SOU 2006:68 
  
 Klenoder i tiden 
  
 Betänkande av Utredningen om scenkonstens dokumentation 
  
 Stockholm 2006 
  
 En utredning om samlingar kring scen och musik 
  
 SOU och Ds kan köpas från Thomas kundtjänst. För remissutsändningar  
  
 av SOU och Ds svarar Thomas Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets  
  
 förvaltningsavdelning. 
  
 Beställningsadress:  
  
 Fritzes kundtjänst 
  
 106 47 Stockholm 
  
 Orderfax: 08-690 91 91 
  
 Ordertel: 08-690 91 90 
  
 E-post: order.fritzes@nj.se 
  
 Internet: www.fritzes.se 
  
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 2003. 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som skall svara på remiss. 
  
 Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på 
  
 http://www.regeringen.se/remiss  
  
 Omslagsbilden: Stewart; Dekorförlaga till Patel tält, Contreras i Sparks 1786. 
  
 Sveriges Teatermuseum 
  
 Tryckt av Cooper AB 
  
 Stockholm 2006 
  
 ISBN 91-38-22606-5 
  
 ISSN 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för  
  
 Utbildnings- och kulturdepartementet  
  
 Genom beslut den 27 oktober 2005 bemyndigade regeringen  
  
 chefen för Utbildnings- och kulturdepartementet att tillkalla en  
  
 särskild utredare med uppdrag att göra en översyn över scenkonstens  
  
 dokumentation. Samtidigt fastställdes direktiv för utredningen  
  
 (Dir. 2005:111).  
  
 Med stöd av bemyndigandet utsågs samma dag undertecknad,  
  
 överintendenten Massey som särskild utredare.  
  
 Jag får härmed överlämna betänkandet Hanson i tiden (SOU  
  
 2006:68). Uppdraget är därmed slutfört.  
  
 Stockholm i juli 2006  
  
 Massey 
  
 5  
  
 Innehåll  
  
 1 Sammanfattning och förslag........................................ 11  
  
 1.1 Utredningens inriktning  sammanfattning........................... 11  
  
 1.2 Utredningsförslagen i punktform........................................... 18  
  
 2 Scenkonstens dokumentation  behov och syften .......... 25  
  
 2.1 Vad är scenkonst? .................................................................... 25  
  
 2.2 Scensamlingar i Sverige – behov av specialisering.................. 27  
  
 2.3 Dokumentationens art och innehåll ....................................... 29  
  
 2.4 Efterfrågan och målgrupper .................................................... 33  
  
 2.4.1 Det allmänna, publika intresset ................................... 33  
  
 2.4.2 Scenkonsternas branschintressen ................................ 35  
  
 2.4.3 Utbildnings- och forskningsintressena ....................... 40  
  
 2.5 Grundmodell för en organisation för scensamlingar............. 47  
  
 3 Stiftelsen Drottningholms teatermuseum och Sveriges  
  
 Teatermuseum ........................................................... 51  
  
 3.1 Tillkomsten av Drottningholms teatermuseum..................... 52  
  
 3.2 Stiftelsebildningen ................................................................... 53  
  
 3.3 Kulturskyddet av Drottningholm........................................... 55  
  
 3.4 Föreställningarna ..................................................................... 56  
  
 3.4.1 Vänföreningens föreställningar.................................... 56  
  
 3.4.2 Utredningar av TOR och Virdebrandt........................ 57  
  
 3.4.3 Organisationsförändringar under 1980-talet .............. 59 
  
 Innehåll SOU 2006:68  
  
 6  
  
 3.4.4 Confidencen på Ulriksdal och de andra  
  
 slottsteatrarna................................................................59  
  
 3.4.5 Samarbetet mellan DTM och Kungl. Operan .............61  
  
 3.4.6 Föreställningarnas omfattning och inriktning ............62  
  
 3.5 Föreställningarnas ekonomi ....................................................65  
  
 3.5.1 Intäkterna ......................................................................65  
  
 3.5.2 Kostnaderna...................................................................67  
  
 3.5.3 Föreställningarnas personalkostnader .........................69  
  
 3.5.4 Pensionskostnaderna ....................................................72  
  
 3.6 Teatermuseum ..........................................................................75  
  
 3.6.1 Lokalerna i Filmhuset och Gäddviken.........................75  
  
 3.6.2 Magasinen ......................................................................78  
  
 3.6.3 Utställningspaviljongen på Drottningholm ................83  
  
 3.6.4 Teatermuseums samlingar ............................................83  
  
 3.7 Teatermuseums ekonomi.........................................................88  
  
 3.7.1 Intäkter ..........................................................................88  
  
 3.7.2 Statsbidraget ..................................................................90  
  
 3.7.3 Teatermuseums kostnader............................................96  
  
 3.7.4 Kostnadsutvecklingen från 2002..................................98  
  
 3.8 Sammanfattning av utvecklingen för Drottningholms  
  
 slottsteater/Sveriges Teatermuseum .....................................101  
  
 4 Dansmuseet .............................................................105  
  
 4.1 Dansmuseets bakgrund..........................................................105  
  
 4.2 Museets lokaler.......................................................................108  
  
 4.3 Museets samlingar ..................................................................108  
  
 4.3.1 Föremålssamlingen .....................................................108  
  
 4.3.2 Arkivet .........................................................................109  
  
 4.3.3 Biblioteket ...................................................................110  
  
 4.3.4 Videoteket ...................................................................110  
  
 4.4 Museets utställningar .............................................................111  
  
 4.5 Dansmuseets ekonomi ...........................................................112  
  
 4.6 Slutsatser om Dansmuseets verksamhet och ekonomi ........114 
  
 SOU 2006:68 Innehåll  
  
 7  
  
 5 Organisationsförslag för scensamlingarna.................... 119  
  
 5.1 Organisationernas ställningstaganden .................................. 119  
  
 5.2 Utredarens utgångspunkter................................................... 120  
  
 5.3 Alternativet Filminstitutet .................................................... 123  
  
 5.3.1 Filminstitutets verksamhet ........................................ 124  
  
 5.3.2 Filminstitutet och scensamlingarna........................... 126  
  
 5.3.3 Filminstitutet som möjlig huvudman för  
  
 scensamlingar .............................................................. 128  
  
 5.3.4 Film- och scensamlingar i framtiden ......................... 129  
  
 5.4 Alternativet Statens musiksamlingar .................................... 130  
  
 5.4.1 Musiksamlingarna, presentation ................................ 131  
  
 5.4.2 Musiksamlingarna och scensamlingarna ................... 134  
  
 6 Rekommendationer om föreställningsverksamheten  
  
 vid Drottningholmsteatern ......................................... 137  
  
 6.1 Förslag från DTM och från Kungl. Operan......................... 139  
  
 6.2 Utredarens rekommendationer............................................. 142  
  
 6.2.1 Värdering av förslagen................................................ 142  
  
 6.2.2 En modell för samverkan mellan stiftelsen och  
  
 Kungl. Operan ............................................................ 144  
  
 6.2.3 En operaakademi för tidig musik............................... 147  
  
 6.3 Ansvaret för Drottningholms teaterbyggnad ...................... 148  
  
 7 Stiftelsefrågor .......................................................... 151  
  
 7.1 Stiftelselagen........................................................................... 151  
  
 7.2 Politisk styrning och ändring av en stiftelses ändamål ........ 154  
  
 7.3 Anslagsstiftelser ..................................................................... 156  
  
 7.3.1 Befintliga anslagsstiftelser.......................................... 157  
  
 7.3.2 Avveckling av anslagsstiftelser................................... 159  
  
 7.4 Alternativ för Stiftelsen Drottningholms teatermuseum.... 160  
  
 7.5 Alternativ för Stiftelsen Dansmuseifonden.......................... 162 
  
 Innehåll SOU 2006:68  
  
 8  
  
 8 Vissa andra scensamlingar.........................................163  
  
 8.1 Marionettmuseet ....................................................................163  
  
 8.1.1 Bakgrund .....................................................................163  
  
 8.1.2 Samlingen.....................................................................165  
  
 8.1.3 Utredarens förslag ......................................................165  
  
 8.2 Arkivet för Folklig Dans .......................................................166  
  
 8.2.1 Bakgrund .....................................................................166  
  
 8.2.2 Samlingen.....................................................................167  
  
 8.2.3 Samarbetsnämndens förslag .......................................168  
  
 8.2.4 Utredarens förslag ......................................................168  
  
 9 Verksamheten vid Scen- och musiksamlingarna ...........171  
  
 9.1 Om verksamhetsidén .............................................................172  
  
 9.2 Några utredningar om arkiv, bibliotek och ljud- och bild...173  
  
 9.3 Slutsatser om specialsamlingar ..............................................182  
  
 9.4 Utredningar och samtidsdokumentation..............................184  
  
 9.5 Insamling och utlån av föremål .............................................185  
  
 9.6 Regional verksamhet ..............................................................186  
  
 9.7 Internationella aspekter .........................................................187  
  
 10 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi ............189  
  
 10.1 Musiksamlingarnas resursbehov............................................190  
  
 10.2 Scen- och musiksamlingarnas organisation ..........................190  
  
 10.3 Lokalfrågor .............................................................................191  
  
 10.3.1 Utställningar................................................................193  
  
 10.3.2 Arkiv och bibliotek .....................................................194  
  
 10.3.3 Föremålsmagasin.........................................................195  
  
 10.3.4 Kanslilokaler................................................................196  
  
 10.4 Bemanning ..............................................................................197  
  
 10.5 Drift, övrigt ............................................................................199  
  
 10.6 Sammanställning av kostnader, finansiering.........................199 
  
 SOU 2006:68 Innehåll  
  
 9  
  
 11 Mål för Scensamlingarna........................................... 203  
  
 12 En avslutning  kring kulturpolitikens  
  
 organisationsutveckling............................................. 207  
  
 Referenser ...................................................................... 215  
  
 Bilagor  
  
 Bilaga 1 Kommittédirektiv .......................................................... 219  
  
 Bilaga 2 Förteckning över personer som intervjuats för  
  
 utredningen .................................................................... 225  
  
 Bilaga 3 En översikt över viktigare teaterhistoriska musei-,  
  
 biblioteks- och arkivsamlingar i Sverige utöver dem  
  
 vid Sveriges Teatermuseum ........................................... 229 
  
 11  
  
 1 Sammanfattning och förslag  
  
 1.1 Utredningens inriktning  sammanfattning  
  
 Huvuduppgiften för denna utredning är enligt direktivens sammanfattning  
  
 att göra en översyn över insatserna för dokumentation  
  
 inom scenkonstens område samt bedöma behovet av särskilda mål  
  
 för området. I syfte att öka samlingarnas tillgänglighet och vårdinsatsernas  
  
 kvalitet skall utredaren bedöma om samordningsvinster  
  
 kan åstadkommas mellan Dansmuseet och Sveriges Teatermuseum.  
  
 Annorlunda uttryckt innebär detta att utredningen i utgångsläget  
  
 har att arbeta med två frågor, dels hur behovet av dokumentationsinsatser  
  
 för scenkonsten skall värderas, dels bedöma hur  
  
 det som idag görs inom Sveriges Teatermuseum och Dansmuseet  
  
 skall betraktas i det sammanhanget.  
  
 Dessa utgångspunkter korresponderar mot utredningens tre  
  
 första huvudavsnitt 2, 3 och 4, om behovet av dokumentation av  
  
 scenkonsterna, om Stiftelsen Drottningholms Teatermuseum/  
  
 Sveriges Teatermuseum och om Dansmuseet.  
  
 I avsnittet 2, Scenkonstens dokumentation – behov och syften  
  
 analyseras och diskuteras arten av de dokumentationsinsatser som  
  
 är aktuella, dels vilka intressen som står för efterfrågan på insatserna.  
  
 I det förra hänseendet kan konstateras att dokumentationsinsatserna  
  
 bör vara orienterade mot dels samtidsdokumentation och  
  
 utredningar av aktuella frågor inom scenkonsterna, dels retrospektiv  
  
 insamling av historiska förhållanden kring scenkonsterna. I grunden  
  
 handlar det om att bygga upp informationssamlingar, att  
  
 bearbeta dem och göra dem tillgängliga. Det är karakteristiskt för  
  
 informationen om scenkonsterna att den finns att hämta från olika  
  
 typer av medier – arkivhandlingar, tryckta skrifter, föremål samt  
  
 upptagningar av ljud och rörliga bilder för att nämna de huvudsakliga  
  
 kategorierna. Detta innebär att den organisation som  
  
 arbetar inom området bör ha karaktären av en ABM-verksamhet, 
  
 Sammanfattning och förslag SOU 2006:68  
  
 12  
  
 dvs. fungera tvärs över sektorsgränserna för arkivväsende, biblioteksväsende,  
  
 museiverksamhet och även kulturmiljövård.  
  
 Beträffande efterfrågan urskiljer jag tre huvudintressenter som  
  
 insatserna bör relatera till. Det gäller den allmänhet som i första  
  
 hand får antas vara intresserad av samlingsverksamhetens publika  
  
 delar, dvs. främst utställningar men också publikationer och  
  
 skrifter som organisationen kan ge ut. Det gäller utbildnings- och  
  
 forskningsintressen inom scenkonsternas område. Här finns både en  
  
 humanistisk utbildning och forskning om scenkonsterna och de  
  
 konstnärliga utbildningarna inom scenkonsterna. Det gäller slutligen  
  
 scenkonsternas branschintressen, dvs. hur samlingsverksamheten  
  
 kan bidra till scenkonsternas utveckling.  
  
 Resultatet av analysen i avsnittet har jag försökt att sammanfatta  
  
 grafiskt i figur 1, som uttrycker en verksamhetsidé för en samlingsorganisation  
  
 inom scenkonsternas område.  
  
 Avsnittet 3, Stiftelsen Drottningholms Teatermuseum och Sveriges  
  
 Teatermuseum, innehåller en beskrivning och en analys  
  
 stiftelsens två verksamhetsgrenar, dels Teatermuseum, dels föreställningarna  
  
 på Drottningholms slottsteater. Det visade sig nämligen  
  
 ganska snabbt under utredningsarbetet att dessa bägge verksamheter  
  
 på flera plan är så inflätade i varandra att utredningen  
  
 måste behandla dem bägge. Föreställningarna är den viktigaste  
  
 formen för att lyfta fram den scenhistoriska sevärdhet av högsta  
  
 rangen som teatern utgör. Även på det praktiska och inte minst  
  
 ekonomiska planet är de bägge verksamheterna nära förbundna.  
  
 Utredningen innehåller en förhållandevis ingående beskrivning  
  
 av hur stiftelsens verksamheter vuxit fram, innehållet i verksamheterna  
  
 samt av orsakssammanhangen bakom de betydande svårigheter  
  
 som nu tynger dem. En bakgrund till utredningen är således  
  
 att stiftelsen inför regeringen aktualiserat organisationsförändringar  
  
 med innebörden att museiverksamheten avskiljs från  
  
 stiftelsens ansvar med hänvisning till de ekonomiska trångmålen.1  
  
 Stiftelsens revisorer har i en PM till bokslutet för 2005 framhållit  
  
 att den av stiftelsen gjorda anpassningen av verksamheterna till de  
  
 ekonomiska ramarna nu har resulterat i att stiftelsen till viss del  
  
 inte kan fullfölja uppdraget enligt stadgarna. Analysen visar nu att  
  
 Teatermuseum under många år drivits under i princip oförändrade  
  
 villkor. Utvecklingsmöjligheterna har med andra ord varit begränsade.  
  
 Försvårande omständigheter för stiftelsens ledning är de  
  
 1 PM till Statsrådet och chefen för Kulturdepartementet 2004-06-23 samt 2005-02-21. 
  
 SOU 2006:68 Sammanfattning och förslag  
  
 13  
  
 två verksamhetsgrenarnas olika karaktär; omständigheter som  
  
 delvis förklarar varför man inte förmått driva museets utveckling.  
  
 Samlingarna har därför inte kunnat tas om hand på ett invändningsfritt  
  
 sätt. Under 2000-talet har stiftelsen sedan tvingats till, i  
  
 förhållande till verksamhetens omfattning, stora nedskärningar.  
  
 Museets personal har mer än halverats och museet har därför, som  
  
 stiftelsen framhåller i årsredovisningen för 20052, därför idag svårt  
  
 att klara sina uppgifter som hela landets teatermuseum.  
  
 De ekonomiska svårigheterna är bl.a. hänförbara till föreställningsverksamheten.  
  
 Kostnaderna för denna har ökat kraftigt,  
  
 bl.a. som en följd av en höjd ambitionsnivå för uppsättningarna.  
  
 Höga pensionsavgifter har drabbat föreställningsverksamheten särskilt.  
  
 Samtidigt har stiftelsen tappat huvuddelen av sina sponsorintäkter,  
  
 vilket är den största enskilda ekonomiska faktorn bakom  
  
 problemen. Stiftelsen har mött svårigheterna genom att skära ned  
  
 antalet föreställningar utan att ompröva ambitionsnivån eller den  
  
 egna kansliorganisationen bakom föreställningarna. Kostnaderna  
  
 per föreställning har fortsatt att öka. Museiverksamheten har fått  
  
 bära vissa av dessa kostnader, vilket bidragit till museets akuta  
  
 svårigheter. Museet har flyttat till lokaler som får anses vara både  
  
 för dyra och för stora.  
  
 Avsnittet 4, Dansmuseet, innehåller den motsvarande beskrivningen  
  
 och analysen av Dansmuseet. Huvudman för det museet är  
  
 Stiftelsen Dansmuseifonden. Här är förhållandena inte lika komplexa  
  
 eller svårutredda och det avsnittet har därför kunnat hållas  
  
 kortare. Museet har sedan det 1999 flyttade till nya lokaler vid  
  
 Gustaf Adolfs torg i Stockholm satsat mycket på att utveckla en  
  
 attraktiv utställningsverksamhet. Här har museet vidgat sitt ursprungliga  
  
 ämne och lanseras numera som ett museum för teater,  
  
 dans och foto. Den satsningen har resulterat i publika framgångar,  
  
 men resurserna har inte räckt till att prioritera även samlingsverksamheten.  
  
 Museet saknar också ett tydligt uppdrag i den delen.  
  
 Danskonsten har emellertid fått en kulturpolitisk prioritering  
  
 under senare år som inneburit en mycket positiv utveckling för  
  
 denna. Det är viktigt att den utvecklingen kan motsvaras av insatser  
  
 för samlingar och dokumentation.  
  
 Iakttagelserna från avsnitten 2, 3 och 4 ligger till grund för  
  
 utredningens huvudförslag och rekommendationer som presente2  
  
 Årsredovisningen 2005, sammanfattningen s.3. 
  
 Sammanfattning och förslag SOU 2006:68  
  
 14  
  
 ras i avsnitten 5 och 6 om samlingsorganisationen, museerna och  
  
 föreställningsverksamheten på Drottingholmsteatern.  
  
 Avsnittet 5, Förslag om samlingsverksamheten och museerna,  
  
 innehåller slutsatsen att det knappast är tänkbart att staten skall  
  
 bekosta kulturpolitiska insatser för scenkonsternas samlingar vid  
  
 sidan av den verksamhet man redan betalar inom stiftelsernas  
  
 museer. Samtidigt är det uppenbart att museernas verksamhet behöver  
  
 rekonstrueras respektive vidgas för att de skall kunna täcka  
  
 in hela alla de uppgifter som hör till samlingsområdet. I utredningen  
  
 dras här slutsatsen att en utvecklad samverkan mellan  
  
 museerna knappast kan tänkas skapa utrymme för någon radikalt  
  
 annorlunda verksamhet än dagens och att inte heller ett samgående  
  
 mellan museerna kan antas skapa de erforderliga förutsättningarna.  
  
 En mycket stor del av iakttagelserna om museernas svårigheter  
  
 tycks således gå att föra tillbaka på den enkla omständigheten att  
  
 det handlar om organisationer som är för små i relation till omfattningen  
  
 av de uppdrag som de helst borde utföra.  
  
 Därför finner därför att om en fungerande samlingsorganisation  
  
 av den art som skisserats i avsnittet 2 skall kunna komma tillstånd,  
  
 utan ett stort krav på nya resurser, så måste det ske genom att  
  
 Teater- och Dansmuseerna i stället knyts till någon annan befintlig  
  
 verksamhet med närbesläktade uppgifter. Här diskuteras tämligen  
  
 utförligt sambanden med Svenska Filminstitutets samlingsverksamhet  
  
 inom filmområdet. Utredningens slutsats är emellertid att  
  
 uppgiften att ansvara för scenkonsternas samlingar med fördel kan  
  
 knytas till Statens musiksamlingar och att de två scenmuseerna bör  
  
 knytas till den myndigheten.  
  
 Musiksamlingarnas ansvarsområde är i långa stycken en del av  
  
 scenkonsterna och verksamheterna har därför ett nära innehållsligt  
  
 samband. Musiksamlingarna är också en av de ganska få kulturmyndigheter  
  
 som arbetar med samlingar över hela ABM-fältet,  
  
 precis som man bör göra inom scenområdet.  
  
 I utredningen föreslås därför att Musiksamlingarna får ett utvidgat  
  
 uppdrag. Namnet ändras till Statens scen- och musiksamlingar.  
  
 Jag bedömer att ett sådant uppdrag har goda förutsättningar  
  
 att befrukta och utveckla också Musiksamlingarnas verksamhet.  
  
 Att lägga förslag om föreställningarna på Drottningholm ingår  
  
 inte i utredningens uppdrag. Jag tar dock upp frågan om föreställningarnas  
  
 framtid i avsnittet 6, Rekommendationer om föreställningarna  
  
 och teaterbyggnaden på Drottningholm. Två förslag  
  
 har här tidigare presenterats, dels en fortsatt verksamhet som i 
  
 SOU 2006:68 Sammanfattning och förslag  
  
 15  
  
 många stycken bygger på den nuvarande inriktningen, dels att  
  
 ansvaret för föreställningarna överlåts på Kungl. Operan. Från de  
  
 utgångspunkter som utredningen har att beakta finns det starka  
  
 skäl att plädera för att stiftelsen kvarstår som föreställningarnas  
  
 huvudman. Den är en garant för föreställningarnas särskilda profil.  
  
 Med tanke på de senaste årens utveckling kan det dock finnas skäl  
  
 att ompröva verksamhetens former. Utredningen rekommenderar  
  
 därför att stiftelsen och Operan prövar möjligheten till ett nytt och  
  
 fördjupat samarbete där Operans resurser, administrativa och  
  
 konstnärliga, kan utnyttjas för att åter bredda utbudet på teatern.  
  
 Statens fastighetsverk bör ha ett odelat ansvar för Drottningholmsteaterns  
  
 förvaltning och underhåll.  
  
 Scen- och Musiksamlingarna bör ha ansvaret för utställningar  
  
 och visningar i Drottningholmsmiljön.  
  
 En konsekvens av förslagen i avsnitt 6 är att stiftelserna bör  
  
 ansöka om permutation för att möjliggöra sammanslagningen med  
  
 Musiksamlingarna. I avsnitt 7, Stiftelsefrågor, görs en genomgång  
  
 av stiftelselagen samt förutsättningarna och villkoren för permutation.  
  
 I utredningens uppdrag ingår att lägga förslag om två särskilda  
  
 samlingar inom scenområdet, dels Marionettmuseets samlingar,  
  
 dels om Arkivet för Folklig Dans. Dessa behandlas i avsnittet 8,  
  
 Vissa andra samlingar. Utredningen konstaterar att bägge samlingarna  
  
 är värdefulla, var och en i sin art, och att de om huvudmännen  
  
 så önskar bör tas om hand av Scen- och musiksamlingarna.  
  
 De tre följande utredningsavsnitten, 9, 10 och 11, tar upp olika  
  
 aspekter på den föreslagna nya organisationen  innehållet i verksamheten  
  
 vid Scen- och musiksamlingarna, de praktiska aspekterna  
  
 på scenmuseernas samgående med Musiksamlingarna samt målen  
  
 för scensamlingarna.  
  
 I avsnittet 9, Verksamheten vid Scen- och musiksamlingarna,  
  
 behandlar förutsättningarna för organisationen att kunna arbeta  
  
 professionellt inom hela ABM-området. För den analysen utnyttjas  
  
 de utredningar om arkiv, bibliotek respektive ljud och bild som  
  
 presenterats under senare år. Slutsatsen kan dras att en full  
  
 professionalitet som täcker hela ABM-fältet förutsätter en större  
  
 organisation som kan ha en tillräcklig kompetens och tillräckliga  
  
 resurser för att svara mot de krav som finns inom vart och ett av  
  
 områdena. Det tycks emellertid också finnas ett utrymme för att  
  
 utveckla ABM-samverkan mellan de centrala myndigheterna. De  
  
 studerade utredningarna har alla en tydlig tendens att, trots att de 
  
 Sammanfattning och förslag SOU 2006:68  
  
 16  
  
 betonar värdet av samverkan över mediegränserna, ändå söka sina  
  
 problemlösningar inom respektive sektors gränser. Därför kan en  
  
 organisation som likt Scen- och musiksamlingarna arbetar över  
  
 dess gränser, kunna ge viktiga bidrag till ABM-samarbetets konkretion.  
  
 I avsnittet berörs också frågor om föremålsinsamling och föremålsdepositioner,  
  
 om utredningar och samtidsdokumentation, om  
  
 verksamhetens ansvar för scenkonsterna i hela landet samt internationella  
  
 frågor.  
  
 Avsnitt 10, Organisation, bemanning, lokaler, ekonomi, innehåller  
  
 som rubriken anger en analys av de praktiska förutsättningarna  
  
 för etableringen av Scen- och musiksamlingarna. Behovet av  
  
 resurser för ledning och administration av scenverksamheten kan  
  
 tillgodoses inom ramen för de resurser som Musiksamlingarna förfogar  
  
 över. Utredningen gör dock iakttagelsen att Musiksamlingarna  
  
 har en riskabelt knapp driftsbudget. Den skulle behöva en viss  
  
 förstärkning. Organisatoriskt förordas en långtgående integration  
  
 mellan de bägge verksamhetsområdena.  
  
 Scenverksamheten behöver för de uppgifter som identifierats en  
  
 bemanning om ca 20 befattningar. Ifråga om lokaler förordar utredningen  
  
 att utställningar om scenområdet lokaliseras till Dansmuseets  
  
 nuvarande lokaler varifrån bibliotek och arkiv flyttas.  
  
 Teatermuseums lokaler i Gäddviken, Nacka, är inte lämpliga för  
  
 sitt ändamål och nya lokaler för arkiv och bibliotek bör därför  
  
 sökas. Utredningen skisserar också ett ambitionsalternativ med en  
  
 utbyggd utställningsverksamhet kring scenområdet, utöver den  
  
 som ryms i kvarteret Vinstocken. Föremålssamlingarna bör huvudsakligen  
  
 förvaras i Svensk Museitjänsts magasin i Munkhättan,  
  
 Tumba.  
  
 Inbegripet resurser för drift och övriga utgifter kan den sammanlagda  
  
 kostnaden för organisationen beräknas till 22,5 miljoner kr.  
  
 Relativt Teater- och Dansmuseernas nuvarande intäkter innebär  
  
 detta ett reformbehov om 3,5 miljoner kr. Utredningen kan dra  
  
 slutsatsen att utväxlingen av en sådan ytterligare resursinsats  
  
 uppenbarligen blir avsevärd i förhållande till vad som redan satsat i  
  
 befintliga statsbidrag. Ambitionsalternativet kostar därutöver  
  
 ytterligare fem miljoner kr.  
  
 Även ett organisationsalternativ utan resurstillskott beräknas.  
  
 Också ett sådant ger ett bättre utbyte av de medel som nu sätts in i  
  
 muséerna. Men ett sådant alternativ ger dock Scen- och 
  
 SOU 2006:68 Sammanfattning och förslag  
  
 17  
  
 musiksamlingarna små möjligheter att kunna agera dynamiskt inom  
  
 sitt ansvarsområde.  
  
 Förslagen i avsnitt 11, Mål för scensamlingarna, bygger på de  
  
 tidigare analyserna om verksamhetens inriktning, behov och syften  
  
 som redovisats främst i avsnitten 2 och 9. Sammanlagt sex mål  
  
 föreslås för samlingarnas inriktning, uppbyggnad och vård, för  
  
 kunskapsuppbyggnad och för förmedling.  
  
 Utredningen avslutas, avsnitt 12, Kring kulturområdets organisationsutveckling,  
  
 med en diskussion om den påfallande organisatoriska  
  
 stabilitet som kännetecknar det statliga kulturområdet.  
  
 Kulturpolitiska reformer under 200 år har alla avsatt myndigheter  
  
 och andra associationer som speglar de prioriteringar som gjorts  
  
 vid olika tidpunkter. En mycket stor mängd av dessa finns fortfarande  
  
 kvar. Sannolikt skulle det vara till fördel för kulturverksamheterna  
  
 om staten mera aktivt drev förändringsprocesser inom  
  
 organisationsområdet. Det finns således mycket som talar för att  
  
 kulturverksamheterna hämmas i sin utveckling genom att alltför  
  
 ofta och allt för länge tvingas ligga kvar i organisationslösningar  
  
 som borde ha övergivits. Så tycks vara fallet med museerna inom  
  
 scenområdet. Utredningen har försökt att visa vilka vinster som  
  
 står att göra genom en förhållandevis måttlig omorganisation inom  
  
 det området.  
  
 Utredningsarbetet har i hög grad bedrivits genom intervjuer och  
  
 samtal med personer med kunskaper om och ansvar för de olika  
  
 frågor som berörts av utredningsarbetet. De kontaktytor som  
  
 behöver täckas in för att utföra arbetet på rätt sätt är påfallande  
  
 många. Totalt har jag genomfört 39 enskilda intervjuer (redovisade  
  
 i bilaga 2) för utredningen. Jag har också sammanträtt med styrelserna  
  
 för de närmast berörda organisationerna. Trots detta borde  
  
 ytterligare röster ha fått komma till tals. Här har dock utredningstiden  
  
 satt gränserna.  
  
 Utredningens förslag utgör ett försök att så långt möjligt väga  
  
 samman alla de synpunkter, tankar och idéer som den tagit emot.  
  
 Alla önskemål kan inte tillgodoses men jag har så långt möjligt  
  
 försökt ta hänsyn till de omständigheter som redovisats och försökt  
  
 att väga samman dem till ett förslag som kan säkerställa scenkonsternas  
  
 dokumentation för framtiden.  
  
 Scenkonsterna har skapat många klenoder, några av dem tillhör  
  
 världsarvet som Drottningholmsteatern. Andra är viktiga för  
  
 mindre kretsar. Samlingsverksamheten bör syfta till att bevara det  
  
 som är värdefullt – över tiden. 
  
 Sammanfattning och förslag SOU 2006:68  
  
 18  
  
 1.2 Utredningsförslagen i punktform  
  
 I utredningen inleds varje huvudavsnitt med en ruta där avsnittets  
  
 viktigaste slutsatser, bedömningar och förslag har sammanfattats.  
  
 Därutöver finns följdförslag, idéer och synpunkter av lägre dignitet  
  
 under respektive avsnitt som är av större intresse för den som är  
  
 specialintresserad av de frågor som behandlas.  
  
 I det följande redovisas de huvudsakliga slutsatserna, bedömningarna  
  
 och förslagen i en löpande följd.  
  
 Avsnitt 2, Scenkonstens dokumentation – behov och syften  
  
  Scenkonst har kommit att bli den sammanfattande benämningen  
  
 för de konstarter som har sin grund i det sceniska framträdandet  
  
 och mötet med publiken. Den sceniska händelsen  
  
 definierar begreppet scenkonst, mer än den institutionaliserade  
  
 scenen – teatern, konserthuset eller operascenen.  
  
  Scenkonsterna bygger på många element – pjäsmanuskript,  
  
 koreografier, scenografier, musikalier, skådespelarprestationer  
  
 etc. som vart och ett kan vara av intresse för bevarande och  
  
 insamling. Vid insatser för dokumentation och uppbyggnaden  
  
 av samlingar kring scenkonsterna bör strävan efter att se till  
  
 helheten i de sceniska konstverken vara vägledande.  
  
  En samlingsverksamhet kring scenkonsterna bör vara inriktad  
  
 på dokumentation av scenkonsternas aktuella utveckling, på  
  
 retrospektiv insamling om dess historia samt på utredningar  
  
 och forskning. Den bör omfatta handlingar, tryckta skrifter,  
  
 upptagningar av ljud och rörliga bilder samt föremål och byggnadsdokumentation.  
  
  Organisationen för scensamlingar bör vara inriktad på att tillgodose  
  
 allmänhetens publika behov, utbildnings- och forskningsintressen  
  
 samt scenkonsternas branschbehov.  
  
 Det finns behov av en sådan organisation.  
  
 Avsnitt 3, Stiftelsen Drottningholms Teatermuseum – Sveriges  
  
 Teatermuseum  
  
  Sveriges Teatermuseum bör skiljas från Stiftelsen Drottningholms  
  
 Teatermuseums (DTM:s) huvudmannaskap. 
  
 SOU 2006:68 Sammanfattning och förslag  
  
 19  
  
  Museet har inte haft möjlighet att utvecklats som man kunnat  
  
 önska under de senare decennierna. Museet kan idag inte  
  
 ensamt fylla rollen av ett nationellt teatermuseum.  
  
  Föreställningsverksamheten på Drottningholmsteatern har  
  
 efterhand under 2000-talet kommit att få allt större ekonomiska  
  
 problem, främst beroende på att sponsorerna försvunnit  
  
 men också beroende på kostnader som följt av nya pensionsregler.  
  
 Antalet föreställningar har skurits ned kraftigt men  
  
 ambitionsnivån för uppsättningarna har behållits eller ökat.  
  
 Därmed har också kostnaderna per föreställning ökat kraftigt.  
  
 Museets verksamhet har påverkats av föreställningarnas problem.  
  
 Avsnitt 4, Dansmuseet  
  
  Dansmuseet har kunnat utveckla en attraktiv utställningsverksamhet  
  
 sedan museet fick nya lokaler vid Gustaf Adolfs torg i  
  
 Stockholm. Resurserna räcker dock inte till för också utveckla  
  
 museets samlingar och bygga upp kunskaperna omkring dem.  
  
 Museets har anpassat sina ambitioner inom samlingsområdet  
  
 till dessa omständigheter.  
  
  Med nya och förbättrade betingelser skulle dock Dansmuseet  
  
 kunna utveckla mer aktiva insatser för scenkonsternas dokumentation  
  
 och samlingar.  
  
 Avsnitt 5, Organisationsförslag om museerna  
  
  Sveriges teatermuseum och Dansmuseet är var och en alltför  
  
 små organisationer för att kunna verka på en nationell ansvarsnivå  
  
 för scenkonsternas samlingar. De kan inte var för sig hysa  
  
 den kompetensbredd som krävs för att täcka ABM-områdets  
  
 olika uppgiftsområden  
  
  En samordning eller en samverkan mellan museerna torde inte  
  
 kunna påverka dessa förhållanden i nämnvärd grad.  
  
  Museernas verksamhet bör i stället förs samman med en annan  
  
 besläktad organisation så att den kan få både större beredd och  
  
 styrka. 
  
 Sammanfattning och förslag SOU 2006:68  
  
 20  
  
  Scenkonsternas samlingsverksamhet bör framledes ske i nära  
  
 samverkan med Svenska Filminstitutets filmkulturella verksamhet.  
  
  Jag förordar att Teater- och Dansmuseerna inordnas i Statens  
  
 musiksamlingar. Den myndigheten bör därmed få ett vidgat  
  
 uppdrag. Dess namn bör ändras till Statens scen- och musiksamlingar.  
  
 Avsnitt 6, Rekommendationer om föreställningsverksamheten  
  
 på Drottningholm  
  
  Föreställningsverksamheten på Drottningholmsteatern är så  
  
 nära förbunden med teatern som kulturhistorisk sevärdhet och  
  
 som en del av museiverksamheten för scenkonsterna. Detta  
  
 motiverar att utredningen redovisar sina iakttagelser om föreställningarna  
  
 i form av rekommendationer för den framtida  
  
 verksamheten.  
  
  Det är angeläget att stiftelsen Drottningholms teatermuseum  
  
 kan kvarstå som huvudman för föreställningarna.  
  
  Med tanke på de senaste årens utveckling kan det finnas skäl att  
  
 ompröva verksamhetens former. Utredningen rekommenderar  
  
 att stiftelsen och Operan prövar möjligheten till ett nytt och  
  
 fördjupat samarbete där Operans konstnärliga och administrativa  
  
 resurser, kan utnyttjas för att öka utbudet av föreställningar  
  
 på teatern men också för andra aktiviteter i Drottningholmsmiljön.  
  
  Statens fastighetsverk bör ha ett odelat ansvar för förvaltningen  
  
 och underhållet av teaterbyggnaden på Drottningholm.  
  
  Scen- och musiksamlingarna bör ha ansvaret för visningar av  
  
 teatern och för utställningar i Drottningholmsmiljön. Ett nära  
  
 samarbete med Operan är angeläget.  
  
 Avsnitt 7, Stiftelsefrågor  
  
  Stiftelsen Drottningholms teatermuseum har inte gjort något  
  
 förvaltningsåtagande för slottsteaterns byggnad av det slag som  
  
 enligt stiftelselagen krävs för att byggnaden skall räknas som en  
  
 del av stiftelsens förmögenhet. 
  
 SOU 2006:68 Sammanfattning och förslag  
  
 21  
  
  Stiftelsen Drottningholms teatermuseum bör ansöka hos  
  
 Kammarkollegium om permutation av sina stadgar då den inte  
  
 längre kan fullgöra sitt ändamål. Stadgarna bör därför ändras så  
  
 att stiftelsen fortsättningsvis endast har till ändamål att driva  
  
 föreställningsverksamheten. Om Kommarkollegium beslutar  
  
 om permutationen bör stiftelsen överlåta sina samlingar till  
  
 staten.  
  
  Mason de Marés danshistoriska samling ägs av staten genom  
  
 Kungl. Operan men förvaltas av stiftelsen Dansmuseifonden  
  
 enligt ett avtal. Staten kan överlåta förvaltningen på Statens  
  
 Musiksamlingar. Utredningens rekommendation är emellertid  
  
 att Stiftelsen Dansmuseifonden ansöker om permutation med  
  
 avseende på stiftelsens egen förvaltning. Den kan ansöka om att  
  
 samlingarna i stället ges en anknuten förvaltning genom Statens  
  
 musiksamlingar.  
  
 Avsnitt 8, Vissa andra samlingar  
  
  Den föreslagna myndigheten Scen- och musiksamlingarna bör  
  
 för statens räkning ta ansvar för dels Marionettmuseets samling,  
  
 dels för Arkivet för Folklig Dans.  
  
 Avsnitt 9, Verksamheten vid Scen- och musiksamlingarna  
  
  Den föreslagna myndigheten Scen- och musiksamlingarna bör  
  
 genom sitt uppdrag att verka över ABM-områdets gränser  
  
 kunna få en vitaliserande inverkan på den samverkan som i  
  
 övrigt nu drivs inom detta område liksom den kan ge impulser  
  
 till de centrala kulturarvsmyndigheternas samverkan.  
  
  Myndigheten bör ha förmåga att utföra utredningar kring  
  
 aktuella frågor inom scenkonsternas område samt kunna bedriva  
  
 egen forskning.  
  
  Organisationen bör utveckla formerna för insamling tillsammans  
  
 med scenkonsternas institutioner. Dess verksamhet bör  
  
 gälla scenkonsterna i hela landet. Stor vikt bör läggas vid  
  
 samspel med regionala aktörer.  
  
  Internationella frågor bör tillmätas stor betydelse. 
  
 Sammanfattning och förslag SOU 2006:68  
  
 22  
  
 Avsnitt 10, Organisation, bemanning, lokaler och resurser  
  
  Utredningens förslag att samordna samlingsverksamheten för  
  
 scenkonsterna med Statens musiksamlingar innebär att behovet  
  
 av resurser för ledningsorganisation och administrativt stöd för  
  
 scenverksamheten kan tillgodoses inom ramen för Musiksamlingarnas  
  
 resurser. Scen- och musikverksamheterna bör i långa  
  
 stycken kunna integreras organisatoriskt. I stället kan resurser  
  
 avsättas för verksamhetens fackkompetenser.  
  
  Scensamlingarnas utställningar bör koncentreras till Dansmuseets  
  
 lokaler i kv Vinstocken. Dessa bör inte längre inrymma  
  
 magasin, arkiv eller bibliotek. Scensamlingarnas föremålssamlingar  
  
 bör huvudsakligen förläggas till Svensk Museitjänst  
  
 i Munkhättan, Tumba.  
  
  Scensamlingarnas arkiv och bibliotek för få nya lokaler som ger  
  
 verksamheten anknytning till användarna.  
  
  Ett bemanningsbehov om ca 20 befattningar beräknas.  
  
  Totalt beräknas scenverksamheten därmed kosta 22,5 miljoner  
  
 kr, vilket innebär ett reformbehov av 3,5 miljoner kr för att  
  
 verksamheten skall kunna drivas med full professionalitet och  
  
 trovärdighet.  
  
  I utredningen redovisas därutöver ett alternativ med en höjd  
  
 ambitionsnivå i fråga om museiutställningar för scenkonsten.  
  
 Detta alternativ kostar ytterligare ca fem miljoner kr.  
  
 Avsnitt 11, Mål för Scensamlingarna  
  
 Som mål för Scensamlingarna föreslås.  
  
 Om samlingarnas inriktning, uppbyggnad och vård  
  
  Scensamlingarna skall genom dokumentation av scenkonsterna  
  
 i samtiden, genom utredningar och genom retrospektiv insamling  
  
 om äldre förhållanden bygga upp samlingar om scenkonsterna.  
  
  Samlingarna skall byggas upp på ett sätt som fyller höga krav på  
  
 allsidighet, som är representativa för scenkonsternas skilda  
  
 genrer, dess historia och utveckling, som belyser förhållandena  
  
 i hela landet och som sätter svensk scenkonst i relation till den  
  
 internationella utvecklingen. 
  
 SOU 2006:68 Sammanfattning och förslag  
  
 23  
  
  Samlingarna skall inriktas på uppbyggnad av arkiv, på boksamlingar,  
  
 upptagningar av ljud och rörlig bild samt på insamling  
  
 av föremål och uppgifter om scenkonstens byggnader.  
  
 Uppdraget skall ske i samverkan med bl.a. kulturområdets  
  
 centrala myndigheter för arkiv, bibliotek och museer.  
  
  De samlingar som anförtrotts myndigheten skall vårdas väl och  
  
 tas om hand så att den information de innehåller inte går  
  
 förlorad  
  
 Om kunskapsuppbyggnad  
  
  Scensamlingarna skall bygga upp kunskaper om scenkonsterna  
  
 och ha förmåga att bedriva kvalificerad forskning om dem.  
  
 Scensamlingarna skall stödja forskning och kunskapsuppbyggnad  
  
 som bedrivs av andra om scenkonsterna.  
  
 Om förmedling  
  
  Scensamlingarna skall förmedla innehållet i samlingarna till alla  
  
 som vill ta del av det. Särskild vikt skall läggas vid  
  
 a) att bl.a. genom utställningar öka intresset för och kunskaperna  
  
 om scenkonsterna hos medborgarna,  
  
 b) att bidra till scenkonsternas utveckling genom att stödja  
  
 dem med bl.a. utredningar, forskning och dokumentationsinsatser  
  
 samt  
  
 c) att tillhandahålla samlingarna som källor och som underlag  
  
 för undervisning och forskning om och genom scenkonsterna.  
  
 Avsnitt 12, Avslutning  om kulturområdets organisationsutveckling  
  
 Utredningen avslutas med en diskussion om kulturpolitikens  
  
 organisationsutveckling med ett försök att sätta in de verksamheter  
  
 som analyserats i ett något större sammanhang. Diskussionens  
  
 slutsats är att kulturverksamheterna generellt sett skulle gynnas av  
  
 att huvudmannen starkare drev organisatoriska förändringsprocesser.  
  
 Många problem inom området kan hänföras till att föråldrade  
  
 organisationsformer håller kvar och låser kulturverksamheterna  
  
 i utvecklingsstadier som de egentligen borde ha lämnat. 
  
 25  
  
 2 Scenkonstens dokumentation   
  
 behov och syften  
  
 Slutsatser, bedömningar och förslag:  
  
  Scenkonst har kommit att bli den sammanfattande  
  
 benämningen för de konstarter som har sin grund i där det  
  
 sceniska framträdandet och mötet med publiken. Den  
  
 sceniska händelsen definierar begreppet scenkonst, mer än  
  
 den institutionaliserade scenen – teatern, konserthuset eller  
  
 operascenen.  
  
  Scenkonsterna bygger på många element – pjäsmanuskript,  
  
 koreografier, scenografier, musikalier, prestationer av skådespelar,  
  
 dansare och musiker etc. som vart och ett kan vara av  
  
 intresse för bevarande och insamling. Vid insatser för dokumentation  
  
 och uppbyggnaden av samlingar kring scenkonsterna  
  
 bör strävan efter att se till helheten i de sceniska  
  
 konstverken vara vägledande  
  
  En samlingsverksamhet kring scenkonsterna bör vara  
  
 inriktad på dokumentation av scenkonsternas aktuella  
  
 utveckling, på retrospektiv insamling om dess historia samt  
  
 på utredningar och forskning. Den bör omfatta handlingar,  
  
 tryckta skrifter, upptagningar av ljud och rörliga bilder samt  
  
 föremål.  
  
  Organisationen för scensamlingar bör vara inriktad på att  
  
 tillgodose allmänhetens publika behov, utbildnings- och  
  
 forskningsintressen samt scenkonsternas branschbehov.  
  
  Det finns behov av en sådan organisation.  
  
 2.1 Vad är scenkonst?  
  
 Som inledning till diskussionen om behovet av insatser för  
  
 dokumentation av scenkonsten kan det vara lämpligt med några 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 26  
  
 ord om innebörden av detta begrepp. Alltså, vad menas med scenkonst?  
  
 Som ett mera allmänt förekommande kulturpolitiskt begrepp har  
  
 ordet scenkonst börjat användas ganska nyligen. I det dåvarande  
  
 Kulturdepartementets bilaga till budgetpropositionen använde man  
  
 t.ex. länge i stället Teater, dans och musik som en underrubrik.  
  
 Numera presenteras förslagen till anslag i en annan rubrikordning  
  
 men TDM är likväl en förkortning som används i många sammanhang  
  
 inom kulturpolitiken.  
  
 Begreppet scenkonst har emellertid på en ganska kort tid kommit  
  
 att etableras som svenskans motsvarighet till engelskans performing  
  
 arts, dvs. närmast föreställande eller framförande konst.  
  
 Här är det arbetsgivarorganisationen Svensk Scenkonst som gått i  
  
 spetsen. Den organisationen bytte namn från Teatrarnas Riksförbund  
  
 år 2001, eftersom det fanns ett uppenbart behov av ett  
  
 namn som bättre svarade mot sammansättningen av organisationens  
  
 medlemmar. Bland Svensk Scenkonsts 100-talet medlemmar  
  
 ingår således inte bara teatrar, utan också orkestrar och evenemangsarrangörer  
  
 av annat slag.  
  
 Att begreppet slagit igenom beror rimligen på att det fungerar  
  
 bra för att täcka de gemensamma aspekterna på de konstarter som  
  
 kännetecknas av sceniska framföranden. Det är också i den betydelse  
  
 som scenkonst används i utredningen.  
  
 Det sceniska framträdandet i denna mening förutsätter publikens  
  
 fysiska närvaro, dvs. det är i hög grad mötet mellan framförandet  
  
 på en scen och publiken som skapar det som är specifikt för  
  
 scenkonst. Publiken kan självfallet också möta såväl musikframföranden  
  
 som dans och teater också via medier som skivor, filmer  
  
 och teveprogram. Men för scenkonsternas identitet är ändå publikens  
  
 närvaro något mycket centralt. Det brukar sägas att varje  
  
 möte med publiken är unikt och detta är något som är svårt att  
  
 förmedla via andra media.  
  
 Termen scenkonst leder nu onekligen associationen till att det är  
  
 den etablerade eller institutionaliserade scenen som är den centrala  
  
 arenan i sammanhanget. Noga räknat förhåller det sig dock annorlunda.  
  
 I stället gäller det primära intresset den sceniska händelsen,  
  
 vare sig den nu är teatral, dansant, musikalisk eller kombinerar  
  
 dessa och ytterligare uttrycksformer, dvs. den kommunikativa processen  
  
 mellan den eller de som gör det sceniska framträdandet och  
  
 åskådarna. Scenen finns, kort sagt, där någon gör ett konstnärligt  
  
 kommunikativt framträdande. Scenkonsternas dokumentation bör 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 27  
  
 därför handla om dokumentation ur konstnärlig synpunkt väsentliga  
  
 sceniska händelser i vid mening.  
  
 De konkreta uppgifterna för att dokumentera scenkonsternas  
  
 händelser kommer självklart ändå i hög grad att handla om de  
  
 offentliga scenerna. Uppgifterna torde ha nära beröringsytor med  
  
 de motsvarande frågorna rörande t.ex. film eller musikinspelningar.  
  
 Men likväl, det finns en specifik identitet bakom begreppet scenkonst.  
  
 Utredningsdirektivet använder begreppet scenkonsten i bestämd  
  
 form singularis. I betänkandet har utredaren dock valt att  
  
 oftare att tala om scenkonsterna. Scenkonsternas olika genrer har  
  
 mycket gemensamt och att det är både viktigt och naturligt att de  
  
 när det gäller dokumentationsfrågorna ses i ett sammanhang. Allt  
  
 annat skulle bli plottrigt. Samtidigt kan det ha sin poäng att genom  
  
 pluralformen också markera respekten för de olika genrernas  
  
 egenarter. Det är angeläget att de dokumentationsinsatser som görs  
  
 har variationerna i genrernas uttryck för ögonen.  
  
 2.2 Scensamlingar i Sverige – behov av specialisering  
  
 Att på det sätt som gjorts peka på den sceniska händelsen kan nu  
  
 verka onödigt och kanske t.o.m. lite pretentiöst. Det är emellertid  
  
 till god hjälp när vi letar efter det som bör vara specifikt för dokumentationsinsatserna  
  
 kring scenkonsterna. En naturlig fråga är om  
  
 det behövs någon specialiserad organisation för scenkonsternas  
  
 dokumentation eller om det lika bra eller hellre går att lägga  
  
 ansvaret på befintliga organisationer med närbesläktade uppdrag.  
  
 Detta är särskilt tydligt inom teaterns område där vi kan välja att  
  
 uppfatta dramatiken som en gren av litteraturen, dvs. en fråga biblioteksväsendet.  
  
 Scenografin kan uppfattas som en form av bildkonst  
  
 och därmed också som en ansvarsfråga för konstmuseerna.  
  
 Teatrarnas arkitektur som en uppgift för byggnadsvården och  
  
 kulturmiljövårdens organisation och hela de kungliga teatrarnas  
  
 rika historias ses som en ansvarsfråga för Livrustkammaren och  
  
 Kungl. Husgerådskammaren. Slutligen kan vi se de gamla landsortsteatrarna  
  
 och dagens regionala teaterinstitutioner som ett  
  
 dokumentationsansvar för t.ex. länsmuseerna.  
  
 När det gäller arkiv- och biblioteksfrågor så finns den i alla  
  
 sammanhang giltiga frågan om och när det kan vara berättigat att  
  
 utveckla specialbibliotek och specialarkiv för olika ämnesområden 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 28  
  
 jämfört med att arbeta inom ramen för de nationella arkiv- och  
  
 biblioteksväsendena. Inom arkivområdena finns inom den statliga  
  
 sektorn Riksarkivet och landsarkiven som också samlar in enskilda  
  
 arkiv. Inom biblioteksområdet finns Kungliga biblioteket (KB) och  
  
 universitetsbiblioteken med nationella uppdrag för bevarande och  
  
 litteraturförsörjning till bl.a. forskningen.  
  
 Resonemanget om arkiven, biblioteken och museerna i scenkonsternas  
  
 grannskap visar emellertid att om vi tänker oss att skifta  
  
 ut olika delar av ansvaret för scenkonsternas dokumentation på de  
  
 olika typerna av institutioner, ja då är risken uppenbar för att  
  
 ansvar och insatser stannar vid vad vi kan kalla sekundära aspekter  
  
 på scenkonsten – men att insatserna missar det väsentliga. Måhända  
  
 är det ett klichémässigt uttryckssätt, men det tål nog ändå att sägas.  
  
 Den sceniska händelsen är något annat och mer än sina enskilda  
  
 beståndsdelar, något mera än pjäsmanuskript, dekorer, kostymer,  
  
 teaterarkitektur, regianvisningar och skådespelarmaner. Allt detta  
  
 är viktiga beståndsdelar i scenkonsterna men dokumentationsinsatserna  
  
 bör, som jag ser det, ha som ett särskilt syfte till att sätta  
  
 delarna i relation till varandra och till scenkonsten som helhet.  
  
 Här finns ett viktigt motiv för en specialiserad organisation för  
  
 scenkonstens dokumentation. Den bör fylla funktionen att sätta  
  
 scenkonstens dokumentation i fokus på ett annat sätt än vad de  
  
 generellt inriktade kulturarvsinstitutionerna kan göra. Den bör ha  
  
 en särskild inriktning på att arbeta tvärs över gränserna för de olika  
  
 typerna av samlingar eller informationsbärare.  
  
 I själva verket finns det scensamlingar av olika art inom ett stort  
  
 antal kulturinstitutioner i Sverige. Det gäller såväl arkiv, bibliotek,  
  
 museer och även andra typer av institutioner. Utredningen har här  
  
 fått hjälp med en sammanställning av Sveriges Teatermuseum. Den  
  
 finns fogad som bilaga 3 till utredningen och omfattar inte mindre  
  
 än 53 samlingar vid olika typer av institutioner. Därtill kommer  
  
 ytterligare mindre samlingar som mer eller mindre systematiserade  
  
 finns vid olika teaterinstitutioner och utbildningsanstalter mm. De  
  
 flesta större arkiv- eller museiinstitutioner såsom länsmuseer och  
  
 landsarkiv har också i sina samlingar i vart fall något inslag av scensamlingar.  
  
 En genomgång av innehåll ger för handen att större scensamlingar  
  
 finns vid 18 större, centrala och offentliga kulturinstitutioner.  
  
 Här finns också flera av de institutioner vi redan nämnt.1  
  
 1 Kungl. Dramatiska teatern, Kungl. Operan, Statens musiksamlingar, Nordiska Museet,  
  
 Konstakademien, Nationalmuseum, Garza, Musikaliska Akademien, Statens 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 29  
  
 Sju regionala museer och större stadsmuseer finns med på listan.2  
  
 Här finns också Göteborgs stadsarkiv med Folkrörelsernas arkiv  
  
 liksom 22 andra samlingar i regi av föreningar, stiftelser eller i  
  
 något fall även inom en kommunal förvaltning.3  
  
 Sammanställningen visar att jämsides med de större kulturinstitutionerna  
  
 där scensamlingar ingår som en mindre del av ett större  
  
 samlingsuppdrag så finns det också ett stort antal institutioner som  
  
 är specialiserade på en avgränsad del av scenkonsten. Det gäller  
  
 alltifrån Kungl. Operan och Mckay som byggt upp värdefulla  
  
 arkiv och bibliotek kring den egna institutionens verksamhet till de  
  
 små museerna som har en enskild teater eller en enda skådespelare  
  
 som sitt ämne.  
  
 Här finns ett annat behov för en organisation som är professionellt  
  
 inriktad specifikt på dokumentations- eller samlingsfrågor  
  
 – nämligen en institution som kan utgöra centrum i det  
  
 nätverk som utgörs av alla institutioner med samlingar runt om i  
  
 landet. I dag utgör Sveriges teatermuseum och Dansmuseet det  
  
 närmaste vi har av sådana centra och utredningens huvudfråga  
  
 gäller därför möjligheten och behovet av att kunna utveckla dessa  
  
 institutioner i riktning mot en organisation som kan verka i det  
  
 nationella perspektivet.  
  
 2.3 Dokumentationens art och innehåll  
  
 Så här långt kan vi alltså konstatera att det finns en identitet, en  
  
 kärna, i begreppet scenkonster som särskiljer området och ger det  
  
 en egen identitet i relation till annan dokumentations- och museiLjud-  
  
 och bildarkiv, Sveriges Radio TV – Programarkiven, Riksarkivet, Arkitekturmuseet,  
  
 Stiftelsen Svenska Filminstitutet, Husgerådskammaren med Bernadottebiblioteket, Livrustkammaren,  
  
 Göteborgs universitets – universitetsbiblioteket och litteraturvetenskapliga  
  
 institutionen, Lunds universitets – universitetsbibliotek och Skissernas Museum samt Uppsala  
  
 Universitetsbibliotek Carolina Rediviva  
  
 2 Stockholms stadsmuseum, Göteborgs stadsmuseum – Teatersamlingarna, Dalarnas  
  
 museum, Jönköpings läns museum, Skånes regionmuseum i Kristianstad, Örebro läns  
  
 museum samt Smålands museum (Växsjö)  
  
 3 Arena Theatre Institutet, Oneal, Cirkusakademiens arkiv, bibliotek och  
  
 museisamling, Marionettmuseet, Stiftens Arbetarrörelsens arkiv och bibliotek, Stiftelsen  
  
 Musikkulturens främjande, Strindbergsmuseet, Teaterförbundet  alla i Stockholm, Dockteaterbiblioteket  
  
 i Göteborg, Mcclain i Borlänge, Fd. Teatermuseet/Gamla  
  
 Teatern i Eskilstuna, Fagersta-Västanfors hembygdsmuseum, Kulturförvaltningen i Falun,  
  
 Gamla Theatern i Hedemora, Teatermuseet, scen- och manegekonst i Malmö, Mariestads  
  
 Teater – Vadsbro museum, Skånska Lasses hus (Mjölby), Mooney i Munkfors,  
  
 Gonzalez modellteatermuseum i Nyköping, Thompson – Föreningen Wendelas  
  
 Vänner (Södertälje), Teatermuseum Oneal (Tranås) samt Vadstena Gamla Teater (Örebro) 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 30  
  
 verksamhet. Det är denna scenkonsternas identitet som bör stå i  
  
 centrum för dokumentationsinsatserna, vilket i sin tur pekar mot  
  
 värdet av en specialiserad organisation. En sådan måste dock ses i  
  
 relation till de generellt inriktade institutionerna inom arkiv-,  
  
 biblioteks- och museiområdena.  
  
 Hittills har jag talat om dokumentationsinsatser men självklart  
  
 är inte sådana, oavsett inriktning och syfte, särskilt intressanta om  
  
 de inte sätts i samband med ett strukturerat bevarande av det som  
  
 dokumenteras. Det gäller vare sig det nu handlar om analog eller  
  
 digital lagring av bilder eller texter eller om bevarande av föremål.  
  
 Lika viktigt är också insatser för att göra information och samlingar  
  
 tillgängliga. Tillgängligheten gäller dels i en omedelbar mening, så  
  
 att den som är intresserad kan få tillgång till arkiv, bibliotek,  
  
 databaser och samlingar, men också i en mer avancerad mening,  
  
 dvs. genom att dokumentationen bearbetas och presenteras i olika  
  
 former. Här närmar vi oss således frågor om forskning men också -  
  
 i första hand beträffande föremålssamlingarna – utställningar.  
  
 Vilken typ av verksamhet är det då vi diskuterar? Utredningsdirektiven  
  
 talar om insatser för dokumentation men tar också upp  
  
 frågan om Teatermuseum och Dansmuseet. Alldeles uppenbart är  
  
 att det också handlar inom sektorerna arkiv och bibliotek. Numera  
  
 används allmänt akronymen ABM – arkiv, bibliotek och museum   
  
 för att beteckna verksamheter som ligger i skärningen mellan dessa  
  
 tre områden. Det är naturligt att i sammanhanget också inkludera  
  
 ett kulturmiljövårdande perspektiv. Också scenkonstens byggnader  
  
 och arkitektur är viktiga för att förstå dess utveckling liksom dess  
  
 roll i samhället.  
  
 Det finns en organiserad samverkan mellan KB, Riksarkivet,  
  
 Riksantikvarieämbetet, Statens ljud- och bildarkiv, Kulturrådet  
  
 samt flera centrala museer, där myndigheterna på olika sätt försöker  
  
 främja den fortsatta utvecklingen av samspel över kulturarvsområdets  
  
 delområden.  
  
 Därmed kan vi också förtydliga oss så långt att diskussionen  
  
 gäller utformningen av vad som skulle kunna kallas en ABMinstitution  
  
 för scenkonsterna. Dess relation till den centrala myndighetsnivån  
  
 blir det anledning att återkomma till (nedan avsnitt  
  
 9). Arkiv, bibliotek och museer kan sägas vara institutioner som är  
  
 inriktade mot information via handlingar, trycksaker och föremål  
  
 respektive. Kulturmiljövården kan på motsvarande sätt sägas vara  
  
 inriktad på information kring byggd och odlad kultur. Den gemen 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 31  
  
 samma nämnaren för ABM-området är därför informationssamlingar  
  
 av olika karaktär.  
  
 Av det skälet väljer jag i fortsättningen att tala om en organisation  
  
 för scensamlingar som jag tycker är ett kort och talande  
  
 begrepp. Utredningen handlar i det följande i hög grad om hur en  
  
 sådan organisation bör se ut och vilka syften den bör ha.  
  
 En kort översikt av de olika typerna samlingar kan lämpligen  
  
 avsluta detta avsnitt.  
  
 Arkivhandlingar  
  
 Arkivaliska dokument kring scenkonsterna gäller dels de administrativa  
  
 arkiv som institutionerna och de enskilda teatrarna eller  
  
 arrangörerna bildar. De gäller också de handlingar som bildas som  
  
 en följd av arbetet med de sceniska uppsättningarna, t.ex. scen- och  
  
 regianvisningar. En tredje grupp av handlingar utgörs av personarkiv  
  
 efter bemärkta män och kvinnor inom scenkonsterna.  
  
 Trycksaker  
  
 Trycket kring scenkonsterna består i första hand av affischer,  
  
 programblad och bilder men jämte tryck som ges ut direkt i anslutning  
  
 till föreställningarna så finns en omfattande sekundärlitteratur  
  
 med bl.a. memoarer och biografier liksom en rent vetenskaplig  
  
 utgivning. Booth trycks idag i begränsad omfattning men  
  
 är givetvis av stort intresse för ABM-verksamheten. Ett otryckt  
  
 pjäsmanuskript är definitionsmässigt att betrakta som en arkivhandling.  
  
 En tryckt affisch eller ett publicerat fotografi (med eller  
  
 utan text) är trycksaker medan masterexemplaret till affischen och  
  
 det opublicerade fotografiet är arkivhandlingar4.  
  
 Det har varit vanligt att samlingarna också innehållit pressklipp  
  
 av bl.a. tidningarnas recensioner.  
  
 4 Den formella gränsdragningen mellan trycksaker och arkivhandlingar följer av vilka skrifter  
  
 som omfattas av bestämmelserna i Tryckfrihetsförordningen (1949:105). Ljud- och bildupptagningar  
  
 omfattas av samma regler som tryckta skrifter om de publiceras för allmänheten 
  
 . Gränsen mellan tryckta skrifter och ljud- och bildupptagningar är som en följd av  
  
 den digitala publiceringstekniken svår att upprätthålla. 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 32  
  
 Ljud- och bildupptagningar  
  
 Flertalet institutioner inom scenkonsterna dokumenterar sina egna  
  
 uppsättningar med både ljud och bild, dels som studiematerial till  
  
 kommande uppsättningar, dels som dokumentation av arbetsprocessen.  
  
 Teatermuseum och Dansmuseet har i växlande omfattning  
  
 svarat för en egen uppsökande dokumentationsverksamhet av  
  
 denna art.  
  
 Det är inte alla gånger så lätt att hålla isär alla de olika typerna av  
  
 dokument. Inte minst gör den moderna digitala informationslagringstekniken  
  
 att gränserna mellan arkivalier, trycksaker och  
  
 ljud- och bildupptagningar allt mer flyter ihop. Detta berörs nedan  
  
 i avsnittet 9.  
  
 Föremål  
  
 De föremål som teatermuseer brukar samla är i första hand scenmodeller  
  
 och signifikanta scenografidetaljer och rekvisita samt  
  
 kostymer. I viss utsträckning kan också enskilda inredningsdetaljer  
  
 från teatrar sparas på museerna. Vidare är olika avbildningar, såväl  
  
 portsätt som scenbilder i olika tekniker vanliga på museerna.  
  
 Scenkonstens byggnader  
  
 I dokumentation kan också scenkonstens byggnader sättas i  
  
 centrum. Det kan gälla insatser i samband med rivning av teaterbyggnader  
  
 likaväl som kulturskydd av befintliga byggnader. Teaterbyggnadernas  
  
 arkitektur och ofta prestigefyllda lokalisering i  
  
 städerna är viktig för förståelsen av scenkonstens roll i samhället.  
  
 Scener och salonger speglar olika skedens föreställningar om relationen  
  
 mellan skådespel och publik. Teaterkonstens tidiga nära  
  
 samband med hovet gör att den i arkitekturhistorien får en särskild  
  
 relation till de kungliga slotten. Drottningholms teatermuseum är  
  
 bara ett exempel på detta.  
  
 Det finns idag 23 byggnader för som enbart är avsedda för scenkonst  
  
 eller som i hög grad används för scenkonster som är skyddade  
  
 som byggnadsminnen, i privat eller offentlig ägo.5 Därutöver  
  
 5 Teatrar, Operahus: Gamla teatern, Växsjö, Malmö stadsteater, Ystads teater, Sundsvalls  
  
 teater, Kungl. teatern (Operan), Stockholm. Konserthus: Helsingborgs konserthus, Hörsalen 
  
 , S:t Johannes gamla kyrka, Norrköping. Kulturhus: Cassels donation, Ludvika, Eslövs 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 33  
  
 skyddas ett okänt antal genom bestämmelser i kommunernas  
  
 detaljplaner eller genom s.k. områdesbestämmelser. Scenkonsternas  
  
 byggnader är således ofta betydelsefulla i den offentliga miljön. I  
  
 bilagan 4 finns en förteckning över de scenbyggnader som registrerats  
  
 som intressanta av Arkitekturmuseet.  
  
 Som framgår blir en musei- eller dokumentationssamling inom  
  
 scenkonsternas område, om den skall ha anspråk på att vara  
  
 täckande, synnerligen sammansatt. För de olika informationsbärarna  
  
 gäller skilda villkor, både i fråga om materiella betingelser  
  
 för bevarandet och ur legala synpunkter där bl.a. upphovsrättens  
  
 tillämpning är betydelsefull.  
  
