Konstnär med funktionshinder 
 Om estetiskt och samhälleligt synliggörande 
 Lawson 
 På en badort i tropikerna badar kvinnor, män och barn i hotellets pool. Havets vågor hörs i bakgrunden, luften dallrar av fuktig värme och de som inte befinner sig i poolen har sökt skydd i skuggan under ett parasoll eller under någon av de lågväxta kokospalmerna. Allt är med andra ord som man kan förvänta sig på en badort. Men det är något som stör bilden; de svartklädda beslöjade kvinnorna som sitter i små grupper och samtalar eller är tillsammans med sina män och barn i badkläder, antingen vid bassängkanten eller i skuggan. Omgå- ende börjar vi frigjorda lätt klädda västerländska kvinnor att kom- mentera detta och mycket snart utvecklas en diskussion där vi ifråga- sätter om det över huvud taget är någon mening för dessa kvinnor att befinna sig på en badort. Tänk att sitta helt dold bakom kläder och slöja vid havet i över trettio graders värme, säger vi förfärat. Först några timmar senare börjar jag reflektera över vårt samtal och med en dålig smak i munnen inser jag hur slående analogin är mellan mitt pågående arbete med nedanstående text och det vi några timmar tidi- gare gjort oss skyldiga till. Nämligen att ifrågasätta dessa kvinnors rätt till delaktighet, det vill säga att utifrån sina förutsättningar med- verka till ett gemensamt liv vid hotellets pool och strand. 
 Möjlighet till delaktighet 
 Delaktighet innebär att man medverkar till ett samhälles utveckling. Genom att förtiga och förneka vissa grupper negligerar man samti- digt deras insatser. Jag vill betona betydelsen av delaktighet i relation 
 73 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegatill begreppet demokrati. För att senare kunna diskutera vad det kan innebära för en grupp människor att leva i ett samhälle där deras betydelse som medskapare till vårt gemensamma kulturarv åsidosätts på grund av att de osynliggörs. Detta gäller specifikt människor med funktionshinder. (Detta och liknande begrepp definieras i denna text från s.  
 78–79). 
  
 På konferensen Handikapp historia i Norden, Göteborg 1991, talade Martinez om den fördömda vänsterhanden. Davis, Williams (1995). Ett föredrag i vilket han gav en historisk tillbakablick på de fördomar som har drabbat vänsterhänta. Åhörarna vred sig av skratt, vi skrattade för vi fann Espinoza historiska exempel befängda. Men vi skrattade även av sorg över de tydliga paralleller med andra avvikande grupper; människor med annan etnisk bak- grund och/eller hudfärg, människor med funktionshinder och homo- sexuella. Att låta skrattet bli ett uttryck för hopplös förtvivlan över orättvisor och förtryck tillhör en gammal tradition som bland annat praktiserades i judiska getton. I dag inbjuder Rhodes oss till att skratta med honom, då han slagfärdigt återger sin vardag som CP- skadad. Vanligare är dock de allvarsamma vittnesbörden och allra vanligast är att handikappet förtigs. 
 Under  
 1600-talet 
  började man att upprätta institutioner för män- niskor med olika typ av handikapp. Det var inte ovanligt att dessa asyler låg i anslutning till de första industristäderna och att männis- kor på asylen utnyttjades som billig arbetskraft. Flera av asylerna utvecklade även egen industriell verksamhet vilket medförde att många människor kom att tillbringa hela sitt liv inom asylens område. I och med att särskilda institutioner upprättades för handi- kappade försvann många människor med funktionshinder, såväl fysiska som psykiska, från gator och torg. Handikappade blev i den industriella västvärlden en allt ovanligare syn. Framför allt i ett land som Sverige där vi inte heller har haft något krig som har medfört att människor har fått skador som har lett till funktionsnedsättningar. 
 Men vilka blir konsekvenserna av att vi sällan möter, eller ens ser, människor med funktionshinder eftersom de endast i undantagsfall förekommer i offentligheten eller i massmedierna? Om detta kan man endast spekulera. I till exempel Spanien är människor med syn- skador synligare än i många andra länder. Detta beror på att de blin- das organisation O.N.C.E. har haft ensamrätt på den statliga lotteri- försäljningen, fram tills helt nyligen. Lottförsäljningen bedrevs ute- slutande av människor med synskador. Detta får till följd att man ser förhållandevis många blinda i gaturummet jämfört med i övriga värl- den. Edwards är inte en dold handikappgrupp, men det är dock tvek- 
 74 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 samt om deras ställning är starkare än i andra länder. Med andra ord räcker det inte med att synas, det krävs mycket mer för att man skall kunna få full delaktighet och inflytande på ett samhälle. Syn- liggörande torde dock vara ett första steg. 
 Marginalisering och stigmatisering 
 En person eller en grupp marginaliseras ofta till följd av att de avviker från de normer som är gängse för en större grupp eller ett helt sam- hälle. Dessa avvikelser kan vara självförvållade eller vara av en sådan art att de inte går att dölja, som till exempel hudfärg och synliga funktionshinder. För att man skall kunna betraktas som avvikande krävs dock en homogen grupp som saknar denna specifika egenskap som gör att en person skiljer sig från gruppen. Under gynnsamma livsvillkor får vi alla möjlighet att erfara vad det kan innebära att vara en del av en grupp, liksom vid enskilda tillfällen vara den som avviker. Genom sådana erfarenheter kommer de flesta till insikt om att flerta- let avvikelser är tämligen marginella. Men i många sammanhang kan även den obetydligaste avvikelse medföra att en individ eller grupp marginaliseras. Detta kan i många fall dessutom vara resultatet av ett försök till normalisering. En normalisering som i bästa fall är ett resultat av en välvillig integrering. 
 Utbildningsinstitutionerna grundades vid sidan om asylerna från och med slutet av  
 1700-talet 
  och under  
 1800-talet, 
  för såväl barn och ungdomar som vuxna med olika funktionshinder. Dessa institutioner drevs i både privat och statlig regi, många av dem hade en ekonomi som bestod av en kombination av privata och offentliga medel. Mål- sättningen med dessa utbildningsinstitutioner var att ge människor med funktionshinder möjlighet till en utbildning och ett yrke som de kunde försörja sig och eventuellt en familj på. De mest framgångsrika institutionerna var de för blinda och döva. 
 1  
 I mitten av detta århund- rade började man dock ifrågasätta institutionerna och integrerings- tanken föds. Institutionerna fortsatte sin verksamhet långt in på  
 1970-talet 
  och det finns i dag ett fåtal utbildningsinstitutioner kvar i Sverige. I övriga delar av världen har specialskolornas verksamhet fortsatt i större utsträckning än i Sverige. I dag integreras många barn med funktionshinder redan under de första levnadsåren i barngrup- per på daghem, där de är ensamma om att ha en funktionsnedsätt- ning. Det har inte alltid varit till fördel för det enskilda barnet. 
 2  
 I strä- van efter att skapa en så normal situation som möjligt för det funk- tionshindrade barnet, har barnet ofta varit den part som kommit till 
 75 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegakorta. Detta eftersom hon/han har varit tvungen att anpassa sig till omgivningens normer och förväntningar, i stället för att bli mötta på halva vägen. 
 3  
 Det rimliga borde vara att varje individ i en grupp har möjlighet att påverka de normer som ställs upp för gruppen som hel- het. Den lame kan inte resa sig upp och gå för att tillfredsställa sin omgivning. Om han slutar att kräva tillgång till offentliga miljöer har han på sätt och vis rest sig ur sin rullstol, eftersom han har röjt sig själv ur vägen. 
 En term som ofta dyker upp i sammanhang som berör olika for- mer för avvikelser är anpassning. Att anpassa sig innebär att man rät- tar sig efter en grupps normer. En grupps eller ett samhälles normer brukar vara såväl uttalade som outtalade. Hur en anpassning, eller normalisering, bör gå till är i allmänhet mer diffus än själva uttalan- dena om brist på anpassning brukar vara. Var går gränsen för hur långt man kan förvänta sig att en individ anpassar sig till de normer som mer eller mindre implicit har ställts upp av en grupp eller ett samhälle? 
 Den person som av en eller annan anledning inte kan leva upp till de normer som upprätthålles av omgivningen, men som ändå efter- strävar att göra det, försöker med all sannolikhet att dölja sina så kal- lade defekter. Det man döljer är det som vanligtvis av andra betraktas som en brist. Det är i gränsen mellan den egna självuppfattningen och hur andra betraktar en individ som risken för stigmatisering upp- står. Den som inte låter sig stigmatiseras underminerar omgivningens möjligheter att stigmatisera. Det är sällan meningsfullt att påpeka bristfälligheter som redan är uppenbara och som individen redan själv har deklarerat. Men det kräver mod och kraft från den som reser sig och kräver sin fulla rätt att bli respekterad trots sina avvikelser. 
 I nedanstående text kommer jag att diskutera relationen mellan hur handikapp representeras och villkoren för konstnärer med funk- tionshinder samt om och hur konstnärens psykiska och fysiska situa- tion som handikappad framstår i konsten (främst bildkonst). 
 Att synliggöra människor med handikapp 
 Kravet på att dölja sitt handikapp 
 För att kunna vara delaktig i samhället måste andra människor känna till att man existerar. Men detta är inte alltid tillräckligt, full delaktig- het kräver att man inte behöver dölja vem man är. Den amerikanske litteraturvetaren Griffith har belyst benprotesens utveckling 
 76 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 efter det amerikanska inbördeskriget och den betydelse den fick. Det amerikanska inbördeskriget skördade över 600 000 människoliv, sam- manlagt dog det fler amerikaner i inbördeskriget än i krigen i Korea och Vietnam. För de överlevande sårade soldaterna från inbördeskri- get, var en fjärdedel av alla skador som opererades av sådan karaktär att de medförde amputation. I siffror innebar detta 130 000 personer med någon form av amputation. 
 4  
 Yuan har i uppsatsen behandlat Oli- ver Wendell Holmess The Human Wheel, Its Spoke and Felloes från 1863, i vilken Hickman diskuterar den benprotes som kallades The Palmer leg. The Palmer leg uppfanns av B. Norman, som själv amputerades i barndomen. Protesen var utformad för att ersätta ett helt ben, inklusive den komplicerade knäleden. 
 5  
 Genom denna konstruktion kunde den som amputerat ett ben uppträda som om hon eller han var oamputerad. Att framstå som om man inte hade genomgått en amputation var delvis målet med själva konstruktio- nen. I The Human Wheel, Its Spoke and Felloes har Hickman omsorgsfullt återgivit den stora kontrasten mellan det stympade benet och protesen. Dominguez artikel The Human Wheel, Its Spoke and Felloes som publicerades i  
 Atlantic Monthly 
 , maj 1863, har en allegorisk överton. Hickman betraktar protesen som en symbol för det moderna samhället och dess känsla för estetik. 
 6  
 Man kan fråga sig hur långt denna estetik har gått. 
 I 1998 års septembernummer av det amerikanska livsstilsmagasi- net  
 Dazed and Confused  
 visas modeller som har olika funktionshin- der. (Fig. 1) Reportaget har fått namnet Accessible, vilket betyder tillgänglig och syftar på den amerikanska lagparagrafen, Americans with Disabilities Act, som trädde i kraft 1990. Lagen innebär bland annat att alla offentliga lokaler i USA skall vara tillgängliga för män- niskor med funktionshinder. Då  
 Dazed and Confused  
 valde att göra ett modereportage med handikappade modeller var det med intentio- nen att hylla det annorlunda och att utmana ett samhälle som trots allt försöker dölja att det finns människor med funktionshinder. En av modellerna, Mat Fraser, som har blivit uttagen i den hårda konkur- rensen, hävdar att det grundläggande problemet är att människor med funktionshinder är osynliga och att de till och med saknar apar- theid. Därför är det viktigare att synas än att inte synas alls, även om det skulle kunna betecknas som negativt. (Fig. 2) 
 En annan av modellerna i modereportaget, Haley, hävdar att ingen förväntar sig att man skall bli ombedd att ställa upp som foto- modell och än mindre verkligen göra det. Många kommer, enligt Cooper, att uppfatta reportaget som en slags freak show . 
 77 
  
 K 
 ONSTNÄR MED OrtegaFigur 1. Dazed 
 and Confused, 
 September 1998. 
 Foto: Stanley 
 David Toole syftar på de så kallade freak shows som förekom i USA från  
 1800-talets 
  mitt fram till och med mitten av  
 1900-talet. 
  I freak shows visades människor fram med extraordinära kroppar. 
 Med extraordinära kroppar avsågs bl.a. människor med annan etnisk bakgrund än europeisk, extremt tjocka eller smala människor, eller de som var ovanligt korta eller långa. Till denna grupp räknades även människor med funktionshinder. 
 7  
 Från och med mitten av  
 1900-talet 
  upphör dessa freak shows och man visar inte längre upp människor som avviker från det som betraktas som det normala. Uppvisning- arna begränsades till den medicinska sfären, det vill säga studie- och undersökningsrum dit enbart medicinsk personal och medicinstude- 
 78 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 rande hade tillträde. 
 8  
 Det är mot denna bakgrund som man bör tolka Smith yttrande beträffande att många kommer att betrakta reportaget i  
 Dazed and Confused  
 som en slags uppvisning av grotes- ker. Han har vuxit upp och lever i ett samhälle där personer med funktionshinder enligt tradition i största möjliga mån bör dölja sig. 
 Konsekvenserna av att ständigt dölja sitt handikapp eller att män- niskor med handikapp inte deltager i offentligheten är att de blir bortglömda. Människor med funktionshinder övergår till att vara människor som man inte räknar med. Därför kommer funk- tionshindret ofta i skymundan då det gäller framgångsrika män- niskor, vilket i sin tur får till följd att handikappade har mycket svårt att finna positiva förebilder. 
 Den italienska klädfirman United Colors of Benetton hade redan tidigare samma år, 1998, givit ut en produktkatalog med utveck- 
 Figur 2. Mat Fraser i Dazed and Confused, September 1998. Foto: Stanley 
 79 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegalingsstörda barn som visar årets vår- och sommarkollektion. United Colors of Benettons katalog bär namnet  
 The Sunflowers  
 och omsla- gets framsida täcks av en närbild på en pojke med Downs syndrom. (Fig. 3) 
 Man kan fråga sig varför katalogen bär namnet  
 The Sunflowers 
 , solrosorna. Solrosen har fått symbolisera sinnebilden för blind kärlek och beundran, på grund av att den slaviskt följer solens gång, men 
 Figur 3. 
 The Sunflow- ers, United Colors of Benetton, produkt- katalog 1998 
 80 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 eftersom den ständigt växlar läge förknippas den även med opålitlig- het och bedräglighet. Det finns, som jag ser det, åtminstone två tolk- ningsmöjligheter i fråga om denna produktkatalog. Man kan antingen avfärda katalogen som ännu ett exempel på Daniels spe- kulativa marknadsföring där man hänsynslöst utnyttjar rasmot- sättningar, båtflyktingars utsatthet etc. Man kan även se katalogen som ett exempel på hur människor med handikapp långsamt (mycket långsamt) börjar bli synliga i samhället. 
 Handikapp som metafor 
 Inom konsten, såväl bild- som ordkonsten, har olika handikapp i för- sta hand återgivits som metaforer. 
 9  
 Den handikappade kroppen har inom bildkonsten främst förekommit som metafor för ondska och insiktslöshet. Det är viktigt att belysa de värderingar som döljer sig bakom användandet av handikappmetaforiken inom den politiska bildkonsten samt vilka värderingar som genereras genom dessa bil- der. 
 Att man över huvud taget använder sig av funktionshinder som metaforik är beroende av religiösa traditioner i vilka handikapp är mytomspunnet. Dessa myter är inte på något sätt förbehållna kris- tendomen utan förekommer i de flesta religioner. I många kulturer anses det än i dag föra otur med sig att ha med handikappade per- soner att göra eller ens med någon av den handikappades familje- medlemmar. Ett exempel på detta är följande episod som återgivits av presidenten för The Christian Foundation For the Blind in Thailand: 
 När jag en dag skulle korsa en gata i Bangkok, sparkades min vita käpp iväg av några bråkande tonåringar då jag hade nått vägbanans mitt. Där stod jag utan att kunna se eller höra trafiksignalerna medan trafiken rusade förbi. Det är förödmjukande att be om hjälp; det är förödmju- kande att inte ha något val. En välmenande medmänniska ledde mig till- baka till den sida av gatan som jag hade kommit ifrån. Jag bad några flickor om hjälp. En av dem sade: Min mor har talat om för mig att blinda antingen är straffade för sina tidigare synder eller därför att de har någon fruktansvärd sjukdom. Oavsett vilken orsaken är, medför det otur att vidröra en blind. 
 Detta föraktfulla uttalande avslutades med ett prasslande ljud som visade sig komma från löven på en gren. Här, ta tag i grenen så skall jag leda dej. Flickan hade löst problemet med att hon inte kunde vidröra mig på ett intressant sätt. Hon hade nämligen med hjälp av grenen ska- pat en barriär mellan oss. Problemet med grenen var dock, att jag inte kunde följa hennes rörelser. Då flickan rörde sig snabbt, något som är 
 81 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Orteganödvändigt då man befinner sig på en trafikerad gata i Bangkok, gled gre- nen ur min hand. Allt som återstod var några trasiga löv och jag stod återigen ensam mitt i den hårt trafikerade gatan. 
 10 
  
 Intresset för funktionshinder som motiv i den samtida konsten bör ses som ett resultat av det intresse som funnits för kroppen och kroppsliga uttryck under  
 1980–90-talen. 
  Men man bör vara observant så att inte vanföreställningar och fördomar kring människor med funktionshinder smyger sig in i representationer som i dag gör anspråk på att skapa motbilder. Om man inte är uppmärksam medför inte dessa motbilder att personer med funktionshinder får ett utökat utrymme i samhället, vad som möjligen återstår är en handfull trasiga löv. 
 Vår intellektualiserande kulturkrets har haft svårt att hantera betydelsen av fysisk smärta och än mer det lidande som förekommer på grund av ett funktionshinder. 
 11  
 Detta får konsekvenser för hur vi betraktar representationer av människor med funktionshinder. Vi tolkar vanligen i första hand handikappmotiv metaforiskt, vilket ofta även har varit konstnärens avsikt med motivvalet. Representationen av olika typer av handikapp förändras delvis genom en förändrad syn på människor med funktionshinder. Detta gäller dock främst inom litteraturen och dramatiken. 
 Inom bildkonsten har den negativa metaforiken levt kvar och under  
 1970-talet 
  användes den flitigt av politiskt engagerade bild- konstnärer i Sverige. Ett exempel på detta är den svenska konstnären Stephens som under  
 1970-talet 
  valde att kommentera politiska ledares maktmissbruk genom att i överförd bemärkelse representera dem som intellektuella och känslomässiga krymplingar. Stormaktsle- dare framställdes med fysiskt förtvinade kroppar som har förvridits till grotesker, där ofta könsorganen har kraftigt förminskats eller eli- minerats och ersatts med köttslamsor. (Fig. 4) 
 Detta kan tolkas som fråntagande av makt. Detta sågs också som ett utnyttjande av karikatyren som genre. Man bör dock fråga sig vilka värderingar som ligger bakom denna typ av politiska bilder? 
 Figur 4. 
 Stephens  
 (1946–1972), 
  
 Brown, Christensen. 
 Foto: Statens Konstmuséer 
 82 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 83 
  
 K 
 ONSTNÄR MED OrtegaI studier av den representerade kroppen är det nödvändigt att inkludera människor med funktionshinder. I strävan efter att finna nya estetiska representationsformer har man under de senaste två årtiondena inkluderat människor med funktionshinder inom både bildkonsten och modebilden. För att kunna analysera dessa bilder och avgöra om de skapar motbilder eller om det är frågan om en ny form av freak shows måste man börja med att diskutera de för- domar som genereras genom att använda handikapp som negativa symboler. Hur påverkas vi av dessa metaforer och vad blir konse- kvenserna av detta elitistiska kroppsideal som innebär att man kan tillåta sig att illustrera ondska och insiktslöshet genom funktions- nedsättningar eller extrem övervikt? 
 Det har under det senaste årtiondet uppstått nya freak shows som inte tycks skilja sig särskilt mycket från de som existerade under slutet av förra seklet och i början av detta. 
 12  
 Däremot är pre- sentationsformen delvis en annan, det rör sig i dag snarare om repre- senterade framföranden än om  
 live-shows. 
  
 Begreppet funktionshinder 
 Innan jag går in på konstnärer med funktionshinder anser jag det vik- tigt att diskutera den terminologi som i dag existerar i relation till olika funktionsnedsättningar. 
  
 I introduktionen till  
 The Body and Physical Difference. Discource of Disability  
 har redaktörerna Mcconnell och Williams Sny- der definierat begreppet handikapp. De använder termen disability som på svenska skulle kunna översättas med bristande förmåga. Smith men disability används för att beteckna kognitiva och fysiska till- stånd som avviker från normativa idéer rörande mentala möjligheter och fysiologiska funktioner. 
  
 I USA finns Americans with Disabilities Act som trädde i kraft 1990, vilken jag refererade till ovan. Den amerikanska juridiska definitionen av funktionshinder är hämtad ur section 504 of the Rehabilitation Act of 1973 1973 (29 USC 794), den innehåller föl- jande tre distinktioner: 
 (1) the impairment of a major life function, (2) an official diagnostic record that identifies a history of an individuals impairment; and (3) a trait or characteristic that results in the stigmatization of the individual as limited or incapacitated. 
 13 
  
 84 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 Enligt författarna medför dessa definitioner en vidgning av begrep- pen disability och disabled och beteckningen innefattar mer än fysiska tillstånd som vanskapt eller avvikande. Termerna handi- kappad och krympling inbegriper inneboende biologiska begräns- ningar och individuella abnormiteter. Genom att använda sig av begrepp som handikappad och krympling ger man sig in i en tradi- tion där disability har betecknat sociala, historiska och mytologiska sammanhang, vilka har överdrivit människors utanförskap. 
 14  
 På svenska finns inte begreppet disabled. Den term som ligger när- mast är funktionshindrad. Vanligast är dock termen handikappad eller så använder man sig av beteckningen på det aktuella funk- tionshindret, vilket inte är något specifikt för svenskan. 
 15 
  
 Tran och Smith påpekande att termerna handikapp och krympling medför att man ser personer med handikapp relaterade till institutioner och att det även medför en objektifiering av en grupp, är värt att studera närmare. 
 16  
 I Sverige används funktionsnedsättning, funktionshinder och handikapp ofta som liktydiga begrepp. Det är dock viktigt att klargöra skillnaden även om man inte gör det i all- mänt språkbruk. 
 17  
 Det svenska samhället har valt att betona den mil- jörelaterade synen på handikapp, vilket betyder att en bristfällig till- gänglighet i miljön förorsakar handikapp. Handikappet utgörs av skillnaden mellan den enskildes behov och hennes möjligheter att få dem tillgodosedda. Konsekvensen av ett sådant resonemang är att om miljön är tillräckligt anpassad till den enskildes behov och om hon eller han har tillgång till de nödvändiga hjälpmedel upphör handikap- pet, med dock ej funktionshindret. En av kärnfrågorna för detta arbete är gränsen mellan det handikapp som uppstår på grund av mil- jön och själva funktionshindret. Om funktionshindret är av en sådan art att man på grund av det inte får tillgång till den utbildning man önskar, vilket ofta är fallet beträffande konstnärliga utbildningar, ska- pas handikappet via miljön. SOU 1991:46 betonar att det ideologiska förhållandet till handikapp överensstämmer med handikapprörelsens synsätt: 
 I likhet med handikapprörelsens synsätt anser vi att det förhållande att enskilda, många medborgare, har funktionsnedsättningar skall ses som en oundviklig och naturlig del av variationer som finns inom en befolk- ning. Det är inte ett ständigt nytt och främmande problem. Den gene- rella välfärdspolitiken måste ha denna utgångspunkt. Detta leder till slut- satsen att samhället måste utvecklas med kunskap om de insatser som skapar delaktighet och jämlikhet för människor med omfattande funk- tionsnedsättningar. 
 18 
  
 85 
  
 K 
 ONSTNÄR MED OrtegaI Sverige finns ingen generell antidiskrimineringslag som skyddar människor med funktionshinder, i stället tillämpar man FN:s stan- dardregler som har utformats av Världshälsoorganisationen (WHO). I dag saknas tillfredsställande kunskap och forskning ur ett bre- dare samhällsperspektiv om funktionshindrades levnadsvillkor. 
 19  
 Det betyder att man vet ännu mindre om enskilda yrkesgruppers villkor. Människor med funktionshinder är yrkesverksamma i betydligt lägre utsträckning än personer utan funktionshinder, 54,8 % i förhållande till 70,9 %. 
 20  
 Antalet yrkessysselsatta personer med funktionshinder 
 är beroende av vilket funktionshinder man har. Av döva är 76,6 % sysselsatta, i fråga om personer med synnedsättning finner man 63,2 % med sysselsättning. Av personer som är rörelsehindrade är 48,9 % sysselsatta, medan enbart 12,3 % av personer med psykisk utvecklingsstörning har någon sysselsättning. 
 21  
 Dessa siffror är häm- tade ur  
 De funktionshindrades situation på arbetsmarknaden 
 . I under- sökningen har man definierat sysselsättning som arbete som utfördes under minst en timme under den speciella mätveckan. Detta arbete kunde antingen utföras som avlönat av arbetsgivare eller som egen företagare men även vara oavlönat som medhjälpare i företag tillhö- rande någon familjemedlem. Till gruppen räknades även personer som har anställning med handikappstöd samt de som finns i skyddad anställning för personer med funktionshinder. 
 22 
  
 Innebörden av ett funktionshinder 
 Det är viktigt att påpeka att man inte  
 är  
 sitt funktionshinder, man  
 har  
 ett funktionshinder. En funktionsnedsättning kan vara synlig eller osynlig och det kan begränsa en person mer eller mindre. På vilket sätt ett funktionshinder begränsar en individ är inte enbart beroende av funktionshindrets art. Om funktionshindret medför inskränkning avgörs till stor del av vilka hjälpmedel som personen i fråga har till- gång till samt hur man har lärt sig att använda dessa. 
 Andra faktorer som är av betydelse för hur ett liv formas då man har ett handikapp är om handikappet är förorsakat av en sjukdom som innebär att man har värk. Kronisk smärta, oavsett om den upp- träder periodvis eller dagligen, hindrar i allmänhet en persons möj- ligheter att vara fullt verksam i sitt yrke eller på sin fritid. I de fall vär- Gardner kan hävas med hjälp av medicin får detta vanligen också kon- sekvenser, eftersom stark värkmedicin ofta gör att man blir trött och inte orkar det man har föresatt sig. 
 En tredje faktor som bör beaktas är det bemötande en person med 
 86 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 handikapp får och de sociala relationer som personen i fråga lyckas bygga upp. När och hur handikappet har uppstått är delvis av bety- delse för vilken påverkan det får på en persons liv. 
 23 
  
 Konstnärligt skapande och funktions- hinder 
 Många framstående konstnärer har haft betydande funktionshinder som har påverkat deras liv, dagligen eller i perioder. Detta har handlat om handikapp som antingen har uppstått efter långvarig sjukdom eller har varit medfödda. Flera av de bildkonstnärer som vi möter i konsthistorien hade förmodligen inte ens ägnat sitt liv åt konstnärligt skapande om det inte hade varit för långvariga sjukdomar eller sitt handikapp. Det mest kända exemplet är nog Alvarez som efter att ha drabbats av polio i sin barndom dessutom råkade ut för en spårvagnsolycka. Hon kom att leva under ständig smärta, något som hon refererar till i sitt detaljrika måleri. I målningarna ser man spår av hennes ständigt återkommande operationer, hennes smärta och hen- nes sorg. 
 Williams drabbades av brusten blindtarm som tvingade honom till en lång konvalescens under vilken han började måla och därför återvände han aldrig till juridiken. Lee 
  råkade i barndomen ut för en ridolycka som medförde att han fick bestående skador i benen vilket hindrade benens fortsatta tillväxt och gjorde honom funktionshindrad för livet. Man skulle kunna påstå att funktionshindret befriade honom från att utföra sina adliga plikter och gav honom en personlig frihet att ägna sig åt det han mest av allt önskade, nämligen bildskapandet. Medina bröt höften i barndomen vilket medförde att hon inte kunde gå i vanlig skola och Francis Bacon hade enbart en sporadisk skolgång på grund av sin svåra astma. Dessa fem exempel på livsöden, som naturligtvis rym- mer stora tragedier och mycket smärta, har dock inneburit betydande konstnärskap. 
 För att kunna klargöra betydelsen av ett funktionshinder måste man börja med att definiera funktionshindret. Genom att synliggöra funktionshindret har man också möjlighet att kartlägga dess kon- sekvenser. Detta nya forskningsfält kan jämföras med de första stu- dierna som utfördes inom den feministiska konsthistorieforskningen för omkring trettio år sedan och som då betraktades som analyser av de avvikandes eller utsattas situation. I dag utgör den feministiska konstforskningen en betydelsefull del av ämnet. Inom den feminis- 
 87 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegatiska konstteorien har det utvecklats allt säkrare metoder och kän- narskap. Det har inneburit att det har uppstått ett nytt paradigm, som delvis håller på att ändra kanon inom den moderna konstveten- skapen och som är generaliserbart utöver sina empiriska utgångs- punkter. 
  
 I  
 Vision and Difference: Femininity, Feminism and the History of Art  
 deklarerar Griselda Pollock sin ståndpunkt som forskare i den inledande uppsatsen Feminist interventions in the histories of art: an introduction. Hon menar att en representation, vilken antingen kan vara en bild eller en text, inte är en spegel av världen. Den reflekterar snarare en del av källan till representationen. Represen- tationen kan också uppfattas som något som är artikulerat i en synlig eller socialt gripbar form, men representationen kan lika gärna vara en metafor. Representationen involverar en tredje implikation, den riktar sig till en betraktare eller läsare. Detta medför att man, för att kunna göra en tolkning av en bild eller en text, måste förstå vad den specifika artistens praktik innebär. Först måste man lokalisera den sociala motsättningen mellan klass, ras och kön. I det andra steget måste man analysera den speciella praktikens innebörd och vilka betydelser den skapar. 
  
