I lagen om allmän försäkring finns intaget en bestämmelse med inne- börden att om det inte utan betydande dröjsmål kan avgöras om rätt till ersättning föreligger, men det finns sannolika skäl för det, skall försäk- ringskassan besluta att ersättning skall betalas ut med ett skäligt belopp om detta är av väsentlig betydelse för den försäkrade. Detsamma gäller om det står klart att rätt till ersättning föreligger men ersättningens be- lopp inte kan bestämmas utan betydande dröjsmål. För sådan ersättning får föreskrivas särskilda villkor (20 kap. 2 a § AFL). 
 Om det senare bestäms att ersättning inte skall utges eller skall ut- ges med lägre belopp är den försäkrade inte skyldig att betala tillbaka utbetalad ersättning i andra fall än när återbetalningsskyldighet allmänt sett är aktuellt, se avsnitt 4.3.12. Finns det sannolika skäl att dra in eller minska en ersättning, kan försäkringskassan besluta att ersättningen skall hållas inne eller utges med lägre belopp till dess slutligt beslut fattas. 
 I ärenden som skall avgöras av socialförsäkringsnämnd får beslut enligt första och tredje styckena fattas av tjänsteman i försäkringskas- san, om nämnden gett ett sådant bemyndigande. 
 Bestämmelserna om provisoriska beslut gäller genom hänvisning el- ler genom dubbelreglering för ytterligare en rad förmåner utanför lagen om allmän försäkring. 
 44 
  
 44  
 Se t.ex. 11 § sista stycket lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag, 8 § lagen (1986:378) om förlängt barnbidrag, 30 § lagen (1993:737) om bostads- bidrag, 19 § lagen (1988:1465) om närståendevård, 22 § lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag, 8 kap. 3 § andra stycket lagen (1976:380) 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 157 
  
 Bestämmelsen i 20 kap. 2 a § AFL tillkom 1983. Dessförinnan fanns en möjlighet att meddela provisoriska beslut endast i ärenden om allmän pension och om arbetsskada. Vid den generella bestämmelsens tillkomst uttalade departementschefen att även om problem med långa handläggningstider främst borde lösas på annat sätt, kunde det i vissa situationer vara ofrånkomligt att handläggningen drog ut på tiden. Den försäkrade måste i sådana situationer kunna få sådant stöd från det all- männa att han inte drabbades av försörjningssvårigheter. I en allmän socialförsäkring borde det finnas en generell möjlighet att meddela provisoriska beslut (se prop. 1982/83:3 s. 58). 
 Bestämmelsen är utformad som en skyldighet för försäkringskassan att meddela provisoriskt beslut i vissa situationer. Enligt förarbetena är dock kassan som huvudregel inte skyldig att på eget initiativ regelmäs- sigt pröva frågan om provisoriskt beslut. Det bör i stället krävas att dröjsmålet inte är oväsentligt och att den försäkrade visar att han är i stort behov av att snabbt få ut sin ersättning (jfr a. prop. s. 58). 
 Bestämmelserna i lagen (1996:1030) om underhållsstöd 
 För  
 underhållsstöd  
 finns i 15 och 19 §§ lagen (1996:1030) om under- hållsstöd bestämmelser om interimistiska beslut som delvis, men inte helt, stämmer överens med regleringen i lagen om allmän försäkring. 
 Bestämmelserna angavs i propositionen (prop. 1995/96:208 s. 88) motsvara vad som dittills gällt enligt 5 § femte stycket lagen (1964:143) om bidragsförskott. Denna bestämmelse innehöll emellertid en hänvisning till 20 kap. 2 a § AFL. Vid en jämförelse mellan be- stämmelsen i 20 kap. 2 a § AFL och reglerna i lagen om underhållsstöd synes det finnas vissa skillnader. 
 Någon motsvarighet till den uppdelning mellan rätten till ersättning och ersättningens storlek som finns i 20 kap. 2 a § AFL finns inte i lagen om underhållsstöd. För att bestämmelsen skall bli aktuell krävs vidare enligt 20 kap. 2 a § AFL att ersättningsfrågan inte kan avgöras utan  
 betydande  
 dröjsmål medan det för underhållsstöd enligt ordalydel- sen krävs dröjsmål. Den möjlighet försäkringskassan har att enligt 20 kap. 2 a § fjärde stycket AFL dra in eller minska en ersättning motsva- ras av en bestämmelse i 19 § andra stycket lagen om underhållsstöd. I det senare fallet kan försäkringskassan besluta att ett belopp inte skall betalas ut till dess ett slutligt beslut  
 meddelats 
 , medan försäkringskas- 
 om arbetsskadeförsäkring, 15 § lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare samt 15 § lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer. 
  
 158  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 san enligt bestämmelsen i lagen om allmän försäkring kan besluta att ett belopp inte skall betalas ut till dess slutligt beslut  
 fattats 
 . 
 Efter att Lagrådet ifrågasatt behovet av möjligheten att föreskriva särskilda villkor i interimistiska beslut om underhållsstöd slopades för- slaget till en sådan reglering (se prop. 1995/96:208 s. 89 och s. 166 f.). Några andra skäl att förändra de dittills gällande bestämmelserna om provisoriska beslut i 20 kap. 2 a § AFL finns inte angivna i propositio- nen. Det är oklart om någon materiell skillnad jämfört med bestämmel- sen i 20 kap. 2 a § AFL varit avsedd. 
 Utöver nyss nämnda bestämmelser finns i 22 § lagen om underhålls- stöd en möjlighet att interimistiskt bestämma om återbetalningsskyl- dighet för den bidragsskyldige, dels då försäkringskassan har beslutat om interimistiskt bidrag enligt 15 §, dels i den situationen att det då underhållsstöd har lämnats till ett barn pågår ett mål om fastställelse av faderskapet samt det finns sannolika skäl för att den instämde är far till barnet. Skälen till bestämmelsen har angetts vara att det är angeläget att den bidragsskyldige kommer i gång så snabbt som möjligt med betal- ningarna så att det inte skapas stora ingångsskulder på grund av att ett beslut om återbetalningsskyldighet ännu inte kan fattas (se prop. 1995/96:208 s. 92). 
 Bestämmelserna i lagen (1993:389) om assistansersättning 
 Även för assistansersättning finns bestämmelser om provisoriska beslut som delvis motsvarar bestämmelsen i 20 kap. 2 a § AFL. Bestämmel- sen i 8 § lagen (1993:389) om assistansersättning motsvarar 20 kap. 2 a § första och andra styckena AFL. I lagrådsremissen innehöll lagför- slaget en hänvisning till 20 kap. 2 a § AFL. På inrådan av Lagrådet infördes dock en självständig bestämmelse i 8 §. Motivet angavs vara att läsningen underlättas betydligt om frågan regleras självständigt (se prop. 1992/93:159 s. 197). Möjligheten att interimistiskt dra in eller minska en ersättning täcktes emellertid inte av den nya bestämmelsen. Ursprungligen fanns inte heller någon och inte heller någon uttrycklig delegationsmöjlighet för socialnämnd till tjänsteman. Genom en änd- ring som trädde i kraft den 1 januari 2001 har en sådan möjlighet in- förts för provisoriska beslut (prop. 2000/01:5, bet. 2000/01:SoU3, rskr. 2000/01:23). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 159 
  
 Förmåner som saknar bestämmelser om provisoriska beslut 
 Vissa förmåner, som regleras utanför lagen om allmän försäkring, sak- nar uttrycklig möjlighet till provisoriska beslut. Det är främst förmåner i det reformerade ålderspensionssystemet samt vissa engångsbidrag 
 . 
  
 Som nämnts nyss fanns tidigare en möjlighet till provisoriska beslut i ärenden om allmän pension. Tillämpningen av 20 kap. 2 a § AFL i  
 ATP-systemet 
  förekom främst i en speciell situation, nämligen då pen- sionspoäng tjänats in men inte fastställts. Tilläggspension beräknas på pensionspoäng, som fastställs på grundval av den pensionsgrundande inkomsten. Eftersom denna i sin tur bygger på den taxerade inkomsten för statlig inkomstskatt kunde det i  
 ATP-systemet 
  uppkomma en situa- tion med eftersläpning, då pensionspoäng var intjänade men inte fast- ställda. Detta kunde påverka pensionens storlek, särskilt om pensionen skulle reduceras eftersom den försäkrade hade färre än 30 intjänandeår. I  
 ATP-systemet 
  gjordes då, givet vissa förutsättningar, beräkningen av pension utifrån antagandet att det sista året var ett år med pensions- poäng. Sådana beslut fattades med stöd av 20 kap. 2 a § AFL och ersat- tes senare, när pensionspoängen för året fastställts, med ett slutligt be- slut. 
 Även i det reformerade ålderspensionssystemet kommer i den mån pensionspoäng skall fastställas en motsvarande eftersläpning att ske. För det reformerade ålderspensionssystemet har dock slagits fast att pension skall beräknas endast på fastställd pensionsrätt. Skälen är bl.a. att det inte finns någon övre åldersgräns för att tjäna in pensionsrätt i det reformerade, livsinkomstbaserade, ålderspensionssystemet samt att den enskilde på grund av det s.k. delningstalets konstruktion kompen- seras i efterhand (se prop. 1997/98:151 s. 546 f.). Den situation där 20 kap. 2 a § AFL tidigare tillämpades kan således inte uppkomma i det reformerade ålderspensionssystemet. Uppenbarligen har lagstiftaren inte heller i övrigt ansett behovet vara sådant att någon motsvarighet till bestämmelsen om provisoriska beslut skall föras in i lagen om in- komstgrundad ålderspension. 
 Inte heller för garantipension, reformerad efterlevandepension eller övergångsvis garantipension finns någon motsvarighet till bestämmel- sen i 20 kap. 2 a § AFL. 
  
 För vissa bidrag –  
 bilstöd och bidrag vid adoption av utländska barn  
 – saknas också lagstadgad möjlighet att fatta provisoriska beslut. Avsaknaden av hänvisning till 20 kap. 2 a § AFL kommenteras inte särskilt i förarbetena. Gemensamt för bidragen är att de utgörs av en engångsersättning. 
  
 160  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 4.3.9.3 
  
 Preliminära beslut om bostadsbidrag 
  
 Som nämnts ovan innehåller 30 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag en hänvisning till 20 kap. 2 a § AFL. Hänvisningsbestämmelsen kom- menterades inte i förarbetena med mer än med ett konstaterande att den innebar att de i bestämmelsen upptagna reglerna i AFL blev tillämpliga på ärenden om bostadsbidrag (prop. 1992/93:174 s. 68). 
 År 1995 tillsattes en utredning med uppdrag att göra en översyn av inkomstreglerna m.m. inom bostadsbidragssystemet i syfte att förbättra kostnadskontrollen inom systemet samt minska kostnaderna för bo- stadsbidragen med 1,5 miljarder kr på årsbasis fr.o.m. halvårsskiftet 1996 och därutöver med ytterligare 750 000 kr för andra halvåret 1996. Bakgrunden angavs sammanfattningsvis vara det statsfinansiella läget samt kostnadsutvecklingen för bostadsbidrag. Utredningen föreslog i sitt betänkande Bostadsbidragen – effektivare inkomstprövning – be- sparingar (SOU 1995:133) ett nytt inkomstprövningssystem som inne- bar att bostadsbidrag beviljas och betalas ut preliminärt efter prövning av ansökan med uppgivande av uppskattad årsinkomst men fastställs på grundval av den slutliga taxeringen under det år som preliminärt bo- stadsbidrag har utgått. Inkomstprövningssystemet beräknades minska kostnaderna för bostadsbidraget med  
 1,1–1,3 
  miljarder kr. Riksdagen beslutade om ett nytt system för bostadsbidrag, som i dessa delar i hu- vudsak stämde överens med utredningens förslag (prop. 1995/96:186, bet. 1995/96:BoU11, rskr. 1995/96:229). Bestämmelserna om prelimi- nära och slutliga beslut återfinns i dag i  
 21a–22 
  §§ lagen om bostadsbi- drag. 
  
 4.3.9.4 
  
 Förhandsbesked 
  
 Ett förfarande som har visst samband med interimistiska beslut i ett ärende är skyldigheten att lämna förhandsbesked. Denna skyldighet finns allmänt sett inte på socialförsäkringsområdet med två undantag, för vissa situationer i föräldraförsäkringen samt för ersättning för tand- vård. 
 Förhandsbesked i föräldraförsäkringen 
 Som redovisats i avsnitt 2.3.2 har en förälder som huvudregel rätt till tillfällig föräldrapenning för vård av barn som inte har fyllt tolv år om föräldern behöver avstå från förvärvsarbete bl.a. beroende på sjukdom hos barnet (jfr 4 kap. 11 § AFL). För vård av ett barn som på grund av sjukdom, psykisk utvecklingsstörning eller annat funktionshinder är i 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 161 
  
 särskilt behov av tillsyn eller vård, kan tillfällig föräldrapenning utges även för barn som fyllt tolv men inte 16 år. Tillfällig föräldrapenning kan även utges för ett barn som fyllt 16 men inte 21, eller i vissa fall 23, år om barnet omfattas av 1 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (se 4 kap. 11 § första och andra styckena AFL). 
 Försäkringskassan får enligt en särskild bestämmelse i 4 kap. 11 § sista stycket AFL i förväg pröva om barnet skall omfattas av den ut- ökade ersättningsrätten efter tolv års ålder. Ett sådant beslut är bindan- de för den tid beslutet avser men kan omprövas om de förhållanden som har lagts till grund för beslutet ändras. Förfarandet rubriceras i RFV:s allmänna råd som ett förhandsbeslut (jfr RFV:s Allmänna råd 1997:10, s. 42), vilket möjligen för tankarna till att det skulle vara ett interimistiskt beslut. 
 Frågan om barnet skall omfattas av denna del av föräldraförsäkring- en avgörs emellertid slutligt vid meddelandet av ett s.k. förhandsbesked och beslutet anges i förarbetena (prop. 1984/85:78 s. 123) kunna över- klagas på samma sätt som för socialförsäkringen i övrigt. Beslutet är alltså inte ett förhandsbesked i den meningen att det senare i samma ärende kommer ett slutligt beslut. För att ersättning skall kunna utgå krävs vidare ytterligare en prövning, nämligen den som skall göras i anslutning till ett konkret sjukfall och som följer samma regler som för barn under tolv års ålder. Förhandsbeskedet är snarare ett ärende som avgörs genom ett fastställelsebeslut, vilket – om det är ett gynnande beslut – torde ha positiv rättskraft vid en senare prövning av ersätt- ningsfrågan, se avsnitt 4.3.10.3. En annan sak är att ett beslut om att barnet omfattas av den utökade ersättningsrätten enligt förarbetena bör  
 tids-begränsas 
  (se a. prop. s. 123). 
 Förhandsprövning av tandvård 
 Om en försäkrads behov av tandvård är omfattande eller svårbedömt får den försäkrade eller, efter medgivande av den försäkrade, vårdgiva- ren begära att ett behandlingsförslag prövas av försäkringskassan (17 § första stycket förordningen 1998:1337 om tandvårdstaxa). Förhands- prövning skall göras när en behandling avses ha ett visst innehåll (se 17 § andra stycket och 18 § tandvårdstaxan). RFV får föreskriva undantag från vad som sägs i 17 och 18 §§ samt även föreskriva att förhandsprövning skall göras i andra fall än som anges där. 
  
 162  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 4.3.10 
  
 Överklagande och omprövning 
  
 4.3.10.1 
  
 Inledning 
  
 Beslut av en försäkringskassa överklagas – om beslutet allmänt sett kan överklagas – i princip till allmän förvaltningsdomstol. Vissa beslut kan emellertid inte överklagas utan endast omprövas, nämligen ursprungs- beslut av tjänsteman. En annan sak är att omprövningsbeslutet kan överklagas. Även i vissa andra situationer finns i författning begräns- ningar av den materiella överklagbarheten. 
 Begreppet omprövning har flera betydelser på socialförsäkringsom- rådet. I lagen om allmän försäkring finns bestämmelser om obligatorisk omprövning av tjänstemannabeslut, vilken ersätter ett överklagande av sådana beslut (20 kap. 10 och 11 §§ AFL). Härutöver finns för en rad olika förmåner regler med innebörden att ett beslut skall omprövas om förhållandena har ändrats (se t.ex. 16 kap. 7 § AFL och 10 § lagen 1998:703 om handikappersättning och vårdbidrag). I det förra fallet rör det sig om en omprövning av ett ursprungsbeslut, medan det i det sena- re är rätten till eller storleken av förmånen för framtiden som omprö- vas. Besläktade regler är bestämmelserna i 20 kap. 3 § AFL om ned- sättning och indragning av en förmån jämte liknande specialbestäm- melser för vissa förmåner (se 3 kap. 17 § AFL för sjukpenning). Ytter- ligare bestämmelser om förnyad materiell prövning av ett ursprungsbe- slut är reglerna om ändring i 20 kap. 10 a § AFL och stadgandet om s.k. följdändring i bl.a. 13 kap. 7 § LIP. Utredningen föreslår i avsnitt 9.11.1 att terminologin i framtiden bör användas något annorlunda. Utöver nämnda bestämmelser finns regler om återkrav, se t.ex. 20 kap. 4 § AFL. 
 Det förtjänar att påpekas att bestämmelser om överklagande och omprövning av ursprungsbeslut på socialförsäkringsområdet återfinns i stort sett uteslutande i lagen om allmän försäkring respektive i lagen om inkomstgrundad ålderspension. För förmåner som inte regleras i dessa författningar har lagstiftaren i allmänhet valt att hänvisa till be- stämmelserna i någon av dessa lagar. 
 I detta avsnitt redovisas först bestämmelserna om överklagande. Därefter berörs, som en bakgrund till bestämmelserna om ändring och omprövning, frågan om rättskraft inom socialförsäkringen. Även möj- ligheterna till resning berörs. Sedan följer en beskrivning av reglerna om omprövning och ändring i 20 kap. AFL respektive i 13 kap. LIP (om andra bestämmelser gäller för någon förmån som inte omfattas av den lagstiftningen påpekas detta särskilt). Därefter ges en något utförli- gare beskrivning av bestämmelserna om omprövning vid ändrade för- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 163 
  
 hållanden. Bestämmelserna om indragning och minskning av en förmån beskrivs i avsnitt 4.3.11 och reglerna om återkrav i avsnitt 4.3.12. 
  
 4.3.10.2 
  
 Överklagande 
  
 Som berörts i avsnitt 4.2 finns i förvaltningslagens 22 a § en allmän regel om domstolsprövning med det innehållet att beslut av förvalt-  
 nings-myndighet 
  överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. För beslut av försäkringskassan eller RFV i ärenden om försäkring finns en ut- trycklig bestämmelse om instansvägen i 20 kap. 11 § första stycket AFL och för ärenden enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension återfinns regeln i 13 kap. 17 § första stycket LIP. Om beslutet allmänt sett är överklagbart får således i stort sett samtliga beslut av försäk- ringskassan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. 
 45  
 Som redovi- sats i avsnitt 3.3 krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammar- rätten. 
 För vissa beslut på socialförsäkringsområdet finns uttryckliga över- klagandebegränsningar. Ett beslut som fattats av en tjänsteman hos försäkringskassan får inte överklagas av enskild utan skall i stället om- prövas. En enskilds begäran om överklagande skall ses som en begäran om omprövning (20 kap. 11 § första stycket AFL). Omprövningsbeslu- tet är i sin tur överklagbart. Motsvarande bestämmelser gäller för ären- den enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension (13 kap. 17 § första stycket LIP). Begränsningen gäller endast beslut som fattats av tjäns- teman och endast om enskild är klagande. Om RFV överklagar beslutet skall detta inte omprövas utan överprövas direkt (20 kap. 10 § tredje stycket AFL respektive 13 kap. 15 § LIP). 
 Även i vissa andra situationer finns uttryckliga överklagandeförbud. På olika ställen i förordningar finns regler med innebörden att beslut om sättet för utbetalning av en förmån inte får överklagas. 
 46 
  
 Vad som i övrigt kännetecknar ett överklagbart beslut är inte särskilt reglerat på socialförsäkringsområdet, utan det får bestämmas med till- 
  
 45 
  
 Ett undantag är beslut om eftergift vid indrivning av statliga fordringar, vilket överklagas till RFV (se 20 § förordningen 1993:1138 om hantering av statliga fordringar). 
  
 46 
  
 Se t.ex. 3 § tredje stycket förordningen (1980:624) om sättet och tiden för utbetalning av pension enligt AFL, m.m., 3 § tredje stycket förordningen (1982:366) om utbetalning av dagersättning från de allmänna försäkringskas- sorna, 8 § tredje stycket barnbidragsförordningen (1986:386), 2 § tredje styck- et bostadsbidragsförordningen (1993:739) och 3 § tredje stycket förordningen (1996:1036) om underhållsstöd. 
  
