SOU 2008:116 
  
 Betänkande av AV-utredningen 
  
 Stockholm 2008 
  
 En ny radio- och TV-lag 
  
 SOU och Ds kan köpas från Phillips kundtjänst. För remissutsändningar  
  
 av SOU och Ds svarar Phillips Offentliga Publikationer på uppdrag av  
  
 Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Beställningsadress:  
  
 Fritzes kundtjänst 
  
 106 47 Stockholm 
  
 Orderfax: 08-690 91 91 
  
 Ordertel: 08-690 91 90 
  
 E-post: order.fritzes@nj.se 
  
 Internet: www.fritzes.se 
  
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 2003. 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. 
  
 Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på  
  
 http://www.regeringen.se/remiss 
  
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice 
  
 Tryckt av Evans AB 
  
 Stockholm 2008 
  
 ISBN 978-91-38-23110-4 
  
 ISSN 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för  
  
 Kulturdepartementet 
  
 Regeringen beslutade den 16 juni 2007 att tillkalla en särskild  
  
 utredare med uppgift att göra en allmän översyn av radio- och TVlagen.  
  
 I uppdraget ingick också att analysera vilka lagändringar som  
  
 krävs med anledning av antagandet av Europaparlamentets och  
  
 rådets direktiv om ändring av rådets direktiv 89/552/EEG, det s.k.  
  
 AV-direktivet. I uppdraget ingick även att analysera om det finns  
  
 behov att omarbeta tidigare förslag som lämnats av Radio- och TVlagsutredningen  
  
 i betänkandena Anpassning av radio- och TV-lagen  
  
 till den digitala tekniken (SOU 2005:62) och Tillgänglighet, mobil  
  
 TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51).  
  
 Till utredare förordnades fr.o.m. den 15 november 2007  
  
 ordföranden och chefen för Allmänna reklamationsnämnden Long  
  
 Nordling. Som experter förordnades fr.o.m. den 14 januari 2008  
  
 departementssekreteraren Francis, departementssekreteraren  
  
 Adams, ämnesrådet Lawrence, verksjuristen  
  
 Jimenez, ämnessakkunniga Freeman,  
  
 rättssakkunnige Kent, avdelningschefen Rogers, departementssekreteraren Wright och  
  
 avdelningschefen Clark. Rådmannen Wheeler  
  
 förordnades som expert fr.o.m. den 25 april 2008. Ämnesrådet Duran förordnades som expert fr.o.m. den 19 maj 2008. Berry  
  
 Rodriguez entledigades fr.o.m. den 22 september 2008 och fr.o.m.  
  
 samma dag förordnades rättssakkunnige Escobar som expert.  
  
 Sekreterare åt utredningen har fr.o.m. den 10 december 2007  
  
 varit kammarrättsassessorn Guerra. Phillips har  
  
 varit utredningens assistent. Textredigering har utförts av IThandläggare  
  
 Evans.  
  
 Utredningen har antagit namnet AV-utredningen (Ku 2007:07).  
  
 Uppdraget skulle enligt de ursprungliga direktiven ha redovisats  
  
 senast den 16 juni 2008. Genom tilläggsdirektiv den 3 april 2008 
  
 (dir. 2008:33) har regeringen förlängt tiden för redovisning av  
  
 uppdraget till den 15 december 2008.  
  
 Jag får härmed överlämna betänkandet En ny radio- och TV-lag.  
  
 Stockholm i december 2008  
  
 Long Nordling  
  
 Boyd 
  
 Innehåll  
  
 Förkortningar..................................................................... 15  
  
 Sammanfattning ................................................................ 19  
  
 Författningsförslag ............................................................. 43  
  
 1 Uppdraget och dess genomförande ............................ 123  
  
 1.1 Utredningens uppdrag........................................................... 123  
  
 1.2 Utredningsarbetet.................................................................. 124  
  
 1.3 Frågor som vi inte har behandlat .......................................... 126  
  
 1.3.1 TV-konventionen ....................................................... 126  
  
 1.3.2 Vidaresändningsplikt för sökbar text-TV och  
  
 andra tilläggstjänster................................................... 127  
  
 1.3.3 Utredningen om översyn av villkor för  
  
 kommersiell radio ....................................................... 128  
  
 2 Den svenska lagstiftningen........................................ 129  
  
 2.1 Yttrandefrihetsgrundlagen .................................................... 129  
  
 2.2 Radio- och TV-lagen.............................................................. 138  
  
 2.3 Marknadsföringslagen............................................................ 148  
  
 2.4 Alkohollagen .......................................................................... 153  
  
 2.5 Tobakslagen............................................................................ 154  
  
 2.6 Läkemedelslagen .................................................................... 154  
  
 5 
  
 Innehåll SOU 2008:116  
  
 2.7 E-handelslagen........................................................................155  
  
 3 Tillsynsmyndigheter ..................................................159  
  
 4 AV-direktivet ............................................................165  
  
 5 Radio- och TV-lagsutredningen...................................173  
  
 5.1 Inledning.................................................................................173  
  
 5.2 Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala  
  
 tekniken (SOU 2005:62) .......................................................174  
  
 5.3 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och  
  
 TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) ......................................175  
  
 6 Genomförande av AV-direktivet ..................................179  
  
 6.1 Utgångspunkter......................................................................179  
  
 6.1.1 Uppdraget....................................................................179  
  
 6.1.2 Olika sätt att distribuera TV ......................................181  
  
 6.2 Audiovisuella medietjänster...................................................184  
  
 6.2.1 AV- direktivet .............................................................184  
  
 6.2.2 Svensk rätt ...................................................................188  
  
 6.2.3 Överväganden..............................................................191  
  
 6.3 Ansvarigt land.........................................................................193  
  
 6.3.1 AV-direktivet (artikel 2) ............................................193  
  
 6.3.2 Överväganden..............................................................195  
  
 6.4 Säkerställande av fri mottagning ...........................................196  
  
 6.4.1 AV-direktivet (artikel 2a)...........................................196  
  
 6.4.2 Svensk rätt ...................................................................198  
  
 6.4.3 Överväganden..............................................................201  
  
 6.5 Samarbete mellan medlemsstaterna.......................................203  
  
 6.5.1 AV-direktivet ..............................................................203  
  
 6.5.2 Svensk rätt ...................................................................204  
  
 6.5.3 Överväganden..............................................................204  
  
 6.6 Information om programföretagen och leverantörer av  
  
 beställtjänster..........................................................................209  
  
 6 
  
 SOU 2008:116 Innehåll  
  
 6.6.1 AV-direktivet (artikel 3a) .......................................... 209  
  
 6.6.2 Svensk rätt................................................................... 210  
  
 6.6.3 Överväganden ............................................................. 212  
  
 6.7 Krav på innehållet .................................................................. 214  
  
 6.7.1 Innehåll som uppammar hat på grund av ras, kön  
  
 m.m.............................................................................. 214  
  
 6.7.2 Skydd av minderåriga ................................................. 217  
  
 6.7.3 Visning av biograffilmer............................................. 221  
  
 6.7.4 Främjande av europeiska produktioner..................... 222  
  
 6.8 Tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning....... 225  
  
 6.8.1 Bakgrund ..................................................................... 225  
  
 6.8.2 Tillgång till olika AV-tjänster för personer med  
  
 funktionsnedsättning ................................................. 226  
  
 6.8.3 Radio- och TV-lagsutredningen ................................ 229  
  
 6.8.4 Remissinstanserna....................................................... 233  
  
 6.8.5 Krav på tillgänglighet.................................................. 235  
  
 6.8.6 Sanktioner och tillsyn................................................. 243  
  
 6.9 Krav på audiovisuella kommersiella meddelanden............... 247  
  
 6.9.1 AV-direktivet.............................................................. 247  
  
 6.9.2 Överväganden ............................................................. 247  
  
 6.10 Sponsrade program ................................................................ 253  
  
 6.10.1 Begreppet sponsring ................................................... 253  
  
 6.10.2 TV-direktivet .............................................................. 254  
  
 6.10.3 Radio- och TV-lagen .................................................. 255  
  
 6.10.4 AV-direktivet.............................................................. 256  
  
 6.10.5 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005:62,  
  
 avsnitt 6) ...................................................................... 257  
  
 6.10.6 Remissinstanserna....................................................... 258  
  
 6.10.7 Överväganden ............................................................. 258  
  
 6.11 Produktplacering.................................................................... 264  
  
 6.11.1 Radio- och TV-lagen .................................................. 264  
  
 6.11.2 TV- och AV-direktiven .............................................. 267  
  
 6.11.3 Överväganden ............................................................. 269  
  
 6.12 Identifikation av TV-reklam ................................................. 280  
  
 6.12.1 AV-direktivet.............................................................. 280  
  
 6.12.2 Svensk rätt................................................................... 281  
  
 6.12.3 Överväganden ............................................................. 281  
  
 7 
  
 Innehåll SOU 2008:116  
  
 6.13 Placering av TV-reklam..........................................................282  
  
 6.13.1 TV-direktivet...............................................................282  
  
 6.13.2 AV-direktivet ..............................................................283  
  
 6.13.3 Radio- och TV-lagen...................................................284  
  
 6.13.4 Överväganden..............................................................286  
  
 6.14 Tillåten tid för TV-reklam .....................................................288  
  
 6.14.1 TV-direktivet...............................................................288  
  
 6.14.2 Radio- och TV-lagen...................................................289  
  
 6.14.3 AV-direktivet ..............................................................290  
  
 6.14.4 Överväganden..............................................................291  
  
 6.15 Korta utdrag från evenemang av stort allmänintresse..........292  
  
 6.15.1 AV-direktivet (artikel 3k) ..........................................292  
  
 6.15.2 Upphovsrättslagen ......................................................295  
  
 6.15.3 Överväganden..............................................................296  
  
 7 Reklam- och annonsbegreppen ..................................305  
  
 7.1 Radio- och TV-lagen ..............................................................305  
  
 7.2 AV-direktivet..........................................................................306  
  
 7.3 Radio- och TV-lagsutredningens förslag (SOU 2005:62,  
  
 avsnitt 2) .................................................................................306  
  
 7.4 Remissinstanserna ..................................................................307  
  
 7.5 Överväganden.........................................................................307  
  
 8 Annonsering med delad skärm ...................................309  
  
 8.1 Vad innebär annonsering med delad skärm? ........................309  
  
 8.2 Kommissionens tolkningsmeddelande .................................310  
  
 8.3 AV-direktivet..........................................................................311  
  
 8.4 Radio- och TV-lagsutredningens förslag (SOU 2005:62,  
  
 avsnitt 3) .................................................................................311  
  
 8.5 Remissinstanserna ..................................................................312  
  
 8.6 Överväganden.........................................................................312  
  
 8 
  
 SOU 2008:116 Innehåll  
  
 9 Virtuell annonsering.................................................. 315  
  
 9.1 Begreppet virtuell annonsering ............................................. 315  
  
 9.2 Kommissionens tolkningsmeddelande ................................. 316  
  
 9.3 Radio- och TV-lagsutredningens förslag.............................. 316  
  
 9.4 Remissinstanserna.................................................................. 317  
  
 9.5 Överväganden ........................................................................ 317  
  
 10 Elektroniska företagsskyltar i sportprogram ................. 321  
  
 10.1 Begreppet elektroniska företagsskyltar ................................ 321  
  
 10.2 Radio- och TV-lagsutredningen............................................ 322  
  
 10.3 Remissinstanserna.................................................................. 323  
  
 10.4 Överväganden ........................................................................ 323  
  
 11 Interaktiva tjänster i radio och TV .............................. 327  
  
 11.1 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005 :62, avsnitt  
  
 13) ........................................................................................... 327  
  
 11.2 Remissinstanserna.................................................................. 330  
  
 11.3 Överväganden ........................................................................ 331  
  
 11.3.1 Allmänna principer för en reglering av interaktiva  
  
 tjänster i radio och TV................................................ 331  
  
 12 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät ...... 339  
  
 12.1 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005:62, avsnitt  
  
 16 och 17) ............................................................................... 339  
  
 12.2 Remissinstanserna.................................................................. 343  
  
 12.3 Överväganden ........................................................................ 345  
  
 12.3.1 Konkurrens och abonnentinflytande ........................ 345  
  
 12.3.2 Paketering av programtjänster ................................... 347  
  
 13 Villkor för sändningarnas innehåll .............................. 351  
  
 9 
  
 Innehåll SOU 2008:116  
  
 13.1 Inledning.................................................................................352  
  
 13.2 Innehållsregler och tillståndsvillkor......................................354  
  
 13.2.1 Krav på saklighet .........................................................355  
  
 13.2.2 Krav på hänsyn till mediets genomslagskraft ............356  
  
 13.2.3 Krav på respekt för enskildas privatliv.......................357  
  
 13.2.4 Förbud mot att diskriminera annonsörer..................358  
  
 13.2.5 Sanktioner....................................................................359  
  
 13.3 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2006:51,  
  
 avsnitten 2 och 3) ...................................................................359  
  
 13.3.1 Tillståndsvillkor eller lagregler ...................................359  
  
 13.3.2 Respekten för enskildas privatliv – Holmes av  
  
 Monaco-domen ...........................................................361  
  
 13.3.3 Sanktioner och tillsyn .................................................362  
  
 13.3.4 Tillämpning av tillståndsvillkor på vissa  
  
 sändningar....................................................................363  
  
 13.4 Remissinstanserna ..................................................................364  
  
 13.5 Överväganden.........................................................................366  
  
 13.5.1 Inledning......................................................................366  
  
 13.5.2 Möjligheten att reglera innehållet i TVsändningar....................................................................368  
  
 13.5.3 Innehållsregler och självreglering...............................372  
  
 13.5.4 Skyldigheten att utöva sändningsrätten sakligt.........374  
  
 13.5.5 Skyldighet att respektera den enskildes privatliv ......377  
  
 13.5.6 Förbud mot att diskriminera annonsörer..................380  
  
 13.5.7 Hänsyn till mediets genomslagskraft vid  
  
 våldsskildringar och sexuella framställningar ............381  
  
 13.5.8 Tillämplighet av tillståndsvillkor på vissa  
  
 sändningar....................................................................386  
  
 13.5.9 Tillsyn och sanktioner i fråga om förbudet att  
  
 sända program med ingående våldsskildringar  
  
 m.m. .............................................................................387  
  
 14 Tillstånd och registrering ...........................................391  
  
 14.1 Bakgrund.................................................................................392  
  
 14.1.1 Frekvensfrågor ............................................................392  
  
 14.1.2 Gällande bestämmelser ...............................................393  
  
 14.1.3 Särskilt om så kallade push-tjänster...........................394  
  
 10 
  
 SOU 2008:116 Innehåll  
  
 14.2 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005:62, avsnitt  
  
 12 och SOU 2006:51, avsnitt 7)............................................ 395  
  
 14.3 Remissinstanserna.................................................................. 399  
  
 14.4 Överväganden ........................................................................ 401  
  
 14.4.1 Ljudradio och TV-program........................................ 401  
  
 14.4.2 Push-tjänster ............................................................... 405  
  
 14.4.3 Sökbar text-TV ........................................................... 408  
  
 14.4.4 Beställ-TV ................................................................... 412  
  
 14.4.5 Utgivare....................................................................... 412  
  
 14.4.6 Radiotidningar m.m.................................................... 413  
  
 14.4.7 Registrering................................................................. 415  
  
 14.4.8 Överlåtelse av tillstånd ............................................... 416  
  
 15 Mobil-TV ................................................................. 421  
  
 15.1 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2006:51, avsnitt  
  
 5) ............................................................................................. 421  
  
 15.2 Överväganden ........................................................................ 423  
  
 16 Lokal icke-kommersiell TV och närradio...................... 429  
  
 16.1 Bakgrund ................................................................................ 429  
  
 16.2 Närradio.................................................................................. 430  
  
 16.3 Lokal icke-kommersiell TV................................................... 431  
  
 16.3.1 Anpassning till USO-direktivet................................. 431  
  
 16.3.2 Take away-skyldighet för nätinnehavare................... 432  
  
 16.3.3 Nätinnehavarnas skyldighet att tillhandhålla  
  
 utrymme till de lokala kabelsändarföretagen ............ 433  
  
 16.3.4 Nät med analog och digital sändningsteknik............ 434  
  
 16.3.5 Delad kanal.................................................................. 435  
  
 16.3.6 Lokal-TV:s roll i marknätet ....................................... 436  
  
 16.3.7 Fortsatt reklamförbud................................................ 437  
  
 16.3.8 Sändningsområden för lokal-TV ............................... 437  
  
 16.3.9 Skyldighet att bereda utrymme för lokala  
  
 kabelsändarföretag i mikrovågssändningar ............... 438  
  
 16.3.10 Verksamhetens benämning .................................. 439  
  
 17 Författningsteknisk lösning........................................ 441  
  
 11 
  
 Innehåll SOU 2008:116  
  
 17.1 En ny lag .................................................................................441  
  
 17.2 Den nya lagens struktur.........................................................442  
  
 18 Självreglering ...........................................................445  
  
 18.1 AV-direktivet..........................................................................445  
  
 18.2 Självreglering i Sverige............................................................446  
  
 18.3 Överväganden.........................................................................453  
  
 19 Övriga frågor ............................................................455  
  
 19.1 Fördelningen av tillsynsansvaret mellan  
  
 Granskningsnämnden och Radio- och TV-verket ...............455  
  
 19.2 Upplysningsskyldighet för den särskilda avgiften ...............457  
  
 19.3 Omedelbar verkställighet av beslut .......................................458  
  
 20 Genomförandefrågor .................................................461  
  
 20.1 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser........................461  
  
 20.2 Ekonomiska konsekvenser ....................................................464  
  
 20.2.1 Konsekvenser för staten .............................................464  
  
 20.2.2 Konsekvenser för företagen .......................................466  
  
 20.2.3 Övriga konsekvenser ..................................................468  
  
 21 Författningskommentar .............................................469  
  
 21.1 Förslag till radio- och TV-lag ................................................469  
  
 Övergripande bestämmelser ..................................................469  
  
 TV-sändningar, beställ-TV och sökbar text-TV ..................484  
  
 Ljudradiosändningar ..............................................................523  
  
 Gemensamma bestämmelser .................................................545  
  
 21.2 Förslag till lag om ändring i lagen (1960:729) om  
  
 upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk ....................571  
  
 21.3 Förslag till lag om ändring i förfogandelagen (1978:262)....572  
  
 21.4 Förslag till lag om ändring i lagen (1989:41) om  
  
 finansiering av radio och TV i allmänhetens tjänst ..............572  
  
 12 
  
 SOU 2008:116 Innehåll  
  
 21.5 Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1559) med  
  
 föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och  
  
 yttrandefrihetsgrundlagens område...................................... 573  
  
 21.6 Förslag till lag om ändring i lagen (1992:72) om  
  
 koncessionsavgift på televisionens och radions område...... 573  
  
 21.7 Förslag till lag om ändring i tobakslagen (1993:581).......... 573  
  
 21.8 Förslag till lag om ändring i lagen (1993:1392) om  
  
 pliktexemplar av dokument................................................... 574  
  
 21.9 Förslag till lag om ändring i lotterilagen (1994:1000) ........ 574  
  
 21.10 Förslag till lag om ändring i alkohollagen (1994:1738) ...... 574  
  
 21.11 Förslag till lag om ändring i lagen (2000:1175) om  
  
 talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och  
  
 konsumentorganisationer...................................................... 574  
  
 21.12 Förslag till lag om ändring i lagen (2002:562) om  
  
 elektronisk handel och andra informationssamhällets  
  
 tjänster .................................................................................... 575  
  
 21.13 Förslag till lag om ändring i lagen (2003:389) om  
  
 elektronisk kommunikation.................................................. 575  
  
 21.14 Förslag till lag om ändring i marknadsföringslagen  
  
 (2008:486) .............................................................................. 575  
  
 Bilaga 1 Kommittédirektiv ................................................ 577  
  
 Bilaga 2 Europaparlamentets och rådets direktiv  
  
 2007/65/EG av den 11 december 2007 om ändring  
  
 av rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av  
  
 vissa bestämmelser som fastställts i  
  
 medlemsstaternas lagar och andra författningar om  
  
 utförandet av sändningsverksamhet för television ........ 587  
  
 Bilaga 3 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober  
  
 1989 om samordning av vissa bestämmelser som  
  
 fastställts i medlemsstaternas lagar och andra  
  
 13 
  
 Innehåll SOU 2008:116  
  
 författningar om utförandet av sändningsverksamhet  
  
 för television, konsoliderad version .............................607  
  
 Bilaga 4 Snyder rapport TV-branschens  
  
 behov och önskemål om förändringar i radio- och TVlagen  
  
 .....................................................................635  
  
 14 
  
 Förkortningar  
  
 a. anförd, anförda  
  
 AV-direktivet Europaparlamentets och rådets direktiv  
  
 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser  
  
 som fastställts i medlemsstaternas lagar och  
  
 andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella  
  
 medietjänster  
  
 AM Amplitudmodulering. Moduleringsteknik som används  
  
 för lång-, mellan, och kortvågssändning.  
  
 bet. betänkande  
  
 BitoS Branschorganisationen för innehålls- och tjänsteleverantörer  
  
 på onlinemarknaden i Sverige  
  
 DAB Digital Audio Broadcast. Standard för digital  
  
 marksänd distribution av ljudradio.  
  
 Dir. Direktiv  
  
 dnr diarenummer  
  
 DMB Digital Multimedia Broadcast, standard för TVsändningar  
  
 med rundradioteknik till mobila mottagare.  
  
 Ds. departementsstencil  
  
 DVB-H Digital Video Broadcasting, Handheld.  
  
 Vidareutveckling av DVB-T standarden för  
  
 utsändning av TV-tjänster till mobiltelefoner och  
  
 andra handhållna mottagare.  
  
 DVB-T Digital Video Broadcasting, Terrestrial. Teknisk  
  
 standard för utsändning av marksänd digital-TV.  
  
 15 
  
 Förkortningar SOU 2008:116  
  
 EES Europeiska ekonomiska samarbetsområdet  
  
 EG Europeiska gemenskapen  
  
 EPG Elektronisk programguide. En översikt över pågående  
  
 och kommande program som informerar  
  
 om och ger tittaren möjlighet att söka efter TVprogram.  
  
 ERB Etiska Rådet för Betalteletjänster  
  
 EU Europeiska unionen  
  
 Europa konventionen  
  
 Europeiska konventionen d. 4 nov. 1950 om skydd  
  
 för de mänskliga rättigheterna och grundläggande  
  
 friheterna  
  
 f. följande (sida , sidor)  
  
 FM Frekvensmodulering. Den teknik som används för  
  
 att koda in ljudet i de radiovågor som skickas ut.  
  
 ICC Internationella handelskammaren  
  
 IP Internet Protocol, Kommunikationsprotokoll som  
  
 handhar adressering och vägval för datapaket i  
  
 Internet och andra IP-baserade nät.  
  
 IP-TV IP-TV benämns ibland bredbands-TV därför att  
  
 sändningarna överförs i bredbandsnät med IPteknik.  
  
 Den infrastruktur som används är oftast  
  
 logiskt avskiljd från det vanliga Internet vilket  
  
 innebär att det krävs särskild utrustning i  
  
 distributionsnäten och i TV-tittarens hem.  
  
 Ju Justitiedepartementet  
  
 Ku Kulturdepartementet  
  
 KU Konstitutionsutskottet  
  
 Hernandez Pictures Expert Group. Standards för  
  
 bild- och ljudkodning, exempelvis MPEG-2 och  
  
 MPEG-4  
  
 PAD Programme Associated Data  
  
 PO Allmänhetens pressombudsman  
  
 16 
  
 SOU 2008:116 Förkortningar  
  
 PON Pressens Opinionsnämnd  
  
 prop. proposition  
  
 QAM Quadrature Amplitude Modulation. Amplitudmodulering  
  
 som tillåter överföring av två  
  
 oberoende meddelandesignaler med samma bärvåg. 
  
 RDS Radio Data System  
  
 rskr. riksdagens skrivelser  
  
 SOU Statens offentliga utredningar  
  
 SR Sveriges Radio Aktiebolag  
  
 SVT Sveriges Television Aktiebolag  
  
 TMC Traffic Message Control  
  
 TV-direktivet Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989  
  
 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts  
  
 i medlemsstaternas lagar och andra författningar  
  
 om utförandet av sändningsverksamhet för  
  
 television, ändrat genom Europaparlamentets och  
  
 rådets direktiv 97/36/EG  
  
 TVkonventionen  
  
 Europarådets konvention om gränsöverskridande  
  
 television, Strasbourg 5.V.1989, ETS nr 132, med  
  
 tillägg enligt ETS nr 171  
  
 UHF Ultra High Frequency  
  
 UMTS Universal Mobile Telecommunications, mobiltelefonstandard  
  
 för den tredje generationens mobiltelefoni 
  
 . Singh även 3G  
  
 UR Sveriges Utbildningsradio Aktiebolag  
  
 USOdirektivet  
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv  
  
 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om samhällsomfattande  
  
 tjänster och kommunikationstjänster  
  
 VHF Very High Frequency  
  
 xDSL xDSL är en samlingsgbeteckning på en familj av  
  
 tekniker där digitala modem används för fast  
  
 bredband via en vanlig telefontråd. Exempel på  
  
 tekniker är ADSL, Marks och VDSL.  
  
 17 
  
 Sammanfattning  
  
 Uppdraget  
  
 Utredningen har enligt sina direktiv haft uppdraget att göra en  
  
 allmän översyn av radio- och TV-lagen i syfte att förenkla regelverket  
  
 för radio- och TV-företagen och förbättra lagens struktur  
  
 och överskådlighet.  
  
 I uppdraget har också ingått att analysera vilka lagändringar som  
  
 krävs med anledning av AV-direktivet. Slutligen har i uppdraget  
  
 också ingått att analysera de förslag som Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 lagt fram i sina två sista betänkanden, Anpassning av  
  
 radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) och  
  
 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga  
  
 frågor (SOU 2006:51), och de synpunkter som kommit fram vid  
  
 remissbehandlingen. Analysen ska enligt direktiven ske med  
  
 utgångspunkt dels i målsättningen att förenkla regelverket för  
  
 radio- och TV-företagen, dels AV-direktivet. Vårt uppdrag har  
  
 också varit att föreslå de författningsändringar som föranleds av vår  
  
 analys och våra bedömningar.  
  
 Gällande rätt  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 De grundläggande föreskrifterna om friheten att yttra sig i andra  
  
 medier än tryckta skrifter finns i yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen tillämpas på ljudradio, television och  
  
 vissa liknande överföringar samt filmer, videogram, ljudupptagningar  
  
 och andra tekniska upptagningar. Dess syfte är att värna  
  
 yttrandefriheten och det fria informationsflödet i vidaste  
  
 bemärkelse.  
  
 19 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagen  
  
 Regler om ljudradio- och TV-program finns i radio- och TV-lagen.  
  
 Lagen gäller för sändningar av ljudradio- och TV-program som är  
  
 riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska  
  
 hjälpmedel. Lagen innehåller bestämmelser om tillståndsplikt och  
  
 registrering, vidaresändningsplikt och om sändningarnas innehåll.  
  
 Innehållet i sändningarna regleras dels genom generella regler dels  
  
 genom att det i lagen uttömmande anges vilka villkor som  
  
 sändningstillstånd får förenas med.  
  
 Övrigt  
  
 Även annan lagstiftning är tillämplig på ljudradio- och TV-sändningar.  
  
 Det gäller t.ex. marknadsföringslagen (2008:486), alkohollagen(1994:1738),  
  
 tobakslagen(1993:581) och lagen (2002:562) om  
  
 elektronisk handel och andra informationssamhällets tjänster (ehandelslagen).  
  
 AV-direktivet  
  
 Inom Europeiska unionen finns beträffande TV-sändningar sedan  
  
 1989 TV-direktivet. Direktivet har tidigare genomgått en ändring  
  
 1997. Genom beslut den 11 december 2007 antogs ytterligare ett  
  
 ändringsdirektiv. Antagandet av ändringsdirektivet innebär att  
  
 namnet på TV-direktivet har ändrats. Förkortat kallas det AVdirektivet.  
  
 AV-direktivet ska vara genomfört i medlemsstaternas rättsordningar  
  
 senast den 19 december 2009.  
  
 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Utgångspunkter  
  
 Digitaliseringen av sändningstekniken innebär att TV-sändningar  
  
 kan distribueras på andra sätt och till andra mottagare än vad som  
  
 var möjligt tidigare. Förutom i de traditionella distributionsformerna,  
  
 markbundna sändarnät, via satellit och i kabel-TV-nät,  
  
 distribueras TV-sändningar i dag även via bredband, s.k. IP-TV,  
  
 20 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 och som mobil-TV. TV-program görs också i stor omfattning  
  
 tillgängliga via Internet.  
  
 Teknikutvecklingen innebär också att möjligheten till interaktivitet  
  
 ökar. Interaktivitet innebär enkelt uttryckt att lyssnaren  
  
 eller tittaren själv kan påverka det som sänds och när och hur länge  
  
 han eller hon vill ta del av det. Vid digitala radio- och TV-sändningar  
  
 finns möjlighet att kommunicera med programföretaget på  
  
 ett enklare och mer direkt sätt och därigenom i mycket större  
  
 utsträckning påverka innehållet i det som sänds och även tidpunkten  
  
 för när det sänds.  
  
 Direktivets tillämpningsområde  
  
 AV-direktivet omfattar även andra audiovisuella medietjänster än  
  
 TV-sändningar (linjära audiovisuella medietjänster), nämligen  
  
 beställtjänster (icke-linjära audiovisuella medietjänster). I likhet  
  
 med i dag gäller direktivet också för audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden.  
  
 Radio- och TV-lagen gäller för sändningar av ljudradio- och TVprogram  
  
 som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot  
  
 med tekniska hjälpmedel. Beställtjänster i AV-direktivets mening  
  
 överförs först efter det att konsumenten valt att kommunicera med  
  
 den sändande genom en returkanal och sändningen startar och sker  
  
 på begäran av konsumenten. Radio- och TV-lagen är inte tillämplig  
  
 på sådana tjänster.  
  
 Tillämpningsområdet för radio- och TV-lagen omfattar således  
  
 TV-sändningar i AV-direktivets mening och sådana audiovisuella  
  
 kommersiella meddelanden som ingår i eller omger program i TVsändningar.  
  
 Som nyss har sagts omfattar lagen däremot inte beställtjänster  
  
 i AV-direktivets mening och kommersiella meddelanden i  
  
 eller i anslutning till sådana tjänster.  
  
 En viss lagreglering när det gäller beställtjänster finns redan i  
  
 dag i e-handelslagen. De frågor som regleras i e-handelslagen omfattas  
  
 med något undantag inte av AV-direktivets bestämmelser.  
  
 Lagen tar inte heller sikte på frågor som specifikt rör massmedier.  
  
 AV-direktivets bestämmelser om beställtjänster bör därför inte  
  
 lämpligen genomföras genom ändringar i e-handelslagen.  
  
 I stället anser vi att den svenska radio- och TV-lagstiftningen  
  
 bör utvidgas till att också omfatta sådana beställtjänster som avses i  
  
 AV-direktivet och därmed också till kommersiella meddelanden i  
  
 21 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 eller i anslutning till sådana tjänster. Vi har valt att kalla beställtjänster  
  
 i AV-direktivets mening för beställ-TV.  
  
 Ansvarigt land  
  
 Artiklarna 2.1 och 3.6 i AV-direktivet ger uttryck för den s.k.  
  
 ursprungslandsprincipen. Den innebär att den ansvariga medlemsstaten  
  
 är skyldig att säkerställa att alla audiovisuella medietjänster  
  
 som sänds av en leverantör av medietjänster inom dess jurisdiktion  
  
 överensstämmer med det regelverk som gäller för sändningar  
  
 avsedda för allmänheten i den egna medlemsstaten.  
  
 Ansvarig medlemsstat bestäms i första hand genom en tillämpning  
  
 av de etableringskriterier som anges i artikel 2.3 och i andra  
  
 hand av de tekniska kriterier som anges i artikel 2.4. I sista hand är  
  
 enligt artikel 2.5 behörig medlemsstat den stat där leverantören av  
  
 medietjänsterna är etablerad enligt artiklarna 43–48 i fördraget.  
  
 Etableringskriterierna är i AV-direktivet oförändrade i förhållande  
  
 till TV-direktivet. Beträffande de tekniska kriterierna är  
  
 ordningen mellan satellitupplänk och satellitkapacitet nu den omvända.  
  
 Kriteriet som hänför sig till upplåtelse av frekvens har  
  
 utgått.  
  
 Bortsett från att reglerna om ansvarigt land har utsträckts till att  
  
 gälla alla slags audiovisuella medietjänster som är riktade till allmänheten,  
  
 innebär AV-direktivet således bara mindre ändringar av  
  
 reglerna om medlemsstaternas jurisdiktion.  
  
 Vi föreslår att den svenska lagstiftningens bestämmelser om  
  
 jurisdiktion för audiovisuella medietjänster anpassas till AV-direktivet  
  
 bestämmelser.  
  
 Fri mottagning  
  
 AV-direktivet bygger i likhet med TV-direktivet på principen om  
  
 fri rörlighet för tjänster. I artikel 2a.1 i AV-direktivet kommer  
  
 denna princip till uttryck genom att medlemsstaterna ska säkerställa  
  
 fri mottagning och inte får begränsa vidaresändning inom sina  
  
 territorier av audiovisuella medietjänster från andra medlemsstater  
  
 av skäl som hör under området för direktivet.  
  
 22 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 I svensk rätt garanteras den fria mottagningen och rätten till  
  
 vidaresändning av radioprogram från utlandet i olika avseenden  
  
 genom bestämmelserna i yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Sverige har tidigare avstått från att utnyttja de möjligheter som  
  
 TV-direktivet gett att begränsa den fria vidaresändningen. Även om  
  
 utbudet av TV-sändningar har ökat kraftigt har det inte kommit  
  
 fram någonting som nu ger oss anledning att göra en annan  
  
 bedömning eller ett annat ställningstagande.  
  
 På samma sätt som beträffande TV-sändningar skulle regler om  
  
 att hindra mottagning och vidaresändning av beställ-TV vara en  
  
 med hänsyn till informationsfriheten och yttrandefriheten drastisk  
  
 åtgärd. Det har inte heller kommit fram något behov av några  
  
 sådana åtgärder. Vi anser därför att det inte bör införas någon  
  
 möjlighet att begränsa fri mottagning och vidaresändning av  
  
 beställ-TV från andra medlemsländer.  
  
 Samarbete  
  
 En nyhet i AV-direktivet är reglerna om krav på samarbete i artikel  
  
 3.2–3.5. De tar sikte på fall där ett programföretag riktar sina  
  
 sändningar till en annan medlemsstat än den där programföretaget  
  
 är etablerat och denna medlemsstat har utnyttjat möjligheten att  
  
 införa mer detaljerade eller strängare regler i allmänhetens  
  
 intresse.  
  
 Samarbetsregeln innebär att de berörda medlemsstaterna ska  
  
 samarbeta och försöka få programföretaget att på frivillig väg följa  
  
 mottagarlandets regler. Om det inte ger resultat får mottagarlandet  
  
 vidta åtgärder, under förutsättning bland annat att EG-kommissionen  
  
 har godkänt det.  
  
 Bortsett från jurisdiktionsbestämmelsen i 1 kap 2 § andra  
  
 stycket radio- och TV-lagen saknas i svensk rätt regler av det slag  
  
 som aktualiseras i artikel 3.2–3.5 i AV-direktivet.  
  
 För att genomföra AV-direktivet på ett korrekt sätt i den  
  
 svenska lagstiftningen bör man behålla den nuvarande bestämmelsen  
  
 i 1 kap. 2 § andra stycket radio- och TV-lagen och införa en  
  
 bestämmelse enligt vilken tillsynsmyndigheterna bara får vidta  
  
 åtgärder mot ett programföretag under en annan EES-stats  
  
 jurisdiktion i de fall och på det sätt som föreskrivs i artikel 3.2–3.5 i  
  
 AV-direktivet.  
  
 23 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 I radio- och TV-lagen finns inte några bestämmelser som  
  
 ålägger tillsynsmyndigheterna att agera i de fall ett programföretag  
  
 under svensk jurisdiktion i huvudsak riktar sina sändningar mot en  
  
 annan EES-stat och den statens myndigheter begär ett ingripande  
  
 från svensk sida på den grunden att TV-sändningarna bryter mot  
  
 mottagarlandets strängare lagstiftning. Genom den nya samarbetsregeln  
  
 i artikel 3.2 i AV-direktivet införs en skyldighet att samarbeta  
  
 i dessa gränsöverskridande frågor. I förhållande till programföretaget  
  
 krävs inte något mer än att sändarlandet ska begära att  
  
 programföretaget följer de strängare bestämmelserna i allmänhetens  
  
 intresse i mottagarlandet.  
  
 För att uppfylla Sveriges gemenskapsrättsliga skyldigheter bör  
  
 man därför införa en bestämmelse i lagen enligt vilken tillsynsmyndigheterna  
  
 åläggs att samarbeta med andra EES-staters  
  
 behöriga myndigheter i de fall och på det sätt som föreskrivs i  
  
 artikel 3.2 i AV-direktivet.  
  
 Information om programföretagen och leverantörer av  
  
 beställtjänster  
  
 AV-direktivet innehåller i artikel 3a en ny bestämmelse om  
  
 informationskrav som gäller både för dem som sänder TV, dvs.  
  
 programföretag, och för dem som tillhandahåller beställ-TV.  
  
 För att genomföra den aktuella artikeln föreslår vi att programföretag  
  
 och leverantörer av beställ-TV ska se till att de som tar  
  
 emot deras tjänster alltid och på ett enkelt sätt har tillgång till de  
  
 uppgifter som avses i artikel 3a i AV-direktivet. Förtagen kan själva  
  
 bestämma på vilket sätt de vill lämna informationen.  
  
 Krav på innehållet  
  
 I TV-direktivet finns en bestämmelse enligt vilken medlemsstaterna  
  
 åläggs att säkerställa att TV-sändningarna inte innehåller  
  
 något som uppammar hat grundat på ras, kön, religion eller  
  
 nationalitet. Genom AV-direktivet har artikeln fått ett nytt  
  
 nummer, artikel 3b, och utvidgats till att omfatta även beställ-TV.  
  
 TV-direktivets bestämmelser i denna del har ansetts genomförda  
  
 i Sverige genom straffbestämmelserna om hets mot folk24 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 grupp och demokratibestämmelsen i 6 kap. 1 § radio- och TVlagen.  
  