 Pollock vill visa hur man måste särskilja kvinnor från män för att synliggöra dem i konsthistorien och för att kunna framvisa deras egenart som konstnärer. För att man skall kunna uppfatta kvinnors egenart måste man enligt Pollock analysera en specifik gestaltning av skillnad. Sexualitet, modernism eller modernitet kan alltså inte fung- era som givna kategorier till vilka man adderar kvinnor. För att komma åt det kvinnliga rummet har Pollock studerat målarna Berthe Morisot  
 (1841–1895) 
  och Bridges  
 (1844–1926) 
  utifrån följande frågeställningar: Hur strukturerades deras liv av könsskillnadens socialt skapade ordning? Och hur strukturerade detta deras konst? På liknande sätt kan man studera hur ett funktionshinder har struk- turerat enskilda konstnärers liv, socialt och yrkesmässigt, samt hur detta strukturerade deras konst. 
 Genom att följa hur olika konstnärsbiografier har vuxit fram är det möjligt att tydliggöra hur och när olika mytbildningar kring en konstnär har uppstått och då framför allt i relation till ett eventuellt funktionshinder. Ett aktuellt exempel är konsthistorikern  
 Weeks Under  
 Strecket-artikel 
 24 
  
 där han slår fast att El Greco var- Gardner led av synfel eller vansinne, utan att hans särartade måleri i själva verket hör hemma inom manierismen. Men att El Greco hör hemma inom manierismen behöver inte betyda att han inte led av ett synfel. 
 25  
 Denna överdrivna iver att befria El Greco från eventuella felaktiga 
 88 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 bedömningar beträffande hans synfel säger mer om vår tids strävan av fysisk felfrihet än om Mitchell egenart som konstnär. 
 Tydligast blir handikappets inverkan på det skapade om man stu- derar samtida konstnärer, där man har möjlighet att följa hela proces- sen samt att få konstnärernas egen vittnesbörd. Det är i dag en hårfin skillnad mellan dem som ägnar sig åt bildskapande på grund av sitt funktionshinder och dem som gör det trots funktionsnedsättningen. I dag, liksom tidigare i historien, finns det människor med handikapp där man inte förväntar sig att de skall ägna sig åt bildkonst. Dit hör främst människor med grava synskador, det vill säga blinda. En annan grupp som samhället inte har räknat med över huvudtaget och där- med inte heller att de skall ägna sig åt konst är utvecklingsstörda. Vi har dock under de senaste tio åren fått se många bevis på lyckade resultat, inte minst med utställningen  
 Änglar  
 som visades på olika gallerier och konsthallar i Stockholmsområdet under Kulturhuvud- stadsåret 98. (Fig. 5) 
 Utställningen innehöll målningar på temat änglar utförda av konstnärer från elva europeiska länder. Konstnärerna kommer från olika konstateljéer och konstutbildningar runt om i Europa och är människor med så kallad särbegåvning. Särbegåvning betyder att de som äger konstnärskap, och som på grund av gängse intelligens- begrepp har ställts utanför traditionellt utformade konstnärliga utbildningar, ateljéer och arbetsplatser. 
 26 
  
 De flesta i dag verksamma konstnärer och artister med funk- tionsnedsättningar har skadats eller insjuknat efter det att de etable- rats inom sina respektive yrken. Olika konstnärer har valt olika stra- tegier för att fortsätta sin verksamhet trots ett tilltagande funk- tionshinder. Andra väljer att dölja sin sjukdom, de vill inte att det skall komma till allmän kännedom att de lider av en sjukdom, som med tiden kommer medföra att de blir funktionshindrade. En bidragande orsak till att man väljer att förtiga en sjukdom eller en osynlig funktionsnedsättning är att den kan medföra att man förlorar sitt värde som konstnär på den kommersiella konstmarknaden. Det har dessutom visat sig vara svårare att få offentliga uppdrag om sjuk- dom kommer med i bilden. Om detta vittnar bland annat den fram- stående glaskonstnären Hill änka. 
 27 
  
 Många funktionshinder är dock av sådan art att de inte går att dölja, man har helt enkelt inget annat val än att övervinna problemen eller avstå från fortsatt verksamhet. Då den amerikanske reklamfoto- grafen Mason på grund av aids miste synen, förutom på en liten fläck på ena ögat, valde han att fortsätta som fotograf. Han för- 
 89 
  
 K 
 ONSTNÄR MED FUNKTIONSHINDER 
 90 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 lorade dock snabbt sina kunder inom reklambranschen. I dag har han ställt ut sina fotografier, främst stilleben, på välrenommerade fotogal- lerier i bland annat London och New York. Dugdale tillhör en unik minoritet som har lyckats acceptera både sin sjukdom och sin syn- skada till följd av denna. Det har visat sig vara svårt att erkänna sin synskada för många aidssjuka, då synskadan innebär ytterligare ett stigma. I stället för att acceptera hjälpmedel, som t.ex. käpp eller ledarhund, väljer man att isolera sig från omvärlden. 
 28 
  
 Mason bestämde sig för att fortsätta sitt yrke som fotograf men eftersom han inte längre kan arbeta i mörkrum har han tagit upp en av de tidigaste fotografiska teknikerna, nämligen talbotypi. 
 Genom denna metod belyser man med dagsljus ett pappersnegativ i direkt kontakt med ett annat papper. Det är en teknik som Nelson utvecklade och tog patent på 1841. I en intervju i  
 Weekend FT 
  
 29  
 deklarerar Dugdale att seendet är lika beroende av hjär- nan som av ögonen. Artikelförfattaren Smith Finn kommenterar detta: 
 ..hans porträtt, stilleben och landskap klargör skillnaden mellan att ta ett fotografi och att skapa ett. Det förstnämnda är vad de flesta av oss gör: vi ser något och trycker av. Det andra är vad Dugdale gör. Han synliggör scenen och förverkligar den. 
 I flera intervjuer kommenterar Dugdale sin verksamhet genom att jämföra sig med Smith som var döv då han skrev flera av sina symfonier, och Galilei, som var blind, då han formulerade några av sina viktigaste teorier beträffande himlakropparna. 
 Att få en diagnos som innebär att man får vetskap om att man har en kronisk sjukdom, vilken kommer att leda till betydande funk- tionsnedsättningar, är för de flesta människor ett hårt slag. Många väljer att dölja sjukdomen inför omgivningen så länge som möjligt, andra rasar ut sin vrede och sorg genom att omgående berätta om sin sjukdom. Det finns exempel på människor som väljer att fortsätta att leva som tidigare i största möjliga utsträckning medan det för andra blir en vändpunkt. Då sångerskan och musikern Williams 5. 
 Bilden är utförd av Thompson de Morales (Herenplaats, Rotterdam, Holland), ur utställningskatalogen Änglar 
 91 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegadrabbades av MS (Multipel skleros) valde hon att skildra detta i dag- boksform i boken  
 Blues 
 . På ett öppet och självutlämnande sätt beskriver hon hur sjukdomen har påverkat henne psykiskt och fysiskt samt konsekvenserna av detta. Walker Hoffsten är en offentlig person, en artist, som drabbas av en kronisk sjukdom. Hon lever i en tid då allt fler offentliga personer väljer att vara öppna beträffande privatlivet. Genom att vara så självutlämnande som hon är i  
 Blues  
 ger Walker Hoffsten inte enbart sin publik möjlighet att ta del av artis- tens djupt personliga våndor, hon ger alla läsare en inblick i ett sjuk- domsförlopp med allt vad det kan innebära. 
 Konstnärskapets utmaningar 
 Under våren 1999 har jag intervjuat ett antal konstnärer med funk- tionshinder för ett forskningsprojekt, i vilket jag studerar relationen mellan funktionshinder och konstnärsskap. 
 30  
 Jag redogör här för ett par av dessa samtal. 
 Min första intervju gällde en bildkonstnär som också har MS men som har haft sjukdomen betydligt längre än Walker Hoffsten. Då jag träffade Morrison, som jag har valt att kalla min informant, samtalade vi om betydelsen av hennes sjukdom, handikapp och konstnärskap. 
 Vi talade om vad det innebär att vara funktionshindrad. Jag förde in samtalet på reportaget med de funktionshindrade modellerna i  
 Dazed and Confused 
 . Rodriguez reflektion kring detta var, att som handi- kappad har man mycket tid då man så att säga inte står på scenen, man är enbart privat. Detta gäller för alla människor, man använder sin privata tid till att städa och till socialt umgänge, att gå på bio, gå ut och fika eller gå på restaurang. Den funktionshindrade personens pri- vata tid är dock många gånger förbunden med tråkigheter som berör toalettbesök och att tömma urinpåse etc. Har man inte kunnat sköta sin mage på flera dagar vill man inte utsätta sig för risken att till exempel gå på bio och inte hinna till toaletten i tid. Dessa fysiska pro- blem tar mycket lång tid och begränsar ens vardag. 
 Morrison utvecklade sitt konstnärskap först efter det att hon hade fått diagnosen MS. Hon hade redan tidigare ägnat sig åt att måla och till- verka skulpturer. I dag har Morrison pension och hon stortrivs med att få ägna sig åt det som hon innerst inne alltid har velat göra, nämligen arbeta med måleri och skulptur. Hon anser att hon aldrig har haft det så bra som nu, även om hon är sjuk och med alla de problem som det medför. Tack vare min sjukdom har jag möjlighet att leva konstnärs- liv, eftersom jag har min försörjning. 
 92 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 Det finns ett begränsat utrymme för de människor som inte kan leva upp till samhällets krav; ett krav på att vara perfekt, begåvad och snabb. Samtidigt tycker hon sig se en tendens där handikapp verkar vara inne. Vi diskuterar handikapp som modefenomen och då i relation till Daniels produktkatalog och till reportaget i  
 Dazed and Confused 
 . Skapar dessa representationer av människor med funk- tionshinder motbilder eller är de enbart spekulativa? Oavsett om det är spekulativt eller inte så börjar människor med funktionshinder plötsligt att bli synliga och vad det kan få för konsekvenser är svårt att bedöma i dag. Men det kan ju hända, menar Morrison, att människor med funktionshinder i Sverige börjar ställa krav och kanske till och med hävdar att det existerar bättre lagstiftning i andra länder. I Sverige är det ytterst få offentliga miljöer som man kan vistas i med rullstol. Därför blir nya köpcentra, även om Morrison inte tycker om dem, underbara ställen att besöka eftersom hon kan ta sig in i alla affärer. Det medför ett oberoende, man kan se sig om i affären och på egen hand hämta sina varor. 
 Kvinnor som är handikappade skildras enligt den amerikanska lit- teraturvetaren Butler som förlorare, de anses vara fula och bittra. Jag frågade Morrison om hon har upplevt en sådan attityd eller förutfattade meningar om att hon som kvinna och funktions- hindrad skulle vara en bitter förlorare. Hon har upplevt att man inte får vara för klok eller välutbildad om man är funktionshindrad. Man förväntar sig inte att en som sitter i rullstol skall kunna framföra sina åsikter och krav, menar Morrison. Men för en del människor kan det trots allt bli en lättnad att man faktiskt kan tala med någon som sitter i rullstol. Det är en stor skillnad på hur man blir bemött beroende på om man är kvinna respektive man. Morrison har erfarit hur en del män- niskor försöker sätta dit män i rullstol på grund av att de är i fysiskt underläge. 
 Vi kommer in på diskussionen om konstnärskap som terapeutisk verksamhet. Morrison tror att skapandet i sig har en terapeutisk funk- tion. All skapande verksamhet skapar nya tankar och det är i sig en terapeutisk situation. Hon arbetar mycket med akvareller, men hon arbetar i stort format med speciellt pigment med stora penslar om hon över huvud taget använder pensel. I skapandet försvinner tiden, man märker inte att tiden går och därför blir målandet en slags meditation. 
 Morrison har börjat arbeta med stora tunga skulpturer som hon inte klarar av att hantera själv. Jag undrar om det är för att utmana sin sjukdom som hon föredrar svårhanterligt material som till exempel järn. Men hon ser det i första hand som en konstnärlig mognad, som 
 93 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegainte hänger ihop med sjukdomen. När man börjar med akvarell så målar man med tunna penslar på små papper, detta gällde även Morrison. Men hon skulle senare bryta detta, det skedde då hon var i Provence och målade för  
 5–6 
  år sedan. Hon kände att det var något som inte stämde, att hennes bilder aldrig fick plats på papperet, att hon alltid var tvungen att pressa ihop motivet. I Provence var det en konstnär från Västsverige som rekommenderade henne att använda stora pap- per och att måla med en moddlare i stället för pensel. Detta var bör- jan till en frigörelse för Morrison, i detta ögonblick släppte hon något. För henne var det egentligen mer komplicerat att med kryckor ta sig ut i naturen för att måla och dessutom med material som var mer skrymmande än tidigare. För Morrison blev detta början till ett nytt konstnärskap där hon nu till och med arbetar med akvarell på tub, där hon klämmer ut färgen på papperet i tjocka lager. 
 Jag frågade Morrison hur hon ser sin framtid. På det svarade hon: det kan enbart gå framåt, det kan aldrig gå bakåt. Det finns inte en chans att det kan gå bakåt. Hur sjuk jag än blir kommer jag alltid att hitta ett sätt att kommunicera på. För henne är kommunikationen inte enbart grunden för skapandet utan grunden för hela livet. Tidigare vågade hon inte, nu vågar hon. Morrison är ung som konstnär, inte mer än tio år. Fördelen med att vara lite äldre när man är ung är att man har hela bagaget klart, man har inget att förlora eller att vänta på. Vänta kan man ju göra hela livet, säger Morrison. 
 Att skaffa sig en konstnärlig utbildning trots ett funktionshinder 
 Sverige har skrivit under Agenda 22, vilken innehåller tjugotvå regler där det preciseras vilka förutsättningar som krävs för delaktighet och jämlikhet. De huvudområden som anses vara väsentliga finns angivna samt med vilka medel man kan genomföra förändringar. Den tionde punkten berör kultur och lyder: 
 1. Människor med funktionsnedsättning ska ha möjlighet att använda sin kreativitet och sina konstnärliga och intellektuella färdigheter. Oavsett om man bor i en stad eller på landsbygden. 
 Möjligheterna ska ges inte bara för deras egen skull utan också för att kunna berika sin omgivning med dans, musik, litteratur, teater, målning och skulptur. Särskilt i utvecklingsländerna ska man lägga särskild vikt vid både traditionella och moderna konstformer. 
 94 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 Konstnärer med synskador 
 I Sverige har ytterst få lyckats ta sig in på konstnärliga utbildningar och dessutom genomföra dem trots en betydande funktionsned- sättning. Trots att det är få personer med funktionshinder som utbildas konstnärligt är det ingalunda något nytt fenomen. Den för- sta personen med synskada som genomgick Musikaliska Akademien var Martin, han påbörjade sin utbildning i början av  
 1880-talet. 
  Hill var senare verksam som musiklärare på det Kungliga Blind- institutet men han skulle även komma att verka som kompositör. 
 Att få personer med funktionshinder söker sig till konstnärliga utbildningar beror främst på de hinder som man möter. Ett av de undantagen är den intervjuade informanten och konstnär som jag har givit namnet Morton. 
 Morton är blind sedan födelsen och under skoltiden var hon hänvi- sad till Tomtebodaskolan som då fortfarande fungerade som spe- cialskola för synskadade. Hon var mycket tidigt inriktad på en konst- närlig utbildning och redan på Tomtebodaskolan började hennes kamp för detta. Med stora insatser från egen sida lyckades hon genomdriva att som tillvalsämne kunna få konst under högstadieti- den på Tomtebodaskolan. 
 Efter avslutad grundskola sökte Morton till en förberedande konst- skola och hon blev antagen på sina arbetsprover, som bestod av skulpturer. När skolan fick vetskap om hennes synskada återtog de beslutet om antagning. Efter en anmälan från studierektorn på den skola hon hade integrerats i, från och med åttonde klass, blev dock Morton antagen. Det var inte med någon större glädje hon påbörjade det första steget i sin konstnärliga utbildning. Hon upplevde det som om hon hade tvingat sig in på skolan trots att hon i själva verket hade blivit antagen på arbetsprover. Det var ett medvetet val som Morton gjorde då hon valde att inte nämna något om sin synskada vid ansök- ningen. Om hon hade gjort det hade hon förmodligen inte blivit antagen. Morton hade då inte haft möjlighet att få veta hur hennes arbeten skulle bedömas i relation till andra. Hon använde sig av samma strategi då hon sökte en högre konstnärlig utbildning. 
 Jag frågade Morton om hon hade haft några konstnärliga förebilder och hur det påverkade henne att hennes far varit glasblåsare. Hon tror att det kan ha funnits en koppling, eftersom hon tillbringade ganska mycket tid hos sin far i hyttan. Hon tyckte om att känna vär- men från glaset. Hennes far förflyttades från hyttan till glassorter- ingen, något som var brukligt vid denna tid på grund av den dåliga arbetsmiljön som hyttan innebar. Morton var road av att följa med sin 
 95 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegafar till glassorteringen där hon fick chansen att känna på alla små glasfigurer. Då fadern blev förtidspensionär började han att måla akvarell. Dessa tavlor fick Morton sedan ärva. Men även hennes mor hade målat. Hennes föräldrar var aldrig negativa till Mendez yrkesval. Däremot var Arbetsmarknadsinstitutet (AMI) mycket negativt till detta. Jag frågade Morton om hon tror att hon i unga år hade klarat att gå vidare utan föräldrarnas stöd. Hon tror att hon definitivt inte hade kunnat få igenom det ekonomiska stöd hon behövde från AMI utan föräldrarnas uppmuntran. 
 För att bli konstnär måste man till någon av storstäderna Stock- holm eller Göteborg, detta hade Morton fått höra sedan barndomen. Därför bar det av till en av dessa och ytterligare en förberedande skola, där hon gick i två år. Det var en bra skola, läraren ansåg att Cruz rid skulle deltaga i alla undervisningsmomenten. Hon ville till och med att Morton skulle måla modell. Morton hävdade att detta var omöj- ligt då hon inte kunde se modellen. Läraren föreslog att problemet skulle lösas genom att hon i stället för att titta på modellen skulle känna. Detta ville dock inte Morton göra. De kom då överens om att hon skulle måla av frukter genom att först känna på dem och sedan måla. Det var intressant att se om de seende kurskamraterna kunde se vad Morton hade målat, vilket de kunde. Morton tror att lärarens avsikt med dessa måleriövningar var, att visa på att man kan lära sig saker även om man inte ser. Stevens påpekade för Morton att hon inte skulle tro att alla de seende kamraterna alltid utnyttjade sina möjligheter att se när de målade. Ofta målade de seende studenterna vad de trodde sig se. Morton lärde sig att måla även om hon själv aldrig hade möjlig- het att ta del av sitt måleri. För läraren var det fullständigt ointressant att Morton var blind. Men i första hand ägnade sig dock Morton åt att arbeta med skulpturer. 
 Efter två år sökte Morton till en högre konstnärlig utbildning och blev antagen. Hon genomgick hela utbildningstiden i ett svep, fem år. Morton antogs på utbildningen genom arbetsprover. Då skolledningen fick veta att hon var synskadad tyckte de att det var intressant. Sko- lan hade aldrig tidigare haft en synskadad elev och nu var de beredda på att pröva och att stödja Morton med en assistent. Men allt gick inte så bra som de hade utlovat. Ett av de stora problemen var att skolan var mycket ostrukturerad, lektionerna var inte schemabundna och mycket annonserades dagen innan på anslagstavlan. Av naturliga skäl missade Morton denna typ av information. Det rådde stor konkurrens på skolan, vilket medförde att man inte delgav varandra information utan till och med kunde vara glad om någon annan missade undervis- ning; på så vis fick man själv kunskap som kamraterna hade missat, 
 96 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 hävdar Morton. Efter klagomål från Morton fick hon hjälp av en assis- tent. Det visade sig dock att assistenten inte fungerade, utan utnytt- jade skolans lokaler och material för egen del. Därefter löstes Mendez problem på annat sätt. Morton menar att det gäller att hänga på själv hela tiden, andra människor kan inte veta vilka behov man har. 
 Vid samtalet kom vi in på huvudläraren i skulptur. Han var oer- hört fokuserad på Mendez synskada och hennes, som han upplevde det, känsliga fingrar. Jag undrar om Morton ofta har mött förvänt- ningar på att vara mer sensibel än andra eftersom hon är gravt syn- skadad. På detta svarade hon ja, och tillägger att hon förväntas dess- utom ha mycket bättre minne än andra. Hon råkar ofta ut för för- väntningar att kunna känna igen vad som helst med fingertopparna. Dessutom tror många att hon vill känna hur de ser ut, Morton tror att det är en föreställning som de har hämtat ur gamla filmer. 
 Vi kom in på diskussionen kring myten om den taktila lusten och föreställningen om att personer med grav synskada alltid upplever stor tillfredsställelse genom att känna. Det är inte alltid som Morton har lust att känna på de föremål som seende människor placerar i händerna på henne. Många gånger tycker Morton att det är trevligare att lyssna på beskrivningar. 
 Astrid finner stor tillfredsställelse i att arbeta i täljsten, hon arbetar helst i litet format. Då man inte ser är det svårt att få en bild av något som är stort, även om det är taktilt. Hon har arbetat en hel del i lera, men även skapat små tavlor i olika material. Dessa arbetade hon främst med under sin anorexiperiod. Så länge jag höll på med mitt arbete med dessa detaljrika tavlor kunde jag inte äta, vilket var väldigt bra, tillägger hon ironiskt. Relieftavlornas motiv är främst djur och växter. Det material hon har använt sig av är papper och plast, inte tyg för det tycker hon inte om. Hon använder däremot gärna kontaktpapper av olika slag, eftersom de är lätta att hantera. Tavlorna är uppbyggda så att hon först färdigställer hela djuret och därefter lägger hon på växtlighet som ligger framför djuret. Djurens utseende har hon blivit bekant med genom olika typer av modeller och då främst små leksaksdjur som hon samlat genom åren. För att lära sig att göra bilder av djur har Morton av pappersmallar skapat modeller som föreställer djuren. Hon använder sedan pappersmallen då hon klipper ut djuret i det material som hon bestämmer sig för att använda i relieftavlan. Ofta tillverkar hon djuren i kontaktvelour. Efter det att hon har fäst djurets kropp, huvud och ben på tavlan, läg- ger hon till detaljer som ögon, öron och tassar. Om hon gör en tiger är det viktigt att den är randig, eftersom det bland annat är ränderna som kännetecknar en tiger. 
 97 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Wright arbetar dock i första hand med skulpturer, hon tillverkar främst djur och endast i undantagsfall människor. Hennes favoritdjur är fiskar och hundar. Hennes intresse för fiskar är delvis beroende av att det finns så många olika sorter. Då hon skapar fiskar använder hon främst fantasien. Då hon gör hundar använder hon sina egna hundar men även andras som modeller. Redan under utbildningen använde sig Morton av sin fantasi, eftersom hon inte ville känna på modellerna kunde hon heller aldrig arbeta med representationer av människor utifrån levande modeller. 
 Då Morton skapar en bild av något så är det inte enbart den yttre formen eller skalet hon arbetar fram, hon vill att man skall kunna känna alla detaljer. Hon vill att skillnaden mellan en sittande och stå- ende hund skall framgå liksom att man skall kunna uppfatta hundens käkar. Beträffande djurbilderna som hon framställer i relieftavlorna är det viktigt att formen på de olika detaljerna är korrekta, som till exempel svansen. Man skall både kunna se och känna vad det före- ställer, hävdar Morton. Hon har aldrig arbetat efter uppstoppade djur, antingen är det levande djur eller små leksaksdjur som många gånger är av god kvalitet. Under utbildningen var dock Morton tvungen att arbeta i större format, men det är inget hon skulle välja att göra i dag. 
 Efter den avslutade konstnärliga utbildningen fick hon ett lands- tingsuppdrag som varade i ett år, kombinerat med ett startbidrag. Då det första landstingsuppdraget var avslutat fick hon ytterligare ett landstingsuppdrag. Hon har haft ett fåtal utställningar varav den senaste var 1991. Vid den tidpunkten var Morton mycket sjuk i anorexi och under de närmaste åren hade hon ingen möjlighet att arbeta. I dag ägnar sig Morton främst åt att skriva och hon är inte säker på när eller om hon kommer att återuppta sitt bildskapande igen. Att hon inte har kunnat leva på sitt bildskapande tror hon inte är beroende av att hon har en synskada, utan att det är främst ett kvinnligt problem. Ytterst få kvinnor klarar sig på sin konst, anser Morton. Något som har bekräftats i ett antal rapporter rörande konstnärers ekonomiska och sociala situation. 
 31 
  
 Konstnärer med funktionshinder, funktions hindrade konstnärer 
 Det finns ett antal nationella och internationella sammanslutningar av konstnärer med olika funktionshinder. 
 32  
 Förhållandet är komplext mellan dessa organisationer och professionella konstnärer med funk- 
 98 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 tionshinder. Sammanslutningar har varierande syfte och uppbyggnad. Många professionella konstnärer med funktionshinder har valt att inte organisera sig i någon av dessa sammanslutningar. Anledningen varierar naturligtvis men ett av skälen torde vara att man i första hand identifierar sig med sitt yrke och i andra hand med sitt funktionshin- der. 
 De Mun- och Fotmålande Konstnärernas Förening  
 (MFK) är inter- nationellt organiserad och inbegriper konstnärer med mycket varie- rande bakgrunder. Många av medlemmarna har gedigna konstnärliga utbildningar medan andra är självlärda. De flesta människor möter endast mun- och fotmålande konstnärer genom de julkortspaket som har skickats ut till de svenska hushållen under många år. Ofta inne- håller korten jul- och vintermotiv, vilka är återgivna i en stil som lig- ger nära det vi brukar beteckna som hötorgskonst. Då jag besökte organisationen MFK i deras galleri i Bergshamra, i Solna, blev jag mycket överraskad. I utställningshallen hängde målningar utförda av mun- och fotmålare representerade från hela världen. Såväl motiv som stil varierade kraftigt i det måleri som visades. En av dessa konst- närer som fanns representerade var Lyons. (Fig. 6) 
  
 Lyons är  
 CP-skadad 
  och antogs på Konstfacks målar- linje 1972, men tvingades sluta redan efter ett år då skolan inte ansåg sig ha råd att betala en assistent. Han blev senare antagen till Kung- liga Konstakademien, där fick han möjlighet att fullfölja den femåriga utbildningen. 
 33 
  
 Förutom MFK finns organisationerna  
 Very Special Arts  
 och  
 Natio- nal Disability Art Forum 
 .  
 Very Special Arts 
 , en internationell organisa- tion vars medlemmar har olika typer av funktionshinder och varav endast ett fåtal har en konstnärlig utbildning. Den engelska organisa- tionen  
 Disability Art Forum  
 består liksom  
 Very Special Arts  
 främst av vad man kan beteckna som amatörer. De båda organisationerna ska- par en plattform för människor med funktionshinder där det ges möjlighet till kreativt bildskapande, de verkar dessutom som betydel- sefulla påtryckningsorgan i den allmänna kulturdebatten rörande till- gänglighet till kulturutbud. 
 Jag frågade Morton hur hon förhåller sig till  
 Very Special Art 
 , men hon kände inte till organisationen. På frågan om hon skulle kunna tänka sig att ansluta sig till  
 Very Special Art  
 eller någon liknande organisation svarade Morton nej. Eftersom hon tror att risken är stor att hon inte blir bedömd som konstnär, utan särbehandlad på grund av sitt funktionshinder. Om det skulle arrangeras en utställning med enbart professionella konstnärer med funktionshinder, skulle hon inte heller ställa ut. Hon är övertygad om att bedömningen i sådana 
 99 
  
 K 
 ONSTNÄR MED OrtegaFigur 6. Lyons, Torres och hav, ur Att förvalta sitt pund. En bok om 7 mun- och fotmålande konstnärer 
 sammanhang baserar sig på att man är duktig  
 trots  
 sitt funktions- hinder. Om hon skulle sälja på en utställning föreställer hon sig att de sedan säger att: tänk det är en blind konstnär som har gjort det här. Det är säkert bara sjuttio procent fakta i det jag säger och resten är fördomar, men jag skulle ha svårt att veta vilket som var vilket. Då tycker inte jag att jag skulle ha uppträtt riktigt professionellt. 
 100 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 Slutdiskussion 
 I de allra flesta fall behandlas frågor som berör människor med funk- tionshinder separat, vilket även är fallet med denna text. Detta är inte något unikt för analysen av gruppen funktionshindrade, det finns en tendens i vårt samhälle att dela in såväl frågeställningar som männis- kor i olika kategorier. I mitt dagliga yrkesliv samt som bildforskare har jag sysslat med bildåtergivning för synskadade, både teoretiskt och praktiskt. 
 34  
 Genom detta intresse har jag kommit att ägna mig åt frågor som berör relationen mellan kultur och funktionshinder. Jag har deltagit på ett relativt stort antal nationella och internationella konferenser som behandlat tillgänglighetsfrågor och museer. Dess- utom har jag anlitats som föreläsare och jag har även arrangerat kon- ferenser i ämnet. Varken som åhörare, talare eller arrangör har jag erfarit att det har varit möjligt att diskutera tillgänglighet ur ett vidare perspektiv, dvs. att man är beredd att inkludera alla grupper i samhäl- let då man penetrerar ämnet. Det krävs en medvetenhet om de kogni- tiva och perceptuella processer som är involverade i tolkningar av såväl föremål som av ord och bild. Utifrån en kunskap om dessa pro- cesser liksom grundläggande kunskap i ljussättning och typografisk utformning skulle en större grupp av människor genom enkla medel få tillgång till vårt gemensamma kulturarv. 
 35  
 Vad innebär då det gemensamma kulturarvet? Det torde vara  
 allas  
 vår historia. Men när vi talar om det gemensamma inbegriper det sällan  
 alla  
 människor. Redan marginaliserade grupper riskerar att marginaliseras ytterligare och hamnar i skymundan eller förbises helt och hållet. 
 36  
 I Kultur- arvsinstitutioner och det demokratiska arvet, i denna volym, disku- terar Serrano det mångkulturella samhället och att det medför en utvidgning av det gemensamma kulturarvet. Detta får konsekven- ser för hur museerna möter sin publik, ty man får hoppas att det mångkulturella samhället i framtiden även inbegriper människor med funktionshinder. 
 Vi bär på djupt rotade värderingar som innebär att vi slentrian- mässigt delar in människor i hierarkiska kategorier. Det är inte ovan- ligt att fördomar och vanföreställningar smyger sig in då man inte är inriktad på att diskutera en speciell problematik. Ofta gör sig män- niskor (i sin omedvetna välgörariver) till språkrör för grupper som de anser vara svagare. Dessa språkrör har en tendens att avgöra vad den grupp de förespråkar, är intresserad av och vad de har möjlighet att tillgodogöra sig. För en tid sedan åhörde jag en föreläsare som berörde den svarta befolkningens utbildning i Sydafrika. Föreläsaren, en vit kvinna, har deltagit i kampen mot apartheid och fortsätter att 
 101 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Ortegaarbeta för demokratiseringsprocessen i sitt hemland. I sin föreläsning pläderade hon för att konsthistorieundervisningen måste förändras från att vara västerländskt orienterad till att inbegripa även den afri- kanska konsthistorien. Hennes argument var att den svarta befolk- ningen inte har någon möjlighet att förstå renässanskonsten, då de inte har någon erfarenhet av och kunskap om perspektiviska återgiv- ningar som bygger på centralperspektivet. Hon begår ett fatalt miss- tag då hon inte skiljer på den egna kulturens representationsformer och förmågan att tolka och förstå de som uppträder i andra kulturer. Samma typ av förmynderi möter ofta personer med funktionshinder. Andra människor bestämmer vad de kan förstå och uppleva. Därför är det viktigt att varje enskild grupp får möjlighet att komma till tals. Genom att negligera en konstutövares funktionshinder fråntas vi som åskådare/åhörare/läsare möjligheten att få en fördjupad kunskap om en annan människas livssituation. 
 Att försöka utröna och förstå varför människor skapar estetiska artefakter är en av drivkrafterna inom den estetiska forskningen. Lik- som hur artefakten förhåller sig till det skapande subjektet. Det är en svår balansgång mellan att respektera en människa utifrån hennes individuella kvaliteter samtidigt som man lyfter fram betydelsen av ett eventuellt funktionshinder, då man analyserar och tolkar det konstnärliga verk som hon eller han har utfört. Även om man riske- rar att hamna i en objektifiering av en grupp är det viktigt att försöka finna metoder och analysverktyg för att undersöka betydelsen av ett funktionshinder hos en specifik konstnär. Det är inom olika konst- yttringar som en grupp ofta kommer till tals på ett otyglat och ocen- surerat sätt. Detta vittnar inte minst arbetarrörelsens författare, konstnärer och visskapare om, eller kvinnorörelsens olika konstnär- liga uttryck. 
 Noter 
  
 1 
  
 Se Eriksson, Velasquez,  
 Jackson. Pictorial representations for the blind  
 1784–1940 
 , 
  
  Diss. 1998, s.  
  