 164  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 lämpning av allmänna förvaltningsrättsliga grundsatser (jfr avsnitt 4.2 och t.ex. Ragnemalm. 
 Ett beslut får enligt förvaltningslagen överklagas av den som beslu- tet angår, om det har gått honom emot (se 22 § FL). Vid fullföljd i ärenden om försäkring regleras sakägarkretsen i bestämmelsen om ob- ligatorisk omprövning i 20 kap. 10 § AFL. Enligt denna får ett beslut omprövas på begäran av  
 enskild  
 som beslutet angår (20 kap. 10 § första stycket AFL). 
 Praxis avseende vem ett beslut skall anses angå är inte särskilt vid- lyftig just vad avser socialförsäkringsärenden. I rättsfallet FÖD 1987:7 har arbetsgivare ansetts ha besvärsrätt i mål om anspråk på en anställds sjukpenning i den situationen då arbetsgivarinträde föreligger. Fråge- ställningen har även bedömts i vissa avgöranden från Försäkringsöver- domstolen som inte har refererats och som avser den tidigare lagstift- ningen om bidragsförskott (se Försäkringsöverdomstolens beslut av den 31 maj 1983, mål nr 2763/82, Försäkringsöverdomstolens beslut den 5 december 1984, mål nr 2622/83:4, Försäkringsöverdomstolens beslut den 15 december 1988, mål nr 743/88:8) I dom den 7 maj 1985, mål nr 783/83:8, uttalade Försäkringsöverdomstolen att hinder princi- piellt sett inte ansågs föreligga mot att bevilja ålderspension till en av- liden försäkrad efter ansökan från dennes dödsbo. 
 Genom avgränsningen av bestämmelsen till enskild som beslutet angår torde myndigheter, som i sin myndighetsutövning berörs av ett beslut, falla utanför 
 47  
 (se vidare under avsnitt 7.3.3.2). 
 Avgränsningen i lagen om inkomstgrundad ålderspension av sak- ägarkretsen är snävare än vad som gäller enligt lagen om allmän för- säkring respektive enligt förvaltningslagen. Enligt 13 kap. 17 § första stycket LIP får nämligen ett beslut som huvudregel överklagas av  
 den som beslutet avser 
 . I propositionen anförde regeringen att skälet att begränsa rätten att begära omprövning av och överklaga ett beslut till den som beslutet avser i stället för till den som beslutet angår bl.a. var att en person till vilken en försäkrad har överfört pensionsrätt för pre- miepension inte skulle ha möjlighet att klaga på den pensionsrätt som har fastställts för den försäkrade (se prop. 1997/98:151 s. 751). 
 Om den beslutet avser har avlidit får beslutet överklagas (begäras omprövat) av annan som är berörd av det (se 13 kap. 17 § första stycket respektive 10 § LIP. Det torde främst vara den som är berättigad till någon form av efterlevandepension som kan komma i fråga (se prop. 1997/98:151 s. 752). 
  
 47  
 Jfr JO:s beslut den 14 oktober 1999, dnr  
 4837-1998, 
  dock även FÖD 1992:40. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 165 
  
 Utöver den enskilde respektive den beslutet avser kan RFV överkla- ga försäkringskassans beslut (se 20 kap. 11 § första stycket AFL och 13 kap. 17 § första stycket LIP). RFV får överklaga också till förmån för enskild part (20 kap. 11 § tredje stycket AFL). 
 Några särskilda bestämmelser om sättet för överklagande finns inte på socialförsäkringsområdet. Av förvaltningslagen följer att ett över- klagande skall ske skriftligt (23 § FL). 
 Vad gäller tiden för överklagande gäller särskilda regler på social- försäkringsområdet (se 20 kap. 13 § andra stycket AFL). En försäk- ringskassas beslut kan enligt lagen om allmän försäkring överklagas inom två månader från den dag den enskilde fått del av beslutet eller om RFV är klagande från den dag beslutet meddelades. För överkla- gande av avvisningsbeslut anses dock förvaltningslagens treveckors- frist gälla, se nedan. 
 En försäkringskassas beslut om pensionsrätt, pensionspoäng eller vårdår får som huvudregel överklagas av RFV före utgången av året efter det fastställelseår som beslutet avser, dvs. inom två år efter intjä- nandeåret (13 kap. 19 § första stycket första meningen LIP). Andra beslut får överklagas av RFV inom två månader från det att beslutet meddelades (13 kap. 19 § andra stycket LIP). 
 För beslut om pensionsrätt, pensionspoäng eller vårdår gäller som ovan sagts att dessa först måste omprövas, om enskild vill fullfölja be- slutet. Motsvarande frist som RFV:s överklagandefrist gäller då, dvs. utgången av året efter det fastställelseår som beslutet avser (13 kap. 13 § första stycket LIP). Tidsfristen för överklagande av enskild är, i likhet med vad som stadgas i lagen om allmän försäkring, två månader från den dag då klaganden fick del av beslutet (13 kap. 18 § första stycket LIP). 
 Enligt bestämmelser i 24 § FL skall försäkringskassan pröva om ett överklagande av kassans beslut kommit in i rätt tid och som huvudregel avvisa det om det kommit in för sent. Om ett överklagande inom klago- fristen har kommit in till viss annan myndighet än den som meddelat det överklagade beslutet skall det ändå anses inkommet i rätt tid. För beslut enligt lagen om allmän försäkring gäller detta, om överklagandet har kommit in till allmän förvaltningsdomstol, RFV eller en försäk- ringskassa som inte har meddelat det överklagade beslutet (20 kap. 13 § första stycket AFL). För beslut enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension gäller det härutöver, om överklagandet har kommit in till en skattemyndighet som inte har meddelat beslutet eller till Premie- pensionsmyndigheten (se 13 kap. 12 § första stycket, 18 § sista stycket samt 19 § sista stycket LIP). 
  
 166  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Särskilt om överklagande av avvisningsbeslut 
 Enligt 30 § FL får ett avvisningsbeslut som meddelats på grund av att ett överklagande har kommit in för sent överklagas i samma ordning som gäller för beslutet i huvudsaken. Bestämmelsen torde kunna upp- fattas så att samma regler om tiden och sättet för överklagande skall gälla för ett avvisningsbeslut som för ett beslut i sak (se Hell- ners/Pierce s. 319). 
 På socialförsäkringsområdet är emellertid tillämpningen annorlun- da. Vid införandet av omprövningsbestämmelsen i 20 kap. 10 § AFL anförde departementschefen, att ett beslut av försäkringskassan att av- visa en begäran om omprövning, exempelvis för att begäran kommit in för sent, får anses avse en annan fråga än ett ärende enligt lagen om allmän försäkring och att rättsmedlet därför är besvär, vilket alltså leder till att treveckorsfristen i förvaltningslagen skall tillämpas (se prop. 1981/82:88 s. 33). Motsvarande resonemang går igen i förarbete- na till den särskilda avvisningsbestämmelse som finns för bostadsbi- drag (jfr prop. 1992/93:174 s. 65). 
 Överklagande av avvisningsbeslut i ärenden enligt lagen om in- komstgrundad ålderspension omfattas dock av överklagandebestäm- melserna i den lagen, vilket leder till att tidsfristen för överklagande av ett sådant beslut är två månader (jfr 13 kap. 18 § LIP). 
 Om ett överklagande har avvisats såsom för sent inkommet och en domstol efter överklagande har prövat detta beslut eller vägrat pröv- ningstillstånd i fråga om ett sådant överklagande, får domstolens be- slut, enligt en bestämmelse i 33 § sista stycket FPL, inte överklagas. Beslut av försäkringskassan är undantagna, se 20 kap. 11 § sista stycket AFL respektive 13 kap. 17 § sista stycket LIP. Skälet bakom undanta- get angavs vara att det bl.a. på socialförsäkringsområdet i dag finns särskilda bestämmelser om omprövning, som innebär att såväl en begä- ran om omprövning som ett överklagande kan avvisas på grund av att de har kommit in för sent. Eftersom det enligt regeringens mening knappast fanns skäl för att i det nu aktuella hänseendet göra skillnad mellan ett överklagande och en begäran om omprövning, men då det samtidigt i det lagstiftningsärendet inte fanns underlag för att utvidga bestämmelsen i 33 § fjärde stycket FPL till att även avse en begäran om omprövning, föreslogs att det tills vidare skulle införas ett undantag (se prop. 1997/98:101 s. 89 f.). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 167 
  
 4.3.10.3 
  
 Något om rättskraft m.m. 
  
 Bestämmelserna om främst ändring av försäkringskassans lagakraft- vunna beslut bör ses mot bakgrund av frågan huruvida ett beslut från försäkringskassan tillerkänns rättskraft, dvs. kan ligga till grund för framtida avgöranden utan ny sakprövning (positiv rättskraft) eller hindrar en ny prövning av samma sak (negativ rättskraft). Nedan följer en kortfattad genomgång av rättskraftens omfattning – på socialförsäkringsområdet och för förvaltningen i stort – vad avser gynnande beslut respektive betungande beslut. 
 Rättskraft vid gynnande beslut 
 En oskriven huvudregel inom förvaltningsrätten är att gynnande be- slut 
 48  
 har rättskraft, dvs. en myndighet kan som huvudregel inte omprö- va ett tidigare beslut till den enskildes nackdel. Undantagna från denna huvudprincip har ansetts vara tre situationer, nämligen om beslutet försetts med återkallelseförbehåll, om en omprövning är påkallad med hänsyn till tvingande säkerhetsskäl eller om beslutet blivit oriktigt på grund av vilseledande från den enskildes sida (se t.ex. Förvaltnings- rättsutredningens betänkande Ändringar i förvaltningslagen, SOU 1981:46, s. 131 f. med hänvisningar). 
 För sociala förmåner torde utgångspunkten vara att samma principer om gynnande besluts rättskraft gäller som för förvaltningen i övrigt (jfr RFV Anser 1999:3 Rättskraft m.m., s. 2 f.). 
 Den allmänna principen om gynnande besluts rättskraft har fått ny belysning genom ett avgörande av Regeringsrätten, RÅ 2000 ref. 16, där en stadsdelsnämnd i Göteborgs kommun ändrade ett tidigare bevil- jat beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen i form av hemtjänst under åberopande av att nämnden i samband med budgetarbete beslutat att generellt minska städfrekvensen. Efter en redogörelse för ovan nämnda rättsläge gjorde Regeringsrättens majoritet följande uttalande. 
 Rätten till bistånd enligt 6 § SoL och de paragrafer vartill där hänvisas är en förmån som enligt lagen skall bestämmas inom viss angiven ram av den enskildes behov för försörjningen och livsföringen i övrigt. Hän- synen till den enskildes trygghet talar med styrka emot att beslut om så- dant bistånd får omprövas till den enskildes nackdel annat än under de generella förutsättningar som anses gälla för omprövning av gynnande beslut. Detta gäller främst beslut om bistånd som avser ett bestämt till- fälle eller en bestämd period. När ett beslut avser ett fortlöpande bistånd 
  
 48  
 Vad som sägs om gynnande beslut har aktualitet även i fråga om s.k. fast- ställelsebeslut. Från rättspraxis kan erinras om FÖD 1990:37. 
  
 168  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 utan någon angiven tidsbegränsning kan däremot skälen för omprövning vara så starka – exempelvis om biståndsbehovet väsentligt förändras – att ett absolut förbud mot omprövning på grund av ändrade förhållanden inte bör uppställas. Det kan dock inte komma i fråga att låta ändringar av andra förhållanden än sådana som kunnat beaktas vid det ursprungli- ga ställningstagandet få föranleda en omprövning. 
 Regeringsrätten, som erinrade om att omprövningen i målet betingats enbart av att kommunen av besparingsskäl ändrat normen för städ- frekvens, kom till det slutet att med hänsyn till att kommunens ekono- miska förhållanden inte kunde tillmätas betydelse vid bedömningen av begreppet skälig levnadsnivå, förelåg inte förutsättningar för ompröv- ning. Enligt majoritetens domskäl öppnas dock en viss möjlighet för en omprövning även till den enskildes nackdel på grund av ändrade förhål- landen. Minoriteten, två ledamöter, gick ytterligare ett steg och anförde att det för vissa situationer finns bestämmelser som förutsätts vara hel- täckande och som reglerar när ett beslut kan omprövas eller ändras – exempelvis beträffande assistansersättning och färdtjänst – men att det i annat fall, när uttryckliga regler saknas, endast återstod att göra en allmän bedömning av vad som bör godtas. Vid en sådan bedömning fann minoriteten att den av kommunen gjorda omprövningen borde accepteras. 
 I vad mån Regeringsrättens avgörande kan tilläggas betydelse inom socialförsäkringen är en fråga som utredningen återkommer till i avsnitt 9.11. 
 Noteras bör även att Regeringsrätten i ett avgörande, RÅ 1999 ref. 47, funnit att ett beslut om godkännande av arbetsskada i samband med prövning av arbetsskadeersättning inte har ansetts bindande vid en se- nare prövning avseende rätt till livränta beträffande inkomstförlust som uppkommit för tid efter beslutet. 
 Rättskraft vid betungande beslut 
 Huvudregeln inom förvaltningsrätten är att betungande beslut – såväl avslagsbeslut som förelägganden och förbud av olika slag – inte har någon rättskraft. Principen har utvecklats i praxis. I RÅ 1987 ref. 80 gjorde Regeringsrätten ett principiellt uttalande om rättskraften hos ett avslagsbeslut meddelat av Patentbesvärsrätten i ett namnärende. Domsto- len menade att i förvaltningsförfarandet blir rättskraften beroende av ärendets särskilda karaktär. På vissa områden har rättskraften i stort sett samma innebörd som enligt rättegångsbalken, medan den på andra områ- den uttunnats. Beträffande några grupper av beslut är det emellertid möjligt att tämligen generellt ange i vad mån de vinner rättskraft i den 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 169 
  
 meningen att de förhindrar ny prövning av samma sak. Ett beslut om avslag på en ansökan vinner sålunda i regel inte rättskraft i denna mening (jfr uttalanden av Besvärssakkunniga i SOU 1964:27 s. 477 samt RÅ 1978 1:9 och RÅ 1979 Bb 116). Det sagda gäller – förklarade Regerings- rätten – särskilt i den i målet aktuella processituationen där någon enskild inte står som direkt motpart till sökanden. 
 På socialförsäkringsområdet är rättsläget inte helt klart. Enligt flera avgöranden av Försäkringsöverdomstolen bör en ansökan om ersättning avvisas om den avser samma tidsperiod som ett tidigare avslagsbeslut (se RFV Anser 1999:3 s. 3 f.). I doktrinen har dock hävdats att ett avslagsbe- slut på socialförsäkringsområdet inte utgör ett hinder mot en ny prövning i sak. Om en enskild gör en ny ansökan om en förmån bör den omstän- digheten att saken redan är prövad beaktas inom ramen för själva sak- prövningen (se Walker, Gäst hos Försäkringsöverdomstolen, s. 83 f,  
 cit. Lavin 
 ). 
 Det råder i dag en splittrad praxis hos förvaltningsdomstolarna i frågan om rättskraften hos ett lagakraftvunnet avslagsbeslut på social- försäkringsområdet (se RFV Anser 1999:3 s. 7 f.). Följande fall belyser oklarheten. 
 I ett ärende hade försäkringskassan beslutat avslå en ansökan om livränta enligt lagen (1976:380) om arbetskadeförsäkring för en viss period. Beslutet hade fastställts av länsrätten. Därefter ansökte den försäkrade på nytt om samma förmån för samma period. Försäkrings- kassan avvisade den nya ansökan under åberopande av res judicata. Länsrätten ändrade inte kassans beslut. Kammarrätten i Stockholm fann att avslagsbeslutet inte vunnit negativ rättskraft och att kassan därför inte haft rätt att avvisa ansökan, utan borde ha tagit upp den till prövning i sak. Kammarrätten undanröjde därför länsrättens dom och försäkringskassans beslut och återförvisade målet till kassan (beslut den 28 januari 1999, mål  
 5584–1998). 
  
 RFV överklagade kammarrättens beslut och anförde följande till stöd för att man även i fortsättningen bör vidmakthålla Försäkringsöverdoms- tolens praxis beträffande negativ rättskraft. Inom förvaltningsområdet, med undantag för socialförsäkringen, avser en ansökan i regel endast framtiden. En begäran om en socialförsäkringsförmån anses däremot regelmässigt innebära en begäran om ersättning för så lång tid tillbaka som enligt preskriptionsregler och andra bestämmelser om tidsfrister är möjligt. Räckvidden hos en ansökan inom detta område skiljer sig alltså på ett avgörande sätt från den räckvidd som en ansökan inom den övriga förvaltningen i regel har. Försäkringsöverdomstolens praxis står mot denna bakgrund inte i strid vare sig med Regeringsrättens praxis eller de av kammarrätten åberopade uttalandena i den juridiska litteraturen. Den försäkrades intresse av att på nytt få prövat om han är berättigad 
  
 170  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 till förmånen i fråga får anses tillräckligt tillgodosett dels genom möj- ligheterna till överklagande av avslagsbeslut, dels genom möjligheterna till ändring av lagakraftvunna beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL, dels genom den möjlighet som Försäkringsöverdomstolens praxis medger att kunna få prövat om rätt till förmånen föreligger för senare perioder än den det lagakraftvunna avslagsbeslutet avsett. 
 Regeringsrätten meddelade den 15 januari 2001 prövningstillstånd i målet. 
 RFV har på motsvarande sätt överklagat ett beslut av kammarrätten i Jönköping (beslut den 18 mars 1999, mål nr  
 4228–1996) 
  till Reger- ingsrätten. Frågan om prövningstillstånd är ännu inte avgjord. 
 Möjligheterna till resning 
 När det gäller omprövning som aktualiseras efter överklagandetidens utgång kommer också möjligheten till resning in i bilden. Enligt 37 b § FPL får resning beviljas i mål eller ärende "om det på grund av något särskilt förhållande finns synnerliga skäl att pröva saken på nytt". De förutsättningar som anges för tillämpningen av detta extraordinära rättsmedel är mycket vaga. Det sker regelmässigt totalbedömningar av diskretionär karaktär (se Ragnemalm, Förvaltningsprocessrättens grun- der, 7 uppl. 1992, s. 135). Paragrafen får sitt innehåll främst genom Regeringsrättens praxis. Av denna kan utläsas att en primär resnings- grund är förekomsten av nya omständigheter och bevis, se t.ex. RÅ 1984 not Bb 208 (epidemiologiska studier hade visat på samband mel- lan en yrkesskada och arbetet, sambandet inte känt när målet avgjor- des). Sedan gammalt beviljar Regeringsrätten resning även om de åbe- ropade omständigheterna eller bevisen är nya i den meningen att de över huvud inte existerat vid tidpunkten för beslutets lagakraftvinnande (se Ragnemalm, Extraordinära rättsmedel i förvaltningsprocessen, 1973, s. 192). 
 Det är mindre vanligt att grunden uppenbart oriktig rättstillämpning används i resningsmål. I RÅ 1984 ref. 2:8 var fråga om omfattningen av Regeringsrättens prövning i ett resningsmål avseende ett ärende om återkrav av bostadsbidrag. Bostadsstyrelsen hade avslagit såväl ett överklagande av ett återkravsbeslut som en begäran om omprövning av styrelsens beslut. Verket menade att personen i fråga under bidragsåret borde ha insett att han passerat gränsen för indragning av bidraget och därför bort anmäla inkomstförändringen. Regeringsrätten uttalade bl.a. att Bostadsstyrelsens bedömningar av anmälningsskyldigheten vid av- görande av överklagandet och omprövningsbegäran måste anses ligga inom gränserna för den rätt till prövning som "bidragsförordningen" 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 171 
  
 tillerkänner styrelsen. Resningsinstitutet innefattar inte möjlighet till omprövning av rena skäligheten av sådana bedömningar. 
 Vid en jämförelse mellan de två rättelseinstituten – omprövning och resning – är det slående att förutsättningarna för deras tillämpning del- vis är desamma (se nedan i avsnitt 4.3.10.4). Det gäller särskilt den situationen att det tillkommer nya omständigheter eller bevis. Man kan därför fråga sig hur de två instituten förhåller sig till varandra: utesluter möjligheten till omprövning att man begär resning i ett ärende eller står resningsvägen alltid öppen oavsett om den enskilde har möjlighet att söka rättelse på ett enklare sätt? 
 I litteraturen har olika meningar kommit till synes i den berörda frå- gan. Wennergren (se Förvaltningsprocesslagen m.m., 4 uppl. 2001, s. 361 f.) hävdar att om rättelse kan vinnas på ett annat och enklare sätt än genom resning, bör det förra tillvägagångssättet användas. Genom att reglerna om omprövning i förvaltningslagen framhäver omprövning som en möjlighet som skall utnyttjas när den kan förväntas ge en öns- kad ändring, torde man ha att räkna med att resning inte beviljas i ett ärende när rättelse kan vinnas genom omprövning. Han nämner som exempel RÅ 1984 not Ba 24. Fallet avsåg en ansökan om resning i ett mål om beräkning av pensionsgrundande inkomst. Den lokala skatte- myndigheten hade av misstag fastställt en kvinnas pensionsgrundande inkomst till 0 kr för ett visst inkomstår. När försäkringskassan senare beviljade henne allmän pension tillgodoräknades henne inte de pen- sionspoäng för det året som rätteligen borde ha skett. Regeringsrätten, som beviljade resning, anförde bl.a. att den tid inom vilken den lokala skattemyndigheten själv kunnat rätta till sitt fel hade gått ut. Hinder torde dock inte föreligga för försäkringskassan att med tillämpning av 20 kap. 10 a § AFL rätta det felaktiga underlaget och lägga ett korrekt underlag till grund för beslut om pensionen till kvinnan. Emellertid hade Regeringsrätten av RFV inhämtat att den praxis som var under utveckling hos de allmänna försäkringskassorna vad gäller rättelse en- ligt nämnda lagrum vanligen inte tillät rättelse i ett fall som det föreva- rande. Under sådana omständigheter borde det extraordinära rättsmed- let resning tillgripas för att åstadkomma rättelse. 
 Häremot står Ragnemalm (s. 158 f., särskilt s. 169 f.) som menar att förekomsten av enklare eller informella rättelsevägar inte utesluter res- ning. Han anför att det torde vara för djärvt att hävda, att man helt bör bortse från att önskat resultat kan uppnås på annat sätt än genom ian- språktagande av extraordinärt rättsmedel. De särskilda rättsmedlen skall ju erbjuda en reservmöjlighet, då rättelse inte kan nås på annat sätt. Å andra sidan – fortsätter Pace – är det klart att särskilt resningsinstitutet från bl.a.  
 arbets-, 
  kostnads- och tidssynpunkt kan erbjuda påtagliga fördelar framför t.ex. en möjlighet att förnya ett ansökningsärende. Dessutom kan en informell rättelseväg en eller flera 
  
 172  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 sökningsärende. Dessutom kan en informell rättelseväg en eller flera gånger förgäves ha prövats, varför ytterligare försök ter sig meningslö- sa. Som ett ytterligare skäl för extraordinär omprövning i fall, då ny ansökan kan göras, kan enligt Pace pekas på det faktum att be- träffande vissa förmåner tiden för ärendets anhängiggörande kan ha konstitutiv betydelse, varvid en upprepad ansökan blir utan verkan för förfluten tid, medan ny prövning efter resning kan avse hela tiden från det att den ursprungliga ansökningen gjordes. Det kan också finnas bestämda ansökningstider i författningarna som omöjliggör prövning av en förnyad ansökan, varför denna väg inte erbjuder något alternativ till en begäran om resning. Av praxis rörande denna fråga synes – framhåller Pace – kunna utläsas att man i vart fall inte generellt vill uppställa ett krav på att varje annan rättelsemöjlighet skall ha prö- vats, för att ianspråktagande av extraordinärt rättsmedel skall komma i fråga 
 .  
 Intresset av att lagakraftvunna beslut inte rivs upp utan vägande skäl synes i stället tillgodoses genom att strängare krav upprätthålls för att t.ex. resning skall beviljas. Spärren ligger i det aktuella hänseendet snarare på den materiella än den formella sidan. 
  