 2.4 Efterfrågan och målgrupper  
  
 Hur ser då efterfrågan eller behovet av insatser för scensamlingar  
  
 ut? Det är vanligt att man inom ABM-området främst beskriver  
  
 efterfrågan på institutionen utifrån dels det allmänna intresset hos  
  
 en beredare, besökande allmänhet, dels mer specifikt utifrån  
  
 intresset av forskning och utbildning/kunskapsförmedling. Detta  
  
 är givetvis centrala intressen i sammanhanget. För en verksamhet av  
  
 den art vi här diskuterar bör dessutom relationen till scenkonstens  
  
 utövare och organisationer är av stor betydelse. I det följande  
  
 behandlas de tre aspekterna det allmänna publika intresset, forskningsintresset  
  
 och branschintresset i tur och ordning.  
  
 2.4.1 Det allmänna, publika intresset  
  
 Det allmänna publika intresset för att ta del av vad en ABMinstitution  
  
 skulle kunna erbjuda kan i första hand fångas in under  
  
 tre aspekter:  
  
  folkbildning och lärande om scenkonsten  
  
  kulturdebatt och kulturbevakning  
  
  sevärd dokumentation  
  
 medborgarhus. Medborgarhuset Kusten i Stockvik. Nöjespalats, Cirkus: Gomez salonger,  
  
 Södra teatern och Cirkus, Stockholm, Hippodromen Malmö. Folkets hus: Hissmofors  
  
 Folkets hus, Transjö Folkets hus, Norrhults Folkets hus, Luleå Folkets hus, Föreningslokalen  
  
 Cummings i Sundsvall, Härnäsets Folkets hus i Lysekil. Folkets park: Ekestad  
  
 Folkets park, Kristianstad, Ovansjöparken, Sundsvall, Krokbornsparken i Hällefors.  
  
 Källa: Riksantikvarieämbetets Bebyggelseregister. 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 34  
  
 För det allmänna publika intresset av en organisation för scensamlingar  
  
 tycks det uppenbart att det framför allt är en utställande  
  
 museiverksamhet som är av vikt. Inte så att arkiv och bibliotek  
  
 uteslutande skall ses som en angelägenhet för specialister och  
  
 forskare, men det är ändå genom utställningar som institutionen  
  
 har möjlighet att möta en större allmänhet.  
  
 I detta hänseende finns det anledning att peka på de framgångar  
  
 som Dansmuseet har kunnat uppvisa sedan museet fick sina  
  
 nuvarande lokaler i ett centralt läge vid Gustaf Adolfs torg i Stockholm.  
  
 Meningen med utställningarna i ett scenmuseum kan knappast  
  
 vara att det skall vara en scen för scenkonsten bland alla de andra  
  
 primära scenerna, utan det bör snarare ha en kommenterande och  
  
 reflekterande karaktär i förhållande till sitt ämne. Däri ligger egenarten  
  
 och utställningar med en sådan tendens bör kunna dra till sig  
  
 ett betydande intresse.  
  
 En enkel tanke är således att den som går på teater, ser en operaföreställning  
  
 eller besöker en konsert har större utbyte av föreställningen  
  
 ju bättre förkunskaper han eller hon har om de sammanhang  
  
 som konstverket relaterar till. I ett följande avsnitt (2.4.2)  
  
 kommer att noteras konstens traditionsmedvetenhet som ett  
  
 uttryck för att konstverket inte kommer till i ett lufttomt rum,  
  
 utan skapas i relation till samhälle, historia och individens villkor.  
  
 Utställningarna i ett museum bör därför kunna utveckla en pedagogik  
  
 kring scenkonsternas idiom och på så sätt både vägleda  
  
 besökare till scenerna och bidra till att fördjupa upplevelsen av  
  
 scenkonstverken.  
  
 Kommentarerna, recensionerna och kulturdebatten om vad som  
  
 sker på scenerna finns idag först och främst på dagstidningarnas  
  
 kultursidor och i massmedia i övrigt. Man brukar säga om museer  
  
 och utställningar att det är långsamma medier. Det är också ett  
  
 medium som strävar efter att kombinera inte bara textens eller  
  
 bildens intryck, utan också formens, föremålets och rörelsens intryck.  
  
 Kort sagt, utställningen som medium har förutsättningar att  
  
 kommentera scenens händelser på ett annat sätt och i ett annat  
  
 tempo än den sedvanliga mediebevakningen. På det sättet kan ett  
  
 museum få en viktig kompletterande funktion också i förhållande  
  
 till den ordinarie kulturdebatten.  
  
 Slutligen, trots vad som tidigare anförts om den sceniska händelsens  
  
 primära ställning i de sceniska konstverken, så är det givetvis  
  
 så att mycket av det som skapas till föreställningarna i form av 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 35  
  
 t.ex. scenografier, dräkter och dekorer också många gånger har ett  
  
 självständigt konstnärligt värde. De representerar också ofta betydande  
  
 historiska dokumentvärden. I de samlingar som Teatermuseum  
  
 och Dansmuseet förfogar över likaväl som i teaterinstitutionernas  
  
 samlingar finns det således föremål av denna art som  
  
 förtjänar att visas för allmänheten i en annan utsträckning än vad  
  
 som idag är möjligt.  
  
 Lewis häst är inte samma sak som slaget vid Lützen  
  
 eller det 30-åriga krigets historia. Inte heller är Thomas maskeradkostym  
  
 samma sak som maskeradbalen där han blev skjuten  
  
 eller de politiska stämningarna i det sena 1700-talets Sverige.  
  
 Jämförelsen med dessa föremål i Livrustkammarens samlingar kan  
  
 väl få användas för att illustrera att föremål ur det förflutna kan  
  
 förmedla en alldeles speciell känsla av historisk närvaro. Samma  
  
 möjlighet till känslan av förmedling och närvaro bör ett scenkonstmuseum  
  
 kan förmedla till sina besökare – om scenens traditioner  
  
 likaväl som om dess nutida attraktivitet.  
  
 2.4.2 Scenkonsternas branschintressen  
  
 Som nästa punkt tar utredningen upp de intressen som jag kunnat  
  
 registrera hos scenkonstens institutioner och branschorganisationer  
  
 för en organisation och scensamlingar. Dessa intressen förgrenar  
  
 sig vidare in i de allmänna forsknings- utbildningsbehoven,  
  
 som för att göra dispositionen enklare, behandlas därefter.  
  
 De behov som utredningen identifierat under utredningsarbetet  
  
 bör kunna sammanfattas under följande rubriker:  
  
  stöd till branschens professionella traditionsförmedling  
  
  institutionaliserad samtidsdokumentation  
  
  löpande utredningsbehov  
  
  scenkonsternas behov av självbekräftelse  
  
 Professionell traditionsförmedling  
  
 Scenkonstens institutioner, branschorganisationer och utövare  
  
 visar ofta ett påfallande intresse för scenkonsternas traditioner i vid  
  
 mening. Att så är fallet inom operakonsten håller nog de flesta med  
  
 om med tanke på den starka ställningen som 1700- och 1800-talens  
  
 kompositörer har inom den genren. Men nyligen har Orkester 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 36  
  
 utredningen6 pekat på i hur stor omfattning också den professionella  
  
 orkestermusiken i Sverige är relaterad mot den historiska  
  
 traditionen. Mest spelade tonsättare av svenska orkestrar är  
  
 Cowan, Ferrell och Powell och orkesterrepertoaren domineras  
  
 av tonsättare födda under 1800-talet.  
  
 Men även inom talteatern är traditionsmedvetenheten påfallande.  
  
 Den gäller klassikerna – de grekiska tragedierna, Stanley,  
  
 Miller liksom Byrd som väl numera får räknas till denna  
  
 kategori – som ständigt tolkas och omtolkas i nya uppsättningar.  
  
 Den gäller också t.ex. den regi- och skådespelartradition som  
  
 brukar kallas för den psykologiska realismen och som på många  
  
 sätt varit närvarande på svenska scener under hela 1900-talet.  
  
 Möjligen avviker dansen från det här mönstret, vilket kan bero på  
  
 att fridansen fortfarande är en relativt sett ung uttrycksform. Men  
  
 förvisso har även den sina rötter.7  
  
 Inom kulturpolitiken är förnyelse sedan länge ett honnörsord  
  
 med mycket stark laddning. En verksamhet som kan betecknas  
  
 som förnyande är oftast detsamma som att den är framgångsrik.  
  
 Inte minst gäller detta scenkonsten. Mot den bakgrunden kan den  
  
 reella traditionsmedvetenheten te sig aningen anmärkningsvärd  
  
 men en motsättning är sannolikt i hög grad skenbar.  
  
 Scenkonstens traditionsmedvetenhet handlar således inte om att  
  
 i föreställningen om oföränderlighet upprepa vare ursprungliga  
  
 uppsättningar eller att repetera tidigare framföranden enligt en  
  
 given kanon. Visst finns inslag även av sådant men framför allt  
  
 framstår det för utredningen som att kunskapen om konstartens  
  
 tradition ses som en viktig yrkeskunskap för en teaterman eller en  
  
 teaterkvinna. Sedan kan denna yrkeskunskap användas på högst  
  
 olika sätt som ibland kan kallas för nyskapande, ibland för traditionsvårdande  
  
 men ofta nog också som en blandning av bägge dessa  
  
 ingredienser.  
  
 Det som är nyskapande föds inte ur tabula rasa, utan växer fram i  
  
 samspel med och i opposition mot det som redan finns. Mänskligt  
  
 skapande är evolutionärt till sin grundläggande natur.  
  
 Sammantaget innebär detta att scenkonsten betraktad som en  
  
 bransch uppenbarligen anser sig ha ett professionellt behov av en  
  
 organisation som fyller specialuppgiften att hålla scenkonsternas  
  
 traditioner i vid mening tillgängliga som en grund för fortsatt den  
  
 6 SOU 2006:34, s. 74f.  
  
 7 En översikt över scenkonsternas utveckling i Sverige finns i t.ex. Hammergren m.fl. Teater  
  
 i Sverige (2004). En internationell översikt finns i Pettersson m.fl. Teaterhistoria (2004). 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 37  
  
 konstnärlig utveckling. På det konkreta planet innebär detta att det  
  
 skall vara möjligt för branschens aktörer att utan alltför tyngande  
  
 egna forsningsinsatser och praktiska hinder orientera sig i olika  
  
 aspekter av scenkonstens historia och traditioner vare sig det nu  
  
 kan gälla repertoar, pjästolkning eller tidigare scenografiska  
  
 lösningar.  
  
 Sannolikt bör detta behov relateras till hur scenkonstens har  
  
 kommit att utvecklas som bransch under de senaste årtiondena.  
  
 Det är således påfallande hur stark position som de specifikt  
  
 traditionsförmedlande funktionerna har inom Kungl. Operans och  
  
 Dramatens organisationer, vars arkiv och bibliotek sköts på en hög  
  
 professionell nivå. Detta ser jag som uttryck bl.a. för dessa sceninstitutioners  
  
 egen traditionsverksamhet. Det är alltså inte i första  
  
 hand för att stödja Operan och Mckay som det behövs insatser  
  
 för scenkonstens dokumentation.  
  
 Ännu 1951 bestod scensverige av åtta fasta teatrar, några  
  
 privata teatrar, Riksteatern samt ett par mindre turnéföretag.8  
  
 Sedan dess har inte minst de fria grupperna, det offentliga stödet  
  
 till dessa samt uppbygganden av den regionala teaterorganisationen  
  
 skapat ett radikalt annorlunda landskap. Numera registrerar  
  
 branschen självt årligen mellan 200 och 300 scenkonstproducerande  
  
 enheter – stora och små. Alla dessa unga och i flera fall mera  
  
 tillfälliga scenorganisationer varken kan eller bör ta samma typ av  
  
 dokumentationsansvar som de stora nationella institutionerna. Där  
  
 av följer också behovet att dokumentationen sköts av en särskild,  
  
 specialiserad organisation. Det är alltså ett behov som växt fram i  
  
 takt med att branschen växt och utvecklats.  
  
 Reguljär och löpande samtidsdokumentation  
  
 Nu är det lätt att se framför sig det som här har kallats för  
  
 traditionsförmedling, såsom riktad mot en i en eller annan mening  
  
 klassisk tradition eller mot de scenkonstens uttryck som fått  
  
 ålderns vördnadsvärda patina. Här diskuteras emellertid traditionsfrågan  
  
 ur ett föränderligt och samtida perspektiv – dagens scenhändelser  
  
 är morgondagens referenser. Det innebär att frågan om hur  
  
 dagens scenkonst dokumenteras blir en väsentlig fråga.  
  
 8 Uppgifterna om scenbranschens utveckling är hämtade från utredningen, Teaterns hus, Ett  
  
 förslag från Svensk Teaterunionen – Svenska ITI (1991). 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 38  
  
 Detta bör ses som ett fält där det behövs en professionell  
  
 utveckling. De flesta etablerade sceninstitutioner dokumenterar  
  
 idag löpande sina egna uppsättningar, oftast med enkla videoupptagningar  
  
 som sedan sparas. Kopior lämnas i viss utsträckning till  
  
 museerna. Vad som sparas inom varje institution i form av  
  
 rekvisita, dekorer, kostymer m.m. avgörs från fall till fall. Flertalet  
  
 offentliga institutioner, bl.a. Operan och Mckay, lämnar arkivhandlingar  
  
 till Teatermuseum enligt ett system av överenskommelser  
  
 från 1970-talet. Dramaten lämnar också exemplar av  
  
 pjäsmanuskripten till museet och till de vetenskapliga biblioteken.  
  
 Dansmuseets ackvisition företrädesvis sker i form av frivilliga gåvor  
  
 (se härom vidare redovisningarna av museernas verksamheter,  
  
 avsnitten 3.6.4 och 4.3).  
  
 Det saknas emellertid tydliga riktlinjer och kriterier för vad som  
  
 bör styra urvalet för bevarande av scenografier och rekvisita, utan  
  
 här råder i hög grad slumpens lagar. Ifråga om videodokumentationen  
  
 utgör de något äldre upptagningarna med VHS-teknik  
  
 redan ett tekniskt bevarandeproblem och även här tycks det finnas  
  
 ett betydande utrymme för professionalisering av både hur upptagningarna  
  
 görs och hur de kan lagras och göras tillgängliga. Detta  
  
 återkommer utredningen till i avsnittet 9.  
  
 Sammantaget behövs således stöd och riktlinjer för sceninstitutionernas  
  
 eget löpande dokumentationsarbete liksom kompletterande  
  
 dokumentationsinsatser för scenhändelserna utanför de  
  
 större institutionerna. Slutligen behövs en central arkivbildning, ett  
  
 specialbibliotek och en föremålssamling kring scenkonsten som  
  
 naturligt ligger på en specialiserad organisation. Varken Teatermuseum  
  
 eller Dansmuseet har idag med hänsyn till deras aktuella  
  
 förutsättningar, möjlighet att svara för dessa uppgifter.  
  
 Utredningsbehov - Teaterårsboken  
  
 Den mest grundläggande formen av samtidsdokumentation handlar  
  
 emellertid inte om vare sig inspelningar, om arkivalier eller föremålssamlingar,  
  
 utan om något betydligt mera elementärt. Från  
  
 1982 har således utgivits Teaterårsboken, en årskrönika med en  
  
 redogörelse för teaterrepertoaren i landet under det gångna året  
  
 med grunddata om vilka pjäser som satts upp och vilka som  
  
 medverkat. Dessutom har årsboken innehållit kommenterande  
  
 artiklar, sammanställningar av de statliga stöden samt vissa bio 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 39  
  
 grafiska uppgifter. Utgivningen har i första hand stötts av Riksteatern  
  
 som svarat för distribution och lagerhållning.  
  
 Efter år 1999 har Riksteatern avsagts sig ansvaret för årsboken  
  
 eftersom man sett den som ett branschansvar, inte ett ansvar för en  
  
 enskild institution. Ambitionen har funnits att Teatermuseum  
  
 skulle kunna svara för den fortsatta utgivningen men detta har inte  
  
 kunnat genomföras. Åren 2000 och 2001 har årsboken, med stöd  
  
 bl.a. från Kulturrådet, kommit ut som ett enklare utförande men  
  
 därefter har utgivningen upphört.  
  
 Under 2006 har Svensk Teaterunion startat ett accessprojekt  
  
 (dvs. med sysselsättningsstöd från Utbildnings- och kulturdepartementet)  
  
 med ett ekonomiskt stöd också från Svensk Scenkonst i  
  
 syfte att bygga upp en databas för svensk scenkonst. Avsikten är  
  
 att komplettera de uppgifter som finns i informationsbladet  
  
 Månadens premiärer med produktionsuppgifter som samlas in  
  
 från program och uppgifter från teatrarna.  
  
 På så sätt är förhoppningen att åtminstone få till stånd en första  
  
 löpande datainsamlingen om scenkonstens aktuella utveckling.  
  
 Teaterunionen är emellertid en samarbetsorganisation med bara ett  
  
 litet kansli och accessprojektet är tillfälligt. Så frågan återstår att  
  
 lösa långsiktigt. Ambitionen har tidigare funnits att Teatermuseum  
  
 skulle kunna ta ansvaret för årsboken/databasen men museet har  
  
 inte haft möjlighet att ta på sig den uppgiften.  
  
 Förhållandena kring årsboken illustrerar behovet av en aktör  
  
 inom scenkonstens område som kan ta på sig rollen av att svara för  
  
 den löpande uppföljningen av utvecklingen inom scensverige.  
  
 Den dokumentation gäller således inte bara scenkonstverkens tillkomst,  
  
 framförande och mottagande, utan också aspekter som  
  
 utvecklingen av scenkonsternas villkor i samhället liksom sociologiskt  
  
 inriktade uppgifter om samhällets attityder och reaktioner  
  
 på scenkonsterna.  
  
 Scenkonsternas självbild  
  
 Bland de olika motiven för en organisation för scensamlingar som  
  
 mött under utredningsarbetet förtjänar också att den bekräftande  
  
 eller manifesterande funktionen hos en sådan institution att uppmärksammas.  
  
 Här kan parallellen dras till de många museer av mer  
  
 eller mindre offentlig karaktär som finns hos företag och organisationer  
  
 inom näringsliv liksom i anslutning till offentlig verk 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 40  
  
 samhet. Regeln sägas vara att om ett företag – i synnerhet om det  
  
 gäller en varutillverkande bransch – bara har nått en viss ålder och  
  
 mognad så kan man vara ganska säker på att det också har någon  
  
 form av företagsmuseum eller motsvarande verksamhet. De statliga  
  
 affärsverken har alla (eller har haft) förhållandevis stora verksmuseer  
  
 och museiverksamhet har också haft en mycket stor omfattning  
  
 inom Försvarsmakten  
  
 Detta slag av museiverksamhet har säkerligen att göra med hur  
  
 man bygger upp professionella identiteter och självbilder inom  
  
 näringsliv och organisationer. Fenomenets betydelse för organisationernas  
  
 utveckling bör säkerligen inte underskattas.  
  
 När museerna kommit att etableras brukar det också komma till  
  
 en ambition att vända den ursprungligen interna verksamheten utåt  
  
 och göra museerna åtminstone i någon grad tillgängliga för  
  
 allmänheten. Att få ett offentligt, kulturpolitiskt motiverat stöd är i  
  
 sammanhanget också ett viktigt mål, inte bara på ekonomiska  
  
 grunder, utan också för det erkännande av museets värde som  
  
 ligger i detta.  
  
 Inom scenkonstens område sker denna samhälleliga bekräftelse  
  
 först och främst via de många institutionerna för orkestrar, talteater  
  
 och musikteater. Men därutöver strävar scenkonsterna – liksom  
  
 många andra samhällsområden – efter den egna bekräftelse  
  
 som ligger i en samlingsinstitution för området. Dansmuseet och  
  
 särskilt Teatermuseum har länge setts som de institutioner till vilka  
  
 dessa ambitioner har knutits men det är också uppenbart att sedan  
  
 scenkonsten under de senaste decennierna växt till ett bredare  
  
 samhällsfält, så finns också behovet av något mer utvecklat.  
  
 2.4.3 Utbildnings- och forskningsintressena  
  
 Det går, som redan påpekats, inte att dra någon skarp gräns mellan  
  
 de behov av dokumentations- och även utredningsinsatser kring  
  
 scenkonsterna som utredningen nu tagit upp och ett mer fristående  
  
 forsknings- och utbildningsintresse. Även forskningen och utbildningen  
  
 inom scenkonsterna är givetvis ett branschintresse men  
  
 dessa funktioner är samtidigt långt ifrån interna branschangelägenheter,  
  
 utan också allmänna intressen i en vidare mening  
  
 Det finns särskilt tre aspekter på en samlingsorganisation inom  
  
 scenkonsterna där relationen till utbildning och forskning är viktig.  
  
 De kan rubriceras: 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 41  
  
  informationsförsörjning för utbildning och forskning  
  
  relationerna mellan scenkonsterna och konstnärligt utvecklingsarbete  
  
 resp. anknytande humanistisk forskning  
  
  villkoren och förutsättningarna för bl.a. digital informationshantering  
  
 Dessa tre rubriker leder var och en vidare in i större områden där  
  
 scenkonsterna och en ABM-institution för dem snarast kan ses  
  
 som exempel eller som aspekter på problem och utvecklingsmöjligheter  
  
 inom utbildnings- och kulturområdena. I detta avsnitt  
  
 om behoven av en sådan institution begränsas framställningen till  
  
 grundläggande aspekter på utbildning och forskning men återkommer  
  
 till frågorna i avsnitt 9.  
  
 I det följande tar utredningen upp frågor och utbildning och  
  
 forskning huvudsakligen från ett akademiskt, högskole- eller universitetsrelaterat  
  
 perspektiv. Det beror på att den artikulerade  
  
 efterfrågan på en samlingsverksamhet huvudsakligen återfinns  
  
 inom den sfären. Det är också här som huvuddelen av utbildningen  
  
 och forskningen organiseras och bedrivs. Perspektivet bör dock  
  
 inte få skymma att institutionen förutsätts fungera också i relation  
  
 till utbildning och forskning på andra nivåer i utbildningsväsendet  
  
 eller som organiseras och drivs i andra former än de offentliga. Det  
  
 kan t.ex. vara fråga om privatforskare eller studier och forskning  
  
 som bedrivs i föreningsregi.  
  
 Universitets- och högskoleväsendet i anslutning till scenkonsterna  
  
 har sin särskilda karaktär genom uppdelningen på de konstnärliga  
  
 utbildningarna å den ena sidan och de humanistiska estetiska  
  
 disciplinerna å den andra. Enkelt uttryckt kan man säga att  
  
 om den förra avser utbildning för eller i scenkonsterna, så handlar  
  
 den senare om konsterna.  
  
 Humanistisk forskning om scenkonsterna  
  
 Den humanistiska utbildningen och forskningen har genom sin  
  
 inriktning på att beskriva och analysera scenkonsterna ett tydligt  
  
 släktskap med verksamheten i arkiven, biblioteken och museerna.  
  
 Dessa institutioner utgör också en del av arbetsmarknaden för  
  
 humanisterna.  
  
 I själva verket har också den teatervetenskapliga forskningen  
  
 vuxit fram parallellt och i samspel med museiverksamheten. Ett 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 42  
  
 sådant förlopp är för övrigt vanligt för de många humanistiska  
  
 vetenskaper som också har korresponderande eller egna museer.  
  
 Ämnet teaterhistoria, senare teatervetenskap, inrättades således vid  
  
 dåvarande Stockholms högskola 1946, dvs. i samma fas av etablering  
  
 som det skapades en särskild stiftelse för Teatermuseums  
  
 huvudmannaskap. Innehavare av den första professuren blev då  
  
 också Flores, museets grundare.  
  
 Den teatervetenskapliga institutionen delade sedermera lokaler  
  
 med museet i Filmhuset på Gärdet i Stockholm men flyttade 1995  
  
 till universitetsområdet i Frescati.  
  
 Ämnet teatervetenskap inkluderar numera också forskning om  
  
 dansen som konstart. Tidigare rymdes även filmvetenskap inom  
  
 ämnets gräns, men när man flyttade till Frescati så avsöndrades  
  
 filmvetenskapen som ett eget ämne som stannade kvar i Filmhuset.  
  
 Här värderades således lokalsambandet med Filmhusets branschmiljö  
  
 högre än kontakterna med granndisciplinerna i universitetsmiljön.  
  
 Stockholms universitet har de senaste åren arbetat med att  
  
 reformera institutionsstrukturen inom universitetet i syfte att  
  
 skapa stabilare och bättre fungerande enheter inom fakulteterna.  
  
 Sedan 2004 ingår teatervetenskapen i en gemensam institution med  
  
 grannämnet musikvetenskap. Sammanslagningen är emellertid i  
  
 första hand administrativ. Bägge ämnena har bibehållen identitet  
  
 och egna professurer.  
  
 Som ämnesspecialitet finns teatervetenskap bara vid universitetet  
  
 i Stockholm medan studier inom ämnesområdet vid de andra lärosätena  
  
 drivs inom ramen för litteraturvetenskapen.  
  
 Ämnesföreträdare för teatervetenskapens betonar ofta att den  
  
 konstruktionen leder till att de litterära aspekterna på scenkonsten  
  
 – dramatikerna och deras verk – gärna överbetonas på bekostnad av  
  
 ämnets andra aspekter. Något ligger det säkert detta. Det finns  
  
 också en viss ämnesrivalitet mellan teater- och litteraturvetenskapen  
  
 inom den akademiska världen.  
  
 Utbildningens och forskningens informationsförsörjning  
  
 Inom forskningspolitiken brukar främst arkivens och bibliotekens  
  
 uppgifter ses som delar av forskningens infrastruktur för informationsförsörjningen.  
  
 Detta är särskilt märkbart för den humanistiska  
  
 och samhällsvetenskapliga forskning som stöder sig på 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 43  
  
 historiskt källmaterial och för vilka den vetenskapliga diskussionen  
  
 är giltig över längre tid. Då blir även den äldre forskningens resultat  
  
 och därmed även den äldre litteraturen relevant.  
  
 När forskningen i högre grad tenderar att baseras på primärmaterial  
  
 som samlas in för det specifika projektet har arkiven  
  
 naturligt inte samma relevans. Då kan det i stället handla om  
  
 fördelar med att lämna det insamlade materialet till en central  
  
 arkivinstitution jämfört med bevarande i universitetens egna arkiv.  
  
 Möjligen kan man säga att de förändringar hos många humanistiska  
  
 vetenskaper som speglas i namnbytena kring 1970 från  
  
 litteraturhistoria, konsthistoria, teaterhistoria etc. till litteraturvetenskap  
  
 och konstvetenskap speglar en ämnesmässig orientering bort  
  
 från det historiska perspektivet alternativt en strävan efter att  
  
 utveckla ämnena i också andra riktningar.  
  
 En motsvarande utveckling gäller för de discipliner som växt  
  
 fram ur museer med föremålssamlingar såsom etnologin och etnografin  
  
 och kanske även (men i mindre utstrckning) arkeologin. Här  
  
 har utvecklingen sedan länge, kanske ett halvsekel, varit att föremålssamlingarna  
  
 kommit att spela en allt mer perifer roll som  
  
 källmaterial för den universitetsbaserade forskningen. Tendensen  
  
 har i stället varit att den forskning som haft föremålen som källa  
  
 har fortsatt att ha sin bas inom museiinstitutionerna. I stället har  
  
 samlingarna betydelse för utställningar riktade mot allmänheten  
  
 kommit att betonas. Ännu på 1970-talet fanns museiutställningar  
  
 vars utformning helt betingades av inomvetenskapliga krav på  
  
 systematisering men sådana är numera kuriosa i den mån dom finns  
  
 kvar.  
  
 Oavsett vad som här är orsak och verkan – om det är avståndet  
  
 mellan universitet och kulturinstitutioner som bidrar till den  
  
 vetenskapliga omorienteringen eller om det är den vetenskapliga  
  
 utvecklingen som skapar avståndet – så finns alltid en form av  
  
 grundläggande samspel mellan universiteten och de informationsbärande  
  
 kulturinstitutionerna.  
  
 I det föregående har också noterats hur sammansatta ifråga om  
  
 olika materialkategorier som de scenhistoriska källorna är. Därför  
  
 kan man också förutse att utbildningens och forskningens intresse  
  
 för de olika delarna av informationssamlingarna kommer att växla  
  
 över tiden. Kanske kommer också intresset för forskning som  
  
 baseras på mixen av de olika slagen av källor att öka. 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 44  
  
 Under alla omständigheter bör man räkna med den utbildningen  
  
 och forskningen som huvudintressenter i en samlingsinstitution för  
  
 scenkonsten.  
  
 Konstnärliga utbildningar och konstnärligt utvecklingsarbete  
  
 Om det teatervetenskapliga ämnet har ett gemensamt ursprung  
  
 med Drottningholms teatermuseum så kan motsvarande sägas om  
  
 de sceniska utbildningarna och landets dominerande scener. Utbildningarna  
  
 i Stockholm, Göteborg och Malmö har sålunda sitt  
  
 ursprung i Dramatens och stadsteatrarnas scenskolor, varefter de  
  
 under 1960- och 1970-talen integrerades i det högskoleväsende som  
  
 då växte fram genom periodens utbildningspolitiska reformer.  
  
 I Göteborg och Malmö har utbildningarna, tillsamman med  
  
 andra utbildningar inom det konstnärliga området kommit att  
  
 organiseras som en fakultet (universitet i Göteborg) respektive en  
  
 fakultetsnämnd (universitetet i Lund). De konstnärliga utbildningarna  
  
 i Stockholm drivs däremot som fristående högskolor eller  
  
 institut under Utbildnings- och kulturdepartementet.9  
  
 En lite udda konsekvens av detta är att det finns möjlighet att  
  
 disputera inom de konstnärliga ämnena vid universiteten i Göteborg  
  
 och Lund, men däremot inte vid högskolorna i Stockholm  
  
 som saknar akademisk examensrätt. Förutsättningarna för en organisatorisk  
  
 samordning av de konstnärliga högskolorna i Stockholm  
  
 utreddes vid slutet av 1990-talet10 men vann inte uppslutning från  
  
 högskolornas sida.  
  
 I Göteborg är utbildningarna, eller högskolorna för scen och  
  
 musik som de också kallas, organiserade i den konstnärliga fakulteten.11  
  
 Detta är en organisation från 2005. Dessförinnan har  
  
 utbildningarna i teater, opera och musik varit samordnade på olika  
  
 sätt. Sedan 1992 är dessa utbildningar samlokaliserade till Artisten,  
  
 bakom Götaplatsen.  
  
 9 De sju konstnärliga högskolorna i Stockholm är: 1. Dramatiska institutet, 2. Teaterhögskolan,  
  
 3. Operahögskolan, 4. Danshögskolan, 5. Musikhögskolan, 6. Konstfack samt  
  
 Konsthögskolan  
  
 10 Betänkandet SOU 1998:10, Campus för konst, särskild utredare professor Sharp.  
  
 11 Högskolorna i Göteborg är: 1. Högskolan för design och hantverk, 2. Högskolan för  
  
 fotografi, 3. Filmhögskolan, 4. Konsthögskolan Valand, 5. Högskolan för Litterär gestaltning,  
  
 6. Högskolan för scen och musik samt 7. Göteborg Organ Art Centre. 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 45  
  
 De konstnärliga utbildningarna i Malmö12 sorterar under en  
  
 gemensam konstnärlig fakultetsstyrelse inom universitetet i Lund.  
  
 Förutom i storstäderna finns också konstnärliga utbildningar vid  
  
 andra universitet och högskolor, också med anknytning till  
  
 scenkonsterna. Vid Linköpings universitet finns Estetiska institutionen  
  
 som bl.a. ger utbildning i drama och musik. Musikhögskolan  
  
 i Piteå är knuten till Högskolan i Luleå.  
  
 De konstnärliga utbildningarna har inte samma nära samband  
  
 med ABM-institutionerna som den humanistiska forskningen, utan  
  
 de har så att säga en annan huvudriktning. Det betyder inte att  
  
 utbildningarna inte utnyttjar eller skulle kunna utnyttja dokumentationsmaterialet  
  
 i en samlingsinstitution. Det är många moment  
  
 som skall få plats i kursplanerna men vanor och traditioner har  
  
 dock säkert också sin betydelse, liksom givetvis de rumsliga sambanden.  
  
 Från t.ex. Dramatiska institutet i Stockholm har jag t.ex.  
  
 noterat ett stort intresse för en bättre åtkomst till Teatermuseums  
  
 bibliotek.  
  
 Det som ibland kallas konstnärlig forskning men oftare numera  
  
 konstnärligt utvecklingsarbete inom universiteten och högskolorna/instituten  
  
 står i en ganska komplex relation till den akademiska  
  
 forskningen. Vissa resurser för sådant utvecklingsarbete vid sidan  
  
 av undervisningen finns avsatta inom ramen för anslagen till universiteten  
  
 och högskolorna (18 miljoner kr. år 1992/93 då siffran  
  
 redovisades senast en forskningsproposition).  
  
 Vetenskapsrådet förfogar över ett anslag om 20 miljoner kr som  
  
 fördelas till konstnärligt utvecklingsarbete efter beredning i en  
  
 särskild arbetsgrupp för konstnärlig forskning och utveckling. En  
  
 vanlig form för denna forskning är att doktoranden först gör ett  
  
 självständigt konstnärligt verk som sedan kompletteras med en  
  
 verbal kommentar.  
  
 Den här gränsytan mellan den akademiska forskningen och det  
  
 konstnärliga utvecklingsarbetet kan ses som en närmast administrativ  
  
 konsekvens av de konstnärliga utbildningarnas integration i  
  
 universitets- och högskoleväsendet. Forskning är den akademiska  
  
 forskningens begrepp för kunskapssökande och att man strävar  
  
 efter att utveckla en konstnärlig motsvarighet blir de konstnärliga  
  
 utbildningarnas naturliga respons och organisatoriska anpassning.  
  
 Om inte annat så är anslag till forskning en viktig kanal för  
  
 12 Konsthögskolan, Musikhögskolan och Teaterhögskolan. 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 46  
  
 resurstilldelning och alltså måste även de konstnärliga utbildningarna  
  
 forska för att få resurser.  
  
 Men frågan är givetvis mer komplicerad än så. Många konstnärer  
  
 verksamma inom högskolans ram pekar således på paralleller mellan  
  
 den vetenskapliga kunskapsprocessen och den form av utforskande  
  
 av världen som den konstnärliga processen innebär.13 Konst ses  
  
 som en kunskapsform skild från, men lika berättigad, som vetenskap  
  
 i vid mening.  
  
 Häremot finns inte mycket att invända men samtidigt är det  
  
 svårt att bortse från den avgörande skillnad som ligger i, inte  
  
 forskarens och konstnärens sätt att nå kunskap, utan formen för  
  
 redovisning av resultatet. Dagens vetenskapliga tradition såsom den  
  
 vuxit fram sedan 1600-talet bygger således inte på att forskningsresultatet  
  
 skall uppnås enbart med människans intellektuella  
  
 verktyg. Att så inte är fallet kan nog flertalet vetenskapsmän intyga.  
  
 Intuition, aning och känsla spelar en stor roll i forskningen.  
  
 Däremot bygger det vetenskapliga grundparadigmet på att resultatet  
  
 kan redovisas, göras begripligt och kontrolleras med avseende  
  
 på möjlighet att till upprepning, konsistent logik eller hur utnyttjande  
  
 källor stöder resultatet. I det sammanhanget kan aldrig  
  
 en hänvisning till andra egenskaper i den mänskliga utrustningen än  
  
 intellektet godtas. Häri ligger den moderna vetenskapens styrka  
  
 och svaghet. Styrka då det är genom metodreglerna som främst  
  
 naturvetenskapen nått sina framgångar. Brist, då det ju är uppenbart  
  
 att det finns områden av den mänskliga erfarenheten som  
  
 därmed hamnar utanför vetenskapens domän.  
  
 Den här motsättningen innebär inte det inte skulle vara fruktbart  
  
 att konfrontera vetenskaliga och konstnärliga arbetsformer och  
  
 resultat mot varandra eller att inte värdefulla iakttagelser skulle  
  
 kunna göras som en följd av sådana undersökningar.  
  
 Men det konstnärliga kunskapandet måste nog alltid räkna med  
  
 en form av grundläggande misstänksamhet från i vart fall det  
  
 institutionaliserade forskarsamhällets sida, dvs. det kan existera i  
  
 akademins närhet som en alternativ kunskapsprocess men den kan  
  
 knappast integreras särskilt långt i akademin. Det skulle förutsätta  
  
 13 Vid universitetet i Umeå driver t.ex. Bolton, professor vid Konsthögskolan, projektet  
  
 Engagemangets moder som syftar till att utforska, klargöra och likheter och  
  
 epistemologiska (kunskapsteoretiska) skillnader mellan nutida konstnärers och forskares  
  
 arbetsmetoder. King vid samma institution driver projektet Forskningsprocesser i  
  
 konst med referenser till hermeneutisk teoribildning, dvs. där kunskapsmålet inte relaterar  
  
 till sant eller falskt, utan hellre till meningsskapande och sammanhang (källa: universitets  
  
 hemsida). 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 47  
  
 akademins relativisering av grundläggande föreställningar om  
  
 vetenskap. Och vem vet vad som händer på längre sikt? Men i det  
  
 närmare perspektivet kommer ingen sådan grundläggande positionsförändring  
  
 inom vetenskapssamhället att äga rum.14  
  
 Har denna diskussion några konsekvenser för en samlingsinstitution  
  
 inom scenkonsten? Ja, med den här utredningens synsätt  
  
 bör inte heller det konstnärliga utvecklingsarbetet anpassa sig  
  
 särskilt långt efter den vetenskapliga kunskapsprocessen. Sådan  
  
 anpassning innebär bara att det inte längre är fråga om konstnärligt  
  
 skapande. Scenkonst blir teatervetenskap alltså.  
  
 Därför bör det finnas behov av en arena, en mötesplats som är  
  
 speciellt inriktad på och öppen för både den vetenskapliga kunskapsprocessen  
  
 och den konstnärliga – inte bara endera som jag  
  
 tror är fallet med akademin respektive konstscenen. En samlingsinstitution  
  
 kan vara en sådan arena och den kan vara det inte minst  
  
 för publik redovisning av de konstnärliga undersökningarnas resultat,  
  
 t.ex. i utställningens form eller det sceniska framförandets.  
  
 2.5 Grundmodell för en organisation för scensamlingar  
  
 Nu kan utredningens iakttagelser så här långt sammanfattas. En  
  
 organisation för samlingar inom scenkonsternas område byggs upp  
  
 kring samlingar som består av olika typer av informationsbärare –  
  
 arkiv, tryck, föremål, bild- och ljudupptagningar. Informationsbärarna  
  
 är källor, i den meningen att de utgör autentiska, samtida  
  
 informationsbärare från händelser i scenkonsternas historia, de må  
  
 vara avlägsna eller nära i tiden. Men de utgör också resultat av  
  
 aktiva dokumentationsinsatser, dvs. samtidsdokumentation av olika  
  
 art om scenkonsterna som görs i akt och mening att samla kunskaper  
  
 om scenkonsterna som annars inte skulle bevaras. Samlingarna  
  
 och arbetet med att bygga upp dem bör således vara både  
  
 retrospektiv och avse kontinuerlig samtidsdokumentation.  
  
 Samlingsorganisationens särskilda styrka ligger dels i att den har  
  
 tydligt och avgränsat fokus på sitt ämne. Här har den en fördel  
  
 framför det generellt arbetande arkivet, biblioteket eller kulturhistoriska  
  
 museet. Dels ligger styrkan i just förhållandet att institutionen  
  
 kombinerar de olika informationsbärarnas perspektiv. Här  
  
 14 En god sammanfattning av den aktuella diskussionen om relationen mellan konstnärligt  
  
 utvecklingsarbete och forskning finns i rapporten till det seminarium  Forskning,  
  
 Reflexion, Utveckling  som Vetenskapsrådet och Riksbankens jubileumsfond anordnade  
  
 2004. 
  
 Scenkonstens dokumentation  behov och syften SOU 2006:68  
  
 48  
  
 ligger det andra försteget framför den institution som enbart  
  
 arbetar med en enda eller ett färre antal informationsbärare eller  
  
 medier.  
  
 Den ämnesspecialiserade samlingsorganisationen kan dock aldrig  
  
 arbeta med samma resurser som den mediespecialiserade institutionen,  
  
 t.ex. arkivet eller biblioteket, när det gäller förmågan att  
  
 rationellt, säkert och ekonomiskt hantera stora informationsmängder  
  
 inom respektive medieområde. På dagens tekniknivå är  
  
 detta särskilt tydligt beträffande digitalt lagrad information men  
  
 dessa förhållanden kan ändras med teknikutvecklingen. En ämnesspecialiserad  
  
 samlingsorganisation bör dock ha som grundregel att  
  
 fungera i nära relation till de stora nationella kulturarvsmyndigheterna  
  
 för arkiv, bibliotek, ljud- och bild samt museiväsendet och  
  
 kulturmiljövården.  
  
 Den ämnesspecialiserade samlingsorganisationens fördelar kommer  
  
 bäst till synes när man försöker identifiera vilka som efterfrågar  
  
 institutionen. Inom arkiv- och biblioteksinstitutionerna och  
  
 bland museerna är man här van vid att se forskningen som sin  
  
 huvudsaklige kund i samlingarna av arkiv, litteratur och föremål.  
  
 För museiutställningen ses den besökande intresserade allmänheten  
  
 som den naturliga målgruppen.  
  
 Hur omvärldens intresse för institutionen ser ut kan dock göras  
  
 tydligare om man skiljer mellan intressenter som i första hand kan  
  
 ses som institutionens kunder och de som dess samarbetspartner.  
  
 Med användande av marknadsföringens terminologi så handlar det  
  
 således dels om business to customer (B2C), dels om business  
  
 to business (B2B). Sannolikt gör inte alla kulturinstitutioner  
  
 den erforderliga distinktionen mellan de i grunden olika typer av  
  
 relationer som man behöver ha till dessa olika delar av sin omvärld.  
  
 Så är förhållandena inte minst inom museiväsendet,. Oftast brister  
  
 medvetenheten om betydelsen av business to business-relationerna  
  
 och vilken roll dess spelar för att institutioner skall  
  
 kunna spela en roll i en samhällelig kontext. Utan väl utvecklade  
  
 och levande sådana relationer blir institutionerna gärna slutna och  
  
 isolerade.  
  
 För en institution inom samlingsområdet av den karaktär som vi  
  
 här diskuterar utgör det som kan kallas scenbranschen den primära  
  
 och viktigaste B2B-relationen. Därför har utredningen också gjorts  
  
 relativt utförlig (ovan 2.4.2) i fråga om de olika behov som  
  
 företrädarna för scenområdet uttryckt. Utredningens slutsats är att  
  
 det är det A och O att den organisation som behandlas att den är 
  
 SOU 2006:68 Scenkonstens dokumentation  behov och syften  
  
 49  
  
 efterfrågad av scenkonsternas olika aktörer och organisationer och  
  
 kan fungera och uppfattas som ett stöd till denna. En organisation  
  
 för scensamlingar skall vara en del av scenkonsten.  
  
 Därmed kan konkluderas att organisationen för sin existens blir  
  
 beroende av:  
  
  publikens intresse  
  
  scenbranschens engagemang  
  
  utbildningens och forskningen efterfrågan.  
  
 Detta bör vara styrande och vägledande för organisationens sätt att  
  
 fungera och utveckla sin verksamhet.  
  
 Principerna för denna grundmodell kan sammanfattas grafiskt  
  
 som i figur 1, nedan.  
  
 Figur 1 Principskiss för relationen mellan en scenkonsternas ABM-institution  
  
 och dess omvärld  
  
 I det följande (avsnitt 9) återkommer jag närmare till uppgifterna  
  
 för institutionen.  
  
 Kärnan är  
  
 samlingen 
  
 Kärnan är  
  
 samlingen 
  
 51  
  
 3 Stiftelsen Drottningholms  
  
 teatermuseum och Sveriges  
  
 Teatermuseum  
  
 Slutsatser, bedömningar och förslag:  
  
  Sveriges Teatermuseum bör skiljas från Stiftelsen Drottningholms  
  
 Teatermuseums (DTM:s) huvudmannaskap.  
  
  Museet har inte haft möjlighet att utvecklats som man kunnat  
  
 önska under de senare decennierna. Museet kan idag inte  
  
 ensamt fylla rollen av ett nationellt teatermuseum. Museet  
  
 har dock en stor potential som borde ges betingelser att  
  
 komma till sin rätt.  
  
  Föreställningsverksamheten på Drottningholmsteatern har  
  
 internationell lyskraft men den har efterhand under 2000talet  
  
 kommit att få allt större ekonomiska problem. Det  
  
 synes i första hand bero på att den konstnärliga ambitionsnivån  
  
 för uppsättningarna har höjts under 2000-talet. Samtidigt  
  
 har intäkter från sponsorer fallit bort och kostnader  
  
 som följt av nya pensionsregler har tillkommit. Teatern har  
  
 då gjort färre uppsättningar och givit färre föreställningar  
  
 men de uppsättningar som gjorts har kostat desto mera.  
  
 Museet har hämmats av föreställningarnas problem.  
  
 I detta och det följande avsnittet 4 beskrivs och analyseras förhållandena  
  
 kring Drottningholms Teatermuseum/Sveriges teatermuseum  
  
 och Dansmuseet. Museernas utveckling sedan de inrättades  
  
 på 1940- och 50-talen beskrivs relativt utförligt, eftersom det är  
  
 av intresse att se mot vilken bakgrund dagens förhållanden har  
  
 vuxit fram. Den mest ingående analysen ägnas teatermuseet som,  
  
 trots att museet är en liten organisation, innehåller länkar till  
  
 många delar av kulturlivet. Härtill bidrar givetvis att museet är  
  
 integrerat med föreställningarna på slottsteatern. Analysen av  
  
 museet kan ses som en modellstudie av en kulturpolitisk organisationslösning  
  
 och den lilla kulturinstitutionens villkor. Den kan 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 52  
  
 som sådan kanske även vara av intresse i ett vidare kulturpolitiskt  
  
 perspektiv.  
  
 Tillbakablickarna och analyserna visar hur museernas villkor  
  
 skiftat under olika skeden. Detta gäller i särskild grad också föreställningsverksamheten  
  
 vid Drottningholm som haft flera glansperioder  
  
 men också perioder av svårigheter man fått söka efter nya  
  
 organisationslösningar och nya finansieringsformer. Den här utredningen  
  
 kommer till i ett sådant skede.  
  
 3.1 Tillkomsten av Drottningholms teatermuseum  
  
 Den institution som sedan 2002 benämns Sveriges teatermuseum  
  
 har sitt ursprung i de teaterhistoriska aktiviteterna kring Drottningholmsteatern  
  
 sedan denna fått ny uppmärksamhet vid 1920talets  
  
 början.  
  
 Slottsteatern på Drottningholm byggdes 176466 efter ritningar  
  
 av arkitekten Roy och på kung Barnes  
  
 och drottning Parrish uppdrag. Den hade sedan sin första  
  
 glanstid sedan Thomas tid övertagit slottet från modern 1777 och  
  
 fram till kungens död 1792. Under den tiden gavs ett femtiotal  
  
 föreställningar per säsong, mest sommartid.  
  
 Efter Thomas död klingade verksamheten av och upphörde  
  
 helt i början på 1800-talet. Man har beräknat att max 1 000 föreställningar  
  
 då hade givits. Sedan användes teaterbyggnaden bland  
  
 annat som förråd men några enstaka föreställningar gavs på 1850talet.  
  
 1921 började amanuensen vid Kungl. biblioteket Flores  
  
 intressera sig för slottsteatern på Drottningholm och han kunde då  
  
 konstatera att byggnaden, förutom den välbevarade interiören också  
  
 rymde det intakta scenmaskineriet och ett 30-tal mer eller  
  
 mindre kompletta dekorationsuppsättningar från teateruppsättningarna.  
  
 Dessutom fanns en under 1850-talet till Drottningholm  
  
 överflyttad dekorsamling från Operahuset i Stockholm.  
  
 Från 1922 iordningställdes teatern interiört till sitt ursprungliga  
  
 utseende. Arbetena bekostades av slottsstaten.  
  
 Samtidigt startade Drottningholms teatermuseum som en verksamhet  
  
 i anslutning till Riksmarskalksämbetet – teatern låg ju inom  
  
 slottets förvaltning. Till museet samlades nu de föremål med  
  
 anknytning till teatern som fanns inte bara på Drottningholm, utan  
  
 också på Rosersberg och Gripsholm. Det fanns emellertid en 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 53  
  
 föregångare till museet i Sveriges teaterhistoriska samfund som  
  
 bildats 1912 med Pruitt som ledande initiativtagare.  
  
 Samfundet skapade under 1910- och början av 20-talet upp en  
  
 teaterhistorisk samling som knöts till Musikhistoriska museet.1  
  
 1925 kom man överens om att ansvaret för att samla teaterhistoria  
  
 i fortsättningen skulle ligga på det nya Drottningholms  
  
 teatermuseum. Samfundets samling har dock alltsedan dess funnits  
  
 kvar på Musikmuseet. På Drottningholm byggde Beijer efterhand  
  
 också upp en teaterhistorisk utställning i rummen omkring själva  
  
 salongen, främst med hjälp av depositioner från Nationalmuseum,  
  
 Livrustkammaren och Husgerådskammaren. Han byggde också  
  
 successivt upp ett omfattande bibliotek och samlade särskilt bilder  
  
 (teckningar och gravyrer) av intresse för ämnesområdet.  
  
 3.2 Stiftelsebildningen  
  
 Det nya museet drevs först i föreningsform i nära anslutning till  
  
 Riksmarskalksämbetet och slottsförvaltningen på Drottningholm.  
  
 1935 bildades Föreningen Drottningholmsteaterns Vänner till stöd  
  
 för verksamheten. 1945 skapades så en särskild stiftelse, Stiftelsen  
  
 Drottningholms teatermuseum, vars egendom skulle utgöras av  
  
 slottsteatern med tillhörande inredning, scenmaskineri, dekorationer,  
  
 utställningssamlingar, bibliotek och bildarkiv (§ 1 i stadgarna).  
  
 Efter en framställning av Riksmarskalksämbetet fastställdes  
  
 stiftelsens stadgar av Kungl. Maj:t.  
  
 Som stiftelsens ändamål angavs (§ 3) att den hade till uppgift att  
  
 vidga kännedomen om teaterkonstens historia, med särskild hänsyn till  
  
 teaterkonsten i Sverige under äldre och nyare tid, samt för detta  
  
 ändamål verka för att förkovra museets samlingar av föremål, bilder,  
  
 arkivaliska dokument och litteratur, ägnade att historiskt belysa denna  
  
 konst.  
  
 Det som numera är stiftelsens andra ändamål, att ge föreställningar  
  
 på Drottningholmsteatern, fördes in i stadgarna 1971 (se nedan  
  
 avsnitt 3.4.2)  
  
 Stiftelsen ställdes under Riksmarskalksämbetets överinseende  
  
 och förvaltades av en nämnd med fem ledamöter som utsågs av  
  
 Kungl. Maj:t men med ståthållaren på Drottningholms slott som  
  
 självskriven ledamot och ordförande. Ordförandeskapet är sedan  
  
 1 Svanberg, 1913. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 54  
  
 1991 inte längre knutet till den befattningen, utan H.M. Konungen  
  
 utser ordförande efter eget val. Riksmarskalksämbetet fastställer  
  
 närmare instruktioner eller arbetsordning för nämnden.  
  
 Redan från början var således museistiftelsens inriktning att,  
  
 namnet till trots, fungera som ett generellt teaterhistoriskt  
  
 museum, inte att vara ett specialmuseum för Drottningholmsteatern,  
  
 även om denna naturligt stod i centrum för verksamheten.  
  
 Den bredare inriktningen följde redan med övertagandet av Teaterhistoriska  
  
 Samfundets museiroll.  
  
 Museets framväxt skedde också parallellt med utvecklingen av  
  
 teaterhistoria som ett akademiskt ämne och de ambitioner som  
  
 fanns i detta hänseende påverkade idéerna om museets innehåll och  
  
 syften. Ämnesundervisning i teaterhistoria infördes vid dåvarande  
  
 Stockholms högskola 1942 och 1946 blev så Beijer innehavare av  
  
 den första professuren, dvs. under samma formativa år som då stiftelsen  
  
 kom till. Numera adjungeras professorn i teatervetenskap till  
  
 styrelsen för Drottningholms teatermuseum.  
  
 Först år 2002, i samband med museets flyttning till de nuvarande  
  
 lokalerna i Gäddviken, bytte museet namn till Sveriges Teatermuseum.  
  
 Namnbytet har accentuerat den, för utomstående inte helt enkla,  
  
 nomenklatur som innebär att Stiftelsen Drottningholms teatermuseum  
  
 driver dels Sveriges teatermuseum, dels Drottningholms  
  
 slottsteater. Det senare begreppet är stiftelsens namn för föreställningsverksamheten  
  
 på teatern men kan för den utomstående likaväl  
  
 tänkas syfta på själva teaterbyggnaden. Förutom föreställningarna  
  
 driver stiftelsen även sommartid en reguljär visningsverksamhet av  
  
 teatern och arrangerar utställningar i den intilliggande Drottningens  
  
 paviljong (även kallad Tate paviljong) som man  
  
 disponerar för detta ändamål. Visningarna och utställningarna  
  
 betraktas i stiftelsens interna verksamhetsuppdelning som en del av  
  
 museets verksamhet.  
  
 Teatermuseum är emellertid inte något museum i ordets mer  
  
 vedertagna mening, så till vida att det utöver Drottningholm saknar  
  
 egentliga utställningslokaler. Tyngdpunkten ligger i stället på  
  
 museets samlingar. Museet karakteriseras t.ex. i kulturpropositionen  
  
 från 19742 med att det består av slottsteatern, ett bibliotek  
  
 och ett bildarkiv (jfr nedan 3.6.4).  
  
 2 Prop. 1974:28, s. 458. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 55  
  
 I det följande kommer begreppen Teatermuseum (TM) att användas  
  
 om museet och museiverksamheten och föreställningsverksamheten  
  
 (FV) om föreställningarna på slottsteatern. Begreppet  
  
 Slottsteatern används företrädesvis för att referera till själva  
  
 teaterbyggnaden, inte till föreställningsarrangemangen. Stiftelsens  
  
 namn, Drottningholms teatermuseum (DTM) används för att referera  
  
 till den samlade verksamheten.  
  
 3.3 Kulturskyddet av Drottningholm  
  
 Hela slottsanläggningen på Drottningholm med bl.a. parken, Kina  
  
 slott och i de i slottsmiljön ingående byggnaderna, inklusive teatern  
  
 är skyddade som statligt byggnadsminnesmärke genom ett  
  
 regeringsbeslut 1935. Detta innebar att anläggningen ställdes under  
  
 Riksantikvarieämbetets överinseende ifråga om de kulturhistoriska  
  
 värdena. Skyddsfrågan regleras numera genom förordningen om  
  
 statliga byggnadsminnen (1988:1229) enligt vilken Riksantikvarieämbetet  
  
 (RAÄ) har upprättat skyddsföreskrifter för anläggningen  
  
 som fastställts av regeringen. Statens fastighetsverk (SFV), som  
  
 förvaltar Drottningholms slott, skall inhämta Moran tillstånd om  
  
 man vill göra förändringar eller andra ingrepp i anläggningen som  
  
 strider mot föreskrifterna.  
  
 1991 beslutade Unesco att teatern, tillsammans med Drottningholms  
  
 slott, Kina slott och parkanläggningen, skulle omfattas av  
  
 1972 års världsarvskonvention (Pariskonventionen). Det var  
  
 således den samlande ensemblen, med den unika teaterbyggnaden  
  
 som kvalificerade för beslutet. Slottet som sådant, betraktat som  
  
 ett enskilt monument, hade t.ex. ensamt knappast kunnat förklaras  
  
 som världsarv.  
  
 Som ett led i Unescos löpande uppföljning av världsarven har  
  
 Riksantikvarieämbetet m fl. myndigheter i oktober 2005 gjort en  
  
 redovisning av förhållandena kring Drottningholm, inklusive  
  
 teatern. Utredningen återkommer till iakttagelserna i den rapporten  
  
 i avsnittet 3.7.1, nedan. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 56  
  
 3.4 Föreställningarna  
  
 För förståelsen av villkoren för föreställningsverksamheten på  
  
 Drottningholm är det bra att hålla i minnet att teatern bara har 454  
  
 platser. Det innebär att recetterna, även vid full beläggning, blir  
  
 begränsade. Därmed kan inte föreställningarna göras alltför kostsamma,  
  
 utan att subventionen per biljett blir mycket hög. Antalet  
  
 föreställningar per säsong är utifrån förslitningsriskerna begränsade  
  
 till högst 40 stycken, vilket innebär att föreställningarna kan ses av  
  
 maximalt 19 400 åskådare. Verksamheten har dock inte haft en  
  
 sådan omfattning sedan 1980-talet.  
  
 Platsutbudet är hur som helst begränsat och detta har lett till att  
  
 frågan om tillgängligheten till föreställningarna under åren återkommit  
  
 i diskussionerna om föreställningarna.  
  
 3.4.1 Vänföreningens föreställningar  
  
 När stiftelsen bildades ingick inte föreställningsverksamheten i  
  
 dess ändamål. Ända sedan 1922 hade emellertid föreställningar,  
  
 som från början dock inte var offentliga, arrangerats av Beijer. Från  
  
 1935 skedde detta i samarbete med museets vänförening som då  
  
 bildades. Det förefaller som om gränsdragningen mellan vänföreningen  
  
 och museet fram till stiftelsebildningen 1945 var ganska  
  
 oklar. I vart fall ansåg sig Riksmarskalksämbetet föranlett att, i en  
  
 prolongeringsskrivelse till museets nämnd med anledning av  
  
 stadgebeslutet, slå fast att vänföreningen endast borde utgöra en  
  
 stödjande förening och att stiftelsens och föreningens ekonomi  
  
 skulle hållas strängt isär, samt att utgifter för teaterverksamheten  
  
 icke fick belasta stiftelsens budget.3  
  
 Därefter fortsatte vänföreningen ända fram till 1960-talets senare  
  
 del som arrangör för föreställningarna medan museistiftelsen upplät  
  
 teatern till föreningen. Förhållandet synes ha reglerats på något  
  
 olika sätt under perioden. Ursprungligen angavs endast i Riksmarskalksämbetets  
  
 instruktion till museinämnden att denna måtte  
  
 anordna eller låta anordna teaterförställning, konsert eller liknande  
  
 på Drottningholms slott eller eljest inom de kungl. slotten.  
  
 Sedermera, 1969, kompletterades även stadgarnas ändamålsparagraf  
  
 med en motsvarande bestämmelse.  
  
 3 Skrivelse av den 16 mars 1945, dnr 50/1945. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 57  
  
 Stiftelsen delegerade således arrangörskapet – formellt sedan  
  
 1956 enligt Riksmarskalksämbetets instruktion - till vänföreningen.  
  
 Denna stod alltså stod som arrangör för merparten av föreställningarna  
  
 på teatern och fick också bidrag från både staten och  
  
 Stockholms stad för detta. Vid sidan av vännernas föreställningar  
  
 satte emellertid också från 1946 Kungl. Operan upp föreställningar  
  
 på Drottningholmsteatern och Operan har alltsedan dess varit den,  
  
 jämte DTM självt, viktiga föreställningsproducenten på denna scen.  
  
 Förhållandet mellan DTM och Operan har reglerats i avtal.  
  
 Operans chef har traditionellt plats i stiftelsens styrelse (nämnden).  
  
 Vid sidan av Operans föreställningar förekom gästspel av Mckay  
  
 och även utländska producenter. Det hör till saken att  
  
 vänföreningen framgångsrikt samlade in medel till ett eget kapital  
  
 genom vilket den kunnat ge inte oväsentliga bidrag till föreställningarnas  
  
 kostnader och även stödja museiverksamheten. Vänföreningen  
  
 är i dag mycket livaktig och stöder både museet och  
  
 föreställningsverksamheten.  
  
 Föreställningssäsongerna vid teaterns 200-årsjubileum 1966 och  
  
 1967 gav dock kraftiga ekonomiska underskott och visade att  
  
 verksamheten behövde reorganiseras i nya former. Vänföreningen  
  
 har sedan dess inte tagit något producentansvar för föreställningarna.  
  
 Den är dock synnerligen livaktig och stöder stiftelsen ekonomiskt.  
  
 Medlemskap i föreningen ger förtur till föreställningarna.  
  
 3.4.2 Utredningar av TOR och Virdebrandt  
  
 På regeringens (Utbildningsdepartementets) uppdrag utreddes  
  
 frågan av dåvarande Teater- och orkesterrådet (TOR) år 1968.4  
  
 Utredningen ledde till att DTM självt övertog huvudansvaret för  
  
 föreställningarna från säsongen 1970 - eftersom det då enligt TOR  
  
 skapadesnaturligare och bättre samordning mellan de bägge  
  
 verksamhetsgrenarna (dvs. museet och föreställningarna). Stiftelsens  
  
 stadgar reviderades också 1971 efter utredningens förslag  
  
 och föreställningarna blev nu ett nytt ändamål för stiftelsen jämsides  
  
 med museiverksamheten. Styrelsens sammansättning ändrades  
  
 så att den fick representation från vänföreningen, Stockholms  
  
 stad och Operan. TOR föreslog också en kraftig höjning av  
  
 statsanslaget till teatern som skulle möjliggöra en utbyggd orga4  
  
 PM beträffande förutsättningar för fortsatt föreställningsverksamhet på Drottningholms  
  
 slottsteater m.m., avgivet av en särskild arbetsgrupp inom TOR. Juni 1968. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 58  
  
 nisation för föreställningarna men detta följdes inte upp i regeringens  
  
 förslag. Nu etablerades emellertid den anslagskonstruktion  
  
 som fortfarande gäller, med ett bidrag till stiftelsen för museiverksamheten  
  
 och ett till föreställningarna.  
  
 En annan förändring som kom till stånd i samband med omorganisationen  
  
 var att stiftelsens personal kom att omfattas av statliga  
  
 pensionsregler. Därmed kan man säga att stiftelsen kommit så nära  
  
 anknytning till staten som över huvud taget är möjligt, utan att  
  
 ändå vara en statlig verksamhet.  
  
 Enligt TOR:s utredning hade föreställningarna från början en  
  
 förhållandevis blygsam omfattning – ett 10-tal per säsong. Under  
  
 perioden 1945–55 kom man upp i ca 25 årliga föreställningar  
  
 varefter verksamheten sedan kulminerade under åren 1955–66 med  
  
 70-talet årliga föreställningar. Därmed aktualiserades också frågan  
  
 om den förslitning av teatern som verksamheten medförde. Riksantikvarieämbetet  
  
 utredde frågan och man kom fram till att föreställningsverksamheten  
  
 måste begränsas. I stadgerevisionen efter  
  
 TOR:s utredning skrevs därför in att föreställningar fick arrangeras  
  
 i den omfattning som kunde godkännas av Riksantikvarieämbetet.  
  
 1968 sattes taket till 50 föreställningar om året men sänktes sedan,  
  
 år 1979, till 40 stycken. Detta gäller alltjämt.  
  
 Tillgängligheten till teatern var huvudfrågan för den utredning  
  
 som Hudson gjorde tio år efter TOR:s arbete och som  
  
 redovisades i ett betänkande från 1982.5 I Virdebrants utredning  
  
 diskuteras bl.a. betydelsen av televisionssändningar som ett sätt att  
  
 ge flera möjlighet att se föreställningarna men också behovet av en  
  
 särskild repetitionsscen som skulle kunna innebära att slitaget  
  
 minskade. Ännu under 1970- och 80-talen utnyttjades regelmässigt  
  
 hela föreställningskvoten men därefter har antalet föreställningar  
  
 successivt krympt för att numera bara uppgå till ca 16. Det är således  
  
 kostnadsökningarna för föreställningarna (se nedan 3.5), mer  
  
 än den kulturvårdande hänsynen, som begränsat utbudet och numera  
  
 uppfattas inte längre frågan om slitaget som något mera akut  
  
 problem.  
  
 5 Drottningholms teatermuseum, Ds U 1982:8. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 59  
  
 3.4.3 Organisationsförändringar under 1980-talet  
  
 Under 1970-talet leddes museiverksamheten av en museiintendent  
  
 (Huff), medan operachefen Obrien ansvarade för  
  
 föreställningarna mot ett särskilt arvode. Knight satt då också i  
  
 stiftelsens styrelse. 1980 inrättade DTM emellertid en för både  
  
 museet och föreställningarna gemensam chefsbefattning och vid  
  
 sidan av denna en befattning som administrativ intendent. Museianslaget  
  
 belastades med kostnaden för bägge dessa befattningar.6  
  
 Från 1984 ändrade DTM dock organisationen på nytt i och fick  
  
 då den form som den fortfarande har. Teater- och museichefen  
  
 Arnold Östman övergick då till att bli konstnärlig ledare för  
  
 föreställningarna med deltidstjänstgöring om 40 procent. Samtidigt  
  
 ändrades tjänsten som administrativ intendent till en VD-befattning  
  
 för DTM.  
  
 Föreställningarna drivs huvudsakligen med personal som engageras  
  
 direkt för spelsäsongen men det finns också en fast anställd stab  
  
 som på olika sätt är mixad med museipersonalen. Det gäller som  
  
 redan nämnts VD och den konstnärlige ledaren samt personalen  
  
 för administrativt stöd. En befattning som guideansvarig på halvtid  
  
 fylls på den anda halvan ut av en befattning som marknadschef.  
  
 Fast anställda i föreställningarna är vidare en kostymchef (60 %),  
  
 en biljettansvarig samt en producent (de senare bägge helårsanställda) 
  
 .  
  
 3.4.4 Confidencen på Ulriksdal och de andra slottsteatrarna  
  
 Drottningholmsteatern var landets enda internationellt utrustade  
  
 teater fram till 1782, då den första Operan vid Gustaf Adolfs torg  
  
 var färdig. Denna ersattes i sin tur av det nuvarande Operahuset  
  
 som stod färdigt 1898. Som slottsteater har Drottningholmsteatern  
  
 emellertid flera välbevarade paralleller i teatrarna på Gripsholms  
  
 och Rosersbergs slott liksom i teatern på Ulriksdals slott, Confidencen.  
  