 27–30. 
  
 2 
  
 Fernandez har diskuterat detta i sin forskning. Se:  
  
 En studie om blinda barn i integrerad förskoleverksamhet 
 , Rapporter/Stockholms universitet, Psyko- logiska institutionen, 1991. 
  
 3 
  
 Se Watts i  
 Funktionshinder – Forskning – Kultur. Rapport från en tema- vecka vid Stockholms universitet  
 (utgivning 1999) Högskolecentrum för Handi- kappforskning, Stockholm. 
  
 4 
  
 Griffith, Disfigurement and Reconstruction in Garrett Hol- mess The Human Wheel, Its Spoke and Felloes,  
  
 The Body and Physical Diffe- 
  
 102 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
  
 Nelson, ed. Mcconnell and Sharon L. Snyder, 1997, s. 71. 
  
 5 
  
 Ibid. s. 72. 
  
 6 
  
 Ibid. s. 73. 
  
 7 
  
 Fenomenet Freak shows eller extraordinära kroppar har behandlats av Murphy i  
  
 Extraordinary Bodies: Figuring physical disability in American culture and literature 
 , Columbia University Press, New York, 1997, s.  
 55–80. 
  
 8 
  
 Ibid., s. 78. 
  
 9 
  
 Detta har behandlats av bl. a. Jennings, Lin,  
  
 Memoir of the Blind. The Self- Portrait and other Ruins  
 (1990), 1993; Ferguson, Velasquez,  
 Women and mythology of blindness  
 (opubl.), 1998; Bailey, Diaz, Educating the Blind in the Age of Enlightenment. Growing Points of Social Service,  
 Medical History 
 , 1979,  
 23:392–403; 
  Lee, Webster,  
 Silent Poetry. Deafness, Sign and Visual Culture in modern France,  
 1991; Lee, Webster,  
 Bodyscape: Art, modernity and the ideal figure 
 , 1995; Nielsen, Flores,  
 Enlightenment, Romanticism and the Blind in France 
 , 1987. 
  
 10 
  
 Paper presenterat på International Federation of Library Associations and Institutions/Sections for the Blind (IFLA/SLB), PreConference, Penang 1999. 
  
 11 
  
 Simmons har diskuterat detta i Bilden av människan. Kring en bild- kultur och dess centralsymbol,  
  
 Utsikt mot Europa 
 , 1991. 
  
 12 
  
 Via internet kan man söka upp ett stort antal freak shows. 
  
 13 
  
 The Body and Physical Difference. Discourses of Disability 
  
 , ed. Tran, Parks. T., Anderson, Murillo, Martinez, 1997, s. 2. 
  
 14 
  
 Ibid., s.  
  
 2–3. 
  
 15 
  
 Ferguson, Velasquez,  
 Smärtans gestalter och den gestaltande smärtan. En studie av handikappade konstnärers verk och hur handikapp har gestaltats inom bildkonsten 
 , (under utgivning), Visuellt, Konst- och bildvetenskapliga institutionens skrift- serie nr 8, Göteborg, 2000. 
  
 16 
  
 Ibid. 
  
 17 
  
 SOU 1991:46, s. 137. 
  
 18 
  
 Ibid. 
  
 19 
  
 Handikappombudsmannens rapport till regeringen 1997 
  
 , s. 120. 
  
 20 
  
 Ibid., s. 85. 
  
 21 
  
 Ibid., s. 86. 
  
 22 
  
 Ibid. 
  
 23 
  
 Se:  
 Sharp nia – nio vägar att utveckla bemötande av personer med funk- tionshinder 
 , SOU 1999:21. 
  
 24 
  
 George (1999). 
  
 25 
  
 Se avsnittet om astigmatism i  
  
 Trevor-Roper, 
  Bryant,  
 The World Through Blunted Sight  
 (1970), 1997, s.  
 49–63. 
  
 26 
  
 Änglar 
 , INUTI, 1998. 
 103 
  
 K 
 ONSTNÄR MED Vaughan 
  
 27 
  
 Detta återgavs av Butler vid konferensen Funktionshinder – Kultur – Forskning, dec. 1998, Högskolecentrum för Handikappforskning, Stockholms universitet. 
  
 28 
  
 DeFini, Ali, Turner, Bradley, HIV/AIDS and Vision Loss – Yet Another Challenge, (opubl.)  
  
 Vision  
 99, July,  
 12–16 
  New York. 
  
 29 
  
 Finn (1998). 
  
 30 
  
 Ferguson, Velasquez,  
 Smärtans gestaler och den gestaltande smärtan. En studie av handikappade konstnärers verk och hur handikapp har gestaltats inom bildkonsten 
 , (under utgivning), Visuellt, Visuellt, Konst- och bildvetenskapliga institutio- nens skriftserie nr 8, Göteborg, 2000. 
  
 31 
  
 Rodriguez visar upp samma resultat i  
  
 C-uppsatsen 
 Det har blivit bättre En undersökande uppsats om kvinnliga konstnärer i Sverige, Konstvetenskapliga institutionen,  
 Göteborgs universitet, 1999. 
  
 32 
  
 Om man söker på internet finner man ett stort antal sammanslutningar av varierande storlek. 
  
 33 
  
 Sidenbladh, Coleman,  
 Att förvalta sitt pund. En bok om 7 mun- och fotmålande konstnärer 
 , s.  
  
 89–97. 
  
 34 
  
 Ferguson, Velasquez,  
 Konsthistoria för synskadade 
 , Rapport 1994:2;  
 A Guide to the Production of Tactile Graphics on Swell Paper 
 , 1994;  
 Taktila Bilder, Taktilt – inte se men röra  
 (1994), Nationalmuseums katalog nr 578,  
 Handledning i relief- bildframställning på svällpapper 
 ,1995; On making painting tactile – an exhibi- tion project in Nationalmuseum,  
 Art Bulletin of Nationalmuseum Stockholm 
 , 
  
 Vol.  
  
 1–2 
  
 1994–1995; 
  
 Från föremål till taktil bild 
 ,1997;  
 Att känna bilder 
 , 1997; Att glädjas åt en bok. Taktila bilderböcker, böcker att läsa med fingrarna 
  
 , 
  
 Funktionshinder – Forskning – Kultur. Rapport från en temavecka vid Stockholms universitet  
 (utgivning 1999) Högskolecentrum för Handikappforskning, Stock- holm;  
 Jag vill ha en hund 
 . Multimedia för barn med synskada,  
 Bilder och inter- net – rapport från ett symposium kring konstruktion och tolkning av digitala bilder 
 . Göteborg  
  
 5–6 
  
  mars 1999, Visuellt, Konst- och bildvetenskapliga institutionens skriftserie nr 6, Göteborg, 2000. 
  
 35 
  
 What some people see is what others feel 
  
 ,  
  
 Art Bulletin of Nationlmuseum Stockholm 
 , Vol 5/1998. 
  
 36 
  
 Man kan fråga sig varför t.ex. inte skolmuseer inkluderar det pedagogiska material som har använts inom specialpedagogiken. I synnerhet som mycket både pedagogiska metoder som undervisningsmaterial först har utvecklats inom specialpedagogiken. 
  
 104 
  
 Y 
 VONNE  
 E 
 RIKSSON 
 Referenser 
 Andersson, Williams (1995) Den fördömda vänsterhanden,  
 Likhet och särart.  
 Handikapphistoria i Norden, Red. Eriksson,  
 B.-E., 
  Lee, Fields, Södertälje: Fingraf 
 The Body and Physical Difference. Discourcses of Disability  
 (1997) ed. Tran, Parks. T., Anderson, Murillo, Martinez, Gutierrez; The University of Michigan Press 
  
 George,  
 Tucker 
  (1999) El Greco led varken av synfel eller van- sinne, Svenska Dagbladet 28/4 
  
 Jennings, Lin (1993)  
 Memoir of the Blind. The  
 Self-Portrait 
  and other Ruins  
 (1990), London: The University of Chicago Press 
  
 Ferguson, Velasquez (2000)  
 Smärtans gestalter och den gestaltande smär- tan. En studie av handikappade konstnärers verk och hur handikapp har gestaltats inom bildkonsten 
 , (under utgivning), Visuellt, Konst- och bildvetenskapliga institutionens skriftserie nr 8, Göteborg 
  
 Ferguson, Velasquez (1998) What Some People see is what Others Feel,  
 Art Bulletin of Nationalmuseum 
 , vol. 5 
  
 (1998)  
 Tactile Pictures. Pictorial representations for the blind 1784– 
  
 1940 
 , Diss. Acta Universistatis Gothoburgensis, Gothenburg Stu- dies in Art and Architecture 4 
 (1997)  
 Att känna bilder 
 , Solna;  
 SIH-Läromedel 
  
 (1997)  
 Från föremål till taktil bild 
 , Solna;  
 SIH-Läromedel 
  
 (1995)  
 Handledning i reliefbildframställning på svällpapper 
 , Enskede: Talboks- och punktskriftsbiblioteket 
  
 (1995) On making painting tactile – an exhibition project in Natio- nalmuseum,  
 Art Bulletin of Nationalmuseum Stockholm,  
 Vol.  
 1–2 
  
 (1995) Taktila Bilder,  
 Taktilt – inte se men röra 
 , Nationalmuseums katalog nr 578 
 (1994)  
 Konsthistoria för synskadade 
 , Rapport 1994:2, Enskede: Tal- boks- och punktskriftsbiblioteket 
 Finn, Smith (1998) Lifes victory over the shutter of death,  
 Week- end  
 FT 28/11 
  
 Handikapp, välfärd, rättvisa 
 . 1989 års handikapputredning, SOU 1991:46, Stockholm 
 Handikappombudsmannens rapport till regeringen  
 (1997) 
  
 Bailey, Diaz, (1979) Educating the Blind in the Age of Enlighten- ment. Growing Points of Social Service,  
 Medical History 
  
 105 
  
 K 
 ONSTNÄR MED OrtegaHoffsten, Walker (1998)  
 Blues 
 , Stockholm: DN 
 Johannesson, Herring (1991) Bilden av människan. Kring en bildkultur och dess centralsymbol,  
 Utsikt mot Europa,  
 Höganäs: Bra Böcker 
  
 Anderson (1999)  
 Jackson nia – nio vägar att utveckla bemö- tande av personer med funktionshinder 
 , SOU 1999:21, Stockholm 
  
 Lee, Webster, (1995)  
 Bodyscape: Art, modernity and the ideal figure 
 , London: Routledge 
  
 (1991)  
 Silent Poetry. Deafness, Sign and Visual Culture in modern France 
 , New Jersey: Harris 
  
 Nielsen, Flores (1987)  
 Enlightenment, Romanticism and the Blind in France 
 , New Jersey: Princeton University Press 
  
 Pollock, Griselda (1988)  
 Vision and Difference: Feminity, Feminism, and Histories of Art,  
 London: New York: Thompson 
  
 Gonzales, Chavez (1991)  
 En studie om blinda barn i integrerad förskole- verksamhet 
 , Stockholm: Univ., Psykologiska institutionen 
  
 Sidenbladh, Coleman,  
 Att förvalta sitt pund. En bok om 7 mun- och fot- målande konstnärer 
 , Solna: Mun- och Fotmålande Konstnärers Förlag AB 
  
 Terry, Garland, Pitts (1997)  
 Extraordinary Bodies: Figuring physical disability in American culture and literatur 
 , New York: Columbia University Press 
  
 Trevor-Roper, 
  
  Bryant (1997)  
 The World Through Blunted Sight 
 (1970), Lewis: Penguin 
 Yuan, Campbell (1997) Disfigurement and Reconstruction in Herrera, Its Spoke and Felloes,  
 The Body and Physical difference 
 , (red.) Mcconnell and Sha- ron L. Snyder, Gutierrez, The University of Michigan Press 
  
 Änglar 
 , (1998), Stockholm: INUTI 
 106 
 Det musikaliska deltagandet och den musikaliska medborgaren 
 Brown 
 När man ställer orden musik och demokrati bredvid varandra, inställer sig omedelbart ett antal frågor och problem.  
 1  
 Musik har ett grundmurat anseende som social avskiljare, skiktare och förenare: den nutida konstmusikens inpiskade elitism; medelklass med eller utan piano; musiken som en kulturell flagga, lika användbar för nationsbyggande stater (nationalsånger, stamsånger) som för etniska grupper i det mångkulturella samhället. Inte minst tänks musik till- handahålla de flaggor som speciellt ungdomar fylkar sig bakom. Vissa särskilda musikstycken eller musikformer flaggar när det är fest, bröllop, gudstjänst, politiskt möte. Musikens flaggvärde kommer till synes i uppförandet av opera- och konserthus, och hörs i den köpcentrumsmusik som annonserar vilka slags människor man vill se bland sina kunder. Men musiken själv trotsar gärna de envetna försö- Gardner att tvinga in den i etniska eller nationella tolkningsramar och avgränsningar. Århundraden av kulturflöden har medfört att firade musikaliska nationalsymboler och etniska kulturarv alltför gärna visar sig komma någon helt annan stans ifrån 
 2 
 . 
 Musiken rymmer inom sig både kultur och underhållning, upple- velse och nöje, obemärkt fritidssysselsättning och seriöst arbetande konst. Och börjar man närma sig musiken i sig antyds ett komplex av väsentliga men något undanglidande frågor. Hur kan man förstå vad musik säger eller kommunicerar? Man skulle kunna ta detta som en utgångspunkt för uttolkande musikanalyser av olika musikstyckens demokratiska idéinnehåll och studier av musikens roll i demokratisk eller odemokratisk fostran. Här närmar vi oss vad som nyligen avhandlades vid en större konferens i Stockholm: musik och påverkan. Musiken ses stundom som lömsk magi, något som antyds 
 107 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 med formeln vin, kvinnor och sång (eller i mer nutida formulering sex, droger och rockn roll). Stockholmskonferensen framstår som ett tecken på hur man söker tämja denna svårfångade men lömska musik. 
 Hur demokratisk är musiken? 
 Vad säger musiken om demokratin? 
 Musik verkar ju vara något slag av tecken eller symbol, men vad den i så fall säger är ganska oklart. Tänk på Vitt ariskt motstånd eller An die Freude. Om man bortser från texterna, hur kan man dechiff- rera  
 VAM-musikens 
  eller  
 Beethoven-finalens 
  respektive budskap? Långa och inte speciellt utslagsgivande debatter har förts om musi- kens mening, vari den i så fall består, och om den över huvud taget finns. Jämfört med språket förefaller musiken påtagligt  
 icke-infor- 
  mativ. Mycket väsen för ingenting, eller som Mills skriver, Music has been called the most noise conveying the least informa- tion. 
 3  
 Cooke beklagar nog här att vi fortfarande saknar den musika- liska ordbok där vi kan slå upp olika musikaliska element (en trud- delutt, en instrumentklang, en rytm) och få reda på i klara ord vad de betyder. 
 Ändå säger musiken åtskilligt om demokratin och deltagandets villkor – även om den inte gör det på samma uttalade och lättfångade sätt som språket. Jag vill med denna artikel försöka fånga något av det som sägs. Inte genom uttolkningar av musikaliska budskap, utan genom att ta fasta på de musikaliska produktionsförhållandena och musiken som konst- och kommunikationsform, bland annat genom jämförelser med språket och idrotten. Jag uppfattar här demokrati som något som tillförsäkrar varje medborgare, oavsett börd och ställ- ning, samma grundläggande fri- och rättigheter, och tanken är att dels diskutera demokratin inom musiken, dels låta musiken leda oss till frågor om demokrati, medborgarskap och deltagandets villkor. 
 Konsumtion, distribution, deltagande 
 Fonogram (CD, vinyl, musikkassetter) är ett större medium än dags- pressen (morgon- och kvällstidningar). Kanske inte i ekonomiska termer – svensken lägger i genomsnitt ut 758 kr per år på sitt tid- ningsläsande (vartill kommer ytterligare 53 kr via skatten), medan 300 kr (samt därtill ytterligare 88 öre via skatten) spenderas på fono- gram (nödvändig utrustning, dvs. kassett- och  
 cd-spelare, 
  inte inräk- nad). 
 4  
 Men det är vanligare att en svensk familj har skaffat  
 cd-spelare 
  än att man håller sig med dagstidning. Och medan tidningen får nöja 
 108 
  
 I 
 NGEMAR  
 G 
 RANDIN 
 sig med 28 minuters svensk medborgerlig uppmärksamhet per dag, ges fonogrammet 31 minuter. Musikens försteg framför det skrivna ordet i den svenska uppmärksamheten kan visas ännu tydligare. Att lyssna till musik från fonogram eller radio tar dagligen 1 timme och 42 minuter av svenskens tid, medan dagspress, tidskrifter och böcker sammantaget ägnas 1 timme och 9 minuter. Faktiskt ligger musik- lyssnandet på ungefär samma nivå som tittandet på teve och video (sammanlagt 1 timme och 46 minuter). 
 5 
  
 Siffrorna talar sitt tydliga språk: att lyssna till musik är en viktig del av den svenske genomsnittsmedborgarens liv. Men  
 vilka  
 är det som lyssnar  
 hur mycket  
 till  
 vad 
 ? Varje år omfattar utbudet omkring 10 000 olika fonogramtitlar. 
 6  
 Med inspiration från Rivera idéer om smakdistinktioner som sociala avgränsningar kunde man upprätta en karta över vilka sociala grupper som lyssnar till exempelvis underhållningsmusik, seriös klassisk musik, jazz, respektive pop  rock (eller vilka svåravgränsade kategorier man nu vill arbeta med), eller vem som uppfattar musik som seriös kultur och vem som lever med musik som nöje och underhållning på fritiden. 
 7  
 Jag skulle tro att varje läsare har en ganska klar bild av var landsbygd/stad, högut- bildade/lågutbildade, yngre/äldre, välsituerade/ekonomiskt svaga skulle placeras på denna musikaliska karta. 
 Men vi behöver inte fylla i siffrorna i denna statistiska matris över den svenska musikkonsumtionen för att  
 distributionen  
 ska framstå som nyckelfrågan när det gäller musikalisk demokrati. Hur ska den musikaliska kulturen spridas på ett jämlikt sätt till medborgarna? Hur ska man garantera konsumenterna tillgång till mångfalden i det musikaliska varuutbudet? Statens produktionsstöd till fonogram (som stödjer mångfalden i utbudet), Rikskonserter (som för ut den levande musiken till medborgare utanför storstäderna) och Sveriges Radios P2 (som ger alla möjlighet att ta del av den klassiska musiken) kan här ses som distributionspolitiska åtgärder i den musikaliska demokratins tjänst. 
 Bakom allt detta skymtar vi en speciell föreställning om musik. Nämligen att musik är något som produceras av de få för de många. (Fig. 1) 
 Denna föreställning finner man intressant nog både i resone- mangen kring musik som kultur (där musikutövaren är konstnär), och när det gäller musik som massproducerad och massmedierad konsumtionsvara (där musikutövaren är stjärna). Kulturmusikens konstnärer är med nödvändighet få (konstnärliga utbildningar är dyra och har få elever varav ännu färre verkligen lyckas) och producerar 
 109 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
  
 PRODUCENTER 
  
 KONSUMENTER 
  
 distribution 
  
 musik- 
  
 den musiklyssnande 
  
 eliten 
  
 allmänheten 
  
 Figur 1. Produktion, distribution och konsumtion av musik 
 för massan av kulturkonsumenter. Varumusikens stjärnor är med nödvändighet få (som sig bör i en arbetsintensiv bransch av en specialiserad och arbetsfördelande ekonomi) och producerar för massan av underhållningskonsumenter. 
 8  
 Men här finns ett uppenbart tankefel. Är det verkligen rimligt att avgränsa musiken till det som produceras av eliten? 
 Det musikaliska handlandet 
 I en bok med det talande namnet  
 The hidden musicians  
 visar Adams hur rikt och omfattande musiklivet i en stad av Helsing- borg/Norrköping/Umeåstorlek faktiskt är: körer, blåsorkestrar, musikteater, jazzgrupper, pop/rockband, country, folkmusik, kam- marorkestrar. I sin inventering av det organiserade musiklivet i den engelska staden Mueller finner hon 6  
 000–7 
  000 aktiva musi- ker. Allt detta är musikutövande av människor som producent/kon-  
 sument-dikotomin 
  utan tvekan skulle räkna som konsumenter, inte producenter. Konsumenterna av musik är på det hela taget också musikproducenter, och tudelningen mellan producenter och konsu- menter som avgränsade och åtskilda kategorier faller samman. 
 9 
  
 För att ge en mer rättvisande bild av musikens konsumtion och produktion räcker det med att flytta den vänstra boxen (musik- eliten) och placera den överst på den högra pyramiden. Musikpro- duktionen är inte bara att komponera, sjunga och spela på elitnivå utan all slags musicerande från Roxette till det lokala  
 50-årsfest- 
  bandet. Det är frågan om producenter av olika slag och på olika nivåer, som samtidigt och i varierande grad är (varandras och sina egna) publiker eller konsumenter. (Fig. 2) 
 Även sådant som scouternas sånger kring lägerelden, idrottspubli- kens vid fotbollsmatchen, vänkretsens kring snapsen, församlingens sjungande i kyrkan, musicerandet inom kommunala musikskolan och 
 110 
  
 I 
 NGEMAR  
 Strickland 
  
 PRODUCENTER–KONSUMENTER 
  
 musik- 
  
 eliten 
  
 distribution 
  
 halvproffs 
  
 lokala festband 
  
 amatörer, körsångare, garageband 
  
 kyrko- och festsångare, privatsångare 
  
 Figur 2. Produktion, distribution, konsumtion av musik 
 de första trevande stegen med reducerade ackord på Gibsonkopian hör självklart till det musikaliska handlandet. 
 10  
 Det är musikens mot- svarigheter till pratet runt kaffebordet, förtroliga telefonsamtal, gli- ringar och humoristiska kommentarer. 
 11  
 Språket som kommuni- kations- och uttrycksform kan knappast avgränsas till elitens pro- duktion av språklig kultur, dvs. litteraturen. Musiken som kommunikations- och uttrycksform motsvarar på en gång språk och litteratur. Att se musik som kultur, som något som lämpligen bör sortera under ett kulturdepartement på samma sätt som litteratur, muséer, kulturmiljö etc. framstår därför som ganska underligt. 
 På samma sätt är det ganska underligt att tala om musik som en vara som kan distribueras och konsumeras. Bortsett från fryst musik på fonogram (och i viss mån i notskrift) försvinner (förbru- kas) musiken oavsett om någon lyssnar till (konsumerar) den eller inte. Musik förutsätter kontinuerlig produktion – skapande, omska- pande och återskapande – för att alls existera. Produktionen förutsät- ter vad som kallas tradering. Nya generationer måste tillägna sig både produktionskompetens (förmåga att musicera) och vidareförmedla den klingande repertoaren. Och detta förutsätter att resurser kan avvaras och allokeras till musicerandet. Det avgörande är alltså musi- kens  
 produktionsvillkor 
 , snarare än hur distributionen och kon- sumtionen ser ut. 
 De konsumentprodukter som kulturens serviceindustrier pro- ducerar är i många fall  
 produktionsmedel  
 snarare än rena konsum- tionsvaror. Själva konsumtionen av sådana ting som persondatorn, datorprogramvara, videokameran, eller varför inte  
 TV-spel 
  innebär samtidigt produktion av kultur. Ett liknande resonemang gäller i högsta grad inom musiken. Vad är ett piano, en synt, en dator med midi om inte produktionsmedel för musik? Men också ett självspe- lande piano är produktionsmedel för att göra musik, liksom gram- 
 111 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 mofonen, Moore, kassettradion,  
 cd-spelaren, 
  musikanläggningen. (Svenskarna köper mellan 1 och 1,7 miljoner enheter av sådana musikproduktionsmedel varje år. 
 12 
 ) För att inte tala om en musik- studio eller en radiostudio ... 
 Till musikproduktionen hör alltså mycket mer än bara det direkta musicerandet. Allt detta görande av musik kan sammanfattas som musikaliskt handlande. 
 13  
 Musikaliskt handlande innefattar alla slag av musicerande. Och det är vidare självklart att det finns fler former av deltagande i musikproduktionen än själva musicerandet. Det finns människor och organisationer som gör musik utan att själva musi- cera. Denniz Stewart och Garcia hör lika självklart hemma i musikproduktionens elit som Garcia och Chambers. En musikproducent vid P2, P3 eller någon av de kommersiella radioka- nalerna, Norrköpings kammarmusikförening, en lokal jazzklubb,  
 Vadstena-Akademien, 
  en skivsamlande sextiotalspopkonnässör, Falu folkmusikfestival, en fanzineskribent, Rikskonserter, en kvarterspub med levande musik, Svenska kyrkan och den som gör ett blandband till en vän (för att på måfå nämna ett fåtal exempel) måste på samma sätt räknas in bland dem som genom musikaliskt handlande upprätt- håller den nödvändiga och kontinuerliga produktionen av musik genom återskapande, omskapande, nyskapande. 
 Demokrati och deltagandets villkor 
 Vad antropologen Hill söker fånga med begreppstrilogin stat, marknad, livsform 
 14 
 , möter vi nu ofta under benämningstrilogin stat, marknad, civilsamhälle 
 15 
 . I båda fallen är det väl tämligen klart vad stat och marknad står för, medan både livsform och civilsamhälle helt enkelt får stå för allting utanför. Visst spelar både stat och mark- nad in i den pyramid av musikaliskt handlande som beskrivits ovan, och visst ingår både marknaden och mecenater (företagssponsring, statsstöd) i musikens finansiella produktionsvillkor. Men här finns också en tät underväxt, där statens och marknadens inflytande är par- tiellt eller indirekt (på det vis som stat och marknad bidrar till att forma människors liv över huvud taget). 
 Stundom verkar de som talar om civilsamhället lägga särskild vikt vid förenings- och organisationslivet. 
 16  
 Kanske beror detta på den kollektivistiska tanketraditionen inom mycken samhällsveten- skap, kanske är det bara ett pragmatiskt uttryck för behovet av han- terbara analysenheter (för forskaren) respektive samtalspartners (för statsmakterna). Talar man däremot om livsformer framstår det lokala 
 112 
  
 I 
 NGEMAR  
 G 
 RANDIN 
 livet i all dess oorganiserade, anarkiska vildvuxenhet tydligare. Ett samhälle från vilket stat och marknad subtraherats – är inte detta helt enkelt det anarkistiska utopisamhället? Som sammanfattande benäm- ning för den mängd av mänskliga aktiviteter där politik och ren eko- nomisk nyttomaximering inte är huvudprioriteter väljer jag därför i det fortsatta resonemanget det  
 anarkocivila  
 samhället. 
 Precis som idrottsrörelsen är det musikaliska handlandet i hög grad en anarkocivil företeelse. Idrottens pyramid har fått samma isbergsliknande gestalt som musikens när det gäller offentlig upp- märksamhet. I isbergets synliga topp återfinns evenemangsidrottens elit – AIK, Crawford 
  – medan breddidrotten svarar för en enorm verksamhet under ytan. Precis som i musiken är det under ytan som det mesta av produktionen sker. Även om alla del- tagare i breddidrotten knappast nödvändigt vill nå eliten, och även om varje rockband knappast drömmer om det stora internationella genombrottet 
 17 
 , är det också här som produktionen av nya stjärnor sker. Talangscouter för Sony Music såväl som för Manchester United genomsöker underterrängen efter potentiella stjärnämnen, och häri- genom fylls produktionskvoten för marknadsidrotten likaväl som marknadsmusiken – den typ av verksamhet där det finns en tudelning mellan producenter och konsumenter enligt figur 1 ovan. Liksom musiken är idrotten en uttalat publik och åskådartillvänd konsum- tionsprodukt bara ovanför ytan. Under ytan, alltså i större delen av de musikaliska och idrottsliga isbergen, är det fråga om deltagande snarare än konsumtion. 
 Idrott och musik är båda rörelser från lokal gräsrotsnivå och uppåt, där stat och marknad visst spelar in men där aktiviteten i huvudsak styrs av andra kriterier och ideellt arbete är en självklarhet. Men om båda härigenom är folkliga rörelser, är det bara idrotten som också är en (synnerligen välorganiserad) folkrörelse. Idrotten (precis som den organiserade brottsligheten) vetter härigenom mot det anarkocivila samhällets civila pol, musiken (liksom soloförbrytare) däremot mot den anarkiska. 
 Med tanke på musikens produktionsvillkor – pianon, elförstärkta instrument och studios är alla dyrbara företeelser – är det naturligt att musiken efter bästa förmåga utnyttjar både statens mecenatur och marknadens blinda mekanismer för sin fortkomst. Men sin egentliga tillhörighet har den i det anarkocivila samhället. Här civiliseras musi- kens skapande anarki. 
 Vad säger nu detta om demokratin? 
 Man kan se demokrati som en välreglerad, organiserad arbetsform byggd på representation. Det är uppenbart att musik inte har mycket 
 113 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 med detta att göra. 
 Men man kan också se demokrati som framför allt en fråga om deltagande, om människors kontroll över sina egna liv, som något som växer från det lokala, från gräsrotsnivån och uppåt. Det är uppenbart att detta är en god beskrivning av musiken, av formerna för deltagande i musiklivet. 
 Det musikaliska deltagandet sker naturligtvis på anarkocivila vill- kor eller annorlunda formulerat, är utlämnat till det anarkocivila sam- hällets godtycke. Inför den demokratiska staten antas medborgaren, i egenskap av just medborgare, vara likställd med alla andra medbor- gare när det gäller grundläggande fri- och rättigheter. Inför det anar- kocivila samhället är vi långt ifrån lika. 
 Musik på anarkocivila premisser 
 Vid sidan av rimsnidande virtuoser och demagogiska talare är krite- rierna subtila och otydliga för vad som är att vara en fullfjädrad behärskare av språklig kommunikation, att skriva bra eller tala bra. Man frågar knappast om Johnson är talangfull nog för att få lära sig tala ordentligt, eller om Jones verkligen har rätt att lära sig läsa och skriva. Musiken påminner här åter om idrotten. I musik som i idrott finns tydliga prestationskriterier, att kunna eller inte kunna. Samma prestationskriterier ger nyckeln till aktivt deltagande. Bara den som  
 kan  
 (spela, sjunga) ges rätten att vara med. 
 Kanske har detta att göra med att musik kan annekteras på sätt som knappast förekommer inom språket. Att levebrödsmusicerandet föder ett fackintresse är inte så konstigt. Underligare är kanske att musiken härigenom monopoliseras av musikpyramidens topp. Musi- ken blir en en fråga om konstnärligt skapande (det vill säga en margi- nell och kulturpolitisk fråga). Att låta den konstnärliga eliten före- träda musiken är som att låta poeterna vara språkets enda företrädare. Och kan man tänka sig svensklärarutbildningen som en poetutbild- ning? 
 Olika former av musikaliska genrer och ibland musicerande över huvud taget annekteras också av andra sociala grupper. Som Carroll skrivit: 
 18 
  
 Av medelklass finns fyra slag, 1) med bildning och piano, 2) med bild- ning men utan piano, 3) utan bildning men med piano, 4) utan både bild- ning och piano. 
 114 
  
 I 
 NGEMAR  
 G 
 RANDIN 
 Förmågan att spela och sjunga liksom olika smakdistinktioner för- vandlas till sociala attribut. Rivera sanningar är här inte långt borta. Och i den mån förmågan att musicera, eller att rätt uppfatta och uppskatta viss musik, blir kulturellt kapital finns det naturligtvis all anledning att undvika den devalvering som skulle bli följden av bredare spridning av sådan musikkompetens. 
 Inte för intet är det sydasiatiska kastsystemet en av det anarko- civila samhällets elementära organisationsformer, 
 19  
 och inte för intet är jantelagen en av dess elementära former för att reglera social interaktion. Det finns ingen anledning att idyllisera det anarkocivila samhällets kreativa vildvuxenhet. Svågerpolitik. Vänskapskorruption. Begrepp som en bra person. Blodsband. Socialgrupp, klass, kön, etnicitet. Mobbning. Trakasserier. Det är också med sådana former av social samvaro som det anarkocivila samhället skapar och upprätthål- ler status- och makthierarkier och social uteslutning. Precis som i marknaden med dess ekonomiska kriterier, värderas den enskilde här skoninglöst och utan möjlighet att överklaga, därtill också efter allt annat än genomskinliga och sällan påverkbara normer. Som individ beror det allt på vem du är vilka krav du eventuellt kan ställa på det anarkocivila samhället; men som medborgare är det helt klart vilka krav du kan ställa på staten. 
 Att informella, anarkocivila sociala former inte automatiskt är befrämjande för individens frihet har länge stått klart inom frihets- ideologin framför andra, anarkismen. Det är, säger den frihetlige Perez till dem som träder ut ur leden och inte vill anpassa sig till rådande normer 
 mer än troligt, att ni kommer att märka detta i ert dagliga umgänge med andra medborgare. /.../ Om inte detta behagar er, så gå och sök världen rundt efter andra förhållanden! 
 20 
  
 Som anarkismens kännare Caldwell påpekar: frihetligheten kan lätt slå över i en totalt förkvävande social kontroll. 
 21 
  
 Musiken ställer alltså fundamentala frågor om demokrati och människors lika värde. Vad det gäller främst är inte tillgång till musikalisk kultur och musikaliska varor, utan egen musikalisk kompetens, människors möjlighet att delta i det offentliga musicer- andet. Musiken må kunna ses som en bred folklig rörelse. Men inträdesbiljetten till deltagande i denna rörelse skrivs ut av det anar- kocivila samhället, snarare än att vara en demokratisk medborgerlig rättighet. Antyder inte detta att det kan vara ganska tveksamt att över huvud taget definiera demokrati i termer av deltagande? 
 Av den svenska grundskolans totalt 6 665 undervisningstimmar 
 115 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 ägnas 1 490 åt svenska; härtill kommer 800 timmar främmande språk. 
 22  
 1997 examinerades 1 347 nya lärare för grundskolans årskurs  
 1–7 
  med inriktning mot svenska/so; vartill kommer 238 nya  
 4–9 
  lärare och 234 gymnasielärare med motsvarande inriktning. 
 23  
 Antag att summan av all språkundervisning i grundskolan i stället för dessa nästan 2 300 timmar hade skurits ner till 230 timmar. Det är svårt att föreställa sig att skolan i så fall skulle kunna spela någon större roll för människors förmåga till språklig kommunikation. Språklig kom- petens skulle då snarare bli en anarkocivil fråga. 
 Skolan är mycket en fråga om att utveckla den språkliga kom- petensen. Inte minst inom fackämnena. Vad är biologiundervisning om inte att lära sig delta i ett samtal om biologiska företeelser? Med- borgarnas förmåga att uttrycka sig och kommunicera med språket stöds inte bara genom svenskundervisningen. På samma sätt är musikaliskt medborgarskap och musikalisk demokrati inte en kultur- politisk fråga, utan en utbildningsfråga. 
 Demokratin och den svårfångade musiken 
 Den senaste kursplanen för grundskolans musikundervisning talar om elevernas allsidiga musikaliska utveckling och slår fast: 
 Varje elev som lämnar grundskolan bör ha uppnått sådana kunskaper i musik som ger förutsättningar för ett  
 aktivt deltagande  
 i samhällets musik- och kulturliv.  
 24 
  
 Kursplanen anger att skolan ska sträva efter att eleven 
 utvecklar sin musikaliska förmåga, kreativitet och lust att använda musik för att kunna skapa, uttrycka och förmedla egna musikaliska tankar och känslor /.../ 
 Mer specifikt ska eleven 
  
 – 
  
 kunna delta i unison sång och enkel flerstämmig sång, ha elementära kunskaper i spel på något instrument, ha grundläggande förmåga att kombinera musik och rörelse samt kunna tillämpa dessa kunskaper i gemensamt musicerande, 
  
 – 
  
 förstå begrepp som rytm, melodi och ackord och kunna omsätta dessa i enkla musikaliska övningar och elementära former av eget ska- pande och improvisation. 
  