 4.3.10.4 
  
 Omprövning och ändring enligt lagen om allmän försäkring 
  
 Bakgrunden till nuvarande bestämmelser 
 Några särskilda bestämmelser om omprövning eller ändring fanns inte i lagen om allmän försäkring vid dess tillkomst. Materiellt sett innebar dock RFV:s  
 ex-officioprövning 
  (se avsnitt 3.2) att relativt stora möjlig- heter att ompröva och ändra felaktiga beslut erbjöds i andra instans. Omprövning förekom även i första instans i relativt stor omfattning. Förfarandet var dock oreglerat och praxis var i viss mån osäker och splittrad. 
 Inrättandet av försäkringsrätterna 1979 innebar att RFV:s möjlighe- ter att efter underställning och genom omprövning på eget initiativ rätta felaktiga beslut från försäkringskassan upphörde. Chefen för Socialde- partementet anförde att det var angeläget att den möjlighet som tidigare fanns att efter överklagandetidens utgång få felaktiga beslut rättade skulle bibehållas inom socialförsäkringens prövningssystem (prop. 1977/78:20 s. 84). Av bl.a. det skälet infördes därför regler med inne- börden att försäkringskassorna skulle få en lagfäst möjlighet och skyl- dighet att själva ändra beslut som var felaktiga av visst kvalificerat slag. Kassan var vidare alltid skyldig att ta upp ett ärende till prövning när beslutet överklagats av enskild. Ändring fick dock göras endast i 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 173 
  
 enlighet med överklagandet och om kassan ansåg att yrkandena skulle bifallas i sin helhet. I annat fall skulle ärendet överlämnas för hand- läggning i försäkringsrätten (se a. prop. s. 85). RFV fick samtidigt rätt att överklaga respektive begära ändring av försäkringskassans beslut. Bestämmelserna togs in i dåvarande 20 kap. 10 § AFL och trädde i kraft den 1 januari 1979. 
 Ursprungligen gällde bestämmelserna om ändring inte bara för för- säkringskassan utan även för försäkringsdomstolarna. Med hänvisning till att omprövningsinstitutet lett till mycket blygsamma resultat för domstolarna inskränktes bestämmelsen från halvårsskiftet 1980 till att gälla enbart för försäkringskassorna (prop. 1979/80:128, bet. SfU 1979/80:16, rskr. 1979/80:299). 
 Måltillströmningen till försäkringsrätterna visade sig snart vara stör- re än förväntat. 1980 tillsattes en kommitté – Försäkringsdomstols- kommittén – med uppdrag att överväga olika åtgärder för att förkorta väntetiderna vid försäkringsrätterna. Kommittén lade året därpå fram förslag till olika åtgärder som syftade till en förkortning av väntetiderna (se Ds S 1981:9 Försäkringsdomstolarnas arbetsläge). Bland annat fö- reslogs vissa förenklingar i arbetsrutinerna, en fullföljdsbegränsning i Försäkringsöverdomstolen samt en utökad omprövning av beslut hos försäkringskassorna. 
 Beträffande den utökade omprövningsmöjligheten föreslog kommit- tén att försäkringskassan inte som tidigare skulle vara bunden vid att helt bifalla den enskildes yrkande för att omprövning skulle kunna ske, utan att ett yrkande även delvis skulle kunna bifallas genom ompröv- ning. 
 Kommittén redovisade två alternativa lösningar för den närmare ut- formningen av omprövningsbestämmelsen. Den ena var att den försäk- rade skulle överklaga försäkringskassans beslut och att försäkringskas- san efter omprövning skulle delge honom det nya beslutet och bereda honom eller henne tillfälle att fullfölja överklagandet, dvs. i enlighet med vad som dittills hade gällt. Den andra lösningen, som förordades av kommittén, innebar att försäkringskassans ursprungliga beslut för- enades med en rätt att begära omprövning medan rätten att överklaga endast knöts till det beslut som fattades med anledning av omprövning- en. 
 Regeringen föreslog en utvidgad omprövningsmöjlighet i enlighet med det av kommittén förordade förslaget. Vidare föreslogs att regler- na om bl.a. tiden och sättet för att överklaga ärenden skulle gälla även för omprövning (se prop. 1981/82:88 s. 19 f.). Härutöver föreslogs en del redaktionella ändringar, bl.a. att de tidigare införda reglerna om ändring i 20 kap. 10 § AFL flyttades till en ny bestämmelse i 20 kap. 
  
 174  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 10 a § AFL samt att den nya omprövningsbestämmelsen infördes i 20 kap. 10 § AFL. Bestämmelserna trädde i kraft den 1 april 1982. 
 Enligt de föreskrifter som meddelades av RFV skulle omprövning av beslut göras av lägst avdelningschef vid centralkontoret. Ompröv- ning av beslut som fattats av förtroendemannaorgan – pensionsdelega- tion eller försäkringsnämnd – skulle ske av respektive organ. Ompröv- ningen skulle normalt vara slutförd inom sex veckor från det att om- prövning begärdes. 
 I samband med att socialförsäkringsnämnderna ersatte pensions- delegationerna och försäkringsnämnderna – se avsnitt 3.1 – avskaffades omprövningen enligt 20 kap. 10 § AFL av beslut av dessa organ. Såda- na beslut skulle i stället överklagas direkt till försäkringsrätt. Någon skillnad i fullföljdshänseende beroende på försäkringskassans samman- sättning vid avgörandet hade dittills inte gjorts. I förarbetena anförde departementschefen att systemet där förtroendevalda omprövar sina egna beslut hade besvärande nackdelar och att systemet bl.a. ledde till en onödig omgång och förlängning av handläggningstiden. Härutöver anfördes att antalet beslut av pensionsdelegation eller försäkrings- nämnd som ändrades efter omprövning var få samt att det av administ- rativa skäl var svårt att genomföra omprövningen inom den av RFV då föreskrivna sexveckorsfristen (prop. 1985/86:73 s. 31 f.). 
 Skyldigheten för socialförsäkringsnämnd att ändra ett beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL kvarstod emellertid oförändrad. För att åstadkom- ma en minskning av handläggningstiden och arbetsinsatsen inom för- säkringskassan anförde departementschefen (a. prop. s. 32) att det skul- le ankomma på ansvarig chefstjänsteman (då avdelningschefen vid kassans centralkontor) att bedöma om ett besvär över ett nämndbeslut skulle föranleda en ny prövning av nämnden enligt 20 kap. 10 a § AFL. 
 Socialförsäkringsnämnden skulle även ompröva vissa beslut som fattats av tjänsteman. Utgångspunkten angavs vara att sådana beslut som hade stor betydelse för den enskildes trygghet och försörjning skulle omprövas av nämnden i stället för av en chefstjänsteman (se a. prop. s. 34). Ändringarna trädde i kraft den 1 januari 1988. 
 Under  
 1990-talet 
  utökades gradvis området inom vilket socialför- säkringsnämnd skulle ompröva tjänstemannabeslut. 
 I samband med översynen av socialförsäkringens administration 1997 föreslogs att socialförsäkringsnämnden inte längre skulle fatta beslut i omprövningsärenden. Samtidigt inskränktes de ärendetyper som skulle beslutas av socialförsäkringsnämnd. Skälen bakom bortta- gandet av socialförsäkringsnämndens omprövning av vissa tjänsteman- nabeslut angavs vara att dessa inte uppfyllde kraven på att under avse- värd tid ha väsentlig betydelse för den enskilde från försörjningssyn- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 175 
  
 punkt, varför de inte skulle omprövas av nämnden (se prop. 1997/98:41 s. 93). 
 Ändringarna, som trädde i kraft den 1 juli 1998, innebar vidare att RFV:s möjligheter att lämna föreskrifter om förfarandet vid ändring, omprövning och överklagande försvann. De tidigare meddelade före- skrifterna om omprövning har därför upphävts. Mycket av innehållet i dessa föreskrifter har i stället meddelats som allmänna råd. 
 Omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL 
 Om en enskild som beslutet angår begär omprövning av ett beslut om försäkring skall försäkringskassan ompröva beslutet (20 kap. 10 § för- sta stycket AFL). Till skillnad från vad som gäller försäkringskassans omprövningsskyldighet på eget initiativ behöver det inte vara något fel på beslutet för att omprövning skall ske efter begäran av enskild. Om- prövning enligt 20 kap. 10 § AFL är inte heller begränsad till frågan om beslutet är uppenbart fel, jfr nedan under Ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL, utan innebär i princip en ny prövning av ärendet. 
 En enskild kan som ovan nämnts inte överklaga ett ursprungsbeslut utan är hänvisad till bestämmelserna om omprövning. En enskilds överklagande av ett beslut som inte har omprövats skall anses som en begäran om omprövning (20 kap. 11 § första stycket AFL). RFV kan inte begära omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL. Om omprövning be- gärs av enskild och verket överklagar samma beslut skall försäkrings- kassan inte ompröva beslutet utan begäran om omprövning skall anses som ett överklagande (20 kap. 10 § sista stycket AFL). 
 Ett beslut som tillkommit efter omprövning – såväl enligt 20 kap. 10 § AFL som enligt 20 kap. 10 a § AFL – skall inte omprövas på nytt. Den som vill angripa beslutet får göra det genom överklagande (se 20 kap. 10 § första stycket AFL och prop. 1981/82:88 s. 33). Ingenting hindrar emellertid att ett beslut som omprövats enligt 20 kap. 10 § AFL omprövas enligt 20 kap. 10 a § i samma lag. 
 En viktig begränsning i omprövningsinstitutets räckvidd är att det endast omfattar beslut som fattats av tjänsteman i ärenden om försäk- ring. Omprövning skall ske av samtliga tjänstemannabeslut, såväl slut- liga som interimistiska, under förutsättning att talan kan fullföljas sär- skilt. Beslut i ärenden som avgörs av socialförsäkringsnämnd skall så- ledes inte omprövas utan överklagas direkt. I den praktiska tillämp- ningen har det rått viss tveksamhet om vilka överprövningsregler som skall tillämpas för ett provisoriskt beslut som fattas av en tjänsteman efter delegation från socialförsäkringsnämnd. Begränsningen till beslut i ärenden om försäkring har som ovan sagts ansetts innebära att be- 
  
 176  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 stämmelserna inte omfattar beslut om avvisning av begäran om om- prövning eller överklagande. Härutöver anses beslut i ärende om ut- lämnande av allmän handling enligt sekretesslagen, beslut att lämna ett ärende beträffande återbetalningsskyldighet av underhållsstöd för exe- kutiva åtgärder eller beslut under handläggningen falla utanför (se RFV Allmänna råd 1998:14 s. 10). 
 Sakägarkretsen är avgränsad till enskild som beslutet angår, se av- snitt 4.3.10.2. 
 Bestämmelserna om tidsfrister för överklagande och verkan av fel- sända överklaganden gäller i tillämpliga delar begäran om omprövning (se 20 kap. 13 § tredje stycket AFL). 
 En begäran om omprövning bör ske skriftligt (jfr RFV Allmänna råd 1998:14 s. 10 och prop. 1981/82:88 s.34). 
 49  
 Något uttryckligt krav på detta eller på egenhändigt undertecknande finns inte. RFV rekommen- derar att försäkringskassan begär att en icke underskriven begäran om omprövning bekräftas av avsändaren med en egenhändig namnteckning (se a. a. s. 11). 
 Omprövning på begäran av enskild enligt 20 kap. 10 § AFL får inte leda till ändring till den enskildes nackdel (20 kap. 10 § andra stycket AFL). 
 Bestämmelserna om omprövning i 20 kap. 10 § AFL gäller genom hänvisning för samtliga förmåner inom socialförsäkringen med undan- tag för regler med anknytning till det reformerade ålderspensionssy- stemet, se nedan. 
  
 49  
 Här kan anmärkas att enligt 20 kap. 13 § tredje stycket AFL skall bestäm- melserna i den paragrafen om överklagande - dvs. om tidsfrister och verkan av felsända överklaganden – vara tillämpliga på omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL. I specialmotiveringen till bestämmelsen uttalas följande. Genom be- stämmelserna blir reglerna för besvär tillämpliga på omprövningsförfarandet. Det gäller t.ex. tiden och sättet för att begära omprövning. Uttalandet i speci- almotiveringen går i sist nämnda del utöver ordalydelsen i bestämmelsen. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 177 
  
 Ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL 
 Försäkringskassan skall ändra ett beslut i ett ärende om försäkring om beslutet har blivit oriktigt på grund av att det har fattats på ett uppen- bart felaktigt eller ofullständigt underlag, på grund av uppenbart felak- tig rättstillämpning eller av annan liknande orsak (se 20 kap. 10 a § första stycket  
 2–3 
  AFL). 
 De situationer som omfattas av bestämmelsen tar endast sikte på ur- sprungliga felaktigheter i besluten, dvs. felaktigheter som förelåg redan vid tidpunkten för det första beslutet (se prop. 1977/78:20 s. 83). Nå- gon skyldighet att ompröva ett beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL på grund av senare inträffade omständigheter föreligger alltså inte (se SOU 1976:53 s. 138). 
 I förarbetena anfördes att avsikten var att en ändring skulle ske en- dast om vissa kvalificerade felaktigheter förelåg. Detta markerades genom att ordet uppenbart användes som kvalifikation. Som exempel på ett besluts oriktighet på grund av uppenbart felaktigt eller ofullstän- digt underlag nämndes förekomsten av ett nytt läkarintyg som ger en annan bild av den försäkrades hälsotillstånd vid beslutstillfället, en ny omständighet som påverkar bedömningen av rätt till sjukpenning för tid före sjukanmälan eller en ny beräkning av pensionsgrundande inkomst i ett pensionsärende (se prop. 1977/78:20 s. 94). Kriteriet uppenbart felaktig rättstillämpning exemplifierades med att beslutsfattaren inte känt till eller missuppfattat en lagbestämmelse eller felbedömt besluts- underlaget. Det konstaterades att även misstag om stadgad praxis föll in under bestämmelsen (se SOU 1976:53 s. 140 f. och prop. 1977/78:20 s. 95). 
 I utredningens ursprungliga direktiv (Dir. 1998:73) konstateras att uppenbarhetskriteriet kan ha kommit att få en tillämpning som är mer vidsträckt än vad ordalydelsen medger. Vid utredningens kartläggning av nuvarande rättstillämpning, se bilaga 6, har framkommit att be- stämmelsen tillämpas relativt vidsträckt, i vart fall till den försäkrades fördel. Det är dock svårt att få en entydig bild av hur uppenbarhetsrek- visitet har tillämpats, bl.a. mot bakgrund att någon statistik över sådana ärenden inte förs särskilt. 
 JO har riktat kritik mot att försäkringskassan dröjt med att överläm- na ett överklagande till länsrätt på grund av att kassan låtit införskaffa kompletterande utredning vid prövning enligt 20 kap. 10 a § AFL (se protokoll vid inspektion av Östergötlands läns allmänna försäkrings- kassa den  
 21–22 
  september 1993, dnr  
 3257–1993) 
  och har uttalat att granskningen för att se om förutsättningarna för ändring är uppfyllda bör ske utifrån det material som föreligger vid tidpunkten för överkla- gandet. 
  
 178  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Försäkringskassan skall ta upp frågan om ändring på eget initiativ. RFV rekommenderar att kassan i samband med att ett beslut överklagas alltid granskar ärendet för att se om det finns skäl att ändra beslutet enligt 20 kap. 10 a § AFL samt att kassan dokumenterar i akten att en sådan utredning har skett (se RFV Allmänna råd 1998:14 s. 35). JO har uttalat att en sådan granskning inte får medföra att överlämnandet av överklagandet till länsrätt försenas (se beslut den 17 februari 1993, dnr  
 2705–1992). 
  
 Även enskild och RFV kan begära att försäkringskassan ändrar sitt beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL. Sådan begäran kan ske formlöst. Om kassan inte finner skäl för ändring skall ett avslagsbeslut meddelas. Ett sådant beslut kan överklagas särskilt. Rättens prövning inskränker sig då till frågan om förutsättningarna för ändring föreligger (se RFV All- männa råd 1998:14 s. 26 samt FÖD 1986:28  
 I–II). 
  
 Som huvudregel kan försäkringskassan ändra ett beslut såväl till den enskildes fördel som till dennes nackdel. Dock gäller den begränsning- en att ett beslut inte får ändras till den enskildes nackdel såvitt gäller förmån som har förfallit till betalning eller i annat fall om det finns synnerliga skäl mot det (20 kap. 10 a § tredje stycket AFL). 
 Skyldigheten att ändra ett beslut gäller inte om felaktigheten visser- ligen är uppenbar men av ringa betydelse, exempelvis för att den avser ett ringa belopp (20 kap. 10 a § andra stycket AFL). Om enskild begär ändring av en felaktighet bör dock ändring komma till stånd även om den är av ringa betydelse (se prop. 1977/78:20 s. 96). 
 Den tidsfrist om två månader som gäller för begäran om ompröv- ning enligt 20 kap. 10 § AFL samt för överklagande enligt 20 kap. 13 § AFL gäller inte för begäran om ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL. En sådan begäran kan framställas såväl före som efter det att ett beslut har vunnit laga kraft (se nedan om gränsdragningen mellan 20 kap. 10 § och 20 kap. 10 a § AFL). Bestämmelsen är vidare tillämplig på såväl slutliga beslut som på beslut under handläggningen. 
 Ändringsskyldigheten enligt 20 kap. 10 a § AFL gäller oavsett om beslutet meddelats av tjänsteman eller av socialförsäkringsnämnd. Frå- gan om förutsättningar föreligger för ändring av ett beslut av socialför- säkringsnämnd har ansetts kunna prövas av tjänsteman. Av detta har ansetts följa att en tjänsteman kan avslå en begäran från enskild om ändring av ett beslut som fattats av socialförsäkringsnämnd (se FÖD 1991:26). 
 Dock gäller den begränsningen att en fråga om ändring inte får tas upp sedan mer än två år förflutit från den dag beslutet meddelades, om det inte först därefter kommit fram att beslutet har fattats på ett uppen- bart felaktigt eller ofullständigt underlag eller om det i övrigt finns andra synnerliga skäl. Vidare får beslutet inte ha prövats av domstol. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 179 
  
 För att försäkringskassan skall vara förhindrad att ompröva sitt beslut bör dock krävas att domstolen har prövat ärendet i sak (se prop. 1977/78:20 s. 95 f.). 
 Rättelse enligt 20 kap. 10 § a AFL 
 Utöver ovan redovisade kvalificerade felaktigheter reglerar 20 kap. 10 a § AFL ytterligare en situation, nämligen att beslutet på grund av skrivfel, räknefel eller annat sådant förbiseende innehåller en uppenbar oriktighet (20 kap. 10 a § första stycket 1 AFL). 
 Bestämmelsen, som tillkom före den nya förvaltningslagen, har samma innehåll som 26 § FL, dock att det i denna bestämmelse endast föreskrivs att en myndighet  
 får  
 rätta sitt beslut. Någon ovillkorlig skyl- dighet föreligger således inte enligt förvaltningslagens bestämmelse. 
 RFV rekommenderar att rättelse av ett beslut som fattats av social- försäkringsnämnd görs av en tjänsteman (RFV Allmänna råd 1998:14 s. 25). 
 Gränsdragningen mellan 20 kap. 10 a § AFL och 20 kap. 10 § AFL 
 Ändring enligt 20 kap. 10 a § AFL är som sagts ovan inte begränsad till att avse tiden efter det att ett beslut vunnit laga kraft. Förutsättningarna för ändring är dock mer inskränkta än vad som gäller för omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL. Om någon begär ändring inom den tvåmåna- dersfrist då omprövning kan begäras rekommenderar RFV att kassan betraktar en skriftlig sådan begäran som en begäran om omprövning enligt 20 kap. 10 § AFL eller vid en muntlig sådan begäran upplyser den enskilde om möjligheten att begära omprövning skriftligt (RFV Allmänna råd 1998:14 s. 26, jfr även FÖD 1986:28 I och II). 
 Gränsdragningen mellan 20 kap. 10 a § AFL och 20 kap. 4 § AFL 
 Som nämnts förut får ett beslut inte ändras till den enskildes nackdel såvitt gäller förmån som förfallit till betalning (20 kap. 10 a § tredje stycket AFL). Enligt 20 kap. 4 § AFL skall under vissa förutsättningar återbetalning ske av vad som utbetalats för mycket, se vidare avsnitt 4.3.12. Försäkringsöverdomstolen har i ett avgörande konstaterat att bestämmelsen i 20 kap. 10 a § AFL inte innebär någon inskränkning av tillämpningsområdet för återkrav. Även när en förmån förfallit till be- talning kan således beloppet återkrävas om förutsättningarna för åter- 
  
 180  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 krav i övrigt är uppfyllda (se FÖD 1991:10 med där gjorda hänvisning- ar). 
  