 Straffbestämmelserna om hets mot folkgrupp gäller oavsett på  
  
 vilket sätt och i vilket medium brottet begås. Det spelar således  
  
 ingen roll om brottet begås i en TV-sändning, genom beställ-TV  
  
 eller på något annat sätt.  
  
 I 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen finns den s.k. demokratibestämmelsen.  
  
 Enligt denna ska den som sänder TV-program se till  
  
 att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska  
  
 statsskickets grundidéer och principen om alla människors lika  
  
 värde och den enskilda människans frihet och värdighet.  
  
 Vi föreslår att den nuvarande demokratibestämmelsen i 6 kap.  
  
 1 § radio- och TV-lagen utvidgas till att också gälla den som  
  
 tillhandahåller beställ-TV.  
  
 Skydd av minderåriga  
  
 TV-direktivet innehåller i artikel 22 bestämmelser om skydd av  
  
 minderåriga vid TV-sändningar. Bestämmelserna är oförändrade i  
  
 AV-direktivet.  
  
 Genom AV-direktivet har det införts en ny bestämmelse om  
  
 skydd av minderåriga när det gäller beställ-TV. Bestämmelsen finns  
  
 i artikel 3h och ålägger medlemsstaterna att se till att beställ-TV  
  
 som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen  
  
 hos minderåriga endast tillhandahålls på ett sådant sätt  
  
 att minderåriga normalt inte hör eller ser sådana tjänster.  
  
 Regeringen och riksdagen har ansett att artikel 22 i TV-direktivet  
  
 har genomförts i svensk rätt dels genom bestämmelserna om  
  
 yttrandefrihetsbrott i yttrandefrihetsgrundlagen och bestämmelserna  
  
 i 16 kap. brottsbalken om barnpornografibrott och olaga  
  
 våldsskildring m.m., dels genom bestämmelserna i 6 kap. 2 § radio och  
  
 TV-lagen om sändning av våldsskildringar av verklighetstrogen  
  
 karaktär.  
  
 Vi saknar anledning att göra någon annan bedömning än den  
  
 som regeringen och riksdagen tidigare har gjort när det gäller  
  
 frågan om vad som allvarligt kan skada utvecklingen hos minderåriga.  
  
 Det innebär att TV-program som allvarligt kan skada minderåriga  
  
 redan i dag är förbjudna enligt brottsbalken och yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 oavsett hur programmen har distribuerats.  
  
 25 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 AV-direktivets regler om skydd mot beställtjänster som  
  
 allvarligt kan skada minderåriga i artikel 3h kräver således inte  
  
 någon ny reglering i svensk lagstiftning. Gränsdragningen mellan  
  
 vad som allvarligt kan skada och vad som bara kan skada  
  
 utvecklingen hos minderåriga är allt annat än tydlig. Övervägande  
  
 skäl talar för att man skapar en enhetlig ordning för TV-sändningar  
  
 och beställ-TV när det gäller skyddet av minderåriga från skadligt  
  
 programinnehåll.  
  
 Vi föreslår därför att det för beställ-TV införs en bestämmelse  
  
 motsvarande den som gäller för TV-sändningar enligt 6 kap. 2 §  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Biograffilmer  
  
 Artikel 3d i AV-direktivet anger att medlemsstaterna ska säkerställa  
  
 att leverantörer av medietjänster inte sänder biograffilmer  
  
 under andra tidsperioder än de som har överenskommits med  
  
 rättighetsinnehavarna. Bestämmelsen har, förutom att den även  
  
 gjorts tillämplig på beställ-TV, förts över oförändrad till AVdirektivet  
  
 från artikel 7 i TV-direktivet  
  
 I samband med att TV-direktivet införlivades i svensk rätt fann  
  
 regeringen att artikel 7 inte behövde omsättas i en svensk lagbestämmelse  
  
 utan det överlämnades till parterna på marknaden att  
  
 komma överens i ett upphovsrättsligt avtal. I praktiken ansåg  
  
 regeringen att situationen var den som direktivet föreskriver.  
  
 Vi har inte kunnat finna något annat än att marknaden i dag  
  
 fungerar på samma sätt som när TV-direktivet införlivades i svensk  
  
 rätt. Vi kan inte heller se att vidgningen av bestämmelsen till att  
  
 även omfatta beställ-TV föranleder någon annan bedömning än den  
  
 som regeringen tidigare gjorde. Vi anser således att det inte heller  
  
 nu behöver vidtas några åtgärder för att genomföra artikel 3d i AVdirektivet  
  
 i svensk rätt.  
  
 Främja europeiska produktioner  
  
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 3i se till att leverantörer av  
  
 beställtjänster där så är praktiskt möjligt och på lämpligt sätt,  
  
 främjar framställningen och tillgången till europeiska produk26 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 tioner. Medlemsstaterna ska rapportera till kommissionen om  
  
 genomförandet av artikeln vart fjärde år.  
  
 Övervägande skäl talar för att man inte närmare anger på vilket  
  
 sätt leverantörer av beställ-TV ska främja europeiska produktioner.  
  
 Artikeln bör därför genomföras så att det i lag bara anges att den  
  
 som tillhandahåller beställ-TV på lämpligt sätt och när det är  
  
 praktiskt möjligt ska främja produktionen av och tillgången till  
  
 europeiska produktioner.  
  
 För att Sverige ska kunna fullgöra sin rapporteringsskyldighet  
  
 till kommissionen ska den som tillhandahåller beställ-TV vart  
  
 fjärde år till Granskningsnämnden för radio och TV redovisa vad  
  
 företaget har gjort för att främja europeiska produktioner.  
  
 Programföretagen är enligt 9 kap. 4 § radio- och TV-lagen  
  
 skyldiga att årligen redovisa hur stor del av verksamheten som  
  
 utgjorts av program av europeiskt ursprung och sådana som framställts  
  
 av självständiga producenter. Vi föreslår att denna skyldighet  
  
 bara ska fullgöras vartannat år och att redovisningen ska ske till  
  
 Granskningsnämnden i stället för som nu till Radio- och TVverket.  
  
 Tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning  
  
 AV-direktivet innehåller i artikel 3c en helt ny bestämmelse som  
  
 innebär att medlemsstaterna ska uppmuntra medietjänstleverantörer  
  
 inom den egna jurisdiktionen att se till att deras tjänster  
  
 successivt görs tillgängliga för syn- och hörselskadade personer.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade i uppdrag att överväga  
  
 behovet av lagändringar för att förbättra tillgängligheten till TVprogram  
  
 för personer med funktionshinder. Utredningen lade  
  
 också i sitt betänkande Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra  
  
 radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) fram förslag till  
  
 lagstiftning på området.  
  
 Övergången från analog till digital utsändningsteknik innebär  
  
 att möjligheterna ökar att göra programmen tillgängliga för personer  
  
 med funktionsnedsättning. Denna omständighet tillsammans  
  
 med betydelsen av att personer med funktionsnedsättning ges  
  
 största möjliga tillgång till program som sänds i televisionen eller  
  
 tillhandahålls i form av beställ-TV gör att vi i likhet med den  
  
 tidigare utredningen anser att det finns anledning att ställa högre  
  
 krav än i dag i dessa avseenden.  
  
 27 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen hindrar att det ställs krav av detta  
  
 slag på sändningar som sker genom tråd. Yttrandefrihetskommittén  
  
 har mot denna bakgrund fått tilläggsdirektiv med uppdrag  
  
 att överväga de yttrandefrihetsrättsliga aspekterna på Radio och  
  
 TV-lagsutredningens förslag om TV-sändningars tillgänglighet  
  
 för personer med funktionsnedsättning och föreslå de grundlagsändringar  
  
 och andra lagändringar som dessa överväganden föranleder.  
  
 Kravet att utforma programmen på ett sådant sätt att de blir  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning måste därför  
  
 för närvarande begränsas till sändningar som sker på annat sätt än  
  
 genom tråd.  
  
 Vi föreslår därför att den som på annat sätt än genom tråd  
  
 sänder TV-program eller tillhandahåller beställ-TV ska utforma  
  
 sändningarna på ett sådant sätt att programmen blir tillgängliga för  
  
 personer med funktionsnedsättning på det sätt och i den omfattning  
  
 som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som  
  
 regeringen bestämmer. När det bestäms på vilket sätt och i vilken  
  
 omfattning programmen ska göras tillgängliga för personer med  
  
 funktionsnedsättning, ska regeringen eller den myndighet som  
  
 regeringen bestämmer beakta företagens finansiella förutsättningar,  
  
 den tekniska utvecklingen och antalet personer som följer  
  
 sändningarna.  
  
 Vi anser vidare att public service-företagen bör omfattas av en  
  
 lagreglering men att regeringen ska besluta om de närmare föreskrifterna  
  
 om på vilket sätt och i vilken omfattning som programmen  
  
 ska göras tillgängliga. Det kan ske i anslutning till att  
  
 sändningstillstånden meddelas, men även vid andra tidpunkter.  
  
 Enligt vår mening bör regeringen således inte vidaredelegera föreskriftsrätten  
  
 i denna del till någon myndighet.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV ska kunna förelägga ett  
  
 företag att följa föreskrifterna, om det åsidosätter sin skyldighet att  
  
 se till att TV-programmen görs tillgängliga för personer med  
  
 funktionsnedsättning. Ett sådant föreläggande ska kunna förenas  
  
 med vite. Sändningstillståndet ska också kunna återkallas, om ett  
  
 programföretag på ett väsentligt sätt har åsidosatt sina skyldigheter  
  
 när det gäller tillgänglighet.  
  
 28 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 Sponsring  
  
 När man sänder sponsrade program i TV eller beställ-TV ska  
  
 sponsringsmeddelande lämnas i början och i slutet av programmet  
  
 eller vid ettdera av dessa tillfällen. I sökbar text-TV ska sponsringsmeddelande  
  
 lämnas löpande.  
  
 Om bara en klart avgränsad del av ett program är sponsrad, ska  
  
 ett sponsringsmeddelande i stället lämnas i omedelbar anslutning  
  
 till den delen, om det kan ske utan att programmets integritet och  
  
 värde eller rättighetshavarnas rättigheter kränks.  
  
 Vi föreslår att sponsringsmeddelande också ska också få lämnas  
  
  i omedelbar anslutning till programmets början eller slut,  
  
  i pauser i sportprogram där det förekommer längre pauser och i  
  
 program som utgör föreställningar eller evenemang med pauser  
  
 för publiken,  
  
  i samband med att sändningen övergår från en programtjänst till  
  
 en annan, och vid växlingar mellan sändning från evenemang och  
  
 studiosändning.  
  
 Ett sponsringsmeddelande får dock bara lämnas, om det kan ske på  
  
 ett sådant sätt att programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter inte kränks.  
  
 Ett sponsringsmeddelande i en TV-sändning eller i beställ-TV  
  
 ska enligt vårt förslag innehålla sponsorns namn, logotyp eller  
  
 något annat kännetecken för sponsorn. Meddelandet får inte  
  
 innehålla säljfrämjande inslag eller något annat som gör att det kan  
  
 förväxlas med reklam.  
  
 I likhet med vad som nu gäller ska nyhetsprogram inte få  
  
 sponsras. Företag som tillverkar eller säljer alkoholdrycker och  
  
 tobak får inte sponsra program. Begränsningar för sponsring som  
  
 lämnas av läkemedelsföretag ska gälla också i fortsättningen.  
  
 Produktplacering  
  
 I artikel 3g i AV-direktivet har införts regler om produktplacering i  
  
 program i TV-sändningar och beställ-TV. Huvudregeln är att  
  
 produktplacering är förbjuden. Medlemsstaterna får dock tillåta  
  
 produktplacering i vissa fall och under vissa förutsättningar.  
  
 Produktplacering är att betrakta som en marknadsföringsåtgärd.  
  
 Program i TV-sändningar och beställ-TV omfattas av yttrande29 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 frihetsgrundlagen Enligt vår bedömning innebär en begränsning i  
  
 att sända TV-program där det förekommer produktplacering en  
  
 sådan inskränkning i den grundlagsfästa yttrandefriheten som i  
  
 likhet med radio- och TV-lagens regler om reklam och sponsring  
  
 bör vara tillåten enligt våra grundlagar.  
  
 Vi föreslår att ett förbud införs mot att sända TV-program där  
  
 det förekommer produktplacering. Undantag görs dock för filmer,  
  
 TV-serier, sportprogram och lätta underhållningsprogram. Det ska  
  
 dock vara förbjudet att sända även sådana program där det  
  
 förekommer produktplacering, om de huvudsakligen vänder sig till  
  
 barn under 12 år.  
  
 Det ska också vara förbjudet att sända filmer, sportprogram  
  
 m.m. där det förekommer produktplacering av alkoholdrycker,  
  
 tobaksvaror och produkter som kommer från företag vars  
  
 huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja alkoholdrycker  
  
 eller tobaksvaror. Detsamma ska gälla läkemedel och medicinska  
  
 behandlingar som är receptbelagda.  
  
 Som villkor för att sända TV-program där det förekommer  
  
 produktplacering ska gälla att programmet inte får uppmuntra till  
  
 inköp av de produktplacerade varorna eller tjänsterna eller innehålla  
  
 andra säljfrämjande inslag. Programmet får inte heller otillbörligen  
  
 framhäva produkten.  
  
 När det förekommer produktplacering ska tittarna informeras  
  
 om det i början och i slutet av programmet och när programmet  
  
 börjar igen efter ett reklamavbrott. Informationen ska utformas på  
  
 lämplig sätt och får inte innehålla säljfrämjande inslag eller något  
  
 annat som gör att informationen kan förväxlas med reklam.  
  
 Den som överträder bestämmelserna om produktplacering ska  
  
 kunna påföras särskild avgift.  
  
 När någon annan än leverantören av medietjänsten har fått  
  
 ersättning för att en produkt ska förekomma i ett program och  
  
 produkten framhävs i programmet på ett otillbörligt sätt, kan  
  
 förfarandet angripas med stöd av bestämmelserna om otillbörligt  
  
 kommersiellt gynnande.  
  
 Identifiering av TV-reklam  
  
 I artikel 10 i AV-direktivet finns bestämmelser om identifikation av  
  
 TV-reklam i TV-sändningar. Bestämmelserna bygger på den grundläggande  
  
 principen om reklamidentifikation.  
  
 30 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 De nuvarande bestämmelserna i 7 kap. 1 och 6 §§ radio och TVlagen  
  
 om annonsidentifikation och bestämmelserna i 9 § marknadsföringslagen  
  
 om reklamidentifiering behöver inte ändras på grund  
  
 av AV-direktivet. De genomför fullt ut artiklarna 10.1 och 10.2 i  
  
 AV-direktivet.  
  
 Placering av TV-reklam  
  
 Genom AV-direktivet har bestämmelserna om placering av TVreklam  
  
 och reklamavbrott förenklats och liberaliserats. Reglerna  
  
 återfinns i artikel 11.  
  
 När TV-reklam eller teleshopping infogas i programmen ska  
  
 medlemsstaterna säkerställa att detta inte påverkar programmens  
  
 integritet eller rättighetshavarnas rättigheter. Den tidigare huvudregeln  
  
 i TV-direktivet att reklamavbrott ska ske mellan programmen  
  
 tas således bort. I övrigt motsvarar bestämmelserna vad som  
  
 gäller enligt TV-direktivet.  
  
 I artikel 11.2 finns begränsningar för hur ofta sändningar av  
  
 filmer producerade för TV (med undantag för TV-serier och  
  
 dokumentärer), biograffilmer, barnprogram och nyhetsprogram,  
  
 får avbrytas av TV-reklam och teleshopping. TV-reklam eller teleshopping  
  
 får inte infogas i sändningar av gudstjänster.  
  
 Vi föreslår att avbrott för reklam och andra annonser inte ska få  
  
 inte förekomma i program med gudstjänster, i program som huvudsakligen  
  
 vänder sig till barn under 12 år eller omedelbart före eller efter  
  
 program som huvudsakligen vänder sig till barn under 12 år.  
  
 Därutöver föreslår vi att det i lagen tas in bestämmelser om  
  
 reklamavbrott som motsvarar vad som krävs enligt AV-direktivet.  
  
 I fråga om övriga program får avbrott förekomma, om det sker  
  
 på ett sådant sätt att det – med hänsyn till naturliga avbrott i  
  
 programmen, programmens längd och karaktär – inte påverkar  
  
 programmens integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter.  
  
 Vid sändningar av filmer och nyhetsprogram måste det vara  
  
 minst 30 minuter mellan avbrotten.  
  
 Tillåten tid för TV-reklam  
  
 Radio- och TV-lagens bestämmelser om högsta tillåtna annonstid  
  
 har ändrats så sent som i februari 2008. Regeringen uttalade då att  
  
 31 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 det är angeläget att konkurrensförutsättningarna för programföretagen  
  
 utjämnas och att risken för att programföretag etablerar sig  
  
 utomlands minskar. Vidare anfördes att det inte är försvarligt att  
  
 behålla en ordning som missgynnar de TV-företag som väljer att  
  
 etablera sig i Sverige. De svenska reglerna om sändningstid för  
  
 annonser i TV-sändningar borde därför enligt regeringen närmas  
  
 till den längsta tillåtna annonstiden enligt TV-direktivet.  
  
 Vi anser att ett motsvarande synsätt kan anläggas också vid  
  
 genomförandet av AV-direktivets regler om högsta tillåtna annonstid.  
  
 Det saknas bärande skäl att behålla eller införa strängare regler  
  
 än vad som följer av direktivet. Bestämmelserna om högsta tillåtna  
  
 annonstid i TV-sändningar bör således utformas på så sätt att de  
  
 motsvarar vad som krävs som miniminivå enligt direktivet.  
  
 Korta nyhetsinslag  
  
 En nyhet i AV-direktivet är artikel 3k som rör korta nyhetsinslag i  
  
 TV-sändningar. Programföretagen har för korta nyhetsinslag rätt  
  
 att få tillgång till evenemang av stort allmänintresse även om dessa  
  
 sänds med utnyttjande av exklusiva rättigheter. Syftet med bestämmelsen  
  
 är enligt skäl 38 i ingressen att främja mångfald genom  
  
 diversifierad nyhetsproduktion och ett diversifierat programutbud.  
  
 För att genomföra artikel 3k är inte nu gällande inskränkningar i  
  
 upphovsrätten och de till upphovsrätten närstående rättigheterna  
  
 tillräckliga. Vi föreslår därför att det införs bestämmelser i  
  
 upphovsrättslagen som ger programföretagen rätt att i allmänna  
  
 nyhetsprogram sända korta utdrag från ett evenemang av stort allmänintresse  
  
 som ett annat programföretag har den exklusiva rätten  
  
 att sända. Programföretaget ska också få sända utdraget när nyhetssändningen  
  
 senare tillhandahålls som beställ-TV. Det korta utdraget  
  
 får inte vara längre än vad som är motiverat av informationssyftet.  
  
 Det får inte heller sändas längre tid efter evenemanget än  
  
 som är motiverat med hänsyn till nyhetsintresset.  
  
 Reklam- och annonsbegreppen  
  
 I artikel 1 i AV-direktivet definieras begreppet TV-reklam. Definitionen  
  
 motsvarar närmast ordagrant definitionen av begreppet TVreklam  
  
 i TV-direktivet.  
  
 32 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 Begreppet annons har dock under lång tid utgjort ett samlingsbegrepp  
  
 för kommersiell reklam och meddelanden som utan att  
  
 utgöra sådan reklam har till syfte att bibringa allmänheten vissa  
  
 allmänna värderingar. Det saknas anledning att nu frångå detta  
  
 system. Annonsbegreppet är väl inarbetat och bör behållas. Mot  
  
 bakgrund av dess centrala betydelse på området bör begreppet  
  
 definieras i den nya lagstiftningen.  
  
 Vi föreslår att begreppet annons ska avse dels kommersiell  
  
 reklam, dels meddelanden som utan att vara reklam sänds på uppdrag  
  
 av någon annan och som har till syfte att främja en sak eller  
  
 idé. Rena informations- eller utbildningsprogram som bekostas av  
  
 någon annan omfattas därmed inte.  
  
 Begreppet reklam bör definieras i lagstiftningen som varje form  
  
 av meddelande som sänds antingen mot betalning eller liknande  
  
 ersättning eller som utgör egenreklam, och som syftar till att  
  
 marknadsföra varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och  
  
 andra nyttigheter.  
  
 Annonsering med delad skärm  
  
 Tekniken med delad skärm (split screen) innebär att olika former  
  
 av innehåll kan visas samtidigt i bild. Detta sker genom att TVskärmen  
  
 delas upp i olika delar. Exempelvis kan annonsinslag  
  
 sändas i ett fönster under sändningen av ett TV-program så att två  
  
 åtskilda bilder syns på skärmen. Redan i dag används split screentekniken  
  
 av svenska TV-programföretag, exempelvis genom att låta  
  
 en rullande text längst ner i rutan ange börskurser eller återge smsmeddelanden  
  
 som skickats till ett program.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade frågan om annonsering  
  
 med delad skärm i betänkandet Anpassning av radio- och TVlagen  
  
 till den digitala tekniken (SOU 2005:62).  
  
 I likhet med den förra utredningens förslag föreslår vi att man i  
  
 ett program som består av ett direktsänt evenemang som fortgår  
  
 oberoende av annonsavbrott ska få sända annonsering med delad  
  
 skärm under förutsättning att det sker på ett sådant sätt att programmets  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter  
  
 inte kränks. Vi föreslår också att sponsringsmeddelanden får sändas  
  
 med delad skärm under samma förutsättningar som med hel skärm.  
  
 33 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 Virtuell annonsering  
  
 Med virtuell annonsering avses användningen av virtuella metoder  
  
 för att infoga reklaminslag under sändning av TV-program, särskilt  
  
 genom att befintliga reklamskyltar på platsen byts ut eller att nya  
  
 bilder placeras över dem. Härigenom får tittaren intrycket att  
  
 reklambilderna finns i verkligheten, dvs. rent fysiskt, medan de i  
  
 själva verket är inlagda på elektronisk väg i TV-signalen.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade frågan om virtuell  
  
 annonsering i betänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till  
  
 den digitala tekniken (SOU 2005:62).  
  
 I likhet med den förra utredningen föreslår vi att virtuell  
  
 annonsering ska få förekomma i program under förutsättning att  
  
 programföretaget inte får någon ersättning för den och att  
  
 annonseringen  
  
  är placerad på ett fysiskt föremål eller en fysisk plats som  
  
 normalt används för annonser,  
  
  inte är mer framträdande än den annonsering som normalt sett  
  
 förekommer på platsen,  
  
  inte innebär att programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter kränks, eller  
  
  inte strider mot lagens annonsbestämmelser i övrigt.  
  
 Ett krav för att virtuell annonsering ska få förekomma är att  
  
 programföretaget före och efter varje sändning av program som  
  
 innehåller virtuell annonsering på lämpligt sätt upplyser om  
  
 annonseringen. Bestämmelserna om annonssignatur, annonstid och  
  
 annonsavbrott ska inte tillämpas på virtuell annonsering. Övriga  
  
 bestämmelser om annonsinnehåll är däremot tillämpliga.  
  
 Elektroniska företagsskyltar  
  
 Med elektroniska företagsskyltar avses sådana skyltar som  
  
 förekommer i sportsändningar och som tillsammans med tids-,  
  
 placerings- och resultatinformation anger namnet på det eller de  
  
 företag som tillhandahållit den tidmätnings- eller datautrustning  
  
 som används vid sportevenemanget. Det är alltså fråga om skyltar  
  
 som inte finns naturligt utan som fogas in i bilden av produktionsföretaget  
  
 i samband med sändningen.  
  
 34 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade frågan om virtuell  
  
 annonsering i betänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till  
  
 den digitala tekniken (SOU 2005:62).  
  
 Även i denna del ansluter vi oss till den förra utredningen och  
  
 föreslår att det i lagen tas in bestämmelser som innebär att det blir  
  
 möjligt att under vissa förutsättningar infoga elektroniska företagsskyltar  
  
 i sportprogram. Sådana företagsskyltar ska få förekomma i  
  
 sportprogram i TV-sändning under förutsättning att  
  
 1. det sker i samband med sändning av den information som företaget  
  
 i fråga tillhandahållit,  
  
 2. programföretaget inte får någon särskild ersättning för det,  
  
 3. företagsnamnet eller logotypen inte förenas med ljud och bara  
  
 upptar en liten del av bilden och  
  
 4. företagsnamnet visas i rimlig omfattning.  
  
 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade i uppdrag att överväga om det  
  
 är lämpligt och möjligt att genom lagstiftning skapa förutsättningar  
  
 för konkurrens mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TVnäten.  
  
 Utredningen behandlade i sitt betänkande Anpassning av radio och  
  
 TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) tre olika  
  
 delfrågor: lagstiftning om tillträde till kabel-TV-näten för programföretag  
  
 eller andra operatörer, inflytande för abonnenterna över  
  
 programutbudet och inflytande för abonnenterna över hur programutbudet  
  
 paketeras.  
  
 Utredningen bedömde att det varken skulle vara möjligt eller  
  
 lämpligt att lagstiftningsvägen skapa förutsättningar för konkurrens  
  
 mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-näten. Utredningen  
  
 ansåg inte heller att det borde införas lagstiftning om  
  
 hur de program som distribueras i kabel-TV-nät ska väljas ut eller  
  
 hur programutbudet ska paketeras.  
  
 Vi gör ingen annan bedömning än Radio- och TV-lagsutredningen.  
  
 Det bör således inte införas lagstiftning om konkurrens  
  
 mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-nät. Det bör inte  
  
 heller införas någon lagstiftning om hur de program som distribueras  
  
 i kabel-TV-nät ska väljas ut eller paketeras.  
  
 35 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade i uppdrag att lägga fram  
  
 förslag som gör att samma regler kan tillämpas på samtliga TVsändningar  
  
 från ett företag, oberoende av om sändningarna sker på  
  
 ett sätt som kräver tillstånd eller på något annat sätt. Utredningen  
  
 skulle också föreslå mer kraftfulla åtgärder om ett programföretag  
  
 vid upprepade tillfällen och på liknande sätt bryter mot villkor för  
  
 innehållet i sändningarna.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen diskuterade i sitt betänkande  
  
 Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU  
  
 2005:62) frågor om innehållet i sändningar skulle regleras genom  
  
 tillståndsvillkor eller lagregler, frågan om sanktioner och tillsyn och  
  
 slutligen tillämplighet av tillståndsvillkor på vissa sändningar.  
  
 Utredningens förslag fick viss kritik vid remissbehandlingen.  
  
 Vi anser att regler som har till syfte att tjäna angelägna intressen  
  
 bör kunna upprätthållas för alla slags sändningar, även trådsändningar.  
  
 En sådan ordning kräver emellertid ändringar i yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Vi har framfört detta till Yttrandefrihetskommittén  
  
 (Ju 2003:04), som för närvarande ser över grundlagen.  
  
 Trots det som nu sagts föreslår vi inte att några av de regler som  
  
 för närvarande kan föreskrivas som tillståndsvillkor omvandlas till  
  
 föreskrifter i lag. Vi anser att den nuvarande myndighetskontrollen  
  
 av vissa sändningsvillkor bör kunna ersättas med självreglering,  
  
 under förutsättning att självregleringen bedöms kunna fungera lika  
  
 effektivt som myndighetskontrollen. För att en utveckling mot  
  
 självreglering ska underlättas bör regler som nu kan föreskrivas  
  
 som villkor för sändningstillstånd inte ersättas med föreskrifter i  
  
 lag, som den förra utredningen föreslog. Om ett programföretag  
  
 omfattas av en effektiv ordning för självreglering bör tillståndsmyndigheten  
  
 kunna avstå från att ställa upp villkor inom områden  
  
 som omfattas av självregleringen eller ändra sådana villkor som redan  
  
 meddelats. Om en utveckling mot självreglering inte kommer  
  
 till stånd anser vi att man på nytt bör överväga om vissa regler bör  
  
 framgå direkt av lagen och därmed bli tillämpliga även för  
  
 sändningar som inte kräver tillstånd.  
  
 TV och radio är viktiga informationskällor och det är angeläget  
  
 att tittare och lyssnare har tillgång till korrekt och relevant  
  
 information. Krav på saklighet bör därför fortfarande kunna ställas  
  
 upp som villkor för sändningstillstånd.  
  
 36 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 Till skillnad från den förra utredningen anser vi inte heller att  
  
 nuvarande regler om tillsyn och sanktioner i fråga om förbudet att  
  
 sända program med ingående våldsskildringar m.m. bör ändras.  
  
 Tillstånd och registrering  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade frågor om tillståndsplikt  
  
 i sitt betänkande Tillgänglighet, mobil-TV samt vissa andra  
  
 radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51). Detta gjordes dels i  
  
 samband med förslag om mobil-TV, dels i samband med förslag om  
  
 interaktiva tjänster.  
  
 Vi bedömer att de skäl som historiskt använts för att motivera  
  
 tillståndsplikt fortfarande är giltiga när det gäller traditionell marksänd  
  
 TV. Däremot bedömer vi att det finns anledning att överväga  
  
 om man ska begränsa omfattningen av de sändningar för vilka det  
  
 ska krävas tillstånd.  
  
 Vi föreslår att tillstånd ska krävas för att sända TV-program med  
  
 hjälp av radiovågor, om sändningen sker på frekvenser mellan 87,5– 
  
 108 megahertz, 174–240 megahertz eller 470–790 megahertz.  
  
 För att sända ljudradioprogram med hjälp av radiovågor ska det  
  
 krävas tillstånd, om sändningarna sker på  
  
 1. frekvenser under 30 megahertz som är avsedda för rundradiosändningar  
  
 enligt internationella överenskommelser som Sverige  
  
 är bundet av, eller  
  
 2. frekvenser mellan Horton, 174–240 megahertz eller  
  
 470–790 megahertz.  
  
 Vi bedömer att så kallade push-tjänster i allmänhet får anses utgöra  
  
 TV-sändningar i AV-direktivets mening och att det inte bör  
  
 utformas några särskilda regler för sådana sändningar. Ett programföretag  
  
 med tillstånd att sända TV har rätt att sända push-tjänster i  
  
 den utsträckning som tillståndet ger möjlighet till det. Det bör  
  
 också vara möjligt att meddela tillstånd till programföretag som  
  
 uteslutande avser att sända push-tjänster.  
  
 Vi föreslår att det ska krävas tillstånd för att sända sökbar textTV  
  
 i de frekvensband som föreslås vara tillståndspliktiga för  
  
 sändning av ljudradio- och TV-program.  
  
 Med sökbar text-TV ska avses en medietjänst som huvudsakligen  
  
 består av text, grafik eller stillbilder, med eller utan ljud, om  
  
 37 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 användaren själv kan välja vilken del av innehållet som han eller hon  
  
 vill ta del av och vid vilken tidpunkt det ska ske.  
  
 Vi bedömer att det inte kommer att bli aktuellt att sända  
  
 beställtjänster i AV-direktivets mening som rundradiosändning i de  
  
 frekvensområden som vi föreslår ska vara tillståndspliktiga.  
  
 När man inskränker tillståndsplikten bör de regler om utgivare  
  
 som föreskrivs i 3 kap. 1 och 2 §§ lagen (1991:1559) om föreskrifter  
  
 på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens  
  
 områden även gälla för TV- och ljudradiosändningar som  
  
 inte kräver tillstånd.  
  
 Den som tillhandahåller beställtjänster ska anmäla sig för registrering  
  
 hos Radio- och TV-verket så att myndigheterna vet vilka  
  
 som bedriver sådan verksamhet som Sverige är ansvarigt för enligt  
  
 AV-direktivet.  
  
 Radio och TV-verket ska vid anmälan om registrering av dem  
  
 som sänder TV-program, sökbar text-TV och beställ-TV pröva om  
  
 verksamheten omfattas av lagen. Om verksamheten inte omfattas  
  
 av lagen, ska registrering inte ske.  
  
 Slutligen föreslår vi att ett tillstånd att sända TV och sökbar  
  
 text-TV ska kunna överlåtas om tillståndsmyndigheten godkänner  
  
 det. Tillståndsmyndigheten ska pröva om förvärvaren uppfyller  
  
 kraven för att beviljas tillstånd. Vidare ska myndigheten pröva om  
  
 ägarkoncentrationen bland innehavarna av tillstånd att sända TV  
  
 påverkas i mer än ringa omfattning och om överlåtelsen för med sig  
  
 en påtaglig minskning av mångfalden i programutbudet. Den som  
  
 förvärvar ett tillstånd övertar överlåtarens rättigheter och skyldigheter.  
  
 Mobil-TV  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade i sitt betänkande  
  
 Tillgänglighet, mobil-TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga  
  
 frågor (SOU 2006:51) mobil-TV. Utredningen lämnade ett  
  
 omfattande förslag på området.  
  
 Det saknas utrymme för rundradiosänd mobil-TV i de frekvensband  
  
 där vi föreslår att det ska krävas tillstånd och det är tveksamt  
  
 om de särskilda sändningssystemen för mobil-TV kommer att  
  
 behövas. Med hänsyn till dessa förhållanden och till den tekniska  
  
 utvecklingen på området bedömer vi att det är mindre sannolikt att  
  
 det kommer att bli aktuellt att inleda TV-sändningar som är särskilt  
  
 38 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 anpassade för mottagning med små rörliga mottagare inom det  
  
 område som vi föreslår ska vara tillståndspliktigt.  
  
 Vi finner därför att det inte finns någon anledning att införa  
  
 några särskilda regler för sådana TV-sändningar. Om särskilda  
  
 mobil-TV-sändningar ändå skulle komma till stånd inom det  
  
 tillståndspliktiga området, kommer de att följa samma regler som  
  
 TV-sändningar i allmänhet.  
  
 Lokal icke-kommersiell TV och närradio  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen tog självmant upp frågan om registrerade  
  
 trossamfunds möjlighet att sända närradio i sitt betänkande  
  
 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TVrättsliga  
  
 frågor (SOU 2006:51). Vi föreslår i likhet med den förra  
  
 utredningen att tillstånd att sända närradio ska också kunna ges till  
  
 samtliga registrerade trossamfund och registrerade organisatoriska  
  
 delar av registrerade trossamfund som har anknytning till sändningsområdet.  
  
 År 2005 anpassades bestämmelserna om vidaresändningsplikt i  
  
 8 kap. 1 § radio- och TV-lagen till artikel 31 i USO-direktivetTPF 
  
 1 
  
 F. PT Vi  
  
 anser i likhet med Radio- och TV-lagsutredningen och Radio- och  
  
 TV-verket att samma anpassning bör göras när det gäller  
  
 bestämmelserna i 8 kap. 2 § radio- och TV-lagen om skyldighet att  
  
 tillhandahålla utrymme för lokala kabelsändarföretag.  
  
 För närvarande kan kabeloperatören välja att tilldela kabelsändarföretagen  
  
 enbart analogt sändningsutrymme trots att allt  
  
 övrigt programutbud tillhandahålls digitalt. Det leder till att det  
  
 enligt Radio- och TV-verket finns en risk att tittarna inte på ett  
  
 enkelt sätt kan ta del av sändningarna från de lokala kabelsändarföretagen.  
  
 Vi anser därför att skyldigheten att tillhandahålla  
  
 sändningsutrymme ska gälla såväl analog som digital teknik.  
  
 Den nuvarande bestämmelsen i 8 kap. 4 § radio- och TV-lagen  
  
 om skyldighet att tillhandahålla utrymme för de lokala kabelsändarföretagens  
  
 sändningar i mikrovågssändningar bör avskaffas. Enligt  
  
 vad som är bekant för utredningen förekommer det inte några  
  
 sådana sändningar. Bestämmelsen är därmed obehövlig.  
  
 Begreppet företag i lokalt kabelsändarföretag har ansetts mindre  
  
 rättvisande, eftersom det framförallt är ideella föreningar som  
  
 TP 
  
 1 
  
 PTEuropaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars 2002 om  
  
 samhällsomfattande tjänster och kommunikationstjänster (USO-direktivet).  
  
 39 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 bedriver verksamheten. Enligt vår mening bör minsta möjliga  
  
 ändring göras av begreppet för att tillgodose önskemålet om ett  
  
 begrepp som inte leder tanken till någon särskilt organisationsform.  
  
 Vi föreslår därför att begreppet lokalt kabelsändarföretag  
  
 ersätts med begreppet lokal kabelsändarorganisation.  
  
 I övrigt anser vi att den nuvarande ordningen när det gäller lokal  
  
 icke-kommersiell TV och närradio bör bestå.  
  
 Författningsteknisk lösning  
  
 Den nuvarande radio- och TV-lagen ersätts med en helt ny lag med  
  
 samma namn.  
  
 Den nya lagen inleds med en avdelning med övergripande  
  
 bestämmelser som gäller för såväl radio som TV. Därefter följer en  
  
 avdelning med bestämmelser som bara rör TV, dvs. TV-sändningar,  
  
 beställ-TV och sökbar text-TV. Nästa avdelning innehåller bestämmelser  
  
 som bara reglerar ljudradiosändningar. Lagen avslutas med  
  
 en avdelning med gemensamma bestämmelser.  
  
 Självreglering  
  
 I utredningens uppdrag att göra en allmän översyn av radio- och  
  
 TV-lagen ingår att överväga möjligheten att komplettera lagstiftningen  
  
 med former för självreglering. AV-direktivet innehåller  
  
 också regler enligt vilka medlemsstaterna åläggs att främja system  
  
 för sam- eller självreglering på nationell nivå inom de områden som  
  
 samordnas i direktivet.  
  
 Det finns i Sverige flera system för självreglering som berör  
  
 olika medietjänster. Det saknas dock system som skapats av eller  
  
 uteslutande riktar sig till programföretagen eller andra leverantörer  
  
 av AV-tjänster.  
  
 TV-företagen har sinsemellan olika förutsättningar för att delta i  
  
 självreglerande eller självsanerande verksamhet. Det finns inget  
  
 som hindrar att programföretagen ansluter sig till befintliga system  
  
 på pressens område eller skapar egna. Omfattas ett programföretag  
  
 av en effektiv självreglering bör tillståndsmyndigheten främja  
  
 självregleringen genom att avstå från att ställa upp sändningsvillkor  
  
 inom områden som omfattas av självregleringen.  
  
 40 
  
 SOU 2008:116 Sammanfattning  
  
 Övriga frågor  
  
 Vi föreslår att Radio- och TV-verkets tillsynsansvar förtydligas i  
  
 lagen.  
  
 Tillsyn över villkor som meddelats med stöd av 3 kap. 8 § 2  
  
 (skyldighet att sända under en viss minsta tid) har tidigare ansetts  
  
 vara delat mellan Granskningsnämnden för radio och TV och  
  
 Radio- och TV-verket. Vi föreslår att det bara ska vara Radio- och  
  
 TV-verket som ska ha tillsyn över sådana villkor.  
  