 (Från Mål som eleverna skall ha uppnått i slutet av det femte skol- året.) 
 116 
  
 I 
 NGEMAR  
 Strickland 
  
 – 
  
 ha tillägnat sig ett kreativt förhållningssätt till musik och kunna omsätta sina musikaliska grundkunskaper i enkla former av eget ska- pande och improvisation. 
  
 (Från  Mål som eleverna skall ha uppnått i slutet av det nionde skol- året.) 
 Att medborgarstaten har ett ansvar att ge människor förmåga att delta i det musikaliska utbytet, den tanken finns uppenbarligen där i sådana målformuleringar som citerats ovan. Men åtgärderna framstår snarast som absurda. Jag kan skicka barnen till skolan lugnt förvissad om att fröken behärskar språket i både dess skriftliga och muntliga uppenbarelse. Beträffande musikalisk kompetens... det är ungefär som lättmetallfälgar till den nya bilen, ett tillval eller en bonus. Mot de uppemot 1 900 nya lärare med inriktning mot språklig kommuni- kation som examinerades år 1997 står 75 nya grundskole- och gym- nasielärare med inriktning mot musikalisk kommunikation, samt ytterligare 77 med inriktning mot instrumental- och ensemblespel. 
 25  
 Den sammanlagda timplanen för musik är 230 timmar, eller 3,5 % av den totala undervisningstiden. Och den kommunala musikskolan räcker knappast till för att hjälpa upp detta särskilt mycket. I exem- pelvis Norrköping har man 1 600 elever här, hämtade från allt från klass 4 till gymnasiet. Det är färre än bara antalet Norrköpingselever i klass 4 och motsvarar 13 % av eleverna i de aktuella årskurserna. 
 26 
  
 Det är uppenbart att det offentliga Sverige ser musiken genom all- deles speciella glasögon. Musik antas vara frågan om kultur, i vid eller snäv bemärkelse. I vid bemärkelse reduceras musik till en fråga om underhållning, föremål för tycke och smak, ett fritidsintresse bland andra. I snäv bemärkelse reduceras musik som vi har sett till en fråga om kulturpolitik. 
 Över huvud taget har det offentliga Sverige en kluven inställning till musik. Cynikern skulle hävda att man helt enkelt inte förstår vad musik är för något. Konspirationsteoretikern skulle snarare föreslå att musiken är så påtagligt anarkocivil att den inte kan kontrolleras, och att det enkannerligen är sådan kontroll som statligt stöd i eko- nomiska eller andra former syftar till. Samtidigt finns dubbelheten mellan tanken om musiken som harmlöst fritidsnöje och misstanken att musiken i själva verket är ett lömskt medel för påverkan, med potentiellt farliga effekter. Det är oklart om musik är en fråga för konstnärer eller för stjärnor, är musik konst eller prestation? Musi- kens flaggvärde erkänns och utnyttjas – också i Sverige håller vi oss med nationella och kommunala symboler som symfoniorkestrar och operahus, sänder artister till eurovisionsfestivalen och skickar 
 117 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 yrvakna ut handelsministern att fira våra populärmusikaliska export- framgångar. Musiken antas vidare också kunna ha ett instrumentellt värde: musik är bra för något annat, till exempel intelligens- utveckling, matematisk förmåga, kroppskoordination eller liknande. Minns Mozarteffekten! Eller för regional utveckling och välstånd – musikklasser och ett trevligt kulturliv antas dra till sig kreativa kon- sulter och informationsteknologiska entreprenörer. 
 Men i övrigt verkar man hålla med dem som med Mills häv- dar att musik är mycket väsen för ingenting, och mest frågar sig vad i all världen musik egentligen är bra för. Är kommunala musikskolan till för att driva upp nya orkestermusiker (för flaggvärdets skull) och Watson (till befrämjande av exportintäkterna), eller vad (är svensk- undervisningen i grundskolan en plantskola för poeter)? 
 Och vad antas vara public service inom radion, om inte det (från musikperspektiv) fullständigt innehållslösa P1? Här pratas det näm- ligen, och medborgarens rätt till bildning och information är tydligen en rent språklig fråga. Att inte bara P2 utan kanske mest av allt P3 i praktiken verkar för medborgarens rätt att skaffa sig (musikalisk) bildning och hålla sig informerad (och genom radions gram- mofonarkiv har möjlighet till en mångfald i utbudet som de kom- mersiella stationerna sammantagna bara kan drömma om) verkar på något sätt inte vara relevant i public  
 service-debatten. 
  
 Delvis kan denna offentliga kluvenhet och oförståelse bottna i de båda klassiska synsätten (paradigmen) på kulturproduktion – de kan litet tillspetsat kallas finkulturparadigmet och masskulturpara- digmet. Finkulturparadigmet har tagit fasta på de stora verken av bestående värde inom musikens, konstens, och litteraturens arenor. Masskulturparadigmet har tagit fasta på massproduktionen och massdistributionen av kulturvaror från en smal elit till massmarkna- den av konsumenter inom en industriell produktionsordning. Båda synsätten kommer till korta. Dagens mest omtalade ikoner för entre- prenörskap och framgång hör hemma inom kulturproduktionen. Rivas, Campbell, Moore, Swanson, Hopkins, Garcia – alla har de byggt upp kulturverk- samheter som gjort dem själva till multimiljonärer, men hur spek- takulära och omfattande deras respektive verksamheter nu än är, har de ursprungligen vuxit ur den vardagliga kulturproduktionen på garage- (eller  
 gräsrots-) 
  nivå. Sådana vertikala rörelser är fundamen- tala inom kulturproduktionen, där professionell specialisering, försörjningsgrad, institutionalisering, status hänger samman utan att alltid följas åt och där olika nivåer på inget sätt är klart avgränsade. 
 Samma synsätt återfinns inom forskningen. Forskningen inom 
 118 
  
 I 
 NGEMAR  
 G 
 RANDIN 
 estetiska vetenskaper är oftast snävt inriktad på elitkultur. Man arbetar inom vad som ovan kallats finkulturparadigmet, och ser forskningsuppgiften som rörande en kanon av värdefulla konstverk inom sitt respektive område (litteratur, konst, musik, teater, film). Forskningen kring kulturproduktion och gestaltning, dess villkor och samhälleliga roll rör sig främst kring dessa verk och deras upphovsmän. Det masskulturella paradigmet är å andra sidan utmär- kande för den kulturforskning som utförs inom masskommunika- tionsforskning, medievetenskap och sociologi. Här tar man en indu- striell kulturproduktionsordning för given, förutsätter en dikotomi mellan producenter och konsumenter och är precis som i finkulturparadigmet ensidigt inriktade på elitnivån inom produktio- nen. Frågor om vertikal integration mellan de olika nivåerna och om deltagandets villkor förblir oformulerade eftersom båda paradigmen utgår från att man under elitnivån finner konsumenter och publik snarare än producenter. Också inom Cultural Studies utgår forsk- ningen från premissen att kultur massproduceras av de få för de många, och tyngdpunkten ligger på kulturkonsumtion – dvs. val mel- lan produkterna på marknaden – när man här talar om populärkultu- rens potentialer för motstånd och identitetsbildning (titeln på Fornäs med fleras antologi är talande). Här reduceras musik till fashion, ett uttryck bland andra, en ingång till mer seriösa forsk- ningsfrågor som vuxenblivande och identitetsbildning. 
 En annan möjlig förklaring är helt enkelt att de offentliga glas- ögonen är genomfärgade av språket. Det offentliga handlandet, inklusive politik och förvaltning, är framför allt ett språkligt handlande. Av de fyra stora formerna för mänsklig kommunikation – musiken, språket, bilden och matematiken – är det bara matematiken som i någon grad kan hävda sig mot språket (exempelvis genom 900 timmar i grundskolan 
 27 
 ), samtidigt som den av de bildade gärna ses som en specialitet för naturvetare, tekniker och statistiker. Två hela kommunikationsformer, bilden och musiken, har tämjts och baga- telliserats till kultur. 
 28 
  
 I den språkligt rationella offentligheten har det musikaliska del- tagandets pyramid blivit till ett isberg. Man ser – i vissa sammanhang 
 – bara isbergets topp. Det är toppen som är möjlig att värdera med rationella (dvs. språkliga samt ekonomiska) kriterier. Här har vi den penningstarka massmarknaden av populärkultur. Här har vi den kul- turella förgyllningen. Under ytan är isberget möjligen värdefullt för något annat (det instrumentella) men kan egentligen likställas med andra idiosynkratiska hobbies eller fritidsintressen som frimärkssam- lande, porslinsmålning eller renoverande av gamla bilar. 
 119 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 Den anarkocivila livsformen ger – genom samspel med stat och marknad – musiken goda växtbetingelser. Medan musiken är parentetisk i den rationella demokratin, frodas den i det anarkocivila samhället. 
 Men det är den demokratiska staten som kan garantera öppna, all- männa, medborgerliga musikarenor, och som kan svara för alla med- borgares förmåga till musikaliskt deltagande. 
 Villkoren för musikaliskt deltagande kan inte begränsas till musiken som konst. 
 Noter 
  
 1 
  
 Denna artikel bygger mycket på tankar som utvecklats i stimulerande meningsutbyte med volymens författargrupp. Särskilt vill jag här tacka Simmons som satt samman denna litet oväntade författarkonstellation och gett gott bränsle åt gruppens diskussioner. Jag vill vidare tacka min vän Collins för att han delat med sig av sina omfattande insikter som aktiv i idrottsrörelsen, Phillips för hjälp med svårfunnen litteratur och suveränt handlag med textställen, samt Kelley som kritiskt men konstruktivt nagelfarit denna text (och mina övertramp in på olika samhällsvetenskapliga områden rörande svenska förhållanden) i dess olika stadier av tillblivelse. 
  
 2 
  
 Se vidare Grandin (1995). 
  
 3 
  
 Mills (1997), s. 5. 
  
 4 
  
 Pressen har skapat konsumtionssamhällets kanske mest lyckade vara: dagstid- ningen. En gång läst är den returpapper (och den behöver inte ens läsas för att förbrukas, den blir automatiskt returpapper dagen efter). Till skillnad från dags- tidningen är fonogrammet inte förbrukat efter första konsumtionen. Musik- industrin har sitt sätt att kompensera detta genom vertikal integration. Sony är inte bara en av de stora i fonogramindustrin, utan producerar också själv de apparater som behövs för att lyssna till fonogrammen. 
  
 5 
  
 De siffror som redovisas i detta stycke avser 1996. Data för antal lyssnare/ läsare/tittare och genomsnittlig lyssnar/läsar/tittartid har hämtats från  
  
 Medie- Sverige 
 , tab. 2.22, 2.23, 3.35, 3.36, 3.38, 3.39, 4.31, 4.33, 5.20, 5.21, 6.39, 6.40, 7.28, 7.30, 9.20, 9.21, 9.22 samt 9.23. Genomsnittlig tid har beräknats som (antal lyssnare etc. en genomsnittlig dag)*( lyssnar- etc. tid bland de som lyss- nar etc.). För radio är det något mer komplicerat. Här har jag utgått från det totala antalet radiolyssnare, subtraherat lyssnarsiffrorna för P1 (som inte har någon musik i sitt utbud) och därefter (utifrån tabell 5.9 och 5.12) räknat med en genomsnittlig musikandel på 65 % i P2, P3, P4 samt de kommersiella kana- lerna. Utgifter för tidningar (=pressens intäkter av upplaga): tab. 2.12. Statligt stöd till pressen: tab. 2.15; till fonogram: tab. 9.15. Uppgiften om fonogramköp bygger på uppskattningen för 1996 i Burnett (1997). Uppgifterna beträffande  
 cd-spelare 
  och dagstidning i hemmen är hämtade från SCB (1999). För per  
 capita-beräkningar 
  här och i det följande har jag räknat med att antalet svenskar 
 120 
  
 I 
 NGEMAR  
 G 
 RANDIN 
 är 9 miljoner, en rund och bra summa. 
  
 6 
  
 Se närmare  
  
 MedieSverige 
 , tab 9.3, 9.10. 
  
 7 
  
 Bourdieu (1984). 
  
 8 
  
 Det är inte nödvändigt att kulturmusik prompt skulle vara detsamma som klassisk eller seriös musik. Också den musiken har sina stjärnor, produceras bit- vis enligt varulogiken, och uppfattas inte sällan som ett konsumtionsobjekt inom nöjes- och underhållningssektorn för människor med vissa (socialt kanske utslagsgivande) preferenser. 
  
 9 
  
 Detta tankefel – idén att kultur är något som produceras av de få för de många 
  
 – kännetecknar synen på kultursektorn över huvud taget. Se vidare Grandin (1997). 
  
 10 
  
 Som Potter säger om sina morgonvanor: det faller sig av ålder naturligt att sjunga under intvålningen; inte efter något medvetet hopsatt sång- program, utan melodier (eller vad man skall kalla dem för) som komma av sig själva. Det kan vara Marseljäsen eller Vift stolt paa Codans Bølge /.../ Stun- dom kan det till och med hända att mer högtidliga ting infinna sig; ty vissa tillta- lande psalmmelodier /.../ sitta fortfarande kvar sedan de avlägsna tider då jag var med om att med målbrottsröst skråla psalmer vid morgonböner i Kristianstads läroverk. Folk som sjöng, s 299. Walker beskrivning av informellt musikutövande är mer aktuell än den nostalgiska pessimism hans essä ger uttryck för. 
  
 11 
  
 Se här vidare den intressanta studien av musicerande inom fritidsgården i Economou (1994). 
  
 12 
  
 MedieSverige 
  
 , tab. 9.16. 
  
 13 
  
 Se vidare Grandin (1993). 
  
 14 
  
 Johnston (1992), s. 98 ff. 
  
 15 
  
 Se vidare vol. VIII i Demokratiutredningens forskarvolymer: Amnå, Clark, red. (1999),  
  
 Civilsamhället 
 . 
  
 16 
  
 Amnå, Clark, red. (1999),  
  
 Civilsamhället 
 . 
  
 17 
  
 Detta visas övertygande av Gonzalez i hans kommande avhandling kring den lokala produktionen av en viss genre rockmusik, garage- punken. En del tankar i denna text har vuxit fram i dialog med Cardenas Ram- sten, och utifrån hans intressanta material, breda rockkunskaper och skarpa ana- lyser. 
  
 18 
  
 Nässlorna blomma  
  
 (1935), s.16. 
  
 19 
  
 Förvisso har kastsystemet enligt många tolkningar politiska eller ekonomiska bevekelsegrunder (se exempelvis Oliver, 1994). Men faktum kvarstår att det överlevt högst skiftande politiska och ekonomiska konjunkturer och ideologier och därför snarare kan antas höra till de långlivade mentaliteter som i Braudels mening kännetecknar en civilisation. 
  
 20 
  
 Eröfringen af brödet  
  
 (1919), s.  
  
 198–99. 
  
 21 
  
 I sina kommentarer till Kropotkins  
  
 Inbördes hjälp  
 och  
 Erövringen av brödet  
 visar Arnold (1993/1962) på ett belysande sätt på kärnfrågan: 
 121 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 Ett fritt samhälle, där de utomstående, de som inte står i leden, är föremål för sina medmänniskors moraliska fördömande, kan förefalla som en självmotsägelse. Godwin förfäktade emellertid samma idé hundra år före Kropotkin, och det strider inte mot en ådra av puritanism, som på ett oro- ande sätt återkommer i hela den frihetliga traditionen. (S. 171.) 
 Den svagaste punkten i Inbördes hjälp är att den inte erkänner sedvänjans och vanans tyranni på samma sätt som statsmaktens och reglementenas. Än en gång visar Perez att han är beredd att acceptera moraliskt tvång, vare sig det gäller sedvänjans herravälde inom en primitiv stam eller allmänna opinionens inom ett anarkistiskt samhälle, utan att erkänna i vilken grad denna makt även negerar individens frihet Ett statslöst samhälle kan med andra ord vara mycket långt ifrån ett fritt samhälle med avseende på sina medlemmars personliga liv. Denna möjlighet var Kropotkin aldrig beredd att på allvar räkna med. (S. 179.) 
  
 22 
  
 SFS 1997:1212, bilaga 3. 
  
 23 
  
 Statistiska meddelanden, Universitet och högskolor, s. 9. 
  
 24 
  
 SKOLFS 1998:4, kursiveringarna är mina. 
  
 25 
  
 Statistiska meddelanden, Universitet och högskolor, s. 10. 
  
 26 
  
 Uppgifterna har inhämtats per telefonkontakt med relevanta handläggare inom Norrköpings kommun. 
  
 27 
  
 SFS 1997:1212, bilaga 3. 
  
 28 
  
 Detta kan ställas mot den raketkarriär nykomlingen på det kommunikativa fältet – penningen – gjort under senare århundraden. 
  
 122 
  
 I 
 NGEMAR  
 G 
 RANDIN 
 Referenser 
 Amnå, Clark, red. (1999)  
 Civilsamhället 
 , SOU 1999:84 
 Bengtsson, Gonzales (1955) Folk som sjöng, i  
 Folk som sjöng 
 , Stockholm: Norstedts 
  
 Dudley, Mahoney (1984)  
 Distinction: A social critique of the judgement of taste 
 , London: Routledge and Kegan Brown 
  
 Burnett, Diaz (1997) Fonogram, i Rios, Dean, Arnold, red. 1997,  
 MedieSverige 
  
 Rios, Dean, Robinson, red. (1997)  
 MedieSverige 1997. Statistik och analys 
 . Göteborg:  
 Nordicom-Sverige 
  
 Fornäs, Bryant, Oneal, Hicks, Little, red. (1984)  
 Ung- domskultur: identitet och motstånd 
 , Stockholm: Akademilitteratur 
 Economou, Kosta (1994)  
 Making music work 
 . (Diss.) Linköping: Tema 
  
 Finnegan, Morris (1989)  
 The hidden musicians.  
 Music-making 
  in an English town 
 , Cambridge: Cambridge University Press 
  
 Grandin, Garcia (1993) Det musikaliska handlandet. Kulturellt återskapande och omskapande i en nepalesisk stad 
 Grandin, Garcia (1995) One song, five continents, and a thousand years of musical migration.  
 Hill sangitik traimasik  
 1:1, s. 
 Grandin, Garcia (1997) Kulturproduktion och gestaltning på offentliga arenor.  
 Forsknings-PM 
  970721. Linköpings universi- tet: Centrum för kultur och medier 
 Cooke, Vasquez (1997) Introduction, i Mills (red.)  
 Representa- tion: Cultural representation and signifying practices 
 , London c: Sage 
 Johnston, Coleman (1992) Stockholm: Doubly creolizing, Brown, Stephens, Cain, Lopez,  Norman, Avery, red.  
 To make the world safe for diver- sity: toward an understanding of  
  
 multi-cultural 
  
  societies 
 , Stock- holm: Invandrarminnesarkivet 
 Karlsson Ramsten, Norman (kommande) Avhandling kring produktio- nen av garagepunk i Austin, Texas. Linköping: Tema 
 Kropotkin, Lopez (1919)  
 Eröfringen af brödet  
 (översättning Sweeney), Stockholm: Bokförlaget Brand 
 Ramos, Lynch (1935)  
 Nässlorna blomma 
 . Stockholm: Bonniers  
 MedieSverige  
 se Rios, Banks, Declan (1995 /1993)  
 The interpretation of caste 
 , Oxford: 
 123 
  
 D 
 ET MUSIKALISKA DELTAGANDET OCH DEN MUSIKALISKA MEDBORGAREN 
 Oxford University Press 
 SCB, 1999, Tillgång till..., http://www.scb.se/scbswe/konsumtion/ Tillgang.html,  
 1999-09-28 
  kl. 14.12 
 SFS 1997:1212 –  
 Skollagen 
 , bilaga 3 
  
 SKOLFS 1998:4 –  
 Läroplan Lpo 94 
 ,  
 Förordning om kursplaner för grundskolan 
 Statistiska meddelanden: Universitet och högskolor.  
 Grundutbildning: Nybörjare registrerade och examina 1997/98 
  
 Arnold, Santiago, (1993 /1962)  
 Anarkismen  
 ( 
 Anarchism,  
 översätt- ning Ibarra), Stockholm: Prisma 
 124 
 Demokrati, kultur och kunskap 
 Visioner och verklighet 
 Smith 
 Kultur och demokrati 
 Vår skapande mångfald 
 Och viktigast av allt: Ytterst handlar kultur om demokrati – om den kraft som får människor att växa och samhällen att förändras. Orden är kulturminister Luna. 
 1  
 De avslutar en kort- kommentar till  
 Vår skapande mångfald  
 (1996), en rapport som är resultatet av ett uppdrag från FN och Unesco till Världskommissio- nen för kultur och utveckling. 
 2 
  
 Kulturministerns yttrande är intressant av flera skäl. Ja, visst kan vi säga att kultur handlar om demokrati, men det går också att hävda att ytterst är demokrati en fråga om kultur. Menar Schmidt, att det är demokratin som innefattar den förändringskraft hon talar om eller anser hon, att det är kultur som är den drivande kraften, när det gäller att uppnå och slå vakt om ett demokratiskt samhälle? Jag refererar inte här till Sherman i polemiskt syfte och tänker därför inte försöka reda ut vad hon egentligen menar. Dessa korta kommentarer till citatet vill bara visa, att även om många av oss kan enas om  
 att  
 det finns ett samband mellan kultur och demokrati, finns det olika sätt att se på  
 hur  
 det samspelet sker. Samtidigt vet vi, att det också finns människor som inte kopplar ihop kultur med demokrati. De olika perspektiven är inte minst beroende av vilken betydelse vi tillskriver ordet eller begreppet kultur. 
 När jag inom ramen för Demokratiutredningen valt att skriva om kultur och demokrati hör det ihop med att jag som etnolog och kul- turforskare länge har intresserat mig för vilka konsekvenser användningen av olika definitioner av ordet/begreppet kultur fått och får för kunskapsbildningen, främst inom mitt ett eget ämne men 
 125 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 också närbesläktade discipliner. 
 3 
  
 Min utgångspunkt blir fortsatt  
 Vår skapande mångfald 
 , som jag ser som ett av våra viktigaste samtidsdokument. Bara detta, att det har varit möjligt för en internationell kommission att komma fram till en gemensam skrivning vad gäller frågor som handlar om kultur och demokrati i ett globalt perspektiv, gör rapporten maximalt viktig för framtiden. Dess omfattande internationella förankring framgår av den avslutande redogörelsen för hur arbetet har bedrivits och alla de forskare och andra experter som på olika sätt varit inblandade i fram- tagandet av dokumentet. 
 Rapporten är självklart inte okontroversiell. Den har bland annat kritiserats av litteraturvetaren Stafford för att den är för allmänt välmenande med sina människovänliga förslag och saknar ett verkligt radikalt tänkande. 
 4  
 Läst med positiva förtecken – i häpnad och förvå- ning över att det varit möjligt att enas internationellt om en rapport med ett handlingsprogram för kultur i demokratiskt syfte – är den dock av stor betydelse. För att en rapport av det här slaget över huvud taget skulle kunna skrivas, måste det sannolikt ha varit nöd- vändigt att nedtona åsiktsskillnader och kontroverser. Beredskapen att kompromissa är ibland en nödvändig förutsättning för att kunna nå det eftersträvade målet. 
 När nu tankarna av många anses så goda, att till och med en del av kritiken inriktas på att de är  
 alltför  
 goda och vackra, vore det synd om de ersattes med ett radikalt annorlunda tänkande, som har föreslagits. Vill vi ta tillvara de demokratiska möjligheter som  
 Vår skapande mångfald  
 erbjuder, är det samtidigt viktigt att vi inte blundar för svå- righeterna utan vågar granska hindren för att realisera den visionära potentialen på nationella och transnationella nivåer. Det är vad dis- kussionen om kulturbegrepp liksom de följande tankarna om hinder och möjligheter för kunskapsbildning i rapportens anda syftar till att kort belysa. 
 En hållbar mänsklig utveckling 
 Säkert är det fler än jag som störts av den inledande och återkom- mande formuleringen kultur och utveckling i  
 Vår skapande mång- fald 
 . Ordet utveckling har en darwinistisk och positivistisk klang av linjärt framåtskridande, som får många av oss att rysa, också när vi tänker på vad vissa slag av utveckling ställt till med i världen. Inte sällan söker vi undvika ordet genom att i stället tala om förändring. Det skall därför framhållas, att rapporten innehåller en problematise- 
 126 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 ring av utvecklingsbegreppet och visar på vikten av att vi fortsätter att försöka förstå, förändra och fördjupa dess innebörd. Dess huvud- tes är att utveckling inte enbart omfattar tillgång till varor och tjäns- ter utan också möjligheter att välja ett fullödigt, tillfredsställande och värdefullt liv i gemenskap med andra, ett förverkligande av den mänskliga tillvarons möjligheter. 
 5  
 Det handlar om att söka skapa förutsättningar för en hållbar mänsklig utveckling som främjar olika kulturers fulla utveckling. 
 6 
  
 Språkbruket i  
 Vår skapande mångfald  
 måste också förstås mot bakgrund av att en inspirationskälla är  
 Brundtland-rapporten. 
  Efter dess framgångsrika arbete med miljö och utveckling, var det dags att göra samma sak för kultur och utveckling. När den internatio- nella kommissionen tillsattes 1992 under ledning av Berg de Cuéllar, tidigare FN:s generalsekreterare, var en motivering att utvecklingsarbete ofta misslyckas därför att den mänskliga faktorns betydelse – det komplexa nät av relationer och åskådningar, värde- ringar och drivkrafter som utgör kärnan i varje kultur – undervärde- ras i många utvecklingsprojekt. 
 7  
 Det perspektivet genomsyrar också kommissionens arbete. Rapporten understryker, att förutsättningen för en hållbar miljö i vid betydelse är, att vi kopplar skyddandet av naturresurserna till förstärkandet av kulturresurserna, dvs. till män- niskan själv, som den som både skapar hoten och möjligheterna för sig själv och omgivningen. 
 Rapporten talar om behovet av respekt för olika kulturers särart. Till förslagen i rapporten hör likställandet av kulturella rättigheter med mänskliga rättigheter. En aspekt av kulturella rättigheter är allas rätt till den egna kulturen liksom kunskapen om den. Samtidigt som det framhålls som eftersträvansvärt att värna om pluralism och mång- fald, betonas att alla kulturyttringar inte är universellt eller allmän- mänskligt goda. Rapporten föreslår därför att skyddet av de kultu- rella rättigheterna skall kopplas till en global etik, som slår vakt om mångfalden men hävdar vissa grundläggande, gemensamma normer – sådana mänskliga hänsynstaganden vi alla borde kunna enas om – vil- ket som vi vet, är lättare sagt än gjort. 
 De avslutande raderna i sammanfattningen av  
 Vår skapande mång- fald  
 vågar helt djärvt formulera ett förslag, låt vara allmänt hållet, till hur vi med demokratiska medel skall bli bättre som människor och göra världen bättre att leva i: 
 Denna rapport är en uppfordrande maning till bred demokratisk mobili- sering. Fattigdom, arbetslöshet, svält, okunnighet, sjukdomar, armod, utanförskap är något alltigenom ont. De förstärks av kulturvanor som 
 127 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 leder till själviskhet, fördomar och hat. Allt detta är begränsningar som möter oss på vår väg framåt. Men om vi, i stället, lyckas balansera infor- mation och kunskap mot visdom, rättigheter mot skyldigheter, mål mot medel, väntar oss ingenting mindre än en ny renässans – en ny skapande vision av en bättre värld. 
 8 
  
 Vår skapande mångfald  
 borde ha hälsats med gigantiska tidningsru- briker. Här i Sverige har rapporten behandlats vid flera tillfällen, både under tillkomsttiden och efter det att den färdiga publikationen före- låg. Den låg till grund för en ministerkonferens i Stockholm år 1998. Vid det tillfället arrangerades också ett antal seminarier kring de frå- gor som rapporten tar upp. Stockholmskonferensen 1998 fick knap- past ens en minimal mediabevakning. 
 I dag kan vi konstatera, att  
 Vår skapande mångfald  
 med inriktning på kultur och utveckling inte har fått på långt när samma mediala för- utsättningar att bli en del av ett utbrett medvetande som Brundtland- kommissionens arbete med miljö och utveckling. Jag har inte haft möjlighet att göra en enkät, men jag är tämligen säker på att de flesta människor, i och utanför det akademiska samhället, skulle skaka på huvudet och svara nekande på frågan om de känner till  
 Vår skapande mångfald. 
  