 4.3.10.5 
  
 Omprövning enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension, m.m. 
  
 För ärenden enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension gäller sak- ligt sett liknade regler för omprövning och ändring som för ärenden enligt lagen om allmän försäkring. Bestämmelserna skiljer sig dock i fråga om systematik och i vissa avseenden även i sak. 
 Omprövning på begäran av enskild 
 Försäkringskassan skall ompröva ett beslut på begäran av enskild (13 kap. 9 § första stycket LIP). En enskild får endast överklaga sådana beslut som tillkommit genom omprövning (13 kap. 17 § första stycket LIP). I likhet med vad som gäller enligt lagen om allmän försäkring är omprövning således ett obligatoriskt förstadium till enskilds överkla- gande. Någon uttrycklig begränsning av omprövningsinstitutet till tjänstemannabeslut finns inte i lagen. Emellertid är samtliga beslut som fattas enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension tjänstemannabe- slut, varför en regel har ansetts onödig (se prop. 1997/98:151 s. 756). 
 En särskild begränsning av omprövningsbestämmelserna – och där- igenom indirekt av överklagandebestämmelserna – återfinns i 13 kap. 9 § andra stycket LIP. Enligt denna bestämmelse kan ett beslut om pen- sionsgrundande inkomst eller andra pensionsgrundande belopp omprö- vas endast i samband med att beslutet om pensionsrätt eller pensions- poäng omprövas. Ett undantag görs om en omprövning av pensions- grundande inkomst eller andra pensionsgrundande belopp är av bety- delse för den enskilde. I propositionen anförs att vanligtvis kommer såväl skattemyndigheten som försäkringskassan att medverka vid be- stämmandet av en persons pensionsrätt. Skattemyndigheten meddelar beslut om pensionsgrundande inkomst och försäkringskassan fattar beslut om pensionsgrundande belopp, pensionsrätt och pensionspoäng. För att undvika att beslutet om pensionsrätt berörs av olika ompröv- ningsbeslut bör i princip endast ett beslut om pensionsrätt eller pen- sionspoäng kunna omprövas. Det kan emellertid finnas situationer då beslutet om pensionsgrundande belopp eller pensionsgrundande in- komst är av betydelse utan att storleken av pensionsrätten påverkas, exempelvis om en inkomst skall hänföras till anställning eller annat förvärvsarbete eller för uppfyllandet av det s.k. förvärvsvillkoret. I des- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 181 
  
 sa situationer bör ett sådant beslut kunna omprövas självständigt på begäran av den enskilde (se prop. 1997/98:151 s. 495). 
 På motsvarande sätt som gäller vid överklagande är sakägarkretsen vid omprövning annorlunda avgränsad i lagen om inkomstgrundad ål- derspension än i lagen om allmän försäkring. Omprövning kan begäras av den som beslutet avser eller, om den som beslutet avser har avlidit, av annan som är berörd av beslutet (13 kap.  
 9–10 
  §§ LIP, se även av- snitt 4.3.10.2). 
 Omprövning skall inte ske av ett beslut som tillkommit efter ompröv- ning (13 kap. 9 § första stycket LIP). Det är här utan intresse om en prövning har skett på försäkringskassans initiativ eller på begäran av enskild. 
 Begäran om omprövning skall enligt en uttrycklig bestämmelse ske skriftligt (13 kap. 11 § LIP). Något krav på egenhändigt undertecknan- de gäller inte heller enligt LIP, men RFV:s rekommendation omfattar även ärenden enligt den lagen (se RFV Allmänna råd 1998:14 s. 17). 
 En enskild skall enligt 13 kap. 11 § LIP som huvudregel begära om- prövning av ett beslut om pensionsrätt, pensionspoäng eller vårdår före utgången av året efter det fastställelseår som beslutet avser, dvs. inom två år efter intjänandeåret. Om den som begär omprövning gör sanno- likt att han eller hon inte fått kännedom om beslutets innehåll inom två månader före utgången av nyss nämnda frist skall begäran om ompröv- ning i stället ha kommit in inom två månader från det att den som begär omprövning fick sådan kännedom. 
 I propositionen anmärks att beslut om pensionsrätt m.m. skall följd- ändras om en ändring av taxeringen berör beslutet, varför tidsfristerna inte måste vara lika långa som inom taxeringsförfarandet. En lagom avvägd tidsfrist har ansetts vara ett år efter fastställelseåret (se prop. 1997/98:151 s. 496). 
 Den s.k. ventilen från tidsfristen motsvarar en tidigare bestämmelse i lagen (1959:551) om beräkning av pensionsgrundande inkomst enligt lagen om allmän försäkring (LBP). 
 För andra beslut än beslut om pensionsrätt, pensionspoäng eller vårdår skall enskild begära omprövning inom två månader från det att han fick del av beslutet (13 kap. 11 § första stycket LIP). 
 Bestämmelserna om rättidsprövning och verkan av felsända över- klagande gäller på motsvarande sätt för omprövning som för överkla- gande, se avsnitt 4.3.10.2 samt 13 kap. 12 § LIP. 
 Enligt 20 kap. 10 § sista stycket AFL får, som ovan nämnts, försäk- ringskassan inte på grund av en enskilds begäran om omprövning ändra ett beslut till dennes nackdel. Någon motsvarande bestämmelse, som anknyter till vem som begärt omprövning, finns inte i lagen om in- komstgrundad ålderspension. Där finns i stället för andra beslut än be- 
  
 182  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 slut om pensionsrätt, pensionspoäng eller vårdår en bestämmelse med innebörden att beslut endast får omprövas till den enskildes fördel om inte vissa undantagssituationer är uppfyllda (se 13 kap. 13 § LIP). Be- träffande beslut om pensionsrätt, pensionspoäng och vårdår kan resultatet av en omprövning som begärs av en enskild bli såväl till dennes fördel som till hans eller hennes nackdel. 
 Omprövning på initiativ av försäkringskassan m.fl. 
 Försäkringskassan skall även om den enskilde inte begärt detta omprö- va ett beslut enligt  
 2–4 
  kap. LIP, dvs. om pensionsrätt, pensionspoäng, vårdår, pensionsgrundande inkomst och pensionsgrundande belopp, om det finns andra skäl. 
 Omprövningsskyldigheten motsvaras i lagen om allmän försäkring närmast av skyldigheten att ändra beslut enligt 20 kap. 10 a § AFL. Bestämmelserna gäller även för skattemyndighet eller Premiepen- sionsmyndigheten i de fall de har att ompröva besluten (jfr 13 kap. 1– 2 §§ LIP). 
 Som anmärkts ovan kan en omprövning av beslut om pensionsrätt, pensionspoäng eller vårdår ske till såväl den enskildes fördel som till dennes nackdel. Ett annat beslut kan som huvudregel endast omprövas till den enskildes fördel (se 13 kap. 13 § första stycket LIP). 
 Om ett beslut om pensionsrätt, pensionspoäng eller vårdår omprövas utan att den enskilde begärt detta skall beslutet meddelas inom ett år efter fastställelseåret. Ett annat beslut enligt lagen får omprövas inom två månader från det att beslutet meddelades (13 kap. 13 § första styck- et LIP). 
 I vissa situationer kan omprövning dock ske utan tidsgräns. I dessa fall kan omprövningen även resultera i ett beslut till den enskildes nackdel (se 13 kap. 13 §  
 andra–tredje 
  styckena LIP). Försäkringskassan skall ompröva sitt beslut om beslutet har blivit felaktigt på grund av att den som beslutet avser 
 50  
 har lämnat felaktiga uppgifter eller har under- låtit att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyldighet. Vidare skall omprövning ske om det först efter de tidpunkter som nämnts nyss visar sig att ett beslut har fattats på ett uppenbart ofullständigt eller felaktigt underlag eller om det finns andra synnerliga skäl eller om beslutet på- verkas av en ändring av ett beslut enligt skattebetalningslagen (1997:483) angående arbetsgivaravgift. I förarbetena till nu berörda 
  
 50  
 För premiepension till efterlevande även pensionsspararen eller den som tidigare hade rätt till sådan pension, se 13 kap. 13 § andra stycket andra me- ningen LIP. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 183 
  
 bestämmelser tas som exempel att ett beslut blivit fel på grund av fel- aktigheter i ett register eller på grund av ett systemfel. Det påpekas att eftersom det krävs ett uppenbart fel eller synnerliga skäl torde bestäm- melsen inte komma att tillämpas särskilt ofta (se prop. 1997/98:151 s. 754). 
 Slutligen får omprövning ske efter nämnda tidpunkter om beslutet påverkas av en ändring som har gjorts beträffande ett beslut om pen- sionsgrundande belopp eller pensionsrätt som avser en annan person än den försäkrade. 
 Det är inte alldeles klart om omprövningsskyldigheten enligt lagen om inkomstgrundad ålderspension inskränker sig till ursprungliga fel. I regeringens allmänna resonemang om omprövning (se prop. 1997/98:151 s. 493 f.) tas som exempel att det har framkommit nya uppgifter som gör att det finns anledning till omprövning. Det fram- hålls också att det finns skäl att kunna ompröva ett beslut enligt lagen på myndighets eller försäkringskassas initiativ även i fall då beslutet inte är uppenbart oriktigt. Man får här hålla i minnet att bestämmelser- nas utformning rönt inverkan av att de skall tillämpas även av annan myndighet än försäkringskassan, dvs. av Premiepensionsmyndigheten och skattemyndighet. 
 En fråga som avgjorts av allmän förvaltningsdomstol får inte om- prövas (se 13 kap. 16 § LIP). 
 På motsvarande sätt som för ändringsskyldigheten enligt 20 kap. 10 a § AFL är försäkringskassan inte skyldig att ändra felaktigheter av mindre betydelse. Detta anses ligga i bedömningen att det finns skäl för omprövning, jfr 13 kap. 13 § första stycket LIP och prop. 1997/98:151 s. 751 f.). 
 Någon bestämmelse om rättelse motsvarande den i 20 kap. 10 a § första stycket 1 har inte ansetts påkallad bl.a. med hänsyn till bestäm- melsen i 26 § FL (jfr a. prop. s. 751). 
 Följdändring 
 I vissa situationer leder en förnyad prövning av ett beslut på ett område till att beslut på ett annat område till följd därav skall justeras. Ett be- slut kan med andra ord komma att förändras i efterhand sedan en för- mån har fastställts och storleken av denna beräknats samt i förekom- mande fall även betalats ut. Denna typ av omprövning – som vanligen benämns följdändring – (se t.ex. prop. 1997/98:151 s. 492) förekom- mer främst inom pensionslagstiftningen. Sådana bestämmelser finns i 13 kap.  
 7–8 
  §§ samt 13 §  
 andra–tredje 
  styckena LIP, 6 kap. 2 § lagen (1998:702) om garantipension samt i 8 kap. 3 § lagen (2000:461) om 
  
 184  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 efterlevandepension och efterlevandestöd till barn (som träder i kraft den 1 januari 2003). 
 Det är i nu diskuterade fall inte fråga om att beslutsunderlaget för det första beslutet har varit ofullständigt eller felaktigt. Situationen gäller inte heller att det, efter det att det första beslutet har fattats, har inträffat nya omständigheter, t.ex. en civilståndsändring eller att en ny pensionsförmån tillkommer, som leder till att förutsättningarna för en viss förmån förändras med verkan från det att omständigheten inträffa- de. Omprövningen innebär i stället att ett beslut i och för sig har fattats på ett riktigt och fullständigt underlag, men eftersom detta underlag ändras i efterhand skall en omprövning ske av det ursprungliga beslu- tet. Härtill kommer att utgången av prövningen är mer eller mindre given. Denna situation har inom socialförsäkringen reglerats skilt från försäkringskassans omprövningsskyldighet i övrigt. 
 51 
  
 Gemensamt för nämnda bestämmelser om s.k. följdändring är att beslutet om respektive förmån baseras på ett  
 beräkningsunderlag  
 som består av beslut rörande andra förmåner eller belopp. Vad som ingår i beräkningsunderlaget för respektive förmån skiljer sig dock åt. För exempelvis inkomstgrundad ålderspension gäller att sedan skattemyn- digheten fastställt den försäkrades taxerade inkomst, fastställs med ledning därav den pensionsgrundande inkomsten. Sedan hänsyn tagits till eventuella andra pensionsgrundande belopp fastställs den försäkra- des pensionsrätt. För inkomstrelaterad efterlevandepension gäller att denna bestäms på grundval av den pensionsbehållning som har fast- ställts, och som i sin tur har beräknats på grundval av den avlidnes fak- tiska och – i förekommande fall – antagna ålderspensionsrätt. Garanti- pension – såväl i form av ålderspension som efterlevandepension – liksom  
 efterle-vandestöd 
  till barn, fastställs på grundval av bl.a. den inkomstgrundade pension som den försäkrade har rätt till. Beräknings- underlaget i dessa fall utgörs således av bl.a. den fastställda pensions- rätten för  
 inkomst-relaterad 
  pension. För garantipension kan i beräk- ningsunderlaget därutöver ingå belopp motsvarande bl.a. den utländska pension, den änkepension samt viss tjänstepension som den pensions- berättigade uppbär. 
 Om beräkningsunderlaget för respektive förmån ändras får detta till följd att även beslutet om förmånen kan behöva ändras. Ett beslut om ändring av den försäkrades tidigare fastställda taxering medför att den pensionsgrundande inkomsten och därmed även pensionsrätten skall 
  
 51  
 Inom skatteförvaltningen finns liknande regler om ändring i bl.a. 4 kap. 13 § taxeringslagen (1990:324), där man dock inte har valt att göra någon syste- matisk åtskillnad mellan detta förfarande och omprövningsförfarandet på initia- tiv av myndighet i stort. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 185 
  
 ändras (se 13 kap. 7 § LIP). Även sådan pensionsrätt för premiepension som överförts behöver ändras om beslut fattats om ändring av pen- sionsrätten för den överförande maken och detta påverkar vad som förts över (13 kap. 8 § LIP). En ändring av den försäkrades pensionsrätt för inkomstgrundad ålderspension kan få till följd att även den försäk- rades redan beviljade garantipension skall ändras (se 6 kap. 2 § lagen om garantipension). På motsvarande sätt skall ett beslut om inkomst- grundad efterlevandepension ändras om den pensionsbehållning som legat till grund för beslutet ändras till följd av att t.ex. den avlidnes taxerade inkomst ändras. Om inkomstgrundad efterlevandepension ändras på detta sätt kan även garantipensionen till den efterlevande eller efterlevandestödet till barn behöva ändras, eftersom detta grundas på den inkomstgrundade efterlevandepensionen (se 8 kap. 3 § lagen om efterlevandepension och efterlevandestöd till barn). 
 Vad som nu sagts avser försäkringskassans möjlighet att ändra ett be- slut om det föranleds av en myndighets – ex. försäkringskassans eller skattemyndighetens – beslut om ändring av ett beslut som ingår i be- räkningsunderlaget. Även andra än nu nämnda belopp kan ingå i be- räkningsunderlaget. Detta gäller främst garantipension i form av ålders- pension, där det i beräkningsunderlaget ingår ett belopp för utländsk pen- sion och för personer födda år 1937 eller tidigare, även tjänstepension. Det saknar emellertid betydelse vem som har fattat beslut om ändring av det första beslutet. Anledningen till att följdändringen skall ske är att det av försäkringskassan använda beräkningsunderlaget ändras, och det är på grund härav det senare beslutet skall ändras. Även i dessa fall skall kassan således ändra beslutet om det föranleds av ändring av det första beslutet (se 6 kap. 2 § lagen om garantipension). 
 En följdändring kan också aktualiseras av en ändring av ett beslut enligt skattebetalningslagen (1997:483) som avser egenavgift eller på grund av att det efter ändrad taxering står klart att pensionsrätt för pre- miepension inte skulle ha tillgodoräknats, eftersom det s.k. förvärvs- villkoret inte är uppfyllt. Vidare skall ett beslut om pensionsrätt eller pensionspoäng ändras när detta följer av bestämmelserna i lagen om inkomstgrundad ålderspension om bristande eller för sen betalning av pensionsavgifter (se 13 kap. 7 § LIP). Även efterlevandepension kan ändras på grund av sådan bristande avgiftsbetalning (se prop. 1999/2000:91 s. 257). 
 Någon tidsfrist för följdändring finns inte enligt lagen om inkomst- grundad ålderspension. Däremot finns en beloppsgräns om minst 1 000 kr för att beslut om pensionsgrundande inkomst skall ändras. Ändring enligt 13 kap. 7 § första stycket första meningen LIP av ett beslut om pensionsgrundande inkomst skall göras endast om storleken av inkoms- ten skulle öka eller minska med minst 1 000 kronor. Motsvarande be- 
  
 186  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 gränsning gäller inte vid ändring av pensionsgrundande belopp (se prop. 1999/2000:138, bet. 2000/01:SfU4, rskr. 2000/01:11). Inte heller för ändring av garantipension – såväl i form av ålderspension som ef- terlevandepension – eller för efterlevandestöd till barn gäller någon motsvarande begränsning (se prop. 1997/98:152 s. 102 f., prop. 1999/2000:127 s. 94 och prop. 1999/2000:91 s. 256 f.). Den som beslu- tet avser skall skriftligen underrättas om ändringen och om hur man begär omprövning av beslutet (se 13 kap. 7 § tredje stycket LIP). 
 I 7 § LBP, som numera är upphävd men som gäller övergångsvis, finns stadgat en skyldighet att ändra beräkningen av pensions- grundande inkomst bl.a. om det vid bestämmande av avgiftsunderlaget ansetts att belopp som är hänförligt till inkomst av anställning inte skall ingå i avgiftsunderlaget. 
 Även i 29 a § lagen (1993:737) om bostadsbidrag finns en bestäm- melse som kan liknas vid en följdändring på pensionsområdet. Bo- stadsbidrag beräknas bl.a. på den försäkrades inkomster enligt inkomst- skattelagen, vilka fastställts vid den årliga taxeringen. Även andra be- lopp såsom studiemedel ingår dock i beräkningsunderlaget (se  
 4–8 
  §§ lagen om bostadsbidrag). Därutöver beräknas bostadsbidraget i förhål- lande till bostadskostnaden (se 9 §). Till skillnad från vad som gäller på pensionsområdet skall s.k. följdändring av ett slutligt beslut om bo- stadsbidrag inte ske när ett eller flera av de belopp som ingår i beräk- ningsunderlaget ändrats, utan endast vid ändring av den försäkrades taxering. Dessutom gäller i dag vissa tidsfrister för sådan ändring. 
  
 4.3.10.6 
  
 Omprövning vid ändrade förhållanden 
  
 Bestämmelserna om omprövning och ändring i lagen om allmän försäk- ring tar sikte på ursprungliga felaktigheter. Vid 1979 års reform anför- de departementschefen uttryckligen att sådana bestämmelser som finns inom socialförsäkringen beträffande t.ex. omprövning av förmåner på grund av ändrade förhållanden inte berördes av reformen (prop. 1977/78:20 s. 83). 
 Någon generell reglering av försäkringskassans skyldighet att om- pröva ett ärende vid senare inträffade förhållanden finns inte. I vilken utsträckning det är möjligt att utöver de uttryckliga bestämmelser som finns på socialförsäkringsområdet ompröva ett beslut på grund av änd- rade förhållanden med stöd av allmänna förvaltningsrättsliga grundsat- ser utvecklas i avsnitt 9.11.1. I 1976 års betänkande uttalades att det i fall då det tillkommit nya omständigheter efter beslutet ofta låg i sa- kens natur att frågan kunde prövas på nytt (se SOU 1976:53 s. 138). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 187 
  
 I såväl lagen om allmän försäkring som i andra författningar finns på området regler om indragning och nedsättning av förmåner på grund av att förhållandena har ändrats efter beslutstillfället. Dessa bestäm- melser, som förutsätter en ny prövning av rätten till eller storleken av en förmån eller ett bidrag, skiljs i denna framställning från de regler av närmast sanktionsartad karaktär som återfinns bl.a. i 20 kap. 3 § AFL. Dessa senare bestämmelser beskrivs i avsnitt 4.3.11. 
 En särbestämmelse för sjukförsäkringen finns för ärenden enligt 3 kap. 4 b § AFL, dvs. möjligheten för personer med särskilt frekvent sjukfrånvaro till  
 sjukpenning  
 för den första dagen av en sjukperiod. Beslut om sådan sjukpenning skall enligt huvudregeln vara tidsbegrän- sade men kan om det finns särskilda skäl gälla tills vidare. Försäk- ringskassan skall upphäva ett beslut om villkoren inte längre anses upp- fyllda. Det förutsätts att försäkringskassan omprövar beslutet med lämpliga mellanrum eller när kassan får kännedom om något som tyder på att villkoren för beslutet inte längre är uppfyllda. 
 Beslut om  
 handikappersättning  
 kan begränsas till viss tid. Den för- säkrade skall anmäla ändrade förhållanden till försäkringskassan om rätten till förmånen påverkas (se 19 § lagen 1998:703 om handikapp- ersättning och vårdbidrag). Försäkringskassan är skyldig att ompröva behovet av handikappersättning i samband med beslut om förtidspen- sion och när den försäkrade tillerkänns ålderspension samt behovet av förmånen har ändrats (se 6 § andra stycket i lagen). 
 För  
 vårdbidrag  
 gäller liknande bestämmelser. Här föreskrivs emel- lertid som huvudregel en obligatorisk omprövning med två års mellan- rum. Denna omprövning är således inte i sig beroende av ändrade för- hållanden. Motivet härför har angetts vara att barns situation ofta för- ändras betydligt inom loppet av ett par år och att det då är motiverat med en sådan omprövning (se prop. 1981/82:216 s. 15 beträffande mo- tivet till 9 kap. 4 § sjätte stycket AFL, som överförts till den nya lagen). Härutöver skall försäkringskassan ompröva ett beslut om vårdbidrag när förhållanden som påverkar behovet av vårdbidrag har ändrats (se 10 § lagen om handikappersättning och vårdbidrag). 
 För  
 förtidspension och sjukbidrag  
 gäller att den som uppbär förmå- nen är skyldig att utan oskäligt dröjsmål till försäkringskassan anmäla om hans arbetsförmåga väsentligen förbättras, jfr 16 kap. 8 § första stycket AFL. Vidare finns en skyldighet för den som uppbär förtids- pension att anmäla till försäkringskassan om han eller hon börjar för- värvsarbeta eller utökar sin arbetsinsats. Försäkringskassan skall dra in eller minska förmånen med hänsyn till förbättringen. Försäkringskas- san kan även, som en sanktion, dra in eller minska förmånen med hän- syn till att den försäkrade utan giltigt skäl har låtit bli att anmäla att arbetsförmågan väsentligen har förbättrats, se vidare avsnitt 4.3.11. 
  