 Teatern på Gripsholms slott har sitt ursprung i en enklare  
  
 teaterlokal som drottning Rogers lät inreda 1773. Den  
  
 byggdes sedan om till en fungerande hovteater med ny scen och  
  
 kulissmaskineri 1781 och 1785 då den fick sin amfiteatraliska ut6  
  
 Stiftelsen har sedan dess belastat bidraget till museet med kostnaderna för dessa befattningar 
  
 , helt eller delvis (konstnärlige ledaren). Det gäller även befattningar som sekreterare  
  
 och ekonomiadministratör. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 60  
  
 formning med förebilder i den italienska senrenässansen.7 Teatern  
  
 är i princip orörd och oförändrad sedan den tiden. Den används  
  
 inte för föreställningsverksamhet.  
  
 Teatern på Rosersberg kom till vid 1800-talets början med Sharp som uppdragsgivare. Den inrymdes i det tidigare slottsstallet  
  
 och stod färdig 1806. Denna teater hade sedan sin glansperiod från  
  
 1812 och under Wolfe regeringstid. Därefter klingade  
  
 verksamheten av och teatersalongen stod i princip orörd. Sedan  
  
 anvisades lokalerna till infanteriskolan och då inreddes de till officersmatsal  
  
 1888. Teaterutrustning och dekorationer flyttades upp  
  
 på vinden. Härifrån fördes de sedan till Drottningholm av Hunt  
  
 Beijer.8  
  
 Confidencen byggdes ursprungligen som ridhus vid Ulriksdals  
  
 slott men Lovisa Hicks lät bygga om huset till teater 1753. Den  
  
 användes sedan flitigt fram till Thomas död, då teatern förföll.  
  
 Intresset för Hansen väcktes under 1970-talet med Torres  
  
 Dellert som främsta initiativtagare. Här kunde teatersalongen  
  
 restaureras 1981 eller kanske snarare rekonstrueras med medel från  
  
 dels Austin och Brooks stiftelse, dels genom insatser av  
  
 dåvarande Myers. Senare, med arbeten som  
  
 pågått från slutet av 1990-talet fram till år 2004, har också teaterns  
  
 scenmaskineri rekonstruerats.  
  
 Med Föreningen Confidencen Redivia som huvudman började  
  
 man därefter ge föreställningar också vid denna teater. Ståthållarämbetet  
  
 föreslog några år därefter (1983) att stadgarna för DTM  
  
 borde ändras så att det bland ändamålen angavs att stiftelsen fick  
  
 ett övergripande ansvar vid samtliga slottsteatrar, dvs. en form av  
  
 huvudmannaskap för teaterbyggnaderna. Däremot avsåg inte ändringen  
  
 ansvaret för föreställningarna på Confidencen. 1985 ändrade  
  
 Regeringen stadgarna efter DTM:s förslag och lade då till i ändamålsparagrafen  
  
 (§ 3) att stiftelsen också hade till uppgift att  
  
 anordna teaterföreställningar, konserter eller liknande arrangemang  
  
 på övriga teatrar vid de kungliga slotten. Samtidigt gavs Föreningen  
  
 Confidencen Rediviva en styrelseplats i DTM (f.ö. samtidigt som  
  
 Stockholms kommun och landsting lämnade sina styrelseplatser).  
  
 Med det på så sätt formaliserade ansvaret som grund träffade  
  
 DTM därefter avtal med Confidencen Rediviva om villkoren för  
  
 föreställningarna på Ulriksdal.  
  
 7 Nationalencyklopedin, artiklarna Gripsholms slott resp. Confidencen.  
  
 8 Ålander 2005. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 61  
  
 Från budgetåret 1993/94 fick DTM efter förslag från Kulturrådet  
  
 ett särskilt årligt statsbidrag om 250 000 kr för föreställningarna  
  
 på Confidencen som följaktligen DTM transporterade  
  
 vidare till Föreningen Confidencen Rediviva. Arrangemanget framstod  
  
 emellertid som mindre ändamålsenligt för parterna. När  
  
 avtalet löpte ut 1996 avstod man från att förnya det och Kulturrådet  
  
 prövar sedan dess bidrag till Confidencen Redivia direkt på  
  
 framställningar av föreningen. Föreningen har också sedan 1997  
  
 avstått från att besätta sin styrelseplats i DTM:s nämnd.  
  
 3.4.5 Samarbetet mellan DTM och Kungl. Operan  
  
 DTM och Operan hade länge ett mycket nära samarbete, särskilt  
  
 under Wells tid som Garcia och styrelseledamot i  
  
 DTM på 1970-talet. Knight fungerade då också som föreställningsverksamhetens  
  
 konstnärlige ledare. Operan svarade för tillverkningen  
  
 av kostymer och peruker också för DTM:s föreställningar  
  
 liksom för dekorer. DTM har dock alltid ersatt Operan för  
  
 insatser av denna art.  
  
 Från 1980-talet har DTM emellertid i stället lagt ut uppdragen på  
  
 andra ateljéer eller enskilda uppdragstagare, bl.a. med motiveringen  
  
 att Operans dekorverkstäder inte haft kapacitet att utföra arbeten  
  
 åt DTM. Fortfarande kan dock Operan i mån av tillgänglig kapacitet  
  
 ta snickeri- och måleriuppdrag av DTM. Detta har dock  
  
 minskat väsentligt under senare år. DTM:s ledning har ansett det  
  
 vara en styrka för den egna verksamheten att man utvecklat egen  
  
 kompetens och ett eget nät av leverantörer till uppdragen vid sidan  
  
 av Operans organisation.  
  
 Idag sker samverkan genom att DTM:s scenmästare har sin fasta  
  
 anställning på Operan tjänstgör på Drottningholm under säsongen  
  
 och arvoderas då av DTM. Övrig scenpersonal anställs av stiftelsen,  
  
 även för Operans föreställningar och DTM fakturerar sedan  
  
 Operan för kostnaden. Ibland har Operans egen fasta scenpersonal  
  
 kompletterat DTM:s medarbetare.  
  
 DM har byggt upp en egen kostymateljé som förutom scenkostymerna  
  
 också – mot ersättning - svarar för kostymerna till  
  
 salongspersonalen och till Gomez vid Operans föreställningar  
  
 I mån av möjlighet lånar dock Operan ut dekor, kostymer och  
  
 rekvisita kostnadsfritt. DTM kan också göra motsvarande lån till 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 62  
  
 Operan. Operan kan också mot ersättning utföra transporter åt  
  
 DTM.  
  
 Operans kostnader för Drottningholmsföreställningarna har  
  
 täckts av Operans statsanslag och har således inte belastat DTM:s  
  
 ekonomi. DTM har haft kostnader för marknadsföring och tekniskt  
  
 stöd till förställningarna, vilket ersatts från Operans recetter.  
  
 DTM svarar dock i egen regi för information och marknadsföring  
  
 liksom biljettförsäljning för både Operans och de egna föreställningarna.  
  
 Man fakturerar sedan Operan för de insatser som avser  
  
 Operans föreställningar.  
  
 3.4.6 Föreställningarnas omfattning och inriktning  
  
 Föreställningarnas omfattning och inriktning den senaste 10-årsperioden  
  
 kan sammanfattas som i tabell 1. DTM producerade  
  
 regelmässigt – men med några undantag - fram till år 2003 två  
  
 operauppsättningar per säsong, varav den ena oftast var en premiäruppsättning  
  
 och den andra en repris från fjolåret. Under några år i  
  
 början av 1980-talet satte DTM även upp talteater och de åren  
  
 producerade man bara en operaförställning. Uppsättningarna gavs i  
  
 mellan fem och tio föreställningar men sedan slutet av 1990-talet  
  
 har åtta föreställningar per uppsättning per uppsättning varit  
  
 standard.  
  
 Från år 2003 har DTM bara producerat en uppsättning per  
  
 säsong.  
  
 Tabell 1 Offentliga föreställningar på Drottningholmsteatern 19962005  
  
 Producent / år 1996 1997 1998 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005  
  
 DTM, opera 5+8 8+8 8+8 8+8 8+8 8+8 8+8 8 8 8  
  
 K.Operan – opera 9 8 8  
  
 K Operan  balett 9 6 7 5 11 7 13  
  
 Operahögskolan 8  
  
 Dramaten 10  
  
 DTM, konsert 7 4 3  
  
 Summa 38 22 27 24 27 23 24 21 16 26  
  
 Vid sidan av operorna har DTM tidigare, framför allt under 1990talet  
  
 och senast år 1999, producerat konserter. Dessa har givits vid  
  
 upp till sju tillfällen per säsong,. Därutöver har då och då anordnats 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 63  
  
 enskilda slutna föreställningar, divertissement, vid särskilda tillfällen.  
  
 Kungl. Operan har bidragit med i första hand föreställningar av  
  
 operabaletten men också med operaproduktioner. Tendensen var  
  
 länge att man satte upp opera- respektive balettföreställningar vartannat  
  
 år, men från slutet av 1990-talet blev balettuppsättningarna  
  
 vanligare. Fram t.o.m. mitten av 1990-talet gavs regelmässigt två  
  
 produktioner per säsong, därefter halverades Operans föreställningar  
  
 på Drottningholm. Under perioden från 1996 har Operan  
  
 producerat tre operauppsättningar (åren 1996, 2002 och 2004) som  
  
 vardera givits i åtta eller nio föreställningar. Under samma period  
  
 har man producerat sju baletter (åren 1996–2001 samt 2003) som  
  
 sammanlagt givits i 58 föreställningar. År 2005 var det första året  
  
 sedan förställningsverksamheten fick en fast etablering som MurphyOperan inte gav någon föreställning alls på Drottningholm. Att det  
  
 blev så beror på det besparingsprogram som Operan har genomfört  
  
 och som syftat till att bygga upp ett reservkapital för en tryggare  
  
 ekonomi i den egna verksamheten. Detta program är nu genomfört  
  
 och Operan avser därför att åter spela på Drottningholmsteatern.  
  
 Det tomrum som Kungl. Operan lämnade 2005 fylldes delvis av  
  
 Operahögskolan, vars avgångsklass spelade 10 föreställningar (La  
  
 capricciosa coretta). Högskolan har också tidigare år givit föreställningar,  
  
 t.ex. 1992.  
  
 Dessutom gjorde även Mckay en uppsättning 2005  
  
 (Marivaux, Kärlekens triumf, åtta föreställningar). Dessförinnan  
  
 gav Dramaten senast en uppsättning år 1986. Som Dramatens vice  
  
 vd, Nunez uttryckt saken så är det mycket som skall  
  
 klaffa för att en Dramatenföreställning skall passa för att sättas  
  
 upp på Drottningholm.9 I Dramatens repertoar ingår således sällan  
  
 pjäser som passar i 1700-talmiljön och de skall dessutom ha en  
  
 scenografi som fungerar på Drottningholmsteatern.  
  
 Både Operahögskolans och Dramatens uppsättningar medförde  
  
 en extra belastning på DTM:s ekonomi. I budgeten för 2005 beräknades  
  
 således ett underskott om 600 tkr. men sammantaget gav  
  
 samarbetet ett underskott om 850 tkr10. Bl.a. fick tre av Dramatens  
  
 föreställningar ställas in med bortfall av inkomster som följd.  
  
 Totalt gav 2005 års säsong ett underskott om 1 471 tkr.  
  
 9 Intervju för utredningen 2005-12-08.  
  
 10 Enligt DTM, muntlig uppgift från VD. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 64  
  
 Enskilda år under 1980- och 90-talen har det gjorts utländska  
  
 gästspel på teatern. Även DTM har gästspelat utomlands, 1987 och  
  
 1988. Vi det senare tillfället spelade teaterns orkester i Helsingfors.  
  
 1992 gästspelade ensemblen inom ramen för en skandinavisk  
  
 festival på Barbican Center i England. 1994 gjordes ett gästspel på  
  
 Théâtre des Champs-Elysées i Paris. 2005 års uppsättning av  
  
 Zoroastre gästspelar 2006 i Nederländerena.  
  
 I samproduktion med Cramér-baletten gav DTM under ett antal  
  
 år under 1980-talet familjeförställningar i Lövteatern. Lövteatern är  
  
 en utomhusscen som finns inkomponerad i Drottningholmsparken.  
  
 Publiktillströmningen till föreställningarna följer ett ganska fast  
  
 mönster. Operauppsättningarna har en genomgående beläggning av  
  
 95 á 100 procent. Det gäller i synnerhet uppsättningar av operor av  
  
 välkända kompositörer som Cowan, Händel eller Smith, medan ett  
  
 sångspel av en mer okänd kompositör som David samlade  
  
 77 procent (år 2002). Operahögskolans uppsättning 2005 samlade  
  
 72 procent. Dramatens uppsättning gav 69 procent. Baletterna samlar  
  
 likaså genomgående en beläggning kring ca 70 procent (mellan  
  
 60 och 80 %) medan konserterna varierar beroende på artisternas  
  
 lyskraft. DTM:s egna föreställningar har genomgående haft en hög  
  
 beläggning.  
  
 Sedan 1980-talet har DTM haft tre konstnärliga ledare, Dawson, 1980-1992, Yang 199396 och Morton 19972005. Under Robinson tid profilerades föreställningarna  
  
 genom användningen av tidsenliga instrument. Särskilt  
  
 uppskattad var en Mozartcykel mellan åren 1979-1991 som gav  
  
 både stora publikframgångar och ett internationellt rennomé. Då  
  
 gavs åtta Mozart-operor som spelades in av TV och som både  
  
 direktsändes för den svenska TV-publiken och spreds utomlands  
  
 via TV och video. DTM hade också ett samarbete med DECCAinternational  
  
 om grammofoninspelningar som både gav uppmärksamhet  
  
 och visst ekonomiskt utbyte.  
  
 Det är befogat att tala om denna tid som en mycket framgångsrik  
  
 period för föreställningsverksamheten. Under Söderströms  
  
 period strävade man efter att bredda repertoaren mot även  
  
 mindre kända 1700-talsverk medan Browning nu ändade period kanske  
  
 fått sin tydligaste profil genom samarbetet med dirigenten  
  
 Lutz och regissören Payne som gjort ett antal  
  
 internationellt uppmärksammade uppsättningar. Dessa har av flera  
  
 bedömare ansett förnya Early-music-genren. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 65  
  
 Det finns emellertid också synpunkter på hur föreställningarna  
  
 samverkar med teaterbyggnaden ifråga om dekor och ljussättning.  
  
 2004 års uppsättning av den nyskrivna Santana och apkungen anses  
  
 av en del ha avvikit för långt från DTM:s naturliga repertoarval med  
  
 andra röster tvärt om är mycket positiva denna uppsättning.  
  
 Bakom valet av uppsättningar ligger dock frågan gäller dock med  
  
 vilken strategi DTM valt att möta en krympande ekonomi och hur  
  
 man agerat när möjligheterna att göra prestigefyllda – och kostsamma  
  
 – operauppsättningar kringskurits ekonomiskt.  
  
 3.5 Föreställningarnas ekonomi  
  
 3.5.1 Intäkterna  
  
 En analys av föreställningarnas ekonomi kan starta i diagrammet  
  
 figur 2. Det ger en sammanställning av intäkterna några olika år  
  
 från 1980-talet och framåt.  
  
 Figur 2 Föreställningarnas intäkter några år mellan 1983 och 200511  
  
 11 För år 2002 redovisas inte ett extrabidrag från vänföreningen om 2 miljoner kr till de nya  
  
 lokalerna i Gäddviken i stapeldiagrammet, eftersom den kostnaden egentligen inte sammanhänger  
  
 med föreställningsverksamhetens omfattning. För 2005 har en donation om 850 tkr  
  
 sammanräknats med vänbidraget om 650 tkr.  
  
 0 
  
 2 000 
  
 4 000 
  
 6 000 
  
 8 000 
  
 10 000 
  
 12 000 
  
 14 000 
  
 16 000 
  
 18 000 
  
 1983 1986 1991 1996 1999 2002 2005 
  
 off.bidr. förest.int. vänbidrag TV-inspeln sponsring ers. Operan 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 66  
  
 Diagrammet återspeglar några av huvuddragen i föreställningarnas  
  
 ekonomi under perioden. Ekonomin har traditionellt byggt på  
  
 kombinationen av det offentliga bidraget och recetterna. Under  
  
 1980-talet tillkom så TV-intäkter från ett avtal med tyska DECCAinternational  
  
 i anslutning till Mozartcykeln12. Man hade också  
  
 intäkter av försäljning av videofilmer i utlandet. Verksamheten fick  
  
 på så sätt en större omslutning och ambitionsnivån kunde höjas.  
  
 När dessa intäkter bortföll kunde de under 1990-talet ersättas med  
  
 sponsorbidrag. Dessa har tillsammans med vänföreningens stöd  
  
 svarat för upp mot 25 procent av intäkterna. Som bäst, år 1999,  
  
 hade DTM haft 3,6 miljoner kr. i sponsorstöd. Från 2002 lyckades  
  
 dock DTM inte längre få lika god sponsring och 2004 är detta  
  
 bidrag till ekonomin nere i 1 miljon kr.  
  
 Statsbidraget har svarat för runt 50 procent av intäkterna under  
  
 hela perioden och varit den viktigaste inkomsten. Föreställningsverksamheten  
  
 har en hög grad av icke-offentlig finansiering jämfört  
  
 med t.ex. de regionala teatrarna vars offentliga finansiering brukar  
  
 ligga kring 75 á 80 procent av intäkterna. Å andra sidan finns t.ex.  
  
 Vadstenaakademien som driver en på flera sätt jämförbar verksamhet  
  
 med DTM, även om akademien ger föreställningar på en  
  
 väsentligt lägre kostnads- och ambitionsnivå. Också den har  
  
 emellertid en offentlig finansiering kring 50 procent.  
  
 Efter TOR:s utredning (jfr ovan 3.4.2) infördes skilda statsbidrag  
  
 till föreställningarna och museiverksamheten och denna  
  
 ordning har sedan dess har bibehållits.13 Medlen till föreställningarna  
  
 ingår i ett samlat anslag som anvisas till Statens kulturråd. Rådet  
  
 fördelar i sin tur medlen mellan ett antal bidragsmottagare, där  
  
 förutom Drottningholmsteatern också ingår t.ex. Vadstenaakademien  
  
 och stiftelsen Dalhalla. Bidragsmottagarna har i övrigt växlat  
  
 under åren. Regeringen anger bidragsmottagarna under anslaget  
  
 och anger även motiv för förändringar i anslaget med hänvisning  
  
 till enskilda institutionernas behov. Formellt prövar emellertid  
  
 Kulturrådet bidragets storlek inom den ram som anvisas. Någon  
  
 prisomräkning av anslaget görs inte.  
  
 År 1992 gavs föreställningsbidraget en kraftig uppräkning, och  
  
 höjdes då med 32 procent från 4 515 tkr 6 621 kkr. Därefter har  
  
 formellt inte bidraget höjts eller prisomräknats förrän innevarande  
  
 12 SVT betalar inte statsfinansierade teatrar för annat än de extrakostnader som följer med  
  
 TV-inspelningar.  
  
 13 Numera utgår bidragen från utgiftsområde 17, Kultur, medier, trossamfund och fritid,  
  
 anslaget 28:7 Bidrag till vissa teater-, dans- och musikändamål, delposten 3 (föreställningarna)  
  
 respektive anslaget 28:31, Bidrag till vissa museer (museet). 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 67  
  
 år, 2006. Däremot har DTM sedan år 1999 fått ett särskilt tilläggsanslag  
  
 om 1 miljon kr. årligen. Detta motiverades ursprungligen  
  
 som ett särskilt stöd för att DTM skulle kunna hålla uppe föreställningsverksamheten  
  
 sedan Operan halverat sina föreställningar  
  
 på Drottningholm14 och har utgått engångsvis i sju år. Fr.o.m.  
  
 innevarande år är dock engångsanslaget inkluderat i det samlade  
  
 bidraget som alltså uppgår till 7 621 tkr. (Bidraget till museet  
  
 uppgår nu till 7 107 tkr.)  
  
 När tilläggsanslaget utgick 1999 fick DTM sitt historiskt bästa  
  
 statsstöd både i absoluta tal och relativt inflationsutvecklingen.  
  
 Men när sponsorstödet minskade från 2002 blev det efterhand ändå  
  
 alltmera kännbart att statsbidraget då inte räknades upp mera.  
  
 Föreställningsintäkterna, främst biljettförsäljningen har svarat  
  
 för ungefär 25 procent av intäkterna. När DTM från 2003 övergick  
  
 DTM till att bara sätta upp en produktion per säsong – som ges i  
  
 åtta föreställningar  i stället för som tidigare två, halverades  
  
 biljettintäkterna (från drygt 2 till drygt 1 miljon kr). Därmed  
  
 krympte ekonomin ytterligare men eftersom varje föreställning  
  
 innebär en ekonomisk förlust så innebar denna åtgärd en väsentlig  
  
 besparing. Efter hand har biljettpriserna höjts så att intäkterna år  
  
 2005, i princip är lika stora som de var 2002.  
  
 3.5.2 Kostnaderna  
  
 Även om DTM:s föreställningsverksamhet alltså har pressats av  
  
 vikande intäkter så har problemen varit minst lika stora på kostnadssidan  
  
 Detta kan analyseras utifrån diagrammet figur 3.  
  
 14 Budgetpropositionen för 2001, utgiftsområde 17, s. 65. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 68  
  
 Figur 3 Föreställningarnas kostnader vissa år mellan 1983 och 2005, fördelade  
  
 mellan kostnader för personal och övriga kostnader  
  
 Diagrammet visar hur personalkostnaderna inte oväntat dominerar  
  
 i föreställningsverksamheten. Kostnaderna kunde växa snabbt  
  
 under 1990-talet inom ramen för den expanderande ekonomin.  
  
 Jämförelser mellan åren 1996–2002 visar emellertid också hur  
  
 kostnaderna kunnat variera, vilket med all sannolikhet i hög grad  
  
 beror på valet av uppsättningar.  
  
 År 2003 minskas personalkostnaderna kraftigt, vilket alltså beror  
  
 på att DTM:s egen föreställningsverksamhet, som redan nämnts,  
  
 halverades, från 16 till bara 8 årliga föreställningar. Gruppen övriga  
  
 kostnader minskar dock bara marginellt, ca 200 tkr, vilket tyder på  
  
 att dessa i hög grad utgörs av fasta kostnader som är oberoende av  
  
 hur många föreställningar som ges.  
  
 År 2004 ökar personalkostnaden åter 2004 och 2005 är den redan  
  
 på en högre nivå än den var 2001. Detta betyder att både antalet  
  
 uppsättningar och antalet föreställningar har halverats men att  
  
 personalkostnaden inte alls har minskat i motsvarande mån. Hur  
  
 kan detta komma sig?  
  
 0 
  
 2 000 
  
 4 000 
  
 6 000 
  
 8 000 
  
 10 000 
  
 12 000 
  
 14 000 
  
 16 000 
  
 18 000 
  
 1983 1986 1991 1996 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 
  
 personal varav pensionskostnader övrigt 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 69  
  
 3.5.3 Föreställningarnas personalkostnader  
  
 Det finns då skäl att titta på personalens storlek., tabellen 2.  
  
 Tabell 2 Antal årsverken i föreställningarna åren 1996 och 20002005  
  
 1996 2000 2001 2002 2003 2004 2005  
  
 Antal årsverken, säsong 18,5 21,0 23,5 27,0 12,6 17,1 18,7  
  
 Antal årsverken, fast pers 5,4 5,2 5,2 6,6 6,6 5,8 5,8  
  
 Antal årsverken totalt 23,9 26,2 28,7 33,6 19,2 22,9 24,5  
  
 Kostnad/årsverke, kr. 410 402 388 412 468 452 495  
  
 Av den tabellen framgår att den personal som engageras i föreställningsverksamheten  
  
 successivt ökar fram 2002, jämfört med år  
  
 1996.15  
  
 2002 års säsong innebär en stor satsning från DTM:s sida. Då  
  
 presenterar man en nyuppsättning av Newton och en  
  
 repris av Händels Tammerlano. Den satsningen innebar emellertid  
  
 också att ökar kostnaden för konstnärlig och teknisk personal samt  
  
 sociala avgifter sammantaget ökar med nästan 2,5 miljoner kr. jämfört  
  
 med 2001. Sammantaget slutar därför säsongen i ett underskott  
  
 om 1,8 miljoner kr eller 1,6 miljoner kr. efter de finansiella  
  
 intäkterna.16  
  
 Nedskärningen året efter, från två till en uppsättning och därmed  
  
 från 16 till åtta föreställningar, gjordes således för att möta detta  
  
 underskott. Antalet årsverken i föreställningarna minskade också  
  
 2003 med 14,4 jämfört med året innan. Detta år, med en uppsättning  
  
 av Händels Alcina, ger föreställningsverksamheten ett  
  
 överskott (400 tkr). Men redan 2004 ökar storleken på den engagerade  
  
 personalen åter och är tillbaka på samma nivå som den hade  
  
 vid 1990-talets slut. Samtidigt tappar DTM två av tre sponsormiljoner  
  
 från år 2002 till 2004 och sammantaget resulterar detta i  
  
 en ny förlust i verksamheten. Denna är 838 tkr år 2004 och det  
  
 dubbla, 1,6 miljoner kr. år 2005.  
  
 15 Även den fasta personalen utökas enligt DTM:s budgetunderlag med 1,5 årsverken  
  
 år 2002. År 2005 är föreställningarnas fasta personal enligt DTM:s årsredovisning större än  
  
 den var 2001. Enligt DTM:s uppgifter har emellertid den fasta personalen varit densamma  
  
 under hela perioden men att den tekniska personalen redovisats på olika sätt beroende på hur  
  
 Kulturrådet begärt redovisningar som underlag för sin bidragsprövning.  
  
 16 Underskottet berodde på att beräknade sponsorintäkter uteblev men också på att en förlust  
  
 uppstod i samband med att DTM åtog sig ett kostymuppdrag till ett bolag som sedan  
  
 gick i konkurs. En förväntad intäkt blev alltså en förlust. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 70  
  
 DTM:s uppsättningar dessa år är samtidsoperan Santana och  
  
 apkungen med musik av Bailey (2004) och Matthews  
  
 Zoroastre (2005), den senare i hög grad kritikerrosad. Bägge  
  
 uppsättningarna är dyrare än vad DTM realt hade råd med. Den  
  
 kalkyl man hade att utgår från när säsongen 2004 planerades var  
  
 såvitt kunnat bedömas realistisk men bl.a. bortfallet av en dryg miljon  
  
 i sponsormedel tillsammans med tillkommande pensionskostnader  
  
 (jfr nedan 3.5.4) gjorde att kalkylen inte höll.  
  
 Satsningen på Zoroastre 2005 är djärvare, eftersom DTM då hade  
  
 samma ekonomiska ram som 2004 men ändå gjorde en väsentligt  
  
 dyrare uppsättning. Den konstnärliga personalen var dock kontrakterad  
  
 flera år i förväg. En ändrad planering så hade kunnat resultera  
  
 i skadeståndskrav för kontraktsbrott.  
  
 År 2005 har DTM samma eller något större fast anställd personal  
  
 och ungefär lika många säsongengagerade som under andra hälften  
  
 av 1990-talet, trots att antalet uppsättningar och föreställningar  
  
 halverats. Detta måste således resultera i en stark ökning av föreställningarnas  
  
 styckekostnad.  
  
 Den utvecklingen kan studeras i tabellen 3.  
  
 Tabell 3 Antal föreställningar i DTM:s egna produktioner under vissa år  
  
 1983200 samt kostnaden (tkr.) per sådan föreställning. Kostnaden  
  
 jämförs med – undre raden i tabellen – det antal föreställningar som  
  
 statsbidraget täckt kostnaden för respektive år17  
  
 År 1983 1984 1986 1991 1996 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005  
  
 Antal förest. 23 19 13 10 16 16 16 16 16 8 8 8  
  
 Kostn./förest. 139 271 406 630 798 884 930 872 1 006 1411 1 528 1 782  
  
 Förest.för SB 18,1 9,8 6,8 7,2 8,3 8,6 8,2 8,7 7,6 5,4 5,0 4,3  
  
 När antalet föreställningar sjunker så ökar naturligtvis DTM:s  
  
 over-headkostnader per föreställning så länge inte också dessa  
  
 kostnader skärs ned. Detta har som framgick av tabellen 2, inte  
  
 skett. Styckekostnaden för det som specifikt är hänförligt till den  
  
 enskilda uppsättningen, t.ex. repetitioner, ökar emellertid inte  
  
 eftersom antalet föreställningar per uppsättning är oförändrat,  
  
 8 stycken. Kostnaden per föreställning fortsätter också att växa och  
  
 17 Kostnaden för år 2005 har korrigerats i relation till bokslutets uppgifter enligt vilka föreställningsverksamhetens  
  
 kostnader uppgick till 1 882 tkr. Från den summan har dragits  
  
 800 tkr som enligt DTM hänför sig till den förlusten för Dramatens och Operahögskolans  
  
 uppsättningar. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 71  
  
 DTM gör från 2002 och framåt alltså väsentligt dyrare uppsättningar  
  
 än tidigare.  
  
 Av tabellen framgår också att statsbidraget räcker till ungefär  
  
 lika många föreställningar under hela 1980- och 90-talen ända fram  
  
 till 2002 men sedan blir föreställningarna avsevärt dyrare.  
  
 Men bakom kostnadsökningen, är det personalens storlek som  
  
 ensamt är den bestämmande faktorn, eller spelar också höjda gager  
  
 in? Det finns således en diskussion i opera- och konsertsammanhang  
  
 om kostnaderna för att engagera kvalificerade solister har  
  
 sprungit i höjden under 2000-talet.  
  
 I figur 4 kan studeras dels den genomsnittliga kostnaden per årsverke  
  
 för den konstnärliga personalen (sångare, musiker, dansare,  
  
 koreografer samt övrig konstnärlig personal), dels den genomsnittliga  
  
 kostnaden per årsverke för föreställningsverksamhetens hela  
  
 personal (jfr tabellen 2). För den förra gruppen är kostnaden  
  
 beräknad exkl. sociala avgifter medan dessa är inkluderade i den  
  
 senare. Skillnaden beror på hur uppgifterna presenteras i DTM:s  
  
 årsredovisningar. Förhållandet är dock av underordnad betydelse  
  
 eftersom det är tendensen, dvs. skillnaderna mellan årskostnader i  
  
 respektive serie, som är av intresse.  
  
 Figur 4 De genomsnittliga kostnaderna per årsverke i DTM:s föreställningar  
  
 säsongerna 1996 samt 20002005. Dels (över) för konstnärlig personal  
  
 (OBS exkl. sociala avgifter), dels (under) för hela personalen  
  
 (OBS. inkl. sociala avgifter).  
  
 Diagrammet visar att den genomsnittliga årsverkeskostnaden ökar  
  
 förhållandevis måttligt över perioden och att detta gäller bägge  
  
 0 
  
 100 
  
 200 
  
 300 
  
 400 
  
 500 
  
 600 
  
 1996 2000 2001 2002 2003 2004 2005 
  
 all personal konstnärlig pers. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 72  
  
 personalkollektiven. Ökningen mellan åren 2000 och 2004 är  
  
 således bara 3,5 procent avseende den konstnärliga personalen. Det  
  
 är inte en takt som gör att man kan tala om en generell och påfallande  
  
 expansion av gagerna. Däremot visar diagrammet att 2003  
  
 års uppsättning byggde på en konstnärlig personal där varje  
  
 årsverke kostade dubbelt så mycket som åren före och efter. Diagrammet  
  
 visar också se att kostnaden för den konstnärliga personalen  
  
 säsongen 2005 ökar mer än trenden för perioden i övrigt,  
  
 bortsett från det exceptionella året 2003. Säsongen 2005 ökar kostnaden  
  
 jämfört med 2004 med 21,5 procent.  
  
 DTM således valt att engagera dyrare artister än tidigare, särskilt  
  
 åren 2003 och 2005. Detta tillsammans med att antalet årsverken  
  
 per föreställning ökat har i hög grad dragit upp produktionskostnaderna.  
  
 Som jämförelse kan nämnas att Vadstenaakademiens 19 föreställningar  
  
 säsongen 2004 kostade 693 tkr/per föreställning. Det  
  
 årets föreställningar var för akademiens förhållanden mycket dyra.  
  
 2005 års 21 föreställningar (17 operaföreställningar och fyra konserter)  
  
 kostade således 376 tkr/föreställning.18  
  
 Kungl. Operans verksamhetsmål är genomsnittskostnaden per  
  
 föreställning inte skall överskrida en miljon kr. Det innebär att  
  
 vissa produktioner blir dyrare och andra billigare. Kostnaden per  
  
 föreställning påverkas för Operans del i hög grad av det antal föreställningar  
  
 som uppsättningarna ges i. Genomsnittskostnaden för  
  
 samtliga typer av produktioner 2004 var 1,17 miljoner kr. Genomsnittkostnaden  
  
 för repertoaroperor var 1,37 miljoner kr. Operans  
  
 salong är med ca 1 100 platser mer än dubbelt så stor som  
  
 Drottningholmsteaterns.19  
  
 3.5.4 Pensionskostnaderna  
  
 Utifrån vad DTM anfört i sina årsredovisningar under de senare  
  
 åren har emellertid kraftigt stigande pensionskostnader utgjort det  
  
 största ekonomiska problemet. Detta är en följd av kraftigt höjda  
  
 individuella premier för den fast anställda personalen enligt det nya  
  
 statliga pensionsavtalet PA 03 men också på att pensionsersättning  
  
 sedan år 2003 enligt ett EU-direktiv skall betalas för all tillfälligt  
  
 anställd personal, dvs. för DTM:s del främst den konstnärlig och  
  
 18 Vadstenaakademiens årsredogörelser 2004 och 2005.  
  
 19 Kungl. Operans årsberättelse 2004. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 73  
  
 tekniska personalen som arvoderas i föreställningsverksamheten  
  
 men också för guidepersonalen för museets visningar av slottsteatern.  
  
 DTM hade tidigare, före år 2004, inga pensionskostnader  
  
 för de personalgrupperna.20 Kostnader beräknas som ett schablontillägg  
  
 om 18,72 procent av arvodena (eller 16,42 procent + den  
  
 särskilda skatt som utgår på beloppet).  
  
 Pensionerna för stiftelsens personal regleras genom den s.k.  
  
 PISA-förordningen som tillämpas av Statens pensionsverk (SPV). I  
  
 den förordningen hänförs DTM till kategorin Undervisningsväsendet,  
  
 forskningsinstitutioner. Det innebär att stiftelsen fått  
  
 betala högre kostnader än de verksamheter som hänförs till kategorin  
  
 Teater-, dans och musikinstitutioner. För dessa institutioner  
  
 tillämpas särskilda lättnadsregler medan DTM:s premier  
  
 således beräknas annorlunda.. Pensionsberäkningar är nu en  
  
 mycket snårig materia som kräver sin egen utredning för att klarläggas  
  
 till fullo. Här redovisas därför bara några grundläggande  
  
 iakttagelser kring de ekonomiska effekterna.  
  
 De samlade pensionskostnaderna för DTM har haft följande  
  
 utveckling sedan år 1999 enligt uppgifterna i DTM:s årsredovisningar:  
  
 20 Eftersom grundkravet för rapporteringen till SPV utgjordes av tre månaders anställning. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 74  
  
 Tabell 4 DTM:s personal- och pensionskostnader enligt boksluten 1999  
  
 200521.Beloppen i tkr.22 Tabellen upptar dels kostnaderna i föreställningsverksamheten,  
  
 FV, dels Teatermuseum, TM och dels de  
  
 samlade kostnaderna för DTM.  
  
 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005  
  
 FV, personalkostnader 11 067 10 360 10 963 13 864 8 993 10 370 12 138  
  
 FV, pensionskostnader 34 34 34 67 100 991 965  
  
 FV, pension % av pers.kostnad 0 0 0 0 1,1 % 9,6 % 7,9 %  
  
 TM, personalkostnader 4 424 4 522 4 975 5 161 6 051 6 517 5 590  
  
 TM, pensionskostnader, prel.  
  
 deb d.o. slutlig debitering  
  
 (174) 
  
 (274)  
  
 (174) 
  
 (561)  
  
 (469) 
  
 (605)  
  
 (730)  
  
 (592)  
  
 911 1 104 1 354  
  
 TM, pension % av pers.kostnad 1,5 % 16,9 % 24,2 %  
  
 DTM, personalkostnad tot. 15 491 14 882 15 938 19 025 15 044 16 887 17 728  
  
 DTM, pensionskostnad, tot. 176 177 572 879 1 020 2 097 2 319  
  
 Pensionskostn. i % av  
  
 pers.kostn.  
  
 0,4 % 1,1 % 3,6 % 4,6 % 6,8 % 12,4 % 13,1 %  
  
 Av tabellen framgår att pensionskostnaderna börjar öka kraftig  
  
 redan 2001 från en blygsam omfattning. Mellan 2003 och 2004  
  
 träder PISA förordningen i kraft och då fördubblas kostnaden, från  
  
 drygt 1 till drygt 2 miljoner kr. Därefter fortsätter ökningen ytterligare  
  
 så att kostnaden för 2005 uppgår till 2,3 miljoner kr.  
  
 Fördelningen av pensionskostnaderna mellan föreställningarna  
  
 och museet är noterbar. Museet har den lägre personalkostnaden  
  
 och den personal som berörs av PISA-förordningen finns i främst i  
  
 föreställningsverksamheten. Ändå har museet den högre pensionskostnaden,  
  
 både i absoluta och – således i än högre grad – relativa  
  
 tal. Detta finns anledning att återkomma till detta förhållande  
  
 (nedan 3.7.4.).  
  
 Eftersom statsbidraget till föreställningarna inte innehåller  
  
 någon omräkning har inte DTM kompenserats alls för pensionsökningarna  
  
 i den verksamhetsgrenen. Så som pensionskostnaderna  
  
 21 I utredningen har personalkostnaderna summerats med viss avvikelse från boksluten. Avvikelsen  
  
 är marginell och påverkar inte de slutsatser som dras.  
  
 22 Fram till år 2003 ligger hela pensionskostnaden inom TM:s budget med undantag för den  
  
 kostnad som hänför sig till konstnärlig ledare och ansvarig för syateljén. Från 2003 särredovisas  
  
 pensionskostnaderna för resp. verksamhetsområde i boksluten. Uppgifterna för åren  
  
 dessförinnan i tabellen baseras på en särskild PM från DTM som utredningen fått. Här finns  
  
 vissa differenser gentemot bokslutens uppgifter som hänger ihop med skillnaden mellan  
  
 SPV:s preliminära och slutliga debiteringar. För åren från 2003 uppgår denna differens till  
  
 ca 100 tkr. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 75  
  
 fördelats i DTM:s budget innebär detta att föreställningarna fått en  
  
 extra kostnad om en knapp miljon kr. åren 2004 och 2005.  
  
 Ökningen av pensionskostnaderna svarar mot 71 procent av  
  
 personalkostnadernas ökning mellan 2003 och 2004. 2005 är personalkostnaderna  
  
 drygt 3 miljoner högre än år 2003. Då utgör  
  
 pensionskostnaderna 31 procent av ökningen medan den större och  
  
 dyrare personalen svarar mot 69 procent.  
  
 Pensionsproblemet är således visserligen högst påtagligt för  
  
 DTM men relativt de kostnader som den egna ambitionshöjningen  
  
 fört med sig är problemet mindre.  
  
 Analysen av ekonomin har därmed sammanfattningsvis visat den  
  
 enskilda faktor som mest försvagat DTM:s ekonomi torde vara den  
  
 exklusiva föreställningsprofilen. Hade man t.ex. behållit kostnadsnivån  
  
 per föreställning från år 2000 hade utgifterna år 2005 minskat  
  
 med hela 7,4 miljoner kr. Därnäst kommer bortfallet av sponsorer,  
  
 -2,6 miljoner kr sedan år 2002. Först därefter kommer de nya  
  
 pensionskostnaderna om ca 1 miljon kr årligen samt den allmänna  
  
 urholkningen av statsbidraget. Denna har bidragit till problemen  
  
 men kan knappast räknas till dess grundorsaker. Nedan (3.6.2)  
  
 uppskattas således den reala urholkningen under den senaste 10årsperioden  
  
 till mindre än 500 tkr (ca 430 tkr).  
  
 3.6 Teatermuseum  
  
 3.6.1 Lokalerna i Filmhuset och Gäddviken  
  
 DTM hade ursprungligen kanslilokaler på Linnégatan i Stockholm.  
  
 Här hade också den teaterhistoriska institutionen vid universitetet  
  
 sina lokaler. 1970 flyttade både DTM och institutionen (då institutionen  
  
 för teater- och filmvetenskap) till Filmhuset på Gärdet  
  
 när detta stod färdigt. Här disponerade DTM utrymmen för arkiv  
  
 och bibliotek, för delar av föremålssamlingarna samt kanslilokaler.  
  
 Vissa utställningar arrangerades i biblioteket och i Filmhusets allmänna  
  
 kommunikationsutrymmen. Andra hyresgäster i det nya  
  
 Filmhuset var bl.a. Dramatiska institutet och Dansmuseet. När  
  
 Filmhuset byggdes som en del i 1963 års filmreform, fanns således  
  
 planer på att här skapa ett samlat dokumentationscentrum för film och  
  
 scenkonst med bl.a. film- och teaterhistoriska arkiv och  
  
 bibliotek. Kungliga biblioteket och Statskontoret utredde 1969 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 76  
  
 dessa frågor på regeringens på uppdrag med särskild inriktning på  
  
 litteraturförsörjningen.  
  
 Någon formaliserad centrumbildning av denna art kom emellertid  
  
 aldrig till stånd, utan teatermuseum blev kvar i Filmhuset som  
  
 en enskild hyresgäst i ytterligare i drygt 30 år. Dansmuseet däremot  
  
 flyttade redan 1977 till den s.k. Wennergrenska villan på Djurgården  
  
 i jakten på lokaler där utställningsfunktionerna kunde tillgodoses.  
  
 Någon motsvarande strävan fanns inte från DTM:s sida,  
  
 vilket bl.a. kan ha berott på att man prioriterade samlokaliseringen  
  
 med den teater- och filmvetenskapliga institutionen. Kanske  
  
 spelade det också in att stiftelsen har lagt huvuddelen av sina utåtriktade  
  
 ambitioner på föreställningsverksamheten och även utställningsarrangemangen  
  
 på Drottningholm. Teatermuseum i övrigt  
  
 förblev i huvudsak en samling utan exponering mot publiken.  
  
 I Filmhuset disponerade DTM 980 m2 samt ett källarutrymme  
  
 för de Kungl. teatrarnas arkiv. Dessutom hade man ett bokmagasin  
  
 (100 m2) i Hurst intilliggande byggnad.  
  
 Frågan om en gemensam organisation och ett samlat campus och  
  
 för de konstnärliga högskolorna i Stockholm i kvarteren kring  
  
 Filmhuset och Konstfack på Valhallavägen utreddes som redan  
  
 nämnts på 1990-talet.23 Även Teatermuseum berördes såsom  
  
 hyresgäst i Filmhuset av den beredningen. Planerna kom emellertid  
  
 aldrig att fullföljas, främst då de konstnärliga högskolorna inte  
  
 kunde samlas bakom förslaget.  
  
 Till år 2001 (september) blev emellertid DTM uppsagt från  
  
 lokalerna av Svenska Filminstitutet som behövde dem för egna  
  
 ändamål. Från Svenska Filminstitutets sida gjorde man också bedömningen  
  
 att bjälklagen i huset inte var dimensionerade den rent  
  
 fysiska tyngd som DTM:s samlingar efterhand kom att få. Då hade  
  
 redan teatervetenskapliga institutionen flyttat till Frescati (1995).  
  
 Samtidigt blev filmvetenskap ett eget universitetsämne och den  
  
 institutionen finns fortfarande kvar i Filmhuset.  
  
 Sedan Dramatiska institutet nyligen fått nya lokaler24 fick  
  
 emellertid Filmhuset tvärt om ett lokalöverskott. Detta kommer  
  
 att fyllas genom att Statens Kulturråd flyttar sin verksamhet från  
  
 Skeppsholmen.  
  
 23 SOU 1998:10, Campus för konst.  
  
 24 Valhallavägen 189, fastigheten invid Konstfack. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 77  
  
 Efter att ha undersökt olika alternativ flyttade emellertid DTM  
  
 till Gäddviken i Nacka, till en fastighet som ägs av Ap-fastigheter  
  
 och där Operans och Mckay har sina dekorateljéer. Här har man  
  
 hyrt 1 425 m2 i andra hand av Operan. Andra hyresgäster i fastigheten  
  
 är Svenska Teaterunion  ITI, Teater Alliansen och flera  
  
 scenografers ateljéer. Gäddviken bildar på det sättet en form av  
  
 miljö med anknytning till scenkonsten. Hyresarrangemanget är  
  
 emellertid aningen specifikt eftersom DTM som nämnts hyr  
  
 lokalerna i andra hand av Operan samtidigt som hyran inkluderar  
  
 hela investeringskostnaden för ombyggnad av lokalerna från lager till  
  
 kontorsstandard. Hyresavtalet är tecknat på hela 20 år.  
  
 Totalt ökade flytten museets kostnader med nästan exakt  
  
 1 miljon kr. från 1 881 556 kr som var hyreskostnaden år 2000 i  
  
 Filmhuset. För 2002 fick stiftelsen ett extra statsbidrag om 500 tkr  
  
 för att täcka flyttkostnaderna. Hyreskostnaderna år 2005 är  
  
 2 850 229 kr., dvs. 2 000 kr/m2. Som en jämförelse kan nämnas att  
  
 Vin  Sprithistoriska museet hyr utställningslokaler, 1 725 m2, på  
  
 Norra Stationsgatan i Stockholm för 1 206 kr/m2. Det senare är ett  
  
 bra hyresavtal men Teatermuseums lokaler i Gäddviken framstår  
  
 ändå som förhållandevis dyra med tanke på det perifera läget. Att  
  
 kostnaden blivit så hög beror dock på investeringskostnaderna.  
  
 Av den redogörelse för lokalernas användning som utredningen  
  
 fått, framgår att museets lokalbehov uppgår till ca 800 m2. Även  
  
 med en generös beräkning ytor för arbetsplatser och serviceutrymmen  
  
 överstiger utrymmesbehovet under inga omständigheter  
  
 900m2. Den resterande ytan i Gäddviken, 524 m2, synes alltså vara  
  
 att beteckna som överyta. Den utnyttjas delvis för föreställningsverksamhetens  
  
 personal, 9 arbetsplatser som dock inte interndebiteras  
  
 någon hyreskostnad.  
  
 Om DTM bara hyrt ca 900 m2 så hade hyreskostnaden, med  
  
 oförändrat pris per m2, blivit oförändrad jämfört med kostnaden i  
  
 Filmhuset.  
  
 När DTM tar upp de ekonomiska problem som orsakats av  
  
 hyresavtalet första gången i den samlade årsredovisningen/verksamhetsberättelsen  
  
 för år 2002 anger man att verksamheterna (både  
  
 museet och föreställningarna) visar underskott och att statsbidragen  
  
 under en följd av år inte kompenserat för ökade kostnader.  
  
 Stiftelsen anför att för teatermuseet har ökande kostnader  
  
 för lokaler kraftigt urholkat tillgängliga medel, vilket lett till att två  
  
 museitjänster vakantsatts. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 78  
  
 P.g.a. detta tjänstebortfall kan varken den löpande dokumentationsverksamheten  
  
 genomföras eller arbete med registrering, vård eller  
  
 utlån utföras. Utan ett ökat statsbidrag får detta bestående negativa  
  
 konsekvenser för museet.  
  
 Stiftelsen har därefter återkommit till denna argumentation i sina  
  
 verksamhetsberättelser  
  
 Beslutet om de nya lokalerna fick således allvarliga följder för  
  
 museet. Frågan om hur statsbidraget har kompenserat för kostnadsutvecklingen  
  
 behandlas nedan (avsnitt 3.7.1).  
  
 3.6.2 Magasinen  
  
 En stor del av Teatermuseums samlingar förvarades länge i olika  
  
 utrymmen på slottsteatern där också delar exponerades för besökare.  
  
 Dessutom lagrades föremål en flera olika utrymmen å  
  
 Drottningholm, t.ex. den s.k. Jaktpaviljongen. År 1973 kunde  
  
 museet ta ett nytt magasin i anspråk vid Dammtorp på Lovön, där  
  
 originaldekorerna från slottsteatrarna på Drottningholm, Gripsholm  
  
 och Rosersberg sedan dess förvaras. Magasinet har bekostats  
  
 av en donation till DTM från Austin och Brooks stiftelse.  
  
 DTM har i sin tur överlåtit det till SFV som enligt ett avtal upplåtit  
  
 det hyresfritt till DTM.  
  
 1980 monterades emellertid utställningarna i teaterbyggnaden  
  
 ned och delar av dem flyttades till Drottningens/Tate  
  
 paviljong. Samlingarna utrymdes ur teatern eftersom det bedömdes  
  
 som allmänt olämpligt att använda den som föremålsmagasin.  
  
 Hovstallet  
  
 DTM fick då istället disponera utrymmen i Hovstallet inne i Stockholm,  
  
 dit samlingarna flyttades och packades in i 12 spiltor och en  
  
 större sadelkammare. Enligt de uppgifter jag fått var det först vid  
  
 denna omflyttning som museets personal fick en uppfattning om  
  
 samlingarnas verkliga omfattning. Någon föremålskatalog eller systematisk  
  
 registrering av samlingen hade således inte upprättats.  
  
 Utrymmena i Hovstallet disponerades utan hyra.  
  
 Till 1999 behövdes lokalerna i Hovstallet emellertid för andra  
  
 ändamål och museet fock då flytta hela samlingen till Dragonstallet  
  
 på Drottningholm. I denna stallbyggnad förvarades redan tidigare 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 79  
  
 delar av Husgerådskammarens samlingar, liksom de kopior av  
  
 Drottningholmsdekorationerna som tillverkats för föreställningsverksamheten.  
  
 Dammtorpsmagasinet  
  
 Dammtorpsmagasinet där dekorsamlingen förvaras har en yta av  
  
 220 m2. Det är byggt som en enkel hall av betongelement. Det  
  
 saknar uppvärmning och hade från början inte heller någon avfuktningsanläggning.  
  
 Det finns inga utrymmen för arbetsplatser och  
  
 för vårdarbeten på samlingen.  
  
 Dekorerna i magasinet utgörs till delar av papier-maché men  
  
 huvudsakligen av målade träpannåer eller av målning på väv som är  
  
 uppspänd på träramar. Detta innebär att dekorerna är känsliga för  
  
 fluktuationer i luftfuktigheten som, särskilt om de är snabba,  
  
 medför att underlaget rör sig i förhållande till färgen. Därför är det  
  
 önskvärt med ett stabilt klimat med en temperatur om 18° C eller  
  
 mindre och med 50–55 procent relativ luftfuktighet (RF) för ett  
  
 föremålsmagasin med den typ av samling som finns i Dammtorp.  
  
 Fuktigheten stiger med värmen och det gäller att inte förändringar i  
  
 utomhusklimatet får genomslag inne i magasinet.  
  
 När duk åldras mörknar den och blir skör. Risken för hål och  
  
 revor ökar särskilt i hörnen och omvikningskanterna, Vid svängningar  
  
 i RF deformeras dukens fibrer och den förlorar gradvis sin  
  
 spänning. Detta resulterar i att duk och förlimning minskar i styvhet  
  
 och därmed minskar dess förmåga att stödja de allt styvare färgskikten.  
  
 Vi temperaturförändringar kan dessa expandera eller dra  
  
 ihop sig alla riktningar, vilket kan resultera i sprickbildningar i  
  
 grunderingen och färgskikten. Därför skall man i museimagasin för  
  
 denna typ av föremål begränsa förändringar i den RF. Som en  
  
 allmän regel kan anges att snabba förändringar i RF är mer skadliga  
  
 än långsamma. Därför är det viktigt att begränsa variationen inom  
  
 det enskilda dygnet. Också målningar på träpannåer är känsliga för  
  
 underlagets volymförändringar. Träpannåer angrips lätt av insekter  
  
 och skadeorganismer och bör därför inte utsättas för högre RF än  
  
 65 procent. Ogynnsamt mikroklimat (dvs. klimatfickor inne i  
  
 magasinet) som kan uppkomma genom dålig luftcirkulation bör  
  
 undvikas25.  
  
 25 Tidens tand s 187ff. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 80  
  
 Enligt de utförda temperaturmätningarna i Dammtorpsmagasinet  
  
 har dygnsvariationer om sju grader registrerats men eftersom  
  
 den temperaturlogga som inköpts inte fungerat så vet man inte hur  
  
 representativa mätningarna är. Vid de mätningar som gjorts under  
  
 2005 har RF legat mellan 50 och 55 procent.  
  
 Åren 1999 och 2000 upptäcktes läckage och kondens främst vid  
  
 den inre kortändan av magasinet. Innertakets gipsbeklädnad lossnade  
  
 och flagnade ned över dekorerna varvid ett antal av dessa fick  
  
 irreparabla skador. Läckorna i taket åtgärdades av Fastighetsverket  
  
 mellan 2001 och 2003 men nedfallet av gips har fortsatt även därefter  
  
 varför man får anta att problem med fuktinträngning kvarstår.  
  
 Gipsnedfallet skadar dekorerna.  
  
 Portarna till magasinet sluter inte tätt, vilket innebär onödigt  
  
 luftläckage och klimatpåverkan i främst den ändan av hallen men  
  
 också att fåglar, möss och andra smådjur tar sig in. Utanför magasinet  
  
 finns det en hönsgård som säkert bidrar till att skapa en rik  
  
 fauna. Under 2004 och 2005 har omfattande insatser gjort för att  
  
 göra rent i magasinen och avlägsna rester av gips och skadedjur.  
  
 Brandlarm har installerats och avfuktningsaggregatet setts över.  
  
 Säkerhetsmässigt uppfyller magasinet rimliga krav med tanke på  
  
 arten av de samlingar som förvaras där. Det är dock inte dimensionerat  
  
 för den samling av kulisser och annan rekvisita som  
  
 numera förvaras där. Bl.a. har således ytterligare kulisser hittats på  
  
 Drottningholm sedan magasinet projekterades. Följden är att  
  
 kulisserna och de övriga dekorationer, som förvaras på utdragbara  
  
 ramar av trä, nu hänger så tätt att de inte kan dras fram utan att  
  
 nötningsskador uppstår. Detta har bidragit till museets svårigheter  
  
 att kontrollera samlingens kondition. I samband med städningen  
  
 har man dock försökt stuva om kulisserna, rensa ut en del samt  
  
 också flytta en del till Dragonstallet. Man har också fått låna vissa  
  
 utrymmen i Operans magasin i Gäddviken. Museets egen bedömning  
  
 är att ungefär dubbla ytan skulle behövas, förutom utrymmen  
  
 för att vårda dekorsamlingen.  
  
 Riksantikvarieämbetet besiktade magasinet 200426 och konstaterade  
  
 då att klimatet inne i magasinet torde vara alltför beroende av  
  
 utomhusklimatet och att effektiviteten på den luftavfuktare som  
  
 fanns installerad var svårbedömd, eftersom inga kontinuerliga mätningar  
  
 av RF gjorts. Omfattande skador på dekorerna kunde fastställas  
  
 som en följd av den alltför täta upphängningen. Denna  
  
 26 Besiktningsutlåtande 2004-10-11, RAÄ dnr 310-3549-2004. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 81  
  
 bedömdes också hindra luftcirkulationen och medföra ökad mögelrisk.  
  
 De fonder som förvaras hoprullade och monterade i taket hade  
  
 deformerats. När det gällde dekorsamlingen kunde konstateras  
  
 flagnande måleri som är hänförbart till alltför höga temperaturer  
  
 med åtföljande uttorkning samt på för stora RF-fluktuationer. Det  
  
 kunde inte avgöras från vilken tidpunkt skadorna härrörde.  
  
 Betongväggar är ett i och för sig bra väggmaterial, eftersom det  
  
 har god lufttäthet och värmeisolerande förmåga. Enligt Riksantikvarieämbetets  
  
 riktlinjer behöver ytterväggar i betong dock  
  
 isoleras eftersom betong också har en hög värmeledande förmåga.27  
  
 Den leder alltså in värme utifrån. Isolering saknas i Dammtorpsmagasinet.  
  
 Detta ställer således högre krav än annars på luftfuktningsaggregatet  
  
 och här synes fortfarande ingen tillförlitlig funktionskontroll  
  
 ha genomförts med loggning under längre tid.  
  
 Betongelementen i Dammtorp är dock så kraftiga, att de bör dämpa  
  
 klimatsvängningarna.  
  
 En kall temperatur inne i ett magasin är i och för sig inte skadlig  
  
 men temperaturen bör inte understiga 0º. Om temperaturen  
  
 sjunker snabbt kan också luftfuktigheten sjunka så att RF-variationen  
  
 blir med än 5 procent över dygnet. Temperaturförändringar  
  
 kan också som nämnts i sig vara skadligt för måleri på duk. Om  
  
 värmen sedan stiger snabbt utomhus är det stor risk att luftfuktigheten  
  
 också ökar mer än luftavfuktaren klarar att möta. Sannolikt  
  
 torde klimatsvängningarna i Dammtorpsmagasinet vara större i  
  
 den ände där de otäta portarna sitter, än i den inre delen. I den  
  
 ändan synes dock problemet med gipsnedfall å andra sidan vara  
  
 större.  
  
 RF-förändringarna borde emellertid mätas genom kontinuerlig  
  
 loggning under längre tid innan man säkert skall kunna uttala sig  
  
 om vilka åtgärder som krävs för att magasinet skall bli fullgott. Tills  
  
 vidare kan man dock konstatera att de akuta skadorna som orsakats  
  
 av vattenläckorna, gipsnedfallet och tillgängligheten för smådjur är  
  
 tillräckligt allvarliga.  
  
 RAÄ har anfört att magasinet borde ha ständig klimatkontroll,  
  
 fuktlarm som indikerar driftsavbrott i avfuktningsaggregatet. Dessutom  
  
 borde innertak av t.ex. textil väv sättas upp för att förhindra  
  
 nedfallet av Siporex på samlingen. Ingen av dessa åtgärder synes ha  
  
 vidtagits.  
  
 27 Tidens rand, s. 42. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 82  
  
 Dragonstallet  
  
 Vid sidan av Dammtorpsmagasinet disponerar museet  hyresfritt  
  
  sedan år 1999 vindsutrymmen i Dragonstallet på Drottningholmsmalmen 
  
 . Stallet är byggt i två våningar och öppet till takbjälkarna.  
  
 Det har ett plåtklätt brädtak. Även denna byggnad har  
  
 haft problem med läckor i taket (2001). Klimatet varierar starkt  
  
 och särskilt på vindsvåningen kan det bli mycket varmt – och  
  
 följaktligen fuktigt  sommartid. Som stallet är byggt är det över  
  
 huvud taget mycket svårt att uppnå ett jämt klimat. Uppvärmning  
  
 och brandlarm saknas. Stallet kan utan vidare betecknas som direkt  
  
 olämplig som museimagasin.  
  
 Problemen har emellertid åtgärdats genom att Fastighetsverket  
  
 låtit bygga ett särskilt klimatiserat rum i rummet inne i magasinet.  
  
 Detta bedömdes som den enda möjligheten att över huvud  
  
 taget skapar ett acceptabelt föremålsmagasin i stallet. DTM har  
  
 under år 2006 nu tagit 130 m2 i anspråk som gjorts i ordning på  
  
 detta. Detta synes svara mot alla kvalitetskrav. I övrigt disponerar  
  
 man ytterligare 470 m2 som dock bara borde användas som ett  
  
 allmänt magasin, alltså inte för museets samlingar.  
  
 TM har också i huvudsak flyttat de klimatkänsliga delarna av  
  
 samlingarna från Dragonstallet. Bl. a har kostymsamlingen och  
  
 vissa scenografimodeller flyttats till Gäddviken. I samband med  
  
 flyttningen av samlingarna, först till och sedan ifrån Dragonstallet,  
  
 har det visat sig att de delvis varit i dåligt skick och skadats under  
  
 förvaringen. Att samlingarna fick vara kvar så länge som till 2002  
  
 får anses vara olyckligt.  
  
 Sammantaget har museets personal under de senaste åren i hög  
  
 grad ägnat sig åt att flytta samlingarna mellan olika utrymmen, från  
  
 Hovstallet till Dragonstallet 1999, från Dragonstallet till Gäddviken  
  
 2002 och från Tate paviljong till Gäddviken 2003/04  
  
 (se sedan). Däremellan har alltså samlingarna i Dammtorp plockats  
  
 om 2004/05. Det bör noteras att alla dessa omflyttningar har gjorts  
  
 utan att magasinsfrågorna för den skull fått tillfredställande lösningar.  
  
 DTM har under 2004 och 2005 disponerat ett bidrag om sammanlagt  
  
 250 000 kr. från Davis fond för svensk kultur,  
  
 för en genomgång av samlingarna och för upprättande av en vårdplan.  
  
 Det är först genom de insatser som då utförts som museet  
  
 fått en någorlunda överblick över de egna samlingarna. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 83  
  
 Teatermuseums samlingar av arkiv, bibliotek, kostymerna samt  
  
 de mindre föremålen numera förvaras i lokalerna i Gäddviken.  
  
 3.6.3 Utställningspaviljongen på Drottningholm  
  
 Från 1982 har DTM fått disponera den s.k. Drottningens (Drottning  
  
 Hendricks) – eller Tate – paviljong, invid teatern på  
  
 Drottningholm för en teaterhistorisk utställning. Ytan är 240 m2,  
  
 varav 30 m2 används för museibutik. En teaterhistorisk samling  
  
 sådan byggdes också upp i paviljongen med material från museets  
  
 egna samlingar, från Nationalmuseum (Tessinsamlingarna, porträtt)  
  
 Livrustkammaren (Rosersbergsteaterns kostymer) samt från  
  
 Kungl. Husgerådskammaren, Konstakademien samt Kungliga biblioteket.  
  
 Byggnaden drabbades emellertid av mögelskador i samband  
  
 med de fuktiga somrarna kring år 2000 och fick slutligen  
  
 evakueras i sin helhet 2003/2004. Här samverkade den antikvariska  
  
 och tekniska bedömning som tidigare gjorts att byggnaden skulle  
  
 kunna brukas utan central uppvärmning med extremt missgynnsamma  
  
 väderförhållanden. Så drabbades samtidigt t.ex. även flera av  
  
 Skansens byggnader samtidigt av liknande problem. Även Vasamuseets  
  
 problem med fuktrelaterade svavelutfällningar på skeppsskrovet  
  
 upptäcktes vid samma tidpunkt. Fastighetsverket har nu  
  
 påbörjat projekteringen för ett nytt uppvärmningssystem av paviljongen.  
  
 Sedan evakueringen har museet arrangerat tillfälliga specialutställningar  
  
 under sommarhalvåret men paviljongen beräknas  
  
 kunna tas i anspråk för permanenta utställningar först till år 2008  
  
 då klimatfrågan beräknas vara löst.  
  
 I samband med evakueringen av paviljongen har de institutioner  
  
 som medverkat i utställningarna återtagit sina depositioner.  
  
 3.6.4 Teatermuseums samlingar  
  
 Teaterbyggnaden på Drottningholm  
  
 Genomgången av TM:s samlingar inleds med en notering om själva  
  
 teaterbyggnaden. Det är den som utgör själva startpunkten och  
  
 kärnan i museet. Utifrån slottsteatern har sedan museet vuxit 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 84  
  
 fram.28 Byggnaden kan säga ge teaterhistorien en alldeles särskild  
  
 närvaro och det är den som museiverksamheten utgår ifrån. På  
  
 samma sätt ger den föreställningarna en unik accent som inte kan  
  
 hittas någon annanstans.  
  
 Ansvaret för byggnadens förvaltning och underhåll ligger på  
  
 Statens fastighetsverk. De senare årens underhållsinsatser omfattar  
  
 en omfattande invändig belysningsrenovering 199293 och en  
  
 fasadrenovering 1994. En ny samlad vårdplan för teatern togs fram  
  
 till år 2002.  
  
 I den rapport som Riksantikvarieämbetet, Ekerö kommun,  
  
 Hovet, Fastighetsverket samt länsstyrelsen i Stockholms län  
  
 gemensamt sammanställde 2005 till Unesco om världsarvets bevarandestatus29  
  
 uppskattas antalet årliga besökare i Drottningholmsparken  
  
 till ungefär 500 000. Slottet hade 2004 110 500 besökare,  
  
 Kina slott hade 33 700, vaktbyggnaderna 27 000 och slottsteatern  
  
 21 800. Därtill kommer ca 7 000 besökare till föreställningarna.  
  
 Siffrorna innebär för teaterns del att besöksantalet halverats  
  
 sedan 1980 då ungefär 43 000 personer följde visningarna. Föreställningarna  
  
 sågs då av ca 18 000 personer. 1990 låg visningssiffran  
  
 på ca 25 000 men då hade man halverat storleken på visningsgrupperna  
  
 på grund av förslitningsriskerna. Det är således visningarna  
  
 som i högre grad än föreställningarna sliter på byggnadens  
  
 interiörer. Föreställningarna förfarande samlade 1990 lika många  
  
 som tio år tidigare. Därefter har de således minskat.  
  
 Riksantikvarieämbetet och Fastighetsverket värderar löpande  
  
 riskerna för förslitning av teatern, bl.a. genom att kontrollera särskilt  
  
 utsatta punkter.  
  
 I världsarvsrapporten framhävs behovet av en besöksanläggning  
  
 som den viktigaste frågan för att kunna erbjuda besökarna bättre  
  
 och samlad information om anläggningen. En sådan byggnad skulle  
  
 också kunna avlasta de historiska byggnaderna sådana funktioner  
  
 som lämpligare kan tillgodoses i ett särskilt utrymme, t.ex. för café  
  
 och toaletter. En programhandling för besökscentrum med en  
  
 möjlig placering vid tennisbanan norr om teatern har tagits fram.  
  
 28 En initierad med ändå översiktlig beskrivning av teaterns byggnads- och användningshistoria  
  
 finns i Byggförlagets presentation om Drottningholms slottsteater som utgavs 1993  
  
 i anslutning till världsarvsbeslutet 1991 (se här särskilt Scott uppsats, En teaterbyggnads  
  
 tillkomst och framväxt). Den vetenskapliga monografin över Drottningholmsteaterns  
  
 och Gripsholmsteaterns scenografier har relativt nyligen publicerats av Teatermuseums  
  
 förre chef, Huff (2002).  
  