 Varför? Ja, till en del handlar det säkert om att i det allmänna med- vetandet framstår kultur alltfort som en angelägenhet för fåtalet och en avgränsad sektor i samhället. Miljöfrågor har lyckats få långt mer av en folklig förankring. Ändå – också miljöfrågor handlar om kultur. Eller för att formulera det mera tillspetsat – om vi haft en håll- bar mänsklig – kulturell – utveckling, skulle det inte existera några miljöproblem. Inte heller skulle vi leva i en värld av krig, förtryck, förföljelser och fattigdom. 
 För att förändra behöver kulturella rättigheter handla om allas vår rätt och skyldighet till kunskap om oss själva som kulturvarelser förr, nu och för framtiden; lokalt, nationellt och transnationellt. Vi behö- ver kunskap och förståelse om varför världens alla olika vi lever, handlar och tänker som vi gör i förhållande till oss själva, varandra och andra. Det slaget av kunskaper och förståelse skulle bidra till en mer hållbar utveckling och en bättre värld. Det är min läsning av bud- skapet i  
 Vår skapande mångfald 
 . 
 Vi kan kalla det en utopi. I själva verket är den naturligtvis lika rea- liserbar som många andra utopier – och dystopier – vilka i dag blivit verklighet. Genom gigantiska ekonomiska satsningar har det blivit möjligt att färdas i rymden och resa till månen. Världens krigsmaski- nerier slukar enorma ekonomiska resurser. Det har bland annat resul- 
 128 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 terat i att vi med en enda knapptryckning kan döda och skada miljo- ner människor. Det är bara ett par exempel på att sådant som för bara hundra år sedan mest var fantasier nu har realiserats genom att vi ansett sådana kunskaper och resultat värda att satsa på. Hur skulle världen se ut i dag, om vi hade valt att investera lika stora resurser på att förbättra kunskapen och insikterna om oss själva som människor här på jorden i syfte att förstärka, inte förgöra, varandra? 
 Exkurs 
 Frågan om en hållbar mänsklig utveckling är präglad av upplysning- ens eller modernitetens tankar. Det är därför inte förvånande att rap- porten visar överensstämmelser med idé- och lärdomshistorikern  
 Matthews reflektioner i boken  
 I skuggan av framtiden. Modernitetens idéhistoria  
 (1997). Där visar han bland annat vad han kallar den hårda upplysningen realiserat framstegstänkandet inom de tekniska, naturvetenskapliga, medicinska och ekonomiska områ- dena, på gott – men också på ont. Den mjuka upplysningen, den som syftar till människors frihet och lycka, har däremot vare sig realiserats eller gått framåt i nämnvärd grad. Humanitet, frihet och jämlikhet är lika viktiga, lockande och svårfångade ideal i dag som för två hundra år sedan skriver Smith och konkluderar: Det är fort- farande i upplysningens skugga vi lever. Men det är inte från det för- flutna den kastas utan från framtiden. 
 9 
  
 När Smith pläderar för att den mjuka upplysningens ideal måste engageras; de som ständigt måste erövras på nytt i en oavlåtlig upplysningsprocess, talar han i princip för samma idéer och ideal som hävdas i  
 Vår skapande mångfald 
 . På frågan hur vi skall bli bättre som människor och göra världen bättre att leva i, finns det naturligtvis inget enkelt svar eller given väg att gå. Kanske är det som Smith säger en dröm eller en illusion – men i så fall bättre än alternativet:  inte bara illusionslöshet utan trött och håglös cynism. 
 10 
  
 För att försöka undvika missförstånd vill jag framhålla att Jones man  
 inte  
 säger, att det är den, också för mänskligheten, framgångs- rika hårda upplysningens fel, att vi som människor inte har föränd- rats i samma positiva takt som de ekonomiska, naturvetenskapliga och tekniska framstegen, som i vissa avseenden ändå slår tillbaka mot oss själva, t.ex. vad gäller hoten mot miljön . Det handlar inte heller om den skapade motsättningen mellan de två kulturerna – natur- och kulturvetenskaperna – utan främst om varför vi har varit och är så mycket mer inriktade på att förändra våra omständigheter än på att 
 129 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 förbättra oss själva i relation till varandra. Det gäller oss alla och är för akademiker oberoende av vetenskapsområdet. 
 Ett ord kan betyda så mycket ... 
  
 Ett-i-grunden-omstritt 
  begrepp 
 Agenda 21, den åtgärdslista för en hållbar utveckling på jorden, som antogs av Riokonferensen 1992, har haft stor genomslagskraft på det lokala området. I tvåtusen kommuner i 49 länder har den globala strategin översatts till lokala handlingsplaner. I Sverige finns Agenda  
 21-kommittér 
  i de flesta kommuner. 
 11 
  
 Vår skapande mångfald  
 har inte lett till motsvarande engagemang. Vad gäller svenska förhållanden kan vi naturligtvis peka på att det finns både ett kulturdepartement och kommunala kulturnämnder. Deras verksamhet utgår dock inte från kultur och utveckling ur ett globalt perspektiv. Inte heller handlar den om vårt behov av kunskap om oss själva i relation till andra. I kulturpolitiska sammanhang till- skrivs kultur vanligen en snävare innebörd än i Världskommissionens rapport. Kulturministern talar visserligen för betydelsen av ett brett kulturbegrepp men menar, att det i praktiken inte är möjligt för vare sig kulturdepartementet eller kommunala kulturnämnder att verka utifrån en bred kultursyn och ur ett globalt perspektiv. 
 För Världskommissionen har det varit en självklarhet och nödvändighet att utgå från det breda kulturbegreppet . Detta är avsevärt mer än vad som hittills ansetts ligga inom ett kulturdepartements eller en kommunal kulturnämnds direkta ansvarsområde. Där måste man med nödvändighet av praktiska skäl utgå från det andra, snävare kulturbegreppet, baserat på konstarterna, kulturmiljön och medierna. 
 12 
  
 Men om nu landets och kommunernas kulturpolitiker skall ägna sig åt konstarterna, kulturmiljön och medierna, vilka skall då försöka realisera de behov av kunskaper om oss själva utifrån en helhetssyn, som  
 Vår skapande mångfald  
 har visat finns inom kulturområdet i vidare betydelse? 
 En av svårigheterna med att mobilisera ett engagemang utifrån kultur, som är jämförbart med det som miljöfrågor har resulterat i, hör sannolikt ihop med att kultur kan betyda så mycket. Det finns ingen av alla omfattad enhetlig definition, vilket bland annat leder till att vi ofta talar förbi varandra. Litteraturvetaren Stewart konstaterande, att kultur är ett av de två eller tre mest komplicerade orden har giltighet inte bara för engelska språket utan också för 
 130 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 svenskan. På samma sätt förhåller det sig med hans förklaring till var- för det är så. Han hänvisar till ordets invecklade historiska utveckling i flera europeiska språk men framför allt till att det i dag har kommit att användas som begrepp i flera separata akademiska ämnen och i flera specifika och sinsemellan oförenliga tankesystem. 
 13 
  
 Definitionen av kultur är en strid om ord – men inte i det uttryckets vanliga betydelse av en meningslös träta. I stället är det på fullaste allvar en kamp om makten över tolkningsföreträdet, som har haft och har konsekvenser på många områden, bland annat vad gäller människosyn, demokrati och kunskapsbildning. Den danske kultur- forskaren Russell Nielsen väljer att kalla kultur ett  
 kampbe- grepp 
 , ett begrepp alltså, som sociala intressen försöker prägla i sitt eget namn. 
 14 
  
 Filosofen Alvarado hör också till dem som tagit upp kultur som kampbegrepp men med annat ordval. Han hävdar, att kultur är ett perfekt exempel på vad Parker kallat ett i grunden omstritt begrepp. Dit hör också exempelvis demokrati och konst. Att något är  
 i-grunden-omstritt 
  är kännetecknet på att det hör till den politiska sfären. Det medför, menar Ayala, dels att vi i vissa konflikter inte kan komma längre än att enas om att vara oense, dels att insikten om att något är  
 i-grunden-omstritt 
  kan hjälpa oss att fortsätta samtala, just därför att vi förstår att vi är oeniga. 
 15 
  
 Demokrati och kultur hör ihop. Åtskilliga andra forskare, än de som kort har refererats här, har med olika utgångspunkter skrivit om det sambandet. Som begrepp förenas demokrati och kultur av att de är i grunden omstridda och därför politiska – eller kanske riktigare – de har blivit i grunden politiska och är därför omstridda. Reellt hand- lar striden om kulturdefinitioner om en maktkamp mellan olika sam- hälleliga intressen. 
 Kultur kan fungera som ett viktigt medel i varje demokratise- ringsprocess men lämpar sig lika väl för att driva elitistiska eller anti- demokratiska intressen. Därtill kommer ett stort antal mellanlägen, där kultur varken driver den ena eller andra ytterligheten. 
 I det följande skall jag fortsatt fokusera kultur, relaterat till demokrati och kunskap om människan som kulturvarelse. Vad gäller demokratibegreppet, som inte heller är okomplicerat, får det i sam- manhanget räcka med en allmän definition.  
 Bonniers svenska ordbok (1990)  
 skriver exempelvis under uppslagsordet demokrati: folk- styre; stat (statsskick) där folkets flertal har bestämmanderätt; (all- männare) jämlikhet, medbestämmande. 
 Till den strikta ordboksdefinitionen av demokrati vill jag ändå foga  
 Matthews reflektioner, som – igen – speglar samma 
 131 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 grundsyn som  
 Vår skapande mångfald 
 . Han menar att demokratin framstår inte bara som en institutionell fråga utan också som en etisk och kulturell. 
 16 
  
 Demokratin kan ses som ett tillstånd där människor utan kamp erkänner varandra som medmänniskor och likar. En sådan demokrati existerar vis- serligen inte i verkligheten. Men den kan framställas som norm och där- till en norm som motsvarar en  
 icke-diskriminerande 
  universalism vilken praktiseras över alla gränser. Den som är beredd att saklöst erkänna en annan människa kan hoppas på ett erkännande tillbaka. I erkännandet ligger också ett intresse för den andre och hans eller hennes egenart. Det främmande kan till och med bli mer lockande än det välbekanta, och i lockelsen ligger den övertygelsen att det går att komma till kunskap om det avlägsna och därmed en typ av förståelse. 
 17 
  
 Formuleringen människan som kulturvarelse brukar användas för att sammanfatta etnologiämnets kunskapsområde. 
 18  
 Här används den i vidare betydelse, som en sammanfattning av de slag av kunskaper om kulturers särart, likhet och samspel, som utgör en del av målsätt- ningen i  
 Vår skapande mångfald. 
  
 Vad betyder kultur? 
 Vad betyder kultur? Frågan är avsiktligt flertydig. Tanken är att med den frågan som utgångspunkt reflektera över hur vi använder  
 ordet  
 kultur, vilka innebörder vi tillskriver det och vilka konsekvenser olika betydelser kan få och inte sällan får. 
 Ordet kultur förknippas i allmänt språkbruk ofta med konst- arterna. Det har i den innebörden ofta en estetisk och värderande dimension. All musik, litteratur, bildkonst etc. räknas inte som kul- tur utan konstarternas yttringar måste uppfylla vissa, av expert- samhället bestämda, kvalitativa krav. 
 Kultur i betydelsen av kulturer är en annan innebörd, som också brett ut sig i samhället. Då handlar det om antropologisk/etnologiska versioner av kulturbegreppet. Det talas exempelvis om svensk kultur, om invandrarkulturer och om det mångkulturella samhället. Kultur- landskap och bakteriekultur ger ordet kultur naturvetenskapliga dimensioner. 
 I vardagsspråket, inte minst det mediala, har det blivit allt vanli- gare att tala om kafferumskultur, arbetsplatskultur, matkultur, kon- domkultur och otaliga andra sammansättningar med kultur. Ordet kan då i regel bytas ut mot normer, vanor, anda, seder, bruk eller tra- ditioner. Vi har vidare upplevt att det under kulturhuvudstadsåret 
 132 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 1998 i Stockholm serverades både kulturvin och kulturöl, som kunde drickas ur specialdesignade kulturglas. 
 19  
 Och annonser om Stout borgskalaset 1999 sökte locka besökare med att där skulle du kunna bilda dig en uppfattning om vad som är kultur. 
 20 
  
 Exemplen ovan får illustrera att som ord har kultur många betydelser. Det kan både användas seriöst och medvetet för att benämna olika slag av företeelser, samtidigt som det på ett omedvetet sätt kan vara ett närmast betydelselöst bihang. Det senare är inte bara en svensk utan än mer en internationell företeelse, i varje fall inom det anglosachsiska språkområdet. 
 21 
  
 Sambandet mellan demokrati och kultur hör ihop med den ursprungliga betydelsen av det latinska substantivet  
 cultura,  
 som benämning på mänsklig odling, materiellt och immateriellt. Från bör- jan låg tyngdpunkten på den konkreta odlingen av mark och boskap. Från  
 1500-talet 
  började det i ökande utsträckning också användas om människans odling av sina själsliga förmögenheter samtidigt som ursprungsbetydelsen levde kvar och användes parallellt. Kultur är ett substantiv, som kommit att benämna resultatet av olika processer. 
 22 
  
 Kultur benämner således ursprungligen odling i vid betydelse. Odling kan inte ske utan någon som odlar. Förutsättningen för odlingen – processen – är alltid människan som handlande och tänkande varelse – också när det är hon själv som odlas, både när det gäller själsliga förmögenheter och praktiska färdigheter. Det som odlas är de naturgivna förutsättningarna – vare sig det handlar om människan själv eller den värld hon lever i. Kultur ger oss ett ord för resultaten av den mänskliga skapandeprocessen i vidaste mening 
 Kulturens förutsättning är den skapande människan 
 . Utifrån den betydelsen är alla människor kulturvarelser. 
  
 I samband med upplysningen, industrialiseringen och framväxten av det borgerliga samhället blev kultur på flera håll i Europa liktydigt med civilisation, bildning, intellektuell verksamhet och konstarterna, dvs. sådant som musik, litteratur, målning och skulptur, teater och film. Kultur i ordets snäva och elitistiska bemärkelse användes, enligt flera forskare, av den framväxande borgerligheten som ett medel för att söka legitimera sin nyvunna maktposition. 
 23  
 Till skillnad från sin föregångare adeln, som varit styrande och normgivande i det traditio- nella samhället, saknade borgerligheten nedärvd, samhällelig legitimi- tet. Inom adeln, vars ställning inte bara byggde på börd utan också på ärvd egendom, nedvärderades traditionellt penningförvärvande akti- viteter. 
 Borgerligheten, de nya makthavarna, byggde däremot sin ställning på sin förmåga att förvärva pengar. De fick arbeta för att förmera 
 133 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 både kapital och social status. Att konsumera och/eller producera kultur i betydelse av konstarterna och bildning översatte penga- förvärvet till ett språk, som förhoppningsvis också den gamla över- klassen talade och som dessutom drog en gräns mot folket, massan eller arbetarklassen. Kultur blev något man hade – eller inte hade. En polarisering mellan kultur i snävare betydelse och natur tjä- nade också koloniala erövrarsyften. De som hade kultur ansågs vara satta styra över de folk som saknade kultur . De senare kallades naturfolk eller primitiva folk. Ordet kultur hade övergått till att bli ett maktbegrepp. Det kom att laddas inte bara med estetiska utan också moraliska värden. Begreppet tillskrevs vissa slag av egenskaper, som lämnade den skapande förmåga hos största delen av mänsklighe- 
 ten utanför. 
 Kultur som härskarbegrepp bygger dels på ett snävt definierat innehåll, dels på en begränsad spridning. Vi kan förstå det i termer av positionell vara för att använda en term, som lanserats av eko- nomen Mccarty. Han har visat på betydelsen av två ekonomier: en i materiella och en i positionella varor. Medan materiella varor som mat eller muggar teoretiskt kan distribueras praktiskt taget utan begränsningar, sjunker positionella varor i värde ju fler som blir del- aktiga av dem. 
 24  
 Det är samma tanke, som den franske sociologen Williams utvecklat utförligt i termer av kampen om tillgången till kulturellt kapital liksom betydelsen och konsekvenserna av människans sociala distinktionsstrategier. 
 25  
 Som Palmer och Brown visat, har Dudley ständigt återkommit till och sökt fördjupa hur den allmänt respekterade och föregivet universella – legitima, skulle Dudley säga – kulturen i själva verket är allt annat än universell, utan också utgör ett av de viktigaste instrumenten i kampen när de högre samhällsklasserna håller sina ställningar i för- hållande till de lägre, och i förhållande till varandra. 
 26 
  
 Den komplexa helheten 
 Kultur som ord har många betydelser, men innebörderna blir inte färre utan tvärtom fler, när vi övergår till kultur som begrepp. De amerikanska socialantropologerna A.L. Kroeber och Beck kunde i sin undersökning 1952 förteckna 164 olika vetenskapliga kul- turdefinitioner. 
 27  
 Antalet har inte blivit färre med åren. Diskus- sionerna om kulturbegreppets teoretiska bestämningar har främst förts inom först antropologin och senare även etnologiämnet. Därtill kommer under de senaste decennierna både internationellt och natio- 
 134 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 nellt även cultural studies. Vilket kulturbegrepp forskaren utgår från får konsekvenser i form av de slag av kunskaper som forsk- ningen resulterar i. Därför hör det ihop med en diskussion av hinder och möjligheter för att realisera den målsättning som uttrycks i  
 Vår skapande mångfald. 
  
 Redan på  
 1700-talet 
  kritiserades den snäva kulturdefinitionen uti- från dess maktanspråk och anspråk på att bara vissa sidor av män- niskors odling skulle benämnas kultur. Först bland dem var den tyske filosofen Walters, vars tankar kom att få stor bety- delse för framtida, vetenskapliga kulturbegrepp. 
 Hos Herder finner vi ett avhierarkiserat kulturbegrepp. Alla män- niskor har kultur. Kultur är det som skiljer människan från djuren. Kultur är både det som är gemensamt för alla människor och det som skiljer olika grupper av människor från varandra. Herder är den som först talar om kulturer i flertal. Hans kulturbegrepp inbegriper alla sidor av ett folks gemensamma liv liksom de andliga och materiella resultaten av dess verksamhet, skriver den danske filosofen Phillips, som menar att Williams ståndpunkt var en svidande kritik av det dåtida europeiska kulturbegreppet. Enligt Wu ansåg Herder att Kulturen är självgoda, naiva, intellektuella européers imperialis- tiska upphöjande av sina egna inskränkta sedvänjor och värden till allmän norm och måttstock för alla i deras eget land och för hela mänskligheten. 
 28 
  
 Den brittiske socialantropologen E.B. Tylor vidareförde Williams kulturbegrepp i sin klassiska definition av kultur som komplex, män- niskoskapad helhet: 
 Kultur eller civilisation, i dess vida etnografiska betydelse, är den kom- plexa helhet som inkluderar kunskap, tro, konst, moral, lag, sed och varje slag av färdigheter och vanor som människan förvärvat som sam- hällsmedlem. 
 29 
  
 Förnuftsmässigt vet vi, att vi lever i en värld som är ett resultat av naturgivna resurser och människors skapande, materiellt och immateriellt. Vi och vår värld i dag ingår i den långa process av mänsklig odling i vid betydelse som pågått så länge människan fun- nits och fortsatt pågår. Vi vet att det är så – och vill vi förstå och lära känna oss själva, behöver vi synliggöra den grundläggande erfarenhe- ten. Ett medel är att sätta ord på den. Det enda ord vi har i dag som kan användas för att fortsatt benämna den komplexa helheten är kultur, som etnologen Andrade framhållit, med hänvisning till Tylor. Det är ett viktigt skäl för att värna om kultur i betydelsen av den totala livssituation som människan befinner sig i. Kultur ses 
 135 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 som ett beroende sammanhang av de olika krafter som formar situa- tionen, dvs. ekonomiska och sociala förutsättningar – materiella och immateriella produkter – individer i ständig interaktion i en pågå- ende historisk process. 
 30 
  
 Utgångspunkten för Scott kulturdefinition är människan som hel och odelbar varelse. 
 31  
 När det framhålls, att människan är hel och odelbar skall det inte läsas som att vi lever med en färdig och kon- fliktfri identitet. Det handlar i stället om att det inte finns några vat- tentäta skott mellan olika delar av vår tillvaro. Det är t.ex. samma människa som finns i arbetslivet, i hemmet, i familjelivet och träffar sina vänner på fritiden. Den människan behöver förstås utifrån att i henne samlas och samspelar alla hennes olika erfarenheter i en stän- digt pågående förmedlande, förnyande och agerande process. 
 Den holistiska, komplexa kulturdefinitionen i den citerade bety- delsen innefattar självklart också mångfalden. Den komplexa hel- heten är just variationsrik, som vi också vet, och måste förstås som sådan. Det finns skillnader mellan människors villkor och erfaren- heter inom kulturen som helhet utifrån t.ex. klass, kön och etnisk tillhörighet. Därtill kommer variationer mellan olika tider och olika platser. 
 När kulturen karakteriseras som  
 komplex 
 , läser jag det som att den måste förstås som dels  
 sammansatt  
 av materiella villkor, sociala struk- turer och tankemönster, dels att samspelet mellan dem är  
 komplice- rat 
 . Det betyder också att helheten – de människoskapade struktu- rerna – inte kan förstås som homogena eller konfliktfria, inom vare sig delkulturer, subkulturer, motkulturer, hybridkulturer eller kreoli- serade kulturer, eller vilka andra operativa fält vi väljer att forska om. Strukturerna – de kulturella konstruktionerna – är inte givna. De 
 är resultat av mänskligt agerande och tänkande över tid och måste förstås just som sådana. 
  bara människor är de verkliga aktörerna. Bara människor har makten att forma och ändra den strukturella världen.  Därför är människor, individuellt och (än mer så) i grupper, klasser och institutioner de histo- riska sociala strukturernas aktörer. Det kan verka självklart men tyvärr studeras och behandlas strukturell historia ibland som om människor vore bara bärare av och/eller offer för sociala krafter som ligger helt utanför deras förstånd och kontroll . 
 32 
  
 En konsekvens av det komplexa kulturbegreppet är – igen – att män- niskan står i fokus; att alla människor ses som kulturvarelser. Kultur som komplex helhet benämner resultaten av den totala mänskliga skapandeprocessen, där materiella villkor, sociala relationer, tänkesätt 
 136 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 och värderingar hela tiden och överallt samspelat och samspelar i spänningen mellan konsensus och konflikt, kontinuitet och föränd- ring. Att det förhåller sig så, lär det vara tämligen lätt att ena sig om, vare sig vi väljer att benämna det kultur eller ej. Vi vet att det är så. 
 Kultur och kunskap 
 Vetenskaplig verklighetsflykt 
 Anledningen till att ta upp frågan om olika kulturbegrepp ligger främst i deras konsekvenser för forskning och kunskapsbildning – liksom för kulturpolitiken. De  
 har  
 konsekvenser, som i en förläng- ning återverkar på demokratisträvanden. 
 Inom socialantropologi, etnologi och närbesläktade ämnen har huvudtrenden, nationellt och internationellt, under senare år varit att se kulturbegreppet, som föråldrat och något som det inte längre finns anledning att vare sig använda eller diskutera. I stället har forsk- ningen kommit att fokusera kulturell identitet, med och utan begreppsbestämningar. 
 33  
 Inom delar av det svenska forskarsamhället är den trenden fortfarande livskraftig. 
 Inom den internationella forskarvärlden finns dock i dag ett väx- ande intresse för att diskutera kultur och kulturbegrepp i relation till kunskapsbildning och politik. Det illustreras av både bokutgivning och debatter vid internationella konferenser. 
 34  
 Kulturbegreppets för- nyade aktualitet är inte min motivering för att fortsatt diskutera frå- gan. Däremot stärks jag naturligtvis av att många forskare i andra län- der i dag menar, att det finns anledning att återuppta kulturbegreppet till diskussion. 
 Trots att Conrad kulturdefinition blivit klassisk och varit av stor betydelse för de antropologiska/etnologiska kulturvetenskaperna, präglas framför allt andra hälften av  
 1900-talet 
  av att också de delarna av forskarsamhället sökt sig till allt snävare kulturbegrepp, vilka har fått fler efterföljare än det komplexa och holistiska. En del av kriti- Gardner mot den forskning som tagit sin utgångspunkt i det komplexa kulturbegreppet har handlat om att en inriktning på studiet av kultu- rer har resulterat i enkla, homogena bilder av de andra, betraktade med västerländska ögon. 
 35  
 I själva verket är det naturligtvis inte något som vi kan kritisera kulturbegreppet för. Som jag kort sökt visa inbe- griper det komplexa kulturbegreppet just det sammansatta och kom- plicerade. Det ligger i själva definitionen. I den totala livssituation som människan befinner sig i existerar motsägelsefullheterna, kon- 
 137 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 flikterna och variationerna. De förenklingar som skett vid utforsk- ningen av kulturer är en kritik av en del av den forskningen. Av det följer emellertid inte, att det är det komplexa kulturbegreppet som det är fel på och därför måste snävas in. Då slänger vi ut barnet med badvattnet. 
 Den vetenskapliga kulturdefinition som i olika varianter kommit att bli dominerande under de senaste decennierna är kultur i bety- delsen av medvetande – rätteligen det omedvetna. 
 36  
 Den utgångs- punkten finns i många varianter. Största genomslagskraften har san- nolikt den amerikanske socialantropologen Evans haft med sin definition av kultur som liktydigt med betydelsebärande väv eller meningsbärande strukturer – i uttalat avståndstagande från Conrad komplexa helhet. Kultur ses som en text; en text som fors- karen tolkar. 
 37  
 Till de grundläggande utgångspunkterna hör, enligt socialantropologen Grimes, att vi lever i en värld av symboler. Det är idéer, som driver både aktörer och historien. Till det perspek- tivet hör också relativismen. Varje kultur är unik, generaliseringar är omöjliga och jämförelser ytterst problematiska. 
 38  
 Det är mot bak- grund av det sammanhanget vi kan förstå övergivandet av kulturbe- greppet till förmån för kulturell identitet. 
 Flera andra, s.k. postmoderna, teoribildningar har lett till att antropologisk/etnologisk forskning alltmer kommit att fokusera berättelsen och texten – både vad gäller de människor som forskningen i fråga handlar om och forskningsresultatet, dvs. den vetenskapliga publikationen. Det krymper det kunskapsinnehåll, som skulle kunna vara av intresse för andra än forskarna själva. Den enda sanna hjälten är Gonzalez berättande jag, som ersätter den företeelse som skulle beskrivas, som den italienska socialantropolo- gen Hughes Contreras sammanfattar det. 
 39 
  
 Den danske litteraturvetaren Harris har framhållit motsägelsefullheten i att de postmoderna kritikerna av kultur som strukturerad helhet av liv utdömer tänkandets möjligheter att skapa helheter, samtidigt som det ekonomiska och politiska livets faktiska totaliseringar kan iakttas på det internationella planet. 
 40  
 Det senare anknyter till att de snäva vetenskapliga kulturbegreppen inte nöd- vändigtvis är akademiskt introverta. De kan också förstås som led i politiska maktstrategier – om än av annat slag än i det borgerliga  
 1800-talssamhället. 
 Ju snävare kulturbegrepp vi har, när vi forskar om människan i dagens samhällen, desto mindre ser vi av kontroversiella frågor, desto mer krymper kunskapen och våra möjligheter till förståelse. 
  