 188  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Från bestämmelserna om indragning och minskning finns ett undan- tag som hör samman med bestämmelserna om vilande förtidspension (se 16 kap.  
 14–18 
  §§ AFL och avsnitt 5.2. En försäkrad som uppburit förtidspension under minst ett år skall kunna få behålla förtidspensio- nen under högst tre månader under en tolvmånadersperiod, samtidigt som han eller hon prövar att arbeta. Om den försäkrade därefter fortsät- ter att arbeta, skall han eller hon kunna få förtidspensionen förklarad vilande till den del personen arbetar och utnyttjar arbetsförmåga som inte förutsattes finnas när pensionen beviljades. Under en tid om totalt tolv kalendermånader, skall den försäkrade kunna pröva att arbeta, utan att rätten att få tillbaka pensionen går förlorad. Förtidspension som har förklarats vilande skall inte betalas ut för den tid som vilandeförklar- ingen avser. Pensionen skall kunna vara vilande helt, till tre fjärdedelar, halvt eller till en fjärdedel. Efter de första tolv månaderna av förvärvs- arbete skall den försäkrade kunna ha förtidspensionen vilande under ytterligare 24 kalendermånader. Under den tiden upphör inte det ur- sprungliga beslutet om rätt till pension. Om den försäkrade under den- na tid anmäler att han eller hon åter önskar få tillbaka pensionen, skall det emellertid vara möjligt att efter prövning minska eller dra in pen- sionen om utredning visar att arbetsförmågan har förbättrats väsentligt. När beslutet om vilande förtidspension löper ut skall den fortsatta rät- ten till förtidspension prövas på samma sätt. 
 Motsvarande regler som för förtidspension gäller för  
 efterlevande- pension  
 om förhållandena ändras så att rätten till förmånen påverkas (16 kap. 8 § AFL). För  
 särskild efterlevandepension  
 gäller härutöver ytterligare särregler. I 16 kap. 7 a § AFL slås fast att försäkringskassan skall dra in eller minska förmånen om möjligheten för den som uppbär förmånen att bereda sig inkomst genom arbete väsentligen förbättras. Sådan indragning kan även ske interimistiskt. Dessutom finns i 8 kap. 10 § AFL en regel om obligatorisk omprövning av särskild efter- levandepension minst var tredje år eller när det i övrigt finns skäl för det. Bestämmelsen kompletteras med en materiell regel av innebörden att en omprövning inte får leda till en höjning av förmånen. 
 Försäkringskassan skall ompröva rätten till  
 assistansersättning  
 vid väsentligt ändrade förhållanden samt dessutom sedan två år förflutit från det att frågan om rätt till ersättning senast prövades. Den som upp- bär ersättning skall anmäla sådana ändrade förhållanden som påverkar rätten till ersättning. 
 52 
  
 För livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring finns i 4 kap. 12 § LAF en bestämmelse som stadgar att försäkringskassan 
  
 52  
 Se 7 och 9 §§ lagen (1993:389) om assistansersättning. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 189 
  
 skall ompröva ett beslut om livränta om ändring har skett i de förhål- landen som var avgörande för beslutet. 
 För bostadsbidrag finns i 27 § lagen (1993:737) om bostadsbidrag en generalklausul, som omfattar såväl ansöknings- som omprövningssi- tuationen. Om det är uppenbart att sökanden på grund av hushållets inkomst– eller förmögenhetsförhållanden eller något annat förhållande inte behöver det bidrag som kan beräknas enligt denna lag, får försäk- ringskassan efter särskild utredning avslå en ansökan, dra in eller sätta ned bidraget. Bestämmelsen innebär dock inte någon uttrycklig om- prövningsskyldighet för försäkringskassan utan är fakultativ. I lagens 24 och 25 §§ finns bestämmelser om anmälningsskyldighet för bi- dragstagare beträffande ändrade förhållanden och om ändring av be- slut, allt såvitt avser preliminärt bostadsbidrag. 
 För  
 bostadstillägg till pensionärer  
 gäller att försäkringskassan skall ompröva beslutet när något förhållande som bestämmer tilläggets stor- lek har ändrats (9 § lagen 1994:308 om bostadstillägg till pensionärer). 
  
 4.3.11 
  
 Minskning och indragning av ersättning 
  
 I 20 kap. 3 § AFL finns intaget en bestämmelse som ger försäkrings- kassan en möjlighet att dra in eller sätta ned en ersättning i vissa situa- tioner. Regeln har närmast karaktär av en sanktion och kan inte anses förutsätta en prövning av frågan om den enskilde är berättigad till för- månen eller inte. 
 De situationer som omfattas av bestämmelsen är då en försäkrad har ådragit sig en sjukdom eller skada genom uppsåtligt brott, för vilket han har dömts genom en lagakraftvunnen dom, när en försäkrad vägrar att genomgå undersökning av läkare eller följa läkares föreskrift, underlåter att ge in vissa, särskilt uppräknade läkarintyg eller läkarutlå- tanden samt om han eller hon medvetet eller av grov vårdslöshet läm- nar en oriktig eller vilseledande uppgift om förhållanden som är av betydelse för rätten till ersättning (se 20 kap. 3 § första stycket  
 a–d 
  AFL). 
 Vidare får enligt 20 kap. 3 § andra stycket AFL förtidspension och sjukpenning helt eller delvis tills vidare förvägras om den försäkrade vägrar att genomgå sådan kompletterande utredning, behandling eller rehabilitering som försäkringskassan har begärt. 
 Det poängteras i förarbetena till nu gällande lydelse av 20 kap. 3 § AFL att möjligheten till nedsättning och indragning bör användas med försiktighet och främst i påtryckningssyfte för att få den försäkrade att medverka i utredningen (se prop. 1994/95:147 s. 52). 
  
 190  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 Slutligen kan försäkringskassan enligt en bestämmelse i 20 kap. 3 § tredje stycket AFL om omständigheterna motiverar det sätta ned eller dra in en ersättning om en försäkrad inte medverkar genom att lämna uppgifter som är av betydelse för tillämpningen av lagen på sätt som närmare anges i 20 kap. 8 § AFL, samt om han eller hon vägrar att ta emot hembesök från försäkringskassan, se vidare avsnitt 4.3.3. 
 Den möjligheten tillkom 1997. I det lagstiftningsärendet framhölls att det i samtliga fall i 20 kap. 3 § AFL krävs en utredning av om- ständigheterna som är tillräcklig för en helhetsbedömning samt en kommunicering med den enskilde (se prop. 1996/97:121 s. 39). 
 För ärenden om  
 sjukpenning och föräldrapenning  
 finns ytterligare sanktionsbestämmelser i 3 kap. 17 § och 4 kap. 18 § AFL. Således får sjukpenning och tillfällig föräldrapenning dras in eller minskas om en försäkrad underlåter att meddela försäkringskassan sin vistelseadress när han vistas annat än tillfälligt på annan adress än den han som an- getts för kassan. Detsamma skall gälla om en försäkrad underlåter att anmäla sådan ändring av sina förhållanden som närmare föreskrivs i 3 kap. 6 § AFL och denna sanktion är även tillämplig på, förutom ären- den om sjukpenning och tillfällig föräldrapenning, ärenden om föräld- rapenning. 
 Bestämmelsen tillkom 1986. Sedan tidigare fanns en motsvarande sanktion vid vägran att ta emot hembesök i kontrollsyfte. Även i detta lagstiftningsärende framhölls att påföljden skulle användas endast om det vid en helhetsbedömning var påkallat i det enskilda fallet. En mot- svarande sanktionsbestämmelse finns för rehabiliteringsersättning inta- gen i 22 kap. 16 § AFL. 
 Beträffande förtidspension och sjukbidrag kan försäkringskassan dra in eller minska förmånen med hänsyn till att den försäkrade utan giltigt skäl har låtit bli att anmäla t.ex. att arbetsförmågan väsentligen har förbättrats, se 16 kap. 8 § andra stycket AFL. 
 För förmåner som regleras utanför AFL finns bestämmelser inte bara om minskning och indragning som ett remedium för bristande medverkan i utredningen eller vid kontrollåtgärder utan också om för- säkringskassans skyldighet till omprövning i andra fall vid senare in- träffade förhållanden. 
 För  
 smittbärarpenning  
 finns således en bestämmelse med innebör- den att förmånen får sättas ned eller dras in om smittbäraren inte följer förhållningsregler som getts med stöd av smittskyddslagen (1988:1472), särskilda villkor i samband med ett beslut enligt livsme- delslagen (1971:511) eller föreskrifter som meddelats med stöd av sist 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 191 
  
 nämnda lag. 
 53  
 Dessutom finns för denna förmån hänvisningar till såväl 20 kap. 3 § som till 3 kap. 17 § AFL. 
 För  
 arbetsskadeersättning  
 gäller såväl bestämmelserna i 3 kap. 17 § som regeln i 20 kap. 3 § AFL. 
 För  
 bostadsbidrag  
 finns i 26 § härom intaget en sanktionsbestäm- melse. För att utreda rätten till och storleken av bidrag, får försäkrings- kassan förelägga den som får eller har fått preliminärt bidrag att lämna de uppgifter som har betydelse för bidragsprövningen. Om föreläggan- det inte följs, får försäkringskassan dra in eller sätta ned bidraget. 
  
 4.3.12 
  
 Återkrav 
  
 4.3.12.1 
  
 Inledning 
  
 I vissa situationer kan det bli aktuellt för en förvaltningsmyndighet att rikta ett återbetalningsanspråk mot en enskild. Ett sådant anspråk kan stödjas på olika grunder. Ett sätt är att det i författning finns uttryckliga återbetalningsregler, som ger myndigheten möjlighet att under vissa förutsättningar kräva tillbaka en ersättning trots att något förbehåll inte ställts upp i det ursprungliga beslutet. En annan möjlighet är att myn- digheten för civilrättslig talan i domstol och åberopar läran om condic- tio indebiti, dvs. den sedvanegrundsats som utvecklats i praxis och som anger att den som erlagt betalning i den felaktiga tron att betalnings- plikt förelegat har viss rätt att återkräva det som utbetalats för mycket. Ytterligare en möjlighet i vissa fall är att myndigheten stöder sitt an- språk på skadeståndsrättsliga grunder. 
 54 
  
 Att det för en viss förmån finns uttryckliga återbetalningsregler, utesluter inte att talan förs om återbetalning på grund av condictio in- debiti, jfr NJA 1984 s. 648. 
 Uttryckliga bestämmelser om återkrav har en relativt stark koppling till den materiella regleringen för respektive förmån. För den offentliga förvaltningen i stort finns således inte några generella bestämmelser om återkrav. På socialförsäkringsområdet är emellertid återkravsregler vanliga och de återfinns i en rad olika författningar. Generellt innehål- ler dessa stadganden dels regler om återkrav i egentlig mening, dels regler om möjlighet till eftergift av återkravet och slutligen bestämmel- ser om kvittning eller avräkning. I detta avsnitt redovisas först bestäm- melserna i lagen om allmän försäkring (4.3.12.2), därefter regleringen i 
  
 53 
  
 Se 8 § lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. 
  
 54 
  
 För en rättsvetenskaplig studie av frågor om återbetalning av social ersätt- ning, se Santos, Återbetalning av social ersättning, Lund 1986. 
  
 192  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 lagen om inkomstgrundad ålderspension (4.3.12.3) och slutligen de bestämmelser om återkrav som finns i andra författningar på området. 
  
 4.3.12.2 
  
 Bestämmelserna i lagen om allmän försäkring 
  
 Bestämmelserna om återkrav har funnits i lagen om allmän försäkring sedan dess tillkomst och hade en tidigare motsvarighet i lagstiftningen om folk- och tilläggspensioneringen samt sjukförsäkringen. Stadgandet i 20 kap. 4 § AFL får anses ha stått modell för senare återkravs- bestämmelser. 
 Paragrafens första stycke innehåller två typfall. Om mottagaren själv har orsakat en felaktig utbetalning – genom att lämna oriktiga uppgifter, underlåta att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyldighet eller på annat sätt – skall återbetalning ske (se 20 kap. 4 § första stycket första meningen AFL). Det krävs härvid inte att mottagaren varit i ond tro om felaktigheten (se t.ex. Martinez/Villanueva, Lagen om allmän för- säkring – lagtext och kommentarer, 1984, s. 444 f,  
 cit. Bratt- hall/Stenberg 
 ). 
 Om någon i annat fall än vad som sagts nyss uppburit ersättning med för högt belopp och insett eller skäligen bort inse detta, skall även då återbetalning ske (20 kap. 4 § första stycket andra meningen AFL). I detta fall är vederbörande således skyddad av god tro. 
 55 
  
 Om det i särskilt fall finns anledning får försäkringskassan helt eller delvis efterge krav på återbetalning enligt första eller andra stycket (20 kap. 4 § tredje stycket AFL). 
 Härutöver finns bestämmelser om kvittning. Har återbetalningsskyl- dighet ålagts någon enligt första eller andra stycket, får vid senare utbe- talning till honom eller henne innehållas skäligt belopp i avräkning på vad som utgått för mycket (20 kap. 4 § fjärde stycket AFL). Avdrag på en ersättning enligt lagen om allmän försäkring får vidare göras om någon av en försäkringskassa har ålagts återbetalningsskyldighet för en ersättning som har utgetts på grund av en annan författning (sista stycket). 
  
 55  
 För återkrav av tilläggspension finns en särskild bestämmelse, se 20 kap. 4 § andra stycket AFL. Har tilläggspension betalats ut och ändras fastställd pensionspoäng på grund av underlåten eller bristande avgiftsbetalning skall försäkringskassan besluta om återbetalning av för mycket utbetald tilläggs- pension. Återbetalningsskyldigheten är således strikt. Lagrummet gäller för tiden t.o.m. 1998. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 193 
  
 Genom hänvisningsbestämmelser gäller 20 kap. 4 § AFL även för förmåner utanför lagen om allmän försäkring. 
 56 
  
 I lagen om allmän försäkring finns även reglerat återkravsmöjlighe- ter för försäkringskassan vad gäller tandvårdsersättning. Om en vårdgi- vare har fått tandvårdsersättning som avses i 2 kap. 3 § AFL med ett för högt belopp, får försäkringskassan kräva tillbaka det belopp som felak- tigt betalats ut (20 kap. 4 a § första stycket första meningen AFL). Återbetalningsskyldigheten är strikt. Kvittningsmöjligheten är begrän- sad till tandvårdsersättning (se andra meningen). Härutöver finns en möjlighet till nedsättning av den samlade tandvårdsersättning som vårdgivaren begär till ett skäligt belopp, om vårdgivarens uppgiftsun- derlag är bristfälligt (andra stycket). 
  
 4.3.12.3 
  
 Bestämmelserna i lagen om inkomstgrundad ålderspension 
  
 På motsvarande sätt som gäller enligt lagen om allmän försäkring skall försäkringskassan besluta om återbetalning av inkomst- eller tilläggs- pension, om den som uppburit pensionen genom att lämna oriktiga uppgifter eller genom att underlåta att fullgöra en uppgifts- eller an- mälningsskyldighet har orsakat att pensionen har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp. Detsamma gäller om inkomst- eller tilläggs- pension i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den som uppburit pensionen har insett eller skäligen borde ha insett detta (14 kap. 1 § första stycket LIP). 
 Bestämmelserna stämmer i stort sett överens med vad som gäller en- ligt lagen om allmän försäkring. En skillnad är att det här inte före- skrivs återbetalningsskyldighet när någon på annat sätt än genom att lämna oriktiga uppgifter eller genom att underlåta att fullgöra en upp- gifts- eller anmälningsskyldighet har orsakat att pensionen har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp. Anledningen till skillnaden är att den bestämmelsen inte kommit till användning och att det torde vara svårt att finna situationer då den skulle bli tillämplig (se prop. 1997/98:151 s. 759 f.). 
 I paragrafens andra stycke finns en bestämmelse om strikt återbetal- ningsskyldighet vid en minskad pensionsrätt eller pensionspoäng på grund av bristande eller underlåten avgiftsbetalning. Bestämmelsen motsvarar i princip 20 kap. 4 § andra stycket AFL (se a. prop. s. 760). 
  
 56  
 Se t.ex. 9 § lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn, 22 § lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag, 6 kap. 7 § la- gen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring och 26 § lagen (1991:1047) om sjuk- lön. 
  
 194  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 I 14 kap. 1 § tredje stycket LIP finns en regel av innebörden att den som uppburit för mycket inkomst- eller tilläggspension enligt denna lag är skyldig att betala tillbaka utbetald sådan pension endast om beslut om återbetalning har meddelats enligt första eller andra stycket. Be- stämmelsen anses innebära att ett beslut om s.k. följdändring inte får retroaktiv effekt om inte ett beslut om återkrav meddelas (a. st.). 
 Slutligen finns en möjlighet till eftergift av krav på återbetalning helt eller delvis om det finns särskilda skäl (tredje stycket). 
 Motsvarigheten till kvittningsbestämmelserna i 20 kap. 4 § fjärde och femte styckena AFL återfinns i 14 kap. 7 § LIP. 
 För återkrav av premiepension finns särskilda bestämmelser, som även innefattar möjlighet till ändring av beslut om premiepensionsrätt (14 kap.  
 2–6 
  §§ LIP). 
  
 4.3.12.4 
  
 Övriga bestämmelser om återkrav 
  
 För flera förmåner finns återkravsbestämmelser som i princip motsva- rar de i 20 kap. 4 § AFL. Dessa upptar de två typfallen för återkrav, dvs. att någon orsakat en felaktig utbetalning eller insett eller bort inse den, en möjlighet till eftergift av återbetalningsskyldigheten samt en regel om kvittning. Bestämmelser enligt denna modell finns för barnbi- drag, närståendeersättning, smittbärarersättning, assistansersättning och bostadstillägg till pensionärer. 
 Härutöver finns särskilda lösningar för vissa förmåner. För bilstöd gäller – utöver en bestämmelse som liknar de nyss nämnda (se 16 § förordningen 1988:890 om bilstöd till handikappade) – regler om åter- betalningsskyldighet av grund- och anskaffningsbidrag bl.a. om bi- dragsmottagaren avlider inom sju år från mottagandet eller om fordonet säljs eller mottagaren på annat sätt avhänder sig det inom samma tid (14 §). 
 För underhållsstöd gäller en strikt återbetalningsskyldighet om så- dant stöd har lämnats med felaktigt eller med för högt belopp (20 § lagen 1986:1030 om underhållsstöd). Även här finns möjlighet till ef- tergift och kvittning. 
 57 
  
 För bostadsbidrag finns ett strikt återbetalningsansvar för sådant som har betalts ut för mycket. Återbetalningsskyldigheten regleras för det första i samband med att det preliminära beslutet ersätts av ett slut- ligt beslut. För mycket utbetalt preliminärt bidrag skall då betalas till- baka. På motsvarande sätt skall bidrag betalas ut om det slutliga bidra- 
  
 57  
 För en diskussion om reglernas utformning se Smith, Ett diskutabelt beslut om återkrav - och diskutabla återkravsregler, JT  
 1999-2000 
  s. 722 f. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden  
 195 
  
 get bestäms till ett högre belopp än det preliminära. Transfereringar som understiger 200 kr skall dock inte göras (se 22 § lagen 1993:737 om bostadsbidrag). Härutöver finns en regelrätt återbetalningsregel i 28 §, enligt vars första stycke försäkringskassan skall besluta om åter- betalning av bostadsbidrag på grund av den nyss nämnda avstämningen eller av bidrag som i övrigt har lämnats felaktigt eller med för högt belopp. Om det finns särskilda skäl för det får kassan efterge krav på återbetalning helt eller delvis. Vid bedömning av om sådana skäl före- ligger skall särskilt beaktas sökandens och dennes medsökandes förmå- ga att kunna betala tillbaka bidraget. Om dessa inte fullgjort sin upp- giftsskyldighet enligt lagen eller medvetet eller av oaktsamhet lämnat felaktiga uppgifter till grund för bedömningen av rätten till bostadsbi- drag, får kravet på återbetalning inte efterges. Vid en senare utbetal- ning av bostadsbidrag eller annan ersättning som skall betalas ut av försäkringskassan till någon som skall betala tillbaka bidrag enligt för- sta stycket får kassan hålla inne ett skäligt belopp i avräkning på vad som har lämnats för mycket. 
  