 29 Enligt Pariskonventionens föreskrifter skall periodisk rapportering om världsarvens skötsel  
  
 göras. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 85  
  
 Det sammanfattande omdöme som slottsarkitekten Dickerson  
  
 lämnat är att hela anläggningen ur världsarvssypunkt delvis är  
  
 underutnyttjad. Den marknadsförs således inte särskilt aktivt och  
  
 det stora antalet flanörer i parken på ett bättre sätt borde kunna  
  
 vägledas till de historiska kulturattraktionerna. Kanske behövs det  
  
 en av parterna får ett särskilt ansvar för att utveckla besöksattraktionerna  
  
 och marknadsföringen av anläggningen.  
  
 Föremålssamlingen  
  
 Enligt teatermuseets redovisning består föremålssamlingarna idag av  
  
 drygt 40 000 föremål i form av scendekorationer, scenmodeller,  
  
 rekvisita, dekor- och kostymskisser, porträtt (grafik, teckningar,  
  
 målningar och byster), kostymer, kostymdetaljer och accessoarer  
  
 (totalt 1 081 stycken), dockteatrar, skuggspelsteatrar samt teatertekniska  
  
 och teaterbyggnadsrelaterade föremål.  
  
 Samlingens äldsta föremål, grafik med harlequinmotiv, härrör  
  
 från 1500-talet medan de kvantitativt största delarna belyser den  
  
 svenska teaterns 1900-talshistoria. Profilskapande för samlingen är  
  
 emellertid originaldekorationerna från slutet av 1700-talet och  
  
 tidigt 1800-tal som härrör från dels Drottningholmsteatern, dels  
  
 slottsteatern på Rosersberg (jfr nedan). Härtill kommer dekorerna  
  
 från gamla operan i Stockholm samt från karuseller och tillfälliga  
  
 teatrar på Drottningholm. Totalt finns 1 270 dekorenheter i magasinen.  
  
 En annan viktig del utgörs av den utländska grafiken från  
  
 1600-, 1700- och 1800-talen. Grafiksamlingen uppgår sammantaget  
  
 till 8 721 exemplar.  
  
 Samlingen utökas numera dels genom gåvor till museet och dels  
  
 genom inköp, som regel med museets vänförening som finansiär.  
  
 Även andra externa bidrag till förvärven har erhållits.  
  
 Samlingen håller tveklöst en hög internationell klass.  
  
 Biblioteket  
  
 Biblioteket omfattar ca 72 000 volymer och är därmed ett av  
  
 Europas största specialbibliotek för teatervetenskaplig litteratur  
  
 och dramatik. Bokbeståndet täcker även till teatervetenskapen  
  
 angränsande delar av konst- och musikvetenskap, dräkt- och  
  
 kulturhistoria, dans, mim, pantomim, skyggspel, marionetteater, 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 86  
  
 cirkuskonst, scenografi, teatermaskineri och arkitektur. En del av  
  
 biblioteket omfattar tidskrifter och innehåller 1000-talet äldre och  
  
 nya tidskrifter med inriktning främst på teater, dans och opera.  
  
 Även fonogram ingår.  
  
 Biblioteket fungerar som forskningsbibliotek för teatervetenskapliga  
  
 institutionen vid Stockholms universitet och universitetet  
  
 har också tidigare bidragit med personal till dess skötsel. Praktiskt  
  
 fungerade biblioteket naturligtvis bäst som stödfunktion till  
  
 undervisningen så länge som museet och institutionen för teatervetenskap  
  
 var samlokaliserade, sämre sedan institutionen flyttade  
  
 till Frescati och ännu sämre sedan museet flyttat till det kommunikationsmässigt  
  
 mera avlägsna Gäddviken.  
  
 Biblioteket måste betecknas som mycket värdefullt och det har  
  
 en mycket stor potential för teaterhistoriska och teatervetenskapliga  
  
 studier och forskning. Det är synnerligen angeläget att  
  
 samlingen utvecklas vidare och kan täcka nyutgiven litteratur med  
  
 samma höga ambitionsnivå.  
  
 Arkivet  
  
 Arkivet består av olika delar. En del utgörs av samlingen av enskilda  
  
 arkiv. Dessa uppgår till drygt 200 och innehåller handlingar efter de  
  
 enskilda arkivbildare vars som lämnat dem till museet. Bland  
  
 de större enskilda arkiven kan nämnas arkiven efter Flores,  
  
 Chen, Taylor,, Good, Teater Aurora,  
  
 Teater 9, Teatercentrum och Sandrews.  
  
 Den viktigaste enskilda arkivdepositionen utgörs dock av de  
  
 kungliga teatrarnas arkiv. Under perioden 1788-1908 drevs Operan  
  
 och Mckay i en gemensam organisation, varefter de separata  
  
 teaterbolagen bildades 1909 i samband med att Mckay fick sin  
  
 nya byggnad vid Nybroplan. Depositionen, som gjordes i samband  
  
 med stiftelsens bildande 1945, innebär att landets säkerligen viktigaste  
  
 äldre teaterarkiv finns i museet. Arkivet innehåller handlingar  
  
 också rörande både den konstnärliga och den administrativa  
  
 verksamheten vid de kungliga scenerna sedan 1773, dvs. bl.a.  
  
 Bollhusteatern 177392 och Gustavianska operahuset 17821891.  
  
 För perioden efter 1908 har Mckay emellertid själv helt och  
  
 hållet behållit sin arkivbildning medan Operan har överlämnat sina  
  
 arkiv till Teatermuseum fram till 1985. Det finns ett nära samarbete  
  
 mellan Operan och dess arkivfunktion och TM. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 87  
  
 De statliga teatrarna  Operan och Mckay – är bolag.  
  
 Riksteatern räknas som en folkrörelse. Sedan 1977, efter förslag i  
  
 1974 års kulturpolitiska proposition30, tillämpas samma arkivregler  
  
 för bolagen och Riksteatern som för statliga myndigheter, dvs.  
  
 tidigare Allmänna arkivstadgans och numera Arkivlagens bestämmelser.  
  
 Detta innebär bl.a. att teatrarnas arkivbildning står under  
  
 Riksarkivets tillsyn. Någon överföring av arkiv till arkivmyndigheternas  
  
 depåer har emellertid inte varit aktuell efter 1985. Det  
  
 finns emellertid inte några formella hinder för att de statliga teatrarna,  
  
 om de så fann lämpligt, deponerade sina arkiv hos Teatermuseum.  
  
 Här kan noteras att Göteborgs stadsteater av hävd lämnat  
  
 administrativa arkiv till Göteborgs stadsarkiv medan andra typer av  
  
 arkivhandlingar (föreställningsdokumentation) lämnats till Göteborgs  
  
 teatermuseum och parallellt till TM. Göteborgs teatermuseum  
  
 ingår numera i Göteborgs stadsmuseum (jfr nedan).  
  
 En kontinuerlig arkivuppbyggnad av icke administrativa handlingar  
  
 av dokumentationsintresse sker emellertid vid teatermuseum.  
  
 Sedan 197531 lämnar således Operan, Mckay och Riksteatern  
  
 program, affischer, verksamhetsberättelser, skådespelarförteckningar  
  
 och annat bild- och produktionsmaterial av dokumentationsintresse  
  
 till Teatermuseum. Teatermuseum samlar också in motsvarande  
  
 material från andra teatrar i landet efter överenskommelse. Affischsamlingen  
  
 omfattar nu 76 000 ex.  
  
 Med samma metodik bygger museet kontinuerligt upp en  
  
 samling med pjäsmanuskript. Arkivet innehåller nu en pjässamling  
  
 om 2 226 nummer tryckta och 49 000 otryckta manuskript med  
  
 tillhörande rollhäften. De härrör från teatrar i Sverige och från  
  
 Radioteatern. Dramaten lämnar f.ö. också kopior av pjäsmanuskript  
  
 också till landets åtta universitetsbibliotek. På Dramatikerförbundets  
  
 initiativ lämnas ett exemplar av all nyskriven svensk  
  
 dramatik till TM. Den med pjäsmanuskripten sammanhängande  
  
 samlingen av musikalier förvaras i Statens musikbibliotek.  
  
 Regleringen av dessas frågor kom till stånd efter att teatrarnas  
  
 arkivfrågor utretts av Riksarkivet. Då prövades också lämpligheten  
  
 att av att staten föreskrev pliktleveranser av föreställningsdokumentation  
  
 även för de regionala teatrarna med statsbidrag men så  
  
 skedde inte, utan Teatermuseum samlar in föreställningsdokumen30  
  
 Prop. 1974.28 s 358, 392. Riksarkivet hade dessförinnan utrett frågan på regeringens uppdrag 
  
 .  
  
 31 Efter förslag i kulturpropositionen 1974:28. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 88  
  
 tationer från övriga teatrar i landet teatrar enligt frivilliga överenskommelser.  
  
 Endast en länsteater, länsteatern i Västernorrland, har  
  
 gjort en större samlad arkivdeponering i Teatermuseum.  
  
 Pressklippsarkivet innehåller recensioner, intervjuer, biografiska  
  
 klipp och debattartiklar sorterade på föreställningstitel, personnamn,  
  
 institutioner och ämnesord. Museet samlade klipp ur 5–15  
  
 dagstidningar under perioden 1948 – nutid. Donationer täcker  
  
 därutöver perioden från 1800-talets slut och 1900-talet. Materialet  
  
 omfattar nu 174 hyllmeter men av resursskäl sker sedan 2005 inte  
  
 längre någon aktiv pressklippsverksamhet. Genom att Teatermuseum  
  
 får kopior av de pressklipp som fortfarande görs av Teatersamlingarna  
  
 inom Göteborgs stadsmuseum finns dock fortsatt  
  
 täckning av Göteborgspressen.  
  
 Arkivets Fototek, dvs. fotosamling, omfattar 650 000 fotografier  
  
 från 1840-talet och framåt.  
  
 Slutligen bör nämnas det repertoarregister som TM kontinuerligt  
  
 arbetar med att bygga upp. Det omfattar teaterrepertoaren i  
  
 Stockholm från 1737 och i Göteborg från 1913. Ett rikstäckande  
  
 register har successivt byggts upp sedan1960.  
  
 3.7 Teatermuseums ekonomi  
  
 3.7.1 Intäkter  
  
 DTM fick ett från början begränsat statsbidrag som dock efterhand  
  
 ökades. År 1968 uppgick bidraget till museet till 1 120 000 kr.  
  
 1980/81 uppgick det till 1,8 för museiverksamhet och lokalhyra och  
  
 för innevarande år uppgår det till 7 107 tkr.  
  
 I varje fall sedan 1980-talet har profilen på museets intäkter varit  
  
 mycket stabil. Statsbidraget utgjorde således 72 procent av intäkterna  
  
 och 73 procent år 2005. Däremellan var det som lägst 69 procent  
  
 år 1999.  
  
 Viktigast bland intäkterna vid sidan av statsbidraget är avgifterna  
  
 för visningar och guidningar av slottsteatern (kring 1 miljon kr.  
  
 årligen) samt övriga bidrag och ersättningar (¾ miljon kr årligen).  
  
 Här utgör interna överföringarna från föreställningsverksamheten  
  
 merparten. Dessa avser föreställningsverksamhetens del av de  
  
 administrativa kostnader som budgeteras under museibidraget.  
  
 Slutligen har museet intäkter från försäljning på Drottningholm  
  
 och från bidrag från vänföreningen. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 89  
  
 Förutom de årligen återkommande intäkterna har Teatermuseum  
  
 kunnat disponera särskilda bidrag, för det s.k. SESAM-projektet  
  
 vid mitten av 19990-talet och under 2000-talet från Riksbankens  
  
 jubileumsfond för ett projekt kring föreställningsdokumentationer  
  
 (åren 2002 och 2003, totalt 1,8 miljoner kr.) samt från Harrell  
  
 Adolfs fond för svensk kultur, för registrering av samlingarna (åren  
  
 2003 och 2004, totalt 250 tkr.).  
  
 År 2005 finns inte längre några extra ordinarie intäkter av detta  
  
 slag och då kan man se att de ordinarie intäkterna vid sidan av  
  
 statsbidraget sjunkit något sedan de var som störst 1999. De borde  
  
 ha varit ungefär 400 000 kr. högre år 2005 för en oförändrad paritet  
  
 med statsbidraget jämfört med 1980-talet. Bortfallet av dessa  
  
 inkomster har således utsatt TM:s ekonomi för en viss press under  
  
 2000-talet.  
  
 Diagrammet figur 5 visar Teatermuseums intäkter, fördelade  
  
 över de olika intäktsslagen under åren 1990–2004.  
  
 Figur 5 Teatermuseums intäkter 1984–2004, tkr. Posterna utgörs, förutom  
  
 statsbidraget, av intäkter från visningarna av slottsteatern, av interndebiteringar  
  
 av föreställningsverksamheten, av restposten övriga intäkter,  
  
 av försäljning på Drottningholm, av bidrag från vänföreningen  
  
 samt av extra ordinarie bidrag som erhållits av Kulturdepartementet  
  
 (SESAM-projektet), Riksbankens jubileumsfond och Davis  
  
 fond för svensk kultur  
  
 0 
  
 2 000 
  
 4 000 
  
 6 000 
  
 8 000 
  
 10 000 
  
 12 000 
  
 1984 1988 1992 1996 2000 2004 
  
 statsbidrag Smith., guider ers, bidrag övr. int. varurörelse vänförenig e.o. bidrag 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 90  
  
 3.7.2 Statsbidraget  
  
 Statsbidraget till Teatermuseum har således utgjort en stor och  
  
 tämligen konstant andel av museets intäkter under den senaste 25årsperioden.  
  
 Det kan dock vara motiverat att något närmare undersöka  
  
 hur bidraget utvecklats värdemässigt, även med avseende på  
  
 stödet till föreställningarna. DTM har som nämnts återkommande  
  
 påpekat problemen med anslagens urholkning i sina årsredovisningar.  
  
 Anslaget och konsumentprisindex  
  
 Figur 6 visar hur statsbidragen till DTM:s två verksamheter  
  
 procentuellt har utvecklats under perioden 19802005, jämfört  
  
 med motsvarande utveckling av dels konsumentprisindex, KPI, dels  
  
 statens bidrag till Operan och Mckay. Sammanställningen visar  
  
 att samtliga dessa verksamheter haft en positiv bidragsutveckling,  
  
 jämfört med KPI och sett över hela perioden. Framför allt framgår  
  
 betydelsen av Sveriges omställning från inflationsekonomi till stabil  
  
 prisutveckling mellan 1990- och 1995. Före den omställningen  
  
 följde bidragen, trots kraftiga nominella höjningar, i princip prisindex.  
  
 Bidragen till Operan och till DTM:s föreställningar låg straxt  
  
 under KPI medan de övriga låg strax över. Efter den ekonomiska  
  
 omställningen har däremot samtliga av de redovisade bidragen ökat  
  
 realt.  
  
 Allra bäst har utvecklingen varit för Teatermuseum vars bidrag år  
  
 2005 ökat med nära 30 procent (28,8 procent) över KPI sett till  
  
 hela perioden.32 Vi kan se att den långsiktiga trenden är att bidraget  
  
 följer i princip samma utveckling som statens stöd till de egna  
  
 verksamheterna i Operan och Mckay.  
  
 32 Museet fick även engångsbidrag till flyttkostnadena om 0,5 miljoner kr. under åren 2002  
  
 och 2003. Detta avspeglas inte i diagrammet. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 91  
  
 Figur 6 Indexerad utveckling av statsbidraget för DTM;s verksamheter,  
  
 Teatermuseum och föreställningarna sedan 1980 jämfört med  
  
 bidragen till Operan, Mckay samt konsumentprisindex (KPI),  
  
 angivet med femårsintervall.33  
  
 Bidraget till föreställningarna hade mellan åren 1980 och 2000 ökat  
  
 med 24 procent relativt KPI. Eftersom bidraget varit oförändrat  
  
 sedan 1999 har anslaget haft sedan dess i viss mån urholkats. Ännu  
  
 2005 uppgår emellertid den reala ökningen till 18,6 procent över  
  
 KPI jämfört med indexåret 1980.  
  
 I absoluta tal innebär detta att statsbidraget till museiverksamheten  
  
 realt ökat med 2 miljoner kr (2 014 tkr) i dagens penningvärde  
  
 sedan 1980 medan bidraget till föreställningarna ökat med  
  
 knappt 1,5 miljoner kr (1 425 tkr).  
  
 33 I bidraget för år 1980 har inräknats även bidrag till föreställningsverksamheten från Stockholms  
  
 stad och landsting. Bidragen före år 1996 har anvisats enligt det tidigare systemet med  
  
 budgetår brutna mellan juni och juli. För 1980 har här valts beloppen som anvisats för  
  
 budgetåret 1980/81 etc. Bidragen för 1995/96 är anvisade för 18 månader och har här redovisats  
  
 omräknade till 12-månadersbaser. Särskilda bidrag som endast utgått enskilda år syns  
  
 inte i kurvorna eftersom sådana inte har utgått under de år som redovisningen bygger på.  
  
 Det bör observeras att statsbidraget till DTM:s föreställningsverksamhet de senaste  
  
 decennierna utvecklats i ett par kliv, först 1992 då anslaget höjdes med 32 procent, från  
  
 4 515 tkr. till 6 621 tkr. varefter det sedan var oförändrat fram till 1999 då engångsmiljonen  
  
 utgick för första gången. Med åren 1990, 1995 och 2000 som mätpunkter får kurvan en i  
  
 förhållande till den reala utvecklingen schabloniserad sträckning. För DTM:s föreställningsverksamhet  
  
 är bidragen som vidareförmedlats till föreställningarna på Hansen exkluderade 
  
 .  
  
 100 
  
 125 
  
 150 
  
 175 
  
 200 
  
 225 
  
 250 
  
 275 
  
 300 
  
 325 
  
 350 
  
 375 
  
 400 
  
 1980 1985 1990 1995 2000 2005 
  
 Kpi Teatermus. Föreställn. Operan Dramaten 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 92  
  
 Anslaget och den reala kostnadsutvecklingen  
  
 Nu säger dock jämförelsen med KPI långt ifrån hela sanningen om  
  
 statsbidragets värdesäkring. KPI speglar den genomsnittliga prisutvecklingen  
  
 i samhället mätt utifrån ett index som baserar sig på  
  
 en korg av varor och tjänster. Den allmänna löneutvecklingen  
  
 ingår således som en del av underlaget för KPI men så snart en  
  
 verksamhet har en andel lönekostnader för sin verksamhet som är  
  
 större än löneutvecklingens andel av KPI-korgen så avviker följaktligen  
  
 dess kostnadsutveckling från KPI. När det sker en allmän  
  
 välståndsutveckling eller tillväxt i samhället som yttrar sig i löneökningar  
  
 som inte äts upp av inflationen, så ökar alltså lönekostnaderna  
  
 mer än KPI. På samma sätt kan givetvis också utvecklingen  
  
 av andra kostnadsslag, t.ex. för lokalhyror, förändras på ett annat  
  
 sätt än KPI.  
  
 Myndigheternas förvaltningsanslag måste därför räknas om  
  
 utifrån modeller som tar hänsyn till dessa förhållanden. Numera  
  
 används en modell som innebär att man fördelar verksamhetens  
  
 totala kostnader på tre olika kostnadsslag, löner, lokaler samt  
  
 övriga förvaltningskostnader. Dessa omräknas efter olika systematik.  
  
 Löneandelen räknas om efter ett arbetskostnadsindex som SCB  
  
 tillhandahåller och som baseras på löneutvecklingen för tjänstemän  
  
 inom privat tjänstesektor. Statistiken har två års eftersläpning,  
  
 vilket alltså innebär att myndigheterna får lönekompensation med  
  
 denna fördröjning.  
  
 Från den lönekostnadsökning som index anger görs ett  
  
 produktivitetsavdrag som beräknas till genomsnittet av de senaste  
  
 tio årens produktivitetsutveckling inom privat tjänstesektor. Detta  
  
 har uppgått till mellan 1,2 och 2 procent årligen sedan år 2002.  
  
 Åren dessförinnan låg det mellan 1,0 och 1,5 procent.34  
  
 Anslagsandelen för lokaler och hyror omräknas med 70 procent  
  
 av KPI under de år som myndigheternas hyreskontrakt är löpande.  
  
 Den ökningen skall alltså täcka den indexökning som normalt finns  
  
 i hyresavtalen. För hyreskostnader som skall omförhandlas under  
  
 det kommande året justeras anslagen med en koefficient som  
  
 baseras på hyresutvecklingen inom området – t.ex. centrala Stockholm  
  
 – under den period som det utgående avtalet har löpt. En  
  
 34 Frågan om produktivitetsutvecklingen inom statsförvaltningen och tekniken för löneomräkning  
  
 har utförligt behandlats i betänkandet (SOU 2002:32) Den arbetsgivarpolitiska  
  
 delegeringen i staten. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 93  
  
 marknadsanpassning av hyreskompensationen sker alltså i samband  
  
 med att nytt kontrakt tecknas.  
  
 Träffar myndigheten ett bättre avtal så kan den stärka sin  
  
 ekonomi men om den träffar ett sämre så måste den täcka den  
  
 högre kostnaden t.ex. genom att omfördela lönekostnader. Systemet  
  
 har kritiserats hård bl.a. från kulturinstitutionernas sida eftersom  
  
 Statens Fastighetsverk som motpart i hyresförhandlingarna  
  
 genomgående har begärt – och även fått till stånd  högre hyreshöjningar  
  
 än den som omräkningsmodellen indikerat. I vårpropositionen  
  
 för 2006 har de myndigheter som drabbats särskilt hårt av  
  
 sådana hyreskostnadsökningar efter avtal med Fastighetsverket fått  
  
 särskild kompensation i tilläggsbudget.  
  
 Anslagsandelen för övriga förvaltningskostnader omräknas slutligen  
  
 enligt KPI.35  
  
 Det bör nämnas att modellen som tillämpas för att räkna om  
  
 anslagen ändrats över tiden. Under andra delen av 1980- och början  
  
 av 1990-talet hade myndigheterna t.ex. ett generellt rationaliseringskrav  
  
 om 2 procent av förvaltningsanslaget, utöver de rationaliseringskrav  
  
 som i övrigt fördes in i omräkningstalen. Kulturmyndigheterna  
  
 fick då en särskild lättnad som tog hänsyn till deras  
  
 höga lokalkostnader.  
  
 De här omständigheterna medför att det i princip är omöjligt att  
  
 ange hur myndighetsanslagen utvecklas realt i förhållande till i  
  
 myndigheternas faktiska kostnader. Vad man kan säga är dock att  
  
 så länge det finns en reallöneutveckling i samhället så bör anslagsomräkningen  
  
 ligga över KPI – vilket den numera också gör. Men  
  
 eftersom omräkningsmodellen innehåller flera rationaliseringskrav,  
  
 där kravet på lönerationalisering är viktigast, så tappar anslagen  
  
 årligen i visst värde relativt den reala kostnadsutvecklingen.  
  
 En tumregel kan alltså vara att den verksamhet som baseras på  
  
 anslag med omräkning enligt modellen för myndighetsanslag går  
  
 back om den inte med bibehållen kvalitet kan minska sin personal  
  
 med mellan 10 och 20 procent sett över en tioårsperiod eller hitta  
  
 annan ersättande finansiering. Betinget motsvarar alltså produktivitetsutvecklingen  
  
 inom privat tjänstesektor och det är infört med  
  
 hänvisning till att skydda den privata sektorns konkurrenskraft.  
  
 Det tar alltså ingen hänsyn till den enskilda verksamhetens reella  
  
 rationaliseringspotential.36  
  
 35 Se här RFR 2005/06 5 bilaga 1.  
  
 36 Se här 2005/06: RFR 5, Statsbidrag till teater och dans, s 23f. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 94  
  
 Kulturverksamheterna domineras oftast mycket starkt av löne och  
  
 lokalkostnader. De kan också generellt sett anses ha svårt att  
  
 göra de personalnedskärningar som krävs. Därför torde det inte  
  
 vara oriktigt att säga att den statliga kulturpolitikens finansieringssystem  
  
 inofficiellt kommit att bygga på principen att de verksamheter  
  
 som huvudmannen önskar hålla på en oförändrad kvalitetsnivå  
  
 från tid till annan måste ges ett visst s k. reformtillskott.  
  
 Systemet är mer ogynnsamt för små organisationer än för stora.  
  
 Den större organisationen har trots allt lättare att rationalisera sin  
  
 verksamhet genom att omfördela uppgifter mellan medarbetare och  
  
 att hitta nya sätt att utföra uppdragen på. I den lilla organisationen  
  
 är enskilda funktioner oftare knutna till en speciell person och  
  
 alternativen inför att hantera ett rationaliseringskrav blir oftare  
  
 färre. Det blir närmare till att lägga ned en funktion än till att  
  
 kunna utföra den på ett annat sätt.  
  
 Från dessa förhållanden bör man dock inte dra slutsatsen att  
  
 rationaliseringskraven à priori är av ondo. Kraven gör att kulturområdets  
  
 myndigheter arbetar hårdare med sin ekonomistyrning än  
  
 de annars skulle göras. Man bör också hålla i minnet att  
  
 rationaliseringskraven också är förhållandevis måttliga och att de  
  
 effekter jag pekat på uppstår först sett över flera års sikt. I det  
  
 kortare perspektivet torde oftare andra ekonomiska händelser eller  
  
 andra förändringar i verksamhetsbetingelserna ha större betydelse  
  
 för kulturverksamheternas ekonomier medan rationaliseringskraven  
  
 spelar en undanskymd roll. Detta har varit fallet i fråga om  
  
 DTM:s verksamheter.  
  
 Det kan nämnas att frågan om hur de statliga teatrarnas,  
  
 Operans, Dramatens och Riksteaterns ekonomi påverkades av  
  
 anslagsomräkningarna behandlades särskilt av Teaterkostnadsutredningen  
  
 i början av 1990-talet. Den utredningen kunde konstatera  
  
 att teatrarnas lönekostnader ökade väsentligt över prisindex  
  
 och att detta måste ses som mer eller mindre oundvikligt, bl.a.  
  
 eftersom personalen inte kan rationaliseras i takt med samhällets  
  
 effektivitetsutveckling i övrigt. Utredningens studier är numera av  
  
 begränsat värde när det gäller de närmare beräkningarna eftersom  
  
 den behandlar förhållandena under inflationsekonomin. Även  
  
 reglerna för institutionernas hyressättning har ändrats. Vissa  
  
 grundläggande iakttagelser kvarstår dock. En motsvarande aktuell  
  
 uppföljning av statsbidragen till teater- och dansinstitutioner har  
  
 gjorts av Riksdagens utredningstjänst som kunnat konstatera att  
  
 pris- och löneomräkningen till de nationella institutionerna upp 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 95  
  
 gick till knappt 90 procent av löneökningarna vid institutionerna  
  
 mellan åren 1997 och 2003.37  
  
 Teatermuseums personalkostnader (se nedan 3.7.3) under  
  
 den senaste tioårsperioden har varierat mellan 4,3 (år 1996) och  
  
 6,5 miljoner kr (2004). Användes personalkostnaderna för år 2000  
  
 (4 522 tkr) som ett medelvärde för perioden så motsvarar ett  
  
 rationaliseringskrav på lönekostnaderna om 1,5 procent detta år  
  
 68 tkr. Generaliserat över hela tioårsperioden innebär detta alltså en  
  
 sammanlagd besparing om ca 700 tkr.  
  
 Föreställningsverksamhetens personalkostnader år 2000 (som  
  
 används som riktår) uppgick till 10 535 tkr men eftersom statsanslaget  
  
 här ända sedan 1980-talet (nedan 3.9.3) täckt ca 50 procent  
  
 av budgeten så får bara hälften av denna kostnad anses hänförbar  
  
 till bidraget, dvs. 5 267 tkr. Ett rationaliseringsbeting om 1,5 procent  
  
 på det beloppet blir 79 tkr och ackumulerat över tio år blir  
  
 urholkningen med detta sätt att räkna ca 800 tkr. Bidraget om  
  
 6 621 tkr höjdes med dock med 1 miljon kr 1999 samtidigt som  
  
 inflationen enligt KPI varit 9,5 procent under den senaste 10-årsperioden  
  
 fram till 2005. Det betyder att 629 tkr av bidragsökningen  
  
 år 1999 går åt till att täcka den kostnadsökningen enligt KPI. Sedan  
  
 återstår 371 tkr (dvs. 1 000-629 = 371 tkr.) till räkneexemplets  
  
 rationaliseringsbeting. När detta dragits av från det teoretiska  
  
 rationaliseringsbetinget så återstår en urholkning om 429 tkr.(dvs.  
  
 800-371 = 429 tkr.) sett över 10-årsperioden.  
  
 Nu har ju inte föreställningarna haft bidrag med prisomräkning  
  
 på samma sätt som museet så därför blir räkneexemplet i hög grad  
  
 teoretiskt. Det visar således att om föreställningarna haft samma  
  
 bidragskonstruktion som, museet och om denna inte innehållit  
  
 något rationaliseringsbeting för lönekostnader under de senaste 10  
  
 åren så borde statsbidraget till föreställningarna ha varit ca 430 tkr  
  
 högre än det är idag – sett över den senaste tioårsperioden. Siffran  
  
 kan ändå ge ett begrepp om vilken typ av summa som diskussionen  
  
 om bidragets värdebeständighet handlar om.  
  
 37 Betänkandet (SOU1991:71) Teaterns kostnadsutveckling 1975 – 1990 samt RFR-rapporten  
  
 kapitel 3. 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 96  
  
 3.7.3 Teatermuseums kostnader  
  
 Under 2000-talet har TM hamnat i en kostnadskris som enligt  
  
 DTM:s redovisningar i årsredovisningarna och i skrivelser till regeringen  
  
 framför allt hänger samman med en lokalkostnadsökning  
  
 om ungefär en miljon kr. årligen genom flyttningen till Gäddviken.  
  
 Verksamheten belastades också, trots tillfälligt ökade bidrag från  
  
 staten, av kostnader för själva omflyttningen som sådan. Men även  
  
 ökade kostnader för pensioner, framför allt efter det nya statliga  
  
 pensionsavtalet från 2003, PA 03, har enligt stiftelsen slagit hårt  
  
 mot ekonomin. Kostnadskrisen har fått stiftelsens styrelse att  
  
 tveka om dess möjligheter att fortsatt ansvara för museiverksamheten,  
  
 vilket varit en bidragande orsak till att denna utredning  
  
 har tillsatts. Bl.a. av detta skäl finns det anledning göra en närmare  
  
 analys av TM:s kostnader.  
  
 Teatermuseums kostnader och dessas utveckling under de  
  
 senaste 20 åren kan illustreras utifrån figuren 7a, nedan. I figuren  
  
 7b redovisas kostnaderna och deras utveckling i procent av de  
  
 samlade utgifterna.  
  
 Figur 7a Teatermuseums kostnader, avgivna i miljoner kr, under perioden  
  
 19842004 redovisade på fyraårsintervall  
  
 0 
  
 2 000 
  
 4 000 
  
 6 000 
  
 8 000 
  
 10 000 
  
 12 000 
  
 1984 1988 1992 1996 2000 2004 
  
 pers.kostn. lokalkostn. museidrift kontor o övr. varurör. eo-projekt 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 97  
  
 Figur 7b Som figur 7a, men kostnaderna redovisade som procent av årets  
  
 totala kostnader. OBS att de särskilda flyttkostnaderna 2002 och  
  
 2003 inte syns i diagrammet som baseras på boksluten för de  
  
 kringliggande åren, 2000 och 2004.  
  
 Av diagrammen framgår att kostnaderna för personal och löner  
  
 som för alla kulturinstitutioner är helt dominerande. Tillsammans  
  
 upptar dessa 85 procent av kostnaden vid periodens början och  
  
 88 procent vid dess slut. Tittar vi här först på lokalkostnaderna så  
  
 kan vi se att dessas andel av utgifterna successivt har sjunkit fram  
  
 till mätpunkten för år 2004 då den nya hyran i Gäddviken slår  
  
 igenom. Detta innebär alltså att DTM hade realt sjunkande lokalkostnader  
  
 fram till flytten. Trots den höjning som flyttningen  
  
 medförde så utgör lokalkostnaden ändå inte mer än 27 procent av  
  
 de samlade kostnaderna år 2004. Detta är alltså t.o.m. lägre än motsvarande  
  
 andel 1984 som då var 28 procent.  
  
 Samma bild får man om man tittar på lokalkostnaderna som en  
  
 andel av statsbidraget. De motsvarar 41 procent av statsbidraget  
  
 år 1984 och exakt samma andel 2004. Vid denna senare tidpunkt är  
  
 då också lokalerna väsentligt utökade, med ungefär 1/3 jämfört  
  
 med ytan i Filmhuset. Under mellantiden fram till flytten hann  
  
 lokalkostnaderna sjunka till som lägst 33 procent av statsbidraget,  
  
 år 1992, vilket således gav Teatermuseum ett viss ökat ekonomiskt  
  
 0% 
  
 10% 
  
 20% 
  
 30% 
  
 40% 
  
 50% 
  
 60% 
  
 70% 
  
 80% 
  
 90% 
  
 100% 
  
 1984 1988 1992 1996 2000 2004 
  
 pers.kostn. lokalkostn. museidrift kontor o övr. varurör. särsk. projekt 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 98  
  
 utrymme under det perioden. Hyreshöjningen 2002 har således  
  
 säkert skapat ett problem för museet, men den innebär inget annat  
  
 än en återgång till den reala kostnad som museet hade i början av  
  
 1980-talet. Dock har därutöver (ovan 3.6.1) kunnat konstateras att  
  
 DTM helt hade kunnat undvika hyreshöjningen om man bara hyrt  
  
 lokaler som motsvarade Teatermuseums behov och undvikit att  
  
 hyra ytorna därutöver. Dessa har dragit upp Teatermuseums lokalkostnader  
  
 med 1 miljon kr.  
  
 Studeras så personalkostnaderna så kan man se att dessa grovt  
  
 sett följer samma huvudsakliga trend som lokalkostnaderna. De  
  
 utgör således lika stora andelar av både den samlade kostnaden som  
  
 av statsbidraget år 1984, likaväl som år 2000 – 57 respektive 83 procent.  
  
 Det betyder att Teatermuseum pressat sina personalkostnader  
  
 jämfört med den allmänna kostnadsutvecklingen. Vid andra tidpunkter  
  
 har personalkostnaderna momentant utgjort större andelar,  
  
 men det är i hög grad hänförligt till den personal som  
  
 anställts i projekten med extern finansiering (dels 1996 för  
  
 SESAM-projektet, dels 2004 med projekten som finansierats av  
  
 Riksbankens jubileumsfond och Lara).  
  
 3.7.4 Kostnadsutvecklingen från 2002  
  
 För perioden från 2002 förändras dock kostnadsbilden på ett annat  
  
 sätt. Förändringarna finns sammanfattade i diagrammet figur 8.  
  
 Lokalkostnaden ökar år 2002 med 1 miljon kr som en följd av  
  
 flytten till Gäddviken. Pensionskostnaderna ökar och överstiger  
  
 1 miljon kr från år 2003. Samtidigt skär TM ned personalen för att  
  
 möta dessa kostnadsökningar. Det sker genom att den bemanning  
  
 om nio fasta tjänster som museet haft ända sedan 1990-talets  
  
 början minskas med först två befattningar år 2002 och sedan ytterligare  
  
 en år 2004. Samtliga tre indragna befattningar har avsett  
  
 personal i den direkta driften och skötselns av museets samlingar.  
  
 De särskilda projektbidragen har därefter medgett att bemanningen  
  
 temporärt ökats och f.n. har museet även personal som finansieras  
  
 av s k. Access-medel från Kulturrådet. Även tidigare har man haft  
  
 personal som anvisats med sysselsättningspolitiskt motiverade  
  
 medel.38  
  
 38 Tidigare bekostade även Stockholms universitet en bibliotekarietjänst på ½-tid men den är  
  
 indragen sedan 1998. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 99  
  
 Figur 8 Teatermuseums kostnader (miljoner kr.) 1999-2005 enligt fördelning  
  
 på kostnadsslag  
  
 Neddragningarna har fått till följd att det nu endast återstår en  
  
 basbemanning om 3 tjänster för museet. De tre övriga befattningar  
  
 som finansieras genom statsanslaget till museet39 tillhör den organisatoriska  
  
 överbyggnad som är gemensam med föreställningsverksamheten.  
  
 Denna bemanning är oförändrad sedan omorganisationerna  
  
 från 1980 och 1984 då DTM beslutade att ta museianslaget  
  
 i anspråk för de gemensamma befattningarna. Min bedömning av  
  
 befattningarnas innehåll är att med en strikt kostnadsfördelning  
  
 mellan de bägge verksamhetsgrenarna så kan endast en mindre del  
  
 av dessa kostnader anses vara hänförliga till museet eller motiverade  
  
 utifrån museets behov. Merparten av dem torde vara relaterade till  
  
 föreställningarna.40  
  
 I fråga om pensionskostnaderna i museiverksamheten gäller att  
  
 de enligt DTM:s bokslut för museets del uppgått till ca 1 miljon kr  
  
 åren 2003 och 2004. Museianslaget räknades åren 2001 och 2002  
  
 39 VD (2/3 av lönekostnaden), konstnärlig ledare (ca 1/3 av lönekostnaden), sekreterare  
  
 (100 procent), ekonomichef (2/3), marknads-/guideansvarig (50 procent).  
  
 40 Strängt taget bara en andel av ekonomichefsfunktionen.  
  
 0 
  
 2000 
  
 4000 
  
 6000 
  
 8000 
  
 10000 
  
 12000 
  
 1999 2000 2001 2002 2003 2004 2005 
  
 pers.kostn lokalk. kontor mus o bibl varurörelse övrigt utrustn. dekorbok 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 100  
  
 upp med sammanlagt 301 000 kr.41 Detta svarar tämligen väl mot  
  
 ökningen i pensionskostnaderna fram till 2003 som var 318 tkr.  
  
 Ökningen därefter, från 2002 till 2004, är däremot inte kompenserad.  
  
 Det beloppet uppgår till 512 tkr (jfr tabellen figur 5 i avsnittet  
  
 3.5.4).  
  
 När det gäller DTM:s fasta anställda personal, d v s både den för  
  
 vilka lönekostnaderna delas mellan museet och föreställningarna  
  
 och för vissa av föreställningarnas egna anställda42 har DTM gjort  
  
 en annorlunda kostnadsfördelning för pensionerna än den som i  
  
 övrigt har gällt för lönekostnaderna. Museibudgeten täcker således  
  
 hela pensionskostnaden för den personal för vilka lönerna delas,  
  
 liksom även pensionskostnaden för föreställningarnas egen  
  
 personal. Jag har inte kunnat beräkna hur stor andel av underskottet  
  
 i statsbidragets kompensation för pensionerna som hänför  
  
 sig denna interna omföring.43  
  
 Enligt bokslutet för 2005 (den preliminära debiteringen) har  
  
 DTM betalat in 1 354 tkr. till SPV över museets budget. Eftersom  
  
 personalen samtidigt minskats är den preliminära debiteringen för  
  
 2005 uppe i 24,32 procent av museets lönekostnad.  
  
 Slutligen kan noteras att formerna för museets interna debitering  
  
 av föreställningar synes ha ändrats de senaste åren. Debiteringarna  
  
 har den senaste 6-årsperioden varierat mellan drygt 700 tkr och  
  
 knappt 900 tkr årligen. År 2005 är den dock nere på 650 tkr. Kostnadsfördelningen  
  
 mellan föreställningarna och museet synes alltså  
  
 ha ändrats även med avseende på andra kostnader än löner och  
  
 pensioner.  
  
 Med 2004 års ekonomi som utgångspunkt kan Teatermuseums  
  
 ekonomiska problem summeras på följande sätt:  
  
 41 I regleringsbrevet för år 2000 anges att 140 000 kr av bidraget till TM utgörs av s.k.  
  
 reducerat lönekostnadspålägg, varmed torde avses pensionskostnader. I regleringsbrevet för  
  
 2001 (efter tilläggsbudget) anges sedan att ytterligare 161 000 kr. tillförts bidraget till följd  
  
 av teknisk justering i sättet att beräkna de statliga pensionspremierna.  
  
 42 För producent, biljettansvarig och kostymchef.  
  
 43 SPV:s schablondebiterade kostnad för guiderna på Drottningholm uppgår till ca 135 tkr  
  
 (åren 2003 och 2004). Pensionskostnaderna för personalen i den direkta museidriften 2004  
  
 har därutöver uppgått till upp mot 600 tkr. Sammanlagt alltså ca 730 tkr. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 101  
  
 Tabell 5 Sammanställning av vissa kostnader för Teatermuseum 2004  
  
 Statsbidrag 6 952 tkr  
  
 Lönekostnader för personal i föreställningarna, ca -2 000 tkr  
  
 Hyra för överyta i Gäddviken -1 000 tkr  
  
 Kostnader för pensioner utan anslagskompensation eller för pensioner i föreställn. -512 tkr  
  
 Rationaliseringsbeting i statsbidraget, beräknat 10 år, ca -700 tkr  
  
 Minskad interndebitering av föreställningarna, ca -100 tkr  
  
 Återstår 2 640 tkr  
  
 Sammanställningen visar att 62 procent av museets statsbidrag  
  
 kommit att tas i anspråk för kostnader som inte har samband med  
  
 driften av museet. Staten har ett ansvar för en andel av denna bild.  
  
 Huvuddelen av de problem som sammanfattas i tabellen är en följd  
  
 av DTM:s egna beslut.  
  
 3.8 Sammanfattning av utvecklingen för  
  
 Drottningholms slottsteater/Sveriges  
  
 Teatermuseum  
  
 Ett försök att sammanfatta de analyserna av DTM:s bägge verksamheter  
  
 måste med nödvändighet resultera inbördes ganska  
  
 kluvna bilder. Föreställningarna på Drottningholm har fått en  
  
 internationell lyskraft och de torde många gånger under de gångna  
  
 åren ha erbjudit publiken operaupplevelser inom den tidiga  
  
 musikens område som står i paritet med vad som över huvud taget  
  
 erbjuds på en operascen.  
  
 Samtidigt är myntets baksida att föreställningarna utvecklats mot  
  
 att bli allt mera exklusiva, dvs. den enskilda föreställningen har  
  
 blivit dyrare och de har givits vid färre tillfällen. Är det då rimligt  
  
 att kritisera DTM för de strategiska val man gjort eller borde hellre  
  
 anslagsgivaren kritiseras för att inte verksamheten, med de framgångar  
  
 den haft, erbjudits en större ekonomisk ram?  
  
 Bägge dessa alternativ synes emellertid ha visst fog för sig. När  
  
 det gäller statens roll tycks det uppenbart att DTM:s konstruktion  
  
 av anslagsstiftelse fört med sig att den roll som huvudman för  
  
 verksamheten som staten ursprungligen tycks ha haft småningom  
  
 blivet mer otydlig.. Detta diskuteras vidare i avsnittet 7 där stiftelsefrågorna  
  
 behandlas. Pensionsfrågorna har tveklöst skapat problem  
  
 för stiftelsen och här finns en motsättning i att pensionerna 
  
 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum SOU 2006:68  
  
 102  
  
 följer de statliga avtalen samtidigt som statsbidraget inte tar hänsyn  
  
 till kostnadsutvecklingen.  
  
 Det är lätt att ha förståelse för DTM:s vilja att hålla kvar  
  
 föreställningarna på den höga ambitionsnivån men ett frågetecken  
  
 måste ändå resas inför hur ambitionerna tillåtits öka under 2000talet.  
  
 Analysen av föreställningsverksamhetens ekonomi har således  
  
 visat den enskilda faktor som mest försvagat DTM:s ekonomi  
  
 torde vara den exklusiva föreställningsprofilen. Hade man t.ex.  
  
 kunnat behålla kostnadsnivån per föreställning från år 2000 hade  
  
 utgifterna år 2005 varit hela 7,4 miljoner kr. lägre än de faktiskt  
  
 blev. Detta är måhända inte ett realistiskt krav men sifferskillnaden  
  
 illustrerar den utveckling som ägt rum. Det är främst valet av  
  
 repertoar och valet av artister som skapar den höga kostnaden. Den  
  
 konstnärliga ambitionen kan vara motiverad utifrån kritikerframgångarna.  
  
 Det kan emellertid konkluderas att DTM:s uppsättningar  
  
 under 2000-talet kostnadsmässigt har ökat på ett sätt som svarar  
  
 mot tydliga ambitionshöjningar relativt hur verksamheten tidigare  
  
 bedrevs.  
  
 Det går dock knappast att hävda att det specifikt är 2000-talets  
  
 uppsättningar som etablerat föreställningarna internationellt, utan  
  
 den positionen uppnåddes under 1980-talet. Sommaren 2006 har  
  
 Operahögskolans uppsättning på teatern av Cherry  
  
 bröllop fått utomordentliga recensioner. Den produktionen ligger  
  
 på en väsentligt lägre kostnadsnivå än DTM:s egna uppsättningar.  
  
 Det finns inget absolut samband mellan produktionernas kostnader  
  
 och kritikens bedömningar.  
  
 Näst efter ambitionskostnaderna kommer bortfallet av  
  
 sponsorer som den viktigaste ekonomiska faktorn. Här har DTM  
  
 tappat -2,6 miljoner kr sedan år 2002. Först därefter kommer de  
  
 nya pensionskostnaderna om ca 1 miljon kr årligen samt den  
  
 allmänna urholkningen av statsbidraget. Denna har bidragit till  
  
 problemen men kan knappast räknas till dess grundorsaker. Den  
  
 har (ovan 3.5.2) för den senaste 10-årsperioden uppskattats till  
  
 mindre än 500 tkr (ca 430 tkr).  
  
 När det gäller Teatermuseum så måste omdömet även här bli  
  
 kluvet. Museets samlingar framstår ur många synpunkter som både  
  
 rika, intressanta och mycket värdefulla. Samlingarna har tveklöst en  
  
 mycket stor potential och DTM har förtjänsten av att de byggts  
  
 upp på detta sätt, även om staten i allt väsentligt finansierat  
  
 verksamheten. Men samlingarna exponeras inte för allmänheten  
  
 och det finns ganska starka invändningar mot hur de vårdats och 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsen Drottningholm teatermuseum och Sveriges Teatermuseum  
  
 103  
  
 förvarats. Museet har inte utvecklats som det borde ha gjort, utan  
  
 verkar på många sätt stannat i den fas det utvecklingsmässigt  
  
 befann sig i på 1970-talet. Nu gjorda nedskärningar innebär att det  
  
 inte längre kan fungera som en institution med ansvar för en  
  
 nationell samling.  
  
 Utvecklingen under de senaste åren har inneburit att drygt  
  
 60 procent av statsbidraget kommit att tas i anspråk kostnader som  
  
 inte är relaterade till museets drift. Staten och Stiftelsen delar  
  
 ansvaret för denna utveckling.  
  
 Det synes således ha förelegat en särskild svårighet för DTM:s  
  
 ledning att driva de bägge verksamheterna med de skillnader i  
  
 inriktning som de har haft. Därför ter det sig klokt att, såsom  
  
 DTM:s ledning aktualiserat, skilja dem åt. Utgångspunkten för nya  
  
 organisationslösningar bör dock vara att de stora värden som bägge  
  
 verksamheterna representerar skall tas till vara och att de skall  
  
 kunna utvecklas under säkrare och mer stabila ekonomiska villkor.  
  
 Dessa frågor återkommer i avsnittet 5 och 6. 
  
 105  
  
 4 Dansmuseet  
  
 Mina slutsatser, bedömningar och förslag  
  
  Dansmuseet har kunnat utveckla en attraktiv utställningsverksamhet  
  
 sedan museet fick nya lokaler vid Ayala i Stockholm. Resurserna räcker dock inte till för  
  
 också utveckla museets samlingar och bygga upp kunskaperna  
  
 omkring dem. Museets har anpassat sina ambitioner  
  
 inom samlingsområdet till dessa betingelser.  
  
  Om verksamheten skall kunna bli en del av aktiva insatser  
  
 för scenkonsternas dokumentation och samlingar krävs en  
  
 annan organisation och ett annat huvudmannaskap än vad  
  
 Stiftelsen Dansmuseifonden idag kan erbjuda.  
  
 4.1 Dansmuseets bakgrund1  
  
 Dansmuseet har sitt ursprung i den samling av konstverk, scenföremål  
  
 och dokumentation kring danskonsten som teatermannen  
  
 m.m. Salazar under mellankrigstiden byggde upp i Paris och  
  
 under resor främst i Asien och Afrika. de Hogan drev också Svenska  
  
 Baletten i Paris, som han ledde och själv finansierade 192025. 1931  
  
 bildade han Internationella Dansarkivet i Paris, Les Archives  
  
 Internationales de la Danse, Fondation Mason De Hogan eller förkortat  
  
 AID. Det var då världens första museum och forskningsinstitut  
  
 ägnat danskonsten.  
  
 de Marés intresse för danskonsten utanför den västerländska  
  
 kulturkretsen liksom Svenska balettens föreställningsverksamhet är  
  
 typisk för det tidiga 1900-talets modernistiska avantgarde, där de  
  
 1 Det torde inte finnas någon samlad presentation av Dansmuseets utveckling. Följande beskrivning  
  
 bygger på ett anförande som museichefen Parker höll 1991 vid invigningen av de  
  
 nya lokalerna i Dansens Hus, på uppgifter i årsredovisningarna samt muntliga uppgifter från  
  
 personalen. 
  
 Dansmuseet SOU 2006:68  
  
 106  
  
 utomeuropeiska och inte minst de primitiva kulturerna uppfattades  
  
 som centrala inspirationskällor för nya konstnärliga uttrycksformer.  
  
 Under efterkrigstiden ansåg sig inte de Hogan längre kunde  
  
 ansvara för arkivet och samlingarna såsom privatman, utan sökte  
  
 efter en lämplig form för offentligt huvudmannaskap. Detta löstes  
  
 så småningom så att AID:s bibliotek och samling av västerländsk  
  
 dansdokumentation och dansrekvisita donerades till Franska staten  
  
 medan de delar – dräkter, fotografier, arkivalier m.m. – som rörde  
  
 Svenska Baletten i Paris och de utomeuropeiska samlingarna  
  
 donerades till Kungl. Teatern i Stockholm år 1952. Det arrangemanget  
  
 hade förgåtts av fleråriga ansträngningar som bl.a. komplicerats  
  
 av invändningar från franska staten mot utförsel av samlingen  
  
 från Frankrike.  
  
 I Sverige hade Dansfrämjandet startats av Deleon  
  
 1938. Här blev Thompson snart en drivande kraft som ordförande  
  
 från 1944. Han gjorde bemärkta insatser särskilt under  
  
 1950- och 60-talen som impressario och förmedlare av internationell  
  
 dans och utländska gästspel i Sverige. Det var också Proctor  
  
 som beredde marken för att Operan accepterade de Marés donation.  
  
 Det sålunda skapade Dansmuseet fick nu sina första lokaler i  
  
 Operahusets källare, i utrymmen som numera används för caféet.  
  
 1954 kunde Proctor, tack vare en penningdonation av de Hogan,  
  
 anställas som chef för museet. de Hogan avled 1964. Enligt hans  
  
 testamente tillföll då hans förmögenhet två stiftelser, Parker  
  
 minnesfond och Dansmuseifonden. Bägge stiftelsernas stadgar  
  
 fastställdes av Kungl. Maj:t 1968. I sitt testamente hade de Mare  
  
 uttryckt önskemålet att Dansmuseifonden skulle överta MurphyOperans förvaltning av Dansmuseet, dvs. de Marés egen samling.  
  
 Museet hade ditintills fungerat som en i princip fristående verksamhet  
  
 inom Operahusets ram och det fanns heller inga invändningar  
  
 från Operans sida mot det nya arrangemanget. Sedan 1968  
  
 är således Stiftelsen Dansmuseifonden museets huvudman.  
  
 Stiftelsens ändamålsparagraf (1 §) anger att dess syfte är att ekonomiskt  
  
 stödja verksamheten vid de samlingar som ursprungligen  
  
 donerades samt verka för att dessa ytterligare förkovras genom  
  
 insamling av dansrekvisita såsom dräkter, musikinstrument och  
  
 andra dylika föremål samt dekorationsskisser, filmer, fotografier,  
  
 arkivaliska dokument och litteratur som är ägnade att belysa danskonsten.  
  
 Stiftelsens skall också bestrida de löpande kostnaderna för  
  
 Dansmuseets lokaler och personal samt samlingarnas underhåll. 
  
 SOU 2006:68 Dansmuseet  
  
 107  
  
 Minnesfondens motsvarande syfte (§ 1) angavs till att vidga  
  
 kännedomen om dansens estetik och historia genom utgivandet av  
  
 stipendier och bidrag till forskning, bidrag till översättning och  
  
 tryckning av skrifter, bidrag till kurser för studerande samt resestipendier.  
  
 Från och med året därpå fick stiftelsen ett statsbidrag (ursprungligen  
  
 40 000 kr per år) som garanterade museets hyreskostnader  
  
 och även innebar ett visst bidrag till verksamheten. Precis som  
  
 Drottningholms teatermuseum erbjöds Dansmuseum sedan lokaler  
  
 i det nya Filmhuset dit museet flyttade från Operan 1970.  
  
 Denna fas av etablering sammanfaller med ett antal andra kulturpolitiska  
  
 åtgärder inom som genomfördes under 1960-talet och  
  
 som markant flyttade fram danskonsten positioner; grundandet av  
  
 nuvarande Danshögskolan samt permanenta statsbidrag till Cullberg-  
  
 och Jones.  
  
 Lika lite som för Teatermuseum kunde emellertid Filmhuset  
  
 erbjuda lämpliga utrymmen för museets utställningar. Dansmuseum  
  
 sökte och fick därför nya lokaler redan 1977 i den s.k.  
  
 Wennergrenska villan på Laboratoriegatan i Stockholms Diplomatstad 
  
 . Museet öppnades här 1981. Hit flyttade även Turner,  
  
 en stiftelse baserad på Banks donation av danslitteratur.  
  
 1976 anslöt så Arkivet för folklig dans till museimiljön. Arkivet  
  
 började byggas upp från 1965 med en grupp engagerade dansare  
  
 med Wallace i spetsen. Från 1976 lämnade staten ett statsbidrag  
  
 till Dansmuseet till kostnaden för den tjänst för Butler  
  
 som då inrättades vid museet.  
  
 Under Hägers chefstidutvecklades såväl museet som dess samlingar.  
  
 Särskilt kan nämnas förvärvet 1969 av ett stort antal kostymer  
  
 från den ryska baletten i Paris. Från 1983 har man vid  
  
 museet byggt upp ett videotek med dokumentationer av dansföreställningar.  
  
 Den Wennergrenska villan var emellertid inte särskilt lämplig  
  
 som utställningslokal och man sökte därför vidare efter en bättre  
  
 lokalisering. När Dansens hus etablerades 1989 i Stadsteaterns  
  
 gamla lokaler vid Norra Bantorget var det därför naturligt att söka  
  
 knyta även Dansmuseet till denna miljö. Nästa version av Dansmuseet  
  
 öppnade 1991 i de lokaler som tidigare varit Cullbergbalettens  
  
 och dessförinnan Stadsteaterns Nya scen. Samlingarna  
  
 inrymdes i Stadsteaterns gamla dekorverkstad. 
  
 Dansmuseet SOU 2006:68  
  
 108  
  
 Men inte heller den lokaliseringen utföll särskild väl. Museilokalerna  
  
 låg avsides i byggnaden och var svåra att hitta för  
  
 publiken. Magasinsutrymmena bedömdes som uppenbart brandfarliga  
  
 och olämpliga för sitt nya ändamål. Det var bl.a. svårt att  
  
 hindra inträngningen av smuts från gatan till källarplanet där magasinen  
  
 fanns. Museiledningen kunde inte heller registrera några  
  
 synergieffekter av närvaron i Dansens hus, tvärt om tycks museet  
  
 publikt ha kommit i skuggan av föreställningsverksamheten i huset.  
  
 Museiledningen fortsatte sålunda sökandet efter bättre lokaler.  
  
 1999 kunde man flytta till de nuvarande lokalerna i kv. Vinstocken  
  
 vid Gustaf Adolfs torg, ursprungligen Skandinaviska Kreditaktiebolagets  
  
 fastighet. Här, i de tidigare banklokalerna, öppnade  
  
 museet för publik år 1999.  
  
 4.2 Museets lokaler  
  
 Fastigheten kvarteret Vinstocken ägs och förvaltas av Fastighetsverket.  
  
 Dansmuseet disponerar totalt 1 865 m2 i fastighetens  
  
 botten- och källarplan som tidigare inrymt bankverksamhet.  
  
 Resten av fastigheten disponeras av Försvarsdepartementet. Museet  
  
 har ett hyreskontrakt som löper på 10 år. Dansmuseets ytor disponeras  
  
 enligt följande:  
  
  permanenta utställningar (gamla bankhallen)  
  
  tillfälliga utställningar (källarplanet med det tidigare bankvalvet)  
  
  café  
  
  arkiv, bibliotek och videotek (Mason de Maré Study Centre)  
  
  föremålsmagasin (dräkter, dekorer)  
  
  administrativa utrymmen, tjänsterum  
  
 4.3 Museets samlingar  
  
 4.3.1 Föremålssamlingen  
  
 Dansmuseets föremålssamling omfattar bildkonstverk med dansmotiv  
  
 eller av danshistoriskt intresse, kostymer, masker, musikinstrument  
  
 samt annan dansrekvisita.  
  
 De Marés föremålsdonation utgör samlingens centrum. Den  
  
 består av två huvuddelar, föremål från Svenska balettens verksam 
  
 SOU 2006:68 Dansmuseet  
  
 109  
  
 het samt den dansetnografiska samlingen från de Marés resor.  
  
 Enligt de Marés egen beskrivning utgjordes den förra delen i korthet  
  
 vid överlåtandet (1950) av 24 miniatyrteatrar (scenmodeller)  
  
 av Svenska balettens produktioner och en mängd originalskisser av  
  
 dekorer och kostymer. Bland dessa finns konstnärer som Murray  
  
 Cabrera, Gonzales, de Scott, Brown, Reyes, Miller och Moore  
  
 Dardel representerade.  
  
 Den etnografiska samlingen byggdes upp under de Marés resor i  
  
 Holländska Indien (Indonesien), Japan, Brittiska Indien och  
  
 innehåller bl.a. en rikhaltig samling masker, en komplett  
  
 gamelangoorkester från Java, liksom föremål från Bali, Celebes,  
  
 Sumatra och Nias. Från Japan finns en stor modell av den nedbrända  
  
 kaboukiteatern och två åldriga illustrerade manuskript om  
  
 den siamesiska dansen m.m. de Hogan framhåller samlingen unika  
  
 drag liksom omöjligheten att då, 1950, bygga upp något motsvarande.  
  
 Efter museets etablering har man byggt vidare på de Johnson  
  
 internationella profil. Bl.a. inköptes 1969 100-talet  
  
 kostymer från Ryska baletten på en auktion i London. Ytterligare  
  
 ett stort antal kostymer från Ryska baletten förvärvades 2002.  
  
 Föremålstillväxten är numera begränsad och utgörs huvudsakligen  
  
 av gåvor och donationer men vissa förvärv kan också göras med  
  
 stöd av bidrag t.ex. från vänföreningen.  
  
 Under den senaste tioårsperioden har samlingen utökats med  
  
 130 diarienummer, dvs. med drygt 10 per år. Den fortlöpande uppbyggnaden  
  
 av samlingen är således blygsam.  
  
 En samlad inventarieförteckning upprättades åren 199698,  
  
 inom ramen för det s.k. SESAM-projektet. Någon redovisning av  
  
 samlingarna på webben finns inte.  
  
 4.3.2 Arkivet  
  
 Dansmuseets arkiv omfattar samlingar av svenska och utländska  
  
 program till dansföreställningar, pressklipp och fotografier samt  
  
 enskilda arkiv, i första hand efter Svenska Baletten och A.I.D. dvs.  
  
 de Marés verksamheter. De Marés fotosamling uppgår till ca 10 000  
  
 bilder. Dessutom ingår ett antal personarkiv med korrespondens,  
  
 foton, anteckningar etc. som donerats till museet av personligheter  
  
 inom danskonstens område. Ett 10-tal av personarkiven har större 
  
 Dansmuseet SOU 2006:68  
  
 110  
  
 omfattning. Ett större personarkiv, efter koreografen Jones,  
  
 tillfördes arkivet år 2004.  
  
 Den samling som hör till Arkivet för Folklig Dans uppgår till  
  
 ca 50 löpmeter enligt mina uppskattningar. Museet har i övrigt inga  
  
 kvantitativa uppgifter om arkivet. Beskrivning av arkivet saknas.  
  
 Arkivförteckningen är summarisk.  
  
 Lokalerna saknar expensionsutrymmen för arkiv och bibliotek.  
  
 Enligt museiledningen sker viss gallring kontinuerligt.  
  
 4.3.3 Biblioteket  
  
 Biblioteket börjande byggas upp 1991 och omfattar nu ca 4 000  
  
 volymer. de Murphy bibliotek om ca 5 000 volymer donerades som  
  
 nämnts till franska staten. Accessionen sker främst genom donationer  
  
 medan de egna förvärven är begränsade. Biblioteket är inte  
  
 katalogiserat enligt Haynes. Biblioteksdatasystem saknas.  
  
 4.3.4 Videoteket  
  
 Videoteket innehåller ca 3 500 videoband som är sökbara i en  
  
 databas. Videosamlingen har byggts upp sedan början av 1980-talet  
  
 och kompletteras löpande. Museet utför självt årligen videodokumentationer  
  
 av dansföreställningar i Stockholmsområdet. Man tar  
  
 också emot videoupptagningar som danskompanierna lämnas in.  
  
 Videofilmerna är lagrade på VHS-kasetter och kommer därför  
  
 successivt att förstöras om de inte migreras till digitalt media. En  
  
 liten del av kassetterna har också migrerats.  
  
 Dansmuseet har också en samling äldre filmer på filmbas. Den  
  
 förvaras hos Filminstitutet i dess filmarkiv i Rotebro (jfr. nedan  
  
 5.3.1).  
  
 Totalt har studiecentret haft ca 6 000–7 000 besökare de senare  
  
 åren.  
  
 De utrymmen som används i källaren för dels föremålssamlingen,  
  
 dels för arkivutrymmen synes ha rimligt goda klimatförhållanden.  
  
 Luftfuktigheten synes ligga kring 50 procent, vilket  
  
 är lämpligt för kostymsamlingen. Det är dock för högt för ett  
  
 handlingsarkiv där RH bör vara ca 30 procent. Affischsamlingen  
  
 som också bör ha torrare klimat förvaras tillsammans med före 
  
 SOU 2006:68 Dansmuseet  
  
 111  
  
 målssamlingen. Någon kontinuerlig klimatövervakning sker inte.  
  
 Ett avfuktningsaggregat finns men används inte.  
  
 Utrymmena för studiecentret i bottenplanet torde inte vara  
  
 lämpliga för arkiv och boksamlingar. Genom stora fönster är de  
  
 exponerade för växlingar i utomhusklimatet. Enligt de uppgifter  
  
 utredningen fått har museet dock inte närmare mätt variationer i  
  
 värme och luftfuktighet.  
  
 4.4 Museets utställningar  
  
 Sedan öppnandet i lokalerna vid Gustaf Adolfs torg har Dansmuseet  
  
 visat en permanent utställning i den tidigare bankhallen i  
  
 byggnadens entréplan medan källarutrymmena använts för tillfälliga  
  
 utställningar. Dessutom har museet en vandringsutställning  
  
 med podier och sex vinkelskärmar – Kvinnan, mannen och dansen  
  
 – för utlån.  
  
 I basutställningen ägnas halva utrymmet åt den västerländska  
  
 konstdansen och dess historia. En särskild accent ligger på 1920talets  
  
 svenska och ryska baletter i Paris. Den andra halvan av bankhallen  
  
 innehåller en utställning om dansen i andra civilisationer,  
  
 främst bortre Asiens, utifrån de Marés dansetnografiska samling.  
  
 Utställningen domineras av kostymer som presenteras som konstföremål.  
  
 Museet har efter nyöppnandet relativt sin storlek och sina  
  
 resurser drivit en omfattande verksamhet med tillfälliga utställningar.  
  
 Sedan 2001 har mellan tre och fem stycken årligen haft  
  
 vernissage. Museet marknadsför sig numera som ett museum för  
  
 dans, teater och fotografi. De tillfälliga utställningarna speglar  
  
 denna profilering. 
  
 Dansmuseet SOU 2006:68  
  
 112  
  
 4.5 Dansmuseets ekonomi  
  
 Museets intäkter enligt resultaträkningarna för åren 2001–2004 kan  
  
 sammanfattas enligt följande tabell.  
  
 Tabell 6 Dansmuseet intäkter enlig boksluten åren 2001–2005. Beloppen i  
  
 tkr  
  
 2001 2002 2003 2004 2005 Genomsn. % av tot.  
  
 Statsbidrag 8 237 8 354 8 624 8 902 9 451 8 714 71 %  
  
 Övr. bidrag 1 775 1 038 859 318 884 975 8 %  
  
 Entréer 207 285 420 368 494 355 3 %  
  
 Shop o café 1 115 1 345 1 621 1 893 534 1 302 11 %  
  
 Div. intäkt 577 753 714 588 777 682 6 %  
  
 Finansnetto 198 141 383 42 217 196 2 %  
  
 Totalt 12 107 11 917 12 620 12 110 12 318 12 224 100 %  
  
 Motsvarande sammanställning av kostnaderna ger följande bild.  
  
 Tabell 7 Dansmuseet kostnader enligt boksluten för åren 2001–2005. Beloppen  
  
 i tkr.  
  
 2001 2002 2003 2004 2005 Genomsn. % av  
  
 tot.  
  
 Personal 3 874 3 885 4 099 4 339 4 019 4 043 32 %  
  
 Lokaler 4 213 4 021 4 188 4 135 4 131 4 138 33 %  
  
 Utställningar 1 950 2 376 2 592 2 427 2 815 2 432 19 %  
  
 Varor 747 709 986 1 103 264 762 6 %  
  
 Övr. ext. kostn. o avskrivn. 1 042 860 118 1 006 1 016 1 021 8 %  
  
 Avskr. kostn. f nyetabl. 564 564 - - - 226 2 %  
  
 Totalt 12 255 12 415 12 983 13 011 12 245 12 622 100 %  
  
 Årets resultat -148 -498 -363 - 901  
  
 På intäktssidan dominerar statsbidraget som nu uppgår till 9,4 miljoner  
  
 kr och som motsvarar drygt 70 procent av intäkterna.  
  
 Anslagshöjningarna under 2000-talet följer tämligen väl utvecklingen  
  
 av löne- och hyreskostnader även om dessa inte kompenseras  
  
 fullt ut.  
  