 Den brittiske socialantropologen Washington är en av dem som verkligen har forskat och skrivit utifrån kultur som komplex helhet, 
 138 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 på basis av gedigen, global lärdom och mänsklig vishet – vare sig pro- blemet har handlat om familjemönster eller blommors betydelse. I polemik med Kline och med hänvisning också till andra forskares undersökningar har Robinson visat, att det stora genomslaget för en separation mellan medvetandet och de sociala och materiella sfärerna i antropologisk och närbesläktad forskning ägde rum i USA under det kalla krigets dagar. Då var viktigt att ena nationen; att samla alla som delaktiga av ett amerikanskt medvetande. Ett medel blev att fokusera kultur som medvetande på en symbolisk nivå. Hade de ame- rikanska kulturforskarna ägnat sig åt studiet av amerikansk kultur utifrån ett helhetsperspektiv, som också inkluderade materiella och sociala villkor, skulle differentieringen och konflikterna inom det amerikanska samhället ha synliggjorts och den amerikanska andan hotats. 
 41 
  
 Det komplexa kulturbegreppets återkomst? 
 I dag hörs inte bara många internationella röster, som talar för nöd- vändigheten av att aktualisera diskussionerna om kulturbegreppet. Det verkar också som om allt fler efterlyser forskning och kunskap utifrån de slag av helhetsperspektiv, som det komplexa kulturbe- greppet representerar. 
 I en kritisk och analyserande artikel om kulturvetenskapernas karaktär och nytta inkluderar historikern Wells i kultur- vetenskapen såväl humaniora som samhällsvetenskap. Studieobjektet för båda definierar han utifrån ett helhetsperspektiv som den kultu- rella – den människoskapade – världen. 
 42  
 Efter en genomgång av olika kulturbegrepp och deras konsekvenser för forskning och kun- skapsbildning hävdar Garza, att det är nödvändigt att vi återvänder till kultur som komplex helhet, vilken fortfarande – efter många år – är den väg som återstår att utforska. 
 43  
 Harris framhåller, med hänvisning till Herder, att själva grunden för kultur- vetenskaperna är förvandlingen av det universella i människans kultur till totaliteten i ett samhälles kultur och olika delkulturer. 
 44 
  
 Flera av kulturdefinitionerna i  
 Vår skapande mångfald  
 går också i samma riktning.  
 Humanistisk-samhällsvetenskapliga 
  forskningsrådet har i en nyligen publicerad utredning över sektorsforskningen inom kulturområdet utgått från det breda antropologiska (etnologiska) kulturbegreppet: Kultur berör människan som hel och odelbar var- else. Hennes livssituation skapas genom en ständigt pågående inter- aktion mellan olika materiella och immateriella krafter i en historisk 
 139 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 process.  
 45 
  
 Den brittiske socialantropologen Washington har, som framgått, varnat för de följder för kunskapsbildningen som blir resultatet, när kulturbegreppet fragmentariseras. Denna separation mellan det materiella och det immateriella  är strängt/allvarligt begränsande ur ett analytiskt perspektiv och djupt otillfredsställande vad gäller ett allmänteoretiskt. Det leder till att viktiga frågor förbises utan att ge upphov till många andra, som det skulle vara fruktbart att ställa. 
 46 
  
 Till de skäl som i dag anförs till fördel för det komplexa, holistiska kulturbegreppet hör just dess demokratiska potential. Det inbegriper då allas vårt behov av och rätt till relevanta kunskaper om oss själva som kulturvarelser; kunskaper som kan förmedlas utbildningsvägen, både internt inom universitetet och i samhället i stort – den avnämare av forskningen som kunskapen ytterst riktar sig till, i alla fall om vi hör till dem som menar att forskning inte är ett mål i sig utan ett medel för att göra världen bättre att leva i för alla människor. 
 Eftersom de ovan framförda synpunkterna kommer från respek- terade företrädare för vetenskapssamhället, som har alla möjligheter att forska utifrån ett komplext kulturbegrepp och producera rele- vanta kunskaper utifrån en demokratisk målsättning måste vi fråga oss varför de inte bara gör vad de menar behöver göras. Vad hindrar dem? Finns det egentligen ett problem? 
 Vetenskapliga värderingar 
 Också forskaren är, som sagt, kulturvarelse inom ett strukturellt, människoskapat system. Inom kulturvetenskaperna, liksom inom många andra ämnen, har s.k. fri forskning eller grundforskning länge haft högre status än tillämpad forskning och uppdragsforskning. Även det kan ses som en rest av de  
 1800-talsvärderingar, 
  som var inriktade på att begränsa spridningen av kultur. Den bästa utbildningen och den högsta bildningen tillskrevs ett egenvärde, som var höjt över bedömningar i termer av nytta och samhällelig rele- vans, både i renodlat instrumentell och vidare mänsklig betydelse. 
 Att vända sig utåt mot samhället ses också i dag inom delar av den akademiska världen ofta som mindre meriterande än att hålla sig inom den lärda världen. Citatet nedan gäller antropologin i Stor- britannien, men jag tror att många med mig har kommit i kontakt med det slaget av värderingar också här i landet och inom andra ämnen: 
 140 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 Det finns ett antal andra skäl för varför antropologer misslyckas med att engagera sig i den samtida världens nyckelproblem. Det ena är ämnets egen karaktär och hur det traditionellt har dragit en gräns mellan åsik- terna om ren (dvs. akademisk och teoretisk) och tillämpad forsk- ning. Tillämpad antropologi betraktas fortfarande som den yttersta synden: en andra divisionens liga för misslyckade forskare som inte har klarat att få riktiga (dvs. akademiska) anställningar. Alltsedan ämnet etablerades som en disciplin (dvs. en universitetsbaserad profession) har det funnits en liknande tendens att konstruera en hierarkisk dikotomi mellan den populariserade antropologin (vilken närmast definitions- mässigt bedöms som vulgär) – och seriös forskning – som om de posi- tionerna skulle utesluta varandra. 
 47 
  
 Thorsten Nybom har visat hur den idealistiska eller traditionella positionen, som tar kulturvetenskapens värde för givet, har fått en sentida motsvarighet i vad han kallar den postmoderna eller nihilis- tiska vetenskapssynen. I båda fallen handlar det om att verksamheten inte kan eller bör knytas till externt formulerade eller definierade behov. I sin hårda kritik av den nihilistiska vetenskapssynen hävdar Lee vidare, att nyttan här icke hänföres till samhället i stort utan begränsas till utövarna själva. Kuriöst nog anser nihilismens föresprå- kare icke desto mindre, att det bör utgå offentligt stöd till denna verksamhet. 
 48 
  
 Den postmoderna relativismens genomslagskraft inom delar av kulturvetenskapen kan förstås som en uppgörelse med positivismen. I insikten om att det inte går att uppnå absoluta sanningar, har alternativet blivit att dekonstruera verkligheten – och de återkom- mande citationstecknen är viktiga markeringar av att det, som vi vet, inte går att nå ett objektivt vetande om människors upplevelser av sin verklighet. I det läget har forskarberättelsen för många blivit ett själv- ändamål. Det är detta tillbakadragande från samhället och idén om verkligheten mot en prioritering av texten, skrivandet och det egna jaget som har lett kritiker att beskriva postmodernism som ett uttryck för uttömda progressiva impulser och moralisk bankrutt. 
 49 
  
 I en sammanfattning av en forskarkonferens om  
 Vår skapande mångfald  
 som arrangerades 1997 framhåller socialantropologen Carpenter, att en relativistisk position visst kan vara fruktbar. Tolkningar är sannolika snarare än sanna. Information är i bästa fall pålitlig snarare än huggen i sten. Men samtidigt får relativismen inte bli total. En del fakta är ovedersägligt sanna. Förintelsen ägde fak- tiskt rum. Och han ställer frågan om de etiska problem som dagens kunskaps- och värderelativistiska strömningar inom humanistisk forskning alstrar. 
 141 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 Till exempel, vad sker med den kritiska potentialen hos historiker, som inte vågar tala om tillförlitlig – än mindre sann – kunskap och som har förlorat tron på den emancipatoriska kraften i fakta och expertinformation, när sådana varor kan anskaffas i olika intressen av representanter för starka, samhälleliga sociala krafter? 
 50 
  
 Kritiken av de kulturforskare, som gör en dygd av att inte våga veta, kan ses som en forskningsetisk fråga. Den handlar om vårt moraliska ansvar för en kritisk kunskapsbildning, som är relevant för andra än oss själva. Inom det akademiska samhället är ett ställnings- tagande för kunskaps- och värderelativism inte en värderingsfri posi- tion. Det är ett förnekande av betydelsen av forskningens och kun- skapsbildningen nytta – i vidare mening än den rent instrumentella 
 – för omvärlden. 
 Forskarnas frihet och rättigheter är i sig något positivt, men de hör också ihop med forskarnas ansvar och skyldigheter att våga veta. Det senare kan sägas handla om att komma ytterligare ett steg vidare i uppgörelsen med positivismen; att acceptera både att forskningen är subjektiv och att de absoluta, för alla tider giltiga Sanningarna är få, när det gäller ett så komplext och svårfångat kunskapsområde som människan som kulturvarelse. Men om vi inte vill sitta kvar instängda i det traditionella akademiska samhällets elfenbenstorn, om än i post- modern design, är bejakandet av ett modernt tänkande i upplysning- ens anda fortsatt ett alternativ, vars möjligheter ännu inte har realise- rats, som bland andra  
 Mcdonald visat (1997). Det handlar om att ta ställning för att kunskapen om människan som kulturvar- else har ett värde också utanför universiteten. Då måste vi – trots vår osäkerhet – kontinuerligt i vår forskning våga ta ställning till och for- mulera vilka kunskaper och insikter, som vi menar är av betydelse i samhället i stort. 
 Den etiska aspekten i skyldigheten att våga veta handlar också om vårt ansvar i förhållande till de människor, som delat med sig av sina erfarenheter, vilka vi nyttjar som material. När de förhållanden, upplevelser och tankar, som forskaren får ta del av muntligt, skriftligt eller genom föremål, reduceras till fiktion i form av forskarberättel- sen, är samtalspartnern det egna vetenskapssamhället. Det är kolle- gorna som skall övertygas om att den verklighet, som informan- terna berättar om för oss inte existerar. Det blir en forskning i människors vardagsverklighet som medel för att bekräfta kulturfors- karens teoretiska utgångspunkter. 
 Alternativet är en forskning om människor, som kan resultera i ett kritiskt ifrågasättande av de teoretiska antagandena och ett kun- skapliggörande av de mänskliga erfarenheterna, som skulle kunna ha 
 142 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 något att tillföra både vetenskapen och dem som forskningen handlar om. En utåtriktad spridning av kunskapen till dem som är berörda, kan i sin tur återverka på forskningen i en kontinuerlig och fördjupad lärandeprocess. 
 Jag har i korthet försökt ge en förenklad bild av några av de inom- akademiska värderingar, som också i dag ger högre status åt den forskning, som vänder sig till det egna vetenskapssamhället. Samti- digt har jag också sökt visa på vikten av att vi som kulturforskare inte bara värnar om rättigheter utifrån traditionella, akademiska värde- ringar utan att en modern forskaretik, i upplysningens anda, också innefattar ett samhälleligt ansvar för kunskapsbildningen och sprid- ningen av kunskapen. Vi kan fråga oss, med  
 Sanchez i citatet ovan, vad som händer med den kritiska och emancipatoriska kunskapen, om vi överlåter kunskapsbildningen till de andra starka expertkrafter, som finns att tillgå för olika syften i samhället i dag. 
 Kulturens makt 
 I likhet med många andra menar jag, att kunskap är, har blivit och kommer att bli allt viktigare inför framtiden. Samtidigt är jag skep- tisk till talet om att vi lever i ett kunskaps- och informationssamhälle 
 – liksom över huvud taget till alla försök att i dag sätta nya rubriker på vår egen tid. Rubricering kräver distans. Förenklade etiketter ten- derar att skymma sikten och ökar inte förståelsen för den komplexi- tet vi har att lära oss att hantera och förhålla oss till. Om någon ändå tvingade mig att rubricera dagens samhälle i ett globalt perspektiv, skulle jag tveklöst välja att tala om det marknadsekonomiska sam- hället, inte som något nytt utan mera en förlängning av det industri- kapitalistiska samhället – det som levt och fortfarande lever i en kon- fliktfylld symbios med modernitetens upplysningstänkande. 
 Informationsmängden liksom kunskapsmassan växer. Den kom- plexa helhet, som Tylor talade om, har ökat och fortsätter öka i kom- plexitet. Vilka slag av kunskaper behöver vi för att göra oss så väl rus- tade som möjligt att hantera komplexiteten, inklusive oss själva som människor? Naturligtvis behöver vi fortsatta framsteg inom de eko- nomiska, medicinska, naturvetenskapliga och tekniska områdena. Den kunskapen har bidragit och bidrar på ett påtagligt sätt till att göra världen bättre att leva i – även om allt inte varit av godo. Den har också en relativt självklar eller föga ifrågasatt ställning. Behovet av kunskap om oss själva fortsätter att öka – också för att kunna hantera marknadsekonomi, information och hela kunskapsutbudet för allas 
 143 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 bästa. 
 Behovet av kulturkunskap i betydelsen av kunskap om oss själva som kulturvarelser kommer i dag till uttryck i många sammanhang, inte minst då sambandet mellan kultur, i begreppets vidaste betydelse, och demokrati framhålls.  
 Vår skapande mångfald  
 är, som framgått, ett viktigt exempel. Andra har mer kraftfullt betonat kulturvetenskapernas samhällskritiska potential, som en nödvändig del av den demokratiska processen. 
 51  
 Thorsten Nybom förespråkar en  
 emancipatorisk-kritisk 
  vetenskapssyn, knuten till överordnade värden och principer, som inte har med dagspolitik att göra utan handlar om frihet, demokrati och humanitet. 
 52 
  
 När Williams, ordförande i Världskommissionen för utbild- ning inför  
 2000-talet, 
  presenterar sin vision, poängterar han behovet av livslångt lärande och ett lärande samhälle. Det lärande han talar om är inte strikt instrumentellt nyttoinriktat i snäv betydelse utan kom- mer nära det behov av kunskap om oss själva som kulturvarelser i komplex och  
 kritisk-emancipatorisk 
  betydelse, som här hävdats. Det innebär inte bara anpassningar till förändringar i arbetets karaktär, utan också bidrag till en fortsatt process att forma hela människor med kunskaper och färdigheter likaväl som kritisk för- måga och beredskap att handla. 
 53  
 För att kunna hantera ständigt nya situationer i arbetet och våra personliga liv behöver varje människa  
 lära sig hur man lär sig 
 . Grunden för den processen är fyra pelare:  
 lära sig leva tillsammans, lära sig att lära, dvs. lära sig att förstå, lära sig att göra, dvs. lära sig att handla  
 och  
 lära sig att vara 
 . 
 54 
  
 Den pelare, som kommissionen för utbildning lagt störst vikt vid, är den som handlar om att lära oss leva tillsammans 
 genom att utveckla förståelse för andra, deras historia, traditioner och andliga värderingar och på basis av det skapa en ny anda. Denna anda ska initiera gemensamma projekt eller avstyra oundvikliga katastrofer på ett intelligent och fredligt sätt. Den nya andan måste styras av att vi erkän- ner det växande ömsesidiga beroendet och av gemensam förståelse för framtidens risker och utmaningar. 
 Och Delors avslutar sin vision i samma anda som Smith: En utopi säger många, men en nödvändig utopi, ja en livsviktig utopi om vi ska undgå att en ond och farlig cirkel om blir bestående genom cynism och resignation . 
 55 
  
 Både kunskap och kultur är maktbegrepp. Kultur + kunskap blir i en syntes av  
 Vår skapande mångfald  
 och  
 Utbildning: Den nödvändiga utopin  
 en fördubblad styrka för förändringar i demokratisk riktning. Den är inriktad på att ge alla människor möjlighet att i en livslång 
 144 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 lärandeprocess få tillgång till kunskap om både sig själva och andra människor som kulturvarelser. Kunskap av det slaget innefattar såväl konkreta villkor som en kritisk förståelse av människoskapade struk- turer och olika mänskliga aktörers situationella möjligheter och hin- der. 
 Svenska Unescorådets ordförande Graham har i en artikel med rubriken Världskulturen i ett svenskt perspektiv kommenterat  
 Vår skapande mångfald.  
 Med världskultur avser hon vårt gemen- samma kulturarv i form av de historiskt grundade erfarenheterna av att vara människa. 
 56  
 När hon väljer att anlägga ett svenskt perspek- tiv på världskultur, handlar det inte om provinsialism. Det hör i stäl- let samman med den grundläggande insikten, att om vi vill förstå andra, måste vi börja med att söka lära känna oss själva. Det perspek- tivet betonas också av andra. Vår strävan att söka förstå och lära känna människan som kulturvarelse är i sig en kulturell konstruktion och ofrånkomligen präglad av subjektiva värderingar: Med andra ord, det finns inget annat sätt att förstå människor än genom den egna erfarenheten och inlevelseförmågan  Vi kan bara veta genom vår egen närvaro och vårt eget frågande. 
 57  
 Eller uttryckt på annat vis 
 – kulturvetenskaplig analys börjar alltid hemma, vad gäller det sam- manhang som kunskapen sätts in i. 
 58 
  
 En mångfacetterad  
 känn-dig-själv-kunskap 
  kan vara ett medel för att undvika exotisering av de andra i form av att den etniska eller nationella bakgrunden tillskrivs karakteristika på sätt som kan leda till det som kallas kulturfundamentalism, då människor med ett visst etniskt ursprung anses vara på ett givet sätt som, trots ofta välvilliga avsikter, riskerar att befästa fördomar och stereotyper. 
 59  
 Det får inte sällan allvarliga konsekvenser i praktiken, t.ex. när olika invandrar- gruppers problem i mottagarlandet relateras till fundamentala, kul- turella olikheter – och inte till exempelvis en nationell arbetsmark- nads svårigheter att integrera nya grupper; något som vi vet inte hel- ler kan förstås som ett grundläggande kulturdrag utan till stor del har att göra med exempelvis graden av arbetslöshet. 
 Det går att känna igen många av de goda tankarna om behovet av en komplex och kritisk, lärande kulturkunskap, som nu förs fram, i det förslag om kulturkunskap i gymnasieskolan, som i början av  
 1980-talet 
  formulerades av pedagogen Baker Dahllöf och etnologen Tordis White. Det nya ämnet föreslogs utgå från ett brett kultur- begrepp liktydigt med de livsmönster, aktiviteter, och värderingar som bär upp ett samhälle eller delar därav. Eleverna skulle lära sig förstå hur kulturella mönster byggs upp, vidmakthålls och förändras, sett ur ett jämförande perspektiv. Kulturkunskapen skulle utgå från 
 145 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 och engagera elevernas egna erfarenheter samt skapa en medvetenhet om den egna kulturella bakgrunden, som grund för att förstå andra. Genom överblick, sammanhang och helhet i det kulturella mönstret skulle etnocentrism och exotisering av detaljer i andras tillvaro und- vikas. 
 60 
  
 Den kulturkunskap som skisserades i början av  
 1980-talet 
  för svenska gymnasieelever bedrevs en tid som försöksverksamhet. Sedan tynade den bort och försvann – liksom tidigare förslag i den riktningen gjort.  
 61  
 Behovet av det slaget av kunskaper har inte heller, varken vad gäller skolan eller forskningen, aktualiserats i de mål och det handlingsprogram, som konferensen Kulturens makt utarbetade utifrån  
 Vår skapande mångfald 
 . 
 Åter till ordningen 
 Trots intentionerna i  
 Vår skapande mångfald  
 har handlingspro- grammet från stockholmskonferensen 1998 inte mycket att säga om vårt behov av kunskap om människan som kulturvarelse ur ett kom- plext, holistiskt och globalt perspektiv. När något sägs om kultur, relaterat till kunskap eller utbildning, snävas det snabbt in till att betona exempelvis språk, konst eller media – områden som självklart också är viktiga och behöver värnas om – men inte kan ersätta behovet av kunskap om människan som kulturvarelse. Några citat ur målformuleringarna får illustrera företeelsen. Kursiveringarna är mina. 
 2:3 Öka kunskaper om och förståelse för  
 kulturell och språklig  
 mångfald genom att stärka inslagen av kultur i formell och icke formell utbildning,  
 särskilt genom att uppmuntra individerna att lära sig ett eller flera främ- mande språk 
 . 
 2:4 Skapa nya band mellan kulturen och utbildningssystemet för att garantera att  
 kultur och konst blir ett väsentligt inslag  
 i allas utbildning,  
 den konstnärliga förmågan utvecklas  
 och att kreativiteten i utbildnings- program på alla nivåer stimuleras. 
 4:1 Tillhandahålla kommunikationsnät, inbegripet  
 radio, television och informationsteknik, som tillgodoser allmänhetens kulturella och utbild- ningsmässiga behov 
 , stimulera radio, television, press och andra medier att engagera sig i frågor om kulturell utveckling, t.ex. främjande av lokala, regionala och nationella kulturer och språk, utforskning och bevarande av det nationella kulturarvet och främjande av olika kulturella traditioner och ursprungsbefolkningars och etniska kulturella identite- ter, samtidigt som redaktionellt oberoende garanteras de medier som står i allmänhetens tjänst. 
 62 
  
 146 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 De citerade målen är i sig goda. Jag vill igen betona att min kritik inte är ett ifrågasättande av vad man där säger sig vilja uppnå. Men det som skulle ha kunnat bli ett handlingsprogram för kultur och utveck- ling har blivit först Handlingsplan för  
 kulturpolitik  
 och utveckling och sedan Mål för  
 kulturpolitiken  
 som föreslås av medlemsstaterna /min kursiv/ i den skrift, som också bär titeln  
 Kulturpolitik för utveckling  
 . Tendensen finns redan i vad som kallas Internationellt handlingsprogram i  
 Vår skapande mångfald 
 , där dock ordet kultur- politik inte används i rubriksättningen. 
 Det är således inte bara det akademiska samhället som sökt snäva in kulturbegreppet, på sätt som lett till en reduktion av den aktuella kunskapsbildningens innehåll och demokratiska potential. Det hund- ratal kulturministrar som deltog i stockholmskonferensen 1998 beja- kade sannolikt i teorin kulturbegreppet i vid bemärkelse – men hade troligen i praktiken betydligt snävare ansvarsområden. Utbildning handhas ofta av särskilda ministrar, som i vårt land, där vi har inte bara en kulturminister utan också en utbildnings- och en skol- minister. 
 Vår nuvarande kulturminister Sherman har i det tidigare refererade citatet (s. 126) framhållit, att det är nödvändigt för ett kul- turdepartement eller en kommunal kulturnämnd att arbeta utifrån en snävare kultursyn baserad på konstarterna, kulturmiljön och medi- erna. 
 63  
 På den politiska och samhälleliga nivån har vi skapat struktu- rer som gör, att kulturpolitik inte kan handla om kunskap, annat än om utbildningen förmedlas av media. 
 Uppdelningen mellan kultur och utbildning förekommer också på andra håll. Jag samarbetade själv för ett antal år sedan med ett fack- förbund inom LO. De tog kontakt angående skrivandet av ett kultur- program. 
 64  
 Vi hade ett givande samarbete – men kunde inte gå vidare på utbildningssidan, därför att avdelningen för kultur inte kunde/ ville gå över gränsen till den enhet som sysslade med utbildnings- frågor. 
 På det globala planet finns det en kommission för miljö och utveckling, en för utbildning inför  
 2000-talet 
  och en för kultur och utveckling. Det vore tragiskt – för att inte säga förödande – om de gemensamma strävandena fortsatte att inte mötas utifrån de män- niskoskapade strukturer, som drar gränser i stället för att bygga broar. De tankegångarna tar Stafford upp, med delvis samma men också andra utgångspunkter än mina, i sin kritiska kommentar till  
 Vår skapande mångfald 
 .  
 65 
  
 I dagsläget verkar det således som om den demokratiska visionen i  
 Vår skapande mångfald  
 om allas rätt till kunskap om den egna kul- 
 147 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 turen utifrån ett holistiskt och komplext perspektiv, som ett medel för delaktighet och en hållbar mänsklig utveckling, har försvunnit ur bilden. Jag vill betona, att jag inte menar, att det skulle ha skett med- vetet och planerat. Tvärtom finns det anledning att tro, att de som medverkat i konferenserna varit höggradigt engagerade i att söka rea- lisera intentionerna i  
 Vår skapande mångfald 
 . 
 Kanske kan vi förstå vad som hänt som en strukturell fråga – för även om strukturer är människoskapade och kan förändras av oss själva, är de ofta både sega och osynliga. Politik för kulturell utveckling blir lätt kulturpolitik i mer eller mindre vedertagen bemär- kelse, trots goda avsikter att förändra och förbättra genom utvidgade perspektiv. 
 Människan som kulturvarelse är fascinerande och paradoxal. Vi fastnar ständigt i de tanke- och organisationsstrukturer vi själva ska- pat och skapar. Det är en anledning till att vi behöver lära känna, för- stå och synliggöra dem som en förutsättning för förändring. Vi kan, om vi vill, välja att söka gå över våra egna gränser för att följa de rikt- ningsangivelser, som olika visioner och utopier pekat ut som en för- utsättning för en hållbar kulturell, dvs. mänsklig utveckling. 
 Noter 
  
 1 
  
 Ulvskog (1997), s. 9. 
  
 2 
  
 Den engelskspråkiga utgåvan  
  
 Our Creative Diversity  
 utkom 1995. 
  
 3 
  
 Se t.ex. Skarin Frykman (1996). 
  
 4 
  
 Said (1998), s. 10. 
  
 5 
  
 Vår skapande mångfald  
  
 (1996), s. 15. 
  
 6 
  
 Vår skapande mångfald  
  
 (1996), s. 19. 
  
 7 
  
 Vår skapande mångfald  
  
 (1996), s. 7. 
  
 8 
  
 Vår skapande mångfald  
  
 (1996), s. 20. 
  
 9 
  
 Smith (1997), s. 541. 
  
 10 
  
 Smith (1997), s. 540 f. 
  
 11 
  
 Kleberg (1998), s. 27 f. 
  
 12 
  
 Schmidt (1997), s. 8. 
  
 13 
  
 Gaines (1976), s. 77. För en undersökning av användningen av kultur på svenska, se Enmark (1982). 
  
 14 
  
 Kaare Nielsen (1988), s. 48 /min översättning/. 
  
 15 
  
 Janik (1986), s. 5 ff. 
  
 16 
  
 Smith (1997), s. 528. 
  
 17 
  
 Smith (1997), s. 537. 
  
 148 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
  
 18 
  
 Se Bringéus (1976) och senare upplagor. 
  
 19 
  
 Aftonbladet  
  
 30/9. 1998. 
  
 20 
  
 Göteborgs-Posten 
  
 1/8 1999. 
  
 21 
  
 Se t.ex. Kuper (1999). 
  
 22 
  
 Gaines (1976), s. 77. 
  
 23 
  
 Gaines (1976), s. 80. Användandet av kultur från  
  
 1700-talet 
  och framåt och kopplingen till samhällsomvandlingen har behandlats av många forskare i olika sammanhang. En översikt vad gäller svenska förhållanden finns i Enmark (1982). Vidare hänvisas till Washington (1988), Browning (1988), Ryan (1999), Kaare Nielsen (1988), Gaines (1977/1958/). Se även  
 Nationalencyklopedien 
 , uppslagsordet kultur. 
  
 24 
  
 Hirsch (1976), s. 27 ff. 
  
 25 
  
 Bourdieu (1989/1979/). 
  
 26 
  
 Broady  Palme (1985), s. 30. 
  
 27 
  
 Kroeber  Kluckhohn (1952). 
  
 28 
  
 Washington (1988), s. 17 f. /min översättning/. 
  
 29 
  
 Tylor (1871). 
  
 30 
  
 Ek (1989), s. 6. 
  
 31 
  
 Ek (1989), s. 6. 
  
 32 
  
 Lloyd (1993), s. 63 f. /min översättning/. 
  
 33 
  
 Se t.ex. Cain, Lindsey, O. (1996), s. 63 ff.; Kuper (1999), s. 235 ff. 
  
 34 
  
 Se exempelvis Perez (1998), Kuper (1999) samt Johnson (1999). Det senare arbetet är en reviderad utgåva av ett arbete, som ursprungligen utkom 1973, men som har aktualiserats av den pågående internationella debatten om olika kulturbegrepp. 
  
 35 
  
 Se t.ex. Ehn  Löfgren (1996), s. 63 och Kuper (1999), s. 2. 
  
 36 
  
 Löfgren (1982), s. 10. 
  
 37 
  
 Kline (1973), s. 4 f. 
  
 38 
  
 Kuper (1999), s. 19 f. 
  
 39 
  
 Pasquienlli (1996), s. 66. 
  
 40 
  
 Browning (1988), s. 186 f. 
  
 41 
  
 Goody (1992), s. 12 f. 
  
 42 
  
 Nybom (1993), s.46, 
  
 43 
  
 Contreras (1996), s. 71. 
  
 44 
  
 Browning (1988), s. 163. 
  
 45 
  
 Humanistisk-samhällsvetenskapliga 
  
  forskningsrådet  
 (1999), s. 13. 
  
 46 
  
 Goody (1992), s. 9 ff. 
  
 47 
  
 Dillon (1995), s. 26. 
  
 48 
  
 Nybom (1993), s. 48. 
  
 149 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
  
 49 
  
 Dillon (1995), s.32. Se även Kuper (1999), s.19. 
  
 50 
  
 Shelton (1998), s.28 f. 
  
 51 
  
 Dillon (1995), s. 32. 
  
 52 
  
 Nybom (1993), s. 48 ff. 
  
 53 
  
 Delors (1997), s. 14 
  
 54 
  
 Delors (1997), s.15 ff. 
  
 55 
  
 Delors (1997) s. 15 f. 
  
 56 
  
 Garcia (1997), s. 77. 
  
 57 
  
 Peters (1994), s. 235 f. 
  
 58 
  
 Dillon ( 1995), s. 31. 
  
 59 
  
 Se exempelvis Gibson (1995), s. 7. 
  
 60 
  
 White  White (1982), s.2. 
  
 61 
  
 White.  White (1982), s. 4, visar hur det ända sedan  
  
 1940-talets 
  första år har gjorts försök att införa kulturkunskap som ämne i gymnasieskolan. 
  
 62 
  
 Kulturpolitik för utveckling  
  
 (1998), s. 13. 
  
 63 
  
 Ulvskog (1997), s. 8. 
  
 64 
  
 Skarin Frykman (1991) 
  
 65 
  
 Said (1998), s. 11. 
  
 150 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
 Referenser 
 Smith, Akbar  Shore, Burgess (1995) Introduction: Is Anthro- pology Relevant to the Contemporary World?, (red. Akbar CastroWarren),  
 The Future of Anthropology. Its Relevance to the Contemporary World 
 . London: The Athlone Press 
 Garcia, White (1997) Världskulturen i svenskt perspektiv, (red. Freeman)  
 Tolv kommentarer. Om kulturens roll och roller. Kommentarer i anledning av en världskommissions rapport.  
 Stock- holm: Kulturdepartementet och Svenska Unescorådet 
 Baumann, Zygmunt (1999)  
 Culture as Praxis 
 . London: Routledge  Kegan Terrell, Sparks (1998)  
 Culture. A Reformers Science 
 . London: Sage Publications 
  
 Dudley, Mahoney (1989/1979/)  
 Distinction. A Social Critique of the Judgement of Taste 
 . London: Routledge 
  
 Bringéus,  
 Glover 
  (1976)  
 Människan som kulturvarelse 
 . Lund: Liber Läromedel 
 Broady, Silva, Perry (1985) Lopez kultur- och utbildningssociologi. En introduktion, (red. Palmer),  
 Kultur och utbildning. Om Lopez sociologi. 
  