 4.3.13 
  
 När ett beslut blir gällande 
  
 Enligt 20 kap. 13 § fjärde stycket AFL skall försäkringskassas, RFV:s och domstols beslut gälla omedelbart, om inte annat föreskrivits i be- slutet eller bestäms av den domstol som har att pröva beslutet. Vad gäller kassornas beslut innebär bestämmelsen att ett beslut som regel kan verkställas, även om beslutet har överklagats. Kassan har dock möjlighet att föreskriva, att beslutet inte skall gälla omedelbart, något som inte torde vara vanligt förekommande. Vad som föreskrivs i lag- rummet gäller inte bara kassans slutliga beslut i ett ärende. Det avser även t.ex. beslut om omprövning (se Robertson s. 153). Bestämmelsen gäller oavsett om beslutet meddelas av en tjänsteman eller av en social- försäkringsnämnd. 
 Bestämmelser motsvarande 20 kap. 13 § fjärde stycket AFL åter- finns i flera specialförfattningar på området, t.ex. i 18 § lagen (1947:529) om allmänna barnbidrag, 18 § andra stycket lagen (1988:1465) om ersättning och ledighet för närståendevård och 13 kap. 23 § LIP. Vad som gäller beträffande verkställighet av ett försäkrings- kassebeslut, när en uttrycklig bestämmelse därom saknas, är inte helt klart (jfr Martinez s. 128). Är det ett betungande beslut, t.ex. ett be- slut om återbetalning enligt 20 kap. 4 § AFL, bör laga kraft krävas för verkställighet (se Santos, Återbetalning av social ersättning, 1986, s. 182). Är det ett gynnande beslut, t.ex. ett beslut om bostadstillägg till pensionär (jfr 14 § lagen 1994:308 om bostadstillägg till pensionärer), 
  
 196  
 Förfarandet i socialförsäkringsärenden 
  
 SOU 2001:47 
  
 torde beslutet kunna verkställas omedelbart (jfr Jenkins/Pierce s. 313 f.). 
 Ett beslut av försäkringskassan enligt 20 kap. 13 § fjärde stycket AFL (eller motsvarande regel i annan författning) om att kassans beslut inte skall gälla omedelbart bör skiljas från beslut om inhibition. Beslut av det senare slaget ankommer i princip på klagoinstansen, dvs. på domstol (se sista ledet i lagrummet och jfr även 29 § FL). Om kassan omprövar sitt beslut med anledning av överklagande, är det emellertid inte något som hindrar att kassan i omprövningsbeslutet förordnar om att kassans tidigare beslut inte skall gälla omedelbart (jfr Santos, a.a. s. 183 f.). 
 En försäkringskassas beslut att enligt t.ex. 20 kap. 4 § AFL återkrä- va en social ersättning utgör inte en exekutionstitel, se NJA 1983 s. 362. Om kassan inte kan förmå den återbetalningsskyldige att frivil- ligt betala tillbaka vad som utgått felaktigt eller förordna om avräkning vid senare utbetalning till personen, måste kassan väcka talan vid all- män domstol för att utverka en exekutionstitel mot denne (se härom Santos s. 186 f.). Det bör dock anmärkas att förvaltningsdomstols avgö- rande med anledning av överklagande av en försäkringskassas beslut om återbetalningsskyldighet har ansetts utgöra exekutionstitel, när domstolen lämnat överklagandet utan bifall, se NJA 1991 s. 363 (jfr även NJA 1993 s. 99). Se även Santos i JT  
 2000–01 
  s. 107 f. 
 Nyss nämnda huvudregel, att försäkringskassans beslut inte utgör en exekutionstitel, har ett undantag. Beslut om återbetalningsskyldighet och ränta enligt lagen (1996:1030) om underhållsstöd får i förhållande till den underhållsskyldige verkställas enligt bestämmelserna i utsök- ningsbalken (41 §). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 197 
  
 5 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 5.1 
  
 Inledning 
  
 Genom 1913 års lag om allmän pensionsförsäkring blev i princip hela landets befolkning försäkrad för ålders- och invalidpension. Syftet med invalidpensioneringen var att ge ett ekonomiskt grundskydd till dem vilkas arbetsförmåga på grund av sjukdom, lyte eller dylikt mera varak- tigt gått helt eller till större delen förlorad före den allmänna pensions- åldern. Ända fram till 1963 behöll invalidpensioneringen i allt väsent- ligt de grunddrag som lades fast genom 1913 års lag. I samband med 1962 års lag om allmän försäkring kom även principen om in- komstrelaterade ersättningar att sätta sin prägel på de dåvarande inva- lidpensionerna. Invalidpension kom att utges dels som ett grundskydd, dels som en ersättning för förlorad arbetsförtjänst. Pensionen kom ock- så att sättas i förhållande till en på medicinska faktorer grundad arbets- invaliditet. Samtidigt ändrades beteckningen invalidpension till förtids- pension. 
 Bestämmelserna om förtidspension och sjukbidrag finns än i dag samlade i lagen om allmän försäkring. Även om förtidspension alltjämt utges i form av ett grundskydd (folkpension) och en inkomstrelaterad ersättning (tilläggspension), har emellertid bestämmelserna ändrats vid ett flertal tillfällen sedan lagens tillkomst. Detta gäller såväl de generel- la bestämmelserna om rätten till förtidspension som – om än i mindre omfattning – beräkningen av pensionens storlek. 
 Beslut om rätten till förtidspension och sjukbidrag fattas av försäk- ringskassan. Kassan beräknar också pensionens storlek. Vissa beslut rörande förtidspension och sjukbidrag fattas av en hos försäkringskas- san anställd tjänsteman medan själva rätten till förtidspension, alltse- dan tillkomsten av lagen om allmän försäkring, prövas av ett av för- troendemän sammansatt organ i kassan – tidigare av pensionsdelega- tion, numera av socialförsäkringsnämnd. 
  
 198  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 Bestämmelserna om förtroendemannaorgan har, till skillnad från de materiella reglerna om förtidspension och sjukbidrag, i sina grunddrag inte förändrats sedan 1963 då lagen om allmän försäkring trädde i kraft. Vid avskaffandet av pensionsdelegationerna och instiftandet av den för somliga socialförsäkringsförmåner gemensamma socialförsäkrings- nämnden skedde vissa förändringar i förtroendeorganets sammansätt- ning. Vidare har bestämmelserna om nämndernas befogenheter att om- pröva såväl sina egna som tjänstemannabeslut ändrats vid ett par tillfäl- len (se avsnitt 3.1.2). Under tiden  
 1962–1986 
  fanns även kommunalt utsedda försäkringsnämnder som prövade bl.a. frågor rörande inkomst- prövade folkpensionsförmåner såsom hustrutillägg och änkepension. Försäkringsnämnden skulle dessutom ge råd och upplysningar angåen- de lokala angelägenheter till kassans styrelse, pensionsdelegation och lokalkontor. 
 I försäkringskassorna finns försäkringsläkare (tidigare förtroendelä- kare). Deras uppgift är främst att såsom sakkunniga vara kassans övriga tjänstemän behjälpliga vid bedömning av ett för ärendet aktuellt medi- cinskt underlag. 
 I detta kapitel redovisas inledningsvis nuvarande regler om villko- ren för förtidspension och sjukbidrag (5.2). Därefter redogörs för de förändringar som i denna del skett i lagstiftningen om förtidspension och sjukbidrag fr.o.m. tillkomsten av lagen om allmän försäkring (5.3). Avslutningsvis berörs det förslag som nyligen har lämnats om ett till det reformerade ålderspensionssystemet anpassat system för ersättning vid nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom (5.4). 
 Bestämmelserna om beräkningen av pensionens storlek och hur denna skall samordnas med andra förmåner som den försäkrade har rätt till har också ändrats vid något tillfälle. Beräkningen av storleken av pensionen är närmast en teknisk åtgärd och beslutet därom fattas av tjänsteman. Beslutsunderlagets omfattning eller dess kvalitet påverkar inte denna uträkning. Utredningen har därför valt att främst redogöra för förändringarna vad avser själva rätten till pension. 
 Även bestämmelserna om vem som skall fatta beslut om förtidspen- sion och sjukbidrag har stor betydelse för såväl beslutsunderlagets kva- litet som för själva beslutets riktighet. Utredningen har sett detta som en organisatorisk fråga, varför förändringarna i detta avseende redovi- sas i avsnitt 3.1.2. I avsnitt 4.3.10 berörs ytterligare socialförsäkrings- nämndernas befogenheter att ompröva sina egna eller tjänstemäns be- slut och hur dessa bestämmelser förändrats över tiden. 
 Om inte annat sägs avses i det följande med förtidspension även sjukbidrag. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 199 
  
 5.2 
  
 Nuvarande förhållanden 
  
 Kretsen av försäkrade vid förtidspension 
 Som har beskrivits i avsnitt 2.4.4 utges förtidspension och sjukbidrag i form av dels folkpension, dels tilläggspension. Enligt socialför- säkringslagen (1999:799) är socialförsäkringen uppdelad i en arbetsba- serad försäkring och en bosättningsbaserad, utan hänsynstagande till medborgarskap. En person är försäkrad för tilläggspension på grund av förvärvsarbete i Sverige. Motsvarande gäller när folkpensionen baseras på sådant arbete. Folkpension i övrigt utgör en bosättningsbaserad för- säkring. 
 Rätten till förtidspension 
 En försäkrad i åldern  
 16–64 
  år har enligt 7 kap. 1 § AFL rätt till för- tidspension, om dennes arbetsförmåga på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan är ned- satt med minst en fjärdedel och nedsättningen kan anses varaktig. Om nedsättningen av arbetsförmågan inte kan antas varaktig men kan antas bli bestående avsevärd tid har den försäkrade rätt till sjukbidrag. 
 För rätt till förtidspension måste det, enligt huvudregeln, finnas en medicinsk orsak som påverkar förmågan att utföra arbete och förmågan att försörja sig genom arbete. Om det finns särskilda skäl för det får vid bedömningen av arbetsförmågans nedsättning beaktas andra omstän- digheter såsom utbildning och bosättningsförhållanden (7 kap. 3 § and- ra stycket AFL). 
 Bedömning av arbetsförmågan 
 Bedömningen av arbetsförmågans nedsättning skall göras i förhållande till ett heltidsarbete oavsett den försäkrades faktiska arbetstid. Det in- nebär att personer som arbetat deltid eller aldrig har arbetat har rätt till förtidspension i händelse av att arbetsförmågan blir helt eller delvis nedsatt. Å andra sidan skall inte beaktas om den försäkrade före pen- sionsfallet kunnat arbeta mer än normal heltid men till följd av sjuk- dom hindrats från att arbeta mer än heltid. 
 Det är den enskildes förmåga att försörja sig själv genom sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden eller genom annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade som är avgörande (7 kap. 3 § första stycket AFL). Att den försäkrade inte kan erbjudas lämpligt arbete hos sin arbetsgivare saknar betydelse, om 
  
 200  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 han eller hon kan klara ett på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete. Arbetsförmågan skall bedömas i förhållande till den nationella arbetsmarknaden. 
 Endast om det föreligger särskilda skäl får som nämnts nyss vid be- dömningen av nedsättningen av arbetsförmågan göras avsteg från prin- cipen att en person inte är berättigad till någon ersättning om han eller hon kan förväntas kunna försörja sig genom något på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete eller annat lämpligt arbete som är till- gängligt. Då får beaktas faktorer som personens ålder samt hans eller hennes bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och andra liknande omständigheter. Särskilda skäl kan t.ex. föreligga när det rör sig om en person som har nära till den allmänna pensionsåldern och som befinner sig i en socialt och arbetsmarknadsmässigt utsatt si- tuation (se prop. 1996/97:28 s. 11 f.). 
 Vid bedömningen av nedsättningen av arbetsförmågan gäller vidare att den skall göras efter samma grunder oavsett arten av den förelig- gande nedsättningen av prestationsförmågan. Vid bedömningen skall också med inkomst av arbete i skälig omfattning likställas värdet av hushållsarbete i hemmet. 
 Tidpunkten för pensionsfallet avses så nära som möjligt ansluta till att nedsättningen av den försäkrades arbetsförmåga nått det stadium i fråga om grad och varaktighet som förutsätts för rätt till förtidspension. Utgångspunkten för tillämpningen bör vara att pensionsfallet skall an- ses ha inträffat vid den tidpunkt då arbetsförmågan blivit nedsatt med minst en fjärdedel och nedsättningen kan betraktas som varaktig eller antas bli bestående för avsevärd tid (se prop. 1992/93:31 s. 84 jämförd med prop. 1962:90 s. 361). 
 Vid bedömningen av rätten till förtidspension kan enligt 7 kap. 3 b § AFL begäras bl.a. att den försäkrade genomgår undersökning av viss läkare eller genomgår annan utredning såsom arbetsprövning. Vidare kan utlåtande inhämtas från eller förfrågningar göras hos exempelvis läkare och arbetsgivare. Enligt 16 kap. 2 § AFL kan också föreskrivas att den försäkrade under högst 30 dagar skall vara intagen på vist sjuk- hus, vistas på vårdinrättning för medicinsk utredning eller underkasta sig undersökning av viss läkare. En person som uppbär förtidspension är också skyldig att om dennes arbetsförmåga väsentligt förbättras, utan oskäligt dröjsmål anmäla det hos försäkringskassa (16 kap. 8 § AFL, se även avsnitt 4.3.3.). 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 201 
  
 Vilande förtidspension 
 En försäkringskassa får sedan den 1 januari 2000 enligt 16 kap. 15 § AFL fatta beslut om att en person under en tolvmånadersperiod har rätt att förvärvsarbeta högst tre månader – under förutsättning att den för- säkrade omedelbart dessförinnan uppburit förtidspension under minst tolv månader – utan att utbetalningen av förtidspensionen minskas med hänsyn till förvärvsarbetet (prop. 1999/2000:4, bet. 1999/2000:SfU5, rskr. 1999/2000:97). Om den försäkrade fortsätter att arbeta skall för- tidspensionen kunna förklaras vilande – till den del han eller hon arbe- tar – under de följande nio månaderna, eller den tid som återstår av tolv kalendermånader (16 kap. 16 § AFL). Den försäkrade förlorar härige- nom inte rätten till sin pension men någon utbetalning sker inte. För- längning av vilandeförklaringen kan därefter ske med ytterligare 24 månader (16 kap. 17 § AFL). Inte heller under denna tid upphör rätten till pension. Emellertid skall vid den tid som den försäkrade anmäler att han eller hon önskar få sin pension åter helt eller delvis, rätten till för- tidspension prövas (a. prop. s. 54). Om arbetsförmågan väsentligt för- bättrats skall pensionen kunna minskas eller dras in. Försäkringskassan kan ta initiativ till att en vilandeförklaring skall upphävas. 
 Även sjukbidrag kan förklaras vilande efter det första året. Vilande- förklaringen skall då avse den tid som återstår av den beviljade tiden för sjukbidrag (a. prop. s. 22 f.). 
 Beräkningen av förtidspension 
 Förtidspension utges dels i form av folkpension, dels som tilläggspen- sion. Folkpensionen beräknas enligt 5 kap. 1 § AFL antingen i förhål- lande till den försäkrades bosättningstid i Sverige eller i förhållande till antalet år med tillgodoräknade pensionspoäng för tilläggspension. I de fall den beräknas på grundval av bosättningen utgör folkpensionen det egentliga grundskyddet, medan den arbetsbaserade folkpensionen utgör ersättning för det första prisbasbeloppets inkomster, vilka inte ersätts genom tilläggspension. 
 Förtidspension kan utges enligt 7 kap. 2 § AFL som hel, tre fjärde- dels, halv och en fjärdedels pension. För rätt till hel förtidspension skall arbetsförmågan vara helt eller i det närmaste helt nedsatt (7 kap. 2 § första stycket AFL). Med i det närmaste helt nedsatt förstås att arbetsförmågan skall vara nedsatt med minst 7/8 (se prop. 1997/98:111 s. 46 f.). 
 Hel folkpension utges enligt 7 kap. 4 § AFL med 90 procent av prisbasbeloppet för den som är ensamstående och med 72,5 procent av 
  
 202  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 samma basbelopp för den som är gift (2 768 kr/mån. respektive 2 229 kr/mån. i 2001 års priser). Som grundskydd kan enligt 2 a § lagen (1969:205) om pensionstillskott även pensionstillskott om 112,9 pro- cent av prisbasbeloppet utges (3 472 kr/mån. i 2001 års priser). Pen- sionstillskottet avräknas krona för krona mot tilläggspension och viss utländsk pension. 
 För rätt till oavkortad folkpension krävs att den försäkrade kan till- godoräknas antingen 40 års bosättning i Sverige eller 30 år med tillgo- doräknade pensionspoäng för tilläggspension (5 kap. 5 § fjärde stycket respektive 3 § andra stycket AFL). Eftersom såväl bosättningstid som pensionspoäng kan tjänas in mellan 16 år och 64 år, beräknas vid förtidspension en framtida bosättningstid och en antagen inkomst för pensionspoäng eftersom pensionsfallet inträder under förvärvsaktiv ålder (antagandeberäkning). 
 Tilläggspension i form av förtidspension bestäms – kort uttryckt – till 60 procent av medeltalet av de 15 bästa intjänade poängåren (13 kap. 2 § andra stycket AFL jämfört med 12 kap. 2 § första stycket AFL). Det krävs 30 år med tillgodoräknade pensionspoäng för full tilläggspension. Pensionspoäng beräknas på grundval av den pensions- grundande inkomsten (om beräkning av pensionspoäng se vidare 4 kap. LIP samt lagen 1998:675 om införande av lagen om inkomstgrundad ålderspension). Pensionspoäng beräknas först på inkomster överstigan- de ett prisbasbelopp Även vid beräkningen av tilläggspension i form av förtidspension görs en antagandeberäkning. 
 Vid färre bosättningsår än 40 eller färre än 30 år med tillgodoräkna- de pensionspoäng för tilläggspension minskas folk- och/eller tilläggs- pensionen proportionellt med 1/40 respektive 1/30 för varje år som fattas. 
 Förtidspension samordnas i viss omfattning med yrkes- och arbetss- kadelivräntor. 
  