 Redovisningen av hur stor andel av verksamheten som har  
  
 utgjorts av europeiska program och vilka åtgärder som har vidtagits  
  
 för att främja framställningen av europeiska produktioner, som i  
  
 dag lämnas till Radio- och TV-verket, ska i fortsättningen lämnas  
  
 till Granskningsnämnden för radio och TV, eftersom arbetsuppgiften  
  
 är programrelaterad och kan samordnas med annan  
  
 rapporteringsskyldighet till nämnden.  
  
 På begäran av Granskningsnämnden för radio och TV ska den  
  
 som bedriver verksamhet enligt lagen lämna de upplysningar som  
  
 behövs för att kunna bedöma storleken av den särskilda avgiften.  
  
 Beslut av Radio- och TV-verket om tillstånd att sända TV,  
  
 återkallelse av tillstånd m.m. ska gälla omedelbart, om inte något  
  
 annat bestäms.  
  
 Genomförandefrågor  
  
 Den nya lagen föreslås träda i kraft den 19 december 2009. Den  
  
 som vid tidpunkten för lagens ikraftträdande har tillstånd att sända  
  
 TV ska ha rätt att också sända sökbar text-TV i rimlig omfattning  
  
 så länge tillståndet gäller. Lagens bestämmelser om produktplacering  
  
 ska bara gälla program som har producerats efter lagens  
  
 ikraftträdande.  
  
 Våra förslag innebär att både Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV och Radio- och TV-verket kommer att få nya uppgifter.  
  
 Det resursbehov som uppstår bör kunna finansieras genom  
  
 besparingar som kan vinnas genom att myndigheterna ytterligare  
  
 samverkar och integrerar sina verksamheter med varandra. För  
  
 staten i övrigt får de förslag vi lämnar i detta betänkande inte några  
  
 konsekvenser som måste finansieras i särskild ordning.  
  
 Våra förslag till nya regler för annonser, sponsrade program och  
  
 produktplacering kan leda till ökade intäkter för programföretagen.  
  
 41 
  
 Sammanfattning SOU 2008:116  
  
 Förslaget till nya regler när det gäller skyldigheten att göra TVprogram  
  
 och program i beställ-TV som sänds på annat sätt än  
  
 genom tråd tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 kommer att leda till ökade kostnader för de berörda företagen. Det  
  
 är emellertid inte möjligt att i dag uppskatta kostnaderna, eftersom  
  
 ett genomförande av skyldigheten kommer att göras successivt och  
  
 med beaktande av företagens finansiella förutsättningar och den  
  
 tekniska utvecklingen.  
  
 42 
  
 Författningsförslag  
  
 1 Förslag till  
  
 radio- och TV-lag  
  
 Härigenom föreskrivs följande.  
  
 Övergripande bestämmelser  
  
 1 kap. Lagens innehåll och tillämpningsområde  
  
 Lagens innehåll  
  
 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om ljudradio- och TVsändningar,  
  
 beställ-TV och sökbar text-TV enligt följande.  
  
 Övergripande bestämmelser  
  
  lagens innehåll och tillämpningsområde (1 kap.)  
  
  information och registrering (2 kap.)  
  
  definitioner (3 kap.)  
  
 TV-sändningar, beställ-TV och sökbar text-TV  
  
  tillstånd (4 kap.)  
  
  innehållet i TV-sändningar och beställ-TV (5 kap.)  
  
  produktplacering (6 kap.)  
  
  sponsring (7 kap.)  
  
  reklam och andra annonser (8 kap.)  
  
  vidaresändning i kabelnät (9 kap.)  
  
 Ljudradiosändningar  
  
  krav på tillstånd (10 kap.)  
  
  tillstånd att sända andra ljudradioprogram än närradio och lokalradio  
  
 (11 kap.)  
  
  tillstånd att sända närradio (12 kap.)  
  
  tillstånd att sända lokalradio (13 kap.)  
  
 43 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
  innehållet i ljudradiosändningar (14 kap.)  
  
  reklam, andra annonser och sponsring (15 kap.)  
  
 Gemensamma bestämmelser  
  
  granskning och tillsyn (16 kap.)  
  
  straff och särskilda avgifter (17 kap.)  
  
  återkallelse av tillstånd (18 kap.)  
  
  handläggningen av ärenden om särskilda avgifter, vite och återkallelse  
  
 m.m. (19 kap.)  
  
  överklagande (20 kap.)  
  
 Genomförande av AV-direktivet  
  
 2 § Lagen genomför delvis Europaparlamentets och rådets direktiv  
  
 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i  
  
 medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande  
  
 av audiovisuella medietjänster (AV-direktivet).  
  
 TV-sändningar och beställ-TV som lagen tillämpas på  
  
 3 § Lagen tillämpas på sådana TV-sändningar och beställ-TV som  
  
 kan tas emot i någon stat som är bunden av avtalet om Europeiska  
  
 ekonomiska samarbetsområdet (EES-stat), om leverantören av  
  
 medietjänsten  
  
 1. är etablerad i Sverige enligt definitionen i artikel 2.3 i AVdirektivet,  
  
 2. inte uppfyller kriteriet under 1 eller är etablerad i någon  
  
 annan EES-stat, men använder sig av en satellitupplänk belägen i  
  
 Sverige,  
  
 3. inte uppfyller något av kriterierna under 1 och 2 men använder  
  
 sig av en satellitkapacitet som tillhör Sverige,  
  
 4. inte uppfyller något av kriterierna under 1, 2 och 3 men är  
  
 etablerad i Sverige enligt artiklarna 43–48 i fördraget om upprättandet  
  
 av Europeiska gemenskaperna.  
  
 Den som, efter att ha varit etablerad i Sverige, etablerar sig i en  
  
 annan EES-stat i syfte att kringgå svensk lagstiftning när verksamheten  
  
 huvudsakligen riktar sig till Sverige ska vid tillämpningen  
  
 av denna lag anses etablerad i Sverige.  
  
 Oberoende av vad som föreskrivs i första stycket gäller i  
  
 tillämpliga delar 2 kap. 9 §, 4 kap. 1–7 §§, 9 § 1–3, 6–9 och 16 samt  
  
 44 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 11–14 §§ och bestämmelserna i 16–20 kap. även den som står under  
  
 en annan EES-stats jurisdiktion enligt AV-direktivet.  
  
 4 § För sändningar genom tråd som når 100 hushåll eller färre gäller  
  
 bara 9 kap. 1–4 §§ och i yttrandefrihetsgrundlagen bara 1 kap. 2 och  
  
 3 §§.  
  
 Ljudradiosändningar över satellit som lagen tillämpas på  
  
 5 § Lagen gäller för sådana sändningar av ljudradioprogram över  
  
 satellit som kan tas emot i Sverige, om den som bedriver sändningsverksamheten  
  
 har sin hemvist i Sverige eller sändningen till satellit  
  
 sker från en sändare här i landet.  
  
 Undantag för vissa ljud i TV-sändning  
  
 6 § Andra föreskrifter än 4 kap. 10 § 1 avseende villkor om förbud  
  
 att sända reklam och 8 kap. 16 § om förbud att sända reklam gäller  
  
 inte för ljud i TV-sändning, om ljudet helt stämmer överens med  
  
 en ljudradiosändning som sker med stöd av tillstånd enligt denna  
  
 lag eller som den sändande låtit registrera sig för.  
  
 Föreskrifter om avgifter  
  
 7 § I lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens och  
  
 radions område finns bestämmelser om avgifter för tillstånd att  
  
 sända TV-program och lokalradio.  
  
 2 kap. Information och registrering  
  
 Information om programföretag som sänder TV och leverantörer av  
  
 beställ-TV  
  
 1 § Programföretag som sänder TV och leverantörer av beställ-TV  
  
 ska se till att de som tar emot deras tjänster alltid och på ett enkelt  
  
 sätt har tillgång till  
  
 1. namnet på leverantören av medietjänster,  
  
 2. den geografiska adress där leverantören av medietjänster är  
  
 etablerad,  
  
 45 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 3. uppgifter om leverantören av medietjänster, inklusive dess epostadress  
  
 och webbplats, och  
  
 4. uppgifter om behörig tillsynsmyndighet.  
  
 I fråga om leverantörer av beställ-TV gäller också 8 § lagen  
  
 (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets  
  
 tjänster.  
  
 Registrering  
  
 2 § Den som bedriver en sändningsverksamhet som det inte behövs  
  
 tillstånd för enligt denna lag eller som tillhandahåller beställ-TV,  
  
 ska anmäla sig för registrering hos Radio- och TV-verket. Detsamma  
  
 gäller den som för någon annans räkning bedriver  
  
 sändningsverksamhet över satellit eller upplåter satellitkapacitet  
  
 (satellitentreprenör).  
  
 I anmälan ska anges  
  
 1. namn, firma eller motsvarande,  
  
 2. ställföreträdare för juridisk person,  
  
 3. postadress, telefonnummer, e-postadress och webbplats, samt  
  
 4. uppgift om den verksamhet som bedrivs.  
  
 Register  
  
 3 § Radio- och TV-verket ska upprätta ett register över dem som  
  
 har tillstånd som avses i 4 kap. 3 §, 11 kap. 1 §, 12 kap. 2 §. 13 kap.  
  
 1 § eller har anmält sig enligt 2 § och vars verksamhet omfattas av  
  
 denna lag.  
  
 Registret får föras med hjälp av automatisk databehandling. Det  
  
 får bara innehålla sådana uppgifter som avses i 2 § andra stycket,  
  
 5 kap. 11 §, 14 kap. 9 § och 16 kap. 7–9 §§.  
  
 3 kap. Definitioner  
  
 1 § I denna lag avses med  
  
 annonser: reklam och andra meddelanden som utan att vara  
  
 reklam sänds på uppdrag av någon annan och som har till syfte att  
  
 främja en sak eller en idé;  
  
 annonsering med delad skärm: sändning av en annons samtidigt  
  
 med en annan sändning;  
  
 46 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 AV-direktivet: Europaparlamentets och rådets direktiv  
  
 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i  
  
 medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande  
  
 av audiovisuella medietjänster;  
  
 beställ-TV: en tjänst varigenom en leverantör av medietjänster i  
  
 informations-, underhållnings- eller utbildningssyfte tillhandahåller  
  
 allmänheten TV-program med hjälp av elektroniska kommunikationsnät  
  
 1. på begäran av användaren,  
  
 2. vid en tidpunkt som han eller hon väljer,  
  
 3. från en katalog med program som leverantören av medietjänsten  
  
 har valt ut;  
  
 försäljningsprogram: program där publiken erbjuds att beställa  
  
 varor och tjänster;  
  
 leverantör av medietjänster: den som  
  
 1. har det redaktionella ansvaret för valet av innehåll i en ljudradio-  
  
 eller TV-sändning, beställ-TV eller sökbar text-TV och  
  
 2. avgör hur det ska struktureras;  
  
 ljudradiosändning: en sändning av ljudradioprogram med hjälp  
  
 av elektroniska kommunikationsnät som  
  
 1. tillhandahålls av en leverantör av medietjänster,  
  
 2. är riktad till allmänheten, och  
  
 3. är avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel;  
  
 ljudradioprogram: program som består av ljud;  
  
 lokalradio: andra tillståndspliktiga lokala ljudradiosändningar än  
  
 sådana som  
  
 1. kräver tillstånd av regeringen,  
  
 2. bara får ske under en begränsad tid enligt 11 kap. 1 § andra  
  
 stycket, eller  
  
 3. är närradio;  
  
 närradio: lokala ljudradiosändningar för föreningslivet och trossamfund;  
  
 närradioförening: en sammanslutning av flera tillståndshavare i  
  
 ett sändningsområde för gemensamma närradioändamål;  
  
 produktplacering: när en vara, en tjänst eller ett varumärke i  
  
 marknadsföringssyfte förekommer i ett program och leverantören  
  
 av medietjänsten har fått betalt eller liknande ersättning för det,  
  
 dock inte när en vara eller tjänst av obetydligt värde förekommer i  
  
 ett program och produkten har tillhandahållits gratis;  
  
 program: ett enskilt inslag i en programtablå eller i en katalog  
  
 som har ställts samman av en leverantör av medietjänster;  
  
 47 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 programföretag: en leverantör av medietjänster som tillhandahåller  
  
 ljudradiosändningar, TV-sändningar eller sökbar text-TV;  
  
 programtjänst: ett samlat utbud av ljudradio- eller TV-program  
  
 eller sökbar text-TV som sänds under en gemensam beteckning;  
  
 reklam: varje form av meddelande som  
  
 1. sänds antingen mot betalning eller liknande ersättning eller  
  
 som utgör egenreklam, och  
  
 2. syftar till att i näringsverksamhet marknadsföra varor,  
  
 tjänster, fast egendom, arbetstillfällen eller andra nyttigheter;  
  
 sponsring: bidrag som någon som inte tillhandahåller audiovisuella  
  
 medietjänster eller producerar sådana verk ger för att  
  
 finansiera medietjänster eller program i syfte att främja bidragsgivarens  
  
 namn, varumärke, anseende, verksamhet, intresse eller  
  
 produkter;  
  
 sändning som är riktad till allmänheten: en sändning som  
  
 samtidigt och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst  
  
 som vill ta emot den;  
  
 sökbar text-TV: en sändning med hjälp av elektroniska kommunikationsnät  
  
 som huvudsakligen består av text, grafik eller stillbilder,  
  
 med eller utan ljud, och som  
  
 1. tillhandahålls av en leverantör av medietjänster,  
  
 2. är riktad till allmänheten,  
  
 3. är avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel, och  
  
 4. där användaren själv kan välja vilken del av innehållet som han  
  
 eller hon vill ta del av och vid vilken tidpunkt det ska ske;  
  
 TV-program: program som huvudsakligen består av rörliga  
  
 bilder, med eller utan ljud;  
  
 TV-sändning eller sända TV: en sändning av eller att sända TVprogram  
  
 med hjälp av elektroniska kommunikationsnät där sändningen  
  
 1. tillhandahålls av en leverantör av medietjänster,  
  
 2. är riktad till allmänheten, och  
  
 3. är avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel;  
  
 virtuell annonsering: sändning av annonser som på elektronisk  
  
 väg fogas in i TV-bilden på fasta föremål eller på marken där sådana  
  
 annonser kan placeras ut fysiskt och som normalt används för  
  
 annonser.  
  
 48 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 TV-sändningar, beställ-TV och sökbar text-TV  
  
 4 kap. Tillstånd  
  
 Sändningsutrymme  
  
 1 § Regeringen beslutar vilket sändningsutrymme som i olika delar  
  
 av landet får upplåtas för TV-sändningar och sökbar text-TV som  
  
 kräver tillstånd enligt denna lag.  
  
 När det behövs tillstånd  
  
 2 § För att sända TV eller sökbar text-TV med hjälp av radiovågor  
  
 krävs tillstånd enligt denna lag, om sändningen sker på frekvenserna  
  
 Horton, 174–240 megahertz eller 470–790  
  
 megahertz.  
  
 Föreskrifter om tillstånd att använda radiosändare finns i lagen  
  
 (2003:389) om elektronisk kommunikation.  
  
 Vem som beslutar om tillstånd  
  
 3 § Tillstånd att sända TV och sökbar text-TV ges av  
  
 1. regeringen, om sändningsverksamheten finansieras med TVavgiften  
  
 enligt lagen (1989:41) om finansiering av radio och TV i  
  
 allmänhetens tjänst, och  
  
 2. Radio- och TV-verket i övriga fall.  
  
 Innebörden av ett tillstånd  
  
 4 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV innebär rätt att  
  
 samtidigt sända det antal programtjänster i varje område under den  
  
 del av dygnet som anges i tillståndet.  
  
 Vem som kan få tillstånd  
  
 5 § Tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får bara beviljas ett  
  
 programföretag som bedöms ha finansiella och tekniska förutsättningar  
  
 att bedriva sändningsverksamhet under tillståndstiden och  
  
 49 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 som bedöms vara berett att samverka med övriga tillståndshavare i  
  
 tekniska frågor.  
  
 Vad man ska beakta vid tillståndsgivningen  
  
 6 § När tillstånd att sända TV och sökbar text-TV beviljas ska man  
  
 särskilt beakta att sändningsutrymmet ska kunna tas i anspråk  
  
 1. för olika programtjänster så att sändningarna kommer att  
  
 tilltala olika intressen och smakriktningar,  
  
 2. för såväl nationella som lokala och regionala programtjänster,  
  
 och  
  
 3. av flera av varandra oberoende programföretag.  
  
 Tillstånd begränsat till vidaresändning  
  
 7 § Ett tillstånd som beviljas av Radio- och TV-verket får innebära  
  
 rätt att enbart vidaresända program som samtidigt sänds eller kort  
  
 tid dessförinnan sänts av någon annan. I ett sådant beslut får verket  
  
 föreskriva att bestämmelserna i 5–8 kap. inte ska tillämpas på sändningar  
  
 som sker med stöd av tillståndet.  
  
 Villkor för tillstånd  
  
 8 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får förenas med  
  
 villkor som innebär att sändningsrätten ska utövas opartiskt och  
  
 sakligt samt med beaktande av att en vidsträckt yttrandefrihet och  
  
 informationsfrihet ska råda i televisionen.  
  
 9 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får förenas med  
  
 villkor om skyldighet att  
  
 1. sända till hela landet eller till en viss del av landet,  
  
 2. sända under en viss minsta tid,  
  
 3. samtidigt sända ett visst minsta antal program i varje område,  
  
 4. sända sökbar text-TV i viss omfattning,  
  
 5. sända program vars innehåll är särskilt anpassade för personer  
  
 med funktionsnedsättning,  
  
 6. bereda utrymme för sändningar som sker med stöd av tillstånd  
  
 av regeringen,  
  
 7. använda en viss sändningsteknik,  
  
 50 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 8. samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor för att  
  
 främja tillgänglighet och konkurrens,  
  
 9. använda vissa radiosändare,  
  
 10. ta hänsyn till televisionens särskilda genomslagskraft när det  
  
 gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning  
  
 av programmen,  
  
 11. sända genmälen,  
  
 12. i sändningsverksamheten respektera den enskildes privatliv,  
  
 13. sända ett mångsidigt programutbud,  
  
 14. regionalt sända och producera program,  
  
 15. kostnadsfritt sända meddelanden som är av vikt för allmänheten,  
  
 om en myndighet begär det,  
  
 16. utforma sändningarna på ett sådant sätt att de inte bara kan  
  
 tas emot av en begränsad del av allmänheten i sändningsområdet,  
  
 och  
  
 17. utarbeta en beredskapsplan för verksamheten under höjd  
  
 beredskap och vid svåra påfrestningar på samhället i fred samt  
  
 lämna planen till regeringen och till den myndighet som regeringen  
  
 bestämmer.  
  
 10 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får förenas med  
  
 villkor om förbud mot att sända  
  
 1. reklam eller andra annonser,  
  
 2. sponsrade program även i andra fall än som anges i 7 kap.  
  
 1–3 §§, och  
  
 3. program där produktplacering förekommer.  
  
 11 § Ett tillstånd att sända TV eller sökbar text-TV får förenas med  
  
 villkor som innebär att ägarförhållandena och inflytandet i ett företag  
  
 som får tillståndet inte får förändras mer än i begränsad omfattning.  
  
 Tillståndens giltighetstid  
  
 12 § Ett tillstånd som har beviljats av regeringen att sända TV och  
  
 sökbar text-TV ska gälla för viss tid som bestäms av regeringen.  
  
 Ett tillstånd som har beviljats av Radio- och TV-verket att sända  
  
 TV eller sökbar text-TV gäller för sex år. Om det finns särskilda  
  
 skäl, får Radio- och TV-verket besluta att ett tillstånd att sända TV  
  
 eller sökbar text-TV ska gälla för kortare tid.  
  
 51 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Giltighetstiden för tillståndsvillkor får vara kortare än tillståndstiden.  
  
 Undantag för sändningar med tillstånd som gäller för begränsad tid  
  
 13 § Föreskrifterna i 4 kap. 5 och 6 §§ behöver inte tillämpas, om  
  
 tillståndet att sända TV eller sökbar text-TV gäller under en begränsad  
  
 tid om högst två veckor.  
  
 Radio- och TV-verket får besluta att 5–8 kap. inte ska tillämpas  
  
 på sändningar som avses i första stycket.  
  
 Yttrande över tillståndsvillkor  
  
 14 § Innan beslut om tillstånd fattas ska den sökande ges tillfälle att  
  
 ta del av och yttra sig över de villkor som regeringen eller Radio och  
  
 TV-verket avser att förena med tillståndet. Beslut om tillstånd  
  
 får inte innehålla andra programrelaterade villkor än de som den  
  
 sökande har godtagit.  
  
 Överlåtelse av sändningstillstånd  
  
 15 § Ett tillstånd att sända TV eller sökbar text-TV som har beviljats  
  
 av Radio- och TV-verket får överlåtas, om verket medger det. Ett  
  
 sådant medgivande får bara lämnas, om  
  
 1. förvärvaren uppfyller förutsättningarna i 4 kap. H5H § för att få  
  
 tillstånd att sända TV eller sökbar text-TV,  
  
 2. överlåtelsen inte för med sig att ägarkoncentrationen bland  
  
 dem som har tillstånd att sända TV och sökbar text-TV ökar i mer  
  
 än ringa omfattning, och  
  
 3. överlåtelsen inte skulle föra med sig en påtaglig minskning av  
  
 mångfalden i utbudet av tillståndspliktiga programtjänster.  
  
 Om verket inte medger överlåtelsen, är den utan verkan.  
  
 16 § Den som förvärvar ett tillstånd övertar överlåtarens rättigheter  
  
 och skyldigheter enligt denna lag såvitt avser tiden efter beslutet om  
  
 medgivande.  
  
 Om ett föreläggande enligt H17 kap. 11 och 13 §§H har meddelats  
  
 mot den tidigare innehavaren, gäller föreläggandet även mot den  
  
 nye innehavaren. Radio- och TV-verket ska i samband med att  
  
 52 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 verket medger överlåtelsen underrätta den nye innehavaren om  
  
 detta. Om underrättelse inte har skett, gäller inte föreläggandet  
  
 mot denne.  
  
 Avgifter för ansökan om tillstånd hos Radio- och TV-verket  
  
 17 § Radio- och TV-verket får ta ut en avgift av den som hos verket  
  
 ansöker om tillstånd att sända TV-program eller sökbar text-TV  
  
 eller medgivande till överlåtelse av ett sådant tillstånd.  
  
 Avgiften ska motsvara Radio- och TV-verkets kostnader för  
  
 handläggningen av ärenden enligt första stycket.  
  
 5 kap. Innehållet i TV-sändningar, beställ-TV och sökbar text-TV  
  
 Allmänna krav  
  
 1 § Programföretag och den som tillhandahåller beställ-TV ska se  
  
 till att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska  
  
 statsskickets grundidéer och principen om alla människors  
  
 lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet.  
  
 Våldsskildringar och pornografiska bilder  
  
 2 § Program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen  
  
 karaktär eller med pornografiska bilder som sänds i TV ska  
  
 antingen föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning som  
  
 anges löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana program får  
  
 inte sändas under sådan tid och på sådant sätt att det finns en  
  
 betydande risk för att barn kan se programmen, om det inte av  
  
 särskilda skäl ändå är försvarligt.  
  
 3 § Program som tillhandahålls genom beställ-TV och som innehåller  
  
 ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller  
  
 pornografiska bilder får inte tillhandahållas på ett sådant sätt att det  
  
 finns en betydande risk att barn kan se programmen, om det inte av  
  
 särskilda skäl ändå är försvarligt.  
  
 53 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Beriktigande  
  
 4 § Uppgifter som förekommit i ett TV-program i TV-sändning  
  
 som inte är reklam och som sänts på något annat sätt än genom  
  
 tråd, ska beriktigas när det är befogat.  
  
 Även uppgifter som har förekommit i ett TV-program i TVsändning  
  
 som inte är reklam och som sänts genom tråd bör  
  
 beriktigas när det är befogat.  
  
 Otillbörligt kommersiellt gynnande  
  
 5 § Program som inte är reklam får inte på ett otillbörligt sätt  
  
 gynna kommersiella intressen.  
  
 I 6 och 7 kap. finns bestämmelser om produktplacering och  
  
 sponsring.  
  
 Åsiktsannonser  
  
 6 § I sändningar för vilka villkor om opartiskhet gäller får det inte  
  
 förekomma meddelanden som sänds på uppdrag av någon annan  
  
 och som syftar till att vinna stöd för politiska eller religiösa åsikter  
  
 eller åsikter i intressefrågor på arbetsmarknaden.  
  
 Att sådana meddelanden ska anses som annonser framgår av  
  
 3 kap. 1 §.  
  
 Program av europeiskt ursprung  
  
 7 § Den som sänder TV på annat sätt än genom tråd ska se till att  
  
 följande krav uppfylls, om det inte finns särskilda skäl mot det.  
  
 1. Mer än hälften av den årliga sändningstiden ska upptas av  
  
 program av europeiskt ursprung.  
  
 2. Minst tio procent av den årliga sändningstiden eller minst tio  
  
 procent av programbudgeten ska avse program av europeiskt  
  
 ursprung som har framställts av självständiga producenter. En så  
  
 stor andel som möjligt bör utgöras av program som har färdigställts  
  
 under de närmast föregående fem åren.  
  
 Som sändningstid anses i denna paragraf den tid då det sänds  
  
 program med annat innehåll än nyheter, sport, tävlingar, annonser  
  
 54 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 och försäljningsprogram. I sändningstiden ska inte heller sändningar  
  
 av endast text räknas in.  
  
 TV-sändningar enligt första stycket ska, om det inte finns särskilda  
  
 skäl mot det, i betydande omfattning innehålla program på  
  
 svenska språket, program med svenska artister och verk av svenska  
  
 upphovsmän.  
  
 8 § Den som tillhandahåller beställ-TV ska på lämpligt sätt och när  
  
 det är praktiskt möjligt främja framställningen av och tillgången till  
  
 sådana europeiska produktioner som avses i artikel 1i i AVdirektivet.  
  
 Exklusiva rättigheter till TV-sändningar  
  
 9 § De som sänder TV och som innehar den exklusiva rätten till en  
  
 TV-sändning från ett svenskt eller utländskt evenemang som är av  
  
 särskild vikt för det svenska samhället får inte, om de sänder  
  
 evenemanget, utnyttja rättigheten på ett sådant sätt att en väsentlig  
  
 del av allmänheten i Sverige utestängs från möjligheten att i fri TV  
  
 se evenemanget i direktsändning eller, om det finns saklig grund till  
  
 det, med en mindre tidsförskjutning. De evenemang som avses är  
  
 sådana som inträffar högst en gång om året och som intresserar en  
  
 bred allmänhet i Sverige.  
  
 Om Europeiska kommissionen genom en underrättelse i Europeiska  
  
 gemenskapernas officiella tidning har förklarat att ett evenemang  
  
 är av särskild vikt för samhället i en annan EES-stat, får de  
  
 som sänder TV och som innehar den exklusiva rätten att sända  
  
 evenemanget till den staten inte, om de sänder evenemanget,  
  
 utnyttja rättigheten på ett sådant sätt att en väsentlig del av allmänheten  
  
 i den staten utestängs från möjligheten att se evenemanget i  
  
 fri TV på ett sätt som närmare anges i underrättelsen.  
  
 Om någon för att uppfylla skyldigheten enligt första eller andra  
  
 stycket erbjuder någon annan att sända evenemanget i TV ska detta  
  
 göras på skäliga villkor.  
  
 Regeringen meddelar föreskrifter om vilka evenemang som är av  
  
 särskild vikt för det svenska samhället.  
  
 55 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Korta utdrag från evenemang av stort allmänintresse  
  
 10 § I 48 a § i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och  
  
 konstnärliga verk finns bestämmelser om när ett programföretag i  
  
 en EES-stat i sina allmänna nyhetssändningar får använda korta  
  
 utdrag ur en televisionssändning från ett evenemang av stort  
  
 allmänintresse som ett annat programföretag sänder med exklusiva  
  
 rättigheter.  
  
 Sändningsbeteckning för TV-sändningar och sökbar text-TV  
  
 11 § Den som sänder TV eller sökbar text-TV enligt denna lag ska  
  
 använda en sådan beteckning för sina sändningar som har godkänts  
  
 av Radio- och TV-verket.  
  
 Beteckningen ska i TV-sändning anges minst en gång varje  
  
 sändningstimme eller, om detta inte är möjligt, mellan programmen.  
  
 I sökbar text-TV ska beteckningen anges löpande.  
  
 Krav på tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning  
  
 12 § Den som sänder TV, beställ-TV eller sökbar text-TV på något  
  
 annat sätt än genom tråd ska utforma sändningarna på ett sådant  
  
 sätt att programmen blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 genom textning, tolkning, uppläst text eller liknande  
  
 teknik i den omfattning som föreskrivs av regeringen eller den  
  
 myndighet som regeringen bestämmer.  
  
 När man ska bestämma på vilket sätt och i vilken omfattning  
  
 programmen ska göras tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 ska man beakta de finansiella förutsättningar som  
  
 leverantören av medietjänster har, den tekniska utvecklingen av  
  
 tillgänglighetstjänster inom TV-området och antalet personer som  
  
 följer sändningarna.  
  
 6 kap. Produktplacering  
  
 Förbud mot att sända program där det förekommer produktplacering  
  
 1 § Det är förbjudet att sända TV-program där det förekommer  
  
 produktplacering, om något annat inte följer av 2 §.  
  
 56 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 2 § Trots förbudet i 1 § får man på de villkor som anges i 3 och 4 §§  
  
 sända filmer, TV-serier, sportprogram och lätta underhållningsprogram  
  
 där det förekommer produktplacering.  
  
 Första stycket gäller dock inte program som huvudsakligen  
  
 vänder sig till barn under tolv år och program där det förekommer  
  
 produktplacering av  
  
 1. alkoholdrycker och tobaksvaror,  
  
 2. andra produkter som kommer från företag vars huvudsakliga  
  
 verksamhet är att tillverka eller sälja alkoholdrycker eller tobaksvaror,  
  
 eller  
  
 3. receptbelagda läkemedel och sådan medicinsk behandling som  
  
 bara är tillgänglig efter ordination.  
  
 Krav på program där det förekommer produktplacering  
  
 3 § TV-program där det förekommer produktplacering får sändas  
  
 bara om programmet inte  
  
 1. uppmuntrar till inköp eller hyra av de produktplacerade  
  
 varorna eller tjänsterna eller innehåller andra säljfrämjande inslag,  
  
 eller annars  
  
 2. framhäver den berörda produkten på ett otillbörligt sätt.  
  
 Information om produktplacering  
  
 4 § När det förekommer produktplacering i ett program i en TVsändning  
  
 eller i beställ-TV, ska tittarna informeras om det i början  
  
 och slutet av programmet och när programmet börjar igen efter ett  
  
 avbrott för annonser.  
  
 Informationen ska lämnas på lämpligt sätt och får inte innehålla  
  
 säljfrämjande inslag eller något annat som gör att informationen  
  
 kan förväxlas med reklam.  
  
 7 kap. Sponsring  
  
 Program som inte får sponsras  
  
 1 § Ett program i en TV-sändning eller beställ-TV som huvudsakligen  
  
 handlar om nyheter eller innehåller nyhetskommentarer  
  
 får inte sponsras.  
  
 57 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Vem som inte får sponsra program  
  
 2 § Program i en TV-sändning eller i beställ-TV får inte sponsras av  
  
 någon vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja  
  
 alkoholdrycker eller tobaksvaror.  
  
 Begränsningar för läkemedelsföretag  
  
 3 § Om ett läkemedelsföretag sponsrar ett program i en TVsändning  
  
 eller i beställ-TV, får sponsringen bara främja företagets  
  
 namn eller anseende men inte receptbelagda läkemedel och sådan  
  
 medicinsk behandling som bara är tillgänglig efter ordination.  
  
 När sponsringsmeddelanden ska lämnas  
  
 4 § När man sänder ett sponsrat program i TV eller i beställ-TV ska  
  
 man ange att programmet är sponsrat och vem som har bidragit till  
  
 finansieringen. Det ska ske genom att ett sponsringsmeddelande  
  
 lämnas i början och i slutet av programmet eller vid ettdera av dessa  
  
 tillfällen.  
  
 I sökbar text-TV ska ett sådant meddelande lämnas löpande.  
  
 Om bara en klart avgränsad del av ett program är sponsrad ska  
  
 sponsringsmeddelandet i stället lämnas i omedelbar anslutning till  
  
 den delen, om det kan ske utan att programmets integritet och  
  
 värde eller rättighetshavarnas rättigheter kränks.  
  
 När sponsringsmeddelanden får lämnas  
  
 5 § I en TV-sändning får, utöver vad som följer av 4 §, sponsringsmeddelanden  
  
 lämnas  
  
 1. i omedelbar anslutning till programmets början eller slut, om  
  
 ett meddelande har lämnats enligt 4 § tredje stycket,  
  
 2. i pauser i sportprogram där det förekommer längre pauser  
  
 och i program som är föreställningar eller evenemang med pauser  
  
 för publiken,  
  
 3. i samband med att sändningen övergår från en programtjänst  
  
 till en annan, och  
  
 4. vid växlingar mellan sändning från evenemang och studiosändning.  
  
 58 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Första stycket gäller bara om sponsringsmeddelandet kan  
  
 lämnas på ett sådant sätt att programmets integritet och värde eller  
  
 rättighetshavarnas rättigheter inte kränks.  
  
 Hur ett sponsringsmeddelande ska utformas  
  
 6 § Ett sponsringsmeddelande i en TV-sändning eller i beställ-TV  
  
 ska innehålla sponsorns namn, logotyp eller något annat kännetecken  
  
 för sponsorn. Meddelandet får inte innehålla säljfrämjande  
  
 inslag eller något annat som gör att det kan förväxlas med reklam.  
  
 Sponsringsmeddelande med delad skärm  
  
 7 § Ett sponsringsmeddelande får sändas med delad skärm i de fall  
  
 som anges i 4 och 5 §§, om det sker på ett sådant sätt att programmets  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter inte  
  
 kränks.  
  
 8 kap. Reklam och andra annonser  
  
 Annonstid  
  
 1 § Annonser får sändas i TV under högst 12 minuter per timme  
  
 mellan hela klockslag.  
  
 Programtjänster som uteslutande är avsedda för försäljningsprogram  
  
 får dock sändas i TV, under förutsättning att sändningstiden  
  
 är minst 15 minuter.  
  
 2 § Den sammanlagda annonstiden i TV-sändningar får vid ett givet  
  
 tillfälle inte understiga en minut sedan sändningstiden för annonssignaturen  
  
 enligt 6 § har räknats bort.  
  
 Program som inte får avbrytas av annonser  
  
 3 § I TV-sändningar och beställ-TV får program som innehåller  
  
 gudstjänster eller program som huvudsakligen riktar sig till barn  
  
 under tolv år inte avbrytas av annonser.  
  
 59 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 När program får avbrytas av annonser  
  
 4 § Andra program i TV-sändningar än sådana som avses i 3 § får  
  
 avbrytas av annonser bara om det kan ske på ett sådant sätt att  
  
 avbrottet – med hänsyn till naturliga avbrott i programmet och  
  
 programmets längd och karaktär – inte påverkar programmets  
  
 integritet och värde eller kränker rättighetshavarnas rättigheter.  
  
 Vid sändning av biograffilmer, filmer producerade för TV och  
  
 nyhetsprogram gäller utöver kraven i första stycket att det måste  
  
 vara minst 30 minuter mellan avbrotten.  
  
 Annonssignatur  
  
 5 § Före och efter varje sändning av annonser i TV-sändningar och  
  
 beställ-TV ska det sändas en särskild signatur som tydligt skiljer  
  
 annonserna från övriga sändningar. Signaturen ska bestå av både  
  
 ljud och bild. I sökbar text-TV, försäljningsprogram och vid  
  
 annonsering med delad skärm ska signaturen alltid vara löpande.  
  
 Den behöver dock bara anges i bild.  
  
 I fråga om TV-sändningar som regeringen lämnar tillstånd till  
  
 får regeringen medge undantag från skyldigheten enligt första  
  
 stycket och kravet på kortaste annonstid enligt 2 §. Undantag får  
  
 även medges av Radio- och TV-verket i fråga om sändningar av  
  
 TV-program som verket lämnar tillstånd till.  
  
 Bestämmelser om reklamidentifiering finns i 9 § marknadsföringslagen  
  
 (2008:486).  
  
 Uppgift om i vems intresse en annons sänds  
  
 6 § Av en annons som inte är reklam och som förekommer i TVsändning,  
  
 sökbar text-TV eller beställ-TV ska det framgå i vems  
  
 intresse den sänds.  
  
 Reklam och barn  
  
 7 § I TV-sändningar och beställ-TV får reklam inte syfta till att  
  
 fånga uppmärksamheten hos barn under tolv år.  
  
 60 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Reklam får inte heller förekomma omedelbart före eller efter ett  
  
 program eller en del av ett program som huvudsakligen vänder sig  
  
 till barn under tolv år.  
  
 Personer som inte får förekomma i reklam och andra annonser  
  
 8 § I reklam i en TV-sändning eller beställ-TV får det inte förekomma  
  
 personer som spelar en framträdande roll i program som  
  
 huvudsakligen vänder sig till barn under tolv år.  
  
 9 § I annonser i TV-sändningar eller beställ-TV får det inte uppträda  
  
 personer som spelar en framträdande roll i program som  
  
 huvudsakligen handlar om nyheter och nyhetskommentarer.  
  
 Annonsering med delad skärm  
  
 10 § I en TV-sändning som består av direktsända evenemang som  
  
 pågår utan avbrott får annonser sändas med delad skärm, om det  
  
 sker på ett sådant sätt att programmets integritet och värde eller  
  
 rättighetshavarnas rättigheter inte kränks.  
  
 Första stycket gäller även vid återutsändning av ett program i  
  
 oförändrat skick i TV-sändning eller beställ-TV.  
  
 Virtuell annonsering  
  
 11 § Virtuell annonsering får förekomma i TV-sändningar och  
  
 beställ-TV under förutsättning att annonseringen inte  
  
 1. är mer framträdande än den annonsering som normalt förekommer  
  
 på den plats varifrån sändningen sker eller på något annat  
  
 sätt inverkar störande på tittarnas möjligheter att uppfatta programmet,  
  
 eller  
  
 2. innebär att programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter kränks.  
  