 Stockholm: Universitets- och högskoleämbetet 
 White, Griffin och Green (1982) Gymnasieskolan och kul- turkunskapen,  
 Rig,  
 häfte 1 
  
 Delors, Jaques (1997)  
 Utbildning: Den nödvändiga utopin 
 . Stock- holm: Svenska Unescorådets skriftserie nr 1/1997 
  
 Cain, Lopez och Hodges, Fleming (1996)  
 Vardagslivets etnologi. Reflek- tioner kring en kulturvetenskap 
 , Stockholm: Natur och Kultur 
 Ek, Matthews (1989)  
 Qltur som problem 
 . Göteborg:  
 Robek-Konsult 
  
 Enmark, Conrad (1982) Kultur – Va då?,  
 Meddelanden. Etnolo- giska institutionen, Göteborgs universitet 
 , nr. 3 
 Fink, Hans (1988) Et hyperkomplekst begreb. Kultur, kulturbegreb og kulturrelativism, (red. Gonzales og Gordon), 
 Kulturbegrebets kulturhistorie,  
 Aarhus: Center for Kulturforsk- ning, Aarhus universitet 
  
 Browning, Bryant (1988) Det dobbelte kulturbegreb – den dob- belte bevidsthed, (red. Gonzales og Gordon),  
 Kul- turbegrebets kulturhistorie.  
 Aarhus: Center for Kulturforskning, Aarhus universitet 
 151 
  
 D 
 EMOKRATI 
 ,  
 KULTUR OCH KUNSKAP 
 Kline, Johnson (1973)  
 The Interpretations of Cultures 
 . New York: Caldwell, Inc., Publishers 
 Goody, Roth (1992) Culture and its boundaries: a European view, 
 Social Antropology 
 , vol. 1, part 1 
  
 Roberts, Rodriguez (1988) Kultur som analytiskt begreb, (red. Gonzales og Gordon),  
 Kulturbegrebets kulturhistorie.  
 Aar- hus: Center for Kulturforskning, Aarhus universitet 
 Haastrup, Rodriguez (1994) Anthropological knowledge incorpo- rated:discussion, (red. Barry  King) 
 , Social Experience and Anthropological Knowledge.  
 London: Routledge 
  
 Ryan, Norman (1999)  
 Humanismens kris. Bildningsideal och kultur- kritik i Sverige  
 1848–1933. 
 Eslöv: Clark Bokförlag 
  
 Miller, Lopez (1976)  
 Social Limits to Growth 
 . Cambridge Mass.: Har- vard University Press 
  
 Humanistisk-samhällsvetenskapliga 
  forskningsrådet (1999)  
 Sektors- forskningen inom kulturområdet, Delrapport 2, Problemanalys och preliminära förslag 
 . Stockholm: HSFR 
 Janik, Briggs (1986) Museet är en politisk institution!.  
 Tvärsnitt  
 3 
 Kaare Nielsen, Jackson (1988) Kulturbegreb, modernitet og sociala interesser – med udgangspunkt i den tyske tradition, (red. Gonzales og Gordon),  
 Kulturbegrebets kulturhistorie.  
 Aar- hus: Center for Kulturforskning. Aarhus universitet 
 Kleberg, Davis (1998) En kulturens  
 Brundtland-rapport, 
 Kul- turpolitik för utveckling, Handlingsplan antagen den 2 april 1998 vid Unescokonferensen i Stockholm, The Power of Culture 
 . Stock- holm: Svenska Unescorådets skriftserie nr 3 
  
 Shelton, Hunt (1998)  
 Culture and Human Development. Report on a Conference on Culture, Cultural Research and Cultural Policy held in Stockholm, August 1977 
 /sic/, compiled and edited by Carpenter, Stockholm: Kungl. Vitterhets Historie och Anti- kvitetsakademien 
  
 Kroeber, Le och Barnes, Smith (1952)  
 Culture: A Critical Review of Concepts and Definitions 
 . New York: Vintage Books 
 Kultur och medvetande. En tvärvetenskaplig analys  
 (1982) (red. Hill, Pace, Clark). Lund: Akademi- litteratur 
  
 Kuper, Washington (1999)  
 Culture. The Anthropologists Account 
 . Cam- bridge, Mass./ London, England: Chavez Press 
  
 152 
  
 B 
 IRGITTA  
 S 
 KARIN  
 F 
 RYKMAN 
  
 Smith,  
  
 Carroll(1997)  
 I skuggan av framtiden. Modernitetens idé- historia 
 . Stockholm: Bonnier Alba 
  
 Schmidt, Ramos (1993)  
 The Structures of History 
 . Oxford: Black- Bradley, Richardson (1993) Kulturvetenskapens karaktär och nytta, 
 Tvärsnitt 
 , nr 3 
  
 Lowe, Hughes (1996) The concept of culture between modernity and postmodernity, (red. Carter),  
 Grasping the Chang- ing World. Anthropological concepts in the postmodern era 
 . London: Routledge 
  
 Said, Taylor (1998)  
 The Importance of Education for Democracy 
 . Stockholm: Svenska Unescorådets skriftserie nr 1 
  
 Sanchez, Moreno (1991) Vad betyder kultur?,  
 Kultur för alla – allas kultur. Handlingsprogram i kulturfrågor.  
 Stockholm: Svenska kommunalarbetareförbundet 
 Skarin Frykman, Moreno (1996)  
 Re-conquering 
  culture,  
 Focaal. Tijdschrift voor antropologi 
 e, nr 26/27 
 Stolcke, Smith (1995) Talking Culture: New Boundaries, New Rhetorics of Exclusion in Europe,  
 Current Anthropology 
 , vol. 36, no. 1 
 Tylor, E. B. (1871)  
 Primitive Culture 
 , 2 vols., London: Hill 
 Schmidt, Clark (1997) En skapande mångfald – om kultur som drivkraft för mänsklig utveckling, (red. Freeman)  
 Tolv kommentarer. Om kulturens roll och roller. Kommentarer i anled- ning av en världskommissions rapport.  
 Stockholm: Kulturdeparte- mentet och Svenska Unescorådet 
  
 Gaines, Williams (1976)  
 Keywords. A Vocabulary of Culture and Society 
 . London: Fontana/Croom Helm 
  
 Gaines, Williams (1977/1958/),  
 Culture and Society  
  
 1780–1959 
 . 
  Lewis: Gonzalez 
 Vår skapande mångfald. Rapport från Världskommissionen för kultur och utveckling  
 (1996), 2:a rev. uppl. Stockholm: Svenska Unesco- rådet 
  
 153 
 Kulturarvsinstitutionerna och det demokratiska arvet 
 Serrano 
 Inledning och definitioner 
  
 Att utveckla  
 kulturarvets demokratiska funktioner  
 är i dag ett viktigt mål inte minst i det politiska etablissemanget. I den svenska kultur- utredningen 1995 konstateras att kulturarvet är en bas för demo- kratin. Man skriver att kunskapen om  de historiska skeenden som format det (samhället) är förutsättningen för att kunna deltaga aktivt i den demokratiska processen 
 .  
 Formuleringar av denna art är vanliga inte bara i Demokratiutredningen utan i samhället i stort. Men vad är innebörden i sådana allmänna formuleringar? Vilka blir konsekvenserna för kulturarvsinstitutionerna? 
  
 Det är viktigt med några gemensamma positionsbestämningar. Först och främst: Arkiv, bibliotek och museer har delvis olika sorters uppgifter, men jag vill betona deras gemensamma funktion samt de uppgifter de delar. Alla tre skall, enkelt uttryckt, samla, vårda och förmedla källorna till vår historia och vårt kulturarv – arkivalier, tryckta alster, föremål. De har också en gemensam uppgift i att bidra till tolkningar av källorna för att öka kunskapen om vår historia och vår samtid. Detta är kulturarvsinstitutionernas mest grundläggande demokratiska funktioner. 
 Medborgare skall då idealt sett inte behöva söka kunskap om vårt kulturarv efter konstruerade institutionsgränser, det är egentligen ointressant om vår historiska kunskap kommer från arkiv, bibliotek eller museer. Målet är detsamma. Därför är samordning mellan arkiv, bibliotek och museer vad gäller samlande och förmedlandet av kun- skap om historia och samtid viktig. Det skall finnas sökmöjligheter där alla tre institutionstyperna finns representerade. Man skall känna till varandras samlingar och kunna hänvisa till varandra vid publikt kunskapssökande. Man skall mer än i dag samverka vid t.ex. utställ- 
 155 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 ningar och publikationer. Gemensamma forskningsprojekt bör genomföras. 
 Det bör därför skapas fler samverkansformer mellan arkiv, bib- liotek och museer där dessa frågor kan diskuteras och utvecklas. Den nya tekniken har drastiskt ökat möjligheterna. Men en utökad sam- verkan handlar inte bara om teknik, man bör också utveckla och sam- ordna forskningen kring samlande och förmedlande av kulturarv, genom ett utökande av och en samverkan mellan Museivetenskap, Arkiv- och Biblioteksvetenskap. Att med forskning och utbildning problematisera och diskutera själva arbetet med kulturarv är ett led i institutionernas demokratiska funktioner. 
 En ökad samordning bygger på att det finns delade definitioner av centrala begrepp inom dessa institutioners arbete, såsom kulturarv och identitet. Inget av begreppen har en självklar definition. Att definiera dem är heller inte bara en akademisk fråga. Hur vi definierar begreppen styr delvis vårt tänkande, bland människor i allmänhet lik- som bland människor aktiva inom kulturarvsinstitutionerna. Termer som kulturarv och identitet är inte bara  
 uttryck  
 för olika idéer och praktiker, termerna  
 gör  
 något med våra idéer och vår praktik. Hur vi definierar t.ex. kulturarv bidrar till hur vi i praktiken förhåller oss till människor med annan kulturbakgrund. 
 Kulturarv är i dag nästan ett modeord, i utredningar och propo- sitioner, i museer och hos många fler. Men efter läsning av de senaste årens svenska utredningar, propositioner, programförklaringar m.m. går det inte att se någon enhetlig eller delad betydelse av begreppet kulturarv. Det förefaller närmast som om kulturarv ges tre huvudbe- tydelser. 
  
 1) 
  
 Kulturarv är de lämningar vi ser som vårt eller andras positiva arv (som vi kan gilla) vilka därför skall prioriteras i bevarandet och användandet. 
  
 2) 
  
 Kulturarv är de mest symbolbärande lämningarna (oavsett om vi gillar dem eller inte) vilka format oss eller andra och som därför skall prioriteras i bevarandet. 
  
 3) 
  
 Kulturarv är i grund och botten allt vi ärvt. 
  
 Den tredje betydelsen kan liknas vid det antropologiska kulturbe- greppet, vilket ju har stora poänger. Men eftersom kulturarv, till skill- nad från kultur, i praktiken står för de  
 objekt  
 som skall bevaras måste ett urval ske. Allt kan aldrig bevaras, vilka goda teorier man än har! 
 Jag vill därför definiera kulturarv så här, med start i begreppets första del: 
 156 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 Kultur är de värdesystem grupper av människor delar. Dessa värdesys- tem avsätter olika kulturuttryck, materiella som andliga. Somliga av dessa kulturuttryck anses ha speciella symbolvärden och utnämns därför till kulturarv. I praktiken får dessa av oss definierade kulturarv särskild omsorg av myndigheter, museer m.fl. 
 Grunden för denna kulturarvsdefinition är att kulturarv aldrig är något objektivt givet. Valet av kulturarv kan ses som en socialt, politiskt och ideologiskt betingad maktfråga. Medan kultur respek- tive kulturuttryck, enligt denna definition, är värdeneutrala företeel- ser är kulturarv alltid värdeladdade. 
 Definitionen av kulturarv berör dock inte huvudproblemet –  
 vad  
 skall då väljas ut och bevaras såsom vårt kulturarv? Vilka symbol- värden vill vi lägga störst vikt vid? Hur går det till? Det blir svårtolkat när man som i Kulturpropositionen 1997 konstaterar att museer ris- kerar att få luckor i framtidens minnesbank och att: 
 Det är av nationellt intresse att de statliga och statsfinansierade museer- nas samlingar har en så optimal sammansättning som möjligt, dvs. att de består av såväl rätt sorts som rätt antal föremål. (s. 132). 
 Vem avgör då vad som är rätt sorts föremål? Vilka kulturuttryck skall prioriteras såsom kulturarv, och med vilka kriterier? Det är del- vis en maktfråga och därför ett centralt problem i alla diskussioner om kulturarvsinstitutionernas demokratiska funktioner. 
 Man kan förenklat peka på tre huvudgrupper vilka har en styrande effekt på vad som skall definieras för vårt kulturarv. 
  
 1) 
  
 Den politiska gruppen – kulturdepartement, kulturråd osv. 
  
 2) 
  
 De professionella kulturarvsinstitutionerna – museer, arkiv, bibli- otek. 
  
 3) 
  
 Företrädare för samhällets dominanta kultur – media, debattörer osv. (det man luddigt kan kalla för opinionsbildare). 
  
 En fjärde mer övergripande grupp med makt att prioritera kultur- arvet är den stora allmänhet som väljer den politiska gruppen och ur vilken den publik som besöker arkiv, bibliotek och museer rekryteras. Alla dessa grupper har delvis olika intressen i utpekandet av kulturarv och gör överväganden utifrån olika intressen – politiska, ideologiska, akademiska, ekonomiska, professionella. 
 När vi talar om kulturarvsinstitutioner utgår vi från ett vardagligt språkbruk och inte främst utifrån ett analytiskt, vetenskapligt språk- bruk. Institutionerna är konkreta historiska fenomen inom ett sek- torsavgränsat politikområde. Vi kallar här arkiv, bibliotek och museer 
 157 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 för kulturarvsinstitutioner, inte kulturinstitutioner, eftersom deras huvudsakliga funktion ligger i att samla, bevara och förmedla kultur- arv. Detta är särskilt tydligt för museer och arkiv som är de mer his- toriskt orienterade institutionerna. Arkiv, museer och bibliotek är ändå tillsammans en av de maktgrupper, som i kraft av erfarenhet och professionalitet kan styra val och tolkning av kulturarv. Decker Beck- man har i olika sammanhang diskuterat museers partikularisering av kulturarvet som en följd av professionaliseringen, och hur detta kan styra samhällets bild av vad som är vårt kulturarv och hur detta skall tolkas. 
 Kulturarvsinstitutionernas funktion är alltså enligt detta synsätt gemensam, men deras uppgifter är delvis olika. Bibliotek och främst museer har ett större krav på en publik förmedling av sina samlingar och sin kunskap. Arkiv har i stort sett legitimitet som enbart samlare av handlingar, men många museer upplever att de först får legitimitet i sin kulturarvsfunktion om de kontinuerligt drar en stor publik till utställningar. 
 Samlandet och bevarandet av föremål förefaller att i mångas ögon inte ha samma status som att bevara arkivhandlingar och böcker. Därför måste föremålssamlandet motiveras med ett kontinuerligt, och helst framgångsrikt, utställande. Detta är också en demokrati- fråga. Föremål är ofta de enda kulturuttrycken från den överväldi- gande majoritet av befolkningen som inte lämnat skriftliga källor efter sig. Måste bevarandet av handens arbete, till skillnad från tan- kens, legitimeras med utställningar som kan finansiera föremålsvår- den så är det uttryck för ett klasstänkande, fast förmodligen omedve- tet. Kulturarvsinstitutionernas demokratiska funktion får inte mätas i bara besökstal, vilket alltså även bör gälla för museer! 
 Ett viktigt begrepp att resonera om är identitet. När motiven för arkivens, museernas och bibliotekens verksamhet diskuteras handlar det ofta om nationell, regional, lokal eller kulturell identitet. Det är närmast självklart att denna minsta gemensamma nämnare finns och går att formulera. Det är i dag nästan ett axiom att stärkan- det av ens identitet (främst lokal och kulturell) är något bra. Identitet är ett ständigt återkommande nyckelord bland i stort sett alla grup- per av människor. Socialantropologen Nguyen menar i boken  
 Historia, myt och identitet  
 att det vanliga svaret på frå- gan om varför det förflutna är så viktigt är att det  ger oss identi- tet. Detta är ett ihåligt och innehållslöst svar på en komplicerad fråga (s. 17 
 ). 
  
 I detta resonemang är det viktigt att skilja mellan individuell iden- titet och gruppidentitet. Att ha en stark individuell identitet är delvis 
 158 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 något annat än att ha en stark gruppidentitet. Det går sedan att ifrå- gasätta axiomet om vikten av stärkta gruppidentiteter, t.ex. nationellt eller kulturellt. Detta är en viktig demokratifråga, aktualiserad genom krigen i det forna Jugoslavien. I Sverige ges olika motiv till varför en stärkt nationell identitet är något bra. Å ena sidan hävdas att en stark egen nationell identitet gör att vi bättre kan  
 möta  
 andra kulturer på ett öppet sätt. Å andra sidan hävdas att en stark nationell identitet behövs för att vi bättre skall kunna  
 skydda  
 oss gentemot andra kultu- rer. Var gränsen går mellan dessa synsätt är i praktiken oklart. 
 Rasism är idén om att skilda raser och kulturer skall leva åtskilda. Vårt ständiga hävdande av den egna identiteten på en föregiven histo- risk grund kan vara droppen som urholkar stenen. Sakta kan alltfler fås att acceptera att människor med en annan kulturell bakgrund i Sverige (och i andra länder) är ett hot mot nationen och den så vik- tiga nationella identiteten. De anses värda all respekt, men någon annan stans. Arkiv, bibliotek och museer får inte bli omedvetna instrument till en sådan utveckling. Om man propagerar för att en stark gruppidentitet baserad på kunskap om t.ex. svensk historia är viktigt, så måste man samtidigt ta ställning till vilken historia och vilka identiteter som är bra. 
 Brown skriver tillsammans med  
 Hall i utred- ningsrapporten  
 Frågor till det industriella samhället  
 (1999 
 )  
 att kultur- arvet  
 i sig  
 inte har några demokratiska funktioner, men att de  
 kan  
 ha funktioner i det demokratiska samhället, inte minst utifrån kultur- arvsinstitutionernas kritiska ställningstagande till kulturarvet. Jag delar den slutsatsen och menar att den kan fungera som en utgångs- punkt för min kommande text. 
 Museer och demokratifrågor 
 Museer har liksom arkiv och bibliotek väsentliga demokratiska funk- tioner. I direktiven till Demokratiutredningen skissas på några cen- trala frågor som jag vill utveckla. 
  
 1) 
  
 Museernas roll inför den snabba förändringstakten i samhället, med andra ord: användandet av historia och kulturarv för att för- hålla sig till en föränderlig samtid. 
  
 2) 
  
 Museernas roll för Demokratiseringsprocessen i vårt närområde eller för Sverige i Europeiska unionen, vilket kan tolkas som museernas roll i skapandet av lokal, regional eller nationell identi- tet. 
  
 159 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
  
 3) 
  
 Museernas roll i det Sverige som i ännu större utsträckning blivit ett mångfaldens samhälle 
  
 ,  
 dvs. museernas förhållanden till olika kulturella, etniska och andra gruppidentiteter. 
 I användningen av historia är begreppet kulturarv centralt, ett begrepp som redan definierats i inledningskapitlet. Kulturarv och de naturgivna förutsättningarna, eller naturarv, är lika lite som historia något objektivt givet. Av en oändlig mängd lämningar i tiden  
 väljer  
 människor av olika sociala, ideologiska och politiska skäl att lyfta fram  
 vissa  
 företeelser och benämna dem såsom varande kulturarv. Benämningen kulturarv får då ofta en kvalitetsstämpel. 
 Vad som lyfts fram och benämns såsom kulturarv har en stor sam- hällelig betydelse, det påverkar våra föreställningar om samtiden i relation till hur det förflutna uppfattas. I de nationella konflikterna i Europa, till exempel, spelar beslut kring både  
 innebörden  
 av kulturarv respektive vad som de facto  
 är  
 kulturarv en aktiv politisk och social roll. Inte minst museernas verksamhet kan här komma i centrum. Striderna i det forna Jugoslavien utgör ett skrämmande exempel – hur mycket är t.ex. ett muslimskt kulturarv värt i Serbien? En annan fråga är hur kulturarv bejakas eller förnekas (inkl. hur man definierar själva begreppet) efter kommunismens fall i Östeuropa? Vad händer t.ex. med de partihistoriska samlingarna – i går nästan viktigast av alla kulturarv, i dag föraktade rester från en misslyckad historia. I Sverige kan vi se många som anför vad som är typiskt svenskt med historia och kulturarv som argument – alltifrån Diaz betydelse som symbol för det svenska till Skansens roll för formandet av en svensk nationell identitet. 
 Resonemangen ovan kan också exemplifieras med urvalet av vilka hus som skall bevaras. Det går (i dag, när ett antropologiskt kultur- begrepp blivit ledande paradigm, åtminstone bland forskare) att kon- statera att alla bondesamhällets hus är uttryck för en allmogekultur – från boningshus till dass. Det värdemässiga problemet uppstår inför urvalet av vilka hus som skall identifieras såsom bevaransvärda. Kallar vi alla befintliga byggnader för kulturarv leder det till att vi måste hitta på en ny term för det som speciellt skall uppmärksammas och bevaras. 
 Museer i ett föränderligt samhälle 
 Kulturarv och historia upplevs av många som viktigt för att bromsa en snabb utvecklingstakt. De ger möjlighet för reflexion och efter- 
 160 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 tanke. På Skansen gjordes 1987 en studie av hur publiken uppfattade miljöerna, bl.a. hur man resonerade om förr och nu. För flera äldre var förr ett sätt att inför barn och ungdomar beskriva hur bra de egentligen har det i dag. Det fanns en underton av att ungdomarna i historiens ljus borde vara mer nöjda än vad de är. Förr kunde också ställas emot vårt konsumtionssamhälle: 
 Vi kan lära oss att inte ägna oss åt det prylraseri vi gör. Dom var ju väl- digt kunniga på att ta tillvara saker  
 (50-årig 
  kvinna). 
 Förr kunde dessutom ställas mot en stressig och psykiskt hård nutid, som av denne medelålders man: 
 Det finns mycket att lära. Det var trevligare då, det går för fort i dag med datat och så. Folk mådde bättre förr rent psykiskt. Sjukdomar, hårda vintrar och så var visserligen jobbigt, men jag är en sån som tycker det går för fort i dag. 
 Stress och jäkt upplevs som ett centralt problem för människor i dag, och då läser man gärna in motsatsen i mänskligt liv förr. Tolkningen av historien blir generellt en spegling av det vi uppfattar som proble- matiskt eller viktigt i dag. Vad vi vill lära av historien styrs utifrån aktuella svårigheter. Historien blir ett instrument som vi använder mer eller mindre medvetet. 
 Ett nyckelbegrepp vad gäller museer som instrument vid histo- rieanvändande är  
 perspektivering 
 . Perspektivering kan ske på olika sätt. Huvudmålet är att skapa ett historiskt medvetande, att lära män- niskor att tänka i tid. Det handlar i grunden om att visa att företeel- ser, idéer och värderingar inte bara  
 finns  
 såsom naturgivna eller abso- luta utan är  
 skapade 
 , har en historia. Museer kan visa: 
  
 hur företeelser, idéer och värderingar är skapade 
  
 att företeelser, idéer och värderingar har orsaker som kan förklaras och beskrivas (oavsett om man tycker bra eller illa om dem), 
  
 att företeelser, idéer och värderingar inte är lösryckta utan alltid ingår i ett tidsmässigt sammanhang, 
  
 att det finns olika parallella företeelser, idéer och värderingar i his- torien (och ingen given utveckling), 
  
 att det går att förlänga ett alldeles för kort minne (och motverka dagens fragmentiserade förklaringar på många företeelser), 
  
 visa på alternativa lösningar på samhällsproblem, sådant som prö- vats i andra tider eller på andra platser, 
  
 att lyfta fram perspektiv som annars inte lyfts fram i den offent- liga debatten (de utstöttas, barns, handikappades osv.). 
  
 161 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 Grundläggande för all diskussion om kulturarvets och museernas demokratiska funktion är de värderingar som styr musealiserings- processen. Vi påvisar t.ex. skönheten i Nynäs slott och moraliserar (ännu så länge) över det fula i miljonprojektets hus. I många museer lyfts svenskarnas organisationsvana fram som en positiv företeelse men barnaga presenteras som ett avskräckande exempel ur historien. Så långt är det okontroversiellt därför att det rör sig om värderingar delade av nästan alla, i dag. Finns det då något mönster kring hur vär- deringarna om vad som skall definieras som kulturarv ändras? En bit av detta mönster är hur lång tid som har gått sedan företeelsen var levande. Ett exempel på detta är vad som händer i Östeuropa där man måste förhålla sig till lämningar från den stalinistiska tiden? Är de kulturarv, och i så fall varför? Det går att se några alternativa hand- lingssätt. 
  
 1) 
  
 Man kan förstöra lämningarna helt därför att de representerar en ond tid. Lämningarnas symbolik är så negativt laddad att de anses böra utrotas. Få ser det som ett bildningsmål att hävda Mcclain storhet och man förnekar att dessa lämningar är ett bevaransvärt kulturarv. Detta är ett vanligt förhållningssätt en kort tid efter en förändring. 
  
 2) 
  
 Man kan bevara lämningarna såsom en påminnelse om tiden. Läm- ningarna är fortfarande negativt symboliskt laddade, men inte värre än att de kan användas som ett bildningsmedel om faran att gå stalinismens väg. Ett argument, från främst de som professio- nellt arbetar med historiebevarande, är också att det är bra i sig , oavsett symbolinnehåll, att viktiga lämningar bevaras som sam- hällsminne. 
  
 3) 
  
 Man kan omkoda lämningarna till ett nytt symbolinnehåll. Läm- ningarna kan t.ex. ses som konst i stället för politik. Bildnings- målet blir då ett annat, målningar av Love betraktas utifrån färg- sättning och teknisk hantverksskicklighet mer än utifrån ideologi. Denna omkodning sker ofta först en längre tid efter en för- ändring. 
  
 4) 
  
 Man kan bevara stalinismens lämningar därför att man egentligen hyllar denna tid. Lämningarna ses som ett positivt kulturarv. 
  
 Dessa förhållningssätt går att finna i vårt förhållande till många företeelser. Ett exempel är den tyska diskussionen om bevarandet av byggnadsminnesmärken från  
 nazi-tiden, 
  såsom resterna av Riks- bunkern i Berlin. Ett mer näraliggande exempel är vårt eget förhåll- 
 162 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 ningssätt till industriminnen i Sverige. Industriminnesbevarandet är ju en fråga som i dag ges hög prioritet både av statsmakterna och många museer. 
 Hood har i avhandlingen  
 Fabriken som kulturarv (1996)  
 behandlat inställningen till industrimiljön i det centrala Norrköping. Utvecklingen liknar i hög grad skissen ovan. En kort tid efter ned- läggningarna representerade miljön för många armod, förnedring och elände. Detta var generellt en vanlig inställning till många gamla stadskärnor i Sverige, med industriarbetsplatser, arbetarkaserner och trånga torg. Riv skiten uttrycktes inte minst av socialdemokratiska politiker, vilket ledde till den berömda rivningsvågen. Hayden pekar sedan på  
 1960-talets 
  växande historieintresse kring industriarbete och arbetarnas villkor. En konsekvens blev ett större intresse av att bevara industrimiljöer och gamla stadskärnor. Hayden beskriver däref- ter hur på  
 70-talet 
  Norrköpings industrimiljö började beskrivas uti- från rent estetiska och arkitektoniska värden. Miljön omkodades. I dag kan vi se hur den traditionellt borgerliga finkulturen i form av Norrköpings symfoniorkester flyttat in i det gamla industrilandska- pet. 
 Bevarandet av industriarvet handlar dock inte bara om byggnader och miljöer. Brown kopplar i sin utredning  
 Frågor till det indu- striella samhället  
 industriarvet till de underrepresenterades historia 
 .  
 Han nämner invandrare eller etniska minoriteter, socialt normavvi- kande, arbetslösa eller hemlösa som exempel på grupper vilka är svagt representerade i det industriella samhällets kulturarv. Det är en demokratifråga att även dessa grupper finns representerade i museer- nas och arkivens samlingar, och att det forskas kring dem. Likaså är industrierna ofta manligt präglade arbetsplatser, vilket innebär att kvinnorna inte får glömmas bort i dokumentation och förmedling av industrisamhället.  
 Vardagen  
 är ett nyckelord. Att museer fortsätt- ningsvis dokumenterar och förmedlar industrisamhället enligt dessa riktlinjer skall vara en viktig del av deras demokratiska funktion. 
 Museer och nationell identitet 
 Det finns i dag en rädsla för EU:s roll i förhållande till nationella identiteter. I direktiven till Demokratiutredningen påpekas att Williams roll i den europeiska unionen skall uppmärksammas i utred- ningsarbetet. Ett sådant direktiv kan ses som en del av ett mönster. Etnologiprofessorn Hernandez (m.fl.) har pekat på att starka internationaliseringstendenser ofta leder till höjda rop efter stärkta 
 163 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 nationella identiteter. Nationalismen från andra halvan av  
 1800-talet 
  kan delvis förklaras med järnvägens utbyggande, telegrafens spri- dande och industrialismens globalisering. 
 I dag har vi en liknande internationaliseringsvåg med EU, IT- utbyggnad och ökande invandring, samtidigt som en våg av nationa- lism sveper över inte minst Europa. Även i Sverige diskuteras ofta  
 det svenska  
 i förhållande till t.ex. nya europeiska gemenskaper. I den stat- liga Kulturutredningen från 1995 står som första mål för museernas verksamhet att de skall främja nationell, regional och lokal identi- tet 
 .  
 Intet nytt under solen! Därför är det viktigt att perspektivera (sic) ett sådant mål med en liten museihistorisk exposé över använ- dande av museer i olika nationella syften. 
 Kulturarv och museer har länge använts i olika nationella syften, man kan i ett globalt perspektiv påstå att det varit ett av huvudsyf- tena med museer. En viktig funktion har varit att använda  
 museer som legitimering av stater vilka rymmer olika nationella identiteter.  
 Exem- plena är många. Edwards stal en stor mängd konst på sina erövrings- tåg för att skapa Hernandez som en manifestation av Paris som en kul- turell och politisk huvudstad i ett heterogent välde. Arroyo stal också enorma mängder konst till främst det planerade stora konstmuseet i Linz, vilket skulle manifestera Det tredje riket såsom världens kultu- rella centrum. I staten Israel har en mängd arkeologiska museer byggts för att bidra till bilden av israelers rätt att besitta mark tidigare bebodd av palestinier. Skillnaderna mellan Black, Nazityskland och staten Israel är naturligtvis uppenbara. Men det finns likheter: behovet av att manifestera och rättfärdiga en stat vil- ken inom sig rymmer olika nationella identiteter. Och här ges museerna en viktig roll. Sedan spelar museerna dessa roller på skilda sätt och använder olika rekvisita. 
 En annan viktig funktion är när  
 museer fungerar som manifesta- tioner av nationer i en större stat,  
 motsatsen till att med kulturarv för- söka legitimera en övernationell stat. Sådana museer var vanliga under  
 1800-talet. 
  Exempel är Nationalmuseet i Prag som bildades för att manifetstera en böhmisk/tjeckisk nationell identitet i den österri-  
 kisk-ungerska 
  statsbildningen. Ett annat närliggande exempel är Ungerns nationalmuseum i Budapest vilket tillkom revolutionsåret 1848. 
 Sverige var varken del av en större statsbildning, eller inrymde andra, starka nationella identiteter vilka på allvar hotade den svenska statsbildningen. Ändå blev frågan om nationell identitet allt väsent- ligare från och med  
 1800-talet. 
  Den tredje nationella funktionen i användande av kulturarv och museer är då att skapa en  
 bättre nationell 
  