 5.3 
  
 Förändringar av villkoren för rätt till förtidspension 
  
 Bestämmelserna vid tillkomsten av lagen om allmän försäkring 
 I samband med att lagen om allmän försäkring trädde i kraft 1963 ersat- tes tidigare invalidpension från folkpensioneringen av förtidspension som en del av pensionssystemet med folk- och tilläggspension. I prop. 1962:90 (s. 285) betonades att förtidspension inte skulle betraktas som en lytesersättning utan som en  
 kompensation för sådana försörjnings- ekonomiska konsekvenser, som har sin grund i sjukdom eller skada 
 . Ett 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 203 
  
 renodlat medicinskt invaliditetsbegrepp kunde därför inte komma i fråga. Grunden för arbetsoförmågan skulle emellertid utgöras av medi- cinska faktorer. Den medicinska defekten skulle i sin tur medföra för- lust eller en betydande nedsättning av arbetsförmågan. 
 Före tillkomsten av lagen om allmän försäkring skulle arbetsförmå- gan vara nedsatt med minst två tredjedelar för att pension (invalidpen- sion) skulle kunna beviljas. Därtill gällde att även om den försäkrades arbetsförmåga var nedsatt med den andelen, men att han eller hon ändå kunde arbeta i den omfattningen att arbetsinkomsten översteg ett visst maximibelopp, var den försäkrade inte berättigad till invalidpension från folkpensioneringen. Genom införandet av systemet med förtids- pension skulle bedömningen av den försäkrades arbetsförmåga utgå från full arbetsförmåga. 
 Bedömningen skulle i princip inriktas direkt på den försäkrade. I första hand skulle den medicinska statusen bedömas. Därutöver skulle beaktas samtliga de omständigheter som i det enskilda fallet påverkade den försäkrades möjlighet att utnyttja den återstående arbetsförmågan. Härvid skulle bl.a. ålder, utbildning och yrke beaktas. Bedömningen skulle göras efter att vederbörliga rehabiliteringsåtgärder vidtagits. Vid bedömningen av arbetsförmågan skulle även beaktas den försäkrades inkomster som sjuk respektive frisk. 
 Från somliga remissinstanser hade i denna del riktats kritik mot att för stor vikt lades vid ekonomiska aspekter och framhållits att den för- säkrades medicinska status kom i skymundan. Departementschefen erinrade (se prop. 1962:90 s. 287) om att den grundläggande förutsätt- ningen för rätt till förtidspension var att arbetsförmågan skulle vara nedsatt av medicinska skäl. Även en frisk person som blev arbetslös skulle kunna ha rätt till förtidspension, om dennes arbetsförmåga däref- ter av medicinska skäl blivit nedsatt i betydande grad. Arbetslöshetsfal- let innebar att den ekonomiska effekten av den nedsatta arbetsförmågan i princip saknade betydelse. Det skulle emellertid fordras att defekten medförde betydande konsekvenser för den försäkrades förmåga att för- sörja sig själv och att dessa konsekvenser inte kunde neutraliseras ge- nom olika rehabiliteringsåtgärder. Det skulle vara ett samspel mellan såväl medicinska som ekonomiska bedömningsgrunder. Den ekono- miska aspekten skulle tjäna som vägledning vid bedömningen av frå- gan, i vilken omfattning sjukdomen eller skadan medförde nedsatt ar- betsförmåga. 
 Hur den ekonomiska aspekten kan ha påverkat rätten till förtidspen- sion framgår bl.a. i två beslut av Försäkringsdomstolen (se Försäk- ringsdomstolens referatsamling 1964 nr 11 II och III). 
 I det första fallet rörde det sig om en  
 37-årig 
  man N som vid ett års ålder drabbats av polio. N var rullstolsbunden men kunde biträda sin 
  
 204  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 far på dennes lantbruk bl.a. med att sköta bokföring, upprätta avlö- ningslistor, självdeklarationer och posthandlingar. Arbetstiden beräk- nades till 25 timmar per vecka och ersättningen uppgick till 6 500 kr per år jämte kost och logi. Försäkringskassan beviljade N förtidspen- sion med två tredjedelar av hel pension. Eftersom ordföranden och fö- redraganden haft avvikande mening, prövades beslutet av RFV. RFV fann att mannens arbetsförmåga var nedsatt med minst hälften men icke avsevärt mer, varför verket ändrade beslutet till förtidspension med en tredjedel av hel förtidspension. I sitt överklagande till Försäkringsdom- stolen gjorde N gällande att om han inte hade drabbats av polio, hade han kunnat avlägga studentexamen och därigenom också kunnat erhålla ett bättre avlönat arbete. N menade att en rimlig arbetsinkomst om han hade varit frisk, hade varit 27 000 kr per år mot vid denna tidpunkt 9 000 kr. Försäkringsdomstolen fann inte skäl att ändra RFV:s beslut. 
 I det andra fallet rörde det sig om en man S som blivit blind vid 15 års ålder. S hade tidigare uppburit invalidpension från folkpen- sioneringen. S uppgav i sin ansökan om förtidspension att han före syn- förlusten arbetat som fiskare men numera arbetade som borstbindare 41 timmar per vecka med en arbetsinkomst om 420 kr per månad. Försäk- ringskassan beviljade S förtidspension med två tredjedelar av hel pen- sion. Beslutet prövades av RFV, som satte ned pensionen till en tredje- dels förtidspension, mot bakgrund av att arbetsförmågan inte ansågs nedsatt med avsevärt mer än hälften. I besvär till Försäkringsdomstolen anförde S i huvudsak att om han inte hade blivit blind hade han kunnat utbilda sig och haft en högre lön. S uppgav vidare att den lön han erhöll var att betrakta som välgörenhet. Försäkringsdomstolen fann med hän- syn till omständigheterna i målet att S:s arbetsförmåga var nedsatt med avsevärt mer än hälften och beslutade om två tredjedels förtidspension. 
 I vad mån de ekonomiska aspekterna haft betydelse för utgången är svårt att avgöra, men i båda rättsfallen hade de försäkrade arbete med likartad lön. S arbetade fler timmar än vad N gjorde. Trots detta ansågs S:s arbetsförmåga vara nedsatt i större omfattning än N:s. Det är inte osannolikt att Försäkringsdomstolen i det senare fallet tagit hänsyn till de ekonomiska aspekterna vid bedömningen av om arbetsförmågan var nedsatt men inte i det förra. Möjligt är också att Försäkringsdomstolen i sin bedömning tagit hänsyn till att S haft annat förvärvsarbete före det att han blev skadad, medan N aldrig hade arbetat för annan än sin far. Detta skulle kunna jämföras med det resonemang som förts beträffande hemmafrus rätt till förtidspension (se nedan under Pensionens andel och Vissa försäkrades rätt till förtidspension). 
 Nedsättningen av arbetsförmågan skulle vara varaktig. Om varak- tighetsrekvisitet inte var uppfyllt skulle i stället en tidsbegränsad för- mån utges: sjukbidrag. I prop. 1962:90 (s. 351) angavs att det i princip 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 205 
  
 endast var varaktigheten av den nedsatta arbetsförmågan som skilde förmånerna förtidspension och sjukbidrag åt. Trots detta skulle det vid invaliditetsbedömningen vara möjligt att komma till olika resultat be- roende på om den avsåg förtidspension eller sjukbidrag. Vid sjukbidrag skulle en väsentlig betydelse tillmätas den försäkrades möjlighet att fortsätta sitt tidigare arbete, medan vid förtidspension borde beaktas dennes förvärvsmöjligheter efter omskolning till annat arbete. 
 För rätt till förtidspension skulle arbetsförmågan vara nedsatt med minst hälften. Förtidspension skulle kunna utges som hel, två tredjedels och en tredjedels pension. Bestämmelserna utformades så att en för- bättring av arbetsförmågan skulle medföra en sänkning av pensionen. Det skulle dock fordras en väsentlig förbättring. Departementschefen ansåg att det inte lagstiftningsvis gick att reglera denna fråga, men an- förde att det var utomordentligt betydelsefullt, att pensionssystemet i praktiken vann sådan tillämpning att det inte hämmade utan i stället främjade en produktiv insats. Han utgick från att RFV ägnade denna fråga särskild uppmärksamhet (se prop. 1962:90 s. 290 f.). 
 Fråga om betydelsen av förbättrad arbetsförmåga har prövats av domstol bara vid ett fåtal tillfällen. I Försäkringsdomstolens referat- samling finns två rättsfall återgivna: 1966 nr 5 och 1970 nr 34. I det första fallet rörde det sig om en synskadad kvinna med en tidigare inva- lidpension från folkpensioneringen som vid utgången av 1962 hade omvandlats till hel förtidspension. Försäkringskassan omprövade beslu- tet 1964 och beslutade att pensionen skulle sättas ned till en tredjedel av hel pension. Försäkringskassan bedömde att hennes arbetsförmåga förbättrats väsentligt. RFV fann inte skäl att ändra kassans beslut. För- säkringsdomstolen ansåg inte att sådan förbättring av arbetsförmågan inträtt som medförde att förutsättningar för minskning förelåg. Vari förbättringen bestått går inte att utläsa av referatet på annat sätt än att ordföranden i pensionsdelegationen, som varit skiljaktig, uppgett att kvinnan inte borde behöva vidkännas en reducering av pensionen en- bart för att hon genom många års träning blivit i stånd att kunna utföra de flesta hushållsgöromålen i sitt hem. 
 I 1970 års fall hade mannen L beviljats två tredjedels sjukbidrag för tiden juni  
 1967–maj 
  1969. L hade efter en olycka drabbats av en hjärn- skada som enligt ett till försäkringskassan ingivet läkarintyg innebar att han hade små möjligheter att erhålla och att klara av ett arbete på den öppna arbetsmarknaden. Vid ansökningstillfället hade L ett arbete i en skyddad verkstad med en årsinkomst om 7 500 kr, mot en årsinkomst före olyckan om 25 000 kr. Sedan försäkringskassan fått uppgift om att L:s årsinkomst under 1968 uppgått till dryga 12 000 kr och att års- inkomsten hade uppgått till ca 30 000 per år om han hade haft kvar det arbete han hade innan han skadades, omprövade försäkringskassan be- 
  
 206  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 slutet. Försäkringskassan fann att L:s arbetsförmåga var nedsatt med minst hälften men inte med två tredjedelar och minskade sjukbidraget till en tredjedel av hel förtidspension. RFV ändrade inte beslutet. För- säkringsdomstolen fann att L var berättigad till två tredjedelar av helt sjukbidrag. Av referatet framgår inte domstolens skäl för beslutet utan det anges endast att vad som upplysts om L:s inkomstförhållanden inte innebar att dennes arbetsförmåga förbättrats så väsentligt att skäl före- låg att minska L:s förtidspension på sätt som försäkringskassan fattat beslut om. 
 I detta senare rättsfall torde kunna utläsas att någon egentlig be- dömning av den försäkrades faktiska arbetsförmåga inte gjorts, utan att hänsyn endast tagits till det faktum att den försäkrades ekonomiska förhållanden förbättrats. 
 Även senare har Försäkringsöverdomstolen prövat frågan (FÖD 1985:42). Mannen E, som led av epilepsi, beviljades helt sjukbidrag fr.o.m. februari 1980. Sjukbidraget förlängdes genom skilda beslut t.o.m. januari 1983. I juni 1983 fattade försäkringskassan ett nytt beslut om att förlänga E:s sjukbidrag t.o.m. januari 1985. RFV överklagade detta senare beslut om förlängning och ansåg att eftersom E såsom en- samstående klarade av att sköta hushållet och två små barn var arbets- förmågan inte nedsatt med mer än hälften. RFV gjorde gällande att en kvinna i samma situation inte hade beviljats pension med högre andel varför inte heller en man borde vara berättigad till mer. Försäkrings- överdomstolen fann att den omständigheten att E kunde sköta barnen och utföra vissa bisysslor inte medförde en annan bedömning av E:s arbetsförmåga än den försäkringskassan gjort. 
 Äldrereglerna 
 Många av de förändringar som skett i lagstiftningen har haft sin grund i huruvida det skall gälla särskilda regler för äldre försäkrade och om rätten till pension skall kunna grundas enbart på arbetsmarknadsskäl. 
 Den 1 juli 1970 (prop. 1970:66, LU 34, rskr. 232) infördes i 7 kap. 3 § AFL vidgade möjligheter för äldre förvärvsarbetande att erhålla förtidspension. De nya bestämmelserna tog sikte på dem som inte or- kade med sitt arbete eller som friställts utan att annat lämpligt arbete stod till förfogande. I sådana fall skulle efter individuell prövning förtidspension kunna utges i större utsträckning än tidigare. 
 De främsta anledningarna till äldrereglerna inom förtidspensione- ringen var de snabba förändringarna inom arbetslivet (teknisk utveck- ling och rationaliseringar) och önskemålet att på ett annat sätt än ge- nom att sänka pensionsåldern (vid den tidpunkten 67 år) ge äldre för- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 207 
  
 värvsarbetande en möjlighet att med full pension sluta sitt förvärvsak- tiva liv tidigare. 
 Den individuella prövningen innebar att invaliditetsbedömningen enligt 7 kap. 3 § AFL skulle vara mildare. Kravet på nedsättning i ar- betsförmågan i medicinskt hänseende skulle mjukas upp och större hänsyn tas till svårigheterna att på grund av läget på arbetsmarknaden beredas ett lämplig arbete. Man eftergav också kravet på omskolning. 
 Några klara besked om vem som skulle kunna få förtidspension be- viljad enligt de nya reglerna gavs inte. Som riktlinje skulle man som äldre personer räkna de som fyllt 63 år, men detta var ingen bestämd åldersgräns. Även om åldern hade en stor betydelse fick den inte bli ensamt avgörande. I propositionen (se a. prop. s. 60) angavs följande två typfall. En äldre förvärvsarbetande som inte orkar det arbete han har samt en person som på grund av företagsnedläggelse eller liknande orsak förlorat sitt arbete, vilket han kunnat sköta trots ett viss medi- cinskt handikapp, och som inte kunnat få ett nytt arbete av liknande slag. Samtidigt betonade departementschefen att reglerna inte fick till- lämpas så att man uteslöt eller försämrade möjligheterna för de äldre att fortsätta arbeta fram till ålderspensioneringen. 
 Försäkringsdomstolen refererade redan 1971 tio rättsfall om hur reglerna skulle tillämpas (se Försäkringsdomstolens referatsamling 1971 nr 37  
 I–X) 
  och även ett 1972 (se referatsamlingen 1972 nr 10). Av de försäkrade var sex kvinnor och fem män, samtliga över 60 år. De flesta led av mer eller mindre utpräglade ålderskrämpor. Det är svårt att av rättsfallen dra några generella slutsatser om hur bestämmelserna skulle tillämpas. Försäkringsdomstolen gav ingen motivering till sina beslut. Vad som varit avgörande framgår därför främst indirekt genom studium av omständigheterna i de enskilda målen. Det förekom skilj- aktig mening i fem av fallen. I dessa fall redovisas de skiljaktiga leda- möternas motiv för sina ställningstaganden. 
 I prop. 1972:55 (s. 10) angavs att genom införandet av äldrereglerna 1970 ökade antalet nybeviljade förtidspensioner under ett år med 75 procent. Detta gällde främst personer i åldern  
 63–66 
  år, en grupp som de nya reglerna också främst riktades mot. Den medicinska faktorn hade fått minskad betydelse, medan de arbetsmarknadsmässiga fakto- rerna fått en alltmer framträdande roll. Vissa av de äldre personerna hade friställts från sitt arbete, på grund av exempelvis företagsnedläg- gelse, utan att någon nedsättning av den fysiska eller psykiska presta- tionsförmågan förelåg. Många av dem hade också efter en tid blivit utskrivna från arbetslöshetskassan varefter den försäkrade kunde kom- ma att stå utan försörjning. En sådan arbetslös person kunde sägas ha definitivt lämnat arbetslivet. I en sådan situation kunde, från den en- 
  
 208  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 skildes synpunkt, bedömningen huruvida kraven för förtidspension var uppfyllda eller inte rentav te sig slumpartad. 
 För att komma till rätta med nämnda problem skulle äldre arbetslö- sa, utförsäkrade, genom en förändring i rätten till förtidspension enligt 7 kap. 1 § AFL (se prop. 1972:55) jämställas med dem som tidigare var berättigade till förtidspension, om den försäkrade var varaktigt arbets- lös. Härigenom öppnades möjligheten att för denna grupp (äldre arbets- lösa) bevilja förtidspension på enbart arbetsmarknadsmässiga grunder. Den enskildas hälsotillstånd skulle i princip sakna betydelse. Det an- gavs att arbetslöshetsbegreppet skulle vara detsamma som begagnades i arbetslöshetsförsäkringen (a. prop. s. 16). 
 Den vidgade rätten för äldre personer att erhålla förtidspension av arbetsmarknadsskäl som infördes 1970 hade tagit sikte på själva be- dömningen av i vad mån arbetsförmågan var nedsatt och reglerades därför i 7 kap. 3 § AFL. 1972 års lagstiftning innebar vidgade möjlig- heter för äldre personer att beviljas förtidspension på grund av arbets- löshet och reglerades därför i 7 kap. 1 § AFL, som reglerar själva rätten till förtidspension. 
 Några klara riktlinjer för tillämpningen av äldrereglerna lämnades varken genom 1970 års lagstiftning eller den 1972. Viss ledning går dock att finna i ett rättsfall från Försäkringsdomstolen (se Försäkrings- domstolens referatsamling 1973 nr 21). RFV:s majoritet ansåg att som krav för tillämpningen av den nya bestämmelsen skulle gälla att de försäkrade antingen hade blivit utförsäkrade från arbetslöshetskassa eller uppburit omställningsbidrag under 21 månader. Bestämmelsen kunde därför tillämpas även för försäkrade under 60 år. Tre ledamöter var dock skiljaktiga vad avser motiveringen och ansåg att riktlinjen om 63 år skulle gälla såväl för 1970 års som 1972 års lagstiftning men att man i vissa fall kunde gå ned till omkring 60 år. Försäkringsdomstolen slog fast att det inte stadgades någon nedre åldersgräns för tillämpning- en av 7 kap. 1 § AFL i annan mån än som följer av bestämmelserna om rätt till arbetslöshetsunderstöd. Även i Försäkringsdomstolen förekom en avvikande mening såvitt avsåg motiveringen. Några ledamöter ansåg att det skulle gälla en fast  
 60–årsgräns 
  vid tillämpningen av 1972 års lagstiftning. 
 Först genom en reform av äldrereglerna, såvitt avsåg rätten för äldre arbetslösa att erhålla förtidspension (7 kap. 1 § AFL) den 1 januari 1974 (prop. 1973:46, bet. SfU 1973:21, rskr. 1973:197), föreskrevs mer i detalj när äldrereglerna skulle äga tillämplighet. Förändringen var att det i lagtext fastslogs att de som omfattas av reglerna för arbetslösa skulle vara de som hade fyllt 60 år. Orsaken till detta var att föränd- ringar skett även inom arbetslöshetsförsäkringen och för rätten till om- ställningsbidrag. Därutöver specificerades hur många dagar som arbets- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 209 
  
 löshetsunderstöd skulle ha utgetts för att förtidspension skulle bli aktu- ellt. 
 Nu uttalade alltså departementschefen att äldrereglerna just tog sikte på personer över 60 år (se prop. 1973:46 s. 114). Detta skall ses mot att när äldrereglerna infördes 1970 angavs 63 års ålder vara ett riktmärke. Emellertid är det troligt att  
 60–årsgränsen 
  infördes som en början till den senare sänkta åldersgränsen för ålderspension vid 1976 års pen- sionsreform, då den allmänna pensionsåldern sänktes från 67 år till 65 år (prop. 1974:129, bet SfU 1974:32, rskr. 1974:332). 
 Rätten till förtidspension av arbetsmarknadsskäl enligt 7 kap. 1 § AFL avskaffades den 1 oktober 1991 (prop. 1989/90:62, bet. 1989/90:SfU12, rskr. 1998/90:185). Orsaken synes främst ha varit att denna rätt innebar en press på de äldre arbetstagarna att lämna sin an- ställning i förtid och att arbetsgivarna därigenom kunde kringgå turord- ningsreglerna. Vidare angavs att det inte kunde vara rimligt att social- försäkringen skulle bekosta företagens omstruktureringar och rationali- seringar. 
 Även om förtidspension inte längre skulle beviljas uteslutande på grund av arbetslöshet skulle arbetsmarknadsmässiga skäl alltjämt kun- na beaktas vid bedömningen av rätten till förtidspension (prop. 1989/90:62 s. 52). Detta skulle ske genom att hänsyn togs härtill vid den samlade bedömningen huruvida arbetsförmågan var nedsatt enligt 7 kap. 3 § AFL och då inte minst vad gällde äldre försäkrade. Någon närmare vägledning till tillämparna i detta avseende lämnades inte. Inte heller angavs när en person var att betrakta som äldre. Om de riktlin- jer som lämnades i förarbetena till 1970 års lagstiftning – 63 år – allt- jämt gällde klargjordes inte. 
 I samband med att bestämmelser om rehabilitering och rehabiliter- ingsersättning infördes i ett nytt kapitel (kap. 22) i lagen om allmän försäkring förtydligades bestämmelserna i 7 kap. 3 § AFL på så sätt att vid bedömningen av om arbetsförmågan var nedsatt skulle arbetsmark- nadsskäl beaktas för äldre personer som fyllt 60 år (prop. 1990/91:141, bet. 1990/91:SfU16, rskr. 1999/91:303). Ändringen gjordes därför att bestämmelsen tidigare tillämpats även på personer som var yngre än 60 år och att tillämpningen inte var enhetlig mellan försäkringskassorna samt att kassorna i den praktiska tillämpningen inte klart skilde mellan de s.k. äldrefallen och huvudregeln. Genom att precisera den nedre åldersgränsen för den mildare förtidspensionsbedömningen skulle en enhetligare tillämpning mellan kassorna komma till stånd. 
 Förändringarna av reglerna om villkoren för rätt till förtidspension över tiden kan  
 sammanfattas  
 enligt följande. Först infördes äldrereg- lerna 1970 varvid bedömningen enligt 7 kap. 3 § AFL om arbetsförmå- gan var nedsatt skulle vara mildare för äldre personer. Någon ålders- 
  