 Före och efter varje sändning av program som innehåller virtuell  
  
 annonsering ska programföretaget på lämpligt sätt upplysa om att  
  
 sådan annonsering förekommer.  
  
 Bestämmelserna i 1–5 §§ tillämpas inte vid virtuell annonsering.  
  
 61 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Elektroniska företagsskyltar  
  
 12 § I sportprogram i TV-sändningar och beställ-TV får namnet på  
  
 eller logotypen för det eller de företag som tillhandahållit den  
  
 utrustning eller de tjänster som är nödvändiga för att producera  
  
 information om resultat, matchställning eller dylikt fogas in i TVbilden  
  
 elektroniskt under förutsättning att följande villkor uppfylls.  
  
 1. Namnet eller logotypen visas i samband med sändningen av  
  
 den information som företaget i fråga tillhandahållit.  
  
 2. Programföretaget eller leverantören av beställ-TV får inte  
  
 någon ersättning för visningen.  
  
 3. Företagsnamnet eller logotypen förenas inte med ljud och tar  
  
 bara upp en liten del av bilden.  
  
 4. Företagsnamnet eller logotypen visas i rimlig omfattning.  
  
 Reklam för alkohol och tobak  
  
 13 § Bestämmelser om förbud mot reklam för alkoholdrycker och  
  
 tobaksvaror finns i 4 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738) och i 14 §  
  
 tobakslagen (1993:581).  
  
 Reklam för läkemedel och medicinsk behandling  
  
 14 § Reklam för medicinsk behandling som bara är tillgänglig efter  
  
 ordination får inte sändas i TV-sändningar och beställ-TV.  
  
 Försäljningsprogram för läkemedel eller för medicinsk behandling  
  
 får inte förekomma i TV-sändningar och i beställ-TV.  
  
 Bestämmelser om förbud mot vissa slag av marknadsföring av  
  
 läkemedel finns i läkemedelslagen (1992:859). Av läkemedelslagen  
  
 följer att bestämmelserna övervakas av Läkemedelsverket.  
  
 Reklamförbud för lokala kabelsändarorganisationer  
  
 15 § En lokal kabelsändarorganisation får inte sända reklam.  
  
 62 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Undantag för reklam för den egna programverksamheten  
  
 16 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller inte för sådan reklam  
  
 som en leverantör av medietjänster gör för sin egen programverksamhet.  
  
 9 kap. Vidaresändningar i kabelnät  
  
 Skyldighet att vidaresända program  
  
 1 § Var och en som äger eller på annat sätt förfogar över ett  
  
 elektroniskt kommunikationsnät som används för överföring av  
  
 TV-sändningar till allmänheten genom tråd ska, om ett betydande  
  
 antal hushåll som är anslutna till nätet använder det som sitt  
  
 huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar, se till att de  
  
 boende i de anslutna hushållen kan ta emot TV-sändningar som  
  
 sker med tillstånd av regeringen och som kan tas emot i området  
  
 utan villkor om särskild betalning.  
  
 Skyldigheten gäller bara för TV-sändningar för vilka sändningstillståndet  
  
 har förenats med krav på opartiskhet och saklighet samt  
  
 ett villkor om ett mångsidigt programutbud där det ska ingå  
  
 nyheter. En sådan sändningsplikt gäller bara om förutsättningarna  
  
 för vidaresändning enligt lagen (1960:729) om upphovsrätt till  
  
 litterära och konstnärliga verk är uppfyllda.  
  
 TV-sändningar enligt första stycket ska kunna tas emot på ett  
  
 tillfredsställande sätt och utan kostnad för själva mottagningen.  
  
 Sändningsplikten enligt första stycket gäller även TV-sändningar  
  
 som en tillståndshavare genomför för att uppfylla skyldigheten  
  
 att sända till hela landet eller till delar av landet, men där  
  
 sättet att sända inte kräver regeringens tillstånd.  
  
 Antalet programtjänster som omfattas av sändningsplikten  
  
 2 § Sändningsplikten enligt 1 § omfattar inte fler än fyra programtjänster  
  
 som sänds samtidigt av tillståndshavare vars verksamhet  
  
 finansieras genom TV-avgifter enligt lagen (1989:41) om finansiering  
  
 av radio och TV i allmänhetens tjänst.  
  
 63 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Teknik som ska användas vid vidaresändning  
  
 3 § I nät där TV-sändningar sker med både analog och digital  
  
 teknik ska vidaresändning ske med analog teknik av minst två  
  
 programtjänster som avses i 2 §, om de sänds eller har sänts ut med  
  
 analog teknik. I övrigt får vidaresändning ske med digital teknik.  
  
 Undantag från sändningsplikten  
  
 4 § Sändningsplikten enligt 1 § gäller inte för en anläggning där ett  
  
 begränsat antal TV-program förs fram till abonnenterna genom ett  
  
 allmänt kommunikationsnät, som består av parkabel av metall, med  
  
 hjälp av digital teknik.  
  
 Sändningsplikten enligt 1 § första stycket omfattar inte sändningar  
  
 som sker med stöd av tillstånd till vidaresändning enligt  
  
 4 kap. 7 §.  
  
 Sändningsutrymme för TV-program från lokala  
  
 kabelsändarorganisationer  
  
 5 § De som äger eller annars förfogar över ett elektroniskt kommunikationsnät  
  
 som används för överföring av TV-sändningar till  
  
 allmänheten genom tråd och som minst 100 av de hushåll som är  
  
 anslutna till nätet använder som sitt huvudsakliga medel att ta emot  
  
 TV-sändningar ska, i varje kommun där de har ett sådant kommunikationsnät,  
  
 kostnadsfritt tillhandahålla ett särskilt bestämt  
  
 utrymme för sändningar av TV-program från en eller flera lokala  
  
 kabelsändarorganisationer som har förordnats av Radio- och TVverket.  
  
 I nät där TV-sändningar sker med både analog och digital teknik  
  
 ska utrymme för sändningar av en lokal kabelsändarorganisation  
  
 tillhandahållas med både analog och digitalt sändningsteknik.  
  
 Undantag  
  
 6 § Vad som sägs i 1–3 och 5 §§ gäller inte om vidaresändningarna i  
  
 anläggningen bara avser TV-program från sändare på jordytan på  
  
 lägre frekvens än 3 gigahertz.  
  
 64 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Krav på lokala kabelsändarorganisationer  
  
 7 § En lokal kabelsändarorganisation ska vara en sådan juridisk  
  
 person som har bildats för att bedriva lokala kabelsändningar och  
  
 som kan antas låta olika intressen och meningsriktningar komma  
  
 till tals i sin verksamhet.  
  
 En lokal kabelsändarorganisation ska i sin sändningsverksamhet  
  
 sträva efter vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet.  
  
 Radio- och TV-verkets förordnande av lokala kabelsändarorganisationer  
  
 ska gälla i högst tre år.  
  
 Möjlighet till dispens  
  
 8 § Radio- och TV-verket får medge undantag från skyldigheterna  
  
 enligt 1–3 och 5 §§, om det finns särskilda skäl till det.  
  
 Ljudradiosändningar  
  
 10 kap. Krav på tillstånd  
  
 När det krävs tillstånd  
  
 1 § För att sända ljudradioprogram med hjälp av radiovågor krävs  
  
 tillstånd enligt denna lag, om  
  
 1. sändningen sker på frekvenser under 30 megahertz som enligt  
  
 internationella överenskommelser som Sverige omfattas av är  
  
 avsedda för rundradiosändningar, eller  
  
 2. sändningen sker på frekvenserna Horton, 174– 
  
 240 megahertz eller 470–790 megahertz.  
  
 Tillstånd krävs inte för sändningar som är särskilt anpassade för  
  
 synskadade personer och som äger rum under högst fyra timmar  
  
 om dygnet från radiosändare som används för andra sändningar  
  
 med stöd av tillstånd enligt denna lag.  
  
 Föreskrifter om tillstånd att använda radiosändare finns i lagen  
  
 (2003:389) om elektronisk kommunikation.  
  
 65 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 11 kap. Tillstånd att sända andra ljudradioprogram än närradio  
  
 och lokalradio  
  
 Vem som ger tillstånd  
  
 1 § Tillstånd att till hela landet eller till utlandet sända ljudradioprogram  
  
 ges av regeringen. Regeringen ger också tillstånd att sända  
  
 lokal digital ljudradio.  
  
 Radio- och TV-verket får ge tillstånd att under en begränsad tid  
  
 om högst två veckor sända ljudradioprogram som inte är närradio  
  
 eller lokalradio. Verket får besluta att föreskrifterna i 5–8 kap. inte  
  
 ska tillämpas på sändningar som sker med stöd av ett sådant  
  
 tillstånd.  
  
 Om det finns särskilda skäl får regeringen ge tillstånd att sända  
  
 ljudradioprogram i lokala sändningar som inte uppfyller kraven för  
  
 närradio eller lokalradio.  
  
 Innebörden av tillstånd av regeringen  
  
 2 § Ett tillstånd av regeringen att sända ljudradioprogram innebär  
  
 en rätt att samtidigt sända det antal programtjänster i varje område  
  
 under den del av dygnet som anges i tillståndet.  
  
 Tillståndsvillkor  
  
 3 § Ett tillstånd att sända andra ljudradioprogram än närradio och  
  
 lokalradio får förenas med villkor som anges i 4 kap. 8, 10 och  
  
 11 §§.  
  
 Ett tillstånd får vidare förenas med villkor om skyldighet att  
  
 1. sända till hela landet eller till en viss del av landet,  
  
 2. sända under en viss minsta tid,  
  
 3. samtidigt sända ett visst minsta antal program i varje område,  
  
 4. sända program vars innehåll är särskilt anpassade för personer  
  
 med funktionsnedsättning,  
  
 5. bereda utrymme för sändningar som sker med stöd av tillstånd  
  
 av regeringen,  
  
 6. använda en viss sändningsteknik,  
  
 7. samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor för att  
  
 främja tillgänglighet och konkurrens,  
  
 8. använda vissa radiosändare,  
  
 66 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 9. ta hänsyn till ljudradions särskilda genomslagskraft när det  
  
 gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning  
  
 av programmen,  
  
 10. iaktta bestämmelsen om beriktigande i 5 kap. 4 § första  
  
 stycket,  
  
 11. sända genmälen,  
  
 12. i sändningsverksamheten respektera den enskildes privatliv,  
  
 13. sända ett mångsidigt programutbud,  
  
 14. regionalt sända och producera program,  
  
 15. kostnadsfritt sända meddelanden som är av vikt för allmänheten,  
  
 om en myndighet begär det,  
  
 16. utforma sändningarna på ett sådant sätt att de inte bara kan  
  
 tas emot av en begränsad del av allmänheten i sändningsområdet,  
  
 och  
  
 17. utarbeta en beredskapsplan för verksamheten under höjd  
  
 beredskap och vid svåra påfrestningar på samhället i fred samt  
  
 lämna planen till regeringen och till den myndighet som regeringen  
  
 bestämmer.  
  
 Tillståndens giltighetstid  
  
 4 § Ett tillstånd som beviljats av regeringen att sända ljudradioprogram  
  
 ska gälla för en viss tid som bestäms av regeringen.  
  
 Ett tillstånd som har beviljats för en tid av minst fyra år förlängs  
  
 på oförändrade villkor med ytterligare fyra år, om tillståndshavaren  
  
 önskar det och regeringen inte senast två år före tillståndstidens  
  
 utgång har meddelat att tillståndet inte kommer att förlängas eller  
  
 att regeringen önskar förändra villkoren.  
  
 Yttrande över tillståndsvillkor  
  
 5 § Innan beslut om tillstånd fattas ska den sökande ges tillfälle att  
  
 ta del av och yttra sig över de villkor som regeringen eller Radio och  
  
 TV-verket avser att förena med tillståndet. Beslut om tillstånd  
  
 får inte innehålla andra programrelaterade villkor än de som den  
  
 sökande godtagit.  
  
 67 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 12 kap. Tillstånd att sända närradio  
  
 Sändningsområden  
  
 1 § Sändningsområden för närradio ska omfatta högst en kommun.  
  
 Utanför storstadsområdena bör man sträva efter att sändningarna  
  
 kan tas emot i hela kommunen.  
  
 Radio- och TV-verket får besluta om större sändningsområden  
  
 än en kommun, om det finns synnerliga skäl till det.  
  
 Möjligheter att sända närradio  
  
 2 § Om en sådan sammanslutning som kan få tillstånd enligt 4 §  
  
 önskar det och det är tekniskt möjligt, ska det finnas en möjlighet  
  
 att sända närradioprogram i en kommun.  
  
 Om det finns särskilda skäl, får det samtidigt sändas mer än ett  
  
 närradioprogram i kommunen.  
  
 Vem som ger tillstånd  
  
 3 § Tillstånd att sända närradio ges av Radio- och TV-verket.  
  
 Vilka sammanslutningar som kan få tillstånd  
  
 4 § Ett tillstånd att sända närradio kan bara ges till följande  
  
 juridiska personer, nämligen  
  
 1. ideella föreningar som har anknytning till sändningsområdet,  
  
 2. registrerade trossamfund och registrerade organisatoriska delar  
  
 av registrerade trossamfund som har anknytning till sändningsområdet,  
  
 3. obligatoriska sammanslutningar av studerande vid universitet  
  
 och högskolor,  
  
 4. närradioföreningar.  
  
 Vid bedömningen av om en ideell förening har anknytning till  
  
 sändningsområdet ska särskilt beaktas var  
  
 1. föreningens studio och övriga lokaler för verksamheten är belägna,  
  
 2. ansvarig utgivare och föreningens styrelsemedlemmar är bosatta,  
  
 samt  
  
 68 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 3. föreningsstämma och styrelsemöten hålls.  
  
 Krav på utgivare  
  
 5 § Tillstånd att sända närradio får ges först efter det att sammanslutningen  
  
 har anmält vem som har utsetts till utgivare enligt  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Förbud mot tillstånd  
  
 6 § Ett tillstånd att sända närradio får inte ges till någon som har  
  
 tillstånd att sända lokalradio eller digital ljudradio.  
  
 Sändningstillståndet gäller inte, om tillståndshavaren får tillstånd  
  
 att sända lokalradio eller digital ljudradio. Tillståndet att  
  
 sända närradio upphör då från och med den dag sändningar får ske  
  
 med stöd av tillståndet att sända lokalradio eller digital ljudradio.  
  
 Sändningstider  
  
 7 § Om tillståndshavarna inte kan enas om fördelningen av sändningstid,  
  
 bestämmer Radio- och TV-verket sändningstiderna. Detsamma  
  
 gäller om en tillståndshavare begär att verket ska fastställa  
  
 sändningsschemat i sin helhet.  
  
 Den tillståndshavare som bedöms ha störst intresse av att sända  
  
 vid en viss tidpunkt ska ges förtur.  
  
 Radio- och TV-verkets beslut om sändningstid gäller tills nytt  
  
 beslut fattas av verket eller en tillståndshavare eller närradioförening  
  
 skriftligen underrättar verket om att tillståndshavarna  
  
 enats om annan sändningstid.  
  
 8 § Radio- och TV-verket får besluta att en sändningstid inte får  
  
 utnyttjas av någon annan under en tid av högst tre månader, om en  
  
 innehavare av tillstånd att sända närradio mot vilken det har riktats  
  
 ett föreläggande vid vite enligt denna lag avstår sändningstid eller  
  
 avsäger sig sitt sändningstillstånd.  
  
 En sändare för närradio får inte användas för andra sändningar  
  
 som det krävs tillstånd för enligt denna lag.  
  
 69 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Tillståndens giltighetstid  
  
 9 § Tillstånd att sända närradio gäller för viss tid.  
  
 13 kap. Tillstånd att sända lokalradio  
  
 Vem som ger tillstånd  
  
 1 § Tillstånd att sända lokalradio ges av Radio- och TV-verket.  
  
 Sändningsområden  
  
 2 § Radio- och TV-verket bestämmer sändningsområdenas omfattning.  
  
 Härvid ska verket beakta  
  
 1. vad som är tekniskt möjligt att nå från sändare med lämpligt  
  
 läge,  
  
 2. hur möjligheterna att ta emot sändningar påverkas på andra  
  
 håll, och  
  
 3. vad som är naturliga lokala intresseområden.  
  
 Sändningsområdena ska utformas så att ett stort antal tillstånd  
  
 kan lämnas. Flera tillstånd kan lämnas för samma sändningsområde.  
  
 Vem som kan få tillstånd  
  
 3 § Tillstånd att sända lokalradio kan ges till en fysisk eller juridisk  
  
 person och kan bara omfatta ett sändningsområde. Ingen får ha  
  
 mer än ett sändningstillstånd inom ett sändningsområde, om det  
  
 inte finns särskilda skäl för något annat.  
  
 Staten, landsting eller kommuner får inte inneha tillstånd att  
  
 sända lokalradio, vare sig direkt eller indirekt genom  
  
 1. företag i vilket ett eller flera sådana subjekt har en del som för  
  
 dem gemensamt motsvarar minst 20 procent av samtliga aktier eller  
  
 andelar eller genom avtal har ett bestämmande inflytande, eller  
  
 2. ett företag som enligt 1 kap. 4 § årsredovisningslagen  
  
 (1995:1554) är ett dotterföretag till ett företag som avses i 1.  
  
 70 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Innebörden av ett tillstånd  
  
 4 § Ett tillstånd att sända lokalradio innebär rätt att bedriva sådana  
  
 sändningar som kan tas emot med god hörbarhet inom det sändningsområde  
  
 som anges i tillståndet.  
  
 Sändningstillståndet får förenas med villkor enligt 10 och 11 §§.  
  
 Tillståndsperiod  
  
 5 § Varje tillståndsperiod ska vara fyra år räknat från den 1 januari  
  
 2005. Ett tillstånd gäller till utgången av den tillståndsperiod under  
  
 vilken tillståndet har utfärdats.  
  
 Kungörelse om lediga sändningsutrymmen  
  
 6 § När ett sändningsutrymme för ett område blir ledigt ska Radio och  
  
 TV-verket kungöra detta. I kungörelsen ska verket ange sändningsområdets  
  
 omfattning, sista dag för ansökan och första dag då  
  
 sändningar får bedrivas med stöd av tillståndet.  
  
 När det finns flera sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 7 § Om det finns två eller flera sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 när ansökningstiden har gått ut, ska Radio- och TVverket  
  
 ge sökandena möjlighet att före en viss dag samordna ansökningarna.  
  
 Om det efter den dagen fortfarande finns två eller flera  
  
 sökande till ett ledigt sändningsområde, ska verket besluta om fördelning  
  
 av tillståndet i enlighet med 8 §.  
  
 8 § När det finns två eller flera sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 ska Radio- och TV-verket sträva efter en fördelning av  
  
 sändningsutrymmet som medför att sändningarna i hög grad utgörs  
  
 av eget material och program med lokal anknytning.  
  
 Vidare ska verket sträva efter att dominans över nyhetsförmedling  
  
 och opinionsbildning motverkas och att möjligheterna  
  
 till mångfald tas till vara. Därvid ska verket beakta om sökanden  
  
 1. ger ut en dagstidning eller sänder radio eller television i sändningsområdet,  
  
 71 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 2. genom aktie- eller andelsinnehav eller avtal ensam har ett  
  
 bestämmande inflytande över ett företag som avses i 1, eller  
  
 3. är ett företag i vilket någon som avses i 1 eller 2 ensam har ett  
  
 bestämmande inflytande.  
  
 Radio- och TV-verket ska vid fördelningen också beakta sökandens  
  
 finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva verksamheten  
  
 varaktigt med god kapacitet och kvalitet.  
  
 Med eget material avses program som har tillkommit enbart för  
  
 den egna verksamheten och som har bearbetats redaktionellt.  
  
 Med dagstidning avses en allmän nyhetstidning av dagspresskaraktär,  
  
 som normalt kommer ut med minst ett nummer varje  
  
 vecka.  
  
 När det bara finns en sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 9 § Om det bara finns en sökande till ett ledigt sändningsutrymme,  
  
 ska Radio- och TV-verket underrätta sökanden om att verket  
  
 kommer att ge tillstånd, men att sökanden först måste betala en  
  
 avgift enligt lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens  
  
 och radions område. Avgiften ska betalas inom två veckor från det  
  
 att underrättelsen skickas ut.  
  
 Om sökanden betalar avgiften, ska verket besluta om tillstånd.  
  
 Annars upphör ansökan att gälla.  
  
 Tillståndsvillkor  
  
 10 § Ett sändningstillstånd får förenas med villkor som avser  
  
 skyldighet att  
  
 1. sända program i en viss del av sändningsområdet eller som når  
  
 en viss del av befolkningen inom området,  
  
 2. sända under en viss minsta tid,  
  
 3. använda en viss sändningsteknik och att samarbeta med andra  
  
 tillståndshavare i tekniska frågor, och  
  
 4. använda en viss teknik för sådan inspelning som avses i  
  
 16 kap. 11 §.  
  
 11 § Sändningstillståndet får även förenas med villkor som avser  
  
 skyldighet att  
  
 1. inte förändra ägarförhållandena och inflytandet i företaget  
  
 mer än i begränsad omfattning,  
  
 72 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 2. sända en viss mängd eget material, och att  
  
 3. sända en viss mängd program med lokal anknytning.  
  
 Första stycket gäller inte i fall som avses i 9 §.  
  
 Yttrande över tillståndsvillkor  
  
 12 § Innan Radio- och TV-verket beslutar om tillstånd ska den  
  
 sökande ges tillfälle att ta del av och yttra sig över de villkor som  
  
 myndigheten avser att förena med tillståndet.  
  
 Förlängning av sändningstillstånd  
  
 13 § Om en tillståndshavare senast sex månader före tillståndsperiodens  
  
 utgång begär förlängning av sitt sändningstillstånd ska  
  
 detta förlängas med ytterligare en tillståndsperiod, om inte  
  
 1. det finns grund för återkallelse av tillståndet enligt 18 kap.,  
  
 2. tillståndshavaren väsentligen brutit mot villkor som enligt 10  
  
 eller 11 § förenats med sändningstillståndet,  
  
 3. tillståndshavaren väsentligen brutit mot bestämmelsen om  
  
 eget material i 14 kap. 6 § och det inte finns särskilda skäl för att  
  
 tillståndet ska förlängas.  
  
 Ett tillstånd ska inte heller förlängas om förändringar i tekniken  
  
 eller i användningen av radiofrekvenser på grund av internationella  
  
 överenskommelser som Sverige anslutit sig till medför att ett nytt  
  
 tillstånd med samma villkor inte skulle meddelas.  
  
 Om Radio- och TV-verket inte avser att medge en förlängning,  
  
 ska verket senast fyra månader före tillståndsperiodens utgång  
  
 meddela tillståndshavaren att tillståndet inte kommer att förlängas.  
  
 Som tillståndshavare i denna bestämmelse ska anses också den  
  
 vars sändningsområde efter ändrad indelning enligt 14 § genomgått  
  
 endast sådana förändringar att sändningsområdet framstår som  
  
 väsentligen detsamma som före den ändrade indelningen.  
  
 Ändringar av sändningsområden  
  
 14 § Radio- och TV-verket får besluta om en ändrad indelning av  
  
 sändningsområden vid utgången av en tillståndsperiod. Om en  
  
 berörd tillståndshavare motsätter sig förändringen, får den vidtas  
  
 endast om förändringar i tekniken eller i användningen av radio73 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 frekvenser på grund av internationella överenskommelser som  
  
 Sverige anslutit sig till medför att ett nytt tillstånd med samma  
  
 villkor inte skulle beviljas.  
  
 Beslut om ändrad indelning av sändningsområden får inte fattas  
  
 senare än sex månader före tillståndsperiodens utgång.  
  
 Radio- och TV-verket ska för varje sändningsområde som ingår  
  
 i den nya indelningen senast sex månader före utgången av den  
  
 löpande tillståndsperioden fatta ett särskilt beslut om vem som ska  
  
 anses som tillståndshavare. Om ingen kan anses som tillståndshavare  
  
 ska tillstånd för sändningsområdet kungöras ledigt. Kungörelse  
  
 får ske först sedan beslutet har vunnit laga kraft.  
  
 15 § Om Radio- och TV-verket har beslutat enligt 14 § tredje  
  
 stycket första meningen att någon ska anses som tillståndshavare,  
  
 får verket medge denne att sända efter tillståndsperiodens slut i  
  
 avvaktan på att beslutet vinner laga kraft. Ett sådant medgivande  
  
 ska lämnas för ett visst sändningsområde för en viss tid.  
  
 Överlåtelse av sändningstillstånd  
  
 16 § Ett tillstånd får överlåtas, om Radio- och TV-verket medger  
  
 det. Ett sådant medgivande ska inte lämnas, om  
  
 1. förvärvaren enligt 3 § andra stycket inte skulle kunna få  
  
 tillstånd att sända lokalradio, eller  
  
 2. förvärvaren redan har tillstånd att sända lokalradio i samma  
  
 sändningsområde, direkt eller indirekt genom företag i vilket förvärvaren  
  
 har del som motsvarar minst 20 procent av samtliga aktier  
  
 eller andelar eller genom avtal ensam har ett bestämmande inflytande.  
  
 Någon överlåtelse ska heller inte medges, om det medför en  
  
 påtaglig minskning av mångfalden i medieutbudet inom sändningsområdet.  
  
 Om det finns särskilda skäl kan Radio- och TV-verket medge att  
  
 en överlåtelse sker trots att förvärvaren redan har tillstånd i sändningsområdet.  
  
 Om verket inte medger överlåtelsen, är den utan verkan.  
  
 17 § Den som förvärvar ett tillstånd övertar överlåtarens rättigheter  
  
 och skyldigheter enligt denna lag när det gäller tiden efter beslutet  
  
 om medgivande.  
  
 74 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Om ett föreläggande enligt 17 kap. 11 § första stycket 3, 6 och  
  
 11 har riktats mot den tidigare innehavaren, gäller föreläggandet  
  
 även mot den nye innehavaren. Radio- och TV-verket ska i samband  
  
 med att verket medger överlåtelsen underrätta den nye innehavaren  
  
 om detta. Om någon underrättelse inte har skett, gäller  
  
 inte föreläggandet mot denne.  
  
 Begäran om återkallelse av tillstånd  
  
 18 § Om en tillståndshavare begärt att tillståndet ska återkallas, ska  
  
 tillståndet anses ha upphört att gälla den dag då en sådan begäran  
  
 kom in till Radio- och TV-verket eller den senare dag som tillståndshavaren  
  
 angett.  
  
 Tillståndets upphörande vid konkurs och dödsfall  
  
 19 § Om en tillståndshavare försätts i konkurs eller träder i likvidation,  
  
 upphör tillståndet att gälla.  
  
 20 § Om en tillståndshavare avlider, upphör tillståndet att gälla tre  
  
 månader efter dödsfallet. Om en ansökan om medgivande till överlåtelse  
  
 av tillståndet har kommit in till Radio- och TV-verket innan  
  
 tillståndet upphört att gälla, ska den prövas enligt 16 §.  
  
 14 kap. Innehållet i ljudradiosändningar  
  
 Allmänna krav  
  
 1 § Den som sänder ljudradioprogram efter tillstånd av regeringen  
  
 ska se till att programverksamheten som helhet präglas av det  
  
 demokratiska statsskickets grundidéer och principen om alla  
  
 människors lika värde och den enskilda människans frihet och  
  
 värdighet.  
  
 Otillbörligt kommersiellt gynnande  
  
 2 § Ljudradioprogram som inte är reklam får inte på ett otillbörligt  
  
 sätt gynna kommersiella intressen.  
  
 75 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Åsiktsannonsering ap.  
  
 3 § I sändningar för vilka villkor om opartiskhet gäller får det inte  
  
 förekomma meddelanden som sänds på uppdrag av någon annan  
  
 och som syftar till att vinna stöd för politiska eller religiösa åsikter  
  
 eller åsikter i intressefrågor på arbetsmarknaden.  
  
 Att sådana meddelanden ska anses som annonser framgår av  
  
 1 kap. 1 §.  
  
 Program i närradio  
  
 4 § I närradio får bara sådana program sändas som har framställts  
  
 särskilt för den egna verksamheten.  
  
 Under högst tio timmar per månad får dock en tillståndshavare  
  
 sända program som inte framställts enbart för den egna verksamheten,  
  
 om innehållet i sändningarna  
  
 1. är av särskilt intresse för tillståndshavarens medlemmar,  
  
 2. främjar kunskap och bildning, eller  
  
 3. utgör upptagningar av lokala kulturella tillställningar.  
  
 Programutbud i närradioförening  
  
 5 § En närradioförenings programutbud får bara innehålla  
  
 1. sändningar från evenemang av gemensamt intresse för tillståndshavarna,  
  
 2. information, i begränsad omfattning, om kommunal verksamhet,  
  
 3. uppgifter om program och programtider samt andra upplysningar  
  
 om närradioverksamheten på orten, och  
  
 4. provsändningar av program, framställda av juridiska personer  
  
 som är behöriga att få tillstånd att sända närradio, i varje enskilt fall  
  
 under högst tre månader.  
  
 Krav på eget material i lokalradio  
  
 6 § I lokalradio ska eget material sändas under minst tre timmar  
  
 varje dygn under tiden 06.00–21.00.  
  
 76 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Varningsmeddelanden i lokalradio  
  
 7 § Varningsmeddelanden som är av vikt för allmänheten och som  
  
 ska skydda människor, egendom eller miljö ska sändas kostnadsfritt  
  
 i lokalradio, om en myndighet begär det.  
  
 Krav på svenska program i sändningar som sker med stöd av tillstånd  
  
 av regeringen  
  
 8 § Ljudradiosändningar som sker med stöd av tillstånd av regeringen  
  
 ska, om det inte finns särskilda skäl mot det, i betydande  
  
 omfattning innehålla program på svenska språket, program med  
  
 svenska artister och verk av svenska upphovsmän.  
  
 Krav på sändningsbeteckning  
  
 9 § Den som sänder ljudradioprogram enligt denna lag ska använda  
  
 en sådan beteckning för sina sändningar som har godkänts av Radio och  
  
 TV-verket. Beteckningen ska anges minst en gång varje sändningstimme  
  
 eller, om detta inte är möjligt, mellan programmen.  
  
 15 kap. Reklam, andra annonser och sponsring  
  
 Annonssignatur  
  
 1 § Före och efter varje ljudradiosändning av annonser ska det sändas  
  
 en särskild signatur som tydligt skiljer annonserna från övriga  
  
 sändningar.  
  
 Regeringen får medge undantag från denna skyldighet i fråga  
  
 om sändningar som regeringen själv lämnar tillstånd till.  
  
 Bestämmelser om reklamidentifiering finns i 9 § marknadsföringslagen  
  
 (2008:486).  
  
 Annonstid  
  
 2 § Annonser i en ljudradiosändning får sändas högst 12 minuter  
  
 under en timme mellan hela klockslag. Om sändningen inte innefattar  
  
 en timme mellan hela klockslag, får annonser sändas under  
  
 högst 15 procent av annonstiden.  
  
 77 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Uppgift om i vems intresse en annons sänds  
  
 3 § Av en annons som inte är reklam ska det framgå i vems intresse  
  
 den sänds.  
  
 4 § I annonser får det inte uppträda personer som spelar en framträdande  
  
 roll i program som huvudsakligen handlar om nyheter  
  
 eller nyhetskommentarer.  
  
 Reklam för alkohol och tobak  
  
 5 § Bestämmelser om förbud mot reklam för alkoholdrycker och  
  
 tobaksvaror finns i 4 kap. alkohollagen (1994:1738) och i tobakslagen  
  
 (1993:581).  
  
 Reklam för läkemedel och medicinsk behandling  
  
 6 § Bestämmelser om förbud mot vissa slag av marknadsföring av  
  
 läkemedel finns i läkemedelslagen (1992:859). Av läkemedelslagen  
  
 följer att bestämmelserna övervakas av Läkemedelsverket.  
  
 Undantag för reklam för den egna programverksamheten  
  
 7 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller inte för sådan reklam som  
  
 den sändande gör för sin egen programverksamhet.  
  
 Program som inte får sponsras  
  
 8 § Ett program som huvudsakligen handlar om nyheter eller  
  
 nyhetskommentarer får inte sponsras.  
  
 9 § Ett program får inte sponsras av någon vars huvudsakliga  
  
 verksamhet gäller tillverkning eller försäljning av alkoholdrycker  
  
 eller tobaksvaror.  
  
 78 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Sponsring  
  
 10 § När man sänder ett sponsrat program i ljudradio ska man ange  
  
 att programmet är sponsrat och vem som har bidragit till  
  
 finansieringen. Det ska ske genom att ett sponsringsmeddelande på  
  
 lämpligt sätt lämnas i början och slutet av programmet eller vid  
  
 ettdera tillfället.  
  
 Sponsringsmeddelandet får inte innehålla säljfrämjande inslag  
  
 eller något annat som gör att det kan förväxlas med reklam.  
  
 Gemensamma bestämmelser  
  
 16 kap. Granskning och tillsyn  
  
 Justitiekanslerns granskning  
  
 1 § Justitiekanslern övervakar genom granskning i efterhand om  
  
 program som sänts i TV eller genom beställ-TV innehåller våldsskildringar  
  
 eller pornografiska bilder i strid med 5 kap. 2 och 3 §§.  
  
 Granskningsnämndens för radio och TV granskning  
  
 2 § Granskningsnämnden för radio och TV övervakar genom  
  
 granskning i efterhand om program som sänts i TV eller genom  
  
 beställ-TV står i överensstämmelse med denna lag och de programrelaterade  
  
 villkor som kan gälla för sändningarna. Granskningsnämnden  
  
 övervakar även efterlevnaden av bestämmelserna om  
  
 exklusiva rättigheter i 5 kap. 9 § och tillgänglighet i 5 kap. 12 §.  
  
 Sändningar som sker med stöd av tillstånd till vidaresändning  
  
 enligt 4 kap. 7 § ska inte granskas av Granskningsnämnden för  
  
 radio och TV.  
  
 Finner Granskningsnämnden för radio och TV att en sändning  
  
 innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid med  
  
 5 kap. 2 och 3 §§, ska nämnden göra anmälan om förhållandet till  
  
 Justitiekanslern.  
  
 Radio- och TV-verkets tillsyn  
  
 3 § Radio- och TV-verket övervakar att programföretagen följer  
  
 sådana villkor som har föreskrivits med stöd av 4 kap. 9 § 1–4, 6–9,  
  
 79 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 16 och 17, 11 kap. 3 § andra stycket 1–3, 5–8, 16 och 17 samt 13  
  
 kap. 10 § och 11 § första stycket 1.  
  
 Konsumentombudsmannens tillsyn  
  
 4 § Bestämmelserna om reklam i 8 kap. 7 § första stycket, 8 och  
  
 9 §§, 14 § första och andra styckena och 15 kap 4 § övervakas av  
  
 Konsumentombudsmannen.  
  
 Redovisning av europeiska produktioner  
  
 5 § Var och en som sänder TV på annat sätt än genom tråd ska år  
  
 2011 och därefter vartannat år till Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV redovisa hur stor andel av verksamheten som utgjorts av  
  
 sådana program som avses i 5 kap. 7 § första stycket.  
  
 6 § Leverantörer av medietjänster som sänder beställ-TV ska år  
  
 2011 och därefter vart fjärde år till Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV redovisa vad de har gjort för att främja framställningen och  
  
 tillgången till europeiska produktioner enligt 5 kap. 8 §.  
  
 Upplysningsskyldighet för den som sänder TV-program över satellit  
  
 7 § På begäran av Radio- och TV-verket ska den som sänder TV program  
  
 över satellit lämna upplysningar om vem som äger företaget  
  
 och på vilket sätt verksamheten finansieras.  
  
 Upplysningsskyldighet för satellitentreprenörer  
  
 8 § På begäran av Radio- och TV-verket ska en satellitentreprenör  
  
 lämna upplysningar om vem som är uppdragsgivare, uppdragsgivarens  
  
 adress, programtjänstens beteckning och hur sändningen  
  
 över satellit sker.  
  
 80 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Upplysningsskyldighet för dem som bedriver tillståndspliktig  
  
 verksamhet  
  
 9 § På begäran av Granskningsnämnden för radio och TV, Radio och  
  
 TV-verket och Konsumentombudsmannen ska den som  
  
 bedriver verksamhet som är tillståndspliktig enligt lagen lämna  
  
 myndigheterna de upplysningar och handlingar som behövs för  
  
 kontrollen av att verksamheten bedrivs i enlighet med lagen samt  
  
 de villkor och föreskrifter som har utfärdats med stöd av lagen.  
  
 Upplysningsskyldighet i övrigt  
  
 10 § På begäran av Granskningsnämnden för radio och TV ska den  
  
 som bedriver verksamhet enligt denna lag lämna de upplysningar  
  
 som behövs för att nämnden ska kunna bedöma storleken av den  
  
 särskilda avgiften enligt 17 kap. 6 §.  
  
 Skyldighet att tillhandahålla inspelade program  
  
 11 § Den som i enlighet med 5 kap. 3 § lagen (1991:1559) med  
  
 föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens  
  
 områden har spelat in ett program, ska på begäran av  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV, Radio- och TV-verket  
  
 eller Konsumentombudsmannen utan kostnad lämna en sådan  
  
 inspelning till myndigheten.  
  
 Redovisningsskyldighet för den som har tillstånd att sända lokalradio  
  
 12 § Den som fått tillstånd att sända lokalradio ska årligen till  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV redovisa hur de skyldigheter  
  
 som avses i 13 kap. 11 § första stycket 2 och 3 har uppfyllts.  
  
 Underrättelse för den som förvärvat exklusiva rättigheter  
  
 13 § Den som har förvärvat den exklusiva sändningsrätten till ett  
  
 sådant evenemang som anges i 5 kap. 9 § ska omedelbart underrätta  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV om det.  
  
 81 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Om Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 14 § Granskningsnämnden för radio och TV består av en ordförande  
  
 och sex andra ledamöter. För ledamöterna finns ersättare  
  
 till det antal regeringen bestämmer. Minst en av ledamöterna eller  
  
 ersättarna ska vara vice ordförande. Ordföranden och vice ordföranden  
  
 ska vara eller ha varit ordinarie domare.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV är beslutför med ordföranden  
  
 eller en vice ordförande och ytterligare tre ledamöter.  
  
 Ärenden som uppenbart inte är av större vikt eller principiell  
  
 betydelse får dock avgöras av ordföranden eller en vice ordförande.  
  
 Regeringen får föreskriva att en tjänsteman hos nämnden ska ha  
  
 rätt att fatta beslut på nämndens vägnar, dock inte beslut som  
  
 innebär att den sändande brustit vid tillämpningen av denna lag  
  
 eller de villkor som gäller för sändningarna.  
  