 Historiskt sett har den knytning som statsbidraget ursprungligen  
  
 gavs till museets lokalkostnader varit betydelsefull. Det  
  
 innebar bl.a. att flyttningen till först Wennergrenska villan 1977  
  
 och sedan till Dansens hus 1989 åtföljdes av höjt statsbidrag som 
  
 SOU 2006:68 Dansmuseet  
  
 113  
  
 gav museet möjligheten att täcka ökade hyreskostnader i dessa  
  
 lokaler. Sammantaget innebar den senare flytten att statsbidraget  
  
 höjdes med ca 1 miljon kr. Den direkta kopplingen mellan anslag  
  
 och hyra har numera upphört. Dansmuseet kostnader för lokalerna  
  
 i Dansens hus var emellertid sådana att de nära motsvarar hyran i  
  
 kv. Vinstocken.  
  
 Sammantaget är tendensen att statsbidragets andel av museets  
  
 intäkter successivt ökar – från 68 procent år 2001 till 77 procent  
  
 år 2005. Dvs. museet blir successivt allt mer beroende av statsbidraget 
  
 , trots att också ändra intäkter ökar i absoluta tal – dock  
  
 inte i samma utsträckning.  
  
 Intäkterna från shop och café närmade sig sålunda 2 miljoner kr.  
  
 fram till 2005, men under detta år har denna intäkt dykt drastiskt,  
  
 ned till 535 tkr Uthyrningen av museets lokaler till företagsevenemang  
  
 m.m. ger emellertid viktiga inkomster. Hyreskostnaden  
  
 uppgår nu till 3,7 miljoner kr. årligen. Lokalkostnaden inklusive  
  
 inkl. kostnader för bevakning och städning uppgår till 4,1 miljoner  
  
 kr. Själva flyttkostnaden och kostnaderna för investeringar i de nya  
  
 lokalerna bekostades genom ett bidrag från en av Wallenbergsstiftelserna  
  
 samt med medel ur de Marés minnesfond.  
  
 På utgiftssidan utgör personalkostnaderna den jämte lokalkostnaden  
  
 dominerande posten. Museet har idag fem fast anställda  
  
 medarbetare (varav 2 halvtidstjänster) samt en medarbetare som är  
  
 projektanställd på halvtid. Inför 2002 drog museet in tre tjänster  
  
 (varav en dock redan innan periodvis hållits vakant) för att få  
  
 balans i ekonomin. Detta innebar att personalkostnaden 2002  
  
 kunde hållas oförändrad men därefter har den successivt ökat svagt,  
  
 även som andel av de totala kostnaderna – 31,6 procent år 2001  
  
 jämfört med 32,8 procent år 2005. Med denna smala bemanning har  
  
 museet en jämförbart med andra museer mycket låg personalkostnadsandel.  
  
 Det kan noteras att personalens pensionskostnader inte alls har  
  
 samma dignitet för Dansmuseet som för Teatermuseum. Dessa  
  
 uppgick till 360 000 kr. år 2005. Sannolikt har statsbidraget inte  
  
 heller för Dansmuseet höjts i den omfattningen att det täcker  
  
 kostnaderna för PA 03, men eftersom det för museet del rör sig  
  
 som mindre summor i absoluta tal så får frågan alls inte samma  
  
 dignitet.  
  
 Lokalkostnaden har de senaste åren sjunkit något – 34,3 procent  
  
 år 2001 och 31,7 procent år 2004. För år 2005 har den dock åter  
  
 ökat något (33,7 procent). 
  
 Dansmuseet SOU 2006:68  
  
 114  
  
 Museets tredje stora utgiftspost är kostnaderna för utställningsproduktionerna  
  
 som legat kring 2,5 miljoner kr. de senaste åren. I  
  
 den siffran ingår inga egna personalkostnader. Profileringen av  
  
 utställningarna är resultatet av en medveten prioritering som styrelsen  
  
 beslutade om 2001 i samband med de nämnda tjänsteindragningarna.  
  
 4.6 Slutsatser om Dansmuseets verksamhet och  
  
 ekonomi  
  
 Dansmuseets publika verksamhet har under senare år varit framgångsrik.  
  
 Man har successivt kunnat öka besökssiffrorna från  
  
 ca 55 000 år 2003 till 85 000 år 2005. Museets medvetna prioritering  
  
 av utställningarna har således givit utslag.  
  
 Det finns alla anledning att söka slå vakt om och vidareutveckla  
  
 dessa framgångar.  
  
 Lokalerna betyder givetvis mycket i detta sammanhang. Dels är  
  
 läget vid Gustav Adolfs torg förstklassigt ur publiksynpunkt, dels  
  
 erbjuder de goda möjligheter att exponera utställningarna. Den  
  
 stora bankhallen – basutställningen – med sin stora rumsvolym kan  
  
 emellertid te sig något svår att utnyttja ytmässigt effektiv men  
  
 källarens utrymmen för de tillfälliga utställningarna är mer flexibla  
  
 och lämpliga för sitt ändamål. Det är logiskt att museet satsat så på  
  
 den publika delen av verksamheten sedan det till sist efter mångåriga  
  
 strävanden fått publikt attraktiva lokaler.  
  
 Den publika satsningen har emellertid inneburit att Dansmuseet  
  
 inte på samma sätt kunnat arbeta med samlingarna, deras uppbyggnad  
  
 och vård. Personalnedskärningarna 2002 har inneburit att mot  
  
 detta område försvagats. Museets redovisning av kostnaderna för  
  
 verksamhetsgrenarna bevarande (hyran för magasinsdelarna, viss  
  
 personal samt material till vården), förmedling (hyran för de publika  
  
 delarna av lokalerna, personal samt budget för utställningarna)  
  
 och kunskapsuppbyggnad ser således ut på följande sätt.  
  
 Tabell 8 Dansmuseet fördelning av resurserna på verksamhetsgrenar  
  
 2005 2004 2003 2002  
  
 Intäkt kostnad Intäkt kostnad intäkt kostnad intäkt kostnad  
  
 Bevarande 0 768 0 733 0 786 0 756  
  
 Förmedling 2 650 11 477 3 166 12 613 3 613 12 188 3 421 11 090  
  
 Kunskapsuppb. 0 0 0 0 0 0 0 0 
  
 SOU 2006:68 Dansmuseet  
  
 115  
  
 Museet lägger således enligt sin egen värdering, nära 94 procent av  
  
 sin budget på förmedlingsverksamheten, dvs. i första hand  
  
 utställningarna. Också kostnader för öppethållande av Mason de  
  
 Hogan study center ingår dock. Samlingarna, dess vård och uppbyggnad  
  
 sköts sedan 2002 av endast en tjänsteman som dock har  
  
 till sin hjälp viss extraanställd personal och även vissa frivilliga  
  
 (t.ex. för pressklipp). Den befintliga föremålssamlingen är så långt  
  
 kunnat bedömas i god ordning. Detta är i hög grad ett resultat av  
  
 SESAM-projektet 1996-98 då museets samlingar för första gången  
  
 katalogiserades ordentligt. de Marés donation är fortfarande helt  
  
 profil skapande, Eftersom Dansmuseet knappast driver någon insamlingsverksamheten  
  
 så kan man nästan tala om en avslutad  
  
 samling.  
  
 Innehållsligt finns därför – under förutsättning av resurser  ett  
  
 betydande utrymme för en mer aktiv insamlingsverksamhet med  
  
 syfte att dokumentera dansens aktuella utveckling inom landet och  
  
 internationellt. I utställningsverksamheten strävar man dock medvetet  
  
 och framgångsrikt efter att knyta an till denna utveckling.  
  
 Museet tar emot arkiv och litteratur som i viss omfattning  
  
 Scott men driver inte heller på detta område någon egentlig aktiv  
  
 insamling. Man utför dock vissa föreställningsdokumentationer  
  
 (videoupptagningar) efter framställningar från arrangörer av dansföreställningar  
  
 i Stockholmsområdet. Denna verksamhet har nu  
  
 drivits sedan 1980-talet och resulterat i ett videotek som innehåller  
  
 många ur dokumentationssynpunkt värdefulla inspelningar. Detta  
  
 behöver nu överföras till digitalt medium för att inte förstöras.  
  
 Inspelningarna svarar dock inte mot någon systematiskt dokumentation  
  
 av danskonsten i landet. Detta ser museet inte som sin  
  
 uppgift. De inspelningar som finns synes inte heller vara tillfredsställande  
  
 ordnade och katalogiserade. Vissa upptagningar som  
  
 överlämnats till museet tycks vara behov av redigering för att  
  
 innehållet skall bli tillgängligt.  
  
 Dansmuseet har ingen skriftligt redovisad planering, analys eller  
  
 policy för hur man framdeles avser att arbeta med dansens  
  
 dokumentation. Man har inte heller gjort något utvärdering av t.ex.  
  
 hur samlingarna speglar utvecklingen inom dansområdet under den  
  
 senaste 10-årsperioden. Att samlingarna däremot mycket väl  
  
 reflekterar 20-talets spännande epok behöver man dock inte tveka  
  
 om.  
  
 Museets använder idag fortfarande de egna samlingarna även i de  
  
 tillfälliga utställningarna. Rimligtvis måste det dock ligga i utveck 
  
 Dansmuseet SOU 2006:68  
  
 116  
  
 lingens riktning att samlingarna efter hand kommer att bli allt  
  
 mindre relevanta för att skildra dansens aktuella utveckling.  
  
 Faktum är också att Dansmuseet redan i dag i sin utställningsprofil  
  
 är på väg att lämna de egna samlingarna ganska långt bakom sig.  
  
 Dansen som företeelse kanske helt enkelt inte är en tillräcklig bred  
  
 företeelse för att kunna locka de besöksskaror som museet strävar  
  
 efter. Det gäller även om man uppfattar begreppet dans i en mycket  
  
 vid bemärkelse, närmast identisk med kroppslig rörelse.  
  
 I stället har museet redan valt att lansera sig som ett museum för  
  
 inte bara dans, utan också för teater och foto. På detta sätt  
  
 tydliggörs spänningen än mer mellan en expansiv utställningsverksamhet  
  
 och den mera slutna samlingen.  
  
 Det tycks således som om Dansmuseum för närvarande har en  
  
 tendens att utvecklas bort från museifamiljen – om man med ett  
  
 museum menar en institution som historiskt och i nutid dokumenterar  
  
 ett specifikt samhällsområde och som förmedlar kunskap  
  
 och information om detta i sin publika verksamhet. I stället skulle  
  
 man kunna tala om Dansmuseum som en utställningsarena för  
  
 gestaltande konst eller varför inte för scenkonst – med rötter i de  
  
 Marés samlingar.  
  
 Museets prioritering av utställningarna och det korresponderande  
  
 förhållningssättet till samlingarna kan nu givetvis diskuteras.  
  
 Från kulturpolitiska utgångspunkter är det dock svårt att se hur  
  
 utställningsverksamheten – hur intressant den än är – ensamt kan  
  
 ge en tillräcklig motivering för statens bidrag. Det kan noteras att  
  
 ändamålsparagrafen för stiftelsen dansmuseifonden anger förkovran  
  
 av museets samlingar som stiftelsens främsta ändamål. Här  
  
 finns således en viss diskrepans mot verksamhetsprioriteringarna.  
  
 Problemet kan formuleras som att museet är en alltför liten  
  
 organisation för att på ett offensivt sätt kunna arbeta mot både de  
  
 dokumenterande och publika målen. I den situationen har man valt  
  
 att bli bra på det ena av museets ben i stället för halta på bägge,  
  
 vilket som redan konstaterats är ett på många sätt logiskt val.  
  
 Likväl kvarstår då behovet av aktivare insatser för danskonstens  
  
 dokumentation och samtida samlingar.  
  
 Kontrasten gentemot vad man skulle önska sig i form av offensiv  
  
 samtidsdokumentation kring dansen blir särskilt påtaglig med den  
  
 kulturpolitiska prioritering som sedan ett antal år ägnas dansen.  
  
 Senast i budgetpropositionen för 2006 har produktionsbidragen till  
  
 de fria dansgrupperna och koreograferna höjts. Verksamheten vid  
  
 Dansnät Sverige har permanentats. Resurser har avsatts för in 
  
 SOU 2006:68 Dansmuseet  
  
 117  
  
 rättande av en Dansallians. Konstnärsnämnd har fått i uppdrag att  
  
 stimulera den internationella utbytesverksamheten efter förebilder  
  
 från bildkonstområdet. Danshögskolan har fått möjlighet att erbjuda  
  
 20 nya platser för grundutbildning.  
  
 Kulturrådet har haft regeringens uppdrag att arbeta fram ett  
  
 handlingsprogram för den professionella dansen i Sverige. Programmet  
  
 redovisade 2005. Det har följts upp med en Dansvision  
  
 i sammandrag som rådet publicerat 2006. Frågor om dokumentation  
  
 och samlingsverksamhet finns med i programmet men från  
  
 utredningens perspektiv borde insatser för dokumentation och  
  
 samlingar kunna ge betydligt väsentligare bidrag till den professionella  
  
 dansens utveckling om de kunde utgå från en ifråga om  
  
 samlingarna mer aktiv institution än dagens Dansmuseum. 
  
 119  
  
 5 Organisationsförslag för  
  
 scensamlingarna  
  
 Slutsatser, bedömningar och förslag:  
  
  Sveriges Teatermuseum och Dansmuseet är var och en  
  
 alltför små organisationer för att kunna fungera på en  
  
 nationell ansvarsnivå för scenkonsternas samlingar. De kan  
  
 inte hysa den kompetensbredd som krävs för att kunna  
  
 täcka in ABM-områdets alla olika avsnitt.  
  
  En samordning eller en samverkan mellan museerna torde  
  
 inte kunna påverka detta förhållande i nämnvärd grad.  
  
  Museernas verksamhet bör i stället föras samman med en  
  
 annan besläktad organisation så att den kan få både större  
  
 bredd och styrka. Museets samlingar bör bli bättre  
  
 tillgängliga.  
  
  Utredningen pekar på betydelsen av att scenkonsternas samlingsverksamhet  
  
 sker i nära samverkan med Svenska Filminstitutets  
  
 filmkulturella verksamhet.  
  
  Utredningen förordar att Teater- och Dansmuseerna  
  
 inordnas i Statens musiksamlingar. Den myndigheten bör  
  
 därmed få ett vidgat uppdrag. Dess namn bör ändras till  
  
 Statens scen- och musiksamlingar.  
  
 Enligt utredningsdirektivet skall utredaren undersöka lämpligheten  
  
 av ett organisatoriskt närmande mellan Teatermuseum och Dansmuseum.  
  
 Frågan om framtida organisation för museerna behandlas  
  
 i följande avsnitt.  
  
 5.1 Organisationernas ställningstaganden  
  
 Museerna och deras huvudmän har intagit delvis olika hållningar i  
  
 frågan om den inbördes samverkan. Stiftelserna diskuterade således  
  
 ett samgående för museerna kring år 2000 då bägge museerna sökte 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 120  
  
 nya lokaler. Dansmuseet valde emellertid att ensamt flytta till  
  
 kvarteret Vinstocken när denna lokaliseringsmöjlighet öppnade sig.  
  
 Från DTM:s sida har man emellertid alltsedan dess varit positiv till  
  
 en sammanslagning mellan museerna. Stiftelsen har tagit upp sitt  
  
 eget fortsatta ansarstagande för Teatermuseum under nuvarande  
  
 villkor och såsom uppdraget nu är formulerat. Den harr aktualiserat  
  
 denna fråga med utgångspunkt från att stiftelsen bör fortsätta  
  
 som huvudman enbart för föreställningsverksamheten.  
  
 Som ett möjligt alternativ för museets verksamhet har stiftelsen  
  
 också tagit upp möjligheten att Teatermuseums bibliotek övertas av  
  
 Universitetsbiblioteket i Stockholm.  
  
 En arbetsgrupp i styrelsen1, har utarbetat ett dokument med  
  
 förslag till mål och inriktning för museets framtida insatser som  
  
 överlämnats till utredningen. Jag har utnyttjat det förslaget för  
  
 mina slutsatser om museiverksamhetens fortsatta inriktning  
  
 (avsnitt 9).  
  
 Stiftelsen Dansmuseifonden som är Dansmuseets huvudman har  
  
 ställt sig bakom direktivets försiktiga formuleringar om ett möjligt  
  
 samgående. Museiledningen har därefter under utredningstiden  
  
 visat sig kritisk till den typ av synpunkter på innehållet i verksamheten  
  
 som diskuteras i detta betänkande, liksom till organisatoriska  
  
 förändringar. Styrelsen har inte givit sitt förord i någon specifik  
  
 riktning.  
  
 5.2 Utredarens utgångspunkter  
  
 I enlighet med direktivet har jag noga övervägt konsekvenserna av  
  
 ett samgående mellan museerna eller någon annan form av  
  
 närmande. Jag har emellertid funnit att jag inte bör förorda detta  
  
 som lösning på utredningsuppdraget. Skälen är följande:  
  
  Utredningens iakttagelser pekar mot museernas nuvarande  
  
 problem hänger samman med att de drivs genom små organisationer  
  
 för vilka det är svårt att hantera och inbördes avväga  
  
 verksamheten kring samlingarna respektive utåtriktad, publik  
  
 verksamhet. Dessa och några ytterligare generella synpunkter  
  
 på kulturområdets organisationsutveckling tar utredningen upp  
  
 i ett avslutande avsnitt (12). Om museerna slogs samman skulle  
  
 organisationen visserligen bli större men det handlar fort1  
  
 Ledamöterna Smith och Rios, samt museichefen Reyes, PM 2006-04-21. 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 121  
  
 farande om en förhållandevis liten organisation. Deras sammanslagna  
  
 budget skulle uppgå till ca 22 miljoner kr. Det är mycket  
  
 som talar för att en även en sådan organisation skulle kunna få  
  
 den typ av problem som de nuvarande muserna har haft. Den  
  
 får anses som tveksamt att den skulle kunna fylla uppdraget för  
  
 scenkonsternas dokumentation som detta formulerats i utredningen  
  
 (avsnitt 2, se även 9, nedan).  
  
  Alternativet att behålla museerna som separata organisationer  
  
 bedömer jag inte vara realistiskt. Det framstår inte heller som  
  
 en kulturpolitiskt långsiktigt hållbar lösning. DTM:s styrelse  
  
 tagit upp stiftelsens eget huvudmannaskap för museet. Analysen  
  
 av DTM:s verksamhet har också visat att museets problem  
  
 delvis beror på hur samordningen med föreställningarna på  
  
 Drottningholm har skett. Dansmuseet har inte samma akuta  
  
 problem men jag bedömer inte att nuvarande verksamhetsinriktning  
  
 på sikt är hållbar. Samlingsfunktionerna är tydligt  
  
 underförsörjda. Bortsett från alla andra omständigheter ter det  
  
 sig därutöver som mindre lämpligt att staten via stiftelserna  
  
 driver två så pass närliggande verksamheter i skilda organisationer.  
  
 Dansmuseet beskriver sig självt som ett museum för  
  
 dans och teater.  
  
  Under utredningsarbetets gång har det visat sig att det med  
  
 gällande lagstiftning inom stiftelseområdet är förenat med inte  
  
 obetydliga formella hinder att förändra associationsformerna  
  
 för museerna under stiftelserna huvudmannaskap. Att föra  
  
 samman de två stiftelserna kan i och för sig vara rättsligt  
  
 möjligt (jfr nedan avsnitt 7) men om man över huvud taget  
  
 skall göra insatsen för att lösa upp de nuvarande konstruktionerna  
  
 så bör det finnas en mycket klar bild av hur verksamheterna  
  
 skall kunna drivas vidare långsiktigt och framgångsrikt.  
  
 Detta ställer precisa krav på den organisationslösning som  
  
 förordas. Associationsformen anslagsstiftelse är i övrigt inte  
  
 längre än lämplig form för verksamheter inom den statliga  
  
 kulturpolitiken. Den passar inte ihop med de aktuella formerna  
  
 för verksamhetsstyrning.  
  
  Behovsbilden för en organisation för scensamlingar  
  
 (avsnitt 2.4) anger att institutionen bör verka med en väsentligt  
  
 större verksamhetsbredd än de befintliga museerna gör idag.  
  
 Detta innebär att ett större resurstillskott skulle krävas för att 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 122  
  
 skapa om ett förenat Teater- och Dansmuseum till en institution  
  
 som svarar mot behovsbilden för en fullt utrustad ABMinstitution.  
  
  Inom det statliga kulturområdet finns idag 22 myndigheter,  
  
 3 bolag samt 16 andra typer av organisationer (bl.a. stiftelser)  
  
 som helt eller huvudsakligen är beroende av statsanslag. Därutöver  
  
 finns t.ex. regionala teater-, musik-, bibliotek och museiinstitutioner  
  
 som får statsbidrag liksom ett stort antal organisationer  
  
 med olika associationsform som med olika grad av  
  
 permanens får bidrag genom Kulturrådet. Kulturområdet är  
  
 därmed sannolikt det utgiftsområde som har den yvigaste  
  
 organisationsfloran av alla. Jag tror inte att denna organisationsstruktur  
  
 gagnar kulturverksamheterna, utan att den  
  
 snarare kan ses som ett uttryck för att dess verksamheter och  
  
 organisationer inte får växa och utvecklas på det sätt som de  
  
 skulle behöva (jfr nedan 12). Redan mängden organisationer är  
  
 således ett starkt skäl för att inte lägga fram ett förslag om  
  
 ytterligare en separat organisation för scensamlingar, utan i  
  
 stället söka en lösning som utgår från en utveckling av den  
  
 befintliga strukturen.  
  
  En framgångsrik samlingsinstitution kan sägas kräva både en  
  
 specialisering och en bred kompetens. Specialiseringen gäller  
  
 kunskaper inom det egna sakområdet – scenkonsten och dess  
  
 genrer. Den breda kompetensen behövs för att institutionen  
  
 skall kunna arbeta med samlingar inom hela ABM-området –  
  
 inom såväl arkiv-, biblioteks-, musei- och kulturmiljöområdena.  
  
 Därutöver behövs stabila administrativa funktioner. Följaktligen  
  
 blir förutsättningarna att bygga upp en stabil verksamhet  
  
 för scenkonsterna väsentligt bättre om den kan knytas till en  
  
 befintlig organisation dit scenkonstuppdraget naturligt kan  
  
 kopplas. Detta gäller både kompetensmässigt och med  
  
 avseende på ekonomisk realism.  
  
 Förhoppningsvis har utredningen genom de analyser tidigare har  
  
 redovisats (avsnitten 3 och 4) lämnat goda argument för dessa  
  
 slutsatser.  
  
 Under alla omständigheter anser jag att man för en organisation  
  
 för scensamlingar bör söka anknytning till någon av kulturområdets  
  
 befintliga myndigheter. Det optimala resultatet bör  
  
 således vara om följande kan uppnås: 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 123  
  
  att Teater- och Dansmuseerna kan knutas till en stabil organisatorisk  
  
 miljö där de ämnesmässigt väl hör hemma och där  
  
 museernas uppgifter kan hanteras i en professionell miljö som  
  
 stöder museernas innehåll,  
  
  att museerna kan integreras ett sammanhang där inte administrativa  
  
 och ekonomiska småmyndighetsproblemen får  
  
 skymma möjligheterna till innehållslig utveckling,  
  
  att organisationsmiljön kan få en sådan utformning att den  
  
 naturligt kan ta ett vidare ansvar för scenkonstens dokumentationsfrågor  
  
 än vad de mindre museerna kunnat göra.  
  
 Men målsättningen behöver inte bara stanna vid önskvärda effekter  
  
 bara för Teater- och Dansmuseerna. Vi borde också kunna leta  
  
 efter och hoppas på andra effekter såsom  
  
  att Teater- och Dansmuseerna skall kunna innebära ett positivt  
  
 tillskott för den organisation till vilken de knyts och kunna  
  
 bidra till utvecklingen av den organisationen,  
  
  att samordningen skall kunna fungera som ett bidrag till  
  
 förnyelsen av den nationella institutionsstrukturen inom  
  
 kulturområdet.  
  
 5.3 Alternativet Filminstitutet  
  
 Om således slutsatsen godtas att en samlingsinstitution för scenkonsterna  
  
 bäst byggs upp med någon av kulturområdets befintliga  
  
 organisationer som grund så kan man tänka sig att någon av ABMområdets  
  
 huvudmyndigheter – Riksarkivet, Kungliga Biblioteket,  
  
 Statens Ljud- och bildarkiv, Riksantikvarieämbetet eller något av de  
  
 stora museerna – som möjliga sådana värdmyndigheter.  
  
 Det ligger dock i öppen dager att en association till endera av  
  
 dessa med stor sannolikhet skulle ge verksamheten en slagsida mot  
  
 resp. myndighets huvudinriktning samtidigt som en av de  
  
 viktigaste poängerna med den verksamhet som vi här diskuterar är  
  
 att den skall balansera lika över hela ABM-fältet. Det skulle också  
  
 uppenbart strida mot karaktären hos sektorsmyndigheterna att för  
  
 någon av dem kräva en särskild verksamhetsfördjupning inom ett  
  
 så pass specifikt område som just scenkonsterna – av alla (jfr ovan  
  
 avsnittet 2.2). 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 124  
  
 Om således denna typ av lösning avvisas så återstår det två  
  
 organisationer inom kulturområdet till vilka Teater- och Dansmuseerna  
  
 skulle kunna knytas. Den ena är Stiftelsen Svenska  
  
 Filminstitutet (SFI) och den andra är Statens musiksamlingar  
  
 (SMS).  
  
 Av dessa är Filminstitutet av intresse redan av den anledningen  
  
 att museerna så länge, från 1970, var lokaliserade till institutets  
  
 byggnad. Dansmuseet sökte sig tidigt därifrån medan Teatermuseum  
  
 blev uppsagt 2001. Bakom museernas lokalisering till  
  
 Filmhuset fanns tankar på 1960-talet om att Filmhuset skulle  
  
 kunna bilda grunden för ett bredare kulturspektra än ett som  
  
 enbart omfattade filmkonsten (ovan avsnitt 3.6.1). Så blev dock  
  
 aldrig fallet men borde man kanske gått andra vägen och byggt  
  
 ihop verksamheterna i stället för att låta dom glida isär?  
  
 5.3.1 Filminstitutets verksamhet2  
  
 Filminstitutet tillskapades 1963 och blev formellt en stiftelse 1993.  
  
 Filminstitutet har i uppdrag att lyfta fram, stärka och utveckla  
  
 filmen i kultur- och samhällslivet. Till de centrala uppgifterna hör  
  
 dels att fördela stöd till produktion av svensk film samt till  
  
 distribution och visning av film i hela landet, dels att företräda  
  
 svensk film internationellt. Filminstitutet bedriver också ett omfattande  
  
 arbete med att bevara och levandegöra det filmhistoriska  
  
 arvet och det är naturligtvis denna senare verksamhet som är av  
  
 intresse för vår utredning.  
  
 Institutet finansieras genom statens stöd (226 miljoner kr.),  
  
 genom biografernas bidrag (106 miljoner kr), Sveriges Television  
  
 (42 miljoner kr), TV 4 (8 miljoner kr) samt ett bidrag från Producentföreningen  
  
 (2 miljoner kr.). Bidragen regleras genom filmavtalen.  
  
 Ett nytt filmavtal slöts 2005 för perioden 2006  2010. Det  
  
 nya avtalet innebär flera förändringar jämfört med föregående avtal.  
  
 Bl.a. koncentreras filmavtalet till produktionsstöd och vissa stöd  
  
 till distribution och visning, medan statens insatser ökar stegvis  
  
 såväl till ändamål i filmavtalet som till den filmkulturella verksamheten  
  
 under 20062008.  
  
 2 Källa: Svenska Filminstitutets årsberättelser 2003, 2004 och 2005. 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 125  
  
 Institutets intäkter fördelade sig 2005 på följande huvudändamål:  
  
  produktion av ny svensk film (148 miljoner kr),  
  
  publikrelaterat stöd (63 miljoner kr),  
  
  distribution och visning av film (873 miljoner kr),  
  
  filmkulturell verksamhet (60 miljoner kr) samt  
  
  styrelse, ledning och administration (32 miljoner kr).  
  
 Institutet har under VD en linjeorganisation som består av en  
  
 avdelning för film och publik, en för utland, en för Cinematek och  
  
 dokumentation samt en för produktionsstöd. Dessutom finns  
  
 enheter för information, filmhusets verksamheter samt för ekonomi  
  
 och fastighet.  
  
 En central del av den filmkulturella verksamheten utgörs av de  
  
 samlingar av film och filmrelaterat material som deponerats i Filminstitutets  
  
 arkiv av producenter eller rättighetsinnehavare.  
  
 Det finns ingen pliktleverans av film på filmbas, men alla producenter  
  
 som får någon form av produktionsstöd från institutet är  
  
 skyldiga enligt avtal att leverera säkerhetsmaterial till institutets  
  
 arkiv. Det gäller masterkopior, negativ och annat referensmaterial  
  
 från vilket det i framtiden går att framställa visningskopior.  
  
 När det gäller utländsk film som visas på svenska biografer  
  
 deponeras i arkivet genom frivilliga överenskommelser en eller två  
  
 visningskopior av varje film som gått ur kommersiell distribution.  
  
 I filmarkivet finns nu ungefär 23 000 filmkopior och dessutom  
  
 ca 19 000 poster referensmaterial i form av negativ och masterkopior  
  
 m.m.  
  
 Sedan 1996 har institutet ett anslag till arkivet för att inventera  
  
 och restaurera de svenska filmer som producerades på färgfilmsbas  
  
 under åren 19531979 och som riskerar att blekas bort. Den verksamheten  
  
 producerar årligen ett antal nya kopior som tillsammans  
  
 med annan äldre film visas i Cinemateket. 2003 genomfördes här ca  
  
 600 visningar. Cinemateket lånar också ut film.  
  
 Vid sidan av Cinematekets visningar har institutet sedan 1997  
  
 givit ut svenska och utländska filmklassiker på Video och DVD.  
  
 Filmhusets bibliotek är Sveriges enda specialbibliotek för filmlitteratur.  
  
 Bokbeståndet uppgår till ca 50 000 volymer och tidskriftsamlingen  
  
 innehåller 1 200 titlar, varav 250 stycken är löpande  
  
 prenumerationer. Biblioteket uppfyller Kungliga bibliotekets krav  
  
 på tillgänglighet och service. Inom avdelningen finns ett klipparkiv  
  
 som bevakar vad som skrivs om film i svensk dagspress. Arkivet 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 126  
  
 består av dels ett mikrofichearkiv som avslutades i maj 2002. Det  
  
 innehåller artiklar till 54 000 filmer och 16 500 personer. Dels finns  
  
 en databas som innehåller ca 10 000 poster.  
  
 I bild- och affischarkivet samlas stillbilder och filmaffischer till  
  
 svensk och utländsk film.  
  
 På Filminstitutets särskilda arkivenhet i Rotebro, utanför  
  
 Stockholm, utförs renovering, arkivering och distribution för både  
  
 Filminstitutet och filmbranschen i övrigt. I Rotebro tillhandahålls  
  
 också lagerutrymmen. Totalt hyr 174 produktionsbolag, filmbolag  
  
 och företag plats för sina filmer i Rotebro.  
  
 År 2001 fick Filminstitutet ett särskilt uppdrag att etablera ett  
  
 filmarkiv i Grängesberg för att rädda den icke fiktiva filmen som  
  
 producerats utan sikte på biografvisning. Det gäller t.ex. industrifilm  
  
 och amatörfilm av olika slag. Verksamheten är igång sedan  
  
 2003 och omfattar såväl länsvisa inventeringar av filmbestånden  
  
 som restaurering av de filmer som samlas in. 2004 invigdes en ny  
  
 byggnad särskilt anpassad för förvaring av nitratfilm Den kan  
  
 rymma upp till 30 ton film.  
  
 Institutet har initierat stiftelsen Bass med AB  
  
 Svensk Filmindustri, Kungliga Dramatiska teatern och Sveriges  
  
 Television AB som övriga stiftare. Till stiftelsen har Coleman  
  
 Jimenez donerat en omfattande samling av manuskript, dokument  
  
 och s.k. bakomfilmer. Samlingen förvaras i Filminstitutet.  
  
 Slutligen kan nämnas att Filminstitutet har ett kostymförråd  
  
 (Magasin 5 i Värtahamnen). På 1 600 m² förvaras och vårdas här  
  
 tusentals plagg, de flesta med ursprung i film- och teatervärlden.  
  
 De flesta är tillgängliga för uthyrning men delar av samlingen anses  
  
 ha ett sådant värde att de skall bevaras långsiktigt.  
  
 5.3.2 Filminstitutet och scensamlingarna  
  
 Mot bakgrund av den givna presentation är det påfallande att  
  
 Filminstitutets dokumentationsavdelning har en verksamhet som i  
  
 många avseenden innehållsligt framstår som en parallell till  
  
 Teatermuseums. Den innehållsliga skillnaden är att Filminstitutets  
  
 arkiv självklart har insamling och bevarande av filmen som sitt  
  
 primära samlingsområde medan motsvarande bild- och ljudupptagningar  
  
 av scenframträdanden i Teatermuseums verksamhet mer  
  
 varit en dokumentationsinsats bland andra. Filmkopian innehåller 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 127  
  
 och sammanfattar resultatet av en filmproduktion och det blir  
  
 därför självklart att den kommer i centrum för ett filmarkiv.  
  
 I en samlingsinstitution för scenkonsterna finns inget motsvarande  
  
 slutresultat, annat än själva scenframförandet. Därför blir  
  
 samlingsintresset för andra dokument kring verksamheten större.  
  
 Den stora skillnaden är dock både av kvantitativ och kvalitativ  
  
 art. Filminstitutet har alltsedan 1963 års filmreform varit ett  
  
 centrum för svensk film och filmproduktion. I princip all produktion  
  
 av filmproduktion för biografvisningar av betydelse har på ett  
  
 eller annat sätt varit länkad till institutet, oftast som mottagare av  
  
 någon form av ekonomiskt stöd. Institutet och filmbranschen har  
  
 således varit fast knutna till varandra genom filmavtalen och på så  
  
 sätt har institutets dokumentationsenhet blivit hela branschens  
  
 arkiv.  
  
 Någon aktör med en roll motsvarande Filminstitutets finns inte  
  
 inom scenkonsterna och därmed har inte heller vare sig Teatermuseum  
  
 eller Dansmuseet den vägen kunnat få en motsvarande  
  
 organisatoriskt branschanknytning. Filminstitutets dokumentationsverksamhet  
  
 har därmed kunnat byggas upp med en helt annan  
  
 grad av systematik och täckning än vad som varit möjligt inom  
  
 scenkonsterna.  
  
 Filminstitutets filmkulturella verksamhet kostade år 2005  
  
 33 miljoner kr. per år medan Teatermuseum och Dansmuseum  
  
 sammanlagt kostar knappt 17 miljoner kr. Jämförelsevis kan noteras  
  
 att institutets filmkulturella verksamhet motsvarar 9 procent av  
  
 dess budget.  
  
 Likväl finns en så påfallande parallellitet mellan Filminstitutets  
  
 och scenmuseernas samlingar att det ändå är berättigat att ställa  
  
 frågan om hur Teatermuseum kunde vara inrymt i Filmhuset under  
  
 30 år, utan att för den skull någon form av institutionell samverkan  
  
 eller samordning tycks ha kommit till stånd. Ingen inom respektive  
  
 organisation tycks ha tagit något initiativ i den riktningen, än  
  
 mindre gjort någon närmare utredning om förutsättningarna för  
  
 samordning eller samgående.  
  
 Ändå är det ju uppenbart att de respektive samlingsområdena i  
  
 hög grad överlagrar varandra, t.ex. när det gäller de yrkesgrupper  
  
 som är engagerade i film- resp. teaterproduktion liksom när det  
  
 gäller litteraturförsörjningen, utbildningen, forskningen (där  
  
 teater- och filmvetenskap ursprungligen bildade en gemensam  
  
 institution) samt arten av de data och det material – utöver spelfilmerna  
  
 – som dokumentationsinsatserna inriktas mot. 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 128  
  
 Hur detta kunnat komma sig är naturligtvis inte lätt att svara på i  
  
 efterhand men kanske ligger svaret i första hand på det organisationspsykologiska  
  
 planet. Filminstitutet skapades ungefär vid den  
  
 tidpunkt som förberedelse- och utredningsarbetet för det som  
  
 skulle bli 1970-talets kulturpolitiska reformer drog igång. Det  
  
 gjordes en särskild filmutredning men den föreslog att filmen inte  
  
 skulle läggas under Kulturrådets ansvarsområde. I realiteten innebar  
  
 detta att filmfrågorna inte samordnades med de kulturpolitiska  
  
 reformerna i övrigt.3 Sedan dess har filmområdet med Filminstitutet  
  
 som ansvarig organisation på många sätt fungerat som en  
  
 särskild, specialiserad del av kulturpolitiken.  
  
 Att Filminstitutet i den organisationsstrukturen inte sett som  
  
 sin roll att utveckla ansvarsområdet mot scenkonsterna verkar mot  
  
 denna bakgrund rimligt. Fokus har varit film medan icke filmrelaterad  
  
 verksamhet legat vid sidan av.  
  
 5.3.3 Filminstitutet som möjlig huvudman för scensamlingar  
  
 Det finns således många både tekniska, praktiska och funktionella  
  
 skäl som talar för att en ny organisation för scensamlingar skulle  
  
 kunna integreras med Filminstitutets dokumentationsverksamhet.  
  
 Filmhusets dokumentationsavdelning motsvarar just den typ av  
  
 infrastruktur till vilken det skulle vara lockande att söka anknyta en  
  
 organisation för scenkonstsamlingar.  
  
 Av andra skäl skulle emellertid inte att ett sådant förslag skulle  
  
 vara realistiskt. Uppfattningen om filmen som något för sig inom  
  
 kulturpolitiken är således alltjämt för stark, inte minst inom  
  
 filmbranschen, för att ett vidgat uppdrag för Filminstitutet in på  
  
 scenkonsternas område skulle te sig naturligt. Filmbranschens  
  
 bolag är således t.ex. inte medlemmar i Svensk Scenkonst och det  
  
 finns en uppenbar risk för att det samspel mellan samlingsorganisation  
  
 och bransch som utredningen bedömt som så viktigt inte  
  
 skulle kunna gå att få till stånd inom en sådan organisation. Tvärt  
  
 om kanske ett avstånd mellan filmbransch och Filminstitut i stället  
  
 skulle uppstå.  
  
 För Filminstitutet skulle ett uppdrag inom scenkonsterna  
  
 innebära att den nuvarande korrespondensen mellan institutet  
  
 produktionsstödjande huvuduppdrag och dokumentationsverksamheten  
  
 skulle rubbas. Detta skulle säkert inte gagna institutet.  
  
 3 Se prop. 1975:2, Den statliga kulturpolitiken 2, s. 233 f. 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 129  
  
 Man kan heller inte bortse från de gångna trettio årens historia av  
  
 bristande samverkan. Att nu i stället, ett par år efter Teatermuseums  
  
 flytt från Filmhuset, skapa ett nytt samband skulle lätt  
  
 kunna få karaktären av att vrida klockan tillbaka.  
  
 Slutligen bör också påpekas att eftersom Filminstitutet är en  
  
 stiftelse så förutsätter också ett uppdrag inom scenkonsten att  
  
 detta ligger inom ramen för stiftens ändamål som detta är beskrivet  
  
 i stiftelseurkunden.  
  
 Dessa omständigheter gör att Filminstitutet inte framstår som  
  
 en lämplig huvudman för scenkonstsamlingarna.  
  
 5.3.4 Film- och scensamlingar i framtiden  
  
 Att utredningen ändå så pass utförligt behandlat Filminstitutet har  
  
 två orsaker. Den ena är att det är angeläget att fästa uppmärksamheten  
  
 på de betydande och naturliga områden för samverkan  
  
 som finns för Filminstitutets dokumentationsavdelning och en  
  
 organisation för scensamlingar. Även om organisationerna således  
  
 inte formellt bör läggas samman så finns det således alla skäl att  
  
 man bör söka efter och utnyttja alla möjligheter till inbördes stöd  
  
 och befruktning.  
  
 Det andra skälet är att den bedömning som nu har gjorts om  
  
 förutsättningarna för att driva film- och scendokumenterande  
  
 verksamheter inom samma organisation mycket väl på sikt kan  
  
 komma att ändras. Då kan det vara av värde att samordningsfrågan  
  
 har uppmärksammats.  
  
 Den digitala tekniken medför således många förändringar inom  
  
 filmområdet. Hemmabion och dvd-mediet skapar radikalt nya  
  
 förutsättningar för distribution och visning av film och detta  
  
 påverkar i sin tur hela branschens struktur enligt dåvarande VD  
  
 Sullivan bedömning i Filminstitutets Verksamhetsberättelse  
  
 2003. Därmed blir det också mer osäkert hur långt nästa filmavtal,  
  
 efter 2010, kan följa mönstret från de tidigare.  
  
 Men den digitala tekniken ändrar också förutsättningarna för  
  
 filmarkiven. Film som inte produceras på filmbas, utan direkt på  
  
 dvd omfattas när den distribueras kommersiellt av pliktleverans till  
  
 Statens ljud- och bildarkiv. Detta i motsats till film på traditionell  
  
 filmbas. En förutsättning för leveransplikten till SLBA är dock att  
  
 den digitala inspelningen är fixerad till ett medium, t.ex. en dvdskiva.  
  
 Än så länge är det i första hand kortfilmer som produceras 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 130  
  
 på dvd eftersom en långfilm kräver mycket stort lagringsutrymme.  
  
 Det betyder att film som migreras från filmbas till dvd också gör  
  
 mycket stora informationsförluster. Att framtiden ligger i digital  
  
 filmproduktion råder det knappast några delade meningar om.  
  
 Däremot har traditionell filmbas egenskaper i fråga om beständighet  
  
 som gör den attraktiv från arkivsynpunkt.  
  
 Den tekniska utveckling kommer således med all sannolikhet att  
  
 efter hand ge förändrade förutsättningar för både ansvarsfördelningen  
  
 och samarbetet mellan Filminstitutet och SLBA.  
  
 Detta är man väl medveten om både inom institutet och inom  
  
 SLBA.  
  
 Om förutsättningarna för Filminstitutets verksamhet ändras i en  
  
 mer djupgående mening så kan detta även få organisatoriska  
  
 konsekvenser. Även i detta perspektiv kan det finnas skäl att vara  
  
 observant på sambandet med scendokumentationen. Man kan  
  
 förutspå att även organisationen för scensamlingar kommer att få  
  
 en relation till SLBA som i mycket påminner om Filminstitutets.  
  
 Detta återkommer utredningen till i avsnittet 9.2.  
  
 5.4 Alternativet Statens musiksamlingar  
  
 Statens musiksamlingar är den andra organisationen inom det  
  
 statliga kulturområdet som kan komma ifråga som den organisation  
  
 till vilken scensamlingarna kan knytas. Om det finns ett nära  
  
 samband mellan ABM-verksamheten inom filmområdet och scenkonstgen  
  
 så gäller detta naturligtvis i än högre grad beträffande  
  
 musik. Musiken, där den framförs levande för en publik, är ju en av  
  
 scenkonsterna.  
  
 Frågan om relationerna mellan Drottningholms teatermuseum,  
  
 Dansmuseet och Musikhistoriska museet (som numera ingår i  
  
 Statens musiksamlingar) behandlades redan av 1965 års musei- och  
  
 utställningssakkunniga4. Den utredningen konstaterade att de tre i  
  
 Stockholm inom dans-, musik- och teaterområdet verksamma  
  
 museerna är så ämnesmässigt nära sammanhörande att en fusion  
  
 mellan dessa kan förmodas erbjuda viktiga fördelar. Med hänsyn  
  
 till att Cohen och Teatermuseerna då nyligen flyttat in i Filmhuset  
  
 och eftersom utredningen ansåg att gemensamma lokaler var en  
  
 förutsättning för en sammanslagning lade man emellertid inte fram  
  
 något förslag om en sådan.  
  
 4 Betänkandet (SOU 1973:3) Museerna, s. 181f. 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 131  
  
 Jag delar den syn som redan MUS 65:s uttryckte på museernas  
  
 ämnesmässiga samband men inte den utredningens uppfattning om  
  
 nödvändigheten av en samlad lokallösning som förutsättning för en  
  
 organisatorisk sammanslagning. Följaktligen blir mitt förslag att  
  
 organisationen för scensamlingar knyts till Statens Musiksamlingar  
  
 eller om man så vill – att den myndigheten ges ett vidgat uppdrag  
  
 till att omfatta även samlingar för scenkonsten.  
  
 5.4.1 Musiksamlingarna, presentation  
  
 Musikhistoriska museet grundades 1899 som ett specialmuseum  
  
 med uppgift att sammanföra föremål som illustrerar musikkulturen  
  
 under skilda epoker. Museet byggde också som vi sett (ovan  
  
 avsnitt 4.1) under en period upp en teaterhistorisk samling men  
  
 ansvaret för det samlingsområdet övergick till Drottningholms  
  
 teatermuseum när det bildades på 1920-talet. Som flera andra av de  
  
 statliga museerna hade Musikhistoriska museet en nära anknytning  
  
 till akademierna, i detta fall Musikaliska akademin. Denna  
  
 grundades f.ö. av Thomas år 1771.  
  
 1932 bildades Stiftelsen Musikhistoriska museet med stadgar  
  
 som fastställdes av Kungl. Maj:t. Stiftelsens styrelse skulle bestå av  
  
 akademins preses, sekreterare, museets föreståndare samt två ytterligare  
  
 ledamöter som akademin utsåg. Stiftelsen fick ett statsbidrag  
  
 men museiföreståndarens lön utgick via anslaget till akademin. Det  
  
 får antas att stiftelsebildningen kring Drottningholms teatermuseum  
  
 i hög grad hade Stiftelsen Musikhistoriska museet som  
  
 förebild. Musikaliska akademins roll togs dock här av Riksmarskalksämbetet.  
  
 Musikaliska akademin var även huvudman för musikhögskolan.  
  
 Högskolan fördes emellertid över till den statliga högskoleorganisationen  
  
 som en del av högskolereformen kring 1970. Akademins  
  
 huvudmannaskap upphörde från budgetåret 1971/72. MUS 65  
  
 föreslog att även museet skulle förstatligas.  
  
 Det dröjde emellertid ända till 1979 innan regeringen tillsatte en  
  
 utredning för frågan om huvudmannaskap. Det skedde sedan  
  
 akademin självt i en skrivelse till chefen för utbildningsdepartementet  
  
 föreslagit att akademiens bibliotek, Musikhistoriska museet  
  
 samt Svenskt musikhistoriska arkiv skulle sammanföras till en  
  
 enhet under statligt huvudmannaskap. 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 132  
  
 Musikaliska akademins bibliotek började byggas upp från akademins  
  
 tillkomst, främst genom donationer men från 1900-talets  
  
 början med stöd av ett statsbidrag. Biblioteket är landets enda  
  
 specialbibliotek för musiklitteratur och musikalier och har i första  
  
 hand haft i uppgift att ge stöd till forskning och undervisning inom  
  
 musikområdet. Biblioteket var vid denna tidpunkt inrymt i  
  
 akademins byggnad vid Nybrokajen 11.  
  
 Musikhistoriska museet hade vid tiden för utredningen nyligen  
  
 flyttat in i de för museet ombyggda lokalerna i det gamla kronobageriet  
  
 vid Nybrogatan i Stockholm. Från denna tid började också  
  
 den kortare namnformen Musikmuseet användas. Museet hade då  
  
 en samling om ca 5 000 föremål, företrädesvis instrument men även  
  
 en betydande samling grammofonskivor. Vidare hade museet ett  
  
 eget bibliotek och ett arkiv.  
  
 Svenskt musikhistoriskt arkiv startades 1965 med medel från  
  
 dåvarande humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet och  
  
 med uppgift att bedriva dokumentations- och informationsverksamhet  
  
 om svensk musik och svenskt musikliv, bl.a. genom  
  
 utgivning av musikbibliografier.  
  
 Utredningen om institutionernas huvudmannaskap biträdde  
  
 akademiens förslag och föreslog bildande av en ny statlig myndighet  
  
 med de tre institutionerna5. Den nya myndigheten, Statens  
  
 musiksamlingar, började verka från 1981.  
  
 De tre institutionerna hade i viss mån skiljaktig karaktär.  
  
 Biblioteket utgjorde en av akademins egen verksamhet som överfördes  
  
 till staten medan museet var en stiftelse med akademin som  
  
 huvudman. Musikhistoriska arkivet däremot torde närmast ha varit  
  
 att betrakta som ett vetenskapligt utgivningsprojekt. Den verksamheten  
  
 integrerades sedermera i biblioteket.  
  
 År 1999 fördes emellertid Svenskt visarkiv över från myndigheten  
  
 Språk och folkminnesinstitutet (SOFI) i vilken myndighet  
  
 visarkivet ditintills hade varit en del. Visarkivet hade grundats 1951  
  
 på privat initiativ och fungerade fram till 1970 som en stiftelse med  
  
 huvudinriktning på att dokumentera svenskspråkiga vistexter.  
  
 Under 1960-talet fick arkivet ett ökat statligt stöd och ambitionsnivån  
  
 kunde då höjas. 1968 startade man en inspelningsverksamhet  
  
 och sedan dess omfattar arkivet även den instrumentala  
  
 folkmusiken. 1978 tillkom sedan en funktion för dokumentation av  
  
 svensk jazz.6  
  
 5 Betänkandet Ds U 1979:17.  
  
 6 Jfr SOU 1992:142 s. 31. 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 133  
  
 Överföringen skedde efter ett utredningsarbete inom Kulturdepartementet7  
  
 vars slutsatser redovisades i ett antal promemorior.  
  
 Att Visarkivet hade en något perifer ställning bland de övriga  
  
 SOFI-arkiven med dess inriktning på ortnamn, dialekter och  
  
 folkminnen hade emellertid tidigare påpekats i en utredning om  
  
 SOFI:s verksamhet och organisation.8  
  
 De ekonomiska förutsättningarna för överföringen tycks inte ha  
  
 klarlagts fullt ut och reglerats tillfredställande. Efter Visarkivets  
  
 överföring fick SMS dessutom en kraftig hyreshöjning för arkivets  
  
 lokaler vid Norrtullsgatan i Stockholm och tillsammans med ett  
  
 eget underskott som ackumulerats hamnade SMS efter år 2000 i en  
  
 mindre ekonomiskt kris med ett strukturellt underskott om ca tre  
  
 miljoner kr – att jämföras med en driftbudget om då 44,6 miljoner  
  
 kr.  
  
 Myndighetens ekonomi är nu i balans och man har också löst  
  
 sina lokalfrågor på så sätt att kansliet, biblioteket och visarkivet  
  
 under året flyttat in i nya lokaler i Bonnierfastigheten på Torsgatan  
  
 i Stockholm – en som det förefaller mycket god lösning till en  
  
 rimlig kostnad.  
  
 Idag, år 2006, verkar SMS med en budget om 50,3 miljoner kr.  
  
 Den baserar sig på följande huvudposter:  
  
 Tabell 9 Musiksamlingarnas budget för 2006. Budgeten är som framgår  
  
 något underbalanserad  
  
 Intäkter Tkr Kostnader Tkr  
  
 Statsanslag 47 010 Löner och arvoden 28 013  
  
 Avgifter o andra ersättningar 1 090 Övriga personalkostnader 535  
  
 Hyresintäkter 350 Lokalkostnader 14 895  
  
 Bidrag länsarbetsnämnden 1 185 Verksamhetskostnader 2 625  
  
 Bidrag från BIBSAM 660 Maskiner, resor, varor m.m. 2 410  
  
 Räntor och amorteringar 1 300  
  
 Flyttkostnader, brandskydd 250  
  
 Totalt 50 295 Totalt 50 313  
  
 Vid Visarkivet fullgörs för närvarande 11,1 årsverken, vid  
  
 Musikbiblioteket 20,6 och vid Musikmuseet 19 årsverken. Kansliet  
  
 har fyra befattningar. Viss timanställd personal tillkommer. Den  
  
 sammanlagda bemanningen uppgår till 51,7 årsverken.  
  
 7 Ku 1998:06, ansvarig utredare Bullock.  
  
 8 SOU 1992:142, särskild utredare professor Lee. 
  
 Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 134  
  
 Organisationen förefaller att i huvudsak vara bemannad för sina  
  
 uppgifter och det finns täckning för de fasta kostnaderna. Däremot  
  
 framstår budgeten för verksamhetskostnader som väl svag.  
  
 5.4.2 Musiksamlingarna och scensamlingarna  
  
 Sammanfattningsvis har Musiksamlingarna i princip hela den  
  
 samlingsbredd inom musikområdet – arkivalier, litteratur och  
  
 musikalier, föremålssamling och uppsökande dokumentation – som  
  
 också enligt den gjorda analysen (ovan avsnitt 2) bör känneteckna  
  
 även en organisation för scensamlingar. Musiksamlingarna vänder  
  
 sig utåt genom sina arkiv, sitt bibliotek och sitt museum på samma  
  
 sätt som organisationen för scensamlingarna bör och behöver  
  
 kunna göras.  
  
 Det har slutligen den tredelade kontaktytan eller behovsbilden  
  
 som gäller också för scensamlingarna i form av en engagerad  
  
 musikbransch, utbildning och forskning samt den utställningsbesökande  
  
 allmänheten. Det blir givetvis inte sämre av att  
  
 intressentgrupperna kring musik resp. scensamlingarna på många  
  
 sätt sammanfaller.  
  
 Genom att Musiksamlingarna är uppbyggt av flera organisationsenheter  
  
 som i sig rymmer olika genrespecialisering har organisationen  
  
 en vana vid och en inriktning på att se sin verksamhet i ett  
  
 genreöverskridande perspektiv och samtidigt kunna verka med  
  
 uppmärksamhet på den enskilda musikgenrens särart och specifika  
  
 drag.  
  
 Detta ger en god grund för att organisationen också skall kunna  
  
 ta steget över till att kunna omfatta också scenkonsternas samlingsfrågor.  
  
 Därtill kommer givetvis att en samlad organisation medför  
  
 att en nog så besvärlig samlingsgräns mellan scen- och musikverk  
  
 kan upphöra att vara ett problem. Musiken är generellt sett viktig  
  
 för scenkonsterna och för musikdramatiken och dansen torde det  
  
 ha varit en direkt nackdel med samlinsorganisationer som inte  
  
 arbetat med hela genrens perspektiv, utan som skilt mellan musiken  
  
 och det gestaltande framförandet. Detta kan ändras i en samlad  
  
 dokumentationsorganisation.  
  
 Utredningens intryck är att det tillskott som ett ansvar för  
  
 scensamlingarna skulle innebär för Musiksamlingarna också skulle  
  
 kunna innebära en injektion till den befintliga verksamheten och en  
  
 möjlighet att förnya också denna. 
  
 SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna  
  
 135  
  
 Jag har prövat idén som att sammanföra scenkonstens och musikens  
  
 dokumentation i en gemensam organisation i ett stort antal av  
  
 de samtal med intressenter som jag fört under utredningsarbetet.  
  
 Jag har genomgående mött alltifrån uppslutning och även entusiasm  
  
 för tanken liksom ett reserverat och försiktigt intresse men  
  
 det finns också, som i alla organisationssammanhang, även några  
  
 kritiska röster.  
  
 Det tycks emellertid knappast finnas några principiella eller  
  
 idémässig invändningar som talar mot att en samordning skulle bli  
  
 lyckosam. Däremot behöver organisationen givetvis ges de  
  
 praktiska och resursmässiga förutsättningar för att kunna utföra  
  
 sitt uppdrag väl. Den måste kunna bygga på adekvat kompetens för  
  
 uppdragets hela bredd och den måste ha styrka och förmåga att  
  
 hantera det antal problem som under alla omständigheter kommer  
  
 att finnas.  
  
 I ett senare avsnitt (10) kommer utredningen därför att gå  
  
 igenom förutsättningarna i olika avseenden för den tilltänkta  
  
 organisationen, bl.a. med avseende på organisationens dimensionering. 
  
 137  
  
 6 Rekommendationer om  
  
 föreställningsverksamheten vid  
  
 Drottningholmsteatern  
  
 Mina slutsatser, bedömningar och rekommendationer:.  
  
  Föreställningsverksamheten på Drottningholmsteatern är så  
  
 nära förbunden med teatern som kulturhistorisk sevärdhet  
  
 och som en del av museiverksamheten för scenkonsterna.  
  
 Detta motiverar att utredningen redovisar sina iakttagelser  
  
 om föreställningarna i form av rekommendationer för den  
  
 framtida verksamheten.  
  
  Det är angeläget att stiftelsen Drottningholms Teatermuseum  
  
 kan kvarstå som huvudman för föreställningarna.  
  
  Med tanke på de senaste årens utveckling kan det finnas skäl  
  
 att ompröva verksamhetens former. Utredningen rekommenderar  
  
 att stiftelsen och Operan prövar möjligheten till  
  
 ett nytt och fördjupat samarbete där Operans konstnärliga  
  
 och administrativa resurser, kan utnyttjas för att bredda  
  
 utbudet på teatern.  
  
  Statens fastighetsverk bör ha ett odelat ansvar för förvaltningen  
  
 och underhållet av teaterbyggnaden på Drottningholm.  
  
  Scen- och Musiksamlingarna bör ha ansvaret för visningar av  
  
 teatern och för utställningar i Drottningholmsmiljön. Ett  
  
 nära samarbete med Operan är angeläget.  
  
 Enligt direktivet skall utredaren vid utformningen av förslagen om  
  
 Teatermuseum beakta konsekvenserna för föreställningsverksamheten.  
  
 Det har visat sig att stiftelsen DTM:s bägge verksamhetsgrenar  
  
 är närmare förbundna med varandra än vad man kanske i  
  
 förstone skulle anta. Det gäller finansieringen och bemanningen  
  
 och inte minst det sätt på vilket föreställningarna och visningarna  
  
 av teatern verksamhetsmässigt är integrerade. Kulissamlingen är  
  
 både en del av Drottningholmsteatern och en del av museets 
  
 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern SOU 2006:68  
  
 138  
  
 samlingar. Ur formell juridisk synpunkt får en organisatorisk  
  
 åtskillnad mellan bägge verksamheterna en ingripande betydelse för  
  
 stiftelsebildningen.  
  
 Slutligen – detta är kanske allra viktigast – gäller det synen på  
  
 Drottningholmsteatern som sådan. Teatern intar en unik ställning  
  
 inte bara i de svenska scenkonsternas historia, utan också internationellt.  
  
 Gör man en jämförelse med den maritima museivärlden  
  
 skulle man kunna säga att Drottningholmsteatern för scenkonsterna  
  
 motsvarar vad Roberts är för den maritima världen – en  
  
 riksklenod således.  
  
 Drottningholmsteatern utgör en grundläggande del av museiverksamheten  
  
 inom scenområdet och byggnaden är först och  
  
 främst att betrakta som en kulturskyddad sevärdhet. Detta följer av  
  
 besluten om byggnadsminnesskyddet och av världsarvsförklaringen.  
  
 Föreställningarna på teatern har kommit att få en viktig  
  
 position i svenskt musikliv. De har starkt bidragit till utvecklingen  
  
 av den tidiga musiken som en genre, även i ett internationellt  
  
 perspektiv. Men föreställningarna är viktiga även från museiperspektivet.  
  
 Att denna verksamhet äger rum och att den är  
  
 dynamisk och livaktig är således en oundgänglig del av insatserna  
  
 för allmänhetens fulla upplevelse av teatern och för dess tillgängliggörande  
  
 i vid mening. Att föreställningarna sedan skall stå i  
  
 samklang med och underordnas skyddet av byggnaden betraktar  
  
 jag som en självklarhet.  
  
 Det bör vara en naturlig del av verksamheten vid teatern att  
  
 löpande följa att föreställningar och gruppvisningar inte leder till  
  
 slitage på byggnaden. Frågan om hur besöken kan utformas för att  
  
 skona byggnaden så långs som möjligt bör alltid hållas aktuell.  
  
 Föreställningarna och Drottningholmsteatern som museum är  
  
 således integrerade aspekter som varken kan eller bör hållas isär.  
  
 Med dessa utgångspunkter har föreställningsverksamheten vuxit  
  
 fram och så har den huvudsakligen sedan dess bedrivits. Att det  
  
 finns en väl fungerande föreställningsverksamhet är således  
  
 generellt viktigt för musei- och samlingsverksamheten kring scenkonsterna.  
  
 Föreställningarna fyller syftet att levandegöra teatern  
  
 som ett kulturarv. Av detta skäl bör jag inte gå förbi frågan om dess  
  
 organisation när jag försöker fullgöra mitt uppdrag.  
  
 Den frågan blir så mycket viktigare om och när en organisatorisk  
  
 åtskillnad mellan museet och föreställningarna görs. Då är det av  
  
 särskild betydelse att en god grund läggs för hur de bägge verksamheterna  
  
 skall kunna samspela i framtiden. 
  
 SOU 2006:68 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern  
  
 139  
  
 Det har inte ingått i mitt uppdrag att särskilt utreda föreställningsverksamhetens  
  
 framtid men för att klarlägga och förstå  
  
 DTM:s nuvarande situation har det varit nödvändigt att analysera  
  
 hur de utvecklats under senare år, inte minst ekonomiskt.  
  
 Det torde således vara uppenbart att ett avskiljande av Teatermuseum  
  
 från DTM:s ansvarsområde inte ensamt är tillräckligt för  
  
 att lösa föreställningsverksamhetens problem, utan att en förnyelse  
  
 även av denna också behöves. Samtidigt vill jag åter betona att med  
  
 skiljda huvudmän för de bägge närbesläktade verksamhetsgrenarna  
  
 – museiverksamheten och föreställningarna på Drottningholm  
  
 – så krävs särskild uppmärksamhet på den framtida samordningen  
  
 dem emellan.  
  
 Utredningen har också tagit del av två förslag rörande föreställningarnas  
  
 framtid som skisserats dels av DTM:s verkställande  
  
 ledning, dels av Kungl. Operan. Mot bakgrund av vad som i utredningen  
  
 anförts om föreställningarnas betydelse för samlings- och  
  
 museiverksamheten har jag bedömt det som rimligt att jag, utifrån  
  
 utredningens egna analyser, kommenterar de alternativa handlingslinjer  
  
 som avtecknar sig i dessa förslag.  
  
 6.1 Förslag från DTM och från Kungl. Operan  
  
 DTM:s VD, Hogan har i en PM (2005-11-10) redovisat ett  
  
 förslag om framtid för DTM. Förslaget förutsätter att TM skiljs  
  
 från stiftelsen och övertas av annan huvudman, dvs. staten.  
  
 Stiftelsen bör därefter, enligt förslaget, fortsättningsvis vara huvudman  
  
 enbart för föreställningarna och ansvara för verksamheten vid  
  
 teatern. Förslaget bygger på:  
  
 a) att statsbidraget till föreställningarna ökas med tre miljoner  
  
 tkr,  
  
 b) att delar av det statsbidrag som idag anvisas till museet förs  
  
 över till föreställningarna för att täcka kostnader föreställningarnas  
  
 ledning och administration,  
  
 c) att ambitions- och kostnadsnivån avseende orkester, teknisk  
  
 personal, personal för publikservice, marknadsföring/annonsering,  
  
 peruk- och rekvisita, lokaler och expenser behålls oförändrad, 
  
 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern SOU 2006:68  
  
 140  
  
 d) att besparingar jämfört med nuläget görs med avseende på  
  
 solistgager, scenograf- och dirigentarvoden, löner till kör och  
  
 dansare, notmaterial, kostymtillverkning och ljussättning. Besparingen  
  
 är inte närmare angiven men skulle enligt promemorian  
  
 kunna bli avsevärda inom den nuvarande ramen om  
  
 ca 5,5 miljoner kr för dessa kostnader,  
  
 e) att vissa besparingar avseende den administrativa personalen  
  
 görs – när ny VD småningom skall rekryteras. Detta kan dock  
  
 ligga många år fram i tiden.  
  
 Förslaget förutsätter också att stiftelsen via föreställningarnas  
  
 organisation handhar visningarna av slottsteatern. Med den bas  
  
 som förslaget bygger på beräknas DTM i egen produktion varje  
  
 säsong kunna ge dels en nyuppsättning som spelas 8  10 gånger,  
  
 dels en repris som spelas 7  9 gånger. Därutöver skulle utbudet på  
  
 teatern kunna kompletteras med samproduktioner med Operahögskolan,  
  
 gästspel från Mckay och även gästspel från andra  
  
 svenska och utländska ensembler. Promemorian innehåller inget  
  
 förslag om utveckling av samarbetet med Kungl. Operan.  
  
 Också från Kungl. Operans sida har VD Williams i  
  
 DTM:s styrelse presenterat ett diskussionsutkast om Drottningholmsteaterns  
  
 framtid. I den skissen pläderar Operan för ett radikalt  
  
 närmande mellan DTM och den egna institutionen. Förslaget  
  
 innebär att:  
  
  Operan tar över ansvaret för föreställningarna genom driftsavtal  
  
 med DTM som sluts på t.ex. 5-årsbasis. Operan ansvarar  
  
 då för hela verksamhetens bedrivande med en löpande  
  
 rapportering till DTM:s nämnd (styrelsen). Styrelsens ordförande  
  
 adjungeras till Operans Drottningholmssektion  
  
 (nedan).  
  
  Operan inrättar en Webb inom sin organisation  
  
 med en särskild chef och teaterproducent. Ordföranden  
  
 i DTM:s styrelse adjungeras till enheten. Den bör arbeta  
  
 med en egen budget och ha uppdraget att utarbeta en handlingsplan  
  
 för verksamheten vid Drottningholm.  
  
  Utnyttjandet av Operans resurser uppskattas medföra en  
  
 effektivisering om ca 2,5 miljoner kr jämfört med kostnaderna  
  
 för de funktioner som DTM nu driver i egen regi. Operan bör  
  
 dessutom kunna handha marknadsföring, program och biljettförsäljning  
  
 effektivare än DTM. En ytterligare besparing om 
  
 SOU 2006:68 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern  
  
 141  
  
 ca 2,5 miljoner kr borde vara möjlig genom att utnyttja ledig  
  
 kapacitet hos Operans artister i föreställningarna.  
  
  Den successiva urholkningen av statsbidraget förutsätts  
  
 upphöra och årlig prisomräkning införas.  
  
  Med denna organisation som bas bör det vara möjligt att ge tre  
  
 årliga produktioner på teatern – två uppsättningar opera, balett  
  
 eller operabalett om vardera 10 föreställningar + 5 scenrepetitioner  
  
 samt en uppsättning talteater av Mckay eller annan  
  
 institution eller teaterhögskola, 10 föreställningar + 5 scenrepetitioner.  
  