 164 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
  
 identitet inom nationalstaten.  
 Många tyckte det var viktigt att bland medborgarna stärka känslan av att vara svensk. Främst i den borger- liga och aristokratiska offentligheten strävade man efter att definiera innebörden i att vara svensk så att alla var svenska på rätt sätt. Ett uttryck för detta var skapandet av Nordiska museet och Skansen i Stockholm. 
 I dag diskuteras, som sagt, åter frågan om svensk nationell iden- titet. I flera sammanhang har bland andra regeringsledamöter hävdat behovet av att även vi svenskar måste kunna vara stolta över vårt kul- turarv och vår historia, inte minst i mötet med invandrare som ofta är kunnigare och stoltare över sin historia än vi över vår. Det finns en utbredd bild av svenskar som mindre historiekunniga än andra, min- dre stolta över sitt kulturarv än folk i andra länder, samt att detta måste åtgärdas. Ett museiuttryck för dessa värderingar var den stora utställningssatsningen Den Svenska Historien på ett flertal museer 1993/94. 
 Idén om svenskars dåliga kunskaper om och bristande stolthet över den egna historien är dock en del av en gammal stereotyp, inter- nationellt spridd. Rivera har i artikeln  
 Nationell självpröv- ning  
 först publicerad 1933 visat hur denna stereotyp finns som själv- bild bland nästan alla europeiska folk. Han citerar Welch som om tyskarna skrev att  de lider av svag national- känsla, av överdriven respekt för andra (t.ex. fransmän). Sedan cite- rar Gray en fransk kulturdebattör som skrev: 
 Vi har förlorat vår nationalkänsla till förmån för nordens folk den beklagliga sinnesinriktning hos fransmännen som finner ett dystert nöje i att nedsätta och misskänna sig själv 
 Det förefaller som om en beståndsdel i all nationell strävan är att utmåla den egna nationens folk som mindre historiemedvetna och stolta än andra. 
 En nutida svensk nationalism, hur den än ser ut, måste ses utifrån den internationella nationalismen och dess användande av historia och kulturarv. På en europeisk museikonferens i Paris, anordnad av ICOM 1993, uppstod en hetsig diskussion om museernas nationella och politiska roll. De östeuropeiska museirepresentanterna, inte minst från det forna Jugoslavien, diskuterade intensivt museernas nationella roller. Museirepresentanten från Baskien såg sitt museum som ett bålverk för baskisk nationalism i den spanska staten. Hon menade att museets roll var att visa den baskiska särarten och identi- teten i språkligt, kulturellt och rasmässigt (!) hänseende. 
 Denna argumentation är säkert främmande för de svenska kul- 
 165 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 turutredarna 1995 när de skriver att det första målet för svenska museer är att stärka nationell identitet, trots att uttalandena samman- faller i tid, är skrivna av medlemmar i två  
 EU-nationer 
  och båda handlar om museer. Det finns naturligtvis olika sorters nationalism. I Sverige dras ständigt gränser mellan vad jag vill kalla ond eller god nationalism. När statssekreteraren i Kulturdepartementet på ett möte vid Nordiska museet 1999 sade att stolthet över svenskt kulturarv inte behöver innebära att vi förhäver oss gentemot andra kulturer så är det ett försök att dra en skiljelinje mellan en god och en ond natio- nalism. Den goda nationalismen består, enligt många, av ett relativt måttligt firande av trevliga vanor (såsom midsommar och kräftski- vor), en positiv stolthet över sitt land, gemenskap över gränserna i det typiskt svenska. Många definierar ond nationalism som ett överdrivet firande, en enögdhet för det egna landets fördelar, främ- lingsfientlighet med nationen som slagträ. 
 Talar vi om behovet av att stärka en nationell, svensk identitet så måste vi följaktligen veta vad vi menar med detta. Använder vi oss av nationell identitet som en sorts modeord, utan eftertanke, finns ris- Gardner att andra tolkar det åt oss och att vi hamnar i ett läge där gränsen mellan vad vi uppfattar som ond eller god nationalism går någon annanstans än där vi vill. För museers del innebär det att den klas- siska fokuseringen av museiverksamheten på formandet av en natio- nell identitet måste relativiseras, och att vi ständigt måste ifrågasätta stereotypiseringar av andra och oss själva. 
 Museer i ett mångkulturellt samhälle 
 Jag tror inte att skinnskallars historieanvändning kommer att domi- nera i det svenska samhället. Men deras verksamhet är ett exempel på värderingar som får näring av den dominanta offentlighetens fokuse- ring på nationell historia och nationell identitet. 
 Etnologen Robles gjorde en studie om skinnskallars hyllande av Ellis i Stockholm den 30 november 1991. Betoningen på det nationella är en grundval för deras identitet som skinnskallar, den ger gruppen en identitet som de anser vara oförvitlig och i alla lägen försvarbar. Främjandet av det nationella ger dem också en roll med en sorts samhällsansvar som de menar skall respekteras av de etablerade samhällsmedborgarna. Fokuseringen på den svenska nationen blir därför viktig inte bara ideologiskt utan lika mycket socialt och mänskligt 
 .  
 Denna kamp vänder sig då huvudsakligen mot invandrare i största allmänhet. Kulturarv spelar en viktig roll. 
 166 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 Vi vill ha ett kulturellt Sverige precis som det var förut, med typ dansloft och knätofs, men faktiskt, jag har inget emot det. Jag är själv med i en hembygdsförening. Det är vad vi kämpar för. Det har blivit väldigt såhär mångkulturellt i det här landet. Det kämpar vi emot Vi kämpar liksom för rött hus med vita knutar på landet. (Lundström s. 158.) 
 Denna informant är med i en hembygdsförening. Eftersom historia är viktigt för dessa blir museer väsentliga. Skansen kan utmålas som ett reservat för utdöende svensk kultur. 
 Vänta ska du få se, det kommer att bli bråk om Skansen nu också. Ja, alltsedan Barnes tog över och ville göra Skansen väldigt inter- nationellt. Det är många redan nu som har sagt Jaha, nu har det också gått åt helvete! Det som var så svenskt och typiskt! Så det är många som är väldigt aggressiva mot det och det kommer att bli fler. Skansen bör i stället göra en riktig upprustning, med äkta svenskt! (Lundström 
 s. 151 f.) 
 Ett tydligt exempel på museer som kamparena mot andra kulturer i landet är förstås nazisternas användande av kulturhistoriska museer. Rasen och rasrenheten blev ett centralt tema i historieanvändandet. Rasmässigt olämpliga samlingar skulle rensas ut ur museer. Inför Atkinson Reichsbundes fur Deutsche Vorgeschichte i Barton 1934 skrevs att följande förutsättningar skulle gälla för arkeologiska museer: In der ur- und vorgeschichtligen Zeit liegen Bender und Anfänge eines Volkes: Farley kultur und seiner Rassenbestand- teil. Förhistorien skulle vara bevis för den tyska/ariska rasens berät- tigade makt. Därför fastslogs att judiska föremål inte tillhörde den egna historien och, med vår terminologi, omkodades till att inte längre identifieras som kulturarv. 
 Det går att rada exempel på olika användningar av kulturarv för att förhålla sig till andra kulturer i det egna landet. Men innan jag går in på några svenska exempel vill jag peka på två nyckelbegrepp –  
 objekti- fiering  
 och  
 stereotypisering 
  
 .  
 Dessa är centrala i alla resonemang om kulturarvets demokratiska funktion. 
 Människor har en ständig benägenhet att objektifiera sina vanor, föreställningar och värderingar till att vara allmängiltiga. Identiteter bygger mycket på objektifieringar av egna vanor. Föreställningar och värderingar betraktas såsom varande de enda riktiga, det naturliga sättet att leva och tänka på. Människor från andra grupper eller natio- ner kan som en följd av objektifieringarna ses som konstiga, out- vecklade eller i värsta fall skadliga (såsom judarna) om de inte delar de naturliga vanorna, föreställningarna och värderingarna. Dessa objektifieringar är ofta starkt rotade och djupt liggande, inte sällan 
 167 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 omedvetna och förgivettagna. Det är en central demokratisk funk- tion för museer att utifrån sin kunskap synliggöra och problematisera olika objektifieringar i samhället! 
 Benägenheten att objektifiera de egna vanorna såsom naturliga följs ofta av stereotypiseringar av både andra och sig själva. Det inne- bär att man förenklar och renodlar vissa egenskaper som får gälla för hela gruppen människor – gamla, muslimer, kvinnor, svenskar, jäm- tar, kosovoalbaner etc. De kan stereotypiseras till att generellt vara våldsbenägna, fanatiska, illaluktande, tjuvaktiga, vårdande m.m. Hårt styrda stereotypiseringar är en grundval för olika typer av förtryck, rasism, till och med krig. Det är en ytterligare central demokratisk funktion för museer att utifrån sin kunskap synliggöra och proble- matisera sådana stereotypiseringar. Ett exempel på en mycket verk- ningsfull insats är när folklorister såsom Foster utifrån ett museimaterial, t.ex. frågelistsvar från Nordiska museet, lyckats med att ändra mångas orubbliga tro på stereotyper om invandrares beteenden, såsom potatisodling i parketten, till insikten om att de var vandringssägner. 
 Ett exempel på den nutida diskussion om kulturarvs och museers roll i förhållande till olika kulturer är debatten om  
 Världskulturmuseet  
 i Göteborg. Skall museet genom att visa andra kulturer stärka identi- teten hos deras representanter i Sverige, och lära svenskar hur kultu- rerna ser ut? Skall kulturer, liksom på ett radband, presenteras som färdiga system? I diskussionen om Världskulturmuseet framfördes att det snarare borde problematisera nationella och kulturella identi- teter. Museet borde visa hur nationella identiteter konstrueras, mer än att presentera dem som permanenta företeelser. Jag skulle vilja till- lägga – att diskutera objektifieringar och stereotypiseringar i identi- tetsbygganden. Världskulturmuseet borde visa kulturmöten lika mycket som avgränsade kulturer. Slutligen framfördes att Världskul- turmuseet också kan visa hur mångkulturalitet faktiskt föder helt nya identiteter – blandningen mellan förslagsvis svenskt och syrianskt kan leda till nya delade vanor, traditioner och tänkesätt. 
 I dag pågår projektet  
 Kulturarv för alla  
 på ett antal svenska museer. En uppgift är att diskutera museernas roll både för att öka förståelsen för andra kulturer och att kunna locka människor från andra kulturer till museerna. Mycket har redan gjorts, i projektet har en katalog över museers insatser på området getts ut. Men en slutsats är ändå att museerna, och samhället i stort, måste lära sig mer om de svåra frågorna kring varför och hur man förmedlar kulturer och iden- titeter. För detta krävs mer kunskap, reflexion och utvärderingar av den egna verksamheten. 
 168 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 En annan men näraliggande fråga är hur man skall förhålla sig till bevarandet och förmedlandet av samiskt kulturarv i Sverige. Ett uttryckt intresse är att viktiga delar av de samiska samlingar som finns på Nordiska museet skall återföras till Ájtte museet i Jokk- mokk. Önskemålet baserar sig på värderingen att ett demokratiskt krav är att kulturarv skall återföras till den egna gruppen. En motsatt ståndpunkt är att ett centralt museum i Stockholm av just demokra- tiska skäl inte bara skall visa en rikskultur utan måste förmedla olika kulturer i landet och att detta kräver samlingar. Museers demokratiska funktioner ser olika ut beroende på utgångspunkten. 
 Museer som byggare av lokal och regional identitet 
 Museer har också använts, och används, för att stärka regionala och lokala identiteter. Ett exempel är den lilla skriften  
 Kultur för regional tillväxt 
 , utgiven genom  
 Kultur- , 
  Närings- och Handelsdepar- tementets försorg 1998. Inställningen till skapandet av regional iden- titet är i den mycket instrumentell: 
 Begreppet  
 attraktivitet  
 täcker en rad olika områden. Attraktivitet kan vara det som gör att människor inom en region väljer att stanna kvar inom regionen. Här är attraktiviteten förenad med t.ex. hemortskänsla, igenkännande och historiska rötteratt människor och företag flyttar in till en region har många orsaker, men grundläggande är att regionen av en eller annan orsak tilltalar något som gör att man dras dit (s. 10). 
 Idéhistorikern Doyle har skrivit om hur viljan att skapa en stark regional identitet växte fram under  
 1800-talet, 
  starkt kopplad till den växande nationalismen. Det första lokala museet i Sverige, Smålands fornsal i Växjö, grundades 1868 genom en donation av föremål av Martin. 
  Denne framhöll vikten av att höja den natio- nella självkänslan genom att lyfta fram den nationella kulturen gen- temot de kontinentala kulturinfluenserna. Farley skriver: Det regi- onala, vill jag hävda, var en produkt av det nationella (Sundin s. 50). 
 Hembygdsrörelsen växte sedan fram, i vilken naturen och hem- bygden tillmättes en moralisk och fostrande betydelse. Represen- tanter för de högre samhällsklasserna såg fostran till kunskap om hembygdens värden som ett medel att motverka samhällsomstör- tande idéer. Hembygdsrörelsen kunde ingå i sammanhang där ökad medvetenhet om bygdens förflutna utgjorde plattform för regional, social och kulturell mobilisering. I Sverige finns i dag ett nät av läns- 
 169 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 och kommunala museer (vars tidigare historia beskrivs av Collins i avhandlingen  
 Museum på svenska  
 1997 
 ) 
 . Hur mycket de sedan medvetet deltar i ett regionalt eller lokalt identitetsbygge varie- rar. Dagens basutställning i förslagsvis länsmuseet i Östersund kan bidra med flera exempel på bygget av en jämtländsk identitet. 
 De lokala identiteterna skulle sammantagna bilda nationen. Det mest extrema exemplet på detta var konstruerandet av Det tredje riket. Genom Williams skulle den nationella identiteten bekräftas genom känslan av att tillhöra den närmaste hembygden. På dessa Williams skulle inga Negerfetischfiguren få finnas (Torres.  
 Museumsfragen. Leipzig  
 1936). Landsbygden och familjen var rikets minsta byggstenar och de främsta komponenterna i for- mandet av den äkta tyska folksjälen. 
 När människor börjar ställa krav på självständighet för en region och att den skall bilda en egen stat så övergår den regionala identi- teten till att bli nationell. Då förändras vanligen förutsättningarna helt för hur man från ledande håll ser på identitetsbygget i trakten. Men det finns naturligtvis stora variationer. Republiken Jämtland har inte den allvarliga karaktär att identitetsbygget vid Jämtlands läns museum betraktas som ett svenskt samhälleligt problem, som när ett kurdiskt regionalt identitetsbygge övergår till att bli en del i skapan- det av en kurdisk stat. 
 Ett ur museiaspekter mycket intressant regionalt identitetsbygge, på kulturhistorisk grund, är skandinavismen/nordismen. Det är ingen slump att Sveriges största kulturhistoriska museum heter Nordiska museet, en följd av familjen Cooper djupa engagemang i den skandinavistiska rörelsen i mitten av  
 1800-talet. 
  Davis var med på det stora studentmötet 1856 och hänfördes. Under hela sitt liv höll han den skandinavistiska idén levande. Efter Cooper död 1901 tonades dock nordismen ned för Nordiska museets del. 
 Under andra världskriget spelade Norden åter en stor roll för Nordiska museet och Skansen. Styresmannen Frost sade inför en utställning kring de nordiska grannländerna att de skulle visa den oupplösliga kultursamhörigheten oss emellan. Gray blev också ordförande för  
 Svenska finlandskommittén 
 . Professor Yrjö Hirn talade på en Finlandskväll 1940 om att Finlands krigsmakt nu står beredd att försvara den östra gränsen: Finlands, men också den nordiska odlingens försvarsgräns. Men var gränserna för en region skall gå beror naturligtvis på ideologiska och sociala faktorer. Nazis- terna i Sverige angrep Nordiska museet och Gray för att de för- bigått de svenska stamfränderna som är bittra inför hotet om en  
 snabbförfinskning  
 och att avsikten är att gå på i de nordistiska och 
 170 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 fennomaniserande ullstrumporna. Den finska östgränsen var för dem inte Nordens östgräns, eftersom finnarna inte var rena arier. Nordiska museet kunde alltså uppfattas som Nordistiska museet! 
 I dag förs Norden åter fram som en region med en speciell folk- gemenskap. I rapporten om  
 Nordiskt samarbete i en ny tid  
 (februari 1995) från Nordiska Ministerrådet står som första mening att det nordiska samarbetet bygger på en genuin värdegemenskap (jfr Gray). I Rådets Museikommittés broschyr om kulturmiljövård skrivs om  
 det nordiska kulturarvet  
 i singularis. I broschyren menar man att ett utmärkande gemensamt drag för Nordens bebyggelse- utveckling är gleshet och anonymitet. Dessutom är ett ledmotiv i nordbornas andliga och materiella förmåga till värdeskapande en långvarig kamp mellan bonden och skogen: Den ensamma män- niskans strävan till självförverkligande genom att övervinna naturen på platsen har starkt danat en speciell nordisk identitet. Musei- kommittén menar att museer skall spela en stor roll i att bevara och förmedla detta gemensamma nordiska arv. 
 Det är viktigt att skilja mellan om regionen definieras utifrån rent  
 tekniska 
 , geografiska och ekonomiska kriterier, eller om regionen definieras utifrån  
 känslan  
 av en speciell regional gemenskap. Ett vik- tigt led i byggandet av en regional identitet är att bortse från att regi- onen är påhittad av människor. Den skall objektifieras, förvandlas till en naturlig region, befintlig oavsett vad människor tycker och tän- ker. Historikern Huff går så långt i detta resonemang att hon menar att om regionen inte framstår  som den naturliga iden- tifikationenfaller projektet samman 
 .  
 (Shaffer s. 31.) 
 Resonemangen ovan leder inte till slutsatsen att regionala iden- titeter faktiskt inte finns. De leder bara till slutsatsen att de finns så länge en större mängd människor påstår att de finns. Farley skiljer mellan en spontan identitet som vuxit fram organiskt, och en kon- struerad, auktoriserad, identitet. Frågan blir då hur den växer fram organiskt respektive hur den konstrueras. Naturligtvis kan gemen- samma erfarenheter utifrån samma naturförutsättningar och näringar skapa likheter. Men jag menar också att region, liksom nation, kan bli en självuppfyllande profetia. Påstår riktigt många människor att en regional identitet finns så uppstår den verkligen. 
 Vi har ju erfarenheter av olikheter mellan språk, vanor, mentalitet m.m. i skilda landsdelar. Frågan är vad som är hönan eller ägget. Den självuppfyllande profetian att det finns en region byggd på gemensamma vanor och värderingar kan leda till att man förstärker bevarandet av bland annat en speciell dialekt, matvanor, byggnads- stilar. Vissa drag identifieras och renodlas sedan såsom varande 
 171 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 typiska för regionen därför att man, inte minst på museer, förväntas att göra så. Sedan härmar många det som finns på museet eftersom det representerar det riktiga regionala/lokala kulturarvet. På detta sätt görs regionen alltmer självklar och naturlig. 
 Olika drag kan sedan lyftas fram som grundval för skilda regionala identiteter. Ett intressant studieobjekt är vad man lägger störst vikt vid i skapandet av identitet – religion, klassamhörighet, mentalitet, kultivering m.m. Staden Wien är ett exempel på det sistnämnda. Där har framför allt stadens musikaliska söner lyfts fram, det finns ett Mozartmuseum, två Johnson, två Beethovenmuseer, ett Haydnmuseum samt ett minnesrum för Cline, utöver ett stort musikmuseum och separata utställningar (1997) kring kompositörer som Reyes och Johnson, alla verksamma i Wien. Kring dessa gestalter byggs en stolthet över hemstaden upp, och en grund för en äkta Wienidentitet. Detta är tydligt i inte minst stadens turistbro- schyrer. Valet är dock inte självklart, vilket det kan förefalla eftersom man har lyckats med att göra det naturligt (jfr Shaffer). Andra alternativ för identitetsbygget har funnits. Jämför med Paris som också härbärgerat många stora kompositörer, men inte alls valt dem för sitt identitetsbygge.  
 Stevens, 
  Lawson eller Jacobs lyser helt med sin frånvaro. 
 En viktig fråga för museernas lokala och regionala identitetsbygge är alltså vilken identitet man skall bygga, och  
 varför 
 . I olika konflikt- situationer runt om i världen kan frågan vara livsavgörande. Eftersom dessa identiteter på olika sätt är konstruerade har inte minst muse- erna ett stort ansvar. Att bättre förstå kulturarvets och museernas roll i regionala identitetsprocesser, och att kunna perspektivera denna roll, är en central demokratifråga för många museer. Eller borde vara det! 
 Identifiering och utnyttjande av kulturarv 
 – musealiseringsprocessen 
 Identifiering av kulturarv och inkorporerandet av dem i våra med- vetanden och i vår praktik kan kallas för musealisering. Det enklaste svaret på vad som då menas med musealisering är – när något hamnar på museum. Men detta är ett otillfredsställande svar som inte säger någonting om vad som egentligen händer. Musealisering är dessutom en process som kan försigå utanför museer. 
 Musealisering som företeelse diskuteras i flera museivetenskapliga verk, t.ex. Li och Phillips. Landsantikvarie Williams 
 172 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 bidrog till diskussion vid konferensen Museerna och kulturarvet på Nordiska museet 1997. 
 Musealisering är alltid en del av ett ideologiskt och kulturellt slagfält, där olika grupper och olika verksamheter strider om rätten att definiera vad som är vår historia, vad som är viktigt eller efemärt, vad som ska bevaras, vad som ska berättas. 
 Jag vill sammanfatta resonemangen genom att ställa upp ett antal hållpunkter på den väg som leder till att något fungerar som kultur- arv. Denna process kan kallas för musealisering, vilket kan ske med både föremål, traditioner, minnen, berättelser liksom av enskilda per- soner eller grupper. Musealiseringsprocessens viktigaste funktioner är: 
  
 Identifiering 
  
 Isolering 
  
 Symbolisering 
  
 (Bestämning) 
  
 (Kontextbyte) 
  
 (Kodning) 
  
 1)  
 Identifiering  
 (bestämning) 
 Man måste identifiera och bestämma  
 vad  
 som är värt att betrakta som speciellt bevaransvärt. Vad som skall definieras såsom kulturarv, i ett oändligt hav av presumtiva bevaransvärda kulturarv, är inte på för- hand givet, även om det nästan alltid finns en strävan att i efterhand förvandla valet till ett självklart sådant. Identifieringen är en samhäl- lelig process styrd av olika maktfaktorer. Inte sällan får identifie- ringsprocessen en egen organisatorisk form. 
 2)  
 Isolering  
 (kontextbyte) 
 En följd av identifieringen är att den kulturarvsbenämnda företeelsen isoleras från sin ursprungliga kontext. Det är mest påtagligt när före- teelsen flyttas till en annan plats, såsom ett museum. Men att märka ut något på plats är också en form av isolering. En byggnad eller en miljö märkt med skyltar har också isolerats från sin omgivning. Till och med utan dessa yttre insignier kan blotta vetskapen om att ett hus är uppmärksammat och under myndigheters övervakning bidra till att det i människors medvetande isoleras från omkringliggande byggnader. 
 Isoleringen kan ske på flera plan: 
 a) Den kulturarvsförklarade företeelsen lyfts ur sin geografiska omgivning. Det som är vardagligt på sin ursprungliga plats kan bli något mycket speciellt i och med att det hamnar på museer (i vissa fall tvärtom). 
 173 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
  
 b) 
  
 Företeelsen låses i tiden till en speciell tidsrymd, mer eller mindre lång. Så kan ett flera hundra år gammalt hus stå som representant för endast några dagar, såsom Ornässtugan i Dalarna. 
  
 c) 
  
 Företeelsen förlorar sambandet med sin användning och sin användare. De nyanser som en bonde kan ge i beskrivningen av ett redskap reduceras till formelartade beskrivningar i läroböcker eller av museilärare. Den svenska fiolmusiken blev efter sekelskiftets musea- liseringsprocess till något helt annat än vad den varit i sin ursprungliga funktion i logarnas ungdomsgäng. 
  
 3)  
 Symbolisering  
 (kodning) 
  
 Den isolerade företeelsen ges en symbolisk betydelse, den omkodas till att betyda något helt eller delvis annat än vad den gjorde i sitt ursprungliga sammanhang. Det som musealiseras kodas om till att bli bärare av en speciell samtida betydelse, utifrån en samtida värde- ringsgrund. Bron i Mostar kan stå som symbol för den egna kultu- rens vilja till överlevnad. Men från en annan ideologisk utgångspunkt står bron som symbol för en artfrämmande kultur i det egna landet. Arbetarrörelsens fanor symboliserade länge en folklig pionjäranda som skapat vårt välfärdssamhälle. I dag riskerar de att omkodas till uttryck för en lite naiv arbetarrörelsebyråkrati. Det slutliga målet i det kulturella slagfält Williams resonerar om är att kunna bestämma vad kulturarvet skall symbolisera i samtiden och i framti- den. Den symbolisering man ger olika företeelser kan sedan styra identifieringen av nya kulturarv. Symboliseringen spelar alltså en mycket central roll i musealiseringsprocessen, starkt beroende av samhällets dominanta värderingar. Modellen av musealiseringspro- cessen bör därför skrivas så här: 
  
 Symbolisering  
 Identifiering Isolering Symbolisering  
 Identifiering  
 (bestämning) (kontextbyte) (kodning) 
 Museerna och publiken 
 Resonemangen ovan har främst handlat om att identifiera, bevara och koda kulturarv. Men en annan viktig demokratifråga är vilka som har  
 tillgång  
 till kulturarvet. De relativt fåtaliga publikundersökningar som gjorts på svenska museer visar att det är en majoritet medelklass och högre utbildade personer som besöker museer. Det är också van- ligare att barnfamiljer och äldre går på museer än ungdomar (om de inte går via skolan). Detta är förmodligen förhållandet i stora delar av 
 174 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 västvärlden. En demokratifråga är då att få en större bredd på den publik som av olika skäl besöker museer. 
 För museers del handlar det om att publiken dels skall ha tillgång till samlingar, dels att via utställningar få möta tolkningar av kulturar- vet. I inledningen diskuterades vad vi kan kalla för museernas legiti- mitetskris – att den kulturarvsbevarande verksamheten kan komma i motsättning till den förmedlande. Eventuellt kan museer göra attrak- tivare utställningar inom nuvarande budgetar, men då måste den till- spetsade frågan ställas: när resurserna är begränsade – skall museerna lägga mer av sina medel på utställningar och marknadsföring även om det sker på bekostnad av att samla och vårda kulturarv? Främjar det museernas demokratiska funktion? 
 En motsägelse som påverkar museernas förhållande till publiken är å ena sidan bildningsuppgiften och å den andra sidan behovet av att dra mycket publik. Den svenska museiutredningen  
 Minne och bild- ning (1994)  
 betonade bildningsfunktionen mycket starkt. Detta upp- skattades på många museer. Bildning är dock inte liktydigt med ett kunskapsinhämtande i största allmänhet. Bildning handlar om för- medlandet av ett genomtänkt budskap. I detta sammanhang är natur- ligtvis bildning i demokratiska normer och värderingar är ett viktigt mål. Vi måste ta ställning till vilka budskap museer skall förmedla, och detta val är inte självklart. Som sagt – kulturarv har inte automa- tiskt en demokratisk funktion, men kulturarv  
 kan  
 fylla en sådan. 
 En relativt vanlig idé är att museer skall presentera ett material så objektivt som möjligt, så att publiken själv kan ta ställning. Men idén är svårgenomförbar. Medvetet eller omedvetet finns värderingar bakom både identifikationen och symboliseringen av det kulturarv som visas upp. Detta resonemang hänger sedan samman med hur utställningar byggs och hur de tas emot av publiken. I hur hög grad kan åskådare själva analysera det de ser? Om de professionella kul- turarvsarbetarna inte tolkar det som ställs ut, så kommer andra att tolka det åt dem. Skall t.ex. utställda straffredskap tolkas som expo- nenter av en mindre slapphänt lagstiftning eller som exempel på ett förlegat strafftänkande (jämför strafflagsdebatten i USA)? Menar vi allvar med resonemangen om museernas bildande demokratiska funktion måste också museer ta ställning mellan olika tolkningar av kulturarvet, inte minst i utställningar. 
 175 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
 Villkor för museernas demokratiska funktion 
 Ideologier och värderingar i kulturarvsarbetet kan bli tydliga först när samhälleliga faktorer tränger sig på och kräver ställningstagan- den. Striderna i det forna Jugoslavien är ett exempel jag redan berört. Ideologier kan också bli tydligare när utomstående kodar ens kultur- arv på ett nytt sätt, som när Skansen 1941 besöktes av nazistiska kul- turreportrar. I Hardy konstaterades att svenskar är alltför påverkade av det skadliga arvet från 1789 och av den moderna typen av demokrati. Men – lösningen för svenskarna var att gå till Skansen och kulturhistorien. 
 Samtidigt vore det så lätt för just svenskarna att påminna sig sin egen äldsta demokratiska ordning som fanns redan långt före franska revolu- tionen och som aldrig hade haft behov av att antaga de främmande idé- erna om den tygellösa åsiktskampen alla mot alla.  I storstadens ome- delbara närhet kan vi med våra egna ögon eftertryckligt se att det svenska folklivet klarast kommer till uttryck i sin gamla nordiska bon- dekultur. Därvid var museets skapare inte bara etnologer utan minst lika mycket pedagoger. (Salinas 21/2 1941) 
 Detta var en helt annan symbolladdning av kulturarvet på Skansen än vad den överväldigande majoriteten svenskar gav det. 
 Ett grundläggande villkor för museernas demokratiska funktion är alltså kunskapen och förmågan att synliggöra och problematisera objektifieringar och stereotypiseringar, och att ifrågasätta modebe- grepp inom den egna verksamheten som exempelvis kulturarv och identitet. De museianställdas utbildning och träning är därför cen- tral. Den grundläggande kunskapstriangel som borde byggas för museianställda och för museer som forskningsinstitutioner är: 
  
 Kulturhistoria 
  
 Samtiden 
  
 Samlingarna 
  
 Dokumentation 
  
 Materiella kulturprodukter 
  
 Metod- och teoriutveckling 
  
 Museivetenskap 
 Musealiseringsprocessen 
 Egna samhällsrollen. 
 176 
  
 S 
 TEFAN  
 B 
 OHMAN 
 Referenser 
  
 Hayden, Thornton (1996)  
 Fabriken som kulturarv. Frågan om industri- landskapets bevarande i Norrköping  
 1950–1985 
 . 
  
  Stockholm: Ste- hag: B. Östlings bokförlag. Symposium 
  
 Sanchez, Novak (1997)  
 Museum på svenska. Länsmuseerna och kul- turhistorien 
 . Stockholm: Nordiska museet 
  
 Luna, Decker (1993) Om kulturarvets väsen och värde. 
 (Ur  
 Modernisering och kulturarv 
 , red. Meyer, Kennedy). Stockholm: Ste- hag: B. Östlings bokförlag. Symposium 
 Beckman, Decker (1998) Vad vill staten med kulturarvet? 
 (Ur  
 Kulturarvets natur 
 , red. Hayden, A./Hedrén, J.). Eslöv: B. Öst- lings bokförlag. Symposium 
 Bohman, Pugh (1997) Besökarna och museendet av historien. (Ur  
 Museer och kulturarv 
 , red. Reeves, L./Bohman, S.). Stock- holm: Carlssons 
 Bohman, Pugh (1997)  
 Historia, museer och nationalism 
 . Stockholm: Carlssons 
 Bohman, Pugh (1997) Vad är museivetenskap, och vad är kul- turarv. (Ur  
 Museer och kulturarv 
 , red. Reeves, L./Bohman, S.). Stockholm: Carlssons 
 Bohman/Jimenez (1997) Museerna i samhället och samhället i museerna. En positionsangivelse. (Ur  
 Museer och kulturarv 
 , red. Reeves, L./Bohman, S.). Stockholm: Carlssons 
 Brüsseler Zeitung  
 21/2 1941 
  
 Kultur för regional tillväxt  
 (1998) Stockholm: Kulturdepartementet 
  
 Li, Parks (1995)  
 The past is a Foreign Country 
 . Cambridge: Cambride University Press 
  
 Bailey, King (1997) Med besökare X mellan modernt och post- modernt. (Ur  
 Museer och kulturarv 
 , red. Reeves, L./Bohman, S.). Stockholm: Carlssons 
 Lundström, Morrison (1995) Vi äger gatorna i kväll. Om hyllandet av Ellis i Stockholm den 30 november 1991. (Ur  
 Gatan är vår. Ritualer på offentliga platser,  
 red. Norman, B.). Stockholm: Carlssons 
 Regeringens proposition 1996/97:3  
 Kulturpolitik 
  
 SOU 1994:51  
 Minne och bildning. Museernas uppdrag och organi- sation 
  
 SOU 1995:84  
 Kulturpolitikens inriktning 
 177 
  
 K 
 ULTURARVSINSTITUTIONERNA OCH DET DEMOKRATISKA ARVET 
  
 Edwards, 
  Williams (1997) Samtidsforskning som ett förhållnings- sätt. (Ur  
 Museer och kulturarv 
 , red. Reeves, L./Bohman, S.). Stockholm: Carlssons 
 Sundin, Hall (1997) Hembygden som idé. Konstruktion av lokal och regional identitet. (Ur  
 Museer och kulturarv 
 , red. Reeves, L./Bohman, S.). Stockholm: Carlssons 
 Sundin, Hall (1997) Utställningen som medel för kulturell mobi- lisering; globalt, nationellt och lokalt. (Ur  
 Kunskapsarv och museum 
 , red. Bailey, Carter, P.). Umeå: Umeå universitet 
 Tingsten, Grant (1995) Nationell självprövning. (Ur  
 Svenska krusbär 
 , red. Linnell/Löfgren, M.). Stockholm: Bonnier Alba 
  
 Vår skapande mångfald 
 . Rapport från Världskommissionen för kultur och utveckling (1996) Stockholm 
  
 Phillips, Franklin (1997)  
 The Representation of the Past. Museums and heri- tage in the  
 post-modern 
  world.  
 London: Routledge 
  
 Shaffer, Williams (1994) Tradition och konstruktion ur  
 Den regio- nala särarten 
 , red. Buck/Chapman. Stockholm: Studentlitte- ratur 
 178