 Om det vid en överläggning i Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV kommer fram skiljaktiga meningar, tillämpas föreskrifterna  
  
 i 16 kap. rättegångsbalken.  
  
 Åtgärder mot programföretag som är etablerade i någon annan EESstat  
  
 15 § Om en tillsynsmyndighet finner att en TV-sändning som helt  
  
 eller huvudsakligen är inriktad mot Sverige från ett programföretag  
  
 som är etablerat i en annan EES-stat strider mot bestämmelserna i  
  
 1. 6 kap. 2 § andra stycket 1 eller 2 eller 7 kap. 2 § såvitt avser  
  
 alkoholdrycker,  
  
 2. 8 kap. 7 eller 8 §, eller  
  
 3. 4 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738),  
  
 får tillsynsmyndigheten ta kontakt med den behöriga myndigheten  
  
 i den andra EES-staten i syfte att förmå programföretaget att följa  
  
 bestämmelserna.  
  
 Om programföretaget inte följer bestämmelserna i första  
  
 stycket, får tillsynsmyndigheten vidta åtgärder mot programföretaget  
  
 enligt 16 kap. 10 §, 17 kap. 5 och 6 §§ samt 29 och 48 §§  
  
 marknadsföringslagen (2008:486) bara om de förutsättningar som  
  
 anges i artikel 3.3-3.5 i AV-direktivet är uppfyllda.  
  
 82 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Samarbete med andra EES-stater  
  
 16 § Om en annan EES-stat, i fråga om ett programföretag under  
  
 svensk jurisdiktion, har lämnat en motiverad begäran till Sverige  
  
 enligt vad som anges i artikel 3.2 i AV-direktivet ska tillsynsmyndigheten  
  
 uppmana programföretaget att följa den andra EESstatens  
  
 bestämmelser, om begäran avser  
  
 1. ett programföretag under svensk jurisdiktion som tillhandahåller  
  
 en TV-sändning som helt eller huvudsakligen är inriktad mot  
  
 den EES-staten, och  
  
 2. en överträdelse av en bestämmelse i allmänhetens intresse  
  
 som är mer detaljerad eller striktare än direktivets bestämmelser.  
  
 17 kap. Straff och särskilda avgifter  
  
 Sändning utan tillstånd  
  
 1 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet sänder program utan  
  
 tillstånd där tillstånd krävs enligt denna lag döms till böter eller  
  
 fängelse i högst sex månader.  
  
 Sändning från öppna havet  
  
 2 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet sänder från en  
  
 radioanläggning på öppna havet eller i luftrummet över det eller  
  
 som upprättar eller innehar en sådan anläggning, döms till böter  
  
 eller fängelse i högst sex månader, om  
  
 1. sändningen är avsedd att tas emot eller kan tas emot i något  
  
 land som är anslutet till den europeiska överenskommelsen till förhindrande  
  
 av rundradiosändningar från stationer utanför nationella  
  
 territorier, eller  
  
 2. sändningen orsakar att radioanvändning i något av dessa  
  
 länder blir skadligt påverkad.  
  
 Den som utomlands begått ett sådant brott döms, om han eller  
  
 hon finns här, efter denna lag och vid svensk domstol, även om  
  
 2 kap. 2 eller 3 § brottsbalken inte är tillämplig och trots 2 kap.  
  
 5 a § första och andra styckena brottsbalken.  
  
 Åtal får väckas endast efter beslut av regeringen eller den myndighet  
  
 regeringen bestämmer mot  
  
 83 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 1. svenska medborgare för brott som rör sändningar som inte är  
  
 avsedda att tas emot eller kan tas emot i Sverige och inte heller  
  
 orsakar att radioanvändningar blir skadligt påverkade här, eller  
  
 2. utlänningar även i andra fall än de som anges i 2 kap. 5 §  
  
 brottsbalken.  
  
 Brott mot anmälningsskyldigheten  
  
 3 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin anmälningsskyldighet  
  
 enligt 2 kap. 2 § döms till böter.  
  
 Förverkande  
  
 4 § Egendom som använts vid brott enligt 2 § ska förklaras förverkad,  
  
 om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen  
  
 kan dess värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett sådant brott  
  
 ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt.  
  
 Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt  
  
 denna lag eller föremålets värde får förklaras förverkat, om det är  
  
 nödvändigt för att förebygga brott eller det finns andra särskilda  
  
 skäl för det.  
  
 Åläggande att betala en särskild avgift  
  
 5 § Den som inte följer de bestämmelser och villkor som anges i  
  
 denna paragraf får åläggas att betala en särskild avgift. Detta gäller  
  
 1. villkor om annonser, sponsrade program och produktplacering  
  
 som föreskrivits med stöd av 4 kap. 10 §,  
  
 2. bestämmelserna om otillbörligt gynnande av kommersiella  
  
 intressen enligt 5 kap. 5 § och 14 kap. 2 §,  
  
 3. bestämmelserna om andra annonser än reklam i 5 kap. 6 §,  
  
 8 kap. 6 och 9 §§, 14 kap. 3 § och 15 kap. 3 och 4 §§,  
  
 4. bestämmelserna om exklusiva rättigheter i 5 kap. 9 §,  
  
 5. bestämmelserna om produktplacering i 6 kap  
  
 6. bestämmelserna om sponsring i 7 kap. samt 15 kap. 8–10 §§,  
  
 7. bestämmelserna om annonser i 8 kap. 1–5 §§, 7 § andra  
  
 stycket och 10–12 §§ samt 15 kap. 1 och 2 §§, eller  
  
 8. bestämmelserna om reklam i 8 kap. 15 §.  
  
 84 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Vid prövning av frågan om avgift ska påföras ska rätten särskilt  
  
 beakta överträdelsens art, varaktighet och omfattning.  
  
 Avgiften tillfaller staten.  
  
 Den särskilda avgiftens storlek  
  
 6 § Den särskilda avgiften fastställs till lägst fem tusen kronor och  
  
 högst fem miljoner kronor. Avgiften bör dock inte överstiga tio  
  
 procent av den sändandes årsomsättning under det föregående  
  
 räkenskapsåret.  
  
 När avgiftens storlek fastställs ska särskilt beaktas de omständigheter  
  
 som legat till grund för prövning av frågan om avgift  
  
 ska påföras samt de intäkter som den sändande kan beräknas ha fått  
  
 med anledning av överträdelsen.  
  
 När och till vem den särskilda avgiften ska betalas  
  
 7 § Den särskilda avgiften ska betalas till Radio- och TV-verket  
  
 inom trettio dagar efter det att domen vunnit laga kraft.  
  
 Indrivning av obetalda avgifter  
  
 8 § Om den särskilda avgiften inte betalas inom den tid som anges i  
  
 7 §, ska Radio- och TV-verket lämna den obetalda avgiften för  
  
 indrivning. Indrivningen ska ske enligt bestämmelserna i lagen  
  
 (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m.  
  
 Handlingar som ska anses otillbörliga mot konsumenter  
  
 9 § En handling som strider mot 8 kap. 7 § första stycket, 8 och  
  
 9 §§, 14 § första och andra stycket samt 15 kap. 4 § ska vid  
  
 tillämpningen av 5, 23 och 26 §§ marknadsföringslagen (2008:486)  
  
 anses vara otillbörlig mot konsumenter. En sådan handling kan  
  
 medföra en marknadsstörningsavgift enligt bestämmelserna i 29– 
  
 36 §§ marknadsföringslagen.  
  
 85 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Offentliggörande av Granskningsnämndens beslut  
  
 10 § Granskningsnämnden för radio och TV får besluta att den  
  
 sändande på lämpligt sätt ska offentliggöra nämndens beslut, när  
  
 nämnden funnit att någon har brutit mot programrelaterade villkor  
  
 som beslutats med stöd av 4 kap. 8 och 9 §§, 11 kap. 3 § eller bestämmelsen  
  
 om beriktigande 5 kap. 4 § första stycket.  
  
 Beslutet, som får innefatta ett föreläggande vid vite, får inte  
  
 innebära att offentliggörandet måste ske i den sändandes program.  
  
 Föreläggande att följa bestämmelser  
  
 11 § Den som inte följer de bestämmelser som anges i denna  
  
 paragraf får föreläggas att följa bestämmelserna. Ett föreläggande  
  
 får förenas med vite. Detta gäller bestämmelser om  
  
 1. varning (5 kap. 2 §),  
  
 2. tillståndsvillkor enligt 4 kap. 9 § 1–4, 6–9, 16 och 17 samt 11  
  
 kap. 3 § andra stycket 1–3, 5–8, 16 och 17,  
  
 3. beteckningar (5 kap. 11 § och 14 kap. 9 §),  
  
 4. skyldighet att utforma sändningarna på ett sådant sätt att  
  
 programmen blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 enligt 5 kap. 12 § och föreskrifter som har meddelats med stöd  
  
 av den bestämmelsen.  
  
 5. sändningsplikt eller skyldighet att tillhandahålla kanal för  
  
 lokala kabelsändarorganisationer (9 kap. 1–3 och 5 §§),  
  
 6. närradiosändningars och lokalradiosändningars innehåll samt  
  
 skyldighet att i lokalradio sända eget material och program med  
  
 lokal anknytning (13 kap. 11 § 2 och 3, 14 kap. 4–6 §§),  
  
 7. skyldighet att lämna vissa upplysningar till Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV (16 kap. 5 och 6 §§),  
  
 8. skyldighet att lämna vissa upplysningar till Radio- och TV verket  
  
 (16 kap. 7 och 8 §§),  
  
 9. skyldighet att lämna upplysningar och handlingar enligt 16  
  
 kap. 9 och 10 §§,  
  
 10. skyldighet att lämna inspelning (16 kap. 11 §), eller  
  
 11. skyldighet att årligen rapportera till Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV (16 kap. 12 §),  
  
 Föreläggande enligt första stycket 1, 3–4, 6–7 och 9–11 får  
  
 beslutas av Granskningsnämnden för radio och TV. Föreläggande  
  
 enligt första stycket 2, 5 och 8–9 får beslutas av Radio- och TV86 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 verket. Föreläggande enligt första stycket 9 och 10 får även beslutas  
  
 av Konsumentombudsmannen.  
  
 Föreläggande om förbud för den som har tillstånd att sända närradio  
  
 12 § Radio- och TV-verket får i föreläggande förbjuda tillståndshavare  
  
 att överträda beslut om sändningstid i närradion som fattats  
  
 av verket eller att låta någon annan utnyttja tillståndshavarens  
  
 sändningsrätt. Föreläggandet får förenas med vite.  
  
 Föreläggande för den som sänder våldsskildringar eller pornografiska  
  
 bilder  
  
 13 § Om någon vid upprepade tillfällen sänder våldsskildringar eller  
  
 pornografiska bilder i televisionen på tider och sätt som avses i  
  
 5 kap. 2 §, får Justitiekanslern förelägga denne att inte på nytt sända  
  
 sådana program på tider och på sådant sätt att det finns en betydande  
  
 risk för att barn kan se programmen. Detsamma gäller den  
  
 som vid upprepade tillfällen tillhandahåller beställ-TV på det sätt  
  
 som avses i 5 kap. 3 §. Föreläggandet får förenas med vite.  
  
 Föreläggande för satellitentreprenörer  
  
 14 § Om den som sänder över satellit inte är etablerad i Sverige  
  
 enligt 1 kap. 3 § första stycket 1 eller 4, får Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV förelägga satellitentreprenören att följa de bestämmelser  
  
 och villkor som anges i 5 §. Föreläggandet får förenas  
  
 med vite.  
  
 Förelägganden enligt 11 eller 13 § får riktas mot satellitentreprenören,  
  
 om den som sänder över satellit inte är etablerad i Sverige  
  
 enligt 1 kap. 3 § första stycket 1 eller 4.  
  
 Visar satellitentreprenören att den som sänder över satellit fått  
  
 tillgång till sändningsmöjligheten genom upplåtelse av en av satellitentreprenörens  
  
 uppdragsgivare utan att satellitentreprenören godkänt  
  
 det, får ett föreläggande enligt första eller andra stycket i stället riktas  
  
 mot uppdragsgivaren.  
  
 87 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 18 kap. Återkallelse av tillstånd  
  
 När ett tillstånd ska återkallas  
  
 1 § Ett tillstånd att sända ljudradio- eller TV-program ska återkallas  
  
 på begäran av tillståndshavaren. Ett tillstånd får också återkallas  
  
 enligt vad som anges i 2–5 och 7 §§ eller ändras enligt vad som  
  
 anges i 2 och 7 §§.  
  
 Återkallelse och ändring av tillstånd att sända TV-program eller  
  
 tillstånd som lämnats av regeringen att sända ljudradioprogram  
  
 2 § Ett tillstånd att sända TV-program eller ett tillstånd som  
  
 lämnats av regeringen att sända ljudradioprogram får återkallas om  
  
 1. tillståndshavaren väsentligt brutit mot föreskrifterna i 5 kap.  
  
 1, 2, 4–6 och 12 §§, 6 eller 7 kap., 8 kap. 1–14 §§, 14 kap. 1–3 §§,  
  
 eller 15 kap. eller  
  
 2. ett villkor som förenats med tillståndet med stöd av 4 kap. 8– 
  
 11 §§ eller 11 kap. 3 § har åsidosatts på ett väsentligt sätt.  
  
 Ett tillstånd att sända TV-program eller ett tillstånd som  
  
 lämnats av regeringen att sända ljudradioprogram får ändras till att  
  
 avse annat sändningsutrymme, om  
  
 1. förändringar inom radiotekniken eller ändringar i radioanvändningen  
  
 på grund av internationella överenskommelser som  
  
 Sverige har anslutit sig till eller bestämmelser antagna med stöd av  
  
 fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen medför att  
  
 ett nytt tillstånd med samma villkor inte skulle kunna medges, eller  
  
 2. det är nödvändigt för att ge utrymme för ytterligare sändningar.  
  
 Återkallelse av tillstånd att sända närradio  
  
 3 § Ett tillstånd att sända närradio får återkallas om tillståndshavaren  
  
 1. inte längre uppfyller kraven enligt 12 kap. 4 §, eller  
  
 2. inte utnyttjat rätten att sända närradio under tre på varandra  
  
 följande månader.  
  
 Tillstånd att sända närradio får också återkallas om en domstol  
  
 funnit att ett program innefattat ett yttrandefrihetsbrott som innebär  
  
 ett allvarligt missbruk av yttrandefriheten.  
  
 88 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 4 § I beslut om återkallelse av ett tillstånd att sända närradio får det  
  
 bestämmas en tid av högst ett år inom vilken tillståndshavaren inte  
  
 ska få ett nytt tillstånd.  
  
 I fall som avses i 3 § andra stycket får domstolen bestämma att  
  
 tillståndshavaren inte får erhålla ett nytt tillstånd inom en tid av  
  
 högst ett år, eller om det finns synnerliga skäl, högst fem år. Detta  
  
 gäller även om den som hade tillstånd när yttrandefrihetsbrottet  
  
 begicks inte har tillstånd att sända närradio vid tiden för domen.  
  
 Domstolen får besluta att beslutet ska gälla även för tiden intill  
  
 dess domen vinner laga kraft.  
  
 Återkallelse av tillstånd att sända lokalradio  
  
 5 § Tillstånd att sända lokalradio får återkallas om  
  
 1. tillståndshavaren inte inlett sändningsverksamheten inom sex  
  
 månader efter tillståndets början,  
  
 2. tillståndshavaren inte utnyttjat rätten att sända eller sänt  
  
 endast i obetydlig omfattning under en sammanhängande tid av  
  
 minst fyra veckor,  
  
 3. tillståndshavaren väsentligt brutit mot någon av föreskrifterna  
  
 i 14 kap. 2 § samt 15 kap. 1–4 och 8–10 §§, eller  
  
 4. en domstol funnit att ett program innefattat ett yttrandefrihetsbrott  
  
 som innebär ett allvarligt missbruk av yttrandefriheten.  
  
 Förfogar en fysisk eller juridisk person, utan tillstånd från  
  
 Radio- och TV-verket, över mer än ett tillstånd i ett sändningsområde,  
  
 direkt eller indirekt genom företag i vilket förvärvaren har  
  
 en del som motsvarar minst 20 procent av samtliga aktier eller  
  
 andelar eller genom avtal ensam har ett bestämmande inflytande,  
  
 får det eller de tillstånd återkallas som har lämnats efter det första  
  
 tillståndet.  
  
 Har Radio- och TV-verket medgett överlåtelse trots att tillståndshavaren  
  
 redan har tillstånd att sända lokalradio i samma  
  
 sändningsområde, direkt eller indirekt genom företag i vilket  
  
 tillståndshavaren har en del som motsvarar minst 20 procent av  
  
 samtliga aktier eller andelar eller genom avtal ensam har ett  
  
 bestämmande inflytande, får tillståndet återkallas endast om  
  
 beslutet om överlåtelsen grundats på felaktiga eller ofullständiga  
  
 uppgifter från tillståndshavaren. Återkallelsen ska då avse det eller  
  
 de tillstånd som överlåtits.  
  
 89 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Om staten, landsting eller kommuner innehar ett tillstånd att  
  
 sända lokalradio på det sätt som anges i 13 kap. 3 § andra stycket  
  
 ska verket återkalla detta tillstånd.  
  
 Återkallelse av förordnande som lokal kabelsändarorganisation  
  
 6 § Ett förordnande som lokal kabelsändarorganisation får återkallas  
  
 om någon sändningsverksamhet inte förekommit eller om  
  
 sådan verksamhet förekommit endast i obetydlig omfattning under  
  
 en sammanhängande tid av minst tre månader.  
  
 Vad som ska beaktas när tillstånd återkallas eller ändras  
  
 7 § Beslut om återkallelse av tillstånd enligt 2–5 §§ får fattas endast  
  
 om det i betraktande av skälen för åtgärden inte framstår som  
  
 alltför ingripande.  
  
 Beslut om ändring av tillstånd enligt 2 § andra stycket 2 får  
  
 fattas endast om tillståndshavarens rätt enligt 4 kap. 4 § kan tillvaratas.  
  
 19 kap. Handläggningen av ärenden om särskilda avgifter, vite  
  
 och återkallelse m.m.  
  
 Vem som prövar ärenden om återkallelse och ändring av tillstånd  
  
 1 § Ärenden om återkallelse av tillstånd på grund av överträdelse av  
  
 villkor som meddelats med stöd av 4 kap. 8 §, 4 kap. 9 § 10–12,  
  
 11 kap. 3 § första eller andra stycket eller 11 kap. 9–12 §§ och om  
  
 överträdelse av 5 kap. 1–4 §§ eller 14 kap. 1 § ska på talan av  
  
 Justitiekanslern tas upp av allmän domstol.  
  
 I övriga fall prövas ärenden om återkallelse av tillstånd av Radio och  
  
 TV-verket.  
  
 Ärenden om ändring av tillstånd att sända TV-program eller  
  
 tillstånd som meddelats av regeringen att sända ljudradioprogram  
  
 prövas av den som meddelat tillståndet.  
  
 90 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 När en fråga om återkallelse får tas upp  
  
 2 § Har tillståndet lämnats av regeringen, får en fråga om återkallelse  
  
 tas upp först efter anmälan av regeringen, om inte tillståndshavaren  
  
 själv begärt att tillståndet ska återkallas.  
  
 Har tillståndet lämnats av Radio- och TV-verket får en fråga om  
  
 återkallelse tas upp  
  
 1. på begäran av tillståndshavaren,  
  
 2. på eget initiativ av den som är behörig att pröva frågan, eller  
  
 3. efter anmälan av Granskningsnämnden för radio och TV på  
  
 grund av överträdelse av bestämmelse i denna lag eller av villkor för  
  
 tillstånd som ska granskas av Granskningsnämnden enligt 16 kap.  
  
 2 §.  
  
 En fråga om ändring av tillstånd får, förutom på begäran av  
  
 tillståndshavaren, tas upp på eget initiativ av den som är behörig att  
  
 pröva frågan.  
  
 Innan Radio- och TV-verket fattar beslut i ett ärende om  
  
 återkallelse på grund av överträdelse av bestämmelse i denna lag  
  
 eller av villkor för tillstånd som ska granskas av Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV enligt 16 kap. 2 § ska verket begära ett  
  
 yttrande från nämnden. Tillståndet får återkallas endast om  
  
 nämnden finner att överträdelsen är väsentlig.  
  
 Bestämmelser om rättegången  
  
 3 § För rättegången i mål enligt 1 § första stycket tillämpas  
  
 bestämmelserna för yttrandefrihetsmål. Vad som i dessa bestämmelser  
  
 rör den tilltalade, ska tillämpas för den som talan om  
  
 återkallelse riktar sig mot. Juryns prövning ska avse frågan om  
  
 återkallelse ska ske.  
  
 Domstolen får besluta att domen ska gälla även för tiden intill  
  
 dess den vinner laga kraft.  
  
 Vem som prövar frågor om påförande av särskild avgift  
  
 4 § Frågor om påförande av särskild avgift prövas av Länsrätten i  
  
 Stockholms län på ansökan av Granskningsnämnden för radio och  
  
 TV.  
  
 Frågan om särskild avgift faller, om den som talan riktas mot  
  
 inte delgetts ansökan inom fem år från det överträdelsen upphörde.  
  
 91 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 Ett beslut om avgift upphör att gälla om beslutet inte verkställts  
  
 inom fem år från det att domen vann laga kraft.  
  
 Vem som prövar frågor om utdömande av vite  
  
 5 § Frågor om utdömande av vite som förelagts av Justitiekanslern  
  
 enligt 17 kap. 13 § prövas av allmän domstol på talan av Justitiekanslern.  
  
 För rättegången i ett sådant mål tillämpas bestämmelserna  
  
 för yttrandefrihetsmål. Vad som i dessa bestämmelser rör den  
  
 tilltalade, ska tillämpas för den som talan om utdömande av vite  
  
 riktar sig mot. Juryns prövning ska avse frågan om vitet ska dömas  
  
 ut.  
  
 Frågor om utdömande av vite i andra fall prövas i enlighet med  
  
 vad som i allmänhet är föreskrivet om vite.  
  
 20 kap. Överklagande  
  
 Radio- och TV-verkets beslut om tillstånd  
  
 1 § Beslut enligt denna lag av Radio- och TV-verket om tillstånd att  
  
 sända TV och närradio, fördelning av sändningstid i närradion samt  
  
 ändring och återkallelse av tillstånd får överklagas hos allmän  
  
 förvaltningsdomstol.  
  
 Beslutet gäller omedelbart, om inte något annat bestäms.  
  
 Även ett beslut av Radio- och TV-verket enligt 4 kap. 15 § att  
  
 inte medge överlåtelse av tillstånd att sända TV eller sökbar textTV  
  
 får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.  
  
 2 § Beslut av Radio- och TV-verket om lokalradio får överklagas  
  
 hos allmän förvaltningsdomstol, om det gäller beslut om att  
  
 1. avslå ansökan om tillstånd,  
  
 2. inte medge överlåtelse av tillstånd,  
  
 3. inte förlänga ett tillstånd,  
  
 4. återkalla ett tillstånd, och  
  
 5. någon enligt 13 kap. 14 § tredje stycket ska anses som  
  
 tillståndshavare.  
  
 Mål om överklagande av beslut som avses i första stycket 1 och  
  
 4 ska handläggas skyndsamt.  
  
 Beslut som avses i första stycket 2–4 gäller omedelbart, om inte  
  
 något annat bestäms.  
  
 92 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 3 § Även följande beslut av Radio- och TV-verket får överklagas  
  
 hos allmän förvaltningsdomstol, nämligen beslut om  
  
 1. beteckningar enligt 5 kap. 11 § och 14 kap. 9 §,  
  
 2. förordnande av lokala kabelsändarorganisationer enligt 9 kap.  
  
 5 §,  
  
 3. återkallelse av ett sådant förordnande enligt 18 kap. 6 §, och  
  
 4. beslut enligt 9 kap. 8 § om undantag från sändningsplikt och  
  
 skyldighet att tillhandahålla kanal för lokala kabelsändarorganisationer.  
  
 Beslut om återkallelse av ett förordnande som anges i 2 gäller  
  
 omedelbart, om inte något annat inte förordnas.  
  
 Beslut om förelägganden som har förenats med vite  
  
 4 § Beslut av Granskningsnämnden för radio och TV, Radio- och  
  
 TV-verket eller Konsumentombudsmannen om förelägganden som  
  
 har förenats med vite enligt 17 kap. 10 §, 11 § första stycket 1–6  
  
 och 9–11.  
  
 Förelägganden enligt 17 kap. 10 §, 11 § första stycket 1–3, 6 och  
  
 11 samt 12 § gäller omedelbart, om inte något annat beslutas.  
  
 Krav på prövningstillstånd i kammarrätten  
  
 5 § Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten av  
  
 beslut som meddelats av länsrätt enligt 1–4 §§.  
  
 Beslut som inte får överklagas  
  
 6 § Andra beslut av Granskningsnämnden för radio och TV och  
  
 Radio- och TV-verket än de som anges i 1–4 §§ får inte överklagas.  
  
 U  
  
 1. Denna lag träder i kraft den 19 december 2009, då radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844) upphör att gälla.  
  
 2. Genom lagen upphävs lagen (2008:418) med tillfälliga bestämmelser  
  
 om tillstånd att sända lokalradio. Bestämmelserna om  
  
 sändningarnas innehåll i 8 § den upphävda lagen tillämpas dock till  
  
 utgången av år 2009.  
  
 93 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 3. Den som har fått tillstånd att sända TV-program med stöd av  
  
 radio- och TV-lagen (1996:844) har rätt att också sända sökbar  
  
 text-TV i rimlig omfattning under återstoden av tillståndstiden.  
  
 4. Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om påförande av  
  
 särskild avgift, om sändningen har skett innan lagen trätt i kraft.  
  
 Särskild avgift får dock påföras bara om det också kan ske enligt  
  
 föreskrifterna i den nya lagen.  
  
 5. Bestämmelserna i 6 kap. tillämpas på sändningar av program  
  
 som har producerats efter den 19 december 2009.  
  
 94 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 2 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1960:729) om  
  
 upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk  
  
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1960:729) om upphovsrätt  
  
 till litterära och konstnärliga verk  
  
 dels att 49 § ska ha följande lydelse,  
  
 dels att det i lagen ska införas två nya paragrafer, 25 a och  
  
 48 a §§, av följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 25 a §  
  
 När ett televisionsföretag i  
  
 sina allmänna nyhetsprogram  
  
 sänder korta utdrag från ett  
  
 evenemang av stort allmänintresse  
  
 i enlighet med 48 a § får  
  
 företaget också återge verk som  
  
 syns eller hörs i det korta  
  
 utdraget.  
  
 48 a §  
  
 Oavsett bestämmelserna i 48 §  
  
 har ett televisionsföretag som  
  
 tillhör det Europeiska ekonomiska  
  
 samarbetsområdet rätt att i  
  
 sina allmänna nyhetsprogram  
  
 sända korta utdrag från evenemang  
  
 av stort allmänintresse som  
  
 ett annat televisionsföretag har  
  
 den exklusiva rätten att sända.  
  
 Televisionsföretaget får sända det  
  
 korta utdraget också när nyhetsprogrammet  
  
 därefter tillhandahålls  
  
 i beställ-TV.  
  
 Det korta utdraget får inte  
  
 vara längre än vad som motiveras  
  
 av informationssyftet. Det får inte  
  
 95 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 heller användas längre tid efter  
  
 evenemanget än som är motiverat  
  
 med hänsyn till nyhetsintresset.  
  
 Bestämmelserna i 11 § andra  
  
 stycket ska tillämpas i de fall som  
  
 avses i första stycket.  
  
 49 §TPF 
  
 1 
  
 FPT  
  
 Den som har framställt en katalog, en tabell eller ett annat dylikt  
  
 arbete i vilket ett stort antal uppgifter har sammanställts eller vilket  
  
 är resultatet av en väsentlig investering har uteslutande rätt att  
  
 framställa exemplar av arbetet och göra det tillgängligt för  
  
 allmänheten.  
  
 Rätten enligt första stycket gäller till dess femton år har förflutit  
  
 efter det år då arbetet framställdes. Om arbetet har gjorts  
  
 tillgängligt för allmänheten inom femton år från framställningen,  
  
 gäller dock rätten till dess femton år har förflutit efter det år då  
  
 arbetet först gjordes tillgängligt för allmänheten.  
  
 Bestämmelserna i 2 § andra– 
  
 fjärde styckena, 6–9 §§, 11 §  
  
 andra stycket, 12 § första, andra  
  
 och fjärde styckena, 14, 16–22,  
  
 25, 26–26 b och 26 e §§, 26 g §  
  
 femte och sjätte styckena samt i  
  
 42 a–42 f §§ skall tillämpas på  
  
 arbeten som avses i denna  
  
 paragraf. Är ett sådant arbete  
  
 eller en del av det föremål för  
  
 upphovsrätt, får denna rätt  
  
 också göras gällande.  
  
 Bestämmelserna i 2 § andra– 
  
 fjärde styckena, 6–9 §§, 11 §  
  
 andra stycket, 12 § första, andra  
  
 och fjärde styckena, 14, 16–22,  
  
 25–26 b och 26 e §§, 26 g §  
  
 femte och sjätte styckena samt i  
  
 42 a–42 f §§ ska tillämpas på  
  
 arbeten som avses i denna  
  
 paragraf. Är ett sådant arbete  
  
 eller en del av det föremål för  
  
 upphovsrätt, får denna rätt  
  
 också göras gällande.  
  
 Avtalsvillkor som utvidgar framställarens rätt enligt första  
  
 stycket till ett offentliggjort arbete är ogiltiga.  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Senaste lydelse 2005:359.  
  
 96 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 3. Förslag till  
  
 lag om ändring i förfogandelagen (1978:262)  
  
 Härigenom föreskrivs att 5 § förfogandelagen (1978:262) ska ha  
  
 följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 5 §TPF 
  
 2 
  
 FPT  
  
 Genom förfogande kan  
  
 1. fastighet tagas i anspråk med nyttjanderätt och annan  
  
 egendom tagas i anspråk med äganderätt eller nyttjanderätt,  
  
 2. nyttjanderätt, servitut eller liknande rätt till egendom  
  
 upphävas eller begränsas och nyttjanderätt i andra hand tillskapas,  
  
 3. ägare eller innehavare av fastighet, gruva, byggnad, industrianläggning  
  
 eller annan anläggning eller av transportmedel, arbetsmaskin  
  
 eller liknande åläggas att utöva verksamhet för eller på  
  
 annat sätt medverka till framställning av egendom för statens eller  
  
 annans räkning,  
  
 4. ägare eller innehavare av lageranläggning åläggas att förvara  
  
 egendom,  
  
 5. ägare eller innehavare av transportmedel åläggas att ombesörja  
  
 transporter,  
  
 6. viss person åläggas tillfällig uppgift för försvarsmakten som  
  
 vägvisare, budbärare, arbetsmanskap eller sjukvårdspersonal.  
  
 Radiosändare eller sändarutrustning  
  
 får inte tas i anspråk,  
  
 om den stadigvarande utnyttjas  
  
 för tillståndspliktiga ljudradio eller  
  
 TV-sändningar enligt  
  
 radio- och TV-lagen (1996:844).  
  
 Detsamma gäller anläggning för  
  
 trådsändning vari sådana  
  
 sändningar vidaresänds  
  
 Radiosändare eller sändarutrustning  
  
 får inte tas i anspråk,  
  
 om den stadigvarande utnyttjas  
  
 för tillståndspliktiga ljudradio eller  
  
 TV-sändningar enligt  
  
 radio- och TV-lagen (2009:000).  
  
 Detsamma gäller anläggning för  
  
 trådsändning vari sådana  
  
 sändningar vidaresänds  
  
 Ägare eller innehavare av egendom som omfattas av förfogande  
  
 får icke överlåta, förbruka, skada, gömma undan eller föra bort  
  
 egendomen.  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Senaste lydelse 2001:268.  
  
 97 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 98 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 4 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1989:41) om  
  
 finansiering av radio och TV i allmänhetens  
  
 tjänst  
  
 Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1989:41) om finansiering av  
  
 radio och TV i allmänhetens tjänst ska ha följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 1 §TPF 
  
 3 
  
 FPT  
  
 Radio- och TV-verksamhet i  
  
 allmänhetens tjänst och verksamhet  
  
 som är direkt anknuten  
  
 till den skall finansieras med en  
  
 TV-avgift enligt denna lag under  
  
 förutsättning dels att sändningstillstånd  
  
 enligt 2 kap. 2 § första  
  
 stycket radio- och TV-lagen  
  
 (1996:844) har meddelats den  
  
 som bedriver sändningsverksamheten,  
  
 dels att tillståndet  
  
 innehåller ett förbud  
  
 mot att sända reklam.  
  
 Radio- och TV-verksamhet i  
  
 allmänhetens tjänst och verksamhet  
  
 som är direkt anknuten  
  
 till den ska finansieras med en  
  
 TV-avgift enligt denna lag under  
  
 förutsättning dels att sändningstillstånd  
  
 enligt 4 kap. 3 § radio och  
  
 TV-lagen (2009:000) har  
  
 meddelats den som bedriver  
  
 sändningsverksamheten, dels att  
  
 tillståndet innehåller ett förbud  
  
 mot att sända reklam.  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT Senaste lydelse 2006:1442.  
  
 99 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 5. Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1991:1559) med  
  
 föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och  
  
 yttrandefrihetsgrundlagens område  
  
 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 3, 11, 12 och 18 §§ samt 5 kap.  
  
 7 § lagen (1991:1559)TPF 
  
 4 
  
 FPT med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagens område ska ha  
  
 följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 3 kap.  
  
 3 §TPF 
  
 5 
  
 FPT  
  
 Varje sammanslutning som  
  
 avser att sända ljudradio med  
  
 stöd av 4 kap. radio- och TVlagen  
  
 (1996:844) ska utse en  
  
 utgivare för programverksamheten.  
  
 Detsamma gäller innehavare  
  
 av tillstånd till sådana  
  
 sändningar som anges i 2 kap.  
  
 2 § fjärde stycket och 3 kap. 12 §  
  
 radio- och TV-lagen samt innehavare  
  
 av tillstånd enligt 5 kap.  
  
 samma lag. Sammanslutningen  
  
 eller tillståndshavaren ska till  
  
 Radio- och TV-verket anmäla  
  
 vem som är utgivare.  
  
 Varje sammanslutning som  
  
 avser att sända ljudradio med  
  
 stöd av 11 kap. radio- och TVlagen  
  
 (2009:000) ska utse en  
  
 utgivare för programverksamheten.  
  
 Detsamma gäller innehavare  
  
 av tillstånd till sådana  
  
 sändningar som anges i 11 kap.  
  
 1 § andra stycket och 4 kap. 13 §  
  
 radio- och TV-lagen samt  
  
 innehavare av tillstånd enligt  
  
 13 kap. samma lag. Sammanslutningen  
  
 eller tillståndshavaren  
  
 ska till Radio- och TVverket  
  
 anmäla vem som är  
  
 utgivare.  
  
 Om den som är utsedd till utgivare inte längre är behörig eller  
  
 hans uppdrag upphör, ska sammanslutningen eller tillståndshavaren  
  
 omedelbart utse en ny utgivare. Denne ska anmälas så som  
  
 föreskrivs i första stycket.  
  
 11 §  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Lagen omtryckt 2002:911.  
  
 TP 
  
 5 
  
 PT Senaste lydelse 2007:1288.  
  
 100 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 Vad som föreskrivs i 1 och  
  
 2 §§ gäller också i fråga om  
  
 radioprogram som förmedlas  
  
 genom satellitsändning som  
  
 utgår från Sverige.  
  
 Vad som föreskrivs i 1 och  
  
 2 §§ gäller också i fråga om  
  
 1. radioprogram som förmedlas  
  
 genom satellitsändning  
  
 som utgår från Sverige och  
  
 2. andra radioprogram än  
  
 radiotidningar som får sändas  
  
 utan tillstånd enligt radio- och  
  
 TV-lagen (2009:000).  
  
 I fråga om program som sänds av andra än svenska  
  
 programföretag och inte är avsedda att tas emot i Sverige tillämpas  
  
 inte andra föreskrifter i yttrandefrihetsgrundlagen än 1 kap. 2 och  
  
 3 §§. Inte heller tillämpas första stycket.  
  
 12 §TPF 
  
 6 
  
 FPT  
  
 Om ett programföretag som  
  
 har tillstånd enligt 2 kap. 2 §  
  
 första eller andra stycket radio och  
  
 TV-lagen (1996:844) att  
  
 sända radioprogram också driver  
  
 verksamhet för sändning till  
  
 allmänheten av ljud, bilder eller  
  
 text genom tråd, tillämpas 1 och  
  
 2 §§ i fråga om verksamheten.  
  
 Om ett programföretag som  
  
 har tillstånd enligt 4 kap. 3 §  
  
 eller 11 kap. 1 § första stycket  
  
 radio- och TV-lagen (2009:000)  
  
 att sända radioprogram också  
  
 driver verksamhet för sändning  
  
 till allmänheten av ljud, bilder  
  
 eller text genom tråd, tillämpas  
  
 1 och 2 §§ i fråga om verksamheten.  
  
 18 TPF 
  
 7 
  
 F§ PT 
  
 Bestämmelserna i 12–15 §§  
  
 tillämpas också i fråga om  
  
 sådant tillhandahållande av  
  
 information som avses i 1 kap.  
  
 9 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Den som  
  
 bedriver sådan verksamhet ska  
  
 till Radio och  
  
 TV-verket  
  
 anmäla vilket namn databasen  
  
 har. Namnet ska innehålla  
  
 databasens domännamn eller  
  
 motsvarande uppgift. När ett  
  
 Bestämmelserna i 12–15 §§  
  
 tillämpas också i fråga om  
  
 sådant tillhandahållande av  
  
 information som avses i 1 kap.  
  
 9 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Den som  
  
 bedriver sådan verksamhet ska  
  
 till Radio och  
  
 TV-verket  
  
 anmäla vilket namn databasen  
  
 har. Namnet ska innehålla  
  
 databasens domännamn eller  
  
 motsvarande uppgift. När ett  
  
 TP 
  
 6 
  
 PT Senaste lydelse 2007:1288.  
  
 TP 
  
 7 
  
 PT Senaste lydelse 2007:1288.  
  