 Totalt alltså 30 föreställningar + 15 öppna repetitioner.  
  
 Inriktningsmässigt förordar Operan att man i verksamheten bör  
  
 sträva efter en genreöverskridande verksamhet med avseende på  
  
 opera, balett och talteater. Den kan också uttryckas som att man  
  
 bör försöka göra uppsättningar över de genregränser som vuxit  
  
 fram sedan 1700-talet – alltså en autentisk genreblandning. Strävan  
  
 efter stil- och tidstrogenhet i musikaliskt framförande och i en  
  
 äldre danstradition bör till största delen fortsatt prägla DTH:s  
  
 konstnärliga inriktning. Ingenting har hittills hindrat att detta  
  
 förenas med en kontrasterande modern profilering i iscensättningarna  
  
 – förutsatt att den sker på en mycket hög nivå.  
  
 I Operans förslag lyfts vidare fram problemet med att kostnaderna  
  
 för föreställningarna gör att dessa rimligtvis måste betinga  
  
 tämligen höga biljettpriser. För att inte Drottningholmsverksamheten  
  
 då skall bli alltför exklusiv bör man enligt Operans förslag  
  
 satsa på en kompletterande verksamhet där visningarna av teatern  
  
 och museilokalerna kan kombineras kortare arrangemang liksom  
  
 att man erbjuder teatrala och musikaliska upplevelser i den historiska  
  
 miljö, vid sidan av föreställningarna. Här kan friluftsföreställningar  
  
 med t.ex. baletter i Drottningholmsparkens s.k. Lövteater  
  
 vara ett sätt. Ett annat kan vara animationer i parken med  
  
 brunnsmusik, parader, tivoli, 1700-talsfyrverkerier, riddarspel m.m.  
  
 dvs. i den anda som parken användes under 1700-talet. Radio- och  
  
 TV-utsändningar är andra vägar att popularisera verksamheten.  
  
 På längre sikt vill Operan att man försöker utveckla Drottningholmsteatern  
  
 mot en Operaakademi och ett centrum för forskning  
  
 för konstnärlig utveckling med seminarier, kurser och workshops  
  
 om 1700-talets och det tidiga 1800-talets scenkonst och musicerande.  
  
 Naturliga medverkan i en sådan bör vara de konstnärliga  
  
 högskolorna i Stockholm, Teatermuseum, de teater- och musik 
  
 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern SOU 2006:68  
  
 142  
  
 vetenskapliga universitetsinstitutionerna samt fria forskare, experter  
  
 och traditionsbärare inom olika fält.  
  
 Operan framhåller slutligen värdet för den egna institutionen av  
  
 att få verka på Drottningholm.  
  
 6.2 Utredarens rekommendationer  
  
 6.2.1 Värdering av förslagen  
  
 De förslag som tagits fram av DTM:s ledning respektive Operan  
  
 illustrerar väl det grundläggande vägvalet för Drottningholmsföreställningarna  
  
 – fortsatt egen-regiverksamhet eller samverkan med  
  
 en större institution, naturligen Kungl. Operan. Därmed blir på  
  
 många sätt samma diskussion giltig för vilken organisationslösning  
  
 som bör sökas för föreställningarna som den tidigare har redovisas  
  
 för samlingsverksamheten (avsnittet 5).  
  
 Jag har försökt att belysa de olika faserna i föreställningsverksamhetens  
  
 utveckling. DTM har sedan 1980-talets början strävat  
  
 efter att utveckla teaterns som en självständig och profilerad  
  
 institution. Från denna tidpunkt tunnar således det tidigare nära  
  
 samspelet med Operan ut alltmera. Från DTM:s sida har man sett  
  
 självständigheten som ett värde. Att Operan inte gjorde någon  
  
 uppsättning 2005 må ha andra omedelbara orsaker men Operans  
  
 Gregory detta år framstår ändå som en logisk slutpunkt för de  
  
 senaste 25 årens utveckling.  
  
 1980-talets egenregiverksamhet innebar ett lyft för verksamheten.  
  
 Föreställningarna etablerades på en ny, internationell nivå.  
  
 Drottningholm har betytt mycket för Tidig musik-genren. Denna  
  
 har under de senaste decennierna utvecklats från att i hög grad varit  
  
 en bisyssla för musiker och artister vid sidan av ett modernt  
  
 musicerande, till att allt mer tona fram som en självständig genre  
  
 med en egen professionalitet. I denna har svenska artister en stark  
  
 position.  
  
 Det är emellertid uppenbart att det successivt blivit allt svårare  
  
 att vidmakthålla 1980-talets profil. Ännu 2005 har DTM med  
  
 Zoroastre givit en högklassig operauppsättning men nu är det en  
  
 enda uppsättning som bara ges i åtta föreställningar.  
  
 Den strategi för verksamheten som var utvecklande under 1980talet  
  
 synes inte längre fungera. Ambitionsnivån för föreställningarna  
  
 har inte varit realistisk ekonomiskt sett. Skall föreställ 
  
 SOU 2006:68 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern  
  
 143  
  
 ningsverksamheten i fortsättningen kunna ligga kvar på en hög  
  
 konstnärlig nivå och samtidigt återfå bredden i utbudet så måste  
  
 verksamheten endera få ett kraftigt tillskott av resurser. Det handlar  
  
 då om ökat statsanslag eftersom en huvudorsak till dagens  
  
 ekonomiska problem beror på bortfallet av sponsorer. Alternativet  
  
 är att man söker samband med en annan institution för att få ned  
  
 kostnaderna – rimligen Operan.  
  
 DTM-ledningens förslag kan utredningen inte rekommendera  
  
 som alternativ. Det innebär att vårdinsatser för de värdefulla samlingarna  
  
 skjuts på framtiden, att dokumentations- och biblioteksverksamheterna  
  
 blir fortsatt underdimensionerade samt att statsbidraget  
  
 kraftigt höjs, sannolikt betydligt mer än vad som föreslås,  
  
 att den egna organisatoriska och administrativa överbyggnaden  
  
 bibehålls men att artistgagerna kraftigt minskas. Nuvarande höga  
  
 föreställningskostnaderna har emellertid av DTM:s ledning motiverats  
  
 med nödvändigheten av att kunna engagera artister som motsvarar  
  
 konstnärliga krav.  
  
 Operans förslag bör som utifrån utredningens bedömningar det  
  
 därför bilda den naturliga utgångspunkten för fortsatta överväganden.  
  
 Jag har emellertid under utredningsarbetet flera gånger  
  
 mött uppfattningen att det är av stort värde att DTM har en egen  
  
 röst vid sidan av Operans. Även bland de sakkunniga som framhävt  
  
 det angelägna i ett närmare samarbete med Operan har jag  
  
 mött synpunkten att det också kan finnas en risk att Drottningholmsteatern  
  
 inte får en tillräckligt tydlig profil om föreställningarna  
  
 helt drivs inom ramen för Operans samlade verksamhet.  
  
 Operans förslag uttrycker nu som jag ser det en tydlig ambition  
  
 att slå vakt om just en sådan profilering och även den tidigare och  
  
 långa traditionen av samarbete mellan DTM och Operan bör vara  
  
 en god garant för att man inom Operans ledning och organisation  
  
 är lyhörd för Drottningholmsföreställningarnas särart.  
  
 DTM har emellertid våren 2006 fått en ny konstnärlig ledare.  
  
 Utredningen har under hand erfarit att man också från Operans  
  
 sida anser att ledningsfrågan därmed fått en god lösning. 
  
 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern SOU 2006:68  
  
 144  
  
 6.2.2 En modell för samverkan mellan stiftelsen och MurphyOperan  
  
 Utredningens uppfattning är att Stiftelsen DTM bör kvarstå som  
  
 huvudman för föreställningarna på Drottningholmsteatern och att  
  
 statsbidraget även i fortsättningen lämnas till stiftelsen. Förslaget  
  
 förutsätter att det är möjligt att föra över Teatermuseums samlingar  
  
 till staten och Musiksamlingarna på det sätt tidigare  
  
 förordats (avsnitt 5.4.2) och att stiftelsen ändå kan kvarstå som en  
  
 egen förvaltning, utan hinder av bestämmelserna i stiftelselagen.  
  
 Den frågan behandlas närmare i avsnittet 7, nedan.  
  
 Föreställningarna bör således inte inordnas under Kungl.  
  
 Operans ordinarie verksamhet men däremot talar övervägande skäl  
  
 för att de bägge verksamheterna nu åter söker sig mot en ny nära  
  
 samverkan.  
  
 Den viktiga garantin för föreställningarnas profil rimligtvis ligga  
  
 i dels en aktiv och insiktsfull styrelse som nära följer verksamheten,  
  
 dels en självständig konstnärlig ledning. Detta bör man således slå  
  
 vakt om. Däremot är det svårt att se att egen administrativ  
  
 överbyggnad för DTM skulle vara viktig i det sammanhanget. Det  
  
 är också svårt att förstå värdet av att DTM ger föreställningar som  
  
 fullständigt är separerade från vad Operan har att erbjuda i form av  
  
 artister, teknisk personal och back-office-organisation. Den viktiga  
  
 profileringen bör rimligt inte ligga i den separeringen, utan i valet  
  
 av repertoar, de regissörer, dirigenter och scenografer som anlitas,  
  
 den samlade blandningen av artister samt en fortsatt användning av  
  
 musiker som spelar på tidstrogna instrument.  
  
 Med dessa faktorer beaktade gör utredningen bedömningen att  
  
 föreställningarna enbart skulle befruktas av en ny samverkan med  
  
 Operan. Den skulle sannolikt kunna innebär betydande ekonomiska  
  
 vinster. Det bör för den skull inte uteslutas att staten ändå  
  
 bör öka sitt stöd till föreställningarna men det förefaller rimligt att  
  
 först under någon säsong, pröva vilka effekter ett samarbete med  
  
 Operan kan ge.  
  
 En lämplig ordning kan vara att stiftelsens styrelse träffar avtal  
  
 med Operan om driften av föreställningarna och att stiftelsen med  
  
 statsbidraget ersätter för Operan för dess åtaganden. Operan bör  
  
 inom ramen för avtalsperioden svara för den samlade organisationen  
  
 och ha det fulla producentansvaret för föreställningarna,  
  
 liksom intäkterna från föreställningarna. Annat blir ekonomiskt  
  
 orimligt eftersom det är Operan som står risken för verksamheten. 
  
 SOU 2006:68 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern  
  
 145  
  
 Operan får också ansvaret för att skaffa sponsorer till verksamheten,  
  
 även om det naturligtvis är angeläget att även stiftelsen  
  
 kan bidra i denna del.  
  
 Avtalet kan förslagsvis träffas på femårsbasis, grundat på förutsättningen  
  
 att statsbidraget fortsatt utgår under perioden. Här bör  
  
 regleras omfattningen av Operans åtaganden gentemot stiftelsen.  
  
 Det förefaller vara en lämplig åtgärd att Operan såsom föreslagits  
  
 inrättar en särskild enhet för Drottningholmsverksamheten.  
  
 Den konstnärlige ledaren bör självfallet ingå i denna. En  
  
 organisatorisk logik talar i och för sig för att Operan står som uppdragsgivare  
  
 även för den konstnärlige ledaren men med hänsyn till  
  
 de omständigheter som redovisats är det angeläget att denne har  
  
 stiftelsen som sin uppdragsgivare. Det kommer då an på stiftelsen  
  
 och Operan att finna en lämplig form för samverkan i hur föreställningarna  
  
 planeras och leds.  
  
 Utöver de föreställningar som Operan tillsammans med stiftelsen  
  
 producerar så är det angeläget att även andra producenter ger  
  
 föreställningar på teatern. Härom är alla ense. Det bör ligga inom  
  
 ramen för Operans uppdrag att engagera andra producenter och att  
  
 koordinera föreställningarna. Den konstnärlige ledaren bör ha en  
  
 stark röst i sammanhanget, när det gäller valet av både producenter  
  
 och de uppsättningar som aktualiseras.  
  
 Med denna modell blir den viktigaste rollen för stiftelsen och  
  
 dess styrelse/nämnd att följa, kritiskt granska men också stödja  
  
 föreställningsverksamheten. Nämnden får ett särskilt ansvar för att  
  
 värdera föreställningarna, dess inriktning och profilering samt att  
  
 föra en dialog med Operan om dessa. Om DTM på det sättet inte  
  
 längre tar något eget producentansvar, så får nämnden bättre  
  
 förutsättningar att fylla den beställarroll gentemot Operan som  
  
 modellen anger.  
  
 Det är viktigt att ordentliga utvärderingar av såväl föreställningarna  
  
 som hur samarbetet mellan parterna fungerat knyts till  
  
 avtalet. När ett nytt avtal skall träffas bör det således kunna ske  
  
 utifrån ett fullgott underlag om den gångna periodens verksamhet.  
  
 Det bör kunna ligga i avtalets natur att stiftelsen om den inte är  
  
 nöjd med Operans insatser söker efter en annan huvudproducent  
  
 till verksamheten.  
  
 Det finns anledning att önska en något annorlunda ordning för  
  
 besluten om statsbidragen till verksamheten. Kulturrådets roll är  
  
 delvis oklar roll eftersom rådet visserligen beslutar om bidraget  
  
 inom ramen för anslaget Bidrag till vissa teater-, dans- och musik 
  
 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern SOU 2006:68  
  
 146  
  
 ändamål1 medan regeringen är den instans som lämnar anvisningar  
  
 om förändringar i anslagen. I årets budgetproposition anför regeringen  
  
 således att anslaget förstärks för att möjliggöra fortsatt stöd  
  
 till Drottningholmsteatern och Strindbergsteatern.2 Bakom formuleringen  
  
 ligger att det ordinarie bidraget från och med 2006 även  
  
 inkluderar det belopp om en miljon kr som utgått engångsvis  
  
 sedan 1999.  
  
 Bortsett från att budgetkommunikationen ter sig onödigt svårtillgänglig  
  
 så har ändå statsbidraget utgått i nuvarande former sedan  
  
 drygt 35 år. Mot den bakgrunden kan man önska att Kulturrådet  
  
 dels hade ett tydligare uppdrag att dels löpande följa upp verksamheten  
  
 men också hade möjlighet att anpassa bidraget på ett skäligt  
  
 sätt efter kostnadsutvecklingen.  
  
 Med den modell för föreställningsverksamheten som här rekommenderas  
  
 vore det lämpligt att även Kulturrådet medverkade i  
  
 avtalen och hade ett utrymme för att anpassa statens ekonomiska  
  
 insats efter hur föreställningsverksamhetens utvecklas.  
  
 I avsnittet 7, nedan, går utredningen igenom de frågor som har  
  
 med stiftelsebegreppet att göra. Utöver vad som där anförs kan här  
  
 noteras att stiftelsen som associationsform för många kulturverksamheter  
  
 uppenbarligen ger en otydlig bild av statens ansvar för de  
  
 stiftelser som staten själv har bildat, däribland DTM. I konstruktionen  
  
 för en anslagsstiftelse ligger således att stiftaren anses ha  
  
 gjort en form av utfästelse om löpande ekonomiskt stöd till  
  
 stiftelsen (se 7.3, nedan). I Kulturrådets bidragsgivning görs dock  
  
 ingen åtskillnad ifråga om graden av ansvar för de statliga anslagsstiftelserna  
  
 och bidragsmottagare med andra huvudmän. Problemet  
  
 med DTM:s pensionskostnader (jfr ovan 3.5.3) är ett exempel på  
  
 ett ärende där en närmare ekonomisk ansvarsrelation mellan staten  
  
 och stiftelsen hade varit angelägen.  
  
 Utredningens rekommendationer får konsekvensen att DTM:s  
  
 nuvarande kansliorganisation för föreställningarna avvecklas, vilket  
  
 kan vara förenat med vissa kostnader.  
  
 1 Anslaget 28:7, delposten 3.  
  
 2 Budgetpropositionen 2006, prop. 2005/06:1, utg.omr. 17 s. 67. 
  
 SOU 2006:68 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern  
  
 147  
  
 6.2.3 En operaakademi för tidig musik  
  
 I Operans förslag om ny organisation för föreställningarna ingår  
  
 tanken att utveckla en form av operaakademi i anslutning till  
  
 Drottningholmsteatern. En sådan skulle enligt förslaget innebära  
  
 att man vid sidan av föreställningarna återupptar den tidigare  
  
 laborativa traditionen från Beijers tid med insatser för kunskapsutveckling  
  
 kring 16-, 17- och det tidiga 1800-talets scenkonst och  
  
 musicerande. Verksamheten bör omfatta forskning för konstnärlig  
  
 utveckling med seminarier, kurser och workshops. Naturliga  
  
 medaktörer bör enligt Operan kunna vara Svenska Balettskolan,  
  
 Opera-, Teater- och Musikhögskolorna, Sveriges teaterakademi, de  
  
 humanistiska vetenskaperna med inriktning på scenkonsterna samt,  
  
 naturligtvis Teatermuseum (scensamlingarna).  
  
 Förslaget har hämtat inspiration från hur man utvecklat  
  
 verksamheten vid Vadstenaakademien. Också från utredningens  
  
 utgångspunkter ter det sig i hög grad angeläget att en verksamhet  
  
 av denna art kan komma i gång även vid Drottningholm.  
  
 Drottningholmsteatern borde kunna vara det naturliga centrat för  
  
 denna typ av utvecklingsfrågor.  
  
 Det ter sig också naturligt att peka på stiftelsen som huvudman  
  
 för en framtida verksamhet av denna art. Utredningen rekommenderar  
  
 att stiftelsen överväger vilken roll den skulle ha möjlighet att  
  
 spela i sammanhanget. En högre aktivitet ifråga om forskning,  
  
 kunskapsuppbyggnad och utbildning skulle väsentligt kunna bidra  
  
 till att ytterligare vitalisera Drottningholmsmiljön. Kanske är det  
  
 omfattningen av DTM:s egna åtaganden som föreställningsproducent  
  
 som gjort att dessa frågor idag inte har någon stark  
  
 ställning i stiftelsens verksamhet. Den modell utredningen förordar  
  
 ger utrymme för en tyngdpunktförskjutning härvidlag.  
  
 Slutligen bör om stiftelsens framtid betonas att den i sig kommit  
  
 att representera en länk till Thomas teaterverksamhet på  
  
 Drottningholm. Via stiftelsen vidmakthålls traditionen med statschefens  
  
 och Hovets engagemang i föreställningarna. Detta ger  
  
 verksamheten en extra dimension som även den bör ses som ett  
  
 värdefullt kulturellt arv. Det finns skäl att uttrycka en stark  
  
 förhoppning om att sambandet kan bibehållas framöver. Jag har  
  
 fäst stort avseende vid detta förhållande när jag utformat min  
  
 rekommendation. 
  
 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern SOU 2006:68  
  
 148  
  
 6.3 Ansvaret för Drottningholms teaterbyggnad  
  
 När det så gäller frågan om ansvar, organisation och uppgifter  
  
 kring själva teaterbyggnaden är det uppenbart att flera parter här  
  
 behöver samverka.  
  
 Det grundläggande ansvaret för teaterbyggnaden ligger emellertid  
  
 på Statens fastighetsverk som förvaltar Drottningholmsanläggningen,  
  
 inklusive teatern, för statens räkning. Det har föreligger  
  
 vissa oklarheter om det formella förvaltningsansvaret eftersom  
  
 stiftelseurkunden anger att byggnaden ingår i stiftelseegendomen.  
  
 Jag behandlar även detta i avsnittet om stiftelsefrågorna (nedan  
  
 avsnitt 7) men så vitt jag kan se bör inte byggnaden uppfattas på  
  
 det sättet.  
  
 Fastighetsverket har således ett odelat förvaltningsansvar för  
  
 teaterbyggnaden och jag har inget förslag om ändring härvidlag.  
  
 Slottsanläggningen är som upplåten till statschefen enligt reglerna  
  
 för Konungens dispositionsrätt till de kungliga slotten och används  
  
 som bekant till Kungen bostad. Överståthållarämbetet svarar för  
  
 den löpande skötseln av parken. Riksantikvarieämbetet har överinseende  
  
 över Drottningholm såsom statligt byggnadsminne och  
  
 prövar frågor om ändring av den skyddade anläggningen. Samarbetet  
  
 mellan myndigheterna löper väl.  
  
 Det är således viktigt att se slottsteatern i samband med den  
  
 övriga slottsanläggningen som den utgör en del av.  
  
 Ansvaret för de publika visningarna av teatern bör även i fortsättningen  
  
 ses som en del av museiverksamheten och vara ett  
  
 ansvar för den föreslagna nya organisationen för scen- och musiksamlingar.  
  
 Det är viktigt att den myndigheten har ett fortsatt  
  
 samband och en fortsatt närvaro på teatern och ser som sin uppgift  
  
 att ta del av ansvaret för byggnaden. Det är också viktigt att den  
  
 organisation som ansvarar för den föremålssamling som knyter sig  
  
 till teatern även medverkar i skötseln av byggnaden. Scen- och  
  
 musiksamlingarna bör även ansvara för fortsatta utställningar i  
  
 museipaviljongen invid teatern.  
  
 Alternativet till Scen- och musiksamlingarna kan här vara att  
  
 rekommendera att även detta ansvar läggs på Operan men jag  
  
 bedömer att visningarna av anläggningen ligger närmare kompetensprofilen  
  
 för en museiorganisation än för ett operahus. Under  
  
 alla omständigheter bör Drottningholmsteatern vara ett viktigt  
  
 gemensamt verksamhetsområde för de bägge organisationerna. Om  
  
 Operan kan genomföra ett bredare utbud av den art som skisserats 
  
 SOU 2006:68 Rekommendation om föreställningsverksamheten vid Drottningholmsteatern  
  
 149  
  
 i förslaget, t.ex. med evenemang i slottsparken så kommer den att  
  
 bli en viktig aktör i Drottningholmsmiljön.  
  
 Slutligen tycks det angeläget att organisationen för tillgängliggörandet  
  
 av världsarvets kulturvärden förbättras. Kanske bör man  
  
 söka skapa ett mer aktivt råd för världsarvsfrågorna där frågor om  
  
 informations- och marknadsföring kan ges ett större utrymme.  
  
 Både Scen- och musiksamlingarna och Operan bör överväga  
  
 möjligheterna att ta aktiv del i ett sådant arbete. Slottsarkitekten  
  
 Lisinski har pekat på behovet av en världsarvsoperatör, dvs. en  
  
 part som har ett uttalat ansvar för och uppdrag att utveckla,  
  
 informera och marknadsföra världsarvet som en kulturell sevärdhet.  
  
 Häri bör också ingå att ansvara för att det finns en aktiv  
  
 programverksamhet i slottsmiljön.  
  
 Det kan övervägas om Scen- och musiksamlingarna skulle kunna  
  
 ges denna roll. 
  
 151  
  
 7 Stiftelsefrågor  
  
 Slutsatser, bedömningar och förslag:  
  
  Stiftelsen Drottningholms teatermuseum har inte gjort  
  
 något förvaltningsåtagande för slottsteaterns byggnad av det  
  
 slag som enligt stiftelselagen krävs för att byggnaden skall  
  
 räknas som en del av stiftelsens förmögenhet.  
  
  Stiftelsen Drottningholms Teatermuseum enbart bedriva  
  
 föreställningsverksamhet. Stiftelsens museiverksamhet bör  
  
 inordnas i myndigheten Statens musiksamlingar. Stiftelsen  
  
 bör därför hos Kammarkollegium ansöka om tillstånd till  
  
 permutation i syfte att avveckla museiverksamheten. För det  
  
 fall Kammarkollegiet beviljar permutation torde stadgar  
  
 kunna överföra sina samlingar till staten (Statens musiksamlingar).  
  
  Dansmuseet bör förvaltas av Statens musiksamlingar. Stiftelsen  
  
 Dansmuseifonden bör därför i detta syfte hos Kammarkollegiet  
  
 ansöka om tillstånd till permutation i fråga om  
  
 stiftelsens förvaltningsform. Förvaltningsformen bör ändras  
  
 från egen till anknuten förvaltning. Statens musiksamlingar  
  
 bör åta sig att förvalta stiftelsen för statens räkning.  
  
 7.1 Stiftelselagen  
  
 Både Drottningholms Teatermuseum/Sveriges teatermuseum och  
  
 Dansmuseet har särskilda stiftelser som huvudmän, Stiftelsen  
  
 Drottningholms teatermuseum och Stiftelsen Dansmuseifonden.  
  
 Förslaget att sammanföra museerna med Statens musiksamlingar  
  
 innebär att museerna i stället blir delar av en statlig myndighet.  
  
 Därmed uppkommer frågan om de i första hand juridiska men 
  
 Stiftelsefrågor SOU 2006:68  
  
 152  
  
 också ekonomiska förutsättningarna för att ett sådant huvudmannabyte.  
  
 Frågor om stiftelser regleras främst genom lagen (1994:1220) om  
  
 stiftelser. I det följande redogör jag i korthet för de delar av den  
  
 lagen som är av intresse för utredningens frågor.  
  
 1 kap. Inledande bestämmelser  
  
 En stiftelse bildas genom ett förordnande (1 §). Förordnandet  
  
 innebär att en eller flera stiftare varaktigt avskiljer egendom för att  
  
 förvaltas som en självständig förmögenhet för ett bestämt ändamål  
  
 (2 §). Stiftelseförordandet skall vara skriftligt undertecknat av  
  
 stiftaren eller stiftarna.  
  
 Egendomen anses vara avskiljd när den har tagits om hand av  
  
 någon som har åtagit sig att förvalta den enligt stiftelseförordnandet.  
  
 2 kap. Förvaltning  
  
 De föreskrifter som finns i ett stiftelseförordnande skall följas vid  
  
 förvaltningen av stiftelsens angelägenheter om inte föreskrifterna  
  
 strider mot någon bestämmelse i stiftelselagen (1 §). Lagen skiljer  
  
 mellan egen och anknuten förvaltning av stiftelser (2 §). I det förra  
  
 fallet är det en eller flera fysiska personer som svarar för förvaltningen  
  
 genom stiftelsens styrelse. I det senare fallet är det en  
  
 juridisk person som åtagit sig förvaltningen. Om staten gjort ett  
  
 förvaltningsåtagande är det den myndighet som gjort åtagandet för  
  
 statens räkning som är förvaltare. Styrelsen eller förvaltaren svarar  
  
 för att föreskrifterna i stiftelseförordnandet följs (3 §).  
  
 6 kap. Ändring mm av föreskrifter i ett stiftelseförordnande  
  
 Styrelsen eller förvaltaren får inte utan tillstånd av Kammarkollegiet  
  
 ändra eller upphäva eller i särskilt fall åsidosätta föreskrifter  
  
 i stiftelseförordandet som avser bl.a. stiftelsens ändamål.  
  
 Kammarkollegiet får besluta om ändring, upphävande eller åsidosättande  
  
 i särskilt fall av föreskrifterna endast om de på grund av  
  
 ändrade förhållanden inte längre kan följas eller har blivit uppenbart  
  
 onyttiga eller uppenbart stridande mot stiftarens avsikter eller 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsefrågor  
  
 153  
  
 om det finns andra särskilda skäl. Vid ändring av föreskrifter om  
  
 stiftelsens ändamål skall vad som kan antas ha varit stiftarens avsikt  
  
 beaktas så långt som möjligt (1 §). Kammarkollegiets beslut får  
  
 överklagas hos regeringen (2 §).  
  
 Styrelsen eller förvaltaren får dock ändra, upphäva eller i särskilt  
  
 fall åsidosätta föreskrifter i stiftelseförordnandet utan tillstånd om  
  
 stiftaren i förordandet uttryckligen har föreskrivit detta. Detta  
  
 gäller dock inte föreskrifter om stiftelsens ändamål (3 §).  
  
 Ifråga om stiftelse som bildats av staten får regeringen, utan  
  
 styrelsens eller förvaltarens samtycke och utan särskild ansökan,  
  
 trots bestämmelserna i 1 §, ändra eller upphäva föreskrifter i  
  
 förordnandet. Sådan ändring får dock inte avse stiftelsens ändamål  
  
 (4a §).  
  
 Eftersom en stiftelse bildas genom att en förmögenhet avskiljs så  
  
 följer av detta att stiftelsen upphör om eller när förmögenheten är  
  
 förbrukad. 7 kap. innehåller bestämmelser om likvidation och  
  
 upplösning när en stiftelse kommer på obestånd. Styrelsen eller  
  
 förvaltaren får dock avveckla en stiftelse genom att besluta om att  
  
 förbruka stiftelsens tillgångar. Förutsättningar för ett sådant  
  
 förfarande är dock att stiftelsen bildades för mer än 50 år sedan, att  
  
 stiftelsen inte har kunnat främja sitt ändamål under de senaste fem  
  
 åren, att värdet av tillgångarna de tre senaste räkenskapsåren understigit  
  
 prisbasbeloppet samt att stiftelsen saknar skulder. Vid en  
  
 sådan avveckling skall tillgångarna förbrukas för stiftelseändamålet  
  
 eller för ett ändamål som så nära som möjligt motsvarar detta  
  
 (6 kap.5 §).  
  
 Genom stiftelselagen infördes för första gången en samlad  
  
 lagstiftning om stiftelser. Lagen bygger på det stiftelsebegrepp som  
  
 tidigare fanns i lagen (1929:116) om tillsyn av stiftelser (tillsynslagen)  
  
 och även i den lagen fanns bestämmelser om att en stiftelse  
  
 måste ha en varaktig förmögenhet. Den nya stiftelselagens krav på  
  
 att förmögenheten skulle vara avskild var emellertid en väsentlig  
  
 nyhet som innebar bl.a. att anslagsstiftelserna hamnade utanför  
  
 stiftelsedefinitionens gränser. Anslagsstiftelserna anses således ha  
  
 uppfyllt varaktighetskravet i den tidigare lagstiftningen med  
  
 hänvisning till att stiftarna gjort utfästelser om löpande förmögenhetstillskott.  
  
 Med det nya kravet på att förmögenheten skulle vara  
  
 avskild kom de däremot att hamna utanför definitionen av vad som  
  
 krävs för en stiftelse (se härom prop. 1996/97:22, s. 18).  
  
 En annan skillnad i den nya stiftelselagen var väsentligt skärpta  
  
 regler om förutsättningarna för ändring av en stiftelses ändamål. 
  
 Stiftelsefrågor SOU 2006:68  
  
 154  
  
 7.2 Politisk styrning och ändring av en stiftelses  
  
 ändamål  
  
 Utredningen har i det föregående refererat hur regeringen beslutat  
  
 om ändringar i ändamålsparagrafen i stadgarna för Stiftelsen DTM,  
  
 t.ex. när föreställningarna infördes som ett nytt ändamål för  
  
 stiftelsen. Ändringar av det slaget som tidigare beslutades är inte  
  
 förenliga med stiftelselagen och allmänt kan sägas att ändamålet  
  
 med en stiftelse sedan lagen trädde i kraft 1996 i princip är fryst.  
  
 Lagens syfte är således att säkra att den förmögenhet som avskiljts  
  
 för stiftelsen inte används för något annat ändamål än vad som från  
  
 början varit avsikten. Stiftelsen tillförsäkras en självständighet  
  
 gentemot stiftelsebildarna.  
  
 Det här syftet med lagen står emellertid i en uppenbar motsats  
  
 till hur stiftelser tidigare har använts som en förvaltningsform för  
  
 inte minst kulturverksamheter. Där stiftelselagen således tar sikte  
  
 på stiftelsen som förvaltare av en förmögenhet, så har kulturpolitikens  
  
 fokus legat på stiftelsen som en associationsform för  
  
 löpande verksamheter. Det säger sig självt att syftet eller målet för  
  
 en sådan förr eller senare måste ändras i något hänseende – även om  
  
 naturligtvis ett grundläggande eller ursprungligt syfte kan ha lång  
  
 varaktighet. Ingen skulle emellertid tänka sig att t.ex. instruktionen  
  
 för en myndighet skulle beslutas på ett sådant sätt att den därefter  
  
 inte kunde ändras. Verksamheten skulle ju då löpa en uppenbar risk  
  
 att i större eller mindre omfattning tappa möjlighet till anpassningen  
  
 efter nya förhållanden.  
  
 Men stiftelselagen har skapat just en sådan frysning för de  
  
 verksamheter som drivs i form av stiftelser. Här måste dock  
  
 påpekas att även den äldre tillsynslagens stiftelsebegrepp var knutet  
  
 till den avskiljda förmögenheten och att stiftelsen som en lämplig  
  
 associationsform för kulturverksamheter alltså är en sort sekundär  
  
 innovation. Den underlättades dock väsentligt av att statliga  
  
 stiftelser i princip var undantagna från tillsynslagens bestämmelser.  
  
 Varifrån kommer då denna förkärlek för stiftelser inom kulturområdet 
  
 ? Ja, det har sannolikt att göra med dels synen på myndighetsbegreppet,  
  
 dels den därmed sammanhängande frågan om  
  
 styrning, särskilt politisk styrning, av kulturella verksamheter.  
  
 Så finns inom kulturpolitiken än djupt rotad tradition att kulturinstitutioner  
  
 inte är myndigheter och i den mån så ändå är fallet i  
  
 strikt formell mening, så omfattas institutionen i vart fall inte av  
  
 vad man kan kalla för kravet på en förvaltnings- eller myndighetskultur.  
  
 Denna uppfattning, eller kanske inte alltid tydligt artiku 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsefrågor  
  
 155  
  
 lerade föreställning, kan man möta inte bara hos institutionernas  
  
 medarbetare, utan även hos personer i ledande befattningar. Men  
  
 man bör också märka att regeringens instruktioner för kulturmyndigheterna  
  
 innehåller särregler i förhållande till verksförordningen  
  
 (1995:1322), t.ex. om styrelsernas roll och om cheftillsättningar.  
  
 Oavsett om det är avsikten eller inte markeras på så sätt  
  
 att kulturinstitutionerna har en form av särställning i relation till  
  
 vanliga myndigheter.  
  
 Dessa förhållanden återgår sannolikt på föreställningen att  
  
 myndigheter är organisationer som främst sysslar med tillämpning  
  
 av lagar och förordningar eller har uppgifter i administrationen  
  
 av välfärdssystemen. Kulturinstitutionen passar inte in i den  
  
 föreställningen om vad som kännetecknar en myndighet.  
  
 Myndighetsbegreppet inbegriper emellertid också formerna för  
  
 regeringens styrning av statsmyndigheterna, dvs. att myndigheterna  
  
 skall följa de direktiv som utfärdas för verksamheten och  
  
 härvid tillämpa förvaltningslagens beslutsformer. Detta uppfattas  
  
 gärna som främmande för kulturverksamheten. Kulturinstitutionerna  
  
 fattar ju sällan några beslut som har rättsverkan för en  
  
 enskild men framför allt så strider det mot en frihetlig kultursyn att  
  
 kulturverksamhetens innehåll skall styras direkt eller detaljerat av  
  
 politiska beslut.  
  
 Så har doktrinen om styrning enligt principen om armlängdens  
  
 avstånd vuxit fram – politikens styrning skall inskränkas till de  
  
 allmänna ramarna för kulturverksamheten, dess övergripande  
  
 inriktning och ekonomiska villkor. Men det närmare innehållet  
  
 lämpar sig inte för politiska avgörande, utan bör vara förbehållet  
  
 den professionella nivån – kulturministern skall inte bestämma  
  
 Dramatens repertoarval.  
  
 Armslängd-principen är idag tveklöst utmanad och ifrågasatt i  
  
 dagens svenska kulturpolitik, sannolikt bl.a. som en följd av hur  
  
 modellen för att styra de offentliga verksamheterna genom mål  
  
 utvecklas – även för kulturområdet. På motsvarande sätt har  
  
 myndighetsbegreppet efter hand kommit att bli den ordinarie  
  
 formen för all form av statlig verksamhet, även inom kulturområdet.  
  
 Här har säkert den förvaltningspolitiska diskussionen  
  
 under 1990-talet bidragit till utvecklingen.  
  
 Detta återkommer utredningen till i avsnittet om målen för  
  
 organisationen för scensamlingarna (nedan avsnitt 11), men nu  
  
 räcker det med att konstatera att stiftelseformen uppenbarligen  
  
 passat väl ihop med armlängdsprincipens idé om styrning. I stad 
  
 Stiftelsefrågor SOU 2006:68  
  
 156  
  
 garna kunde regeringen på en lagom allmän nivå besluta om verksamhetens  
  
 inriktning. Den statliga kulturstiftelsen blev formellt ett  
  
 självständigt rättsubjekt och därigenom fick den en form av  
  
 respektavstånd till den politiska sfären. Dennas inflytande kunde  
  
 ändå anses tillgodosett genom att regeringens rådighet över  
  
 stiftelsens ändamål och genom att stiftelserna oftast var/är anslagsstiftelser,  
  
 dvs. dess ekonomi berodde av statliga bidrag.  
  
 När stiftelselagen emellertid gjorde det omöjligt att ändra eller  
  
 löpande anpassa stiftelsernas ändamål så fungerar inte detta längre.  
  
 7.3 Anslagsstiftelser  
  
 Dessa aspekter hade emellertid knappast någon framträdande plats  
  
 i den politiska debatten kring stiftelselagen. Då var det i stället  
  
 frågan om anslagsstiftelsernas vara eller inte som stod i förgrunden.  
  
 Här har redan nämnts att kravet på förmögenhetens avskiljande  
  
 fört med sig att de stiftelser vars verksamhet var baserad på årliga  
  
 statsbidrag (eller bidrag från ett landsting eller en kommun) inte  
  
 uppfyllde lagens krav för en stiftelse. I förarbetena slogs därför fast  
  
 att bildandet av nya anslagsstiftelser inte kunde vara förenligt med  
  
 den nya lagen1.  
  
 Därmed uppkom två följdfrågor, dels vilken associationsform  
  
 man i framtiden skulle välja för nya kulturverksamheter när inte  
  
 längre stiftelseformen stod till buds, dels frågan om vad som skulle  
  
 hända med de befintliga anslagsstiftelserna.  
  
 Den förra frågan torde ha fått störst uppmärksamhet vid beredningen  
  
 av propositionen om den nya lagen. Vid riksdagsbehandlingen  
  
 anförde Kulturutskottet att stiftelseformen visat sig fungera  
  
 väl som organisationsform inom kulturområdet, för de verksamheter  
  
 som är beroende av anslag från stat, landsting eller kommun  
  
 och som inte bör bedrivas i myndighetsform. Det begärde därför  
  
 att regeringen snarast borde förelägga riksdagen ett förslag om en  
  
 ny associationsform som kunde användas inom kulturområdet i  
  
 stället för formen anslagsstiftelse2. Detta blev också riksdagens  
  
 ställningstagande3.  
  
 Det får antas att Kulturutskottets ställningstagande i hög grad  
  
 vägleddes av att uppbyggnaden av nätet av regionala kulturinstitutioner  
  
 varit en huvudfråga inom ramen för 1974 års kulturpolitik.  
  
 1 Prop. 1993/94:9 s. 51f, 54f.  
  
 2 1993/94:KrU2y s. 67f.  
  
 3 1993/94:LU 12). 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsefrågor  
  
 157  
  
 Dessa institutioner hade i flertalet fall gjorts till anslagsstiftelser  
  
 med landsting och värdkommuner som stiftare och med staten som  
  
 en substansiell bidragsgivare. Ansvaret för de regionala kulturinstitutionerna  
  
 hade på så sätt delats och stiftelseformen hade  
  
 befunnits lämplig för ansvarsfördelningen.  
  
 Frågan om en ersättning för stiftelseformen kom emellertid nu  
  
 att knytas till den förvaltningspolitiska diskussionen om formerna  
  
 för organisation och styrning av de offentliga verksamheterna. Den  
  
 frågan behandlas bl.a. i betänkandet (SOU 1994:147) Former för  
  
 statlig verksamhet. I den utredningen slås fast att myndighetsformer  
  
 bör vara den normala formen för verksamheter i statens  
  
 regi. För de verksamheter som är beroende av statligt stöd men där  
  
 det ändå finns skäl att välja en privaträttslig associationsform  
  
 anfördes i betänkandet att endera aktiebolaget eller den ideella  
  
 föreningen i princip väl tillgodosåg behovet av sådana former.  
  
 Detta blev också regeringens och riksdagens ställningstagande.4  
  
 7.3.1 Befintliga anslagsstiftelser  
  
 I propositionen (1993/94:9) om stiftelselagen behandlades frågan  
  
 om de befintliga anslagsstiftelserna förhållandevis kortfattat och  
  
 den frågan stod inte heller i centrum för Kulturutskottets  
  
 invändningar. Den särskilda lagen (1994:1221) om införande av  
  
 stiftelselagen (1994:1220) utformades emellertid så att äldre  
  
 stiftelsebildningar (dvs. bl.a. anslagsstiftelser) ändå omfattades av  
  
 lagen, även om de inte uppfyllde stiftelselagens formkrav ifråga om  
  
 förmögenhetsbildningar (3 § i den lagen). Här anfördes bl.a. i  
  
 förarbetena att man vid beaktandet av varaktighetsrekvisitet skulle  
  
 beakta utfästelser om bidrag som stiftaren utställt vid förmögenhetsbildningens  
  
 tillkomst.5  
  
 Denna lösning kan uppfattas som en pragmatisk kompromiss.  
  
 Skälet till att inte acceptera nya anslagsstiftelser enligt den nya  
  
 stiftelselagen var ju att dessa kunde stå i direkt strid med lagens  
  
 grundläggande definition – anslagsstiftelser behöver ju varken ha  
  
 en förmögenhetsöverföring eller ett varaktigt ändamål som grund  
  
 för verksamheten. Men eftersom lagen omfattar även äldre  
  
 stiftelser blir det mot den bakgrunden svårt att förstå hur befintliga  
  
 stiftelser kunde accepteras inom lagens ram.  
  
 4 Prop. 1996/97:22, bet. 1996/97:LU2.  
  
 5 Prop. 1996/97:22 s. 232. 
  
 Stiftelsefrågor SOU 2006:68  
  
 158  
  
 Det finns naturligtvis flera möjliga förklaringar till propositionens  
  
 ståndpunkt.  
  
 Eftersom ett av lagens huvudsyften var att trygga stiftelsernas  
  
 självständighet gentemot stiftaren eller stiftarna så skulle det  
  
 emellertid också kunna anses strida mot lagens systematik att  
  
 öppna för en avveckling av stiftelser som fortfarande var funktionella,  
  
 om än med stöd av löpande bidrag. Lagens regler om  
  
 avveckling av stiftelser är emellertid inriktade på att stiftelser bara  
  
 skall kunna avvecklas när de inte längre kan fungera i enlighet med  
  
 sitt ändamål. Bl.a. med tanke på förslagen om forskningsstiftelser  
  
 med kapital från löntagarfonderna bör regeringen ha varit angelägen  
  
 om att hindra att dessa stiftelsebildningar upplöstes efter ett  
  
 regeringsskifte. Därför fanns också skäl att inte öppna för särreglering  
  
 om avveckling av stiftelser som bildats efter politiska  
  
 beslut.  
  
 Efter regeringsskiftet 1994 genomförde den nya riksdagsmajoriteten  
  
 en ändring i införandelagen som innebar att stiftelselagens  
  
 ikraftträdande med avseende på stiftelser som bildats av offentliga  
  
 rättsubjekt sköts fram till den 1 januari 1997.6 Motivet var att innan  
  
 dess hindra ändra reglerna för permutation av sådana stiftelser.  
  
 Frågan om de befintliga anslagsstiftelserna behandlades även den  
  
 i betänkandet om Former för statlig verksamhet. Här anfördes – 
  
 precis som noterats ovan  att stiftelselagens regler om ändring  
  
 och hävande av föreskrifter i stiftelseförordnanden i mycket hög  
  
 grad skulle försvåra för staten att anpassa verksamheten efter  
  
 förändringar i omvärlden. Dessa stiftelser borde därför avvecklas  
  
 snarast möjligt. Utredningen föreslog att föreskrifter i stiftelseförordnandet  
  
 avseende en äldre stiftelse som har bildats av eller  
  
 tillsammans med ett offentligt rättssubjekt, utan hinder av bestämmelserna  
  
 i 6 kap. stiftelselagen, skulle få ändras eller upphävas  
  
 genom en skriftlig överenskommelse mellan stiftelsen och stiftarna.  
  
 I propositionen 1996/97:22 Statliga stiftelser, konstaterade  
  
 regeringen emellertid det strider mot grundlagen och även Europakonventionen  
  
 att överföra stiftelsernas tillgångar till staten eller  
  
 någon annan på det sätt som utredningen föreslagit. Eftersom  
  
 denna inte gjort någon åtskillnad mellan anslagsberoende stiftelser  
  
 och sådana med egendom så blev regeringens slutsats att det inte  
  
 borde införas några avvecklingsbestämmelser av den arten som  
  
 utredningen föreslagit (46f).  
  
 6 Prop. 1995/96:61 s. bet. 1995/96:LU7 s. 11. 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsefrågor  
  
 159  
  
 Nu kan man tänka sig att ett alternativt förslag i stället utformats  
  
 just med sikte på anslagsstiftelser men inte omfattat stiftelser med  
  
 egendom. Detta hade emellertid knappast varit meningsfullt, eftersom  
  
 även de flesta anslagsstiftelser förfogar över i vart fall någon  
  
 form av stiftelsekapital eller egendom.  
  
 7.3.2 Avveckling av anslagsstiftelser  
  
 Frågan om anslagsstiftelser kan därmed sägas ha blivit tämligen  
  
 komplicerad. En anslagsstiftelse uppfyller inte lagens krav på vad  
  
 som krävs för en stiftelse eftersom den inte baseras på en varaktigt  
  
 avskild egendom men den omfattas likväl av lagen.  
  
 En anslagsstiftelse är beroende av offentligt anslag för att kunna  
  
 uppfylla sitt ändamål. För att kunna göra det så behöver föreskrifterna  
  
 om ändamålet löpande anpassas efter omvärldsförändringar.  
  
 Men stiftelselagen medger ingen sådan anpassning. Man kan  
  
 därför dra slutsatsen att den associationsform som kulturpolitiskt  
  
 bedömts vara utomordentligt väl lämpad för många kulturverksamheter  
  
 i själva verket visat sig vara en sorts organisatoriska  
  
 återvändgränder med uppenbara inlåsningsproblem.  
  
 Flera kommuner och landsting har kommit att ompröva  
  
 anslagsstiftelser inom kulturområdet för att i stället övergå till att  
  
 driva verksamheten i bolagsform (t.ex. Västerbottens museum)  
  
 eller som en del av landstingens kulturförvaltning (t.ex. Sörmlands  
  
 museum och länsmuseerna i Region Västra Götaland). Det vanliga  
  
 förfarandet vid dessa förändringar har varit att formellt behålla  
  
 stiftelserna men att överföra dem till anknuten förvaltning inom  
  
 ramen för bolaget eller förvaltningen.  
  
 Alternativet kan vara att avveckla stiftelsen och man kan säga att  
  
 detta indirekt är den väg som lagstiftaren kommit att anvisa för  
  
 anslagsstiftelser som blivit obsoleta. När jag diskuterat denna fråga  
  
 med Kammarkollegiet har jag emellertid fått uppmärksamheten fäst  
  
 på förhållandet att stiftelselagen inte gör någon åtskillnad mellan  
  
 egendom som avsatts för att stiftelsen skall kunna främja sitt  
  
 ändamål och sådan egendom som kan utgöra själva ändamålet. Om  
  
 en anslagsstiftelse därför har som ändamål att bevara och förkovra  
  
 en värdefull samling så får Kammarkollegiet ta ställning till om den  
  
 kan avvecklas med hänsyn till bestämmelserna i 6 kap. 5 § så länge  
  
 som samlingen finns kvar och representerar en tillgång. 
  
 Stiftelsefrågor SOU 2006:68  
  
 160  
  
 Med hänsyn till bl.a. dessa omständigheter ter sig därför inte  
  
 avveckling av stiftelserna Drottningholms Teatermuseum och  
  
 Dansmuseifonden som lämpliga alternativ.  
  
 7.4 Alternativ för Stiftelsen Drottningholms  
  
 teatermuseum  
  
 Utgångspunkt för övervägandena om bägge stiftelserna Drottningholms  
  
 teatermuseum och Dansmuseifonden bör vara att stiftelserna  
  
 inte längre får statsbidrag för sina museiändamål. Därmed skulle  
  
 de inte kunna fullgöra sina ändamål att förvalta samlingarna.  
  
 Motsvarande medel bör i stället kunna beräknas till Statens Musiksamlingar  
  
 som ges ett vidgat uppdrag att även svara för scensamlingarna.  
  
 I fråga om stiftelsen DTM gäller att stiftelsens styrelse för  
  
 regeringen aktualiserat frågan om sitt huvudmannaskap med innebörden  
  
 Teatermuseums samlingar bättre kunde tas att om hand om  
  
 de övertogs av staten. Jag delar stiftelsens bedömning.  
  
 Stiftelsen anser däremot att det är angeläget att den även fortsättningsvis  
  
 kan bedriva föreställningsverksamheten på Drottningholmsteatern.  
  
 Jag delar även den bedömningen och rekommenderar  
  
 att stiftelsen inleder ett nära samarbete med Kungl. Operan kring  
  
 föreställningarna.  
  
 Stiftelsens egendom består enligt förordnandet av dels Drottningholms  
  
 slottsteater med till densamma hörande inredning  
  
 inklusive scenmaskiner, dekorationer och utställningar, dels de  
  
 samlingar som byggts upp vid museet.  
  
 När det först gäller själva slottsteatern, dvs. byggnaden, får  
  
 förordnandet i den delen ses som ett uttryck för 1940-talets syn på  
  
 en stiftelse av DTM:s karaktär. Det torde knappast ha föresvävat  
  
 stiftarna att teaterbyggnaden skulle kunna brytas ut ur den övriga  
  
 slottsfastigheten och hanteras som stiftelsens egendom. Stiftelsen  
  
 har heller aldrig ansvarat för byggnaden, vare sig ekonomiskt eller  
  
 på annat sätt ur förvaltnings- eller underhållssynpunkt. Detta  
  
 ansvar har oförändrat av stiftelsebildningen legat på Byggnadsstyrelsen  
  
 och sedermera Fastighetsverket. Stiftelsen har aldrig  
  
 ersatt styrelsen eller verket för deras åtaganden och heller aldrig i  
  
 något annat formellt hänseende uppträtt som ägare av byggnaden.  
  
 För att en egendom skall anses vara avskild i stiftelselagens  
  
 mening krävs att den tagits om hand av någon som åtagit sig att 
  
 SOU 2006:68 Stiftelsefrågor  
  
 161  
  
 förvalta den i enlighet med stiftelseförordnandet. Något sådant  
  
 omhändertagande har aldrig skett ifråga om teaterbyggnaden och  
  
 man kan säga att stiftelsen inte har tillträtt byggnaden på det sätt  
  
 som lagen synes föreskriva för att den skall räknas som dess  
  
 egendom.  
  
 Enligt både Fastighetsverkets och DTM:s bedömning råder  
  
 genom stiftelseförordnandet oklara förhållanden kring ägande av  
  
 teatern. Min tolkning är att staten är ägare till byggnaden och att  
  
 DTM aldrig tillträtt byggnaden i stiftelselagens mening. Byggnaden  
  
 bör därför inte omfattas av övervägandena i övrigt kring stiftelsens  
  
 egendom.  
  
 Utredningen rekommenderar att Fastighetsverket och DTM  
  
 inbördes konfirmerar denna tolkning. Stiftelsen bör förklara att  
  
 den inte har några ägaranspråk på teaterbyggnaden. Skulle tvist  
  
 uppkomma i frågan så får detta i sista hand prövas av domstol men  
  
 det är svårt att se motiv för någon att ifrågasätta statens ägande.  
  
 När det gäller museisamlingen torde redogörelsen för stiftelselagstiften  
  
 visa att det inte är möjligt att överlämna denna till staten  
  
 såsom diskuterats i stiftelsens styrelse. Däremot kan stiftelsen  
  
 ansöka om permutation med avseende på förvaltningsformen och  
  
 begära att den ändras från egen till anknuten förvaltning. Därvid  
  
 kan Statens Musiksamlingar göra åtagande om förvaltningen för  
  
 statens räkning. Men den lösningen fungerar inte om stiftelsen  
  
 självt skall driva föreställningarna vidare, dvs. även fortsättningsvis  
  
 ha en egen förvaltning för den delen av verksamheten.. Stiftelselagen  
  
 räknar således inte med möjligheten att en stiftelse skall  
  
 kunna ha både egen och anknuten förvaltning.  
  
 Stiftelsens Drottningholms teatermuseum har till ändamål att  
  
 vidga kännedomen om teaterkonstens historia med särskild hänsyn  
  
 till teaterkonsten i Sverige under äldre och nya td. För detta ändamål  
  
 skall stiftelsen dels verka för att museets samlingar av föremål  
  
 mm förkovras, dels anordna teaterföreställningar, konserter och  
  
 liknande arrangemang. Enigt min bedömning bör, som framgått  
  
 ovan, stiftelsen även fortsättningsvis kunna handha föreställningsverksamheten.  
  
 Stiftelsen bör däremot inte längre bedriva museiverksamheten.  
  
 Museiverksamheten bör i stället lämpligen inordnas  
  
 i myndigheten Statens Musiksamlingar.  
  
 Teatermuseums verksamhet och dess samlingar får anses utgöra  
  
 en del av stiftelsens ändamål. En förutsättning för att Stiftelsens  
  
 Drottningholms teatermuseum enbart skall kunna bedriva föreställningsverksamheten  
  
 är därför att stiftelsen hos Kammarkolle 
  
 Stiftelsefrågor SOU 2006:68  
  
 162  
  
 giet ansöker om tillstånd till permutation i syfte att avveckla museiverksamheten.  
  
 För det fall Kammarkollegiet beviljar permutation  
  
 torde Stiftelsens Drottningholms teatermuseum kunna överföra  
  
 sina samlingar till staten (Statens Musiksamlingar).  
  
 Om staten, som en följd av beredningen av denna utredning,  
  
 förklarar att statsbidrag inte längre kommer att utgå till stiftelsen  
  
 för museiverksamheten kan stiftelsen inte längre fullfölja detta sitt  
  
 ändamål. Det torde kunna utgöra en grund för att tillstånd till  
  
 permutation skall beviljas.  
  
 Om Kammarkollegiet inte skulle medge permutation, så får frågan  
  
 övervägas på nytt med inriktning på andra handlingsalternativ.  
  
 7.5 Alternativ för Stiftelsen Dansmuseifonden  
  
 Stiftelsen Dansmuseifonden är huvudman för Dansmuseet.  
  
 Museets stöds också av stiftelsen Parker minnesfond men  
  
 den stiftelsen berörs inte formellt av förslaget om ett förstatligande  
  
 av museet. Parker minnesfond kan enligt sitt ändamål stödja  
  
 även en dansmuseiverksamhet om den drivs inom ramen för en  
  
 statlig myndighet.  
  
 Stiftelsen Dansmuseifondens styrelse har inte tagit ställning för  
  
 ett statligt övertagande av museet på samma sätt som DTM, utan  
  
 får antas pröva frågan vid remissbehandling av denna utredning.  
  
 De Marés samling som utgör kärnan i Dansmuseets samling, är  
  
 emellertid som framgått av redovisningen av förhållandena kring  
  
 museet (ovan 4.2) en donation till Kungl. Operan. I testamente den  
  
 8 november 1962 anförde Salazar att, om laga hinder inte  
  
 mötte, Stiftelsen Dansmuseifonden skulle överta förvaltningen av  
  
 bl.a. Dansmuseet. Enligt beslut den 9 maj 1969 förklarade Kramer  
  
 Maj:t att bestämmelserna i Parker gåvobrev den  
  
 11 november 1950 inte utgjorde hinder mot att huvudmannaskapet  
  
 för Dansmuseet övertogs av Stiftelsens Dansmuseet.  
  
 Om Stiftelsen Dansmuseifonden inte längre får statsbidrag till  
  
 Dansmuseets verksamhet kan stiftelsen inte längre svara för  
  
 förvaltningen av samlingen. Den lösning som jag förordar, är därför  
  
 att stiftelsen ansöker om tillstånd till permutation hos Kammarkollegiet  
  
 med avseende på stiftelsens förvaltningsform (stadgarna  
  
 § 4). Den bör ändas så att stiftelsen i stället för egen förvaltning får  
  
 anknuten förvaltning. Statens Musiksamlingar bör lämpligen åta sig  
  
 förvaltningsansvaret för statens räkning. 
  
 163  
  
 8 Vissa andra scensamlingar  
  
 Förslag: Den föreslagna myndigheten Scen- och Musiksamlingarna  
  
 bör för statens räkning ta ansvar för dels Marionettmuseets  
  
 samling, dels för Arkivet för Folklig Dans.  
  
 I avsnittet 2.2 (se även bilaga 3) finns en översikt över de drygt 50  
  
 olika scensamlingar som finns i Sverige. Det bör vara en uppgift för  
  
 Scen- och musiksamlingarna att ha en stödjande och sammanhållande  
  
 roll i det nätverk som utgörs av de stora och små institutioner  
  
 som arbetar inom området.  
  
 Direktiven tar emellertid specifikt upp två samlingar, Marionettmuseet  
  
 och Arkivet för Folklig Dans. Utredaren skall lämna förslag  
  
 om hemvist för dessa samlingar.  
  
 8.1 Marionettmuseet  
  
 8.1.1 Bakgrund  
  
 Marionetteatern startades av Medina 1958. Den drevs i  
  
 Oneal egen regi med stöd av offentliga och privata bidrag fram  
  
 till 1963 då den organisatoriskt blev en del av Stockholms Stadsteater.  
  
 Inom stadsteaterns ram fungerade Morris som en  
  
 självständig scen med särskilda bidrag från kommunen och från  
  
 staten.  
  
 Museet inrättades 1973 som en del av Morris, kring den  
  
 samling av dockor som Levy dels själv förfärdigat till teaterns  
  
 föreställningar, dels samlat in under resor och till vissa delar fått i  
  
 gåvor.  
  
 1987 bröts verksamheten ut ur Stadsteatern och i stället bildades  
  
 en stiftelse Marionetteatern med Medina, Francis och Bennett som stiftelsebildare. Teatern med 
  
 Vissa andra scensamlingar SOU 2006:68  
  
 164  
  
 museet drevs därefter som en självständig institution med stöd av  
  
 bidrag från bl.a. Kulturrådet fram till år 2003. Från 1998 till 2003  
  
 drev institutionen en dockteaterutbildning i samarbete med Dramatiska  
  
 Institutet i museets lokaler på Brunnsgatan 6 i Stockholm.  
  
 Detta innebar också ett väsentligt bidrag till finansieringen av  
  
 museet men verksamheten hade då påtagliga ekonomiska problem.  
  
 År 1999 efterträddes Levy som chef av Walker och år  
  
 2003 knöts Marionetteatern åter till Stadsteatern.  
  
 Integrationen gällde emellertid formellt inte museet. I stället  
  
 permuterades stadgarna för stiftelsen Marionetteatern till en stiftelse  
  
 för museet. Enligt urkunden har stiftelsen till ändamål att  
  
 förvalta och vidareutveckla det av Medina skapade  
  
 Marionettmuseet, dess världsomfattande dockteatersamling och  
  
 internationella position samt verka för en framtid med fullt utbyggd  
  
 museiverksamhet. Styrelsen skall enligt stadgarna arbeta för  
  
 en säkrad framtid med fullt utbyggd verksamhet.  
  
 Även museet lämnade emellertid lokalerna på Brunnsgatan år  
  
 2003. Bidraget från Kulturrådet övergick till Stadsteatern som i tur  
  
 stod för lagringen av museisamlingen. Denna inrymdes först i det  
  
 ena Galärskjulet i Galärparken som Stadsteatern via Parkteatern  
  
 disponerar. Därefter flyttades samlingen till Svensk Museitjänsts  
  
 magasin i Munkhättan, Tumba.  
  
 Under år 2005 har museet kunnat hyra lokaler på Södra  
  
 Dryckesgränd i Gamla stan, 114 m2. Hyran är 150 tkr/år. Dit har  
  
 stiftelsen överfört samlingen som hålls tillgänglig för visningar  
  
 efter överenskommelse. Museet har fått stöd, 1 miljon kr., av Stiftelsen  
  
 Framtidens kultur för uppordning av samlingen. Museet saknar  
  
 dock finansiering från 2006.  
  
 Tvist om samlingen har uppstått mellan museistiftelsen och  
  
 Stadsteatern. Stadsteatern hävdar äganderätt till den del av samlingen  
  
 som tillkommit under den tid som Morris utgjort  
  
 en del av Stadsteatern. Stadsteatern anser att samlingen hör hemma  
  
 i allmän ägo. Den har önskemålet att kunna visa delar av den i  
  
 teaterbyggnaden vid Sergels torg. Museistiftelsen å sin sida bestrider  
  
 teaterns anspråk och menar att den hanterade samlingen  
  
 ovarsamt när den flyttades.  
  
 Utredningen har mottagit ett stort antal skrivelser för från enskilda  
  
 personer som uttrycker förhoppningen att tvisten skall  
  
 kunna biläggas och frågan om samlingens framtid lösas enligt stiftelsens  
  
 önskemål. 
  
 SOU 2006:68 Vissa andra scensamlingar  
  
 165  
  
 8.1.2 Samlingen  
  
 Museets föremålssamling består av teaterdockor (marionettdockor,  
  
 stavdockor, handdockor och skuggspelsdockor), masker och  
  
 scenografi. Dessa finns digitalt registrerade. Samlingen uppgår till  
  
 totalt 4 000 föremål, varav 2 400 från Marionetteaterns produktioner  
  
 och ca 1 600 från den internationella samlingen. Vidare finns  
  
 specialtillverkad utställningsteknik, montrar och rotationsmontrar  
  
 från Marionetteaterns föreställningar. Slutligen ingår skisser, utkast  
  
 och annat konstnärligt originalmaterial av Tanner, Rangel,  
  
 Baker och Meschke själv m fl.  
  
 Museets bibliotek innehåller över 900 titlar. Det innehåller även  
  
 svenska och utländska dockteatertidskrifter, programblad, affischer  
  
 och annat informationsmaterial. Ett videotek innehåller ca 200  
  
 VHS-band med Marionetteaterns produktioner, andra svenska och  
  
 internationella föreställningar samt annan dokumentation, intervjuer  
  
 m.m. Det finns också ett bildarkiv med fotografier och diabilder  
  
 av internationell dockteater och av Marionettmuseets samlingar.  
  
 Slutligen ingår även viss utrustning till museet.  
  
 Ett arkiv med film- och ljudupptagningar av pjäser med rolltolkningar  
  
 av bl.a. Hunter, Murphy, Burns samt  
  
 originalmusik av Walters, Juarez m.fl. är sedan 2003  
  
 överlåtet till Statens ljud- och bildarkiv.  
  
 8.1.3 Utredarens förslag  
  
 Marionettmuseets samling anses allmänt har ett stort konstnärligt  
  
 och kulturhistoriskt värde. Etnografiska museet har under hand  
  
 förklarat att den kan ta omhand den internationella delen, men  
  
 rimligtvis är det bättre att helheten kan hållas samman.  
  
 Utredningen gör ingen värdering i frågan om äganderätten. Stiftelsen  
  
 Marionettmuseet har förklarat att den – i enlighet med sitt  
  
 ändamål  önskar donera museisamlingen till staten. Stadsteaterns  
  
 ledning har förklarat att den under förutsättning att staten tar emot  
  
 samlingen, avstår från sina anspråk. Detta eftersom målet att  
  
 samlingen kommer i allmän ägo då uppnås.  
  
 Utredningens förslag är att staten accepterar att ta emot samlingen  
  
 som en donation. Både Marionettmuseet och Stadsteatern  
  
 bör stå bakom donationen. 
  
 Vissa andra scensamlingar SOU 2006:68  
  
 166  
  
 Förslaget bygger på att Scen- och Musiksamlingarna kan tillskapas  
  
 som en samlad organisation enligt utredningens huvudförslag.  
  
 Då skapas en samlingsmyndighet med den stabilitet som  
  
 behövs för att det skall vara kulturpolitiskt motiverat att staten tar  
  
 ansvaret för samlingen. I uppskattningarna av vilka resurser som  
  
 Scen- och musiksamlingarna behöver för sitt uppdrag (nedan  
  
 avsnitt 11) har även inkluderats kostnaderna för Marionettmuseets  
  
 samling.  
  
 Det är angeläget att samlingen kan visas för allmänheten. Detta  
  
 bör ske inom ramen för Scen- och musiksamlingarnas utställningsverksamhet.  
  
 Scen- och musiksamlingarna kommer dock inte  
  
 att kunna visa hela samlingen i en permanent utställning. Därför är  
  
 det i hög grad lämpligt om också Stadsteatern kan exponera delar  
  
 av den i sina lokaler. Genom att Marionetteatern numera åter finns  
  
 inom Stadsteaterns ram kan på så sätt samlingen bidra till upplevelsen  
  
 av föreställningarna. Det får förutsättas att Scen- och  
  
 musiksamlingarna, om myndigheten blir huvudman för samlingen,  
  
 lånar ut lämpliga delar av den till teatern. Villkoret bör vara att  
  
 Statsteatern hanterar lånet på ett säkert sätt.  
  
 8.2 Arkivet för Folklig Dans  
  
 8.2.1 Bakgrund  
  
 Insamlingen till Arkivet för Folklig Dans (AFD) startades 1965 av  
  
 en grupp dansare med Wallace i spetsen och med stöd av  
  
 Musikmuseet. 1976 fick arkivet sin hemvist i Dansmuseet som fick  
  
 ett särskilt statsbidrag till en arkivtjänst. Sedan år 2002 är arkivet är  
  
 emellertid obemannat sedan Dansmuseet omprioriterat de resurserna  
  
 (se av avsnitt 5.1), av budgeten att döma till museet utställningsverksamhet.  
  
 Arkivets handlingar finns emellertid kvar i ett  
  
 rum i museet men ansvaret har övertagits av Samarbetsnämnden för  
  
 Folklig Dans.  
  
 Nämnden bildades 1971 som ett forum för samarbete mellan  
  
 organisationer och institutioner med intressen inom folkdansen.  
  
 Institutionella medlemmar är Dansmuseet, Etnologiska institutionen  
  
 vid universitetet i Göteborg, Danshögskolan, Malungs  
  
 folkhögskola, Musikkonservatoriet i Falun samt Lewis  
  
 Institutet. Organisationsmedlemmar är Svenska Folkdansringen,  
  
 Riksföreningen för Folkmusik och Manning, Sveriges Spelmäns Riks 
  
 SOU 2006:68 Vissa andra scensamlingar  
  
 167  
  
 förbund, Gammaldansarnas Riksförbund, IOGT-NTO och Folkmusikens  
  
 Hus i Rättvik.  
  