 210  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 gräns fastslogs inte men 63 år angavs som riktmärke. Därefter infördes 1972 bestämmelsen i 7 kap. 1 § AFL innebärande att enbart arbetslös- het för äldre personer skulle kunna berättiga till förtidspension. I detta avseende gällde bestämmelsen själva rätten till förtidspension och inte bedömningen av arbetsförmågan. Inte heller här angavs någon ålders- gräns. Något år senare fastställdes att den nedre åldersgränsen enligt 7 kap. 1 § AFL för rätt till förtidspension på grund av arbetslöshet skulle vara 60 år. När man sedan avskaffade bestämmelsen om rätt till för- tidspension på grund av arbetslöshet fanns bestämmelsen om mildare regler för bedömningen av arbetsförmågan för äldre personer i 7 kap. 3 § AFL kvar. Några riktlinjer för hur dessa skulle tillämpas gavs inte. Först 1990 föreskrevs att bestämmelserna i 7 kap. 3 § AFL skulle gälla äldre personer om de hade fyllt 60 år. 
 År 1997 avskaffades i princip även möjligheten att vid bedömning- en av den försäkrades arbetsförmåga göra en individuell prövning där hänsyn tas till den försäkrades ålder och arbetssituation (se prop. 1994/95:147 bet. 1994/95:SfU10, rskr. 1994/95:343 samt prop. 1996/97:28, bet. 1996/97:SfU6, rskr. 1996/98:125). Skälen till att fullt ut avskaffa särskilda regler för äldre personer var bl.a. att antalet för- tidspensionärer ökat och att det inte var rimligt att fler och fler personer permanent utestängdes från arbetsmarknaden. Kostnaden för staten påverkade också ställningstagandet. Kostnaden för arbetslöshet borde hanteras inom arbetsmarknadspolitiken. Avskaffandet av samtliga äld- reregler 1997 utgjorde också ett led i att renodla förtidspensionen som en förmån där det skall finnas ett samband mellan medicinska orsaker och arbetsförmågan. 
 Genom en ändring i 7 kap. 3 § andra stycket AFL 1997 minskades alltså utrymmet för att vid bedömningen av arbetsförmågans nedsätt- ning beakta andra faktorer än rent medicinska. Tanken var att, i stället för att se på personens förmåga att bereda sig inkomst av sådant arbete som motsvarar den försäkrades krafter, bedömningen skulle göras ut- ifrån ett arbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Endast vid  
 särskilda skäl  
 skulle andra faktorer kunna påverka bedöm- ningen. Med andra ord skulle det utformas regler med tydliga gränser för vad som skulle ersättas från socialförsäkringen. 
 I prop. 1996/97:28 (s. 9 f.) markeras att förtidspension skall beviljas på medicinska grunder. Möjlighet skall dock finnas att i viss utsträck- ning beakta även andra omständigheter såsom ålder, utbildning, tidiga- re yrkeserfarenhet och bosättningsförhållanden. Vid en sammanväg- ning av dessa förhållanden skall åldern väga tyngst. Ju längre tid den försäkrade har kvar till den allmänna pensionsåldern desto mindre skall utrymmet vara att beakta andra förhållanden än rent medicinska. Det 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 211 
  
 framhålls dock att bestämmelsen om möjlighet att beakta andra förhål- landen än de rent medicinska inte är ett återinförande av äldrereglerna. 
 Bedömningen av arbetsförmågan skall göras enligt en s.k.  
 steg–för– 
 steg–modell. 
  Denna modell har tagits fram för att underlätta för tilläm- parna. Modellen är också utförligt redovisad (a. prop. s.17 f.). Vidare beskrivs vad som menas med på arbetsmarknaden normalt förekom- mande arbete, hur en förändring av den försäkrades inkomst vid byte av arbetet skall beaktas samt hur man vid bedömningen skall utgå från ett heltidsarbete oavsett den enskildes normala arbetstidsförhållanden. 
 Regeringsrätten har inte prövat något mål om tillämpning av be- stämmelsen i 7 kap. 3 § andra stycket AFL i dess nuvarande lydelse. Det kan nämnas att Regeringsrätten prövat ärenden med tillämpning av nämnda paragraf endast i tre mål. RFV har dock lämnat vissa råd om tillämpningen i RFV Rekommenderar 1997:4 (s. 23 f.). RFV har också redovisat i RFV Anser 1998:6 hur försäkringskassorna tillämpat lag- regeln "särskilda skäl" vid ansökningar om förtidspension och sjukbi- drag. 
 Pensionens andel 
 Fram till den 1 juli 1970 hade förtidspension kunnat utges som hel, två tredjedels och en tredjedels pension. Vid den tidpunkten ändrades be- stämmelserna såtillvida att en tredjedels pension ändrades till halv pen- sion (se prop. 1970:66 s. 65). Detta skulle ge den enskilde möjlighet att förvärvsarbeta på halvtid och samtidigt ha en tryggad försörjning. Det främsta skälet för att kompensationsgraden inom förtidspensioneringen utformats efter en regressiv skala var önskemålet att minska tröskeln mellan den lägsta invaliditetsgraden och ingen pension alls. Med den första kompensationsskalan framstod det emellertid som en orättvisa att en pensionär med en så betydande nedsättning av arbetsförmågan som med hälften fick en så låg pension som en tredjedel av en hel förmån (se prop. 1970:66 s. 42 f.). Mot denna bakgrund ändrades andelen en tredjedels pension till halv förmån. 
 58 
  
 År 1993 infördes nya nivåer inom förtidspensioneringen (prop. 1992/93:31, bet. 1992/93:SfU9, rskr. 1992/93:157). Härigenom sam- ordnades bestämmelserna om sjukpenning och förtidspension på så vis att även förtidspension kunde utges som hel, tre fjärdedels, halv och en 
  
 58  
 I vissa av de rättsfall som redovisats ovan framgår orättvisan genom att de försäkrades arbetsförmåga ansågs nedsatt med mer än hälften men på grund av regelverket kunde denne inte beviljas högre andel av hel förtidspension än en tredjedel. 
  
 212  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 fjärdedels pension. För att hel förtidspension skulle utges krävdes att arbetsförmågan var helt nedsatt, från tidigare minst fem sjättedelar. En fjärdedels förtidspension skulle utges restriktivt och det angavs särskilt att det skulle kunna komma i fråga först efter en lång tids sjukskrivning och rehabilitering. Nedsatt arbetsförmåga endast på grund av normalt åldrande skulle inte ge rätt till en fjärdedels pension. 
 I en uppföljning av de nya reglerna för rätt till olika nivåer av för- tidspension redovisar RFV att genomförandet av det nya reglerna i stort sett fungerat bra (RFV Anser 1995:12). De problem som uppstått anges ha samband med om rätt till hel förtidspension förelåg när den försäk- rade utförde visst arbete i eget hem, vårdade egna barn eller anhöriga eller haft ideella engagemang. Enligt rapporten hade dessa problem blivit mindre sedan förtydligande gjorts i RFV:s allmänna råd (RFV 1993:5) samt genom de uttalanden som Socialförsäkringsutskottet gjort i betänkandet 1993/94:SfU12. 
 Att problem funnits att bedöma frågan med vilken andel förtidspen- sion skall beviljas samt hur arbete i hemmet m.m. skall värderas fram- går även av de rättsfall som finns redovisade. Regeringsrätten har också vid två tillfällen prövat med vilken andel sjukbidrag skall utges (se RÅ 1997 ref. 3 samt 1999 not 175). Båda fallen avsåg om hänsyn skulle tas till den försäkrades hushållsarbete i hemmet vid bedömningen av om hennes arbetsförmåga var nedsatt och i vilken omfattning. I båda fallen hade de försäkrade tidigare haft arbete utanför hemmet och båda kunde trots sin sjukdom utföra visst arbete i hemmet. Regeringsrätten fann i båda målen att de försäkrades arbete i hemmet inte skulle medföra an- nat än att arbetsförmågan skulle anses helt nedsatt, varför hel förmån beviljades. I dessa fall prövades också bestämmelsen i 7 kap. 3 § första stycket sista meningen AFL, dvs. att med inkomst av arbete likställs i skälig omfattning värdet av hushållsarbete i hemmet (se nedan). 
 Även Försäkringsöverdomstolen har prövat dels frågan om med vil- ken andel pension skall beviljas, dels hur visst hushållsarbete skall be- dömas. Se bl.a. FÖD 1988:38, 1986:19 samt ovan redovisade FÖD 1985:42. 
 Med den dåvarande regleringen med krav på att arbetsförmågan skulle var nedsatt med 100 procent för att rätt till hel pension skulle föreligga, fanns ett utrymme för tolkningar som kunde leda till mindre rimliga resultat. På grund av de svåra bedömningarna befarades att risken för bristande enhetlig tillämpning ökade. Med hänsyn härtill infördes fr.o.m. den 1 januari 1999 en bestämmelse innebärande att för rätt till hel förtidspension skall den försäkrades arbetsförmåga vara helt eller i det närmaste helt nedsatt (prop. 1997/98:111, bet. 1997/98:SfU11, rskr. 1997/98:237). Med i det närmaste helt nedsatt skall förstås att arbetsförmågan skall vara nedsatt med minst sju åtton- 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 213 
  
 delar. När en persons arbetsförmåga kan anses nedsatt med sju åttonde- lar framgår dock varken av lagtext eller av förarbetena. 
 Vissa försäkrades rätt till förtidspension 
 Allt sedan 1962 har vid olika tillfällen diskuterats huruvida det för vis- sa sjukdomar eller vissa kategorier av försäkrade skall gälla särskilda regler bl.a. vid bedömande av arbetsförmågan (eller prestationsförmå- gan). 
 Samtidigt som äldrereglerna infördes 1970 anfördes i förarbetena (prop. 1970:66 s. 62) att större generositet skulle iakttas vid prövning av husmödrars rätt till förtidspension. Vid bedömandet av kvinnans (eller i förekommande fall hemmamannens) arbetsförmåga generellt skulle man i större utsträckning än tidigare ta hänsyn till att det var tänkbart att hon kunde ha åtagit sig ett förvärvsarbete utanför hemmet om hon hade förblivit frisk. 
 Frågan om husmödrars rätt till pension och – som framgått ovan – vilken hänsyn som skall tas till visst hemarbete vid bedömningen om arbetsförmågan har varit föremål för prövning domstol vid ett flertal tillfällen. Utöver de mål som redovisats ovan kan hänvisas till bl.a. följande rättsfall i Försäkringsdomstolens referatsamling, nämligen 1964 nr 18 samt 1965 nr 11 och nr 13. 
 I det först nämnda målet hade kvinnan insjuknat under tid hon var hemmafru. Försäkringskassan beviljade henne förtidspension med en tredjedel av hel förtidspension. Kvinnan anförde i besvär till RFV att om hon inte hade blivit sjuk hade hon haft för avsikt att förvärvsarbeta nu när barnen inte krävde mer omfattande tillsyn. RFV fann inte skäl att göra ändring och ansåg att man vid bedömandet av kvinnans kvar- stående arbetsförmåga skulle bortse från förvärvsarbete utanför hem- met, eftersom kvinnan insjuknat efter det att hon hade slutat sin tidiga- re anställning. Försäkringsdomstolen fastställde RFV:s beslut. 
 I målet 1965 nr 13 förelåg motsvarande omständigheter, dvs. att kvinnan insjuknat sedan hon lämnat sin anställning i och med att hon ingick äktenskap. RFV vidhöll sin inställning, men Försäkringsdomsto- len gjorde nu en annan bedömning och ansåg att kvinnan var be- rättigad till halv förtidspension. 
 I målet 1965 nr 11 prövades kvinnans arbetsförmåga i förhållande till hennes arbetsinsats som hemmafru (7 kap. 3 § första stycket sista meningen AFL). Försäkringskassan avslog kvinnan B:s ansökan om förtidspension med motiveringen att B:s arbetsförmåga som hemmafru inte bedömdes nedsatt med minst hälften. RFV fastställde kassans be- slut. Försäkringsdomstolen fann att B:s arbetsförmåga var nedsatt med 
  
 214  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 hälften och beviljade henne en tredjedels förtidspension. På vilka grun- der Försäkringsdomstolen gjort sin bedömning framgår inte, eftersom några motiv inte redovisas i referatet. 
 Enligt 1970 års lagmotiv skulle vidare ett hänsynstagande till att ar- bete inte kunnat beredas medicinskt handikappade yngre personer, ex- empelvis för en försäkrad med neuros eller psykopati, ske inom för- tidspensioneringen generellt. En förutsättning för rätt till förtidspension var dock att resultatlösa försök med arbetsplacering, omplacering eller annan arbetsrehabiliterande åtgärd vidtagits under en tid av ett eller två år. 
 Vid denna tidigare diskussion om invaliditetbedömningar påtalades att viss försiktighet borde iakttas vid psykiska sjukdomssymtom såsom neuroser och psykopati. Det hade bl.a. anförts att det i dessa fall varit särskilt viktigt att rehabilitering kom till stånd. Därtill var det svårt att avgöra om arbetsförmågan var nedsatt till hälften, när de enskilda led av en psykisk sjukdom eller missbrukade alkohol eller andra medel. Kritik hade riktats mot den restriktiva tillämpningen av den enskildes möjlighet till förtidspension. 
 Tillämpningen av den försäkrades rätt till förtidspension vid miss- bruk av alkohol (och till viss del psykiska problem)visas bl.a. i fem domar från Försäkringsdomstolen (se Försäkringsdomstolens referat- samling 1974 nr 27  
 I–V). 
  I samtliga mål hade de försäkrade alkohol- problem, och vissa hade även alkoholrelaterade psykiska sjukdomar. I inget av målen beviljades förtidspension. Motivet var att den sjukdom eller annan nedsättning av den psykiska prestationsförmågan som före- låg inte medförde att den försäkrades arbetsförmåga var varaktigt eller för avsevärd tid nedsatt med minst hälften. Följande år, 1975, kom För- säkringsdomstolen till en annan utgång (se referatsamlingen 1975 nr 42). I detta mål fann Försäkringsdomstolen att en  
 60-årig 
  man som i minst 25 år haft spritproblem hade rätt till hel förtidspension, eftersom hans arbetsförmåga på grund av sjukdom var varaktigt nedsatt med minst hälften. 
 Därefter skedde en förändring av rätten till förtidspension innebä- rande att alla förtidspensionsärenden skulle behandlas på samma sätt oavsett arten av den sjukdom eller den nedsättning av annat slag av prestationsförmågan som orsakat nedsättningen av arbetsförmågan (prop. 1976/77:44, SfU 1976/77:13, rskr. 1976/77:54). Lagregeln (7 kap. 3 § första stycket andra meningen AFL) hade främst alkoholmiss- brukare i sikte, men avsikten var att även andra former av missbruk samt blandformer eller i förekommande fall sociala anpassningssvårig- heter eller psykopati skulle rymmas inom tillämpningen av bestämmel- sen. Departementschefen (se a. prop. s. 37 f.) betonade emellertid att förtidspension mer sällan borde bli aktuellt för narkotikamissbrukare, 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 215 
  
 och då främst eftersom det oftast rörde sig om unga personer. Det framhölls också att en pensionering kan vara olycklig av psykologiska skäl. Detta borde särskilt understrykas för narkomaner. 
 I propositionen (s. 37) betonades särskilt vikten av rehabilitering och att en förtidspension bör föregås av beslut om sjukbidrag. Detta främst för att se om rehabiliterande åtgärder ger önskad effekt. Vidare nämndes att endast ett påstående om nedsatt arbetsförmåga vid en diag- nos om psykopati eller sociopati inte utgör grund för förtidspension. 
 I Försäkringsöverdomstolens avgöranden FÖD 1986:24 och 1982:25 hade de försäkrade alkoholproblem samt vissa psykiska pro- blem. I båda målen fann Försäkringsöverdomstolen, till skillnad från försäkringskassan, att rätt till pension förelåg. Försäkringsöverdomsto- len prövade också frågan om försäkringskassan gjort tillräckliga insat- ser i rehabiliteringshänseende. I FÖD 1995:27 gällde frågan om en man med grav personlighetsstörning hade sådan nedsättning av prestations- förmågan att rätt till förtidspension förelåg. Försäkringsöverdomstolen fann att mannens arbetsförmåga var varaktigt nedsatt och att den bris- tande arbetsförmågan i huvudsak berodde på en nedsättning av man- nens psykiska prestationsförmåga – en tidigt grundad grav personlig- hetsstörning med starkt nedsatta intellektuella resurser och en omogen- het beträffande utvecklingen av känslo- och viljeliv. 
 Försäkringskassans utredningsbefogenheter i förtidspensionsärenden 
 Med ikraftträdande den 1 oktober 1995 infördes i 7 kap. 3 b § AFL bestämmelser om försäkringskassans utredningsbefogenheter och möjligheten till efterkontroll, m.m. i förtidspensionsärenden (prop. 1994/95:147, bet. 1994/95:SfU10, rskr. 1994/95:343). I samband med strävandet att renodla förtidpensioneringen till en ersättning vid nedsatt arbetsförmåga på grund av medicinska faktorer, övervägdes tänkbara åtgärder i syfte att strama upp beredningen av beslut om förtidspension (och sjukpenning). En bakomliggande orsak var RRV:s rapport För- tidspensioneringen – handläggning och beslutsunderlag (F1993:20), vari det framkom att beslutsunderlagen i förtidspensionsärenden var bristfälliga och att RFV:s rekommendationer om efterkontroll inte åt- följts av kassorna. I stället för att beslut fattades om förtidspension med efterkontroll beslutades att den försäkrade skulle ges rätt till tidsbe- gränsat sjukbidrag. Genom att lagstifta om möjligheten till efterkontroll och kassans utredningsmöjligheter förelåg förutsättningar för att be- slutsunderlagen och besluten om förtidspension skulle bli bättre. Även i departementspromemorian Rätten till förtidspension och sjukpenning (Ds 1994:91) lämnades förslag till hur försäkringskassan skulle ges 
  
 216  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 möjlighet att begära bl.a. kompletterande undersökning eller utredning (s. 60 f.). 
 I prop. 1994/95:147 gavs inte några direkta besked om när utredning skall ske eller vilken omfattning en sådan utredning skall ha. Det påpe- kades (s. 43) att kassan bör göra viss utredning om det är nödvändigt för bedömningen av om rätt till förtidspension föreligger eller om det annars finns behov, såsom att kontakta den försäkrades arbetsgivare eller annan eller begära att den försäkrade undersöks av viss läkare. Även besök hos den försäkrade kunde bli aktuellt. I lagtexten har emel- lertid verbet skall genomgående valts beträffande försäkringskassans utredningsmöjligheter. I författningskommentaren till 3 kap. 8 a § AFL, som gäller sjukpenning och ansluter till 7 kap. 3 b § AFL, angavs att detta val gjorts för att bestämmelsen på så sätt skall vara mer uppford- rande i förhållande till kassan och inte enbart ge kassan en möjlighet. 
 I det avsnitt av prop. 1994/95:147 som gäller kassornas utrednings- skyldighet vid prövning av rätt till sjukpenning redogjordes närmare för när kassan skall begära att den försäkrade genomgår kompletterande undersökning eller utredning hos annan sjukvårdsenhet än den behand- lande läkaren (se prop. s. 34 f.). Det kan enligt lagmotiven avse såväl en medicinsk bedömning som en arbetsträning eller att den försäkrade skall genomgå rehabiliteringsutredning. Detta skall främst ske när det finns anledning att ifrågasätta det ingivna läkarintyget eller när det är ofullständigt. 
 Vilande förtidspension 
 Som redovisats under avsnitt 5.2 kan fr.o.m. den 1 januari 2000 en be- viljad förtidspension under vissa förutsättningar och under viss tid för- klaras vilande. Reglerna om när så kan ske är utförligt beskrivna i prop. 1999/2000:4. För att förtidspensionen efter att ha varit vilande de första tolv månaderna, skall kunna förklaras vilande under ytterligare två år måste den försäkrade lämna vissa uppgifter till försäkringskassan. Be- slut skall fattas på dessa uppgifter men kassan skall också kunna föran- stalta om ytterligare utredning om det behövs. När och hur sådan ut- redning skall ske anges inte i lagen. Däremot anges att när den försäk- rade under en vilande förtidspension ansöker om att återigen få denna utbetald skall försäkringskassan pröva om en väsentlig förändring skett sedan det ursprungliga beslutet fattades (se prop. 1999/2000:4 s. 26 f. och s. 34 f.). Utredningen i detta skede skall ske enligt bestämmelserna i 7 kap. 3 b § AFL. 
  
 SOU 2001:47 
  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension  
 217 
  
 5.4 
  
 Planerade reformer 
  
 I mars 2001 lade regeringen fram förslag om nya regler för beräkning av ersättning till personer som drabbats av långvarig eller varaktig me- dicinskt grundad nedsättning av arbetsförmågan (prop. 2000/01:96). Förslagen är till stor del en konsekvens av att ett nytt ålderspensionssy- stem har införts (jfr lagen om inkomstgrundad ålderspension och lagen om garantipension). Pensionsförmånerna folkpension och tilläggspen- sion kommer därmed att upphöra. 
 Det som i dag är förtidspension och sjukbidrag skall enligt förslaget inte längre vara en del av den allmänna pensioneringen utan i stället tillhöra sjukförsäkringssystemet. Därav följer att begreppet förtidspen- sion utmönstras och att ersättning vid långvarig eller varaktig medi- cinskt grundad arbetsoförmåga benämns sjukersättning. Ersättningen till den vars arbetsförmåga är nedsatt minst ett år men inte varaktigt benämns tidsbegränsad sjukersättning. Vid varaktigt nedsatt arbets- oförmåga utges sjukersättningen utan tidsbegränsning. Beroende på arbetsförmågans nedsättning kan hel, tre fjärdedels, halv eller en fjär- dedels sjukersättning utges. 
 Försäkrade som är yngre än 30 år föreslås få aktivitetsersättning som skall kunna utges tidigast den 1 juli det år den försäkrade fyller 19 år. Aktivitetsersättningen skall dessutom vara en tidsbegränsad förmån på så sätt att den skall kunna beviljas för längst tre år i taget. Aktivitets- ersättning skall kunna beviljas med samma andel som föreslås för sjuk- ersättning. Vidare föreslås att försäkrad med funktionshinder i åldrarna  
 19–29 
  år skall ha rätt till hel aktivitetsersättning utan någon prövning av arbetsförmågan så länge studier bedrivs på grundskole- eller gymna- sienivå. 
 Både sjukersättning och aktivitetsersättning skall utges dels i form av en inkomstrelaterad förmån, dels i form av en garantiersättning för dem som inte har haft några förvärvsinkomster eller haft låga sådana innan arbetsförmågan blev nedsatt av medicinska skäl. 
 Den inkomstrelaterade ersättningen skall beräknas på basis av en antagandeinkomst. Denna föreslås bli grundad på genomsnittet av de tre högsta bruttoårsinkomsterna som tjänats in under en given period, s.k. ramtid, som är mellan fem och åtta år beroende på den försäkrades ålder. För de försäkrade som skall uppbära aktivitetsersättning, gäller att antagandeinkomsten – om det är mer fördelaktigt – får grundas på genomsnittet av de två högsta bruttoårsinkomsterna under en ramtid på tre år. Den inkomstrelaterade inkomsten skall utgöra 64 procent av antagandeinkomsten. Denna ersättning skall utgöra pensionsgrundande inkomst för ålderspension. 
  
 218  
 Viktigare förändringar i reglerna om förtidspension 
  
 SOU 2001:47 
  
 Sjukersättning och aktivitetsersättning i form av garantiersättning föreslås vara åldersrelaterad fram till 30 års ålder. Garantinivån skall vara densamma för gifta som ogifta och uppgå till lägst 2,10 prisbasbe- lopp per år för en person som inte fyllt 21 år. Därefter höjs nivån med 0,05 prisbasbelopp för varje tvåårsintervall upp till 30 års ålder. För personer i åldrarna  
 30–64 
  år skall garantinivån vara 2,40 prisbasbelopp per år. 
 Reformen föreslås träda i kraft den 1 januari 2003.