 101 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 sådant programföretag som har  
  
 tillstånd enligt 2 kap. 2 § första  
  
 eller andra stycket radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844) att sända  
  
 radioprogram också driver  
  
 verksamhet enligt 1 kap. 9 §  
  
 första stycket yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 ska i stället för vad  
  
 som anges i 1 § första stycket  
  
 gälla att  
  
 sådant programföretag som har  
  
 tillstånd enligt 4 kap. 3 § eller  
  
 11 kap. 1 § första stycket radio och  
  
 TV-lagen (2009:000) att  
  
 sända radioprogram också driver  
  
 verksamhet enligt 1 kap. 9 §  
  
 första stycket yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 ska i stället för vad  
  
 som anges i 1 § första stycket  
  
 gälla att  
  
 utgivare ska utses för verksamheten,  
  
 – uppgift om vem som är utgivare, och i förekommande fall  
  
 ställföreträdare, ska antecknas i register hos programföretaget.  
  
 5 kap.  
  
 7 §TPF 
  
 8 
  
 FPT  
  
 I radio och  
  
 TV-lagen  
  
 (1996:844) finns ytterligare  
  
 bestämmelser om skyldighet  
  
 att tillhandahålla inspelningar av  
  
 radioprogram.  
  
 I radio och  
  
 TV-lagen  
  
 (2009:000) finns ytterligare  
  
 bestämmelser om skyldighet  
  
 att tillhandahålla inspelningar av  
  
 radioprogram.  
  
 I lagen (1993:1392) om pliktexemplar av dokument finns  
  
 bestämmelser om skyldighet att lämna skrifter och upptagningar  
  
 till bibliotek eller till Statens ljud- och bildarkiv.  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 TP 
  
 8 
  
 PT Senaste lydelse 2001:269.  
  
 102 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 6. Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1992:72) om  
  
 koncessionsavgift på televisionens och radions  
  
 område  
  
 Härigenom föreskrivs att 1, 4, 4 b, 6 a, 8 a och 8 b §§ lagen  
  
 (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens och radions  
  
 område ska ha följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 1 §TPF 
  
 9 
  
 FPT  
  
 Ett programföretag som  
  
 enligt 2 kap. 2 § första stycket  
  
 radio- och TV-lagen (1996:844)  
  
 har tillstånd att sända TV-program  
  
 med analog sändningsteknik  
  
 skall betala koncessionsavgift  
  
 till staten enligt denna lag  
  
 under förutsättning att företaget  
  
 har rätt att sända reklam i sådan  
  
 sändning och är ensamt om  
  
 denna rätt här i landet.  
  
 Ett programföretag som  
  
 enligt 4 kap. 3 § radio- och TVlagen  
  
 (2009:000) har tillstånd  
  
 att sända TV-program med analog  
  
 sändningsteknik ska betala  
  
 koncessionsavgift till staten enligt  
  
 denna lag under förutsättning  
  
 att företaget har rätt att  
  
 sända reklam i sådan sändning  
  
 och är ensamt om denna rätt här  
  
 i landet.  
  
 Vid tillämpningen av första  
  
 stycket skall bortses från  
  
 sändningstillstånd som endast  
  
 avser en rätt att vidaresända  
  
 program som samtidigt sänds av  
  
 eller kort tid dessförinnan sänts  
  
 av någon annan.  
  
 Vid tillämpningen av första  
  
 stycket ska bortses från  
  
 sändningstillstånd som endast  
  
 avser en rätt att vidaresända  
  
 program som samtidigt sänds av  
  
 eller kort tid dessförinnan sänts  
  
 av någon annan.  
  
 Den som enligt 5 kap. radio och  
  
 TV-lagen har tillstånd att  
  
 sända lokalradio skall betala  
  
 koncessionsavgift till staten  
  
 enligt denna lag.  
  
 Den som enligt 13 kap.  
  
 radio och  
  
 TV-lagen har  
  
 tillstånd att sända lokalradio ska  
  
 betala koncessionsavgift till  
  
 staten enligt denna lag.  
  
 TP 
  
 9 
  
 PT Senaste lydelse 2005:538.  
  
 103 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 4 §TPF 
  
 10 
  
 FPT  
  
 Den rörliga delen av  
  
 koncessionsavgiften beräknas  
  
 för ett kalenderhalvår i sänder.  
  
 Den är beroende av de intäkter  
  
 som utgör vederlag till programföretaget  
  
 för att det sänder  
  
 annonser i sändningar som sker  
  
 med stöd av tillstånd enligt 2  
  
 kap. 2 § första stycket radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844) att sända  
  
 televisionsprogram med analog  
  
 sändningsteknik och i sändningar  
  
 som i huvudsak överensstämmer  
  
 med dessa sändningar.  
  
 Avgiften tas ut med  
  
 Den rörliga delen av  
  
 koncessionsavgiften beräknas  
  
 för ett kalenderhalvår i sänder.  
  
 Den är beroende av de intäkter  
  
 som utgör vederlag till programföretaget  
  
 för att det sänder  
  
 annonser i sändningar som sker  
  
 med stöd av tillstånd enligt 4  
  
 kap. 3 § radio- och TV-lagen  
  
 (2009:000) att sända televisionsprogram  
  
 med analog sändningsteknik  
  
 och i sändningar som i  
  
 huvudsak överensstämmer med  
  
 dessa sändningar. Avgiften tas  
  
 ut med  
  
 - 20 procent av intäkterna till den del de överstiger 375 miljoner  
  
 men inte 500 miljoner kronor,  
  
 - 40 procent av intäkterna till den del de överstiger 500 miljoner  
  
 men inte 1 000 miljoner kronor,  
  
 - 50 procent av intäkterna till den del de överstiger 1 000  
  
 miljoner kronor.  
  
 I intäkter som utgör vederlag för att programföretaget sänder  
  
 annonser inräknas intäkter som tillförts någon annan, om det  
  
 framgår av omständigheterna att de utgör sådant vederlag till  
  
 programföretaget.  
  
 Intäkterna skall bestämmas  
  
 enligt bokföringsmässiga  
  
 grunder.  
  
 Intäkterna ska bestämmas enligt  
  
 bokföringsmässiga grunder.  
  
 De i första stycket angivna  
  
 beloppsgränserna skall justeras  
  
 på ett sätt som motsvarar det  
  
 sätt som anges i 3 § andra  
  
 stycket i fråga om den fasta  
  
 delen av koncessionsavgiften.  
  
 De i första stycket angivna  
  
 beloppsgränserna ska justeras på  
  
 ett sätt som motsvarar det sätt  
  
 som anges i 3 § andra stycket i  
  
 fråga om den fasta delen av  
  
 koncessionsavgiften.  
  
 4 b §TPF 
  
 11 
  
 FPT  
  
 Koncessionsavgiften för den Koncessionsavgiften för den  
  
 TP 
  
 10 
  
 PT Senaste lydelse 2002:369.  
  
 TP 
  
 11 
  
 PT Senaste lydelse 2005:886.  
  
 104 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 som enligt 5 kap. radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844) har tillstånd  
  
 att sända lokalradio utgör  
  
 40 000 kr för varje kalenderår  
  
 under vilket sändningsverksamheten  
  
 får bedrivas.  
  
 som enligt 13 kap. radio- och  
  
 TV-lagen (2009:000) har tillstånd  
  
 att sända lokalradio utgör  
  
 40 000 kr för varje kalenderår  
  
 under vilket sändningsverksamheten  
  
 får bedrivas.  
  
 Avgiften för varje kalenderår  
  
 skall justeras med hänsyn till  
  
 kvoten mellan konsumentprisindex  
  
 för oktober månad året  
  
 före det år som avgiften avser  
  
 och konsumentprisindex för  
  
 oktober månad 2000.  
  
 Avgiften för varje kalenderår  
  
 ska justeras med hänsyn till  
  
 kvoten mellan konsumentprisindex  
  
 för oktober månad året  
  
 före det år som avgiften avser  
  
 och konsumentprisindex för  
  
 oktober månad 2000.  
  
 Beloppet avrundas nedåt till närmaste tusental kronor.  
  
 6 a §TPF 
  
 12 
  
 FPT  
  
 Skyldighet att betala avgift  
  
 för tillstånd att sända lokalradio  
  
 gäller från och med den dag då  
  
 sändningar får bedrivas med  
  
 stöd av tillståndet. Att avgiften i  
  
 vissa fall skall betalas dessförinnan  
  
 framgår av 5 kap. 9 §  
  
 radio- och TV-lagen (1996:844).  
  
 Skyldighet att betala avgift  
  
 för tillstånd att sända lokalradio  
  
 gäller från och med den dag då  
  
 sändningar får bedrivas med  
  
 stöd av tillståndet. Att avgiften i  
  
 vissa fall ska betalas dessförinnan  
  
 framgår av 13 kap. 9 §  
  
 radio- och TV-lagen (2009:000).  
  
 I ett beslut om tillstånd att  
  
 sända lokalradio skall Radio och  
  
 TV-verket ange den avgift  
  
 enligt 4 b § som tillståndshavaren  
  
 skall betala under det  
  
 första kalenderåret. Avgiften  
  
 skall betalas så snart Radio- och  
  
 TV-verket meddelat beslut om  
  
 avgiften.  
  
 I ett beslut om tillstånd att  
  
 sända lokalradio ska Radio- och  
  
 TV-verket ange den avgift enligt  
  
 4 b § som tillståndshavaren ska  
  
 betala under det första kalenderåret.  
  
 Avgiften ska betalas så  
  
 snart Radio- och TV-verket  
  
 meddelat beslut om avgiften.  
  
 Radio- och TV-verket skall  
  
 senast den 31 december varje år  
  
 fastställa det belopp som skall  
  
 betalas under det följande  
  
 kalenderåret. Avgiften skall  
  
 betalas före utgången av januari  
  
 Radio- och TV-verket ska 
  
 senast den 31 december varje år  
  
 fastställa det belopp som ska  
  
 betalas under det följande  
  
 kalenderåret. Avgiften ska  
  
 betalas före utgången av januari  
  
 TP 
  
 12 
  
 PT Senaste lydelse 2006:1478.  
  
 105 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 månad det kalenderår som  
  
 avgiften avser.  
  
 månad det kalenderår som  
  
 avgiften avser.  
  
 8 a §TPF 
  
 13 
  
 FPT  
  
 Återkallas ett tillstånd att  
  
 sända lokalradio gäller skyldigheten  
  
 att betala avgiften till och  
  
 med nittio dagar från den dag  
  
 tillståndet enligt 5 kap. 18 §  
  
 radio- och TV-lagen (1996:844)  
  
 skall anses ha upphört att gälla.  
  
 Återkallas ett tillstånd att  
  
 sända lokalradio gäller skyldigheten  
  
 att betala avgiften till och  
  
 med nittio dagar från den dag  
  
 tillståndet enligt 13 kap. 18 §  
  
 radio- och TV-lagen (2009:000)  
  
 ska anses ha upphört att gälla.  
  
 En tillståndshavares skyldighet att betala avgift gäller inte för tid  
  
 efter det att någon annan övertagit tillståndet.  
  
 8 b §TPF 
  
 14 
  
 FPT  
  
 Den som får medgivande  
  
 enligt 5 kap. 15 § radio- och TV lagen  
  
 (1996:844) skall betala en  
  
 avgift som motsvarar vad denne  
  
 skulle ha betalat om tillståndet  
  
 förlängts.  
  
 Den som får medgivande  
  
 enligt 13 kap. 15 § radio- och  
  
 TV- lagen (2009:000) ska betala  
  
 en avgift som motsvarar vad  
  
 denne skulle ha betalat om  
  
 tillståndet förlängts  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 TP 
  
 13 
  
 PT Senaste lydelse 2001:273.  
  
 TP 
  
 14 
  
 PT Senaste lydelse 2001:273.  
  
 106 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 7. Förslag till  
  
 lag om ändring i tobakslagen (1993:581)  
  
 Härigenom föreskrivs att 14, 14 a och 14 b §§ tobakslagen  
  
 (1993:581)TPF 
  
 15 
  
 FPT ska ha följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 14 §TPF 
  
 16 
  
 FPT  
  
 En näringsidkare som marknadsför tobaksvaror till konsumenter  
  
 får inte använda kommersiella annonser i  
  
 1. periodiska skrifter eller andra jämförbara skrifter på vilka  
  
 tryckfrihetsförordningen är tillämplig,  
  
 2. ljudradio- eller TV-program  
  
 eller TV-sändningar över  
  
 satellit som omfattas av radio och  
  
 TV-lagen (1996:844), eller  
  
 2. ljudradio- eller TV-program  
  
 eller TV-sändningar över  
  
 satellit som omfattas av radio och  
  
 TV-lagen (2009:000), eller  
  
 3. andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig.  
  
 Även annan marknadsföring av tobaksvaror till konsumenter än  
  
 som avses i första stycket är förbjuden. Detta gäller dock inte  
  
 1. i tryckta skrifter på vilka tryckfrihetsförordningen är tillämplig  
  
 eller i överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 är tillämplig,  
  
 2. marknadsföring som endast består i att tillhandahålla tobaksvaror  
  
 för försäljning, eller  
  
 3. kommersiella meddelanden inne på försäljningsställen som  
  
 inte är påträngande, uppsökande eller uppmanar till bruk av tobak.  
  
 Kommersiella meddelanden  
  
 enligt andra stycket 3 skall i den  
  
 omfattning det är möjligt  
  
 placeras så att de inte är synliga  
  
 från utsidan av försäljningsstället.  
  
 Kommersiella meddelanden  
  
 enligt andra stycket 3 ska i den  
  
 omfattning det är möjligt  
  
 placeras så att de inte är synliga  
  
 från utsidan av försäljningsstället.  
  
 TP 
  
 15 
  
 PT Lagen omtryckt 2005:369.  
  
 TP 
  
 16 
  
 PT Senaste lydelse 2005:369.  
  
 107 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 14 a §TPF 
  
 17 
  
 FPT  
  
 En näringsidkare som marknadsför antingen en annan vara än en  
  
 tobaksvara eller en tjänst till konsumenter får inte använda ett  
  
 varukännetecken som helt eller delvis används för en tobaksvara  
  
 eller enligt gällande bestämmelser om varumärken är registrerat  
  
 eller inarbetat för en sådan vara, om marknadsföringen sker i  
  
 kommersiella annonser i  
  
 1. periodiska skrifter eller i andra jämförbara skrifter på vilka  
  
 tryckfrihetsförordningen är tillämplig,  
  
 2. ljudradio- eller TV-program  
  
 eller i TV-sändningar över  
  
 satellit som omfattas av radio och  
  
 TV-lagen (1996:844), eller  
  
 2. ljudradio- eller TV-program  
  
 eller i TV-sändningar över  
  
 satellit som omfattas av radio och  
  
 TV-lagen (2009:000), eller  
  
 3. andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig.  
  
 Om en näringsidkare använder  
  
 ett sådant varukännetecken  
  
 som avses i första  
  
 stycket vid marknadsföring till  
  
 konsumenter på något annat  
  
 sätt än som där sägs, skall  
  
 näringsidkaren iaktta den måttfullhet  
  
 som är betingad av att  
  
 kännetecknet också kan förknippas  
  
 med tobaksvaran.  
  
 Om en näringsidkare använder  
  
 ett sådant varukännetecken  
  
 som avses i första  
  
 stycket vid marknadsföring till  
  
 konsumenter på något annat  
  
 sätt än som där sägs, ska  
  
 näringsidkaren iaktta den måttfullhet  
  
 som är betingad av att  
  
 kännetecknet också kan förknippas  
  
 med tobaksvaran.  
  
 Bestämmelserna i första och andra styckena tillämpas inte  
  
 1. i fråga om ett varukännetecken som i endast begränsad  
  
 omfattning förekommer vid marknadsföring av tobaksvaror,  
  
 2. i fråga om ett varukännetecken som framträder i en form som  
  
 tydligt skiljer sig från utseendet på tobaksvarans kännetecken, eller  
  
 3. i andra fall om det är oskäligt.  
  
 14 b §TPF 
  
 18 
  
 FPT  
  
 Tillverkare, partihandlare och importörer av tobaksvaror får inte  
  
 sponsra ett evenemang eller en verksamhet dit allmänheten har  
  
 tillträde eller som kan antas få gränsöverskridande effekt, om  
  
 sponsringen kan antas medföra att avsättningen av tobaksvaror  
  
 främjas.  
  
 Bestämmelser om förbud Bestämmelser om förbud  
  
 TP 
  
 17 
  
 PT Senaste lydelse 2005:369.  
  
 TP 
  
 18 
  
 PT Senaste lydelse 2005:369.  
  
 108 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 mot sponsring av program i  
  
 radio och TV finns i radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844).  
  
 mot sponsring av program i  
  
 radio och TV samt produktplacering  
  
 i TV finns i radio- och  
  
 TV-lagen (2009:000).  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 109 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 8. Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1993:1392) om  
  
 pliktexemplar av dokument  
  
 Härigenom föreskrivs att 18 § lagen (1993:1392) om pliktexemplar  
  
 av dokument ska ha följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 18 §TPF 
  
 19 
  
 FPT  
  
 Av ljudradio- och televisionsprogram,  
  
 som skall spelas  
  
 in enligt 5 kap. 3 § lagen  
  
 (1991:1559) med föreskrifter på  
  
 tryckfrihetsförordningens och  
  
 yttrandefrihetsgrundlagens områden,  
  
 skall pliktexemplar  
  
 lämnas i form av en sådan  
  
 inspelning av programmet som  
  
 skall göras enligt bestämmelsen.  
  
 Av ljudradio- och televisionsprogram,  
  
 som ska spelas  
  
 in enligt 5 kap. 3 § lagen  
  
 (1991:1559) med föreskrifter på  
  
 tryckfrihetsförordningens och  
  
 yttrandefrihetsgrundlagens områden,  
  
 ska pliktexemplar lämnas  
  
 i form av en sådan inspelning av  
  
 programmet som ska göras  
  
 enligt bestämmelsen.  
  
 Av ljudradio- och televisionsprogram,  
  
 som svenskt  
  
 programföretag får sända med  
  
 stöd av tillstånd enligt 2 kap. 2 §  
  
 första stycket radio- och TVlagen  
  
 (1996:844) eller som  
  
 genom satellitsändning som  
  
 utgår från Sverige förmedlas till  
  
 allmänheten från svenskt programföretag,  
  
 skall ett pliktexemplar  
  
 lämnas av varje  
  
 sändning.  
  
 Av ljudradio- och televisionsprogram,  
  
 som svenskt  
  
 programföretag får sända med  
  
 stöd av tillstånd enligt 4 kap. 3 §  
  
 och 11 kap. 1 § radio- och TVlagen  
  
 (2009:000) eller som  
  
 genom satellitsändning som  
  
 utgår från Sverige förmedlas till  
  
 allmänheten från svenskt programföretag,  
  
 ska ett pliktexemplar  
  
 lämnas av varje  
  
 sändning.  
  
 Av andra ljudradio- och  
  
 televisionsprogram än som avses  
  
 i andra stycket skall ett pliktexemplar  
  
 lämnas av varje sändning  
  
 som ägt rum under högst  
  
 Av andra ljudradio- och  
  
 televisionsprogram än som avses  
  
 i andra stycket ska ett pliktexemplar  
  
 lämnas av varje sändning  
  
 som ägt rum under högst  
  
 TP 
  
 19 
  
 PT Senaste lydelse 1996:859.  
  
 110 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 fyra veckor per kalenderår.  
  
 Regeringen eller den myndighet  
  
 som regeringen bestämmer får  
  
 besluta för vilka veckor som  
  
 pliktexemplar skall lämnas.  
  
 fyra veckor per kalenderår.  
  
 Regeringen eller den myndighet  
  
 som regeringen bestämmer får  
  
 besluta för vilka veckor som  
  
 pliktexemplar ska lämnas.  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 111 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 9. Förslag till  
  
 lag om ändring i lotterilagen (1994:1000)  
  
 Härigenom föreskrivs att 21 b § lotterilagen (1994:1000) ska ha  
  
 följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 21 b §TPF 
  
 20 
  
 FPT  
  
 Ett sådant egentligt lotteri som avses i 21 a § får inte anordnas  
  
 utan särskilt tillstånd utom i fall som anges i 21 c §.  
  
 Tillstånd får ges till sådan sammanslutning som avses i 15 §.  
  
 Tillstånd får ges endast om kraven i 16 § i tillämpliga delar är  
  
 uppfyllda.  
  
 Tillstånd att anordna egentliga  
  
 lotterier i lokalradio, närradio  
  
 eller andra trådsändningar  
  
 av television än vidaresändningar  
  
 enligt radio- och TVlagen  
  
 (1996:844) får lämnas bara  
  
 om det kan antas att marknaden  
  
 för lokala lotterier inte  
  
 försämras.  
  
 Tillstånd att anordna egentliga  
  
 lotterier i lokalradio, närradio  
  
 eller andra trådsändningar  
  
 av television än vidaresändningar  
  
 enligt radio- och TVlagen  
  
 (2009:000) får lämnas bara  
  
 om det kan antas att marknaden  
  
 för lokala lotterier inte  
  
 försämras.  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 TP 
  
 20 
  
 PT Senaste lydelse 2002:592.  
  
 112 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 10. Förslag till  
  
 lag om ändring i alkohollagen (1994:1738)  
  
 Härigenom föreskrivs att 4 kap 10 § alkohollagen (1994:1738) ska  
  
 ha följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 4 kap.  
  
 10 §TPF 
  
 21 
  
 FPT  
  
 Vid marknadsföring av alkoholdrycker  
  
 till konsumenter får  
  
 inte användas kommersiella  
  
 annonser i ljudradio- eller TV program.  
  
 Detta gäller även för  
  
 sådana TV-sändningar över  
  
 satellit som omfattas av radio och  
  
 TV-lagen (1996:844).  
  
 Vid marknadsföring av alkoholdrycker  
  
 till konsumenter får  
  
 inte användas kommersiella  
  
 annonser i ljudradioprogram,  
  
 TV-program eller i beställ-TV.  
  
 Detta gäller även för sådana TVsändningar  
  
 över satellit som  
  
 omfattas av radio- och TV-lagen  
  
 (2009:000).  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 TP 
  
 21 
  
 PTSenaste lydelse 1999:1001.  
  
 113 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 11. Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (2000:1175) om talerätt  
  
 för vissa utländska konsumentmyndigheter och  
  
 konsumentorganisationer  
  
 Härigenom föreskrivs att 3 och 5 §§ lagen (2000:1175) om  
  
 talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och  
  
 konsumentorganisationer ska ha följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 3 §TPF 
  
 22 
  
 FPT  
  
 Talan får avse att åtgärder ska vidtas mot någon för att denne  
  
 åsidosätter en bestämmelse som avses i 1 §. Åtgärderna får gälla  
  
 1. förbud eller ålägganden med stöd av 23, 24, 26 och 27 §§  
  
 marknadsföringslagen (2008:486) eller förbud enligt 3 och 6 §§  
  
 lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,  
  
 2. åläggande att till svenska  
  
 staten betala en sådan särskild  
  
 avgift som avses i 10 kap. 5 och  
  
 6 §§ radio- och TV-lagen  
  
 (1996:844), eller  
  
 2. åläggande att till svenska  
  
 staten betala en sådan särskild  
  
 avgift som avses i 17 kap. 5 och  
  
 6 §§ radio- och TV-lagen  
  
 (2009:000), eller  
  
 3. utdömande av vite som förelagts i de fall som avses i 1.  
  
 5 §TPF 
  
 23 
  
 FPT  
  
 Talan ska väckas vid  
  
 1. Marknadsdomstolen i fråga om förbud och ålägganden som  
  
 avses i marknadsföringslagen (2008:486) och i fråga om förbud  
  
 enligt lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,  
  
 2. Länsrätten i Stockholms  
  
 län i fråga om sådan särskild  
  
 avgift som avses i radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844),  
  
 2. Länsrätten i Stockholms  
  
 län i fråga om sådan särskild  
  
 avgift som avses i radio- och TVlagen  
  
 (2009:000),  
  
 TP 
  
 22 
  
 PT Senaste lydelse 2008:504.  
  
 TP 
  
 23 
  
 PT Senaste lydelse 2008:504.  
  
 114 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 3. tingsrätt som är behörig enligt 10 kap. rättegångsbalken eller  
  
 Stockholms tingsrätt i fråga om utdömande av vite.  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 115 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 12. Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (2002:562) om  
  
 elektronisk handel och andra  
  
 informationssamhällets tjänster  
  
 Härigenom föreskrivs att 8 § lagen (2002:562) om elektronisk  
  
 handel och andra informationssamhällets tjänster ska ha följande  
  
 lydelse  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 8 §  
  
 När en tjänsteleverantör  
  
 tillhandahåller informationssamhällets  
  
 tjänster skall leverantören  
  
 ge information om sitt  
  
 namn, sin adress i etableringsstaten  
  
 och sin e-postadress samt  
  
 i förekommande fall  
  
 När en tjänsteleverantör  
  
 tillhandahåller informationssamhällets  
  
 tjänster ska leverantören  
  
 ge information om sitt  
  
 namn, sin adress i etableringsstaten  
  
 och sin e-postadress samt  
  
 i förekommande fall  
  
 1. organisationsnummer,  
  
 2. registreringsnummer för mervärdesskatt, och  
  
 3. behörig tillståndsmyndighet.  
  
 Om en tjänsteleverantör bedriver  
  
 reglerad yrkesverksamhet  
  
 skall informationen även omfatta  
  
 uppgifter om  
  
 Om en tjänsteleverantör bedriver  
  
 reglerad yrkesverksamhet  
  
 ska informationen även omfatta  
  
 uppgifter om  
  
 1. yrkestitel och den stat där denna erhållits,  
  
 2. den yrkesorganisation eller liknande där tjänsteleverantören  
  
 är registrerad, och  
  
 3. de bestämmelser som är tillämpliga på yrkesverksamheten och  
  
 sättet att få tillgång till dem.  
  
 Informationen skall finnas  
  
 tillgänglig för tjänstemottagare  
  
 och myndigheter på ett enkelt,  
  
 direkt och stadigvarande sätt.  
  
 Informationen ska finnas  
  
 tillgänglig för tjänstemottagare  
  
 och myndigheter på ett enkelt,  
  
 direkt och stadigvarande sätt.  
  
 I fråga om leverantörer av  
  
 beställ-TV gäller också 2 kap. 1 §  
  
 radio- och TV-lagen (2009:000).  
  
 116 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 117 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 13. Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (2003:389) om  
  
 elektronisk kommunikation  
  
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 6 § och 3 kap. 10 § lagen  
  
 (2003:389) om elektronisk kommunikation ska ha följande lydelse.  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 1 kap.  
  
 6 §  
  
 Förutom bestämmelserna i  
  
 denna lag finns det i radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844) bestämmelser  
  
 om sändningar av ljudradio-  
  
 och TV-program som är  
  
 riktade till allmänheten och  
  
 avsedda att tas emot med  
  
 tekniska hjälpmedel.  
  
 Förutom bestämmelserna i  
  
 denna lag finns det i radio- och  
  
 TV-lagen (2009:000) bestämmelser  
  
 om sändningar av ljudradio-  
  
 och TV-program som är  
  
 riktade till allmänheten och  
  
 avsedda att tas emot med  
  
 tekniska hjälpmedel.  
  
 Om utrustning finns bestämmelser i lagen (2000:121) om radio och  
  
 teleterminalutrustning.  
  
 3 kap.  
  
 10 §TPF 
  
 24 
  
 FPT  
  
 Ett tillstånd som avser digital  
  
 utsändning till allmänheten av  
  
 program i ljudradio eller annat  
  
 som anges i 1 kap. 1 § tredje  
  
 stycket yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 får förenas med rätt att  
  
 använda radiosändaren för  
  
 annan användning, motsvarande  
  
 högst tjugo procent av den  
  
 digitala kapaciteten i frekvensutrymmet.  
  
 Detta gäller dock  
  
 endast om villkor enligt 3 kap.  
  
 Ett tillstånd som avser digital  
  
 utsändning till allmänheten av  
  
 program i ljudradio eller annat  
  
 som anges i 1 kap. 1 § tredje  
  
 stycket yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 får förenas med rätt att  
  
 använda radiosändaren för  
  
 annan användning, motsvarande  
  
 högst tjugo procent av den  
  
 digitala kapaciteten i frekvensutrymmet.  
  
 Detta gäller dock  
  
 endast om villkor enligt 4 kap.  
  
 TP 
  
 24 
  
 PT Senaste lydelse 2007:1284.  
  
 118 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 8 § 8 radio- och TV-lagen  
  
 (1996:844) inte uppställts för  
  
 motsvarande sändningstillstånd  
  
 och det i övrigt inte inverkar  
  
 menligt på konkurrensen.  
  
 9 § 9 eller 11 kap. 3 § 8 radio och  
  
 TV-lagen (2009:000) inte  
  
 uppställts för motsvarande  
  
 sändningstillstånd och det i  
  
 övrigt inte inverkar menligt på  
  
 konkurrensen.  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 119 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 14. Förslag till  
  
 lag om ändring i marknadsföringslagen  
  
 (2008:486)  
  
 Härigenom föreskrivs att 1, 2, och 29 §§ marknadsföringslagen  
  
 (2008:486) ska ha följande lydelse .  
  
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse  
  
 1 §  
  
 Denna lag har till syfte att främja konsumenternas och  
  
 näringslivets intressen i samband med marknadsföring av  
  
 produkter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mot  
  
 konsumenter och näringsidkare.  
  
 Bestämmelser om marknadsföring finns bl.a. i  
  
 - luftfartslagen (1957:297),  
  
 - konsumentkreditlagen (1992:830),  
  
 - lagen (1992:1672) om paketresor,  
  
 - tobakslagen (1993:581),  
  
 - alkohollagen (1994:1738),  
  
 - lagen (1995:1571) om insättningsgaranti,  
  
 - radio- och TV-lagen  
  
 (2009:000),  
  
 - radio- och TV-lagen  
  
 (1996:844),  
  
 - lagen (1996:1006) om anmälningsplikt avseende viss finansiell  
  
 verksamhet,  
  
 - lagen (1996:1118) om marknadsföring av kristallglas,  
  
 - lagen (1997:218) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat  
  
 boende,  
  
 - lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska  
  
 ekonomiska samarbetsområdet,  
  
 - lagen (1999:158) om investerarskydd,  
  
 - lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets  
  
 tjänster,  
  
 - lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet,  
  
 - prisinformationslagen (2004:347),  
  
 - distans- och hemförsäljningslagen (2005:59),  
  
 - försäkringsavtalslagen (2005:104),  
  
 - lagen (2005:405) om försäkringsförmedling, och  
  
 120 
  
 SOU 2008:116 Författningsförslag  
  
 - lagen (2006:484) om franchisegivares informationsskyldighet  
  
 2 §  
  
 Lagen tillämpas då näringsidkare marknadsför eller själva efterfrågar  
  
 produkter i sin näringsverksamhet.  
  
 Lagen tillämpas också på  
  
 sådana TV-sändningar över satellit  
  
 som omfattas av radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844).  
  
 Lagen tillämpas också på  
  
 sådana TV-sändningar över satellit  
  
 som omfattas av radio- och  
  
 TV-lagen (2009:000).  
  
 Lagen tillämpas också när Konsumentombudsmannen fullgör  
  
 sina skyldigheter som behörig myndighet enligt Europaparlamentets  
  
 och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 av den 27  
  
 oktober 2004 om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheter  
  
 som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen.  
  
 29 §  
  
 En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift  
  
 (marknadsstörningsavgift) om näringsidkaren, eller någon som  
  
 handlar på näringsidkarens vägnar, uppsåtligen eller av oaktsamhet  
  
 har brutit mot  
  
 - 7 §,  
  
 - 8 § och någon av bestämmelserna i 9, 10, 12–17 §§,  
  
 - 18 §,  
  
 - 20 §, eller  
  
 - någon av bestämmelserna i bilaga I till direktiv 2005/29/EG.  
  
 Detsamma gäller om en näringsidkare uppsåtligen eller av  
  
 oaktsamhet bryter mot någon av bestämmelserna i  
  
 - 14 § första stycket 2 eller 3 eller 14 a § första stycket 2 eller 3  
  
 tobakslagen (1993:581),  
  
 - 4 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738),  
  
 - 7 kap. 3, 4 eller 10 § första  
  
 eller tredje stycket radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844),  
  
 - 8 kap. 7 § första stycket, 8, 9  
  
 eller 14 § första eller andra  
  
 stycket radio- och TV-lagen  
  
 (2009:000),  
  
 - 11 § lagen (1995:1571) om insättningsgaranti eller 8 § lagen  
  
 (2004:299) om inlåningsverksamhet när det gäller ett erbjudande  
  
 som inte är riktat bara till andra än konsumenter.  
  
 Vad som sägs i första och andra styckena gäller också en  
  
 näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet väsentligt har  
  
 bidragit till överträdelsen.  
  
 Avgiften tillfaller staten.  
  
 121 
  
 Författningsförslag SOU 2008:116  
  
 U  
  
 Denna lag träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 122 
  
 1 Uppdraget och dess  
  
 genomförande  
  
 1.1 Utredningens uppdrag  
  
 Enligt våra direktiv ska vi göra en allmän översyn av radio- och TVlagen  
  
 i syfte att förenkla regelverket för radio- och TV-företagen  
  
 och förbättra lagens struktur och överskådlighet (se bilaga 1).  
  
 I vårt uppdrag har också ingått att analysera vilka lagändringar  
  
 som krävs med anledning av AV-direktivet. AV-direktivet och dess  
  
 föregångare TV-direktivet är fogade till betänkandet som bilaga 2  
  
 och 3.  
  
 Slutligen har uppdraget också innefattat att analysera de förslag  
  
 som Radio- och TV-lagsutredningen lagt fram i sina två sista  
  
 betänkanden, Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala  
  
 tekniken (SOU 2005:62) och Tillgänglighet, mobil TV samt vissa  
  
 andra radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51), och de synpunkter  
  
 som kommit fram vid remissbehandlingen. Analysen ska  
  
 enligt våra direktiv ske dels med målsättningen att förenkla regelverket  
  
 för radio- och TV-företagen, dels med utgångspunkt i AVdirektivet.  
  
 Vi ska föreslå de författningsändringar som föranleds av  
  
 vår analys och våra bedömningar.  
  
 Våra direktiv fastställdes genom beslut vid regeringssammanträde  
  
 den 19 september 2007 (dir. 2007:133, se bilaga 1).  
  
 Regeringen beslutade den 3 april 2008 om tilläggsdirektiv (dir.  
  
 2008:33) genom vilka tidpunkten för redovisning av vårt uppdrag  
  
 förlängdes till den 15 december 2008.  
  
 123 
  
 Uppdraget och dess genomförande SOU 2008:116  
  
 1.2 Utredningsarbetet  
  
 Sammanträden m.m.  
  
 Vi höll vårt första sammanträde den 1 februari 2008 och har  
  
 därefter hållit ytterligare tio sammanträden. Sekreteraren har under  
  
 arbetets gång haft löpande kontakter med experterna och berörda  
  
 företag och organisationer.  
  
 Vissa avsnitt i betänkandet har författats av experterna. Sålunda  
  
 har Mitchell skrivit avsnitten 12–15 och Wheeler skrivit  
  
 avsnitten 6.9–6.14, 7–10 och delar av avsnitt 2. Slutligen har  
  
 Lawrence skrivit avsnitt 16.  
  
 Särskilda uppdrag  
  
 Vi har uppdragit åt Nichols, senior legal counsel vid  
  
 Bird  Bird, att redovisa TV-branschens synpunkter och önskemål  
  
 med anledning av översynen av radio- och TV-lagen och  
  
 genomförandet av AV-direktivet. Hon har redovisat sitt uppdrag i  
  
 rapporten TV-branschens behov och önskemål om förändringar i  
  
 radio- och TV-lagen den 12 maj 2008 (se bilaga 4).  
  
 Hearing  
  
 Den 16 juni 2008 hölls en hearing med berörda företag och  
  
 organisationer med utgångspunkt i dels de synpunkter som  
  
 redovisats i Snyder rapport, dels AV-direktivet.  
  
 Möten med företag och organisationer  
  
 Vi har den 8 april 2008 varit på studiebesök hos Ericsson AB för att  
  
 ta del av deras tankar kring den tekniska utvecklingen och  
  
 konsumtionstrender på TV-området.  
  
 Den särskilda utredaren, utredningens sekreterare och experten  
  
 Mitchell har den 28 maj 2008 sammanträffat med företrädare för  
  
 Boxer TV Access AB och diskuterat frågan om så kallade pushtjänster  
  
 i marknätet.  
  
 Den särskilda utredaren och utredningens sekreterare har vidare  
  
 den 25 juni 2008 träffat företrädare för Synskadades riksförbund,  
  
 124 
  
 SOU 2008:116 Uppdraget och dess genomförande  
  
 Handikappförbundens samarbetsorgan, Hörselskadades riksförbund,  
  
 Riksförbundet för utvecklingsstörda barn, ungdomar och  
  
 vuxna och Sveriges Dövas riksförbund för att diskutera audiovisuella  
  
 medietjänsters tillgänglighet för funktionshindrade.  
  
 Den särskilda utredaren och utredningens sekreterare har tillsammans  
  
 med experterna Lottie-Ann Reyes, Evans,  
  
 Francis och Mitchell den 23 maj 2008 träffat  
  
 företrädare för Radio- och TV-verket och Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV för att bland annat diskutera AV-direktivets  
  
 genomförande, tillståndsfrågor och självreglering.  
  
 Mottagna skrivelser  
  
 Google Inc och Netclips AB har i en skrivelse lämnat sina  
  
 synpunkter på införlivandet av AV-direktivet i svensk rätt.  
  
 SVT har i en skrivelse efter hearingen bland annat lämnat  
  
 ytterligare synpunkter på frågan om mobil-TV-sändningar och  
  
 självreglering.  
  
 Telia Sonera har i en skrivelse till oss efter hearingen lämnat sina  
  
 synpunkter på mobil-TV-sändningar.  
  
 Synskadades riksförbund och Handikappförbundens samarbetsorgan  
  
 har i skrivelser lämnat bakgrundsmaterial till utredningen  
  
 och synpunkter på frågan om tillgänglighet för personer med  
  
 funktionsnedsättning.  
  
 Riksförbundet Öppna kanaler har i en skrivelse lämnat sina  
  
 synpunkter på lokal icke-kommersiell TV och förbundets behov  
  
 inför framtiden.  
  
 Föreningen Ordfront och lokalföreningen Ordfront i Stockholm  
  
 har i en skrivelse lämnat sina synpunkter på frågor som rör  
  
 lokal icke-kommersiell TV.  
  
 Föreningen Sveriges TV-producenter har i skrivelser bland  
  
 annat lämnat synpunkter på produktplacering, sponsring, nya  
  
 reklamtekniker och kvoten för europeiska produktioner skapade av  
  
 oberoende producenter.  
  