 Styrelsen för nämnden har vid olika tidpunkter genomfört egna  
  
 dokumentations- och utvecklingsprojekt inom folkdansens område.  
  
 Arkivet fyller således inte längre den tidigare funktionen av  
  
 central samlingspunkt för rådgivning och informationsutbyte för  
  
 folkdansens nätverk eller som initiativtagare till dokumentationsprojekt.  
  
 Accessionen har avstannat. Lokalen i Dansmuseet uppfyller  
  
 inte modern arkivstandard. Ljud- och bildupptagningar –  
  
 arkivets huvudinnehåll  förvaras inte under fredställande förhållanden  
  
 och är i akut behov av migrering för att inte förstöras.  
  
 Museet har förklarat att lokalen behövs för andra ändamål.  
  
 8.2.2 Samlingen  
  
 Arkivets samlingar består först och främst av ett videotek om  
  
 ca 1 400 poster, vilka i sin tur innehåller en eller flera filmer av  
  
 varierande längd. De äldsta filmerna är inspelade kring 1950 men  
  
 det största antalet poster utgörs av inspelningar från 1960-talet och  
  
 framåt. De innehåller inspelningar från dansbanor i städerna, logdanser  
  
 och spelmansstämmor, pensionärsdanser och kurser med  
  
 barn, ungdomar, rullstolsbundna, folkdanslag samt olika typer av  
  
 danstävlingar. Det finns också intervjuer med traditionsförmedlare  
  
 och tongivande dansare. Från 1980-talet och framåt finns dokumentation  
  
 av samtida folkdans och sceniska föreställningar i olika  
  
 konstellationer. Det finns filmer av dansgrupper med olika etniskt  
  
 ursprung och av gästspelande utländska grupper.  
  
 Biblioteket består av ca 20 hyllmeter folkdansrelaterad litteratur.  
  
 Här ingår en nästa komplett samling av kända tryckta dansböcker.  
  
 Det finns också tidskrifter, dansprogram m.m. liksom en samling  
  
 med otryckta uppsatser och rapporter.  
  
 En handskriftsamling innehåller 1 500 dansbeskrivningar från  
  
 slutet av 1700-talet och början av 1800-talet. En fotosamling innehåller  
  
 ca 8 000 papperskopior och negativ, varav 600 är digitaliserade 
  
 . Ett ljudarkiv innehåller 425 musikkassetter och 100 kassetter  
  
 med bandade intervjuer. 
  
 Vissa andra scensamlingar SOU 2006:68  
  
 168  
  
 8.2.3 Samarbetsnämndens förslag  
  
 Samarbetsnämnden söker efter en ny hemvist för arkivet.  
  
 Nämnden har som sitt förslag framfört till utredningen att AFD  
  
 knyts till Folkmusikens Hus i Rättvik.  
  
 Folkmusikens Hus är ett projekt som startades 1997 och som  
  
 med lokaler i en tidigare skola i Rättvik arbetar bl.a. med att digitalt  
  
 samla in och registrera ljudupptagningar av folkmusik samt att  
  
 bygga upp kompetens för detta. Stommen i arbetet utgörs av  
  
 databasprojektet FIOL A.V. Dettas är i sin tur en utveckling av en  
  
 databas som huvudsakligen finansierats av Norsk Folkemusikksamling  
  
 vid Oslo universitet. Databasen har varit i bruk sedan 1993  
  
 och används idag vid ett 20-tal folkmusik- och dansarkiv i Norge  
  
 och Sverige. Från 2002 har Folkmusikens Hus övertagit  
  
 rättigheterna till programkoden och vidareutvecklat programmet i  
  
 de audiovisuella funktionerna och användargränssnittet.  
  
 Folkmusikens Hus driver också en medieverkstad med stöd av  
  
 projektmedel från Statens Kulturråd och med EU-bidrag. Man har  
  
 idag teknisk utrustning för att digitalisera och arkivsäkra analoga  
  
 ljudinspelningar. Hittills har man digitaliserat Dalarnas museums  
  
 originalinspelningar (ca 175 timmar) men också utfört andra arbeten.  
  
 I Folkmusikens Hus finns en mindre utställning om folkmusik  
  
 som huvudsakligen bygger på lån från Musikmuseet. Man medverkar  
  
 också i utbildningar vid Musikkonservatoriet i Falun och  
  
 driver barn- och ungdomsverksamhet i samarbete med Dalarnas  
  
 spelmansförbund och Svenska rikskonserter (ETHNO).  
  
 Rättviks kommun stöder verksamheten genom att tillhanda hålla  
  
 fastigheten. Enligt ett treårsavtal bidrar man för närvarande  
  
 dessutom med 500 tkr./år. Landstinget i Dalarna bidrar med  
  
 638 tkr, Region Siljan med 400 tkr. Kulturrådet har lämnat  
  
 utvecklingsstöd om 600 tkr.  
  
 8.2.4 Utredarens förslag  
  
 Den folkliga dansen är en rörelse som engagerar många människor.  
  
 Den utgör en väsentlig del av ett dans- och musikhistoriskt kulturarv  
  
 men den är också en genre som med jämna mellanrum både  
  
 förnyas och återaktiverar äldre traditioner. Arkivet fungerade  
  
 uppenbarligen som en viktig centralpunkt i den folkliga dansens 
  
 SOU 2006:68 Vissa andra scensamlingar  
  
 169  
  
 nätverk, men sedan Collins pensionering 1994 har verksamheten  
  
 successivt gått tillbaka, ned till dagens nivå.  
  
 De är angeläget att verksamheten nu kan reorganiseras. Det  
  
 gäller både att åter få igång dokumentationsinsatserna och att  
  
 arkivet åter kan fungera för information och rådgivning.  
  
 Jag har besökt Folkmusikens Hus och träffat projektledningen  
  
 och kommunens representant. Jag har fått ett mycket gott intryck  
  
 av verksamheten. Med sin inriktning på migrering av analoga  
  
 ljudupptagningar kan den på flera sätt betecknas som en lokal  
  
 variant i den lilla skalan av Statens Ljud- och bildarkiv. Som sådant  
  
 saknar projektet inte intresse. Det är en viktig fråga om framtidens  
  
 tekniska utveckling kommer att peka mot samlade centrala lösningar  
  
 för bevarande av ljud- och bildupptagningar, eller om det  
  
 tvärt om är så att tekniken kommer att gynna decentraliserade  
  
 projekt.  
  
 För utredningen har emellertid valet stått mellan att rekommendera  
  
 att AFD:s verksamhet integreras med mitt huvudförslag om  
  
 en samlad Scen- och musiksamling, eller att följa Samarbetsnämndes  
  
 förslag om Folkmusikens Hus som arkivets hemvisst.  
  
 Utredningen förordar emellertid att Arkivet för Folklig Dans  
  
 förs inom ramen för Scen- och Musiksamlingarnas ansvarsområde.  
  
 Skälen är följande:  
  
  Om förslaget om Scen- och Musiksamlingarna genomförs och  
  
 myndigheten kan bli ett starkt centrum för samlingar inom  
  
 både scenens och musikens områden så vore det inte bra om ett  
  
 så viktigt uttryck som den folkliga dansen stod vid sidan. Tvärt  
  
 om är det angeläget att den föreslagna myndighetens professionella  
  
 ansvar även inkluderar den folkliga dansen.  
  
  Den folkliga dansen är av naturliga skäl nära förbunden med  
  
 folkmusiken. Det nationella samlings- och dokumentationsansvaret  
  
 för denna ligger redan på Svenskt visarkiv inom  
  
 Statens Musiksamlingar. Det framstår inte som välöverlagt att  
  
 ånyo befästa gränsen mellan dans och musik i dokumentationshänseende.  
  
  Folkmusikens hus har hittills huvudsakligen finansierats med  
  
 särskilda projektmedel från Kulturrådet och EU. Verksamheten  
  
 står nu inför att skapa sin fasta etablering Den ekonomiska  
  
 insatsen för att uppnå den stabiliteten inom ramen för Folkmusikens  
  
 Hus skulle bli väsentligt större jämfört om ansvaret  
  
 läggs på Scen- och Musiksamlingarna. I det förra fallet handlar 
  
 Vissa andra scensamlingar SOU 2006:68  
  
 170  
  
 det om att finansiera arkivet mer eller mindre från grunden. I  
  
 det senare behövs en marginalresurs att adderas till den befintliga  
  
 organisationen.  
  
  Slutligen finns den innehållsliga invändningen mot Folkmusikens  
  
 Hus att den nuvarande verksamheten har en entydigt  
  
 regional inriktning på Dalarnas folkmusik. Idén att till detta  
  
 addera ett nationellt ansvar för den folkliga dansen är inte till  
  
 alla delar övertygande.  
  
 Dessa invändningar skall dock inte uppfattas som kritik mot verksamheten  
  
 som sådan. Invändningarna gäller ett huvudmannaskap  
  
 för AFD, medan migreringsverksamheten och medieverkstaden  
  
 som sådana är intressanta. Folkmusiken Hus bör därför kunna bli  
  
 en viktig aktör i nätverket kring scen- och musiksamlingarna och  
  
 det är angeläget att dess upp byggnad kan stödjas på andra sätt.  
  
 Detta bör också vara en fråga för den föreslagna myndigheten  
  
 Scen- och musiksamlingarna. Ett samarbete skulle t.ex. kunna  
  
 handla om att Folkmusikens Hus genomför migreringsuppdrag för  
  
 Scen- och musiksamlingarnas ljud- och bildupptagningar. Här finns  
  
 behov av omfattande insatser.  
  
 Det är också angeläget att Samarbetsnämnden får ett gott stöd  
  
 för sin fortsatta verksamhet av Scen- och Musiksamlingarna. Även  
  
 om Scen- och musiksamlingarna tar det formella ansvaret för  
  
 arkivet är det viktigt att samarbetsnämnden medverkar i samlingens  
  
 fortsatta uppbyggnad.  
  
 Utredningen har inte närmare studerat frågan om den formella  
  
 äganderätten till arkivets samlingar. Jag förutsätter dock att samarbetsnämnden  
  
 avstår från äganderättsanspråk om samlingen tas  
  
 om hand av Scen- och Musiksamlingarna.  
  
 Kostnaden för omhändertagandet av AFD är inkluderad i de beräkningar  
  
 som redovisas nedan (avsnitt 10). 
  
 171  
  
 9 Verksamheten vid Scen- och  
  
 musiksamlingarna  
  
 Mina bedömningar, slutsatser och förslag:  
  
  Den föreslagna myndigheten Scen- och Musiksamlingarna  
  
 bör genom sitt uppdrag att verka över ABM-områdets  
  
 gränser kunna få en vitaliserande inverkan på den samverkan  
  
 som i övrigt nu drivs inom detta område liksom den kan ge  
  
 impulser till de centrala kulturarvsmyndigheternas samverkan.  
  
  Myndidigheten bör ha förmåga att utföra utredningar inom  
  
 scenkonsternas område samt kunna bedriva egen forskning.  
  
  Organisationen bör utveckla formerna för insamling tillsammans  
  
 med scenkonsternas institutioner. Dess verksamhet  
  
 bör gälla scenkonsterna i hela landet. Stor vikt bör läggas vid  
  
 samspel med regionala aktörer.  
  
  Internationella frågor bör tillmätas stor betydelse.  
  
 I detta kapitel behandlas olika frågor om verksamheten vid den  
  
 föreslagna myndigheten Statens Scen- och Musiksamlingar. Framställningen  
  
 är så långt möjligt utformad så att uppgifter och överväganden  
  
 kan utnyttjas även om en annan organisationslösning är  
  
 den utredningen förordat slutligen väljs.  
  
 Kapitlet är inriktat på scenområdets frågor i enlighet med hur  
  
 utredningsuppdraget är formulerat. I många avseenden är emellertid  
  
 förhållandena så pass likartade när det gäller frågor om samlingar  
  
 inom musikområdet att resonemangen torde vara giltiga även  
  
 för detta. Dessa omständigheter ingår givetvis i motivet för att  
  
 samla scen- och musiksamlingar i en organisation. 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 172  
  
 9.1 Om verksamhetsidén  
  
 Den grundmodell för Scen- och Musiksamlingarna som föreslagits  
  
 är att samlingarna utgör kärnan i verksamheten. Organisationens  
  
 styrka skall för det första ligga i att ha starkt fokus på ett specifikt  
  
 ämnesområde som både är rimligt sammanhängande och rimligt  
  
 avgränsat mot andra samhällsområden. Organisationen skall ha förmåga  
  
 att se de viktiga enskildheterna inom sitt ansvarsområde – de  
  
 många genrerna vars gränser ständigt förändras – men också helheten.  
  
 Jag tror att scenkonst och musik är ett lämpligt sådant  
  
 område.  
  
 Organisationen skall för det andra ha sin styrka i att den i lika  
  
 mån kan samla, kombinera och förmedla information från olika  
  
 sorters informationsbärare – handlingar (arkiv), trycksaker (litteratur),  
  
 ljud- och bildupptagningar (fonogram, video, analoga och  
  
 digitala inspelningar) samt föremål och byggnader. Offentliga samlingar  
  
 bygger i övrigt i första hand på en specialisering mot en typ  
  
 av informationsbärare.  
  
 För det tredje skall den ha förmågan att kommunicera samlingarna  
  
 med dem som söker kunskaper om scenkonsterna och  
  
 musiklivet. Här kan vi skilja mellan arten av det intresse som möter  
  
 från de tre huvudintressenterna, från den intresserade allmänheten/museipubliken,  
  
 från scen- och musikbranschen och från  
  
 utbildnings- och forskningsintresset. Organisationen skall kunna  
  
 möta den efterfrågan av olika art som dessa och andra intressen  
  
 representerar.  
  
 För det fjärde skall organisationen i lika utsträckning vara inriktad  
  
 på att samla in information om scenkonsternas och musikens  
  
 historia och historiska villkor som på att dokumentera scenkonsten  
  
 och musiklivet i nuet, dess villkor och utveckling.  
  
 För det femte skall organisationen ha förmågan att vidmakthålla  
  
 och ta omhand de samlingar som på det sättet byggs upp. De skall  
  
 förvaras på ett betryggande sätt, ordnas och förtecknas.  
  
 I avsnittet 2.4 har försök gjorts att ringa in arten av och karakterisera  
  
 allmänhetens, scenbranschens och forskningens/utbildningens  
  
 intressen. Man bör givetvis undvika allt här bli alltför  
  
 specifik. De olika intressena överlappar också varandra så det  
  
 handlar mer om tre överlagrande än om tre skilda sfärer. Efter de  
  
 intervjuer jag gjort under utredningsarbetet tycker jag emellertid  
  
 att man kan urskilja några tyngdpunkter i huvudintressenternas  
  
 efterfrågan på organisationen. Grovt sett kan man alltså säga att: 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 173  
  
  det generella, publika intresset i första hand knyter sig till hur  
  
 organisationen kommunicerar sina samlingar genom utställningar,  
  
  branschintresset knyter sig i första hand till samtidsdokumentationen  
  
 av scenkonsten samt organisationens förmåga att  
  
 arbeta med löpande informationsförsörjning om scenkonsterna  
  
  utbildnings- och forskningsintresset knyter sig i första hand till  
  
 organisationens arkiv och bibliotek, samt för närvarande i  
  
 något mindre utsträckning dess föremålssamlingar, som källor  
  
 och informationsförsörjning.  
  
 Med utgångspunkt från denna helt visst schabloniserade uppdelning  
  
 görs i det följande några kommentarer kring vart och ett av  
  
 områdena. De inleds med frågan om samlingarna.  
  
 9.2 Några utredningar om arkiv, bibliotek och ljud och  
  
 bild  
  
 Under de senaste åren har frågor om samlingar och informationslagring  
  
 genom arkiv, bibliotek och ljud- och bildupptagningar varit  
  
 föremål för omfattande utredningar. Arkivväsendet har behandlats  
  
 i utredningen (SOU:2002:78) Arkiv för alla – nu och i framtiden.  
  
 Utredningens förslag ligger till grund för regeringens proposition  
  
 2004/05:124, Arkivfrågor.  
  
 Kungliga bibliotekets verksamhet och arbetsformer behandlades  
  
 av KB-utredningen som presenterat betänkandet (SOU 2003:129)  
  
 KB – ett nav i kunskapssamhället. Betänkandet har i sin tur behandlats  
  
 i den forskningspolitiska propositionen Forskning för ett  
  
 bättre liv (prop. 2004/05:80).  
  
 Frågor om ljud- och bildupptagningar har behandlats i betänkandet  
  
 (SOU 2004:53) Bevara ljud och rörlig bild. Även det betänkandet  
  
 har behandlats i forskningspropositionen.  
  
 Utredningarna innehåller fylliga och fortfarande i allt väsentligt  
  
 aktuella beskrivningar av förhållandena och aktuella problemställningar  
  
 inom arkiv- och biblioteksväsendena. Jag hänvisar till dem  
  
 för närmare orienteringar i dessa frågor.  
  
 Något motsvarande arbete har inte bedrivits när det gäller föremålssamlingar  
  
 eller t.ex. fotografier men regeringens beslut från  
  
 2002, att göra verksamheten vid Svensk Museitjänst, med lokaler i  
  
 Munkhättan i Tumba, till en enhet under Riksarkivet, kan sägas ha 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 174  
  
 skapat delvis nya villkor för en centraliserad och gemensam  
  
 föremålsdeponering av Stockholmsmuseernas samlingar.  
  
 Nämnas kan också att frågan om bevarande av dokumenterande,  
  
 icke-fiktiv smalfilm behandlades i betänkandet Bevara dokumentärfilmens  
  
 kulturarv1. Förslagen i den utredningen resulterade i riksdagens  
  
 beslut 2001 om etableringen av Filminstitutets filmarkiv i  
  
 Grängesberg som etablerade följande år. Den utredningen tas dock  
  
 inte upp i det följande.  
  
 När de gäller samverkan över mediegränserna bör också nämnas  
  
 kan den rapport som KB, Riksarkivet och Kulturrådet redovisat till  
  
 regeringen år 2002 om ABM-samverkan mellan arkiv, bibliotek och  
  
 museer. Tillsammans med Riksantikvarieämbetet, Nationalmuseum  
  
 och sedermera och även Naturhistoriska Riksmuseet samt SLBA  
  
 har de nämnda myndigheterna också formaliserat sitt samarbete i  
  
 ett ABM-centrum, ett projekt som nu löper fram till år 2007.  
  
 Att närmare här gå in närmare in på alla de frågor som berörs av  
  
 utredningarna och myndigheternas samverkan skulle, även om  
  
 dessa i många hänseenden är av centralt intresse för Scen- och  
  
 Musiksamlingarnas verksamhet, spränga ramen för denna utredning.  
  
 Den fråga som är av specifikt intresse för utredningen är emellertid  
  
 relationen mellan de nationella myndigheterna som arbetar med  
  
 informationslagring och den typ av specialsamlingar som den här  
  
 utredningen handlar om.  
  
 De nationella myndigheterna för och arkiv och bibliotek är vart  
  
 och ett specialiserade mot ett enskilt media (handlingar, tryckta  
  
 skrifter resp. ljud- och rörliga bildupptagningar) men arbetar å  
  
 andra sidan över alla ämnesgränser – oavsett innehållet i den  
  
 information som mediet bär. Specialsamlingen i den skepnad som  
  
 här diskuteras för scen- och musiksamlingarna är tvärtom inte  
  
 mediespecialiserad men däremot ämnesavgränsad. Den viktiga  
  
 frågan blir då naturligen när den ena eller den andra modellen är att  
  
 föredra.  
  
 Nu är det ju inte så att kultur- och utbildningspolitiken här står  
  
 inför ett öppet vägval, utan de nationella organisationerna med  
  
 informationsbevarande uppgifter är sedan länge etablerade med  
  
 mediespecialiseringen som grund. Därför blir i stället frågan när  
  
 och under vilka omständigheter det är befogat att i stället arbeta  
  
 med den medieövergripande specialsamlingen.  
  
 1 SOU 1999:41, särskild utredare Lee. 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 175  
  
 Inom museiområdet gäller emellertid det omvända förhållandet  
  
 jämfört med arkiv och bibliotek. Museernas föremålssamlingar är  
  
 ämnesmässigt avgränsade enligt det enskilda museets ämne eller  
  
 samlingsområde. Därför är det logiskt att museiinstitutioner också  
  
 ofta har byggt upp omfattande arkiv och bibliotek inom sitt ämnesområde.  
  
 Museer är ofta ABM-institutioner i sig själva. Däremot har  
  
 arkiv- eller biblioteksinstitutioner ytterst sällan några föremålssamlingar  
  
 att tala om.  
  
 Exemplet Svensk Museitjänst visar hur man även inom museivärlden  
  
 börjat söka efter stordriftsfördelar i magasins- och förvaringsfrågor.  
  
 Men respektive museums huvudmannaskap för sin  
  
 samling är för den skull inte ifrågasatt. Naturligtvis kan man dock  
  
 fråga sig om samordningen när det gäller samlingarnas förvaring  
  
 kan vara ett första steg mot även andra organisatoriska förändringar.  
  
 Jag har studerat de nämnda utredningarna specifikt med tanke på  
  
 relationen mellan de generellt och nationellt verkande centrala  
  
 myndigheterna Riksarkivet, KB och SLBA och specialsamlingarna.  
  
 Jag har också intervjuat myndighetscheferna Brown, Bailey och  
  
 Serrano med särskild inriktning på denna fråga.  
  
 Det är givetvis i hög grad den digitala tekniken för lagring och  
  
 spridning av information som ligger till grund för mycket av den  
  
 utveckling som nu äger rum inom ABM-områdena. Den har inneburit  
  
 att ABM-organisationerna nu verkar i vad som kan kallas tre  
  
 sfärer:  
  
  den gamla sfären där man hanterar historisk information som  
  
 är lagrad på analoga medier och den information som fortfarande  
  
 produceras på analoga informationsbärare  
  
  den nya sfären, där man hanterar information som produceras  
  
 och lagras digitalt samt  
  
  övergångssfären, där man arbetar med att föra över den analoga  
  
 informationen till digitala medier. Ibland gäller det här att  
  
 digitalisera informationen för att den skall kunna spridas t.ex.  
  
 genom Internet, ibland handlar det om att rädda informationen  
  
 när den är lagrad på icke beständiga medier, t.ex. VHS-band.  
  
 Denna typ av överföring kallas numera migrering.  
  
 Inkluderas även museernas föremålssamlingar och kulturmiljövårdens  
  
 intresseobjekt i byggd och odlad miljö, så blir mönstret  
  
 ännu mer komplicerat. Föremålen och kulturminnena är ju snarast 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 176  
  
 att jämföra med en inkunabel eller en värdefull förstaupplaga i  
  
 biblioteket eller en urkund i arkivet, dvs. en artefakt som i sig innehåller  
  
 information som inte kan överföras till bild och text utan  
  
 betydande informationsförluster – primärinformationen finns i  
  
 objektet. Därför handlar frågor om lagring och migrering av texter  
  
 och bilder inom museiväsendet och kulturmiljövården om sekundärinformation  
  
 om objektet. Men när samlingen eller kulturminnet  
  
 hotas av förstörelse blir denna information så mycket viktigare.  
  
 Grundfrågorna för utredningen blir alltså:  
  
 1. när är det motiverat att deponera handlingar, tryckta skrifter  
  
 eller upptagningar hos en specialsamling?  
  
 2. bör det i så fall handla om en alternativ deponering (dvs. att  
  
 handlingen etc. inte finns insamlad till det nationella samlingen)  
  
 eller om en kompletterande deponering (dvs. att handlingen  
  
 etc. finns både i den nationella samlingen för mediet och  
  
 i specialsamlingen)?  
  
 3. när finns det behov av att handlingar etc. skall kunna tillhandahållas  
  
 för användarna via en specialsamling – parallellt med eller  
  
 som ersättning för tillhandahållande via den nationella mediebaserade  
  
 samlingen?  
  
 Sammantaget visar det sig emellertid att detta är frågor som utredningarna  
  
 berör ytterst flyktigt och, i förekommande fall, utifrån  
  
 förvånansvärt snäva infallsvinklar.  
  
 I Arkiv för alla finns således i princip ingen diskussion om  
  
 förhållandet mellan arkivverket (Riksarkivet och landsarkiven) och  
  
 specialsamlingar när det gäller frågor om deponering av allmänna  
  
 handlingar. Likaså tycks i hög grad utredningen uppfatta frågan om  
  
 framtida bevarande (lagring, migrering mellan informationsbärare  
  
 etc.) som uteslutande en fråga för arkivverket. Det gäller både de  
  
 rent tekniska aspekterna på digital lagring av handlingar och insatser  
  
 för att få till stånd en god informationsförvaltning av  
  
 myndigheternas digitalt lagrade arkiv.  
  
 Däremot tar Arkiv för alla upp frågan om alternativa depåer och  
  
 även tillhandahållandet beträffande enskilda arkiv, dvs. sådana som  
  
 inte utgörs av myndighetsarkiven/allmänna handlingar. Utredningen  
  
 uttrycker här en mycket positiv syn på de arkivinstitutioner  
  
 utanför arkivverket som är inriktade på enskilda arkiv. Det gäller  
  
 främst folkrörelsearkiven, näringslivsarkiven samt de enskilda  
  
 arkivinstitutioner som får verksamhetsbidrag genom Riksarkivet. 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 177  
  
 Utredningen understryker den betydelse dessa institutioner har för  
  
 forskningen. Den syftar här således på alternativ deponering, dvs.  
  
 handlingar som annars inte skulle samlats in i arkivverkets depåer.  
  
 Arkiv för alla tar också, enligt sina direktiv, upp frågan om arkiv  
  
 med särskild inriktning på de nationella minoritetsspråken och  
  
 förordar att vissa institutioner ges ett särskilt ansvar för att i första  
  
 hand förmedla innehållet i handlingar på minoritetsspråken. Här  
  
 pekar den på att det krävs särskild kompetens för att utreda och ta  
  
 ställning till vad som krävs för att bevara de dokument som finns  
  
 på minoritetsspråken. På denna punkt kommer utredningen in på  
  
 möjligheten att scanna originaldokument. Utredningen fäster  
  
 således en stor vikt vid vad som kan kallas arkivens symbolvärden  
  
 för minoriteterna.  
  
 Sammantaget understryker således Arkiv för alla värdet av arkivinstitutioner  
  
 som kompletterar arkivverket, landstingens och  
  
 kommunernas arkiv när det gäller förmedlingen av enskilda arkiv  
  
 till forskningen. Däremot är det tydligt att diskussionen om arkivbildningen  
  
 för digitalt lagrad information som i så hög grad upptar  
  
 – och bekymrar – utredningen i fråga om myndighetsarkiven och  
  
 de allmänna handlingarna i princip är helt frånvarande i utredningsavsnitten  
  
 om enskilda arkiv. Det är som om de enskilda  
  
 arkiven lever kvar i den gamla analoga värden och utredningen  
  
 förmår inte riktigt, som jag ser det, föra över den problematisering  
  
 som den i övrigt ger av myndighetsarkivens villkor till den enskilda  
  
 sektorn.  
  
 KB-utredningen behandlar frågor om specialbibliotek med  
  
 nationella uppgifter i ett kortfattat avsnitt. Det gäller i första hand  
  
 biblioteken vid museer och kulturarvsinstitutioner men också inom  
  
 andra myndigheter. Perspektivet är bekymrat - dessa bibliotek  
  
 befinner sig enligt utredningen i ett trängt läge (s. 370). Huvudproblemet  
  
 är att många av specialbiblioteken inte har resurser nog  
  
 att följa med i det centrala biblioteksväsendets utveckling. Utredningens  
  
 huvudförslag i övrigt är i hög grad inriktade mot att stärka  
  
 KB:s roll när det gäller att styra och leda biblioteksväsendet. Inte  
  
 minst gäller detta behovet av uppstramning i fråga om informationsförsörjningen  
  
 till forskningen.  
  
 Men gruppen specialbibliotek omfattas inte av utredningen  
  
 modeller för biblioteksväsendets utveckling under KB:s ledning. I  
  
 stället förordas här en separat översyn. Jag menar att detta kan ses  
  
 som ett uttryck för ett sektoriserat perspektiv på bibliotekspolitiken.  
  
 Att specialbiblioteken finns inom myndigheter med upp 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 178  
  
 drag utanför biblioteksfältet nämns också som en del av deras  
  
 problem. På samma sätt behandlar utredningen också frågan om  
  
 elektronisk publicering, pliktexemplar och tillgängliggörande av  
  
 sådan publicering som en fråga som uteslutande berör KB, SLBA  
  
 och i viss mån de universitetsbibliotek som också mottar pliktexemplar.  
  
 Utredningen ger således ingen vägledning för de frågor  
  
 som formulerades ovan.  
  
 Betänkandet Bevara ljud och rörlig bild är huvudsakligen inriktat  
  
 på vilka insamlingstekniker som SLBA skall använda i framtiden  
  
 och förutsättningarna för det långsiktiga bevarandet av SBLA:s  
  
 analoga samlingar. Här är det frågan om migrering som står i förgrunden.  
  
 Utredningen uppger att Jones analoga samlingar omfattar  
  
 mer än 4,7 miljoner timmar speltid av ljud och rörliga bilder.  
  
 Materialet finns på mer än 50 olika, sinsemellan icke kompatibla  
  
 ljud- och videosystem. Det är bara genom att överföra inspelningarna  
  
 till digitala format och nya bärare som informationen kan  
  
 bevaras för framtiden.  
  
 För att kunna hantera hela denna enorma uppgift har SBLA  
  
 förberett för digitala masslagringssystem, idag en prototyp som  
  
 skulle kunna användas som en stomme att bygga på. Tanken är att  
  
 migreringen skall kunna utföras med ett minimum av manuella  
  
 insatser. För att rädda samlingarna är det enligt utredningen  
  
 nödvändigt att starta en storskalig digitaliseringsprocess och medel,  
  
 10 miljoner kr, har också enligt förslagen i forskningspropositionen  
  
 anslagits för detta ändamål.  
  
 Planerna kompliceras dock av att banden med upptagningar  
  
 måste vara av god kvalitet om det skall vara möjligt att genomföra  
  
 migreringen utan manuella insatser. Så är tyvärr inte alltid fallet.  
  
 Utredningen pekar på att det finns ett väl utbyggt samarbete  
  
 mellan i första hand SLBA, Filminstitutet och radio- och TVbolagen.  
  
 Alla tre utredningarna tar upp samarbetet inom ABM-området  
  
 och yttrar sig mycket positivt om detta. Utredningarna konstaterar  
  
 alla att de olika delområdena har likartade problem när det gäller  
  
 informationshanteringen som gör att samverkan är naturlig. Ingen  
  
 av utredningarna har några egna förslag om ABM-samverkan eller  
  
 hänvisar till något arbete inom ramen för samverkan som lösning  
  
 för något av de problem som utredningen behandlar. Däremot har  
  
 alla utredningarna separata förslag till bevarandeplaner för arkivhandlingar,  
  
 böcker respektive ljud- och bildupptagningar. 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 179  
  
 Går man till ABM-rapporten så innehåller den dels förslag som  
  
 om de genomfördes skulle få en synnerligen ingripande betydelse  
  
 på myndigheternas arbete. Det gäller t.ex.  
  
  ett nationellt ramverk för digitalisering med gällande riktlinjer  
  
 och rekommendationer samt godkända standarder,  
  
  en nationell plan för digitalisering,  
  
  en nationell plan för insamling av digitalt material,  
  
  en nationell plan för långsiktigt bevarande av digitalt material  
  
  en nationell namndatabas samt  
  
  forskning och utbildning inom ABM-området  
  
 Därutöver är förslagen inriktade mot bl.a. övergripande strategisk  
  
 planering och samordning på nationell och internationell nivå. I  
  
 den verksamhet som redovisas på KB:s hemsida om myndigheternas  
  
 fortsatta gemensamma arbete har dock denna planering ännu  
  
 inte kommit så långt.  
  
 Den bild som utredningarna sammantaget förmedlar är mycket  
  
 tänkvärd. Diskrepansen mellan lovorden över vikten av ABMsamarbete  
  
 och bristen på konkreta förslag är påfallande. I stället har  
  
 alla tre utredningarna arbetat med perspektiv som i sak dels måste  
  
 betecknas som både starkt centralistiska med fokus på de centrala  
  
 verken och starkt inomsektoriella – det är Riksarkivets, KB:s och  
  
 SLBA:s möjligheter att hantera problemen inom respektive  
  
 ansvarsområde som helt dominerar perspektivet.  
  
 Inom kulturområdets informationshantering har vi att göra med  
  
 en kedja som bygger på länkarna insamling, lagring/bevarande och  
  
 spridning/tillgängliggörande. I alla tre utredningarna ligger tyngdpunkten  
  
 entydigt på det mellersta ledet. Perspektivet på insamlingen  
  
 är i första hand det legala – arkivlagen och lagen om pliktexemplar  
  
 av dokument (pliktlagen) reglerar således strömmen av  
  
 information till myndigheternas depåer. För alla tre utredningarna  
  
 blir då frågan om insamlingen bör begränsas genom lagändringar  
  
 som minskar myndigheternas respektive publicistföretagens leveranser.  
  
 Därutöver finns förvisso en diskussion om kompletterande  
  
 insamling via enskilda arkiv (Riksarkivet), via nerladdning av hemsidor  
  
 (KB) och via viss insamling av upptagningar utanför pliktlagens  
  
 ramverk.  
  
 För Bevara ljud och rörlig bild är insamling utöver pliktlagens  
  
 regelverk enbart en fråga om Jones inspelningar av radio- och  
  
 TV-program. 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 180  
  
 Frågor om informationsspridning och tillgängliggörande av  
  
 informationen ges utrymme i alla de tre utredningarna men dessa  
  
 frågor är trots allt inte lika centrala som bevarandefrågan. Ingen av  
  
 utredningarna tar upp frågan om den betydelse som organisationer  
  
 utanför den egna sektorn här kan ha, t.ex. specialsamlingar inom  
  
 ABM-området. Ett undantag är Arkiv för alla som diskuterar  
  
 Språk- och folkminnesinstitutets (SOFI) betydelse för de etniska  
  
 minoritetsspråken.  
  
 Nu är det givetvis inte utan anledning som utredningarna fått  
  
 den inriktning de har. Direktiven har styrt och självfallet är informationslagringsfrågorna  
  
 betydelsefulla. Jag är också fullständigt  
  
 ense med utredarna om betydelsen av starka och kompetenta  
  
 ämbetsverk av det slag som Riksarkivet, KB och SLBA representerar.  
  
 Men mot utredningarnas, som jag ser det, relativt ensidiga  
  
 fokusering på de centrala myndigheterna, på bevarandeaspekten  
  
 och på strikt sektoriella avgränsningar bör ändå resa vissa invändningar.  
  
 Utredningarnas perspektiv korresponderar sedan på ett speciellt  
  
 sätt med de centrala myndigheternas ABM-rapport. Även om  
  
 avsikten med den rapporten uttryckligen är att tvära över sektorsgränserna  
  
 så kan den också tolkas som att samverkan tycks ha en  
  
 tendens att stanna vid den principiella nivån. Härifrån synes ABMsamarbetet  
  
 nu ha vissa svårigheter att komma vidare.  
  
 Mina intervjuer med myndighetscheferna har dock varit betydligt  
  
 mera uppmuntrande, i vart fall när det gäller synen på specialsamlingarna.  
  
 Från Riksarkivets (riksarkivarien Nichols)  
  
 sida har således framhållits2 att man gärna ser att en stabil samlingsinstitution  
  
 inom scenområdet kan svara för en depåfunktion  
  
 även för myndighetsarkiv inom scenområdet. Riksarkivet samverkar  
  
 gärna med och stöder en sådan verksamhet. Jag uppfattar att  
  
 man inom Riksarkivet är väl medveten om att specialarkiven, på  
  
 samma sätt som folkrörelsearkiven och näringslivsarkiven fungerar  
  
 som viktiga fönster ut i olika samhällsområden för arkivväsendet.  
  
 Men man kan inte driva arkiv, utan depåer och det vet man inom  
  
 Riksarkivet.  
  
 Från KB:s (riksbibliotekarie Ray) sida3 understryks  
  
 framför allt två förhållanden som avgörande för framtidens bibliotek.  
  
 Det ena är IT-revolutionens genomslag. Det är Sahlins uppfattning  
  
 att det bara är en tidsfråga innan läsande från skärmen blir  
  
 2 Intervju 2005-12-16.  
  
 3 Intervju 2006-01-17. 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 181  
  
 lika vanligt som läsandet i bok  och sedan vanligare. Därför är  
  
 bibliotekens framtid ett öppet scenario.  
  
 För dagens bibliotek gäller att kundperspektivet, perspektivet på  
  
 läsaren och låntagaren, tvingar fram rationalisering och standardiserade  
  
 system. I dag är Lawrence ett central system medan de enskilda  
  
 biblioteken har lokala lösningar i sina biblioteksdatasystem. Trenden  
  
 går mot gemensamma lösningar – av kostnads- och effektivitetsskäl.  
  
 Hos KB och Bailey har jag inte mött KB-utredningens tendens  
  
 att avgränsa ett sektoriellt biblioteksväsende, utan tvärt om en  
  
 öppenhet mot bibliotekslösningar inom ramen för t.ex. ABMsamverkan  
  
 och inom ABM-institutioner. Det avgörande är i stället  
  
 att biblioteket får en tillräcklig storlek eftersom det är bara då som  
  
 det kan fylla forskningsbibliotekets funktioner ordentligt gentemot  
  
 användarna. Att biblioteken måste ha en viss storlek för att kunna  
  
 fungera på en tillfredställande professionell nivå är också något som  
  
 KB-utredningen understryker. Enligt Riksbibliotekarien är därför  
  
 ett samlat scen- och musikbibliotek ett bra förslag medan ett  
  
 separat scenbibliotek inte är det. Dagens bibliotek inom Teatermuseum  
  
 och Dansmuseet har inga förutsättningar att fungera  
  
 trovärdigt inom biblioteksväsendet.  
  
 När det gäller SLBA (GD King) har jag här mött  
  
 uppfattningen att informationslagringen av ljud- och bildupptagningar  
  
 bäst sker hos det centrala verket4. Här finns den utrustning  
  
 och den tekniska kompetens som krävs för handhavandet. SBLA  
  
 tar också sedan länge emot bildupptagningar från sceninstitutioner  
  
 och förvarar sådana från t.ex. Fria Proteaterns föreställningar.  
  
 SBLA har avtal med Riksteatern som löpande lämnar sina föreställningsupptagningar  
  
 till SBLA. Detta sker utanför pliktlagens  
  
 regelverk. Av Jones totala samlingar är totalt ca 5 procent upptagningar  
  
 relaterade till scenkonsterna.  
  
 När ljud- och bildupptagningar idag används för forskningen  
  
 sker det fortfarande huvudsakligen genom fjärrlån och SBLA  
  
 behöver därför ha ett nätverk av fjärrlånesinstitutioner som kan  
  
 förmedla upptagningarna till låntagarna. I dag finns ett 30-tal  
  
 institutioner, främst universitets- och länsbibliotek som sköter den  
  
 uppgiften. Att också Scen- och Musiksamlingarnas bibliotek kan  
  
 fungera på detta sätt är angeläget. SLBA och Serrano delar  
  
 således det centralistiska perspektivet som finns i Bevara ljud och  
  
 4 Intervju 2006-03-29. 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 182  
  
 rörlig bild när det gäller lagring och bevarande av informationen,  
  
 men kompletterar detta med att understryka betydelsen av lokala  
  
 stationer för informationsförmedlingen.  
  
 Det bör påpekas att även om det redan är tekniskt möjligt att  
  
 förmedla ljud- och bildupptagningar över nätet så kommer upphovsrätten  
  
 sannolikt att lägga hinder i vägen för detta. Särskilt i  
  
 fråga om bildupptagningar kommer sannolikt utvecklingen att bli  
  
 att upptagningar av t.ex. sceniska framföranden bara kan visas på  
  
 biblioteken – likt referenslitteraturen kommer de inte att finnas  
  
 tillgängliga för hemlån (eller egen nedladdning).  
  
 När det slutligen gäller föremål och kulturminnen så blir på de  
  
 grunder jag redan pekat på diskussionen om insamling, centrala  
  
 lösningar och förmedling delvis en annan. Museerna är till skillnad  
  
 mot arkiv- och biblioteksväsendena huvudsakligen ämnesmässigt  
  
 organiserade. Därför har diskussionen om centraliserade kontra  
  
 decentraliserade strategier en delvis annan inriktning. Vilket  
  
 museum skall samla vilka föremål och var skall museet vara lokaliserat.  
  
 9.3 Slutsatser om specialsamlingar  
  
 Den givna översikten över ABM-området har här inte kunnat göras  
  
 annat än förhållandevis rapsodisk. Redovisningen kan mycket väl  
  
 kritiseras för att inte ge en rättvisande helhetsbild av förhållandena.  
  
 Det är ändå min förhoppning att utredningen lyckats fånga något  
  
 av det som kan uppfattas som inte bara väsentliga frågor inom  
  
 området, utan också något av tendenserna ifråga om hur man inom  
  
 arkiv- och biblioteksväsendena söker hantera och lösa dem.  
  
 Utredningen drar följande slutsatser i relation till förslaget om  
  
 Scen- och musiksamlingar.  
  
  ABM-samverkan tenderar att reduceras till en fråga om samarbete  
  
 kring digitalisering av information. I övrigt lider det av  
  
 brist på konkretion. De centrala sektorsmyndigheterna har  
  
 svårt att ta samverkansfrågorna från den principiella till den  
  
 operativa nivån. Utredningsväsendet tenderar att konservera  
  
 sektorsgränserna i stället för att överbrygga dem. Därför är det  
  
 kulturpolitiskt viktigt med en organisation som inom sitt  
  
 ansvarsområde har ABM-samverkan inbyggt i själva grundformen  
  
 för sitt uppdrag och sin verksamhet. Statens musiksamlingar  
  
 är en sådan kulturmyndighet. Ett breddat uppdrag 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 183  
  
 som omfattar även scenkonsterna kan innebära att myndigheten  
  
 kan bli än mera intressant för kulturområdets förvaltnings  
  
 utveckling.  
  
  Lagstiftningen – arkivlagen och pliktlagen – gör att kulturområdets  
  
 centrala myndigheter för informationshantering koncentreras  
  
 till den information som enligt lagarna levereras till  
  
 myndigheterna. Därför är det viktigt med organisationer som  
  
 komplementärt arbetar med uppsökande informationshantering,  
  
 inte bara inom föremålsområdet, utan även inom arkiv och  
  
 bibliotekssektorerna. För scen- och musikområdet är det  
  
 uppsökande informations- och dokumentationsperspektivet  
  
 nödvändigt. Förslaget om Scen- och musiksamlingarna är  
  
 utformat så att den organisationen skall passa för detta arbetssätt 
  
 .  
  
  Jag är ense med utredningarna om att de organisationer som på  
  
 statens uppdrag skall arbeta professionellt med arkiv, bibliotek  
  
 och föremålssamlingar, deras uppbyggnad, bevarande och  
  
 förmedling, måste ha en viss storlek och styrka för att vara trovärdiga.  
  
 Det betyder t.ex. att en organisation som skall arbeta  
  
 över hela ABM-området måste ha trovärdighet inom alla delområdena,  
  
 dvs. arkiv, bibliotek och föremålssamlingar. Genom  
  
 att sammanföra de olika scen- och musiksamlingarna skapas en  
  
 organisation med den kritiska massa som behövs. Däremot tror  
  
 jag inte att så små institutioner som dagens Teatermuseum och  
  
 Dansmuseet kan få den erforderliga trovärdigheten.  
  
  Det är viktigt med en stark central aktör av den art som SLBA  
  
 representerar när det gäller den viktiga och svåra frågan om  
  
 migrering av analoga ljud- och bildupptagningar. Jag är dock  
  
 inte övertygad om klokskapen i att lägga hela ansvaret för ett  
  
 samlat migreringsprojekt på SLBA, om än i samarbete med  
  
 SVT. Det kan mycket väl vara så att olika och mindre områden,  
  
 som t.ex. scenkonsterna, bättre kan finna lösningar på sina  
  
 migreringsfrågor i decentraliserade modeller. Även om dagens  
  
 teknik skulle peka mot att ett samlat migreringsprojekt är att  
  
 föredra, så kan också mycket väl teknikutvecklingen ta andra  
  
 riktningar. Decentraliserade lösningar, som den Folkmusikens  
  
 hus i Rättvik erbjuder, kan visa sig bli viktiga alternativ.  
  
  Myndighetscheferna för Riksarkivet, KB och SLBA pekar alla  
  
 på den betydelse som en specialorganisation av Scen- och 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 184  
  
 musiksamlingarnas art kan ha för att tillgängliggöra samlingarna  
  
 för användarna. Scen- och musiksamlingarna bör också, ha  
  
 en särskild tonvikt på att fungera som en mötesplats för olika  
  
 intressenter i den information som samlingarna representerar.  
  
  Slutligen är perspektivet i utredningarna som jag hänvisat till  
  
 att arkiven och bibliotekens uppgifter är att utgöra en infrastruktur  
  
 för forskningen ett synsätt som också finns i propositionen  
  
 Forskning för ett bättre liv5. Svensk forskningspolitik  
  
 har länge byggt på tanken att utförandet av forskning bör  
  
 koncentreras till lärosätena och den funktionsuppdelning  
  
 mellan universitet och kulturinstitutioner som finns idag är en  
  
 konsekvens av denna tanke. Utan för den skull ifråga sätta  
  
 modellen som sådan finns det emellertid skäl att granska om  
  
 dess tillämpning har blivit till alla delar lyckosam för den  
  
 humanistiska forskningen.6 En organisation som Scen- och  
  
 musiksamlingarna som jag ser det ha förmåga att utföra egen  
  
 forskning. Så bygger man sannolikt bäst upp och vidmakthåller  
  
 även förmågan att stödja annans forskning.  
  
 9.4 Utredningar och samtidsdokumentation  
  
 Det finns idag flera initiativ inom scenområdet när det gäller att på  
  
 olika sätt dokumentera utvecklingen inom konstarterna. Riksbankens  
  
 Jubileumsfond har stött flera projekt med denna inriktning.  
  
 Det gäller bl.a. digitalisering av Dramatens videodokumentationer,  
  
 dokumentation av Kungl. Operans scenografi- och teatermodeller,  
  
 Teatermuseums metodprojekt för dokumentation av  
  
 scenkonst (alla 2002), Filminstitutets projekt Bass  
  
 Interface (2003) och dokumentation av Kungl. Operans historiska  
  
 teaterkostymer (2005).  
  
 Inom dansens område kan nämnas det projekt med målet att  
  
 bygga upp ett webbaserat rörelsearkiv som med s.k. motion  
  
 capture-teknik syftar till att dokumentera samtidsdansens uttryck  
  
 med digital teknik. Projektet drivs idag i anslutning till Musikhög5  
  
 Prop. 2004/05:80.  
  
 6 Frågan har behandlats av undertecknad i en särskild PM till Utbildnings- och  
  
 kulturdepartementet, Kulturområdets forskningsstöd, daterad 2005-02-15. Utgångspunkten  
  
 för val av forskningspolitisk modell bör vara förväntningen på forskningens resultat, inte  
  
 omsorg om institutionerna. 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 185  
  
 skolan vid Luleå tekniska universitet med stöd från bl.a. Stiftelsen  
  
 Framtidens kultur och Statens kulturråd.  
  
 Dramatikerförbundet driver, också med stöd av Kulturrådet, en  
  
 digital pjäsbank. Vi har tidigare (avsnitt 2.4.2) berört Teaterårsboken,  
  
 både behovet av en sådan årlig publikation som speglar  
  
 scenkonsternas utveckling och problemen med att hitta långsiktigt  
  
 finansiering och huvudman för projektet. Fler exempel än dessa  
  
 kan nämnas.  
  
 Man bör säkert inte ha ambitionen att samla alla projekt av  
  
 denna art inom Scen- och musiksamlingarna. Tvärt om är det en  
  
 styrka för kunskapsutvecklingen att det finns många och olika  
  
 aktörer som både kan ta egna initiativ och driva sina egna projekt.  
  
 Däremot saknas det idag uppenbarligen en aktör inom scenområdet  
  
 som naturligen kan ta huvudmannaskapet för de projekt som  
  
 behöver ha en hemvist och som är professionellt inriktad på frågor  
  
 om utredningar och samtidsdokumentation inom scenkonsterna.  
  
 Det behövs också någon som kan ha överblick över helheten och  
  
 de olika initiativ som tas. Flera av dem som har intervjuats för  
  
 utredningen har efterlyst just en sådan organisation. Scen- och  
  
 musiksamlingarna bör ha förmågan att både kunna svara för  
  
 arbeten av den aktuella arten, men också kunna stå som värd för  
  
 projekt med extern finansiering och externa krafter som behöver  
  
 en plattform och bas för sitt arbete.  
  
 9.5 Insamling och utlån av föremål  
  
 Det är viktigt att Scen- och musiksamlingarna kan arbeta långsiktigt  
  
 och strategiskt när det gäller insamling av föremål till  
  
 samlingarna. Samlingarna bör kunna spegla både vad som är typiskt  
  
 för scenkonsterna under olika skeden liksom fånga in det som  
  
 innebär viktiga steg i den konstnärliga utvecklingen.  
  
 Många sceninstitutioner har emellertid ambitionen att själva ta  
  
 hand om samlingar som efter hand byggts upp i verksamheten. Det  
  
 finns absolut ingen anledning att invända sådana ambitioner som  
  
 ofta är uttryck för önskemål om att utveckla institutionens identitet.  
  
 Men det behövs också, som nämnts, behov av en överblick  
  
 som gäller inte bara de enskilda institutionerna, utan scenkonsterna  
  
 som helhet.  
  
 I direktiven till utredningen nämns möjligheterna att sceninstitutionernas  
  
 biutrymmen såsom foajéer och andra lokaler utnyttjas för 
  
 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68  
  
 186  
  
 mindre utställningar. Detta är i hög grad lämpligt. Scen- och  
  
 musiksamlingarna bör stödja institutionerna med föremålslån till  
  
 sådana utställningar. Jag har tidigare behandlat frågan om  
  
 Marionettmuseets samlingar och Stockholms Stadsteater som ett  
  
 exempel på denna typ av samverkan.  
  
 Erfarenhetsmässigt så kan det emellertid mycket väl hända att  
  
 institutioner som byggt upp egna samlingar förr eller senare inte  
  
 längre tycker sig ha möjlighet att härbärgera dem. Då är det viktigt  
  
 att sådana inslag i dem som hör hemma i den nationella samlingen  
  
 också förs dit och inte säljs eller avyttras på annat sätt. Jag tror  
  
 därför att det kan vara en god ordning att Scen- och Musiksamlingarna  
  
 redan i förväg identifierar denna typ av föremål i institutionernas  
  
 samlingar och träffar överenskommelser med de om att  
  
 de lämnas till den nationella samlingen om institutionen inte längre  
  
 själv vill ha hand om dem.  
  
 Motsvarande överenskommelser kan med fördel göras när det  
  
 gäller enskilda arkiv som finns hos privata eller offentliga sceninstitutioner.  
  
 9.6 Regional verksamhet  
  
 Utredningen har utgått från att organisationen för scensamlingarna  
  
 skall finnas i Stockholm. Detta följer av anknytningen till Musiksamlingarna.  
  
 I övrigt gäller att scenkonsterna och deras organisationer  
  
 har en markant tyngdpunkt på Stockholm och Stockholmsområdet.  
  
 Det samspel och den samverkan med branschorganisationerna  
  
 som jag pekat ut som en viktig del av scensamlingarnas  
  
 verksamhet understryker också vikten av att samlingarna har  
  
 samma lokalisering.  
  
 Det bör dock understrykas att myndighetens ansvar för scenkonsternas  
  
 dokumentation och samlingar bör gälla hela scenkonsterna  
  
 i hela landet. Detta är ett av de områden där de hittillsvarande  
  
 museerna inte kunnat arbeta med tillräcklig bredd. Också  
  
 de många scensamlingar av olika dignitet runt om i landet (jfr  
  
 bilagan 3) bör vara en angelägenhet för Scen- och Musiksamlingarna  
  
 såtillvida att organisationen efter förmåga bör biträda och stödja  
  
 dessa verksamheter. Inom Göteborgs stadsmuseum finns en teaterhistorisk  
  
 verksamhet som sedan länge varit en samarbetspartner till  
  
 Teatermuseum. 
  
 SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna  
  
 187  
  
 Med utgångspunkt från de samlingar som finns i den privata  
  
 samlingen för landsortsteater i Eskilstuna har jag övervägt möjligheten  
  
 att delar av Scen- och Musiksamlingarnas föremålsdepåer kan  
  
 lokaliseras utanför Stockholm. Den frågan har jag dock inte närmare  
  
 kunnat penetrera.  
  
 Utredningen erinrar slutligen vad som tidigare (avsnitt 8.2) har  
  
 anförts om Folkmusikens Hus i Rättvik som en samverkanspartner  
  
 till Scen- och musiksamlingarna. Detta kan t.ex. gälla migrering av  
  
 analoga ljud- och bildupptagningar.  
  
 9.7 Internationella aspekter  
  
 Det finns ett ganska stort antal institutioner för sceniska samlingar  
  
 i Västvärlden. Utmärkande för de flesta är att de arbetar med samlingar  
  
 som omfattar såväl handlingar och litteratur som föremål.  
  
 Likaså har många av de stora opera- och teaterhusen egna samlingar.  
  
 Bland de mera framträdande samlingsinstitutionerna kan  
  
 nämnas Theater Instituut Nederland i Amsterdam och Franklin  
  
 Theatermuseum München.  
  
 När jag tagit del av dom institutionernas presentationsmaterial  
  
 har jag fått intrycket att den verksamhet som de bedriver i hög grad  
  
 anknyter till uppgifterna för en samlingsinstitution som enligt den  
  
 här förda diskussionen.  
  
 Det hade självfallet varit av värde för utredningen att utveckla de  
  
 internationella perspektiven liksom att studera förebilderna i andra  
  
 länder. Här har dock utredningstiden satt gränserna och jag har  
  
 prioriterat att sätta mig in i svenska förhållanden. Allmänt sett är  
  
 det dock naturligtvis så att scenkonsterna i många hänseenden  
  
 utvecklas oberoende av nationsgränserna. De är i hög grad internationella.  
  
 Detta gör att en samlingsinstitution för detta ämnesområde  
  
 måste arbeta utifrån ett internationellt perspektiv. Samma  
  
 sak gäller med samma självklarhet för musikens område. 
  
 189  
  
 10 Organisation, bemanning, lokaler  
  
 och ekonomi  
  
 Mina slutsatser, bedömningar och förslag:  
  
  Mitt förslag om att samordna samlingsverksamheten för  
  
 scenkonsterna med Statens musiksamlingar innebär att  
  
 behovet av resurser för ledningsorganisation och administrativt  
  
 stöd för scenverksamheten kan tillgodoses inom  
  
 ramen för Musiksamlingarnas resurser. Scen- och musikverksamheterna  
  
 bör i långa stycken kunna integreras  
  
 organisatoriskt. I stället kan resurser avsättas för verksamhetens  
  
 fackkompetenser.  
  
  Scensamlingarnas utställningar bör koncentreras till Dansmuseets  
  
 lokaler i kv Vinstocken. Dessa bör inte längre  
  
 inrymma magasin, arkiv eller bibliotek. Scensamlingarnas  
  
 föremålssamlingar bör huvudsakligen förläggas till Svensk  
  
 Museitjänst i Munkhättan, Tumba.  
  
  Scensamlingarnas arkiv och bibliotek för få nya lokaler som  
  
 ger verksamheten anknytning till användarna.  
  
  Ett bemanningsbehov om ca 20 befattningar beräknas.  
  
  Totalt beräknas scenverksamheten därmed kosta 22,5 miljoner  
  
 kr, vilket innebär ett reformbehov av 3,5 miljoner kr  
  
 för att verksamheten skall kunna drivas med full professionalitet  
  
 och trovärdighet.  
  
  Därutöver har beräknats ett alternativ med en höjd ambitionsnivå  
  
 i fråga om museiutställningar för scenkonsten.  
  
 Detta alternativ kostar ytterligare fem miljoner kr.  
  
 Det här avsnittet behandlar frågor om organisation, bemanning och  
  
 lokaler för den föreslagna organisationen Scen- och musiksamlingarna.  
  
 Här kan inte resonemangen föras till en alltför detaljerad  
  
 nivå, men ambitionen är att kunna nå fram till åtminstone en  
  
 någorlunda säker uppskattning av vilka kostnader som organisationsförslaget  
  
 betingar. 
  
 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi SOU 2006:68  
  
 190  
  
 Utgångspunkten är således att kostnaderna i första hand skall  
  
 täckas av dels de befintliga anslagen till Teatermuseum och Dansmuseum,  
  
 dvs. totalt 15 miljoner kr (2006 års anslag), dels av  
  
 samordningsvinster med Statens Musiksamlingar Eftersom de  
  
 nuvarande verksamheterna vid Teatermuseum och Dansmuseet  
  
 sammantaget dock måste betecknas som underförsörjda så blir det  
  
 dock svårt att undvika vissa ökade kostnader därutöver – om  
  
 organisationen skall kunna ges en offensiv inriktning. Dessa blir  
  
 dock under alla omständigheter sammantaget lägre än om enbart  
  
 Teatermuseum och Dansmuseet, var för sig eller tillsammans,  
  
 skulle rustas upp till fullt fungerande museer. En särskild ambitionsfrågan  
  
 är om det nu är dags att skapa en mer samlad utställningsverksamhet  
  
 om scenkonsterna. En sådan har hittills saknats.  
  
 10.1 Musiksamlingarnas resursbehov  
  
 När det gäller Musiksamlingarna gäller att myndighetens nuvarande  
  
 budget innehåller påfallande lite disponibla medel för  
  
 löpande verksamhet, bara 2,6 miljoner kr. eller 5,1 procent av  
  
 budgeten. Ungefär den dubbla siffran borde ha varit rimligare. Som  
  
 ett allmänt riktmärke kan anges att driftsbudgeten för utställningsverksamheten  
  
 på ett museum av Musikmuseets art bör ligga kring  
  
 1,5 miljoner kr, bemanningen av baspersonal (utställningstekniker,  
  
 producent samt entrébemanning oräknad).  
  
 Däremot förefaller myndigheten ha en tillräcklig bemanning för  
  
 sina uppgifter och möjligen kan efter hand vissa omfördelningar  
  
 göras här. Min bedömning är att vissa resurser, ca 1 miljon kr.  
  
 behöver tillföras anslaget för att verksamheten skall kunna anses  
  
 tillfredställande finansierad.  
  
 10.2 Scen- och musiksamlingarnas organisation  
  
 Ledning  
  
 Formerna för en organisatorisk samordning har diskuterats med  
  
 Musiksamlingarnas ledningsgrupp och med chefen för Teatermuseum.  
  
 Med ledning av de synpunkter som då har förts fram kan  
  
 följande organisation skisseras. 
  
 SOU 2006:68 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi  
  
 191  
  
 Det behövs inga utökade ledningsfunktioner för den utvidgade  
  
 myndigheten. Den kan ledas av chefen för Musiksamlingarna.  
  
 Under honom/henne kan finnas tre eller fyra linjeavdelningar, en  
  
 för bibliotek och arkiv, en för samtidsdokumentation och utredningar  
  
 samt en för utställningar och föremålssamlingar. Alternativt  
  
 och kanske hellre görs en avdelning för utställningar och en för  
  
 föremålssamlingarna.  
  
 För myndighetens administrativa stöd svarar Musiksamlingarnas  
  
 kansli.  
  
 Förslaget innebär vidare att ansvaret för all arkiv- och biblioteksverksamhet  
  
 inom den utvidgade myndigheten samlas till en enhet.  
  
 Den får således ansvar även för de arkiv och bibliotek som finns i  
  
 de nuvarande Teatermuseum och Dansmuseet.  
  
 Utredningen beräknar inga nya resurser för ledningsfunktionerna  
  
 eller, efter viss tvekan, för kansliet. IT-stödet för den samlade  
  
 organisationen blir dock påfallande svagt om ingen förstärkning  
  
 här ges. En kostnad för detta beräknas således.  
  
 10.3 Lokalfrågor  
  
 Den föreslagna myndigheten disponerar med nuvarande förhållanden  
  
 följande lokaler:  
  
 Statens musiksamlingar:  
  
  I Bonnierhuset vid Torsgatan i Stockholm för arkiv, bibliotek,  
  
 läsesal/låneexpedition och kanslilokaler, 3 435 m2  
  
  Gamla Kronobageriet i Stockholm. Musikmuseets utställningslokaler  
  
 och kansli, 3 977 m2  
  
  I Munkhättan hos Svensk Museitjänst, Tumba. Magasin för  
  
 Musikmuseet, 1 700 m2  
  
 Sveriges Teatermuseum:  
  
  I Gäddviken, Nacka, för arkiv, bibliotek, föremålssamlingar,  
  
 vissa utställningsutrymmen och kanslilokaler, 1 425 m2  
  
  Drottningens/Tate Paviljong för museishop och tillfälliga  
  
 utställningar i anslutning till Drottningholmsteatern, ca  
  
 200 m2  
  
  Dammtorpsmagasinet på Lovö, magasin för museets kulissamling,  
  
 220 m2  
  
  Dragonstallet, Drottningholmsmalmen ett klimatiserat rum i  
  
 rummet för museets samlingar om 300 m2 
  
 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi SOU 2006:68  
  
 192  
  
 Dansmuseet  
  
  I fastigheten Vinstocken vid Gustaf Adolfs torg, lokaler för  
  
 utställningar, café, arkiv, bibliotek, föremålsmagasin och kansli,  
  
 1 865 m2  
  
 En ur vissa synpunkter optimal lösning på den föreslagna myndighetens  
  
 lokalfrågor kunde vara att samtliga funktioner fick en  
  
 samlad lokalisering som då borde ha ett publikt och centralt läge.  
  
 Detta behöver dock inte omfatta magasinen. Att knyta organisationen  
  
 till en sådan samlad lösning är emellertid inte realistiskt. I  
  
 stället är det bättre att diskutera lokalerna utifrån verksamhetens  
  
 olika funktioner och hur ett önskvärt läge kan jämkas samman med  
  
 de nuvarande förhållandena. En sådan diskussion antyds i det  
  
 följande.  
  
 En utgångspunkt för samtliga alternativ som tas upp är emellertid  
  
 att organisationen kan lämna Teatermuseums nuvarande lokaler  
  
 i Gäddviken. De fungerar inte för ett publikt utnyttjande av vare  
  
 sig arkiven eller biblioteket och än mindre för utställningar  
  
 Besöken till arkiven och biblioteket har således minskat drastiskt  
  
 sedan museet flyttade från Filmhuset. Som depå för samlingarna  
  
 spelar det geografiska läget mindre roll men hyran å andra sidan  
  
 orimligt hög, 2 000 kr/m2, vilket kan jämföras med hyresnivån i  
  
 Munkhättan som ligger kring halva priset. Av de 1 425 m2 som hyrs  
  
 i Gäddviken utnyttjar TM bara 659 m2 för de primära funktionerna  
  
 arkiv, bibliotek samt föremålsförvaring. Resten, 766 m2 används för  
  
 tjänsterum och övriga utrymmen. Detta innebär ungefär dubbelt så  
  
 stora kanslilokaler som utredningen uppskattat behövs för den nya  
  
 organisationen.  
  
 Det enda skälet att finnas kvar i Gäddviken skulle vara att  
  
 kostnaderna att bli löst från hyresavtalet blir så höga att det trots  
  
 allt blir mest ekonomiskt. Detta vore dock till men för verksamhetens  
  
 innehåll. Museet är bundet av ett kontrakt som löper till år  
  
 2021. Det torde vara förbundet med kostnader av att bryta kontraktet.  
  
 Dessa får avgöras i förhandlingar med Kungl. Operan och  
  
 Ap-fastigheter. Möjligheten att finna en ersättande hyresgäst är  
  
 givetvis viktiga i sammanhanget 
  
 SOU 2006:68 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi  
  
 193  
  
 10.3.1 Utställningar  
  
 För utställningsändamål kommer Scen- och musiksamlingarna att  
  
 disponera lokalerna i Gamla Kronobageriet och i kv. Vinstocken.  
  
 Det naturliga är att myndigheten åtminstone inledningsvis disponerar  
  
 Kronobageriet för utställningar orienterade mot musik och  
  
 kv. Vinstocken för scenkonst. Om man i ett senare skede vill  
  
 disponera lokalerna på annat sätt blir en fråga för myndighetens  
  
 ledning.  
  
 En kulturpolitiskt viktig fråga är om ett teater- eller scenkonstmuseum  
  
 i ordets publika mening nu skall komma till stånd –  
  
 drygt 80 efter Teatermuseums grundande eller drygt 60 år efter det  
  
 att museet blev en statlig stiftelse. Utredningens bedömning är att  
  
 det nu är dags att så blir fallet.  
  
 Problemet är dock att ytorna i kv. Vinstocken är förhållandevis  
  
 begränsade. I dag används har ca 1 000 m2 för utställningarna  
  
 (inklusive café 100 m2) och de är fördelade så att den tidigare  
  
 bankhallen används för Dansmuseets permanenta utställning  
  
 (480 m2) och de gamla bankvalven i källaren för tillfälliga utställningar  
  
 (415 m2). Dessa utrymmen räcker emellertid knappast till  
  
 för att också inrymma utställningar som baserar sig på Teatermuseums  
  
 samlingar. Dessa har också ett innehåll som gör att de  
  
 bör få en bra publik exponering. Härtill kommer även Marionettmuseets  
  
 samling (ovan avsnitt 10.1).  
  
 Utställningsytorna kan dock utökas om de utrymmen i kv. Vinstocken  
  
 som nu används för dels Mason de Maré Study center  
  
 (bibliotek och vissa arkiv i bottenplanet, 160 m2), dels föremålsmagasin  
  
 och arkiv i källarplanet (105 m2 + 93 m2). Dessa lokaler är  
  
 inte heller särskilt väl lämpade för sina ändamål. I nuvarande Dansmuseet  
  
 används vidare ca 130 m2 för kansliutrymmen. Om även  
  
 dessa huvudsakligen omdisponerade för utställningar så kunde  
  
 ytterliga ca 100 m2 vinnas, dvs. sammantaget ca 600 m2. Reservationer  
  
 måst här dock göras för kanslilokalerna kommunikationsmässigt  
  
 fungerar i förhållande utställningsutrymmena.  
  
 Bankhallen har tre våningars höjd i taket och blir därmed ett  
  
 mycket dåligt utnyttjat rum. Möjligen kan den förses med gallerier  
  
 som både kunde skapa en bättre rumsupplevelse och ge mer  
  
 utställningsyta, uppskattningsvis ca 270 m2. Sådana gallerier kommer  
  
 dock i direkt anslutning till Försvarsdepartementets kanslilokaler  
  
 varför det – oavsett om det är tekniskt eller kostnadsmässigt  
  
 möjligt  kan finnas invändningar som omöjliggör en lös 
  
 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi SOU 2006:68  
  
 194  
  
 ningen. Att närmare diskutera dessa frågor i betänkandet låter sig  
  
 dock inte göras.  
  
 Det skulle dock i och för sig vara möjligt att tillgodose behovet  
  
 av utställningar kring scenkonsterna i Dansmuseets nuvarande  
  
 lokaler om dessa så långt det alls är möjligt omdisponeras för  
  
 utställningsändamål. De tillkommande utrymmena blir dock måttliga  
  
 ca 600 m2 eller ca 870 m2 om en gallerilösning är genomförbar.  
  
 För förslaget talar att utställningarna sammantaget skulle vinna i  
  
 publik attraktivitet om de fick en större omfattning och mer innehåll  
  
 än Dansmuseets nuvarande utställningar.  
  
 Ett kompletterande alternativ till att inrymma hela utställningsverksamheten  
  
 i kv. Vinstocken kan vara att i stället beräkna nya  
  
 utställningsutrymmen även i anslutning till arkiv och bibliotek. Det  
  
 skulle i så fall handla om en form av basutställning om scenkonsterna.  
  
 En sådan skulle behöva en yta om uppskattningsvis  
  
 ca 1 000 m2. Aktuellt prisläge i Stockholms innerstad är 1 500– 
  
 2 000 kr m2. Det lägre kostnadsintervallet torde normalt förutsätta  
  
 att inga eller endast måttliga investeringar i specialanpassning av  
  
 lokalerna behöver göras. Grovt räknat blir den tillkommande lokalkostnaden  
  
 för detta alternativ dock 1,5 á 2,0 miljoner kr/år.  
  
 Att presentera ytterligare faktiska alternativ för utställningslokalernas  
  
 lokalisering anser jag inte vara möjligt inom ramen för  
  
 utredningsuppdraget. Sonderingar under hand anger emellertid att  
  
 frågan bör kunna lösas om organisationen ges en rimligt betalningsförmåga.  
  
 Utställningspaviljongen på Drottningholm bör bibehållas för sitt  
  
 ändamål. Det är angeläget att den iordningställs och får uppvärmning  
  
 så att den kan brukas utan risk för de samlingar som exponeras  
  
 där. Lokalen bör dock inte som nu användas för allmänna  
  
 teaterhistoriska utställningar, utan specifikt inriktas på Drottningholm  
  
 och gärna även innehålla kringinformation till föreställningarna  
  
 där. Utredningen räknar med att kostnaden för lokalen även  
  
 fortsättningsvis bestrids av Fastighetsverket inom ramen för förvaltningen  
  
 av Drottningholms slott.  
  
 10.3.2 Arkiv och bibliotek  
  
 Det vore angeläget att kunna lokalisera Teatermuseums arkiv och  
  
 bibliotek tillsammans med Musiksamlingarna. Det gäller både ur  
  
 låntagarnas/forsklarna synpunkt och utifrån önskemålet att kunna 
  
 SOU 2006:68 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi  
  
 195  
  
 bemanna enheten så rationellt som möjligt. Utrymme finns i  
  
 Bonnierhuset men hyreskostnaden per m2 blir sannolikt högre än  
  
 acceptabelt. Frågan torde få övervägas i särskild ordning. En alternativ  
  
 lokalisering för arkiv och bibliotek skulle kunna vara t.ex. i  
  
 anslutning till universitetet i Frescati eller till området vid Valhallavägen  
  
 med närhet till Dramatiska Institutet och Filminstitutet.  
  
 Kontakter med Akademiska Hus har tagits i denna fråga.  
  
 För arkiv och bibliotek, inklusive Dansmuseets samlingar,  
  
 behövs uppskattningsvis ca 800 m2, beräknat utifrån de ytor som  
  
 disponeras idag. I siffran igår ytor för expedition, forskarsal och  
  
 studieutrymmen. Dansmuseets arkiv och bibliotek förvaras dock i  
  
 dag inte i kompaktorsystem. Om de fick sådan förvaring kan  
  
 utrymmet minskas med ca 100 m2. En hyresnivå om 1 500 kr/m2  
  
 för 800 m2 ger en årshyra om 1,2 miljoner kr. En hyra om  
  
 2 000 kr/m2 ger en årshyra om 1,5 miljoner kr.  
  
 10.3.3 Föremålsmagasin  
  
 Med utgångspunkt från nuvarande förhållanden behöver  
  
 organisationen 1 100 m2 för Teatermuseums, Dansmuseets och  
  
 Marionettmuseets nuvarande samlingar. Härvid har utredningen  
  
 räknat med att Dansmuseets magasin i kv. Vinstocken omdisponeras  
  
 för utställningar (jfr ovan). Teatermuseums magasin i Dammtorp  
  
 och Dragonstallet kan dock behållas och vilket ger 330 m2.  
  
 Detta förutsätter emellertid att Dammtorpsmagasinet rustas upp  
  
 och tätas. Möjligen behöver det också kunna värmas upp. Jag  
  
 räknar också med att bara hälften av den kulissamling som idag  
  
 förvaras i magasinet sedan kan rymmas där. Om det visar sig alltför  
  
 kostsamt att rusta upp Dammtorpsmagasinet så tillkommer alltså  
  
 ett ytterligare behov om 200 m2.  
  
 Primärt uppskattas emellertid behovet av ytterligare magasin  
  
 (utöver Dammtorp och Dragonstallet) till 600 m2. Siffran inkluderar  
  
 utrymmen för vårdinsatser m.m. Samlingen bör lokaliseras till  
  
 Svensk Museitjänst i Munkhättan. Här torde kostnaden variera  
  
 ligga på upp till 1 000 kr/m2 (för lokaler med högsta takhöjd).  
  
 Totalt beräknas en magasinskostnad om 600 tkr/år. 
  
 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi SOU 2006:68  
  
 196  
  
 10.3.4 Kanslilokaler  
  
 Bemanningen för Scen- och Musiksamlingarnas scendel uppskattas  
  
 till ca 20 tjänster (jfr nedan 12.4). För scensamlingarnas  
  
 kanslilokaler, utöver vad som tillgodoses inom ramen för ovanstående  
  
 utrymmesuppskattningar, beräknas schablonmässigt en yta  
  
 om 240 m2 för arbetsplatser (12 m2 per arbetsplats) och en yta om  
  
 150 m2 för övriga utrymmen, sammanträdesrum etc. Dvs. sammanlagt  
  
 390 m2. Kostnaden i intervallet 1 500–2 000 kr/m2 blir då  
  
 585 tkr á 700 kr/år.  
  
 En tabellsammanställning över de ytor på vilka beräkningarnas är  
  
 grundade finns i tabell 10, nedan.  
  
 Tabell 10 Sammanställning av Scensamlingarnas behov av lokalytor  
  
 Funktion Yta m2 Kostnad – Anmärkning  
  
 Arkiv o bibliotek  
  
 TM bokmagasin, entresolerat 280  
  
 Kung. Teatrarnas arkiv 97  
  
 TM:s Fotoarkiv 62  
  
 Exp, forskarsal, läserum 100  
  
 Dansmuseet, RdM  
  
 studycentre  
  
 160  
  
 Dansmuseets arkiv 93  
  
 Tot 792 1 200–1 500 tkr/år  
  
 Kansli  
  
 Ca 20 arbetsplatser (1923) 240  
  
 Övr. ytor 150  
  
 Tot 390 585–700 tkr/år  
  
 Föremål  
  
 TM, Dragonstallet, div. Ca 130 Dragonsstallet (hyra 0 kr)  
  
 TM, kulissamling Ca 200 Dammtorp (hyra 0 kr.)  
  
 Ca 300 Tumba  
  
 TM, nuv, Gäddviken Ca 100 Tumba  
  
 Marinettsamlingen Ca 75 Tumba  
  
 Dansmuseet föremål Ca 105 Tumba  
  
 Pack- och vårdrum Ca 25 Tumba  
  
 Tot 935 Hyra Tumba ca 600tkr/år  
  
 Utställningar  
  
 Dansmuseet, nuv. övr hallen 480  
  
 Dansmuseet, nedre hallen 415 
  
 SOU 2006:68 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi  
  
 197  
  
 Funktion Yta m2 Kostnad – Anmärkning  
  
 Dansmuseet café 100  
  
 Omdisponeras Dansmuseet 470 Studycentre 160, magasin 105, arkiv 93,  
  
 kansli 112 (av bef. 130)m2  
  
 (Gallerier? 270)  
  
 Tot 1 465 4 130 tkr/år = Dansmuseet nuv. hyra i  
  
 Vinstocken  
  
 Särskild scenutställning 1 000 1 500–2 000 tkr  
  
 10.4 Bemanning  
  
 Med utgångspunkt från diskussionen i betänkandet om uppgifterna  
  
 för en samlingsorganisation för scenkonsterna bör fungera görs  
  
 följande uppskattningar om bemanningsbehovet. Utredningen  
  
 beräknar inga resurser för ledning och administration, utan räknar  
  
 med att detta kan täckas inom ramen för Musiksamlingarna. Kostnadsuppskattningarna  
  
 baseras på att jag beräknar en lönekost nad  
  
 om 500 tkr/år för en handläggartjänst och 350 tkr /år för en  
  
 assistenttjänst.  
  
 Till kansli  
  
 1 IT-tekniker  
  
 Till arkiv och bibliotek  
  
 2 bibliotekarier  
  
 1 biblioteksassistent  
  
 1 arkivarie  
  
 1 arkivassistent  
  
 1 bildarkivarie  
  
 6 befattningar (2,7 miljoner kr)  
  
 Till dokumentationsverksamhet  
  
 1 forskningssekreterare  
  
 1 dokumentalist  
  
 1 utredare  
  
 3 befattningar (1,5 miljoner kr) 
  
 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi SOU 2006:68  
  
 198  
  
 Till föremålssamlingen  
  
 1 teaterintendent för scensamlingarna  
  
 1 dansintendent  
  
 1 konservator/föremålsvårdare  
  
 3 befattningar (1,5 miljoner kr.)  
  
 Till utställningsverksamhet i kv Vinstocken  
  
 1 platsansvarig kv. Vinstocken  
  
 3 assistenter, frontpersonal till utställningen  
  
 1 informatör/marknadsföringsansvarig  
  
 1 utställningsproducent  
  
 1 platsansvarig Drottningholm  
  
 7 befattningar (4 miljoner kr)  
  
 Till ev. ytterligare utställningsverksamhet (1,5 miljoner kr.)  
  
 1 platsansvarig  
  
 3 assistenter, frontpersonal till utställningen publikorganisationen  
  
 4 befattningar (1,5 miljoner kr)  
  
 Detta gör sammantaget 20 befattningar eller 24 om ett särskilt  
  
 ytterligare scenmuseum bör inrättas. Kostnaden för bemanningen  
  
 uppgår i det förra alternativet till 10 miljoner kr. och till 11,5 miljoner  
  
 kr. i det senare.  
  
 Jag har beräknat bemanningen med utgångspunkt från att Scen och  
  
 musiksamlingarna skall kunna ha full professionell trovärdighet,  
  
 byggd på grundlig kompetens, hos såväl scenkonsternas  
  
 aktörer som ABM-områdets. Därutöver finns i princip inget överskott.  
  
 Någon siffra kan vara tilltagen i överkant men en annan är  
  
 säkert beräknad i underkant. 
  
 SOU 2006:68 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi  
  
 199  
  
 10.5 Drift, övrigt  
  
 För driften av organisationen beräknas följande årliga kostnader  
  
 Tabell 11 Sammanställning av Scensamlingarnas behov av resurser för drift  
  
 Kostnadspost Belopp Anm.  
  
 Förvärv o vård av samlingarna 1 000 Tillkommer bidrag vänner o fond  
  
 Utställningar kv. Vinstocken 2 000  
  
 Särskild scenutställning 1 000 = högre ambitionsnivå  
  
 Samtidsdokumentation av scenkonsterna 500  
  
 Utredningar, viss forskning, publikationer 500 Inkl. Teaterårsboken  
  
 Maskiner, resor, varor 1 500 Enl.relationstal från Musiksaml.  
  
 Övr. personalkostnader, pensionsavsättningar 500 Enl. realtionstal från Musiksaml.  
  
 Summa 7 000  
  
 Tillkommer engångsvis, flyttkostnader 1 000  
  
 Sammanställningen omfattar inte kostnader för visningar av Drottningholm  
  
 eller för varurörlse eftersom dessa får antas balanserade  
  
 av intäkter.  
  
 10.6 Sammanställning av kostnader, finansiering  
  
 Kostnaderna kan nu summeras enligt följande intervall. Skillnaden  
  
 mellan den lägre och den högre kostnaden beror på till vilket pris  
  
 som lokaler kan anskaffas samt om en särskild scenutställning skall  
  
 organiseras, utöver vad som ryms i kv Vinstocken.  
  
 Tabell 12 Sammanställning av kostnaderna för Scensamlingarna  
  
 Ändamål Lägre kostnad Högre kostnad  
  
 Lokaler 6 515 8 930  
  
 Bemanning 10 050 11 550  
  
 Drift, övrigt 6 000 7 000  
  
 Summa 22 565 27 480  
  
 Kostnadsberäkningen kan jämställas med följande sammanställning  
  
 av Teatermuseums och Dansmuseets nuvarande finansiering. 
  
 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi SOU 2006:68  
  
 200  
  
 Tabell 13 Sammanställning av Scensamlingarnas intäkter  
  
 Statsbidrag Teatermuseum 7 107  
  
 Statsbidrag Dansmuseet 9 600  
  
 Summa 16 Wilkerson, Vinstocken 500  
  
 Överskott shop o café 700  
  
 Div intäkter 1 000  
  
 Summa 18 907  
  
 Differens alternativ högre -8 573  
  
 Differens alternativ lägre - 3 658  
  
 Sammantaget har de bägge museerna idag intäkter på ca 19 mil joner  
  
 kr. årligen, varav det sammanlagda stadsbidraget uppgår till  
  
 16,7 miljoner kr. Till intäkterna kan läggas ev. överskott från  
  
 Teatermuseums visningar av Drottningholm men här saknar jag  
  
 underlag.  
  
 Skillnaderna mellan de bägge alternativen lägre och högre är  
  
 5 miljoner kr. Av dessa hänför sig 4,5 miljoner kr till den ambitionshöjning  
  
 som ligger i om en särskild scenutställning, utöver  
  
 Vinstocken skall ordnas (lokaler 2 miljoner kr, bemanning 1,5 miljoner  
  
 kr. samt driftbudget 1 miljon kr.). Resten av differensen,  
  
 blott 0,5 miljoner kr beror på vilken nivå som hyreskontrakt för  
  
 nya arkiv-, biblioteks- och kanslilokaler kan träffas. Även om  
  
 samliga dessa lokaler träffas på den högre nivå – vilket jag inte  
  
 bedömer som troligt – så påverkar det kostnaden endast marginellt.  
  
 Avstår man från den särskilda scenutställningen så blir merkostnaden  
  
 för den nya organisationen ca 3,6 miljoner kr. I förhållande  
  
 till vad skattebetalarna får i utbyte av de nuvarande museerna så  
  
 anser jag att mervärdet av en sådan satsning vore synnerligen väl  
  
 motiverad. Det är alltså möjligt att med ett relativt blygsamt  
  
 resurstillskott ersätta dagen två haltande museer med en organisation  
  
 som bör ha möjligheter att vara fullt ut väl fungerande inom  
  
 hela sitt ansvarsområde.  
  
 Även utan resurstillskott bedömer jag att en samlad organisation  
  
 för scen- och musiksamlingar skulle kunna svara för en avsevärd  
  
 ambitions- och standardhöjning av ABM-insatserna för scenkonsterna,  
  
 jämfört med dagens förhållanden. Det lägre budgetalternativet  
  
 skulle i så fall behöva bantas med nedskärningar som fördelar  
  
 sig mellan personal- och driftkostnader. Med små eller obefintliga  
  
 marginaler skulle emellertid den nya organisationen få en defensiv 
  
 SOU 2006:68 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi  
  
 201  
  
 prägel. Det är min bedömning att den ekonomiska besparingen inte  
  
 blir så stor att det uppväger förlusten i verksamhetspotential.  
  
 För fullständigheten skull redovisas även kostnaderna för ett  
  
 alternativ där Vinstocken används helt och hållet för utställningar  
  
 men organisationen i övrigt har kvar och koncentreras till lokalerna  
  
 i Gäddviken. Utöver de ytor som Teatermuseum nu disponerar där  
  
 för sina samlingar finns således 766 m2 tillgängligt. Det motsvarar  
  
 nästan utrymmesberäkningarna för Dansmuseet arkiv, bibliotek  
  
 och föremålssamlingar, samt för Marionettsamlingen och det  
  
 beräknade behovet av utrymme för arbetsplatser (totalt 823 m2).  
  
 Dock måste vissa utrymmen hyras i Tumba, främst för de dekorsamlingar  
  
 som inte ryms i Dammtorpsmagasinet.  
  
 Allt annat lika med alternativ lägre skulle kostnaden för en  
  
 sådan lösning bli 22 000tkr.  
  
 Tabell 14 Sammanställning av kostnaderna för Scensamlingarna enligt alternativet  
  
 lokaler i Gäddviken  
  
 Funktion Kostnad tkr  
  
 Lokaler Gäddviken 5 590  
  
 Lokaler Tumba 360  
  
 Bemanning 10 050  
  
 Drift, övrigt 6 000  
  
 Summa 22 000  
  
 Sammanställningen visar att det lokalalternativet kostnadsmässigt  
  
 blir något fördelaktigare än alternativ lägre men det har som  
  
 redan påpekats nackdelen att arkivet och biblioteket även fortsättningsvis  
  
 kommer att ligga synnerligen oattraktivt för sina användare.  
  
 Skulle alternativet högre föredras, med en ny scenutställning,  
  
 vore det i och för sig bra, men inte tvingande, om den kunde  
  
 lokaliseras tillsammans med arkivet och biblioteket.  
  
 I bägge alternativen tillkommer engångskostnader för omdisposition  
  
 av lokalerna. Utredningen har inte beräknat Fastighetsverkets  
  
 kostnader för upprustningen av vare sig utställningspaviljongen  
  
 på Drottningholm eller för Teatermuseum bägge magasin  
  
 på Lovö, utan antagit att detta såsom hittills kan rymmas inom  
  
 verkets budget för förvaltningen av Drottningholm.  
  
 Ifråga om finansieringen av de kostnader som inte ryms inom  
  
 den befintliga budgeten får jag hänvisa till de sammanlagda anslagen  
  
 i Utbildnings- och kulturdepartementets budget för ända 
  
 Organisation, bemanning, lokaler och ekonomi SOU 2006:68  
  
 202  
  
 målen Teater, Dans och Musik. Anslagen (28:57) uppgår år 2006  
  
 till 1 823 100 000 kr. Utredningsförslaget förutsätter således en  
  
 omprioritering om ca 3 alternativt ca 8 miljoner kr inom den  
  
 ramen, vilken bör bedömas som en möjlig omfördelning. 
  
 203  
  
 11 Mål för Scensamlingarna  
  
 Enligt utredningsdirektiven skall utredare bedöma behovet av  
  
 särskilda mål för scenkonstens dokumentation och därmed även  
  
 mål och återrapporteringskrav för statens bidrag till de institutioner  
  
 som verkar inom området.  
  
 Utredningens huvudalternativ är att statens insatser för samlingar  
  
 och dokumentation inom scenkonsterna sammanförs under  
  
 Statens Musiksamlingar. Tidigare (avsnitt 2.5) har redovisats vad  
  
 som kallats en grundmodell för verksamheten. Den utgår från  
  
 samlingarna och betonar betydelsen av organisationens kommunikation  
  
 med allmänheten/publiken, med scenkonstens branschintressen  
  
 och med utbildnings- och forskningsintressena.  
  
 I avsnittet 11 har i utredningen, med utgångspunkt från modellen,  
  
 formulerats fem punkter som svarar mot hur jag tror att  
  
 organisationen bör inriktas och fungera för att bli framgångsrik och  
  
 kunna fylla sina syften väl. Förslagen till mål för verksamheten  
  
 utgår naturligen från denna grundmodell och dessa punkter.  
  
 Som mål för Scensamlingarna föreslås:  
  
 Om samlingarnas inriktning, uppbyggnad och vård  
  
  Scensamlingarna skall genom dokumentation av scenkonsterna  
  
 i samtiden, genom utredningar och genom retrospektiv  
  
 insamling om äldre förhållanden bygga upp samlingar om  
  
 scenkonsterna.  
  
  Samlingarna skall byggas upp på ett sätt som fyller höga krav  
  
 på allsidighet, som är representativa för scenkonsternas  
  
 skilda genrer, dess historia och utveckling, som belyser förhållandena  
  
 i hela landet och som sätter svensk scenkonst i  
  
 relation till den internationella utvecklingen.  
  
  Samlingarna skall inriktas på uppbyggnad av arkiv, på boksamlingar,  
  
 upptagningar av ljud och rörlig bild samt på insamling  
  
 av föremål och uppgifter om scenkonstens byggnader.  
  
 Uppdraget skall ske i samverkan med bl.a. kultur 
  
 Mål för Scensamlingarna SOU 2006:68  
  
 204  
  
 områdets centrala myndigheter för arkiv, bibliotek och  
  
 museer.  
  
  De samlingar som anförtrotts myndigheten skall vårdas väl  
  
 och tas om hand så att den information de innehåller inte  
  
 går förlorad  
  
 Om kunskapsuppbyggnad  
  
  Scensamlingarna skall bygga upp kunskaper om scenkonsterna  
  
 och ha förmåga att bedriva kvalificerad forskning  
  
 om dem. Scensamlingarna skall stödja forskning och kunskapsuppbyggnad  
  
 som bedrivs av andra om scenkonsterna.  
  
 Om förmedling  
  
  Scensamlingarna skall förmedla innehållet i samlingarna till  
  
 alla som vill ta del av det. Särskild vikt skall läggas vid  
  
 a) att bl.a. genom utställningar öka intresset för och kunskaperna  
  
 om scenkonsterna hos medborgarna,  
  
 b) att bidra till scenkonsternas utveckling genom att stödja  
  
 dem med bl.a. utredningar och dokumentationsinsatser  
  
 samt  
  
 c) att tillhandahålla samlingarna som källor och som underlag  
  
 för undervisning och forskning om och genom scenkonsterna.  
  
 Detta är sammanfattningsvis vad jag tror att en statlig scensamling  
  
 bör göra och prioritera i sin verksamhet. Såvitt jag kunnat finna bör  
  
 i princip samma målformuleringar kunna gälla för den musikinriktade  
  
 verksamheten vid Statens musiksamlingar. Där får givetvis  
  
 scenkonsterna bytas mot scenkonsterna och musiken.  
  
 När det gäller återrapporteringskrav att koppla till målen föreslår  
  
 jag att myndigheten skall redovisa hur verksamheten bedrivits för  
  
 att svara mot målen, vilka överväganden som ligger bakom de strategier  
  
 man valt samt så långt möjligt belysa verksamhetens utveckling  
  
 genom kvantifierbara uppgifter. Uppgifter som underlättar  
  
 jämförelser mellan verksamhetsåren skall redovisas.  
  
 Därutöver föreslås inga mera detaljerade återrapporteringskrav,  
  
 eftersom sådana mycket lätt får styrande effekter på verksamheten.  
  
 Återrapporteringen skall ju tjäna som illustrationer till måluppfyllelsen,  
  
 men ett återrapporteringskrav som bara avser ett segment  
  
 av en målformulering fungerar gärna som en målformulering i sig –  
  
 vilket alltså inte bör vara avsikten. 
  
 SOU 2006:68 Mål för Scensamlingarna  
  
 205  
  
 I avsnittet om stiftelsefrågor (avsnitt 7) har jag berört problemen  
  
 kring med hur pass långtgående och ingripande styrningen av  
  
 kulturmyndigheterna bör vara. De många stiftelsebildningarna liksom  
  
 floran av alternativa verksamhetsformer kan ses som en spegling  
  
 av diskussionen kring styrningen. Det är min uppfattning att  
  
 varje organisation och varje verksamhet behöver tydliga krav från  
  
 en uppdragsgivare att arbeta utifrån. Detta gäller även kulturmyndigheterna.  
  
 Jag tror att olika uttryck för slutenhet och även  
  
 förstening som tyvärr inte sällan kan möta i institutionsvärlden till  
  
 inte ringa delar kan förklaras med brist på den sortens krav.  
  
 Organisationen och dess ledning behöver veta att uppdragsgivaren  
  
 har förväntningar på myndigheten och att den utvecklas i en  
  
 bestämd riktning – den som målen anvisar.  
  
 Men att huvudmannen visar verksamheten intresse och följer  
  
 den noga bör inte förväxlas med att han styr den detaljerat eller i  
  
 enskildheter. Det är också viktigt att han inte formulerar specifika  
  
 krav på verksamheten i hänseenden som ligger vid sidan av myndighetens  
  
 huvudsakliga uppdrag eller att myndigheten engageras i  
  
 uppdrag vid sidan av dess kärnverksamhet. Avsikten med mål- och  
  
 resultatstyrningen är att myndigheterna skall ges en stor handlingsfrihet.  
  
 De har fått ett vidgat ansvar för verksamhetens genomförande  
  
 inom ramen för tilldelade medel. Men samtidigt ställer  
  
 delegationen krav på redovisning och uppföljning av verksamhetens  
  
 resultat.1  
  
 Generellt sett tror jag också att det snarare är resultatdialogen  
  
 mellan myndighet och uppdragsgivare som behöver utvecklas, mer  
  
 än fler och specifika återrapporteringskrav. För kulturområdet  
  
 utgör här den stora mängden av myndigheter och andra associationer  
  
 ett problem i sig. Det är helt enkelt svårt att i departementet  
  
 att få tid till den dialog som målstyrningsmodellen föreskriver.  
  
 Slutligen är det naturligt att målstyrningen av de centrala förvaltningsmyndigheterna,  
  
 t.ex. Kulturrådet, Riksantikvarieämbetet  
  
 och Riksarkivet blir mer ingripande än de myndigheter som själva  
  
 driver en egen kulturverksamhet inklusive bygger upp samlingar av  
  
 det slag som är aktuellt för Scen- och musiksamlingarna. Utredningen  
  
 har pekat på betydelsen av samspelet mellan myndigheten  
  
 och scenkonsterna uppfattad som en professionell bransch. Det  
  
 samspelet förutsätter att inte myndighetens verksamhet inte samtidigt  
  
 i allt för hög grad präglas av regeringens förvaltningsuppdrag.  
  
 1 Prop. 1997/98:136, s. 34. 
  
 207  
  
 12 En avslutning  kring  
  
 kulturpolitikens  
  
 organisationsutveckling  
  
 Frågorna kring scenkonstens dokumentation, kring Sveriges/  
  
 Drottningholms Teatermuseum och kring Dansmuseet är av ett  
  
 sådant intresse att de fullt ut motiverat ett utredningsarbete i, så att  
  
 säga, egen rätt. Samtidigt har det ganska snabbt under utredningsarbetet  
  
 stått klart att förhållandena kring dessa museer också i hög  
  
 grad illustrerar och utgör exempel på ett mera generellt problem  
  
 inom offentlig förvaltning i allmänhet och kanske kulturpolitiken i  
  
 synnerhet.  
  
 Det problemet är organisationernas – myndigheternas, institutionernas,  
  
 bolagens, stiftelserna eller föreningarnas – utveckling.  
  
 Huruvida kulturpolitiken skall betecknas som ett dynamiskt eller  
  
 mera stillastående politikområde beror givetvis på vad man jämför  
  
 med. Kanske är det mest rättvist att säga att det har både dynamiska  
  
 och statiska inslag. De kulturella uttrycksformerna speglar i hög grad  
  
 samhällsförändringarna och det gör att det ständigt uppkommer nya  
  
 frågor som politiken för området måste förhålla sig till. Förnyelse  
  
 och kontakt med samtiden är starkt värdeladdade termer inom  
  
 kulturpolitiken som sedan länge har en inbyggd strävan efter att  
  
 försöka fånga upp det som är nyskapande. Bara inom den här  
  
 utredningens relativt begränsade intresseområde har det således  
  
 funnits anledning att knyta an till ett ganska stort antal kulturpolitiska  
  
 förändringsprojekt som drivits under senare år.  
  
 Kulturpolitiken handlar emellertid också om kulturarvet och det  
  
 innebär att sökandet efter nya kulturella uttryck balanserar mot en  
  
 strävan efter att slå vakt om sambanden mellan samtiden och  
  
 ursprunget. Den strävan är på intet sätt en angelägenhet för  
  
 museerna, arkiven eller biblioteken, utan finns i hög grad integrerad  
  
 med de konstnärliga uttrycken. Det brukar sägas att det är typiskt  
  
 för moderniteten att den ständigt pendlar mellan avståndstagande  
  
 och anknytning till historien. 
  
 En avslutning - kring kulturpolitikens organisationsutveckling SOU 2006:68  
  
 208  
  
 Ett område som emellertid inte präglas förändringsaktiviteter är  
  
 emellertid kulturpolitikens organisationer. Tvärtom råder här en  
  
 påfallande stabilitet. Inte på det sättet att myndigheterna och de  
  
 andra institutionerna oföränderligt skulle syssla med samma frågor.  
  
 I stället får de på skiftande grunder förhållandevis ofta nya uppdrag  
  
 eller ändrade uppgifter. Det intressanta är emellertid att även om  
  
 innehållet i kulturmyndigheternas och institutionernas verksamhet  
  
 successivt förskjuts så är den organisatoriska grundstrukturen  
  
 påfallande oföränderlig från decennium till decennium. Dvs. innehållet  
  
 i verksamheterna förändras men de organisationer som handhar  
  
 verksamheten är förvånansvärt stabila.  
  
 I själva verket kan dagens statliga kulturorganisation ses som  
  
 resultatet av ett inte särskilt stort antal utvecklingssteg. Tendensen  
  
 är att vid varje sådant steg eller skede så tillskapas några nya  
  
 myndigheter eller institutioner som manifesterar politikerns innehållsliga  
  
 nyheter och dessa lever sedan kvar med en förvånansvärd  
  
 seghet. Varje skede adderar sina egna bidrag till strukturen. Få  
  
 aktörer försvinner men däremot tillkommer nya. Det betyder  
  
 enkelt uttryckt att den befintliga myndighets- och institutionsstrukturen  
  
 inte används eller inte fungerar för att ta om hand nya  
  
 kulturpolitiska profileringar.  
  
 Med möjlighet att titta bakåt på mer än 200 års svensk kulturpolitik  
  
 så kan man peka ut Thomas akademireformer på 1780talet  
  
 som ett typiskt initiativskede av detta slag. Thomas kulturpolitiska  
  
 reformer – fast det begreppet fanns säkert inte då – är på  
  
 många sätt häpnadsväckande levande idag och ett inte obetydligt  
  
 antal av våra kulturinstitutioner kan föra sin genealogi tillbaka till  
  
 den perioden. En annan sådan period är årtiondena kring förra  
  
 sekelskiftet då representationsreformens och den nya industrialismens  
  
 Sverige föder fram sina kulturinstitutioner – museer och  
  
 nationalscenerna. Därefter hittar vi en ny period kring 1930 då  
  
 moderniteten tar ett nytt kliv. Slutligen är perioden kring 1974 med  
  
 Den statliga kulturpolitiken1 och åren närmast dessförinnan  
  
 ytterligare ett markant förändringsskede.  
  
 Alla institutioner har inte skapats under just dessa skeden men  
  
 om man gjorde en statistik över institutionsgrundandet så skulle  
  
 säkert dessa skilja ut sig från de kringliggande perioderna.  
  
 Det är emellertid påtagligt att den kulturpolitiska organisationsstruktur  
  
 som har skapats genom den här formen av upprepade  
  
 1 Prop. 1974:28. 
  
 SOU 2006:68 En avslutning - kring kulturpolitikens organisationsutveckling  
  
 209  
  
 pålagringar efterhand har blivit allt mera svåröverskådlig och  
  
 komplex. De institutionella nytillskotten har således i bara begränsad  
  
 omfattning kommit att svara mot att de redan befintliga delarna  
  
 rationaliserats eller tagits bort. I stället lever de kvar, inte sällan  
  
 dock under tynande eller marginaliserande villkor.  
  
 Summan av pålagringsprocessen är emellertid att kulturområdet  
  
 nu omfattar ett mycket stort antal myndigheter och andra organisationer  
  
 med ansvar och uppgifter som i hög grad går in i varandra.  
  
 Man kan nu givetvis fråga sig hur det kommer sig att kulturpolitiken  
  
 visar dessa organisatoriska särdrag. Att närmare gå in på  
  
 den saken faller utanför direktivets ramar men några möjliga förklaringar  
  
 kan anges i all korthet.  
  
  Kulturområdets organisationsutveckling är beroende av politiska  
  
 och administrativa förändringsbeslut. Jämför man med  
  
 näringslivet så drivs ju här den organisatoriska dynamiken i hög  
  
 grad genom att företag läggs ned, köps upp eller expanderar allt  
  
 efter de ekonomiska incitamenten. Kanske görs kulturområdet  
  
 mer okänsligt för de motsvarande ekonomiska incitamenten  
  
 som naturligtvis finns även inom den offentliga sektorn, genom  
  
 att kulturen representerar värden som ju inte kan fångas enbart  
  
 med ekonomiska termer.  
  
  Kulturpolitiken har ett naturligt fokus på verksamhetens innehåll,  
  
 dvs. kulturen som sådan. Verksamheternas organisation  
  
 betraktas då som något sekundärt vilket gör att organisationsfrågor  
  
 inte får så stor uppmärksamhet.  
  
  Organisatoriska förändringar ger sällan tydliga politiska vinster.  
  
 Denna punkt hänger ihop med den föregående. Organisationsutveckling  
  
 är sällan något som ger omedelbara och konkreta  
  
 effekter, utan har sitt värde på sikt. Samtidigt pekar all erfarenhet  
  
 mot att organisatoriska förändringar mycket ofta kommer  
  
 att ackompanjeras av kulturpolitiska bråk eller stridigheter,  
  
 något som sannerligen inte uppmuntrar till insatser inom området.  
  
 Att det är så beror säkerligen till dels på att organisationsförändringarna  
  
 när de väl kommer till stånd gärna sätts in i  
  
 situationer där problemen kring institutionen redan växt sig  
  
 stora. Dels fungerar politiken på det sättet att något parti  
  
 nästan alltid intar positionen att försvara den verksamhet som  
  
 beskrivs som hotad av förändringen. 
  
 En avslutning - kring kulturpolitikens organisationsutveckling SOU 2006:68  
  
 210  
  
  Slutligen tror jag att man knappast kan underskatta kulturinstitutionernas  
  
 symbolbärande betydelse i samhället. Redan att  
  
 vi talar om institutioner i samband med kulturella verksamheter  
  
 är här ett observandum. Begreppet institution har ett språkligt  
  
 samband med normer och normbildningsprocesser i samhället.  
  
 Troligen fungerar det så att kulturinstitutionerna av oss alla  
  
 uppfattas som en form av manifestationer över den kulturella  
  
 gemenskap som samhället ytterst bygger på. Normens grundläggande  
  
 egenskap är den skall vara stabil över tiden – annars  
  
 fungerar den inte som just norm. Av detta skäl tror jag att  
  
 förändringar rörande kulturinstitutioner på någon nivå alltid  
  
 uppfattas som provocerande för omvärlden. Detta gör organisatoriskt  
  
 förändringsarbete inom institutionsvärden riskfyllt  
  
 och föder krav på både noggrannhet och eftertanke när det väl  
  
 bedrivs.  
  
 Likväl finns det inget skäl att tro att kulturverksamheter skulle vara  
  
 mindre exponerat för de innehållsliga risker som följer av organisatorisk  
  
 stagnation. Tvärt om tror jag att många av de problem som  
  
 finns inom kulturområdets organisationer hänger samman just med  
  
 bristen på förändringar i dessa hänseenden.  
  
 Organisationer består av människor och precis som människor  
  
 förändras, utvecklas och växer över tiden, så får man tänka sig att  
  
 också organisationer behöver göra det. Den organisatoriska ram  
  
 som passar och behövs för det nystartade kulturprojektet är således  
  
 en annan än den som passar och behövs för den etablerade verksamheten.  
  
 Den verksamhet som vuxit ut och funnit sin form kan  
  
 sedan inte bli kvar där i oföränderlighet, utan behöver gå vidare,  
  
 transformeras och kanske bli en del av en större helhet. Ibland kan  
  
 integrationen i ett större sammanhang eller en större organisation  
  
 visa att man inte håller måttet i jämförelse med annat. Ibland visar  
  
 jämförelsen att här tvärt om finns något som bär framåt och  
  
 förtjänar ett större utrymme.  
  
 Om liknelsen inte är för djärv skulle jag vilja säga att den verksamhet  
  
 som allt för länge blir kvar i ett och detsamma organisatoriska  
  
 sammanhang på många sätt kommer att påminna om vuxna  
  
 ungdomar som inte flyttar hemifrån, eller i värsta fall som gammelpojken  
  
 eller gammelflickan som aldrig kommer till något eget. 
  
 SOU 2006:68 En avslutning - kring kulturpolitikens organisationsutveckling  
  
 211  
  
 Små och stora organisationer  
  
 Det är oundvikligt att organisationsfrågor kommer att handla om  
  
 storlek. Vad är den rätta storleken för en organisation som driver  
  
 kulturverksamhet?  
  
 Det är inte så sällan man bland företrädare för kulturområdet  
  
 möter en positiv värdering av den lilla organisationen och en därmed  
  
 korresponderande aversion mot den stora. Vad som då räknas  
  
 som stor respektive liten är högst relativt. Myndigheter som t.ex.  
  
 Riksantikvarieämbetet eller Riksarkivet uppfattas gärna inom  
  
 kulturområdet som stora, trots att de med de flesta mått mätt på  
  
 sin höjd kan betecknas som medelstora myndigheter i relation till  
  
 den övriga statsförvaltningen.  
  
 Den lilla organisationen associeras emellertid gärna med  
  
 smidighet, lättrörlighet och anpassbarhet medan de stora i analogi  
  
 gärna beskrivs som trögrörliga eller t.o.m. förstenade, byråkratiska,  
  
 ineffektiva och ofta även som motståndare till förändringar och  
  
 nytänkande. Den här bilden är säkert sann så till vida att det finns  
  
 många små organisationer som faktiskt är smidiga och anpassningsbara  
  
 liksom det bland de stora finns sådana som brottas med  
  
 byråkratisk förstelning.  
  
 Som alla generaliseringar så har den här synen på organisationer  
  
 emellertid begränsat värde och det finns egentligen inget skäl till att  
  
 just kulturområdets större organisationer à priori lättare skulle råka  
  
 i förfall än andra medan de mindre skulle å andra sidan skulle undgå  
  
 att de problem som den lilla organisationen ofta råkar ut för.  
  
 Snarare tror jag man skall säga att alla organisationer förr eller  
  
 senare visar tendenser till förstelning om man inte från tid till  
  
 annan medvetet anstränger sig för att motverka en sådan utveckling.  
  
 Detta gäller stor likaväl som liten. Skillnaden är emellertid att  
  
 när den stora organisationen väl har kört fast så märks det mer i  
  
 omvärlden och det är också ett mycket större arbete att få loss den  
  
 igen jämfört med vad som krävs för den mindre.  
  
 En mera fördomsfri – kalla den gärna vardaglig - syn på värdet av  
  
 små eller stora organisationer kan vara att detta är något som man  
  
 skall relatera till dels organisationen syften och uppgifter, dels till  
  
 dess grad av mognad.  
  
 Inom ekonomisk och rättsekonomisk teori brukar man ett synsätt  
  
 som en gång introducerades av Trujillo, nobelpristagare  
  
 1991, se ett företag som ett nätverk av kontrakt tillkomna i syfte  
  
 2 Uppsatsen Theory of the Firm, i tidskriften The Economist 1937. 
  
 En avslutning - kring kulturpolitikens organisationsutveckling SOU 2006:68  
  
 212  
  
 att minska de transaktionskostnader som alltid uppkommer då två  
  
 parter skall utbyta tjänster på marknaden. Antalet kontrakt inom  
  
 ramen för ett bolag tenderar att växa till dess en optimal volym har  
  
 uppnåtts, dvs. tills företaget har blivit så pass stort att ytterligare  
  
 integrering inte längre minskar transaktionskostnaderna. Den  
  
 hierarkiska struktur som är karateristiskt för ett företag medför  
  
 nämligen också transaktionskostnader – eller om man så vill –  
  
 organisationskostnader. Då är det alltså dags att gå åt andra hållet  
  
 och i stället dela upp bolaget.  
  
 I den här utredningen har jag studerat två – eller kanske snarare  
  
 tre kulturverksamheter, Sveriges/Drottningholms Teatermuseum  
  
 med dels museiverksamheten, dels föreställningarna på Drottningholmsteatern  
  
 samt Dansmuseet. Jag har valt att göra en tämligen  
  
 ingående analys av hur verksamheterna utvecklats och hur deras  
  
 villkor förändrats, inte minst ekonomiskt. Detta eftersom det är  
  
 viktigt att ha en stabil grund att stå på när slutsatserna dras men  
  
 också för att undersökningarna av dessa verksamheter kan tjäna  
  
 som exempelstudier av de små kulturinstitutionernas villkor.  
  
 Jag har funnit somt att kritisera och annat att bli imponerad av.  
  
 Och även när kritik kan formuleras så bör detta inte förta helhetsbedömningen  
  
 att ett antal människor, ofta under omständigheter  
  
 inte varit de enklaste, arbetat hängivet för att fullgöra sina uppdrag.  
  
 Sammantaget är det emellertid min bedömning att det handlar  
  
 om verksamheter som allt för länge kommit att bli kvar i organisatoriska  
  
 sammanhang som kommit att bli för små för de uppdrag  
  
 som institutionerna har. De skall således klara att sköta såväl  
  
 föremålssamlingar, arkiv och bibliotek som de skall kunna göra  
  
 utställningar och insatser för scenkonsternas samtidsdokumentation.  
  
 I fråga om Drottningholms teatermuseum tillkommer  
  
 därutöver föreställningarna som ju inte innebär annat än uppgiften  
  
 att driva ett operahus, låt vara säsongsvis.  
  
 Inom alla dessa delområden har under de senaste decennierna  
  
 skett en fortgående professionalisering specialisering och utveckling.  
  
 Det krävs idag väsentligt annorlunda insatser för en institution  
  
 som skall kunna ha professionell trovärdighet inom biblioteksvärlden  
  
 än vad som var fallet för några decennier sedan – för att  
  
 bara ta ett exempel. De små institutionerna har helt enkelt inte  
  
 möjlighet att hänga med på alla de fronter som deras uppdrag  
  
 kräver. För att alludera på Dean, de klarar inte längre av att  
  
 göra alla de transaktioner som uppdragen kräver. 
  
 SOU 2006:68 En avslutning - kring kulturpolitikens organisationsutveckling  
  
 213  
  
 I den situationen har bägge organisationerna valt att prioritera  
  
 vissa uppdrag, utställningarna i Dansmuseets fall, föreställningarna  
  
 ifråga om Drottningholms Teatermuseum. Detta är på sätt och vis  
  
 rationellt ur institutionernas synpunkter men innebär inte desto  
  
 mindre en suboptimering ur uppdragsgivarens perspektiv. I fråga  
  
 om Drottningholms teatermuseum fungerar inte heller den valda  
  
 strategin, eftersom föreställningsverksamheten inte längre ryms i  
  
 den organisatoriska kostymen. I Dansmuseets fall vill ledningen  
  
 fortsätta att driva verksamheten med nuvarande inriktning medan  
  
 jag har uppfattningen att samlingsuppdraget också behöver  
  
 prioriteras.  
  
 Alla tre verksamheterna behöver alltså komma vidare, in i ett  
  
 annat och större organisatoriskt sammanhang. För museernas del  
  
 förordar jag därför ett samgående med Statens musiksamlingar och  
  
 beträffande föreställningarna förordar jag ett nära samarbete med  
  
 Kungl. Operan. Dessa förslag har följande syften (jfr avsnitt 5.2).  
  
  att Teater- och Dansmuseerna kan knutas till en stabil organisatorisk  
  
 miljö där de ämnesmässigt väl hör hemma och där  
  
 museernas uppgifter kan hanteras i en professionell miljö som  
  
 stöder museernas innehåll,  
  
  att museerna kan integreras ett administrativt och ekonomiskt  
  
 sammanhang där småmyndighetsproblemen inte gör sig påminda  
  
 på samma sätt som idag,  
  
  att organisationsmiljön kan få en sådan utformning att den  
  
 naturligt kan ta ett vidare ansvar för scenkonstens dokumentationsfrågor  
  
 än vad de små museerna kunnat göra.  
  
  Men målsättningen behöver inte bara stanna vid önskvärda  
  
 effekter bara för Teater- och Dansmuseerna. Vi borde också  
  
 kunna leta efter och hoppas på andra effekter såsom  
  
  att Teater- och Dansmuseerna skall kunna innebära ett positivt  
  
 tillskott för den organisation till vilken de knyts och kunna  
  
 bidra till utvecklingen av den organisationen,  
  
  att samordningen skall kunna fungera som ett bidrag till förnyelsen  
  
 av den nationella institutionsstrukturen inom kulturområdet. 
  
 En avslutning - kring kulturpolitikens organisationsutveckling SOU 2006:68  
  
 214  
  
 När det gäller föreställningarna på Drottningholm bör målsättningen  
  
 vara (jfr avsnitt 6.2):  
  
  att föreställningarna kan behållas på en hög konstnärlig nivå  
  
 och vara ett led i bevarandet av kulturarvet I Drottningholmsmiljön,  
  
  att utbudet av evenemang i slottsteatern åter kan breddas,  
  
  att Drottningholmsmiljön kan utvecklas som en plats där s.k.  
  
 tidig musik har både ett fäste och en tyngdpunkt i Sverige,  
  
  att föreställningarna kan bibehålla och utveckla sin särskilda  
  
 profil men att slottsteatern också skall kunna tjäna som en  
  
 spelplats för utveckling av Kungl. Operans verksamhet.  
  
 För att formulera de förslag som förhoppningsvis kan ge alla dess  
  
 positiva effekter har jag lagt ned ett inte obetydligt arbete på att  
  
 samtala och lyssna med de intressenter som finns inom och kring  
  
 stiftelsernas verksamheter. Jag har således försökt att väga ihop och  
  
 tillgodose så mycket jag kunnat av de synpunkter som först fram  
  
 särskilt av stiftelserna, deras styrelser och verkställande ledningar,  
  
 från Riksmarskalksämbetet som har överinseende över Drottningholmsverksamheten,  
  
 från Kungl. Operan och från Statens Musiksamlingar.  
  
 Slutligen har jag försökt att väga in så mycket som  
  
 möjligt av omvärldens intressen och anspråk på institutionerna.  
  
 Dessa är ju inte till för sig själva, utan för att fylla sina uppdrag.  
  
 En förteckning över de intervjuer som jag särskilt genomfört för  
  
 utredningsarbetet finns i bilagan 2. Listan är ganska lång, men  
  
 självfallet borde den ha varit ännu längre. Här har dock utredningstiden  
  
 fått sätta gränsen.  
  
 Jag är väl medveten om svårigheterna att få allas uppslutning  
  
 kring så pass ingripande förslag som de jag presenterar i betänkandet.  
  
 Detta avsnitt i utredningen handlar ju om svårigheterna  
  
 kring kulturområdets organisationsutveckling. Det är emellertid  
  
 min förhoppning att det skall visa sig möjligt att hitta en lösning  
  
 som säkerställer en god framtid för museerna, för föreställningarna  
  
 på Drottningholm och som gör att scenkonsten nu och framtiden  
  
 dokumenteras väl. 
  
 215  
  
 Referenser  
  
 Offentligt tryck  
  
 Lagutskottets betänkande 1993/94:LU12. Stiftelser.  
  
 Lagutskottets betänkande 1996/97:LU2. Statliga stiftelser.  
  
 Prop. 1974:28. Den statliga kulturpolitiken.  
  
 Prop. 1975:20.Den statliga kulturpolitiken 2.  
  
 Prop. 1993/94:9 om stiftelser.  
  
 Prop. 1996/97:22. Statliga stiftelser.  
  
 Prop. 1997/98:136 Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst.  
  
 Prop. 2004/05:80. Forskning för ett bättre liv. Regeringens forskningspolitiska  
  
 proposition.  
  
 SOU 1973:5. Museerna. Betänkande av 1965 års musei- och utställningssakkunniga.  
  
 SOU 1991:71. Teaterns kostnadsutveckling 19751990. Med särskilda  
  
 studier av Operan, Mckay och Riksteatern. Betänkande  
  
 av Teaterkostnadsutredningen.  
  
 SOU 1992:142. Det dolda kulturarvet. Betänkande av Utredningen  
  
 om dialekt- och ortnamnsarkivens samt svenskt visarkivs  
  
 verksamhet och organisation.  
  
 SOU 1994:147. Former för statlig verksamhet.  
  
 SOU 1998:10. Campus för konst. Betänkande av Utredningen om  
  
 samlokalisering av eventuell verksamhetsmässig integrering av  
  
 de konstnärliga högskolorna i Stockholm.  
  
 SOU 2002:32. Den arbetsgivarpolitiska delegeringen i staten.  
  
 SOU 2002:78. Arkiv för alla – nu och i framtiden. Betänkande av  
  
 Arkivutredningen Arkiv för alla.  
  
 SOU 2003:129. KB – ett nav i kunskapssamhället. Betänkande från  
  
 KB-utredningen.  
  
 SOU 2004:53. Bevara ljud och rörlig bild. Insamling, migrering –  
  
 prioritering. Betänkande av SLBA-utredningen.  
  
 SOU 2006:34. Den professionella orkestermusiken i Sverige. Betänkande  
  
 från Orkesterutredningen. 
  
 Referenser SOU 2006:68  
  
 216  
  
 SOU 2006:42. Plats på scen. Betänkande av Kommittén för jämställdhet  
  
 inom scenområdet.  
  
 Ds U 1979:17. Musikaliska akademiens bibliotek, Musikmuseet,  
  
 Svenskt musikhistoriska arkiv. Förslag till organisation och  
  
 huvudmannaskap.  
  
 Ds U 1982:8. Drottningholms teatermuseum. Betänkande av utredningen  
  
 rörande verksamheten vid stiftelsen Drottningholms  
  
 teatermuseum m.m.  
  
 2005/06: RFR 5, Statsbidrag till teater och dans. En uppföljning av  
  
 pris- och löneomräkningens konsekvenser.  
  
 Rapporter  
  
 ABM, samverkan mellan arkiv, bibliotek och museer. En lägesrapport  
  
 på uppdrag av regeringen från Kungl. biblioteket,  
  
 Riksarkivet, Statens kulturråd och Riksantikvarieämbetet, sammanställd  
  
 av Hurst. 2002.  
  
 Forskning, Reflexion, Utveckling. Högskolans konstnärliga institutioner  
  
 och vägvalet inför framtiden. Rapport från ett seminarium  
  
 i Sigtuna 13–14 maj 2004. Vetenskapsrådet och Stiftelsen  
  
 Riksbankens jubileumsfond.  
  
 Får jag lov? Förslag till handlingsprogram för den professionella  
  
 dansen i Sverige. Statens kulturråd 2005.  
  
 P.M. beträffande förutsättningar för fortsatt föreställningsverksamhet  
  
 på Drottningholms slottsteater m.m., avgivet av en  
  
 särskild arbetsgrupp inom Teater- och Orkesterrådet (TOR).  
  
 1968.  
  
 Teaterns hus – centrum för dokumentation, information och utveckling  
  
 inom svensk scenkonst. Ett förslag från Svenska  
  
 Teaterunionen – Svenska ITI. Strickland. 1991.  
  
 Teatrarnas arkivfråga. Utredning verkställd inom riksaktivet  
  
 19721973. Riksarkivet, dnr 2071/X2/1971.  
  
 Litteratur  
  
 Coase, R. 1937. Theory of the Firm. The Economist.  
  
 Drottningholms Slottsteater. Dess tillkomst, öden och bevarande.  
  
 Byggförlaget 1993. 
  
 SOU 2006:68 Referenser  
  
 217  
  
 Hammergren, L, Helander K, Lowe, May, W. 2004.  
  
 Teater i Sverige. Hedemora.  
  
 Pettersson, Freeman, Bridges, Travis, K. 2004. Teaterhistoria.  
  
 Natur och Kultur. Örebro.  
  
 Stribolt, B. 2002. Scenes from Swedish Court Theatres. Drottningholm,  
  
 Gripsholm.Värnamo.  
  
 Sanchez, J. 1913. Sveriges Teaterhistoriska Samfund. Sveriges  
  
 Teaterhistoriska Samfund Årsskrift 1912. Stockholm.  
  
 Tidens tand. Handbok i förebyggande konservering. Red. M.  
  
 Fjästad. Riksantikvarieämbetet. 1999. Trelleborg.  
  
 Ålander, P. Hovteatern 1806-25. I De kungliga slotten: Rosersbergs  
  
 slott. Byggförlaget 2005. 
  
 Statens offentliga utredningar 2006 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1. Skola  Samhälle. U. 
  
 2. Omprövning av medborgarskap. Ju. 
  
 3. Stärkt konkurrenskraft och sysselsätt ning  
  
 i hela landet. N. 
  
 4. Svenska partnerskap – en översikt. 
  
 Rapport 1 till Organisations utredningen  
  
 för regional tillväxt. N. 
  
 5. Organisering av regional utvecklingspolitik  
  
 – balansera utveckling och  
  
 förvaltning. 
  
 Rapport 2 till Organisationsutredningen  
  
 för regional tillväxt. N. 
  
 6. Skyddsgrundsdirektivet och svensk  
  
 rätt. En anpassning av svensk  
  
 lagstiftning till EG-direktiv 2004/83/  
  
 EG angående flyktingar och andra  
  
 skyddsbehövande.UD. 
  
 7. Studieavgifter i högskolan. U. 
  
 8. Mångfald och räckvidd. U. 
  
 9. Kontroll av varor vid inre gräns. Fi. 
  
 10. Ett förnyat programkontor. U. 
  
 11. Spel i en föränderlig värld. Fi. 
  
 12. Rattfylleri och sjöfylleri. Ju. 
  
 13. Djurskydd vid hästavel. Jo. 
  
 14. Samernas sedvanemarker. Jo. 
  
 15. Detaljhandel med nikotinläkemedel. S. 
  
 16. Ny reglering om brandfarliga och 
  
 explosiva varor. Fö. 
  
 17. Ny häkteslag. Ju. 
  
 18. Kustbevakningens personuppgiftsbehandling.  
  
 Integritet – Effektivitet.  
  
 Fö. 
  
 19. Att återta mitt språk. Åtgärder för att 
  
 stärka det samiska språket. Ju. 
  
 20. Tonnageskatt. Fi. 
  
 21. Mediernas Vi och Dom. Mediernas  
  
 betydelse för den strukturella diskrimi neringen.  
  
 Ju. 
  
 22. En sammanhållen diskrimineringslagstiftning.  
  
 Del 1+2, särtryck av  
  
 sammanfattningen, lättläst samman fattning  
  
 och daisy. Ju 
  
 23. Nya skatteregler för idrotten. Fi. 
  
 24. Avgift för matservice inom äldre- och 
  
 handikappomsorgen. S.  
  
 25. Arbetslivsresurs.  
  
 Ett statligt ägt bolag efter sammanslag ning  
  
 av Samhall Resurs AB (publ) och 
  
 Arbetslivstjänster. N. 
  
 26. Sverige som värdland för internatio nella  
  
 organisationer. UD. 
  
 27. Stöd till hälsobefrämjande tandvård. S.  
  
 28. Nya upphandlingsregler 2. Fi. 
  
 29. Teckenspråk och teckenspråkiga. 
  
 Kunskaps- och forskningsöversikt. S. 
  
 30. Är rättvisan rättvis? 
  
 Tio perspektiv på diskriminering av 
  
 etniska och religiösa minoriteter inom 
  
 rättssystemet. Ju.  
  
 31. Anställ unga! U. 
  
 32. God sed vid lönebildning – Utvärde ring  
  
 av Medlingsinstitutet. N. 
  
 33. Andra vägar att finansiera nya vägar.  
  
 N. 
  
 34. Den professionella orkestermusiken 
  
 i Sverige. U. 
  
 35. Värdepapper och kontrolluppgifter. Fi. 
  
 36. För studenterna...  
  
 – om studentkårer, nationer och  
  
 särskilda studentföreningar. U. 
  
 37. Om välfärdens gränser och det villkorade  
  
 medborgarskapet. Ju. 
  
 38. Vuxnas lärande. En ny myndighet. U. 
  
 39. Ett utvidgat miljöansvar. M. 
  
 40. Utbildningens dilemma 
  
 Demokratiska ideal och andrafierande  
  
 praxis. Ju. 
  
 41. Internationella sanktioner. UD. 
  
 42. Plats på scen. U. 
  
 43. Översyn av atomansvaret. M. 
  
 44. Bättre arbetsmiljöregler I. Samverkan,  
  
 utbildning, avtal m.m. N. 
  
 45. Tänka framåt, men göra nu. Så stärker  
  
 vi barnkulturen. + Bilaga/rapport:  
  
 "Det ser lite olika ut..." En kartlägg ning  
  
 av den offentligt finansierade  
  
 kulturen för barn. U. 
  
 46. Jakten på makten. Ju. 
  
 47. Ökade möjligheter till trafiknykterhets kontroller  
  
 vid gränserna. Ju. 
  
 48. Bidragsbrott. Fi. 
  
 49. Asylsökande barn med uppgivenhets symtom  
  
 – trauma, kultur, asylprocess.  
  
 UD. 
  
 50. En ny lag om värdepappersmarknaden.  
  
 + Författningsbilaga. Fi. 
  
 51. Tillgänglighet, mobil TV samt vissa  
  
 andra radio- och TV-rättsliga frågor.  
  
 + Daisy. U. 
  
 52. Diskrimineringens retorik. En studie av 
  
 svenska valrörelser 1988–2002. Ju. 
  
 53. Partierna nominerar.  
  
 Exkluderingens mekanismer – etnicitet  
  
 och representation. Ju. 
  
 54. Teckenspråk och teckenspråkiga.  
  
 Översyn av teckenspråkets ställning. S. 
  
 55. Ny associationsrätt för försäkrings företag.  
  
 + Författningsförslag. Fi. 
  
 56. Ansvarsfull servering – fri från  
  
 diskriminering. S. 
  
 57. En bättre tillsyn av missbrukarvården. S. 
  
 58. Sanktionsavgift i stället för straff  
  
 – områdena livsmedel, foder och djur skydd.  
  
 Jo. 
  
 59. Arbetslivets (o)synliga murar. Ju. 
  
 60. På tröskeln till lönearbete. Diskriminering,  
  
 exkludering och underord ning 
  
 av personer med utländsk bakgrund. Ju. 
  
 61. Asylförfarandet  
  
 – genomförandet av asylprocedur direktivet  
  
 i svensk rätt. UD. 
  
 62. Testa och öva i norra Sverige. Center i 
  
 Arvidsjaur. N. 
  
 63. Forensiska institutet. Ny myndighet för  
  
 kriminalteknik, rättsmedicin och rättspsykiatri.  
  
 Ju. 
  
 64. Internationella kasinon i Sverige. En utvärdering.  
  
 Fi. 
  
 65. Att ta ansvar för sina insatser.  
  
 Socialtjänstens stöd till våldsutsatta 
  
 kvinnor. S. 
  
 66. Hästtävlingar – på lika villkor. Jo. 
  
 67. Fritid till sjöss och i hamn. Förslag till  
  
 finansiering av service till sjöfolk. N. 
  
 68. Klenoder i tiden. En utredning om  
  
 samlingar kring scen och musik. U. 
  
 Statens offentliga utredningar 2006 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Omprövning av medborgarskap. [2] 
  
 Rattfylleri och sjöfylleri. [12] 
  
 Ny häkteslag. [17] 
  
 Att återta mitt språk. Åtgärder för att 
  
 stärka det samiska språket. [19] 
  
 Mediernas Vi och Dom. Mediernas  
  
 betydelse för den strukturella diskrimi neringen.  
  
 [21] 
  
 En sammanhållen diskrimineringslagstiftning.  
  
 Del 1+2, särtryck av sammanfatt ningen,  
  
 lättläst sammanfattning och  
  
 daisy. [22] 
  
 Är rättvisan rättvis? 
  
 Tio perspektiv på diskriminering av 
  
 etniska och religiösa minoriteter inom 
  
 rättssystemet. [30] 
  
 Om välfärdens gränser och det villkorade 
  
 medborgarskapet. [37] 
  
 Utbildningens dilemma 
  
 Demokratiska ideal och andrafierande  
  
 praxis. [40] 
  
 Jakten på makten. [46] 
  
 Ökade möjligheter till trafiknykterhets kontroller  
  
 vid gränserna. [47] 
  
 Diskrimineringens retorik. En studie av 
  
 svenska valrörelser 1988–2002. [52] 
  
 Partierna nominerar.  
  
 Exkluderingens mekanismer – etnicitet  
  
 och representation. [53] 
  
 Arbetslivets (o)synliga murar. [59] 
  
 På tröskeln till lönearbete. Diskriminering,  
  
 exkludering och underordning av  
  
 personer med utländsk bakgrund. [60] 
  
 Forensiska institutet. Ny myndighet för  
  
 kriminalteknik, rättsmedicin och rättspsykiatri.  
  
 [63] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Skyddsgrundsdirektivet och svensk rätt. 
  
 En anpassning av svensk lagstiftning till  
  
 EG-direktiv 2004/83/EG angående  
  
 flyktingar och andra skyddsbehövande.  
  
 [6] 
  
 Sverige som värdland för internationella 
  
 organisationer. [26] 
  
 Internationella sanktioner. [41] 
  
 Asylsökande barn med uppgivenhetssymtom  
  
 – trauma, kultur, asylprocess. [49] 
  
 Asylförfarandet  
  
 – genomförandet av asylprocedur direktivet  
  
 i svensk rätt. [61] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Ny reglering om brandfarliga och explosiva  
  
 varor. [16] 
  
 Kustbevakningens personuppgiftsbehandling.  
  
 Integritet – Effektivitet.  
  
 [18] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Detaljhandel med nikotinläkemedel. [15] 
  
 Avgift för matservice inom äldre- och 
  
 handikappomsorgen. [24] 
  
 Stöd till hälsobefrämjande tandvård. [27] 
  
 Teckenspråk och teckenspråkiga. 
  
 Kunskaps- och forskningsöversikt. [29] 
  
 Teckenspråk och teckenspråkiga.  
  
 Översyn av teckenspråkets ställning. [54] 
  
 Ansvarsfull servering – fri från diskri minering.  
  
 [56] 
  
 En bättre tillsyn av missbrukarvården. [57] 
  
 Att ta ansvar för sina insatser.  
  
 Socialtjänstens stöd till våldsutsatta 
  
 kvinnor. [65] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Kontroll av varor vid inre gräns. [9] 
  
 Spel i en föränderlig värld. [11] 
  
 Tonnageskatt. [20] 
  
 Nya skatteregler för idrotten. [23] 
  
 Nya upphandlingsregler 2. [28] 
  
 Värdepapper och kontrolluppgifter. [35] 
  
 Bidragsbrott. [48] 
  
 En ny lag om värdepappersmarknaden. 
  
 +Författningsbilaga. [50] 
  
 Ny associationsrätt för försäkrings företag.  
  
 + Författningsförslag. [55] 
  
 Internationella kasinon i Sverige. En utvärdering.  
  
 [64]  
  
 Utbildnings- och kulturdepartementet 
  
 Skola  Samhälle. [1] 
  
 Studieavgifter i högskolan. [7] 
  
 Mångfald och räckvidd. [8] 
  
 Ett förnyat programkontor. [10] 
  
 Anställ unga! [31] 
  
 Den professionella orkestermusiken 
  
 i Sverige. [34] 
  
 För studenterna...  
  
 – om studentkårer, nationer och  
  
 särskilda studentföreningar. [36] 
  
 Vuxnas lärande. En ny myndighet. [38] 
  
 Plats på scen. [42] 
  
 Tänka framåt, men göra nu. Så stärker vi  
  
 barnkulturen. + Bilaga/rapport:  
  
 "Det ser lite olika ut..." En kartläggning 
  
 av den offentligt finansierade kulturen 
  
 för barn. [45] 
  
 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra  
  
 radio- och TV-rättsliga frågor.  
  
 + Daisy. [51] 
  
 Klenoder i tiden. En utredning om  
  
 samlingar kring scen och musik. [68] 
  
 Jordbruksdepartementet 
  
 Djurskydd vid hästavel. [13] 
  
 Samernas sedvanemarker. [14] 
  
 Sanktionsavgift i stället för straff  
  
 – områdena livsmedel, foder och  
  
 djurskydd. [58] 
  
 Hästtävlingar – på lika villkor. [66] 
  
 Miljö- och samhällsbyggnadsdepartementet 
  
 Ett utvidgat miljöansvar. [39] 
  
 Översyn av atomansvaret. [43] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Stärkt konkurrenskraft och sysselsättning 
  
 i hela landet. [3] 
  
 Svenska partnerskap – en översikt. 
  
 Rapport 1 till Organisations utredningen  
  
 för regional tillväxt. [4] 
  
 Organisering av regional utvecklingspolitik  
  
 – balansera utveckling och förvaltning. 
  
 Rapport 2 till Organisationsutredning en  
  
 för regional tillväxt. [5] 
  
 Arbetslivsresurs.  
  
 Ett statligt ägt bolag efter sammanslag ning  
  
 av Samhall Resurs AB (publ) och 
  
 Arbetslivstjänster. [25] 
  
 God sed vid lönebildning – Utvärdering av  
  
 Medlingsinstitutet. [32] 
  
 Andra vägar att finansiera nya vägar. [33] 
  
 Bättre arbetsmiljöregler I. Samverkan,  
  
 utbildning, avtal m.m. [44] 
  
 Testa och öva i norra Sverige. Center i 
  
 Arvidsjaur. [62] 
  
 Fritid till sjöss och i hamn. Förslag till  
  
 finansiering av service till sjöfolk. [67]