 Samråd  
  
 Vi har samrått med Yttrandefrihetskommittén (Ju 2003:04),  
  
 Utredningen om översyn av villkor för kommersiell radio (Ku  
  
 125 
  
 Uppdraget och dess genomförande SOU 2008:116  
  
 2007:05) och också med Public service-utredningen som redovisade  
  
 resultatet av sitt arbete i betänkandet Kontinuitet och förändring,  
  
 (SOU 2008:64) i juni 2008.  
  
 EG-kommissionens kontaktkommitté  
  
 EG-kommissionen har i enlighet med artikel 23 i TV-direktivet  
  
 inrättat en kontaktkommitté för TV-direktivets genomförande och  
  
 tillämpning. Kontaktkommittén har under 2008 ägnat flera  
  
 sammanträden åt att diskutera genomförandet av AV-direktivet i  
  
 medlemsstaterna. Experten Francis har deltagit i  
  
 dessa möten, men även utredningens sekreterare och experterna  
  
 Lottie-Ann Reyes och Lawrence har deltagit vid några  
  
 möten i kommittén.  
  
 Övriga nordiska länder  
  
 Experterna Filippa Arvas Olsson och Lawrence har den 17  
  
 juni 2008 deltagit i ett möte med övriga nordiska länder för att  
  
 avhandla frågor med anledning av AV-direktivet.  
  
 Vi har under hand också haft vissa kontakter med företrädare  
  
 för berörda departement i Finland och Danmark när det gäller  
  
 genomförandet av AV-direktivet.  
  
 1.3 Frågor som vi inte har behandlat  
  
 1.3.1 TV-konventionen  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen analyserade i både betänkandet  
  
 Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU  
  
 2005:62) och betänkandet Tillgänglighet, mobil TV samt vissa  
  
 andra radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) konsekvenserna  
  
 av ett svenskt tillträde till Europarådets konvention om  
  
 gränsöverskridande television (TV-konventionen). Utredningen  
  
 lämnade förslag till ändringar i lagstiftningen som den bedömde  
  
 som nödvändiga för att Sverige skulle kunna ratificera konventionen.  
  
 TV-konventionen beslutades av Europarådet 1989. Sverige  
  
 undertecknade konventionen år 1989 men har ännu inte ratificerat  
  
 126 
  
 SOU 2008:116 Uppdraget och dess genomförande  
  
 den. Konventionen innehåller regler för programinnehållet i TVsändningar  
  
 i allmänhet, för annonssändningar och för sponsring av  
  
 program. Samtidigt med TV-konventionen utarbetades TVdirektivet.  
  
 I propositionen Satellitsändningar av TV-program (prop.  
  
 1992/93:75) föreslog regeringen att de svenska reglerna i första  
  
 hand skulle anpassas efter TV-direktivet och att beslut om  
  
 ratifikation av TV-konventionen skulle anstå till dess att klarhet  
  
 nåtts om ansvarsbestämmelserna. För att anpassa TV-konventionen  
  
 till TV-direktivet utarbetades ett tilläggsprotokoll till TV-konventionen  
  
 inom Europarådet. Tilläggsprotokollet öppnades för godkännande  
  
 den 1 oktober 1998 och trädde i kraft den 1 mars 2002.  
  
 Genom tilläggsprotokollet anpassades bland annat TV-konventionens  
  
 bestämmelser om ansvarigt land till TV-direktivets  
  
 reglering och de båda rättsakterna har kommit att i stora delar  
  
 överensstämma med varandra.  
  
 Genom antagande av AV-direktivet har det på nytt uppstått en  
  
 diskrepans mellan TV-konventionens bestämmelser och bestämmelserna  
  
 i AV-direktivet. Inom Europarådet pågår därför ett arbete  
  
 med att revidera TV-konventionen för att anpassa denna till de  
  
 ändringar som AV-direktivet föranleder. Vi har därför valt att inte  
  
 behandla de frågor i Radio- och TV-lagsutredningens betänkanden  
  
 som rör en anpassning av den svenska lagstiftningen till konventionen.  
  
 1.3.2 Vidaresändningsplikt för sökbar text-TV och andra  
  
 tilläggstjänster  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen uppmärksammade i betänkandet  
  
 Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU  
  
 2005:62) att regleringen av vidaresändningsplikten för sökbar textTV  
  
 och tilläggstjänster var oklar. Utredningen föreslog att rättsläget  
  
 skulle tydliggöras genom att det på det sätt utredningen  
  
 tidigare föreslagit i delbetänkandet Must Parker (SOU 2003:109)  
  
 uttryckligen skulle anges i lagtexten att även sökbar text-TV och  
  
 andra tilläggstjänster omfattas av vidaresändningsplikt.  
  
 Radio- och TV-verket har genom beslut den 11 september 2008  
  
 fått regeringens uppdrag att se över reglerna för vidaresändning i  
  
 kabelnät i 8 kap. 1 § radio- och TV-lagen.  
  
 Verket ska särskilt redovisa:  
  
 127 
  
 Uppdraget och dess genomförande SOU 2008:116  
  
  vilka trådbundna nät som vidaresändningsplikten ska gälla för  
  
  vem som bör vara ansvarig för vidaresändningsplikten  
  
  om tilläggstjänster bör omfattas och  
  
  på vilka villkor hushållen bör kunna få del av programtjänsterna.  
  
 Radio- och TV-verket ska redovisa uppdraget senast den 15 december  
  
 2008. Eftersom Radio- och TV-verkets uppdrag också innefattar  
  
 de frågor om vidaresändningsplikt som behandlades av  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen har vi avstått från att behandla  
  
 samma frågor.  
  
 1.3.3 Utredningen om översyn av villkor för kommersiell  
  
 radio  
  
 Utredningen om översyn av kommersiell radio har i mitten av  
  
 november 2008 redovisat resultatet av sitt arbete i betänkandet  
  
 Kommersiell radio – nya sändningsmöjligheter (SOU 2008:96). Vi  
  
 har i vårt arbete inte haft någon möjlighet att beakta de  
  
 bedömningar och förslag som den utredningen har lagt fram.  
  
 128 
  
 2 Den svenska lagstiftningen  
  
 I detta kapitel redovisar vi huvuddragen i den grundläggande  
  
 svenska lagstiftningen på radio- och TV-området och den lagstiftning  
  
 i övrigt som berörs av vårt uppdrag. Det gäller först och  
  
 främst grundlagsregleringen genom yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Därefter redogör vi för radio- och TV-lagen. I därpå följande  
  
 avsnitt redovisar vi också i stora drag innehållet i marknadsföringslagen  
  
 (2008:486), som trädde i kraft den 1 juli 2008, alkohollagen  
  
 (1994:1738) och tobakslagen (1993:581). Avslutningsvis redogör vi  
  
 för lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets  
  
 tjänster (e-handelslagen).  
  
 2.1 Yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 Inledning  
  
 Genom 2 kap. 1 § regeringsformen är varje medborgare gentemot  
  
 det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet. Med detta förstås frihet  
  
 att i tal, skrift eller bild eller på något annat sätt meddela  
  
 upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Särskilda  
  
 bestämmelser om yttrandefriheten i medierna finns i tryckfrihetsförordningen  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagen. Tryckfrihetsförordningen  
  
 behandlar rätten att yttra sig och sprida information genom  
  
 framför allt tryckta skrifter. Yttrandefrihetsgrundlagen ger den  
  
 enskilde rätt att offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor  
  
 och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst i ljudradio,  
  
 television och vissa liknande överföringar samt i filmer, videogram,  
  
 ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar. Yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 syftar till att värna yttrandefriheten och det fria  
  
 informationsflödet  
  
 Sedan den 1 januari 1995 gäller Europakonventionen om skydd  
  
 för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna  
  
 129 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 som lag i Sverige med de ändringar och tillägg som har gjorts  
  
 genom tilläggsprotokoll. Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lag  
  
 eller annan föreskrift inte meddelas i strid med Sveriges åtaganden  
  
 på grund av konventionen. Konventionen innehåller i artikel 10  
  
 regler till skydd för yttrandefriheten. Enligt artikeln ska envar ha  
  
 rätt till yttrandefrihet. Rätten innefattar åsiktsfrihet samt frihet att  
  
 ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets  
  
 inblandning och oberoende av territoriella gränser. Det anges i  
  
 artikeln att eftersom utövandet av de nämnda friheterna medför  
  
 ansvar och skyldigheter får de underkastas sådana formföreskrifter,  
  
 villkor, inskränkningar eller straffpåföljder som är föreskrivna i lag  
  
 och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till  
  
 statens säkerhet, till den territoriella integriteten eller den allmänna  
  
 säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för  
  
 hälsa eller moral eller för annans goda namn och rykte eller rättigheter,  
  
 för att förhindra att förtroliga underrättelser sprids eller för  
  
 att upprätthålla domstolars auktoritet och opartiskhet.  
  
 Grundlagsskyddet  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen trädde i kraft den 1 januari 1992 och är  
  
 vår yngsta grundlag. Den tillkom efter förebild av tryckfrihetsförordningen  
  
 och bygger på samma grundläggande principer nämligen  
  
 etableringsfrihet, förbud mot censur och liknande åtgärder,  
  
 ensamansvar med meddelarskydd, särskild brottskatalog och  
  
 särskild rättegångsordning med juryprövning.  
  
 Medier som omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen skyddar bara yttranden som framförs i  
  
 vissa medier. Skyddet gäller sålunda inte yttranden i allmänhet.  
  
 Grundlagsregler om skydd för friheten att yttra sig i andra former  
  
 finns, bortsett från tryckfrihetsförordningen, i regeringsformen.  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen skyddar yttrandefriheten mot angrepp i  
  
 första hand från det allmänna och sätter upp gränser för vilka  
  
 inskränkningar som kan göras med stöd av lag.  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen omfattar ljudradio, television och  
  
 vissa liknande överföringar. Med liknande överföringar avses andra  
  
 sändningar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektro130 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 magnetiska vågor, exempelvis överföringar av databaslagrad information.  
  
 Som en samlingsbeteckning på program i ljudradio,  
  
 program i television och innehåll i sådana andra sändningar används  
  
 i yttrandefrihetsgrundlagen ordet radioprogram. Grundlagen omfattar  
  
 också filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska  
  
 upptagningar. Med tekniska upptagningar avses upptagningar som  
  
 innehåller text, bild eller ljud och som kan läsas, avlyssnas eller på  
  
 annat sätt uppfattas endast med tekniska hjälpmedel. Yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 skyddar användningen av dessa medier för att  
  
 offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna  
  
 uppgifter i vilket ämne som helst till säkrande av ett fritt meningsutbyte,  
  
 en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt  
  
 skapande. Detta betyder att det inte är all användning av de grundlagsskyddade  
  
 medierna som omfattas av yttrandefrihetsgrundlagens  
  
 skydd.  
  
 Tillämpningsområde för yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig på sändningar av radioprogram  
  
 som är riktade till allmänheten med hjälp av elektromagnetiska  
  
 vågor och som är avsedda att tas emot med tekniska  
  
 hjälpmedel. Med sådana sändningar av radioprogram avses även  
  
 tillhandahållande av direktsända och inspelade program ur en databas.  
  
 Detta framgår av 1 kap. 6 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Med kravet att sändningen ska vara riktad till allmänheten  
  
 menas att sändningen ska vara riktad till vem som helst som  
  
 önskar ta emot den utan särskild begäran från mottagaren.  
  
 Traditionella ljudradio- och TV-sändningar faller in under denna  
  
 regel. Bestämmelsen är tillämplig oavsett om sändningen är avsedd  
  
 att tas emot i Sverige eller utomlands. Beträffande radioprogram  
  
 som är avsedda att tas emot i utlandet finns det enligt yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 möjlighet att i lag göra undantag från grundlagens  
  
 bestämmelser (1 kap. 6 § tredje stycket).  
  
 För att andra överföringar från en databas än de som avses i  
  
 1 kap. 6 § ska omfattas av grundlagsskyddet krävs bland annat  
  
 följande enligt den s.k. databasregeln i 1 kap. 9 §. Innehållet i  
  
 databasen kan ändras endast av den som driver verksamheten. Den  
  
 som driver verksamheten är antingen en redaktion för en tryckt  
  
 periodisk skrift eller för ett radioprogram, ett företag för yrkesmässig  
  
 framställning av tryckta eller därmed enligt tryckfrihets131 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 förordningen jämställda skrifter eller av tekniska upptagningar eller  
  
 en nyhetsbyrå, eller att den som driver verksamheten har utgivningsbevis  
  
 för den. En annan förutsättning är att tillhandahållandet  
  
 sker på särskild begäran. Med det menas att överföringen  
  
 startas av mottagaren.  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen är i första hand tillämplig på  
  
 radioprogram som utgår från Sverige. Vid sändning av sådana  
  
 program gäller samtliga regler i grundlagen. Satellitsändningar anses  
  
 utgå från Sverige, om upplänkningen äger rum från svenskt  
  
 jurisdiktionsområde eller från utlandet efter programtransport från  
  
 Sverige genom tråd eller radiolänk. Sändningen bör också efter  
  
 omständigheterna kunna anses ha utgått från Sverige, om programtransporten  
  
 avser ett färdiginspelat program i form av en upptagning  
  
 som inte är avsedd för mångfaldigande eller annars för spridning  
  
 i annan form än genom upplänkningen och den efterföljande  
  
 utsändningen (prop. 1990/91:64 s. 110).  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen är i vissa delar också tillämplig på  
  
 samtidig och oförändrad vidaresändning här i landet av radioprogram  
  
 som avses i 1 kap. 6 § och som kommer från utlandet eller  
  
 förmedlas hit genom satellitsändning men inte utgår från Sverige  
  
 (1 kap. 7 §). För sådana program gäller bland annat censurförbudet,  
  
 förbudet mot ingripanden utan stöd i grundlagen och rätten att  
  
 sända radioprogram i tråd. Däremot gäller inte ensamansvaret. För  
  
 radioprogram som sänds från sändare utanför Sverige och inte  
  
 samtidigt och oförändrat vidaresänds här, t.ex. program som sänds  
  
 från direktsändande satellit utan svensk anknytning, gäller bara  
  
 meddelar- och anskaffarfriheten liksom rätten till anonymitet  
  
 (10 kap. 2 §).  
  
 För att utgivningsbevis ska meddelas för en databas krävs enligt  
  
 1 kap. 9 § att överföringen ska utgå från Sverige.  
  
 För andra överföringar enligt databasregeln finns det inte något  
  
 sådant uttryckligt krav i yttrandefrihetsgrundlagen. Beträffande  
  
 dessa överföringar har Högsta domstolen i rättsfallet NJA 2001  
  
 s. 445, som gällde tillhandahållande av information via Internet från  
  
 redaktionen för en svensk tryckt skrift genom en server i USA,  
  
 tagit ställning till vad som krävs för att en sådan överföring ska falla  
  
 under yttrandefrihetsgrundlagen i dess helhet. Att sändningen sker  
  
 från en server utanför Sverige har enligt Högsta domstolen inte  
  
 någon avgörande betydelse. Däremot måste det finnas en anknytning  
  
 till Sverige, t.ex. att den som tillhandahåller informationen i  
  
 databasen är en redaktion för en tryckt skrift som omfattas av  
  
 132 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 tryckfrihetsförordningen eller en redaktion för ett radioprogram  
  
 som sänds från Sverige. Av betydelse är också om sändande företag  
  
 har sin verksamhet i Sverige och om materialet är avsett för den  
  
 svenska publiken.  
  
 I vissa fall kan den s.k. bilageregeln i 1 kap. 7 § andra stycket  
  
 tryckfrihetsförordningen innebära att ett radioprogram ska betraktas  
  
 som en bilaga till en periodisk skrift och att tryckfrihetsförordningens  
  
 regler blir tillämpliga. Det gäller om ägaren till en  
  
 periodisk skrift sprider eller låter sprida skriftens innehåll eller  
  
 delar av detta i form av ett radioprogram, om det återger innehållet  
  
 i skriften oförändrat och anger hur innehållet har disponerats.  
  
 Regeln tar främst sikte på taltidningar (SOU 2006:96 s. 55). Högsta  
  
 domstolen har i NJA 2003 s. 31 konstaterat att bilageregeln inte  
  
 omfattar ett tillhandahållande som faller in under databasregeln.  
  
 Vissa grundläggande principer i grundlagsskyddet  
  
 Som nämnts tidigare bygger yttrandefrihetsgrundlagen på samma  
  
 grundläggande principer som bär upp tryckfrihetsförordningen,  
  
 bland annat etableringsfriheten, förbudet mot censur och liknande  
  
 åtgärder, ensamansvaret med meddelarskydd och en särskild  
  
 brottskatalog.  
  
 Etableringsfriheten innebär att det är tillåtet för var och en att  
  
 sända radioprogram genom tråd. Något krav på tillstånd för verksamheten  
  
 får inte ställas upp och rätten att driva verksamheten påverkas  
  
 inte av konkurs eller näringsförbud. När det gäller sändning  
  
 av radioprogram genom etern är begränsningen av etableringsfriheten  
  
 tillåten. Anledningen till det är att det frekvensutrymme  
  
 som kan användas för sändningarna är begränsat.  
  
 Förbudet mot censur innebär att det inte får förekomma att  
  
 något som är avsett att framföras i ett radioprogram eller en  
  
 teknisk upptagning först måste granskas av myndigheter eller andra  
  
 allmänna organ (1 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen). Undantag  
  
 görs dock bland annat för rörliga bilder i filmer som ska visas  
  
 offentligt. Huvudregeln är således att all eventuell granskning av  
  
 radio- och TV-program ska ske i efterhand. Förbudet mot hindrande  
  
 åtgärder i samma bestämmelse innebär att det allmänna inte får,  
  
 på grund av innehållet i ett medium som avses i yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 hindra framställningen och spridningen på annat sätt  
  
 än vad som är medgivet i yttrandefrihetsgrundlagen. Det allmänna  
  
 133 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 får inte heller utan stöd i grundlagen, på grund av innehållet i en  
  
 framställning, förbjuda eller hindra innehav eller användning av  
  
 tekniska hjälpmedel som behövs för att ta emot radiosändningar  
  
 eller uppfatta innehållet i filmer och ljudupptagningar. Eftersom  
  
 förbudet mot hindrande åtgärder gäller åtgärder som föranleds av  
  
 yttrandets innehåll omfattar det inte ingripanden som sker med  
  
 hänsyn till rena ordningsskäl.  
  
 Ensamansvaret innebär att bara en person är straffrättsligt  
  
 ansvarig för innehållet i en av yttrandefrihetsgrundlagen skyddad  
  
 sändning (6 kap. 1 §). Ansvarighetsreglerna i yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 är utformade med förebild i det tryckfrihetsrättsliga ansvaret  
  
 för periodiska tidskrifter. Ansvaret ska enligt yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 bäras av en utgivare. Utgivaren ska ha befogenhet att bestämma  
  
 över programmets innehåll så att inget införs mot hans  
  
 eller hennes vilja (4 kap. 3 §).  
  
 Meddelarskyddet omfattar meddelar- och anskaffarfrihet, rätt  
  
 till anonymitet och efterforskningsförbud och innebär i huvudsak  
  
 följande. Upphovsmannen till ett radioprogram är inte skyldig att  
  
 röja sin identitet. Detsamma gäller den som har framträtt i ett  
  
 sådant program eller den som har lämnat en uppgift för offentliggörande.  
  
 De som tar del av tillkomsten eller spridningen av något  
  
 som är avsett att ingå i ett radioprogram har tystnadsplikt och får  
  
 således inte röja sina källor. Efterforskningsförbudet innebär att  
  
 det allmänna inte heller får efterforska anonyma upphovsmän eller  
  
 meddelare såvida detta inte är möjligt med stöd av yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen innehåller en fullständig uppräkning  
  
 av vilka gärningar som utgör yttrandefrihetsbrott när de begås i en i  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen skyddad framställning och är straffbara  
  
 enligt lag. Innehållet i ett yttrande som framförs i ett grundlagsskyddat  
  
 medium kan bara beivras när det innehåller ett sådant brott  
  
 som uppräknas i brottskatalogen (ett yttrandefrihetsbrott). Hets  
  
 mot folkgrupp och olaga våldsskildring är exempel på sådana brott  
  
 när de begås i sådana medier som omfattas av grundlagen. Innehåller  
  
 yttrandet ett annat brott kan det inte beivras. Ett beivrande  
  
 enligt vanlig lag kan dock ske om innehållet i yttrandet faller  
  
 utanför grundlagens tillämpningsområde.  
  
 134 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 Tillåtna begränsningar av yttrandefriheten  
  
 Yttrandefriheten får i viss utsträckning inskränkas genom lag.  
  
 Enligt 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrundlagen kan det meddelas föreskrifter  
  
 med bland annat förbud mot kommersiell reklam i radioprogram.  
  
 Det får också ställas upp villkor för sådan reklam. Vidare  
  
 får det i lag ges föreskrifter om förbud mot och villkor för annan  
  
 annonsering och sändning av program, som helt eller delvis bekostas  
  
 av annan än den som bedriver programverksamheten.  
  
 När det gäller möjligheten att i övrigt meddela föreskrifter eller  
  
 villkor om innehållet i radioprogram skiljer yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 på trådsändningar och andra sändningar.  
  
 Trådsändningar  
  
 För sändningar av radioprogram genom tråd råder enligt 3 kap. 1 §  
  
 första stycket yttrandefrihetsgrundlagen i princip full etableringsfrihet,  
  
 vilket innebär att det inte får krävas tillstånd för sändning.  
  
 Rätten att sända genom tråd får bara begränsas i den omfattning  
  
 som framgår av 3 kap 1 § andra stycket.  
  
 För det första får det i lag meddelas föreskrifter om skyldighet  
  
 för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning  
  
 det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång  
  
 till allsidig upplysning. Denna s.k. must-carry-princip innebär en  
  
 skyldighet för nätinnehavaren att tillåta utrymme i nätet för dels  
  
 vissa sändningar som sker med tillstånd av regeringen, t.ex. Sveriges  
  
 Television AB:s sändningar, dels från lokala kabelsändarföretag.  
  
 Vidare tillåts lagstiftning om skyldighet för nätinnehavare att ge  
  
 utrymme för överföringar i den utsträckning det behövs med hänsyn  
  
 till intresset av konkurrens beträffande sådana överföringar i  
  
 nätet eller allmänhetens intresse av tillgång till sådana överföringar.  
  
 Överföringarna kan avse både privat innehåll och sådant massmedialt  
  
 innehåll som regleras i yttrandefrihetsgrundlagen. Bestämmelsen  
  
 möjliggör föreskrifter i vanlig lag om tillträde till och s.k.  
  
 samtrafik mellan kommunikationsnät.  
  
 Den tredje punkten i 3 kap. 1 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 tillåter lagstiftning som tillförsäkrar mottagarkretsen  
  
 ett inflytande över programvalet, t.ex. regler om skyldighet för en  
  
 nätinnehavare att höra mottagarkretsen om dess önskemål om vilka  
  
 program som ska förmedlas.  
  
 135 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 Slutligen är det tillåtet med lagstiftning i fråga om ingripanden  
  
 mot fortsatt sändning av ett utbud som inriktas på våldsframställningar,  
  
 pornografiska bilder eller hets mot folkgrupp. Det  
  
 handlar om sådana programkanaler som har inriktat sitt utbud på  
  
 våldsskildringar, pornografi eller rasistiska program (prop.  
  
 1990/91:64 s. 115 f.).  
  
 Andra sändningar än trådsändningar  
  
 När det gäller sändning av radioprogram som sker på något annat  
  
 sätt än genom tråd är det enligt 3 kap. 2 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 tillåtet att i lag meddela föreskrifter om tillstånd  
  
 och villkor för att sända. Det råder inte full etableringsfrihet för  
  
 trådlösa radiosändningar. Av tekniska skäl har det ansetts nödvändigt  
  
 att reglera användningen av det begränsade sändningsutrymme  
  
 som finns i etern (prop. 1990/91:64 s. 79). Grundlagen  
  
 innehåller emellertid en bestämmelse enligt vilken det allmänna ska  
  
 eftersträva att radiofrekvenserna tas i anspråk på ett sätt som leder  
  
 till vidaste möjliga yttrande- och informationsfrihet. Bestämmelsen  
  
 uttrycker en principiell målsättning för såväl normgivning som  
  
 beslut i enskilda fall (3 kap. 2 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen).  
  
 Vid tillkomsten av yttrandefrihetsgrundlagen anförde departementschefen  
  
 att ordet villkor inbegriper ett sådant system med  
  
 avtal mellan staten och tillståndshavarna som då gällde. Vidare  
  
 uttalades att i de fall då ett programföretag som sänder genom  
  
 etern är bundet av avtal rörande programverksamheten bör avtalets  
  
 villkor givetvis gälla även i den mån programutsändningen till  
  
 någon del samtidigt sker genom trådsändning (a. prop. s. 116).  
  
 Numera har konstruktionen med avtal mellan regeringen och  
  
 programföretagen ersatts av ett system där programföretagens  
  
 tillstånd att sända radioprogram får förenas med villkor på det sätt  
  
 som regleras i radio- och TV-lagen.  
  
 Regeringsformens tillämpning på begränsningar i sändningsrätten  
  
 Enligt 3 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen gäller vad som i 2 kap.  
  
 12 § andra–femte styckena och 13 § regeringsformen föreskrivs om  
  
 begränsningar av grundläggande fri- och rättigheter i fråga om de  
  
 136 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 begränsningar som får göras i sändningsrätten enligt 3 kap. 1 och  
  
 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Av 2 kap. 12 § andra stycket regeringsformen framgår att sådana  
  
 begränsningar bara får göras för att tillgodose ändamål som är  
  
 godtagbara i ett demokratiskt samhälle och att en begränsning  
  
 aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det  
  
 ändamål som har föranlett den. Begränsningen får vidare inte  
  
 sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen  
  
 såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Slutligen får en  
  
 begränsning inte göras endast på grund av politisk, religiös,  
  
 kulturell eller annan sådan åskådning.  
  
 Enligt 2 kap. 13 § regeringsformen får yttrandefriheten och  
  
 informationsfriheten begränsas med hänsyn till rikets säkerhet,  
  
 folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende,  
  
 privatlivets helgd eller förebyggandet och beivrandet av brott. I  
  
 övrigt får sådana begränsningar ske bara om särskilt viktiga skäl  
  
 föranleder det.  
  
 Redaktionellt oberoende  
  
 I 3 kap. 4 § yttrandefrihetsgrundlagen föreskrivs att den som  
  
 sänder radioprogram självständigt avgör vad som ska förekomma i  
  
 programmen. Bestämmelsen är avsedd att dels skydda programföretag  
  
 som sänder med stöd av tillstånd i förhållande till tillståndsgivaren,  
  
 dels värna om programföretagets oberoende gentemot  
  
 andra, t.ex. annonsörer (prop. 1990/91:64 s. 117).  
  
 Innebörden av bestämmelsen är att det allmänna inte får ställa  
  
 några krav på innehållet i vad som ska sändas annat än i  
  
 konstitutionellt tillåtna formerTPF 
  
 1 
  
 FPT. Det innebär i sin tur att krav på  
  
 innehållet bara kan ställas genom lag eller sådana villkor för  
  
 tillstånd som får förekomma.  
  
 Domstolsprövning  
  
 Av 3 kap. 5 § yttrandefrihetsgrundlagen framgår att frågor om rätt  
  
 att sända radioprogram ska kunna prövas av domstol eller av en  
  
 nämnd, vars sammansättning är bestämd i lag och vars ordförande  
  
 är eller har varit ordinarie domare. Om saken gäller en fråga om  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Green m.fl. Yttrandefrihetsgrundlagen, tredje upplagan, s. 53  
  
 137 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 ingripande på grund av missbruk av yttrandefriheten ska frågan  
  
 dock, med undantag för överträdelser av villkor eller föreskrifter i  
  
 fråga om reklam och andra annonser, prövas av domstol under  
  
 medverkan av jury.  
  
 Tillsyn  
  
 Enligt 7 kap. 4 § yttrandefrihetsgrundlagen får det i lag föreskrivas  
  
 att en nämnd ska granska om radioprogram som har sänts på annat  
  
 sätt än genom tråd står i överensstämmelse med de föreskrifter  
  
 eller andra villkor som gäller för sändningarna. En sådan nämnd får  
  
 bara uttala sin mening och förelägga den sändande att följa föreskriften  
  
 eller villkoren. I lagen får föreskrivas att ett föreläggande  
  
 får förenas med vite. Bestämmelsen ger i yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 stöd åt den efterhandsgranskning av radioprogram som utförs av  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV (prop.1990/01:64 s. 130).  
  
 Tillämpningsföreskrifter  
  
 I lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagens områden (tillämpningslagen) finns  
  
 kompletterande bestämmelser till de båda grundlagarna. Det gäller  
  
 bland annat bestämmelser om utgivare av radioprogram och  
  
 tekniska upptagningar, bevarande av inspelningar m.m.  
  
 2.2 Radio- och TV-lagen  
  
 Bakgrund  
  
 Radio- och TV-lagen (1996:844) trädde i kraft den 1 december  
  
 1996 då den tidigare gällande radiorättsliga regleringen, som var  
  
 spridd på ett stort antal olika författningar, upphörde att gälla  
  
 (prop. 1995/96:160, bet. 1995/96:KU29, rskr 1995/96:296). Till  
  
 grund för lagstiftningsarbetet låg Radiolagsutredningens betänkande  
  
 Ny lagstiftning om Radio och TV (SOU 1994:105).  
  
 Inledningsvis omfattade radio- och TV-lagen inte lokalradio.  
  
 Lokalradiolagen (1993:1320) levde kvar till år 2000 då reglerna  
  
 fördes över till radio- och TV-lagen (prop. 1999/2000:55). Lagen  
  
 har därutöver ändrats vid ett stort antal tillfällen. Nyligen har bland  
  
 138 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 annat en uppmjukning av annonsreglerna skett (prop. 2007/08:4,  
  
 SFS 2007:1287) och regelverket anpassats till marksänd digital-tv  
  
 (prop. 2007/08:8, SFS 2007:1289).  
  
 Lagens tillämpningsområde  
  
 Radio- och TV-lagen omfattar sändningar av ljudradio- och TVprogram  
  
 som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot  
  
 med tekniska hjälpmedel. En sändning anses riktad till allmänheten  
  
 bara om den samtidigt och utan särskild begäran är tillgänglig för  
  
 vem som helst som vill ta emot den (1 kap. 1 §).  
  
 Av 1 kap. 2 § följer att lagen är tillämplig på sändningar av TVprogram,  
  
 om sändningen kan tas emot i någon stat som är bunden  
  
 av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EESstat)  
  
 och den som bedriver sändningsverksamheten är etablerad i  
  
 Sverige eller uppfyller vissa tekniska kriterier. Om varken etableringskriteriet  
  
 eller de tekniska kriterierna ger någon möjlighet  
  
 att bestämma om lagen är tillämplig, ska i sista hand bestämmelserna  
  
 om etablering i EG-fördraget avgöra frågan.  
  
 Bestämmelserna i radio- och TV-lagen om tillståndskrav och  
  
 tillståndsvillkor som inte är direkt programrelaterade och andra  
  
 bestämmelser om tillsyn och återkallande av tillstånd gäller för  
  
 sändningar av TV-program, trots att den som bedriver sändningsverksamheten  
  
 står under en annan EES-stats jurisdiktion.  
  
 Har den vars sändningar huvudsakligen riktar sig till Sverige  
  
 tidigare varit etablerad här men etablerat sig i en annan EES-stat i  
  
 syfte att kringgå svensk lagstiftning, ska denne ändå anses etablerad  
  
 i Sverige vid tillämpningen av radio- och TV-lagen. Det framgår av  
  
 1 kap. 2 § andra stycket.  
  
 Lagen gäller också för sändningar av ljudradioprogram över  
  
 satellit som kan tas emot i Sverige, om den som bedriver sändningsverksamheten  
  
 har sin hemvist i Sverige eller sändningen till satellit  
  
 sker från sändare här i landet (1 kap. 4 §).  
  
 Tillstånd och registrering  
  
 Tillstånd krävs för att sända ljudradio- eller TV-program med hjälp  
  
 av radiovågor på frekvens under 3 gigahertz. Det krävs inte till139 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 stånd för sändningar av sökbar text-TV eller för vissa sändningar  
  
 som är särskilt anpassade för syn- eller hörselskadade (2 kap. 1 §).  
  
 Regeringen meddelar tillstånd att sända TV-program, om  
  
 sändningsverksamheten finansieras med TV-avgiften. Radio- och  
  
 TV-verket meddelar tillstånd i övriga fall. Tillstånd att sända  
  
 ljudradio till hela landet eller till utlandet och att sända lokal digital  
  
 radio meddelas också av regeringen. Radio- och TV-verket  
  
 meddelar tillstånd att sända när- och lokalradio (2 kap. 2 §).  
  
 Den som bedriver en sändningsverksamhet för vilken det inte  
  
 behövs tillstånd och den som för någon annans räkning bedriver  
  
 sändningsverksamhet över satellit eller upplåter satellitkapacitet  
  
 (satellitentreprenör) ska anmäla sig för registrering hos Radio- och  
  
 TV-verket (2 kap. 3 §).  
  
 Sändningar av TV-program och andra ljudradioprogram än  
  
 närradio och lokalradio  
  
 Regeringen beslutar enligt 3 kap. 1 § vilket sändningsutrymme som  
  
 i olika delar av landet får upplåtas för TV-sändningar som kräver  
  
 tillstånd.  
  
 Tillstånd att sända TV-program får bara beviljas ett programföretag  
  
 som har finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva  
  
 sändningsverksamhet under tillståndstiden och som bedöms berett  
  
 att samverka med övriga tillståndshavare i tekniska frågor (3 kap.  
  
 3 §).  
  
 I 3 kap. 4 § anges de urvalskriterier som tillståndsmyndigheten  
  
 ska beakta vid tillståndsgivning för att säkerställa att det sänds programtjänster  
  
 med såväl blandat innehåll som tematiska programtjänster  
  
 med olika inriktning (prop. 2007/08:8 s. 45). På grund av  
  
 den begränsade kapaciteten i det digitala marknätet är det naturligt  
  
 att marksändningar utnyttjas för ett brett utbud när det gäller  
  
 programgenrer och inriktningar mot olika publikgrupper och  
  
 intresseområden  
  
 Ett sändningstillstånd kan förenas med villkor. I 3 kap. 7–10 §§  
  
 anges uttömmande de villkor som ett sändningstillstånd får förenas  
  
 med. Av 3 kap. 14 § framgår att ett sändningstillstånd bara får  
  
 innehålla villkor som den sökande har godtagit.  
  
 I 3 kap. 7 § föreskrivs att sändningstillstånd för TV och andra  
  
 ljudradioprogram än närradio och lokalradio får förenas med  
  
 villkor som innebär att sändningsrätten ska utövas opartiskt och  
  
 140 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 sakligt samt med beaktande av att en vidsträckt yttrandefrihet och  
  
 informationsfrihet ska råda i ljudradion och televisionen.  
  
 I 3 kap. 8 § finns en uppräkning av ytterligare villkor som kan  
  
 ställas upp i sändningstillstånden. Vissa av villkoren, punkterna 1– 
  
 3, 7 och 8, är av mer teknisk karaktär eller har att göra med  
  
 sändningens utbredning.  
  
 Övriga villkor i 3 kap. 8 § kan t.ex. avse krav på olika åtgärder  
  
 för att personer med funktionsnedsättning ska kunna ta del av  
  
 programmen (punkt 5) . Det är vidare möjligt att ställa krav på att  
  
 programföretagen ska ta hänsyn till ljudradions och televisionens  
  
 särskilda genomslagskraft när det gäller programmens ämnen och  
  
 utformning samt tiden för sändning av programmen (punkt 9).  
  
 Som villkor kan även föreskrivas en skyldighet att i programverksamheten  
  
 respektera den enskildes privatliv och att sända  
  
 genmälen (punkt 11). För att hindra ett programföretag från att  
  
 t.ex. ge programverksamheten en ensidig inriktning ges möjlighet  
  
 att som villkor för tillstånd ställa upp ett krav att programföretaget  
  
 ska sända ett mångsidigt programutbud (punkt 13). Som villkor  
  
 kan också föreskrivas en skyldighet att sända och producera  
  
 program regionalt (punkt 14). Villkor får vidare föreskrivas om  
  
 skyldighet att på begäran av en myndighet kostnadsfritt sända  
  
 meddelanden som är av vikt för allmänheten (punkt 15).  
  
 I 3 kap. 9 § första stycket radio- och TV-lagen anges att villkor  
  
 för sändningstillstånd också får avse förbud mot att sända reklam  
  
 eller andra annonser och även andra sponsrade program än sådana  
  
 som anges i vissa bestämmelser i lagen.  
  
 Slutligen anges i 3 kap. 10 § att sändningstillstånd får förenas  
  
 med villkor om att ägarförhållanden och inflytandet i ett företag  
  
 inte får förändras i mer än begränsad omfattning.  
  
 Närradio  
  
 Med närradio avses enligt 4 kap. 1 § lokala ljudradiosändningar för  
  
 föreningslivet. Sändningsområdet för närradio omfattar normalt en  
  
 kommun (4 kap. 2 §). Tillstånd att bedriva närradiosändningar kan  
  
 ges till ideella föreningar, församlingar och kyrkliga samfälligheter  
  
 inom Svenska kyrkan, obligatoriska sammanslutningar av  
  
 studerande vid universitet och högskolor och närradioföreningar  
  
 om dessa har anknytning till sändningsområdet (4 kap. 4 §).  
  
 141 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 Om någon sammanslutning som kan få tillstånd att sända  
  
 närradio vill få tillstånd och det är tekniskt möjligt ska det finnas en  
  
 möjlighet att sända närradio i en kommun. Radio- och TV-verket  
  
 bestämmer vilka som får sända närradio (4 kap. 2 och 3 §§).  
  
 Lokalradio  
  
 Med lokalradio avses andra tillståndspliktiga lokala ljudradiosändningar  
  
 än sådana som kräver tillstånd av regeringen, tillfälliga  
  
 tillstånd av Radio- och TV-verket eller som är närradio (5 kap. 1 §).  
  
 Radio- och TV-verket meddelar sändningstillstånd och bestämmer  
  
 sändningsområdenas omfattning för lokalradio. I 5 kap. 2 §  
  
 anges även vad Radio- och TV-verket ska beakta när verket  
  
 bestämmer omfattningen av lokalradions sändningsområden. När  
  
 ett sändningsutrymme för ett område blir ledigt ska Radio- och  
  
 TV-verket kungöra detta (5 kap. 3 §).  
  
 Finns det mer än en sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 ska Radio- och TV-verket fördela sändningsutrymmet enligt  
  
 kriterierna i 5 kap. 8 §. Verket ska då sträva efter en fördelning som  
  
 medför att sändningarna i hög grad utgörs av eget material och  
  
 program med lokalanknytning samt motverkar dominans över  
  
 nyhetsförmedlingen och opinionsbildningen och att möjligheter till  
  
 mångfald tas till vara. Vid fördelningen ska Radio- och TV-verket  
  
 också beakta sökandens finansiella och tekniska förutsättningar att  
  
 bedriva verksamheten varaktigt med god kapacitet och kvalitet.  
  
 Sändningstillståndet kan förenas med villkor enligt 5 kap. 10–11 §§  
  
 om bland annat ägarförhållanden, skyldigheten att sända viss  
  
 mängd eget material och att sända viss mängd program med lokal  
  
 anknytning.  
  
 Sändningars innehåll m.m.  
  
 Bestämmelserna i sjätte kapitlet omfattar alla sändningar som lagen  
  
 är tillämplig på om inte annat anges.  
  
 I 6 kap. 1 § finns den s.k. demokratibestämmelsen som föreskriver  
  
 att den som sänder TV-program eller som sänder ljudradioprogram  
  
 efter tillstånd av regeringen ska se till att programverksamheten  
  
 som helhet präglas av det demokratiska statsskickets  
  
 142 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 grundidéer och principen om alla människors lika värde och den  
  
 enskilda människans frihet och värdighet.  
  
 Program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen  
  
 karaktär eller med pornografiska bilder som sänds i televisionen ska  
  
 antingen föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning som  
  
 anges löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana program får  
  
 inte sändas under sådan tid eller på ett sådant sätt att det finns en  
  
 betydande risk för att barn kan se programmen, om det inte av  
  
 särskilda skäl ändå är försvarligt (6 kap. 2 §).  
  
 I 6 kap. 3 § föreskrivs att uppgifter som har förekommit i ett  
  
 TV-program som inte är reklam och som har sänts på något annat  
  
 sätt än genom tråd ska beriktigas när det är befogat, medan sådana  
  
 uppgifter, om de sänts genom tråd, bör beriktigas när det är  
  
 befogat.  
  
 Program som inte är reklam får inte på ett otillbörligt sätt gynna  
  
 kommersiella intressen (6 kap. 4 §). I sändningar för vilka villkor  
  
 om opartiskhet har ställts upp får det inte förekomma meddelanden  
  
 som sänds på uppdrag av någon annan och som syftar till att  
  
 vinna stöd för politiska eller religiösa åsikter eller åsikter i  
  
 intressefrågor på arbetsmarknaden (6 kap 5 §).  
  
 För den som sänder TV-program över satellit eller med stöd av  
  
 tillstånd finns det bestämmelser om minsta andel program av  
  
 europeiskt ursprung och om att sändningarna, om det inte finns  
  
 särskilda skäl emot det, i betydande omfattning ska innehålla  
  
 program på svenska språket, program med svenska artister och verk  
  
 av svenska upphovsmän (6 kap. 8 §).  
  
 I 6 kap. 10 § finns särskilda regler för den som har den exklusiva  
  
 rätten till en TV-sändning från ett evenemang som är av särskild  
  
 vikt för det svenska samhället.  
  
 Slutligen finns det bestämmelser som anger att den som sänder  
  
 program ska använda en sådan beteckning för sina sändningar som  
  
 har godkänts av Radio- och TV-verket. Beteckningen ska anges  
  
 minst en gång varje sändningstimme eller, om detta inte är möjligt,  
  
 mellan programmen.  
  
 I närradio får man enligt 6 kap. 6 § bara sända program som har  
  
 framställts för den egna verksamheten. Under högst tio timmar per  
  
 månad får dock andra program sändas, om innehållet är av särskilt  
  
 intresse för tillståndshavarens medlemmar, främjar kunskap och  
  
 bildning eller utgör upptagningar av lokala kulturella tillställningar.  
  
 Närradioföreningars programutbud får bara innehålla sändningar  
  
 av evenemang av gemensamt intresse för tillståndshavarna,  
  
 143 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 information om kommunal verksamhet och därutöver vissa provsändningar  
  
 och information om den egna programverksamheten  
  
 (6 kap. 7 §).  
  
 I lokalradio ska eget material sändas under minst tre timmar  
  
 varje dygn mellan kl. 06.00och 21.00 (6 kap. 7 a §).  
  
 Reklam och annan annonsering  
  
 Regler om reklam och annan annonsering finns i 7 kap. Vissa av  
  
 reglerna i kapitlet gäller både television och ljudradio, medan andra  
  
 bara avser sändningar i television. Reklam som den sändande gör  
  
 för sin programverksamhet omfattas dock inte av bestämmelserna i  
  
 7 kap.  
  
 Med annonser avses enligt 7 kap. 1 § tredje stycket dels reklam,  
  
 dels sändningar som utan att vara reklam sänds på uppdrag av  
  
 någon annan. Av annonser som inte är reklam ska det klart framgå i  
  
 vems intresse den sänds.  
  
 Sponsrade program är ett program som inte är en annons men  
  
 som helt eller delvis har bekostats av någon annan än den som  
  
 bedriver sändningsverksamheten eller som framställer audiovisuella  
  
 verk (7 kap. 8 §).  
  
 Före och efter varje sändning av annonser ska det sändas en  
  
 signatur som tydligt skiljer annonserna från övriga sändningar. Det  
  
 framgår av 7 kap. 1 § första stycket. Av en annons som inte är  
  
 reklam ska det framgå i vems intresse annonsen sänds. Regler om  
  
 reklamidentifiering finns i marknadsföringslagen.  
  
 I 7 kap. 4 § finns det s.k. barnreklamförbudet som innebär att  
  
 reklam i en TV-sändning inte får syfta till att fånga uppmärksamheten  
  
 hos barn under tolv år. Därutöver finns ytterligare begränsningar  
  
 för reklam i eller i samband med program som vänder sig till  
  
 barn under 12 år.  
  
 I 7 kap. 5–7 b §§ finns bestämmelser om hur mycket annonser  
  
 som får sändas i TV och bestämmelser om hur annonser får  
  
 placeras i sändningen.  
  
 Den vars huvudsakliga verksamhet gäller tillverkning eller  
  
 försäljning av alkoholdrycker eller tobaksvaror får inte sponsra  
  
 program enligt 7 kap. 9 §. I 7 kap. 10 § finns bestämmelser om  
  
 begränsningar för läkemedelsföretags möjligheter att marknadsföra  
  
 sig och sina produkter i TV.  
  
 144 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 Vidaresändningar i kabelnät  
  
 Innehavare av elektroniska kommunikationsnät som används för  
  
 överföring av TV-sändningar till allmänheten genom tråd är  
  
 skyldiga, om en betydande del av de anslutna hushållen använder  
  
 det som sitt huvudsakliga medel att ta emot TV-sändningar, att se  
  
 till att de anslutna hushållen kan ta emot fyra programtjänster som  
  
 sänder med tillstånd av regeringen och som kan tas emot i området  
  
 utan villkor om särskild betalning (must carry). Det följer av 8 kap.  
  
 1 §. I praktiken handlar det om SVT:s och UR:s sändningar.  
  
 Sändningarna ska kunna tas emot på ett tillfredställande sätt utan  
  
 kostnad för själva mottagningen. Allmänna kommunikationsnät  
  
 som består av parkabel av metall är undantagna från vidaresändningsplikten  
  
 även om näten i viss utsträckning används för att  
  
 distribuera program.  
  
 Innehavare av anläggningar för trådsändningar av TV-program  
  
 är skyldiga att i varje kommun, där de vidaresänder TV-program till  
  
 allmänheten och varifrån sändningarna når fler än 100 bostäder,  
  
 kostnadsfritt tillhandahålla ett särskilt bestämt utrymme för  
  
 sändningar av TV-program från ett eller flera lokala kabelsändarföretag  
  
 (8 kap. 2 §).  
  
 Radio- och TV-verket förordnar lokala kabelsändarföretag  
  
 (8 kap. 2 §). I 8 kap. 3 § anges de närmare kraven för att kunna  
  
 förordnas som ett lokalt kabelsändarföretag.  
  
 Granskning och tillsyn  
  
 Justitiekanslern övervakar genom granskning i efterhand om sända  
  
 program innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid  
  
 med 6 kap. 2 § (9 kap. 1 §).  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV övervakar enligt 9 kap.  
  
 2 § genom granskning i efterhand om sända program står i  
  
 överensstämmelse med radio- och TV-lagen och de villkor som kan  
  
 gälla för sändningarna. Granskningsnämnden övervakar även att  
  
 bestämmelserna om exklusiva rättigheter följs i 6 kap. 10 §. I 9 kap.  
  
 3 § anges närmare hur Granskningsnämnden ska vara sammansatt.  
  
 Konsumentombudsmannen övervakar att vissa bestämmelser  
  
 om reklam följs bland annat förbudet mot reklam riktad till barn  
  
 under tolv år (9 kap. 2 § andra stycket).  
  
 145 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 De programföretag som är skyldiga att främja europeiska  
  
 produktioner och fristående producenter ska årligen till Radio- och  
  
 TV-verket rapportera hur stor del av verksamheten som har  
  
 utgjorts av sådana produktioner (9 kap. 4 §).  
  
 De som sänder lokalradio ska årligen till Granskningsnämnden  
  
 redovisa hur de uppfyllt skyldigheten att sända en viss mängd eget  
  
 material och att sända en viss mängd program med lokal  
  
 anknytning (9 kap. 9 §).  
  
 Det finns också bestämmelser om skyldigheter för de sändande  
  
 att lämna vissa upplysningar eller inspelningar till de myndigheter  
  
 som granskar och utövar tillsyn.  
  
 Straff och särskilda avgifter m.m.  
  
 Bestämmelser om straff och särskilda avgifter finns i 10 kap. I  
  
 10 kap. 1–3 §§ anges vilka bestämmelser i radio och TV-lagen som  
  
 är straffsanktionerade. Det gäller bland annat bestämmelserna om  
  
 tillstånd och bestämmelserna om anmälningsskyldighet i 2 kap. 3 §.  
  
 Enligt 10 kap. 5 § kan den som åsidosätter vissa regler i lagen  
  
 åläggas att betala en avgift som tillfaller staten. Det gäller t.ex. när  
  
 villkor eller bestämmelser om annonser och sponsring överträds  
  
 eller förbudet mot att otillbörligt gynna kommersiella intressen  
  
 åsidosätts. Vid prövningen av om avgiften ska påföras ska särskilt  
  
 beaktas överträdelsens art, varaktighet och omfattning. Avgiften är  
  
 lägst 5 000 kr och högst 5 miljoner kr.  
  
 Av 10 kap. 8 § framgår att Granskningsnämnden för radio och  
  
 TV får besluta att den sändande på lämpligt sätt ska offentliggöra  
  
 nämndens beslut när nämnden funnit att den sändande har brutit  
  
 mot villkor som meddelats med stöd av 3 kap. 7 §, 8 §, 9 § andra  
  
 stycket eller 6 kap. 3 § första stycket.  
  
 Vissa andra överträdelser kan föranleda förelägganden, som kan  
  
 förenas med vite, vilket framgår av 10 kap. 9–12 §§. Justitiekanslern,  
  
 Granskningsnämnden eller Radio- och TV-verket har rätt  
  
 att utfärda förelägganden beroende på vilka villkor eller  
  
 bestämmelser som har överträtts.  
  
 146 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 Återkallelse av tillstånd m.m.  
  
 Tillstånd att sända TV-program eller ett tillstånd som meddelats av  
  
 regeringen kan återkallas, om tillståndshavaren på ett väsentligt sätt  
  
 bryter mot föreskrifterna i 6 kap. 1–5 §§ om sändningarnas innehåll  
  
 eller 7 kap. 1–10 §§ om reklam och annan annonsering. Ett tillstånd  
  
 kan också återkallas, om tillståndshavaren väsentligen har åsidosatt  
  
 villkor som har meddelats med stöd av 3 kap. 7–10 §§. Det följer av  
  
 11 kap. 2 § första stycket.  
  
 I 11 kap. 2 § andra stycket anges när ett tillstånd får ändras till  
  
 att avse annat sändningsutrymme exempelvis på grund av förändringar  
  
 inom radiotekniken.  
  
 Tillstånd att sända närradio får enligt 11 kap. 3 § återkallas om  
  
 tillståndshavaren inte längre är en sammanslutning som får sända  
  
 närradio eller inte nyttjat rätten att sända under tre månader. Om  
  
 en domstol har funnit att ett närradioprogram innefattat yttrandefrihetsbrott  
  
 som inneburit ett allvarligt missbruk av yttrandefriheten,  
  
 får tillståndet också återkallas. Återkallas tillståndet kan  
  
 också en karenstid bestämmas inom vilken ett nytt tillstånd inte får  
  
 meddelas.  
  
 Tillstånd att sända lokalradio får enligt 11 kap. 5 § återkallas, om  
  
 tillståndshavaren inte inlett sändningsverksamheten inom en viss  
  
 tid eller inte nyttjat rätten att sända under en tid av fyra veckor.  
  
 Tillståndet får också återkallas om tillståndshavaren brutit mot  
  
 bestämmelserna i 6 kap. 4 §, mot bestämmelserna om ägare eller  
  
 ägarförhållanden eller mot reklam- och annonsreglerna. I likhet  
  
 med tillstånd till närradio kan tillstånd återkallas vid brott mot  
  
 yttrandefriheten.  
  
 Handläggningen av ärenden om särskilda avgifter, vite och  
  
 återkallelse, m.m.  
  
 Ärenden om återkallelse av tillstånd på grund av överträdelse av  
  
 villkor som har meddelats med stöd av 3 kap. 7 § eller 3 kap. 8 § 9– 
  
 12 och om överträdelse av 6 kap. 1–3 §§ ska på talan av Justitiekanslern  
  
 tas upp av allmän domstol (12 kap. 1 och 3 §§). För  
  
 rättegång i dessa mål tillämpas bestämmelserna om yttrandefrihetsmål.  
  
 I övriga fall prövas ärenden om återkallelse av tillstånd av  
  
 Radio- och TV-verket.  
  
 147 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 Ärenden om ändring av tillstånd att sända TV-program eller  
  
 tillstånd som meddelats av regeringen att sända ljudradioprogram  
  
 prövas av den som meddelat tillståndet.  
  
 Radio- och TV-verket har i övriga fall rätt att ta upp frågan om  
  
 återkallelse. Har regeringen meddelat sändningstillståndet får  
  
 Radio- och TV-verket emellertid inte aktualisera frågan om  
  
 återkallelse utan anmälan från regeringen. Om frågan är väckt på  
  
 grund av ett förhållande som faller under Granskningsnämndens  
  
 verksamhetsområde ska Radio och TV-verket höra nämnden innan  
  
 verket fattar beslut. Radio- och TV-verkets beslut får överklagas till  
  
 allmän förvaltningsdomstol. Frågor om påförande av särskild avgift  
  
 prövas av Länsrätten i Stockholms län på ansökan av Granskningsnämnden.  
  
 Överklagande  
  
 Bestämmelser om överklagande av Granskningsnämndens, Radio och  
  
 TV-verkets och Konsumentombudsmannens beslut finns i  
  
 13 kap. De beslut av Granskningsnämnden och Radio och TVverket  
  
 som går att överklaga till allmän förvaltningsdomstol är  
  
 uttömmande uppräknade i 13 kap. 1–3 §§.  
  
 2.3 Marknadsföringslagen  
  
 Inledning  
  
 Marknadsföringslagen (2008:486) innehåller den grundläggande  
  
 regleringen av reklam och annan marknadsföring i svensk rätt.  
  
 Lagen trädde i kraft den 1 juli 2008, då 1995 års marknadsföringslag  
  
 upphörde att gälla (prop. 2007/08:115, bet. 2007/08:CU21, rskr.  
  
 2007/08:222). Lagen genomför i svensk rätt helt eller delvis en rad  
  
 olika EG-rättsakter, bland annat direktivet om otillbörliga  
  
 affärsmetoderTPF 
  
 2 
  
 FPT och TV-direktivet.  
  
 Marknadsföringslagens allmänna bestämmelser kompletteras  
  
 med en lång rad författningar och föreskrifter med närmare  
  
 bestämmelser om dels marknadsföring av vissa typer av varor och  
  
 tjänster, dels marknadsföring med hjälp av vissa säljmetoder och  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av den 11 maj 2005 om otillbörliga  
  
 affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter på den inre  
  
 marknaden.  
  
 148 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 medier. Som exempel kan nämnas radio- och TV-lagen, alkohollagen  
  
 och tobakslagen. I många fall genomför dessa författningar  
  
 olika EG-rättsakter.  
  
 Lagens syfte och struktur  
  
 Marknadsföringslagen har enligt 1 § till syfte att främja konsumenternas  
  
 och näringslivets intressen i samband med marknadsföring  
  
 av produkter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig  
  
 mot konsumenter och näringsidkare. Lagen bygger på en  
  
 vitessanktionerad allmän generalklausul som föreskriver att marknadsföring  
  
 ska stämma överens med god marknadsföringssed (5 §).  
  
 Därutöver finns två specifika förbud mot aggressiv respektive  
  
 vilseledande marknadsföring (7 och 8 §). Dessa förbud kompletteras  
  
 med en katalog med regler rörande specifika marknadsföringsåtgärder  
  
 (12–17 §§). I lagen hänvisas också till en s.k. svart lista  
  
 med ett trettiotal förbjudna åtgärder som finns angivna i en bilaga  
  
 till direktivet om otillbörliga affärsmetoder. Bilagan gäller som  
  
 svensk lag (4 §).  
  
 Lagens materiella tillämpningsområde  
  
 Lagen är tillämplig då näringsidkare marknadsför eller själva efterfrågar  
  
 produkter i sin näringsverksamhet. Begreppet marknadsföring  
  
 definieras i lagen som reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet  
  
 som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången  
  
 till produkter. Genom 2008 års marknadsföringslag har marknadsföringsbegreppet  
  
 utvidgats till att även omfatta s.k. efterköpssituationer,  
  
 dvs. den fas som tidsmässigt ligger efter det att avtal  
  
 träffats mellan köparen och säljaren. Med produkter avses varor,  
  
 tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra nyttigheter.  
  
 Marknadsföringslagen har generell räckvidd och är tillämplig på  
  
 alla former av kommersiell marknadsföring av alla slags varor,  
  
 tjänster och andra nyttigheter. Lagen gäller även för alla former av  
  
 medier, inklusive TV, radio och Internet.  
  
 149 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 Lagens territoriella tillämpningsområde  
  
 Svensk marknadsföringslagstiftning har under lång tid ansetts  
  
 tillämplig på marknadsföring som har effekt på eller, med andra  
  
 ord, helt eller delvis riktar sig mot den svenska marknaden, även  
  
 om marknadsföringen härrör från utlandet. Däremot har lagstiftningen  
  
 inte ansetts tillämplig på marknadsföringsåtgärder som  
  
 härrör från Sverige och som bara riktar sig mot andra länder.  
  
 Lagstiftningen bygger således på den s.k. effektlandsprincipen.  
  
 Denna princip följer inte av lagstiftning utan grundar sig på förarbetsuttalanden  
  
 och Marknadsdomstolens praxis (prop. 1970:57  
  
 s. 92 f. och MD 1989:6). Genomförandet av vissa EG-rättsakter,  
  
 bland annat TV-direktivet, har dock fört med sig att effektlandsprincipen  
  
 kommit att luckras upp. Enligt 2 § andra stycket är  
  
 marknadsföringslagen således tillämplig på sådana TV-sändningar  
  
 över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen.  
  
 Generalklausul om god marknadsföringssed  
  
 Lagen innehåller i 5 § en generalklausul, dvs. en allmänt hållen  
  
 bestämmelse, där det föreskrivs att marknadsföring ska stämma  
  
 överens med god marknadsföringssed. Om så inte är fallet är  
  
 marknadsföringen enligt 6 § att anse som otillbörlig, dock bara  
  
 under förutsättning att den i märkbar mån påverkar eller sannolikt  
  
 påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut.  
  
 Detta krav, som återkommer även ifråga om övriga förbud i lagen,  
  
 innebär med andra ord att bristen i marknadsföringen ska ha en i  
  
 vart fall hypotetisk ekonomisk effekt. Så har gällt även tidigare utan  
  
 att kravet kommit till uttryck i lagtexten.  
  
 Begreppet god marknadsföringssed definieras i lagen som god  
  
 affärssed eller andra vedertagna normer som syftar till att skydda  
  
 konsumenter och näringsidkare vid marknadsföring. Till grund för  
  
 bedömningen om en åtgärd är att anse som otillbörlig kan läggas en  
  
 rad olika faktorer såsom olika uppförandekoder, i första hand  
  
 Internationella handelskammarens regelverk, branschpraxis och  
  
 andra utomrättsliga rekommendationer, råd och riktlinjer utfärdade  
  
 av myndigheter samt rättspraxis. Marknadsföring som strider mot  
  
 lag är normalt sett alltid otillbörlig. I kravet på god marknadsföringssed  
  
 ligger också ett allmänt krav på vederhäftighet.  
  
 150 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 Förbud mot aggressiv och vilseledande marknadsföring  
  
 I 7 § finns ett förbud mot aggressiv marknadsföring. Marknadsföring  
  
 är att anse som aggressiv och otillbörlig om näringsidkaren  
  
 använder sig av trakasserier, tvång, fysiskt våld, hot eller någon  
  
 annan aggressivt påtryckningsmedel. För att aggressiv marknadsföring  
  
 ska betraktas som otillbörlig enligt lagen krävs dock även att  
  
 den i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens  
  
 förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut.  
  
 I 10 § finns ett allmänt förbud mot att vid marknadsföring  
  
 använda sig av felaktiga påståenden eller andra framställningar som  
  
 är vilseledande i fråga om näringsidkarens egen eller annans verksamhet.  
  
 En näringsidkare får inte heller utelämna väsentlig information  
  
 i marknadsföringen. Detta gäller även om informationen  
  
 lämnas på ett oklart, obegripligt, tvetydigt eller annat olämpligt  
  
 sätt. Information som ska lämnas enligt EG-rättsakter anses alltid  
  
 väsentlig.  
  
 Marknadsföring är även att anse som vilseledande om den  
  
 strider mot vissa andra i lagen närmare angivna föreskrifter, bland  
  
 annat kravet på reklamidentifikation i 9 § och katalogreglerna i 12– 
  
 17 §§. Även i fråga om vilseledande marknadsföring krävs att det  
  
 vilseledande momentet påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens  
  
 förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut för att marknadsföringen  
  
 ska anses otillbörlig i lagens mening.  
  
 Reklamidentifikation  
  
 I 9 § finns regler om reklamidentifikation. Av paragrafen följer att  
  
 all marknadsföring ska utformas och presenteras så att det tydligt  
  
 framgår att det är fråga om marknadsföring. Det ska också tydligt  
  
 framgå vem som svarar för marknadsföringen. Detta gäller dock  
  
 inte s.k. teasers, dvs. framställningar som har som enda syfte att  
  
 skapa uppmärksamhet för direkt uppföljande framställningar.  
  
 Katalogreglerna  
  
 I 12–17 §§ finns de s.k. katalogreglerna som bland annat innehåller  
  
 förbud mot användningen av vilseledande förpackningsstorlekar.  
  
 Vidare regleras på vilket sätt man får använda begrepp som  
  
 konkursutförsäljning, utförsäljning och realisation i marknadsföring.  
  
 151 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 Obeställd reklam  
  
 Med obeställd reklam avses reklam eller annan marknadsföring som  
  
 förs vidare till mottagaren, exempelvis via telefon, e-post eller  
  
 telefax, utan att denne varit aktiv för att få reklamen eller utan att  
  
 genom sitt tidigare uppträdande anses ha visat intresse för att få  
  
 reklamen. I 19–21 §§ finns närmare bestämmelser om under vilka  
  
 förutsättningar obeställd reklam får användas vid marknadsföring.  
  
 Bilagan  
  
 I en bilaga till direktivet om otillbörliga affärsmetoder finns en lista  
  
 med 31 olika marknadsföringsåtgärder som under alla omständigheter  
  
 ska betraktas som otillbörliga och därmed förbjudna. Det ska  
  
 således inte göras någon prövning om åtgärden är ägnad att påverka  
  
 konsumentens ekonomiska beteende. Denna s.k. svarta lista är  
  
 uppdelad i två avsnitt med uttryckliga förbud mot olika former av  
  
 vilseledande respektive aggressiva åtgärder. I 4 § marknadsföringslagen  
  
 föreskrivs att bilagan ska gälla som svensk lag. Vissa av  
  
 punkterna på listan gäller även marknadsföring som riktar sig till  
  
 andra näringsidkare. Bilagan har kungjorts genom regeringens  
  
 tillkännagivande (2008:487) med anledning av marknadsföringslagen  
  
 (2008:486).  
  
 Sanktionssystemet  
  
 En näringsidkare vars marknadsföring är otillbörlig får enligt 23 §  
  
 förbjudas att fortsätta med denna eller en liknande åtgärd. Ett  
  
 sådant förbud kan meddelas även en anställd, någon annan som  
  
 handlar på näringsidkarens vägnar och var och en som i övrigt  
  
 väsentligt har medverkat till marknadsföringen. Om näringsidkaren  
  
 låter bli att lämna information av väsentlig betydelse för konsumenter  
  
 får denne enligt 24 § åläggas att lämna sådan information.  
  
 Ett sådant förbud eller åläggande får förenas med vite. En  
  
 näringsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot vissa  
  
 bestämmelser i lagen, bland annat förbuden mot aggressiv och  
  
 vilseledande marknadsföring, kravet på reklamidentifiering samt  
  
 katalogreglerna, kan åläggas att betala en marknadsstörningsavgift.  
  
 Avgiften ska fastställas till lägst 5 000 kr och högst 5 miljoner kr.  
  
 Näringsidkaren kan också, enligt 37 §, bli skyldig att betala skade152 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 stånd till konsumenter och näringsidkare som lider ekonomisk  
  
 skada med anledning av otillbörlig marknadsföring.  
  
 Processuella regler  
  
 Talan om förbud eller åläggande väcks vid Marknadsdomstolen.  
  
 Talerätt har Konsumentombudsmannen (KO), en näringsidkare  
  
 som berörs av marknadsföringen och en sammanslutning av  
  
 konsumenter, näringsidkare eller löntagare. Talan om marknadsstörningsavgift  
  
 förs i Stockholms tingsrätt av i första hand KO.  
  
 Talan om utdömande av vite väcks vid den tingsrätt som enligt  
  
 forumreglerna i 10 kap. rättegångsbalken är behörig domstol.  
  
 Skadeståndskrav prövas vid antingen Stockholms tingsrätt eller den  
  
 domstol som är behörig enligt rättegångsbalken. Tingsrätternas  
  
 domar och beslut enligt marknadsföringslagen överklagas hos  
  
 Marknadsdomstolen. Marknadsdomstolens domar får inte överklagas.  
  
 2.4 Alkohollagen  
  
 Särskilda bestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker  
  
 finns i 4 kap. 8–13 §§ alkohollagen (1994:1738) och 27 § alkoholförordningen  
  
 (1994:2046). Med alkoholdryck förstås enligt 1 kap.  
  
 3 § alkohollagen en dryck som innehåller mer än 2,25 volymprocent  
  
 alkohol.  
  
 Enligt 4 kap. 8 § gäller att särskild måttfullhet ska iakttas vid all  
  
 marknadsföring av alkoholdrycker till konsumenter. Reklam- eller  
  
 annan marknadsföringsåtgärd som är påträngande eller uppsökande  
  
 eller som uppmanar till bruk av alkohol får inte förekomma.  
  
 Marknadsföring av alkohol får inte heller rikta sig särskilt till eller  
  
 skildra barn och ungdomar som inte har fyllt 25 år.  
  
 I 4 kap. 10 § finns ett förbud mot kommersiella annonser i  
  
 ljudradio- eller TV-program vid marknadsföring av alkoholdrycker.  
  
 Förbudet gäller även sådana TV-sändningar över satellit som  
  
 omfattas av radio- och TV-lagen.  
  
 En handling som strider mot 4 kap. 8–11 b §§ ska enligt 4 kap.  
  
 12 § anses otillbörlig mot konsumenter och, i vissa fall, även andra  
  
 näringsidkare. En handling som strider mot förbudet mot  
  
 kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program i 4 kap. 10 §  
  
 153 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 kan föranleda marknadsstörningsavgift enligt marknadsföringslagen.  
  
 2.5 Tobakslagen  
  
 Tobakslagen (1993:581) syftar till att motverka de hälsorisker och  
  
 olägenheter som tobaksbruk och exponering av tobaksrök medför.  
  
 I 14 § första stycket finns ett förbud för näringsidkare att vid  
  
 marknadsföring av tobak använda sig av kommersiella annonser i  
  
 periodiska skrifter eller jämförbara skrifter på vilka tryckfrihetsförordningen  
  
 är tillämplig, ljudradio- eller TV-program eller TVsändningar  
  
 över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen, eller  
  
 andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 är tillämplig.  
  
 Från förbudet i 14 § första stycket är enligt paragrafens andra  
  
 stycke undantaget marknadsföring som är skyddad enligt tryckfrihetsförordningen  
  
 eller yttrandefrihetsgrundlagen och marknadsföring  
  
 som endast består i att tillhandahålla tobaksvaror för försäljning  
  
 och kommersiella meddelanden inne på försäljningsställen.  
  
 I 14 a § finns ett förbud mot s.k. indirekt tobaksreklam i bland  
  
 annat ljudradio- eller TV-program eller TV-sändningar över satellit  
  
 som omfattas av radio- och TV-lagen.  
  
 Tillverkare, partihandlare och importörer av tobaksvaror får inte  
  
 heller enligt 14 b § sponsra ett evenemang eller en verksamhet dit  
  
 allmänheten har tillträde eller som kan antas få gränsöverskridande  
  
 effekt, om sponsringen kan antas medföra att avsättningen för  
  
 tobaksvaror främjas. I paragrafen hänvisas i fråga om radio- och  
  
 TV-program till radio- och TV-lagens motsvarande förbud mot  
  
 sponsring av program.  
  
 En marknadsföringsåtgärd som strider mot bland annat bestämmelserna  
  
 i 14–14 b §§ ska vid tillämpningen av marknadsföringslagen  
  
 anses otillbörlig mot konsumenter. Marknadsföring som  
  
 strider mot förbudet i 14 § första stycket kan leda till marknadsstörningsavgift  
  
 enligt marknadsföringslagen.  
  
 2.6 Läkemedelslagen  
  
 Läkemedelslagen (1992:859) är enligt 1 § tillämplig på varor som  
  
 avser varje substans eller kombination av substanser som tillhanda154 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 hålls med uppgift om att den har egenskaper för att förebygga eller  
  
 behandla sjukdom hos människor eller djur, eller kan användas på  
  
 eller tillföras människor eller djur i syfte att återställa, korrigera  
  
 eller modifiera fysiologiska funktioner genom farmakologisk,  
  
 immunologisk eller metabolisk verkan eller för att ställa diagnos.  
  
 I 21 a § första stycket föreskrivs att marknadsföring av humanläkemedel  
  
 som inte har godkänts för försäljning är förbjuden. Av  
  
 paragrafens andra stycke följer att marknadsföring av humanläkemedel  
  
 inte får riktas till barn. Enligt 21 a § tredje stycke är  
  
 marknadsföring av receptbelagda läkemedel som riktar sig till  
  
 allmänheten – med undantag för vissa vaccinationskampanjer –  
  
 förbjuden. Av 21 b § följer att marknadsföringen inte får vara  
  
 vilseledande och att den även i övrigt ska stå i överensstämmelse  
  
 med god sed för sådan marknadsföring. Reklam för humanläkemedel  
  
 som riktas till allmänheten ska vara utformad så att det klart  
  
 framgår att meddelandet är en annons och att produkten är ett  
  
 läkemedel. Innehållet i sådan reklam får inte vara utformat så att  
  
 det kan leda till användning av läkemedel som medför skada eller på  
  
 annat sätt inte är ändamålsenlig eller till att människor inte söker  
  
 relevant vård.  
  
 Läkemedelsverket har tillsyn över att lagen följs. Verket får  
  
 enligt 23 § meddela de förelägganden och förbud som behövs för  
  
 att lagen eller de föreskrifter som har meddelats med stöd av den  
  
 följs. I tillsynsansvaret ligger bland annat att i efterhand granska  
  
 förekommande reklam på området  
  
 2.7 E-handelslagen  
  
 Lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets  
  
 tjänster (e-handelslagen) trädde i kraft den 1 juli 2002  
  
 (prop. 2001/02:150, bet. 2001/02:LU29, rskr. 2001/02:306). Ehandelslagen  
  
 genomför i svensk rätt Europaparlamentets och  
  
 rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga  
  
 aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk  
  
 handel, på den inre marknaden (e-handelsdirektivet). Direktivet  
  
 syftar till att säkerställa fri rörlighet för informationssamhällets  
  
 tjänster på den inre marknaden.  
  
 155 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 Lagens tillämpningsområde  
  
 Enligt 1 § gäller lagen informationssamhällets tjänster samt  
  
 påbörjande och utövande av verksamhet som rör sådana tjänster.  
  
 Med informationssamhällets tjänster avses tjänster som normalt  
  
 utförs mot ersättning och som tillhandahålls på distans, på  
  
 elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare. I  
  
 begreppet ingår förutom elektronisk handel även övriga tjänster  
  
 som är kopplade till handel med varor och tjänster över Internet  
  
 eller andra nät. Förutom själva handeln ingår därför bland annat  
  
 informationstjänster, finansiella tjänster, fastighetsmäklartjänster,  
  
 webbhotell och söktjänster. Det krävs att tjänsten tillhandahålls  
  
 online, dvs. via en förbindelse som möjliggör direkt interaktiv  
  
 kommunikation.  
  
 Radiosändningar och sändningsverksamhet för television enligt  
  
 TV-direktivet omfattas inte av begreppet informationssamhällets  
  
 tjänster, eftersom de inte tillhandahålls på individuell begäran.  
  
 Andra tjänster som sänds från en punkt till en annan, såsom video  
  
 på beställning eller tillhandahållande av kommersiella meddelanden  
  
 via e-post hör däremot till informationssamhällets tjänster. Om en  
  
 sådan tjänst i något fall skulle omfattas av bestämmelserna i  
  
 tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen, framhölls  
  
 i förarbetena till lagen att bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagen skulle tillämpas före  
  
 lagen på grund av deras ställning som grundlag (prop. 2001/02:150  
  
 s. 55). I skäl 9 ingressen till direktivet tydliggörs också att direktivet  
  
 inte är avsett att påverka nationella grundläggande regler och  
  
 principer som rör yttrandefrihet.  
  
 Med tjänsteleverantör avses enligt 2 § en fysisk eller juridisk  
  
 person som tillhandahåller någon av informationssamhällets  
  
 tjänster. I definitionen inbegrips t.ex. Internetleverantörer, tillhandahållare  
  
 av sökmotorer, serverägare och näringsidkare som  
  
 erbjuder varor och tjänster online.  
  
 Ursprungslandsprincipen  
  
 E-handelsdirektivet och e-handelslagen bygger på den s.k. ursprungslandsprincipen.  
  
 En tjänsteleverantör med en annan  
  
 etableringsstat än Sverige inom EES har enligt 3 § rätt att  
  
 tillhandahålla tjänstemottagare i Sverige informationssamhällets  
  
 156 
  
 SOU 2008:116 Den svenska lagstiftningen  
  
 tjänster, trots att det finns svenska regler inom det samordnade  
  
 regelområdet. Med det samordnade regelområdet avses rättsregler  
  
 med krav på informationssamhällets tjänster och på tjänsteleverantörer  
  
 i fråga om påbörjande och utövande av verksamhet som rör  
  
 sådana tjänster. Om det är nödvändigt för att skydda allmän  
  
 ordning och säkerhet, folkhälsan eller konsumenter är det dock i  
  
 undantagsfall möjligt för en domstol eller en myndighet att vidta  
  
 en åtgärd som hindrar den fria rörligheten för tjänster som härrör  
  
 från andra EES-stater. Innan en sådan åtgärd vidtas måste dock ett  
  
 visst samrådsförfarande iakttas. Åtgärden måste också vara proportionell.  
  
 Av 5 § följer att svensk rätt ska gälla inom det samordnade  
  
 regelområdet för tjänsteleverantörer med Sverige som etableringsstat,  
  
 även om tjänsten helt eller delvis riktar sig mot tjänstemottagare  
  
 i någon annan stat inom EES. Ursprungslandsprincipen  
  
 består således av två delar. Den första delen innebär att medlemsstaterna  
  
 ska se till att tjänsteleverantörer som är etablerade i det  
  
 egna landet ska följa de bestämmelser inom det samordnade  
  
 området som gäller där. Den andra delen innebär att en medlemsstat  
  
 inte får hindra den fria rörligheten för sådana informationssamhällets  
  
 tjänster som härrör från en annan EES-stat.  
  
 Tjänsteleverantörers informationsskyldighet  
  
 I 8 § e-handelslagen föreskrivs att när en tjänsteleverantör tillhandahåller  
  
 informationssamhällets tjänster ska denne lämna information  
  
 om sitt namn, sin adress i etableringsstaten och sin e-postadress  
  
 samt i vissa fall även andra uppgifter. Informationen ska  
  
 finnas tillgänglig på ett enkelt, direkt och stadigvarande sätt. Upplysningarna  
  
 ska alltid ges på det för teknikformen mest tillgängliga  
  
 sättet. Om en tjänsteleverantör vid tillhandahållandet av informationssamhällets  
  
 tjänster anger priser på varor eller tjänster ska dessa  
  
 enligt 9 § anges klart och otvetydigt.  
  
 Möjlighet att rätta inmatningsfel  
  
 En tjänsteleverantör ska enligt 10 § tillhandahålla lämpliga och  
  
 effektiva tekniska hjälpmedel som gör det möjligt för en tjänstemottagare  
  
 att upptäcka och rätta till sina eventuella inmatningsfel,  
  
 157 
  
 Den svenska lagstiftningen SOU 2008:116  
  
 innan denne gör en beställning. Enligt 11 § ska tjänsteleverantören  
  
 också på ett klart och otvetydigt sätt innan en tjänstemottagare gör  
  
 en beställning informera denne om bland annat de tekniska hjälpmedel  
  
 som avses i 10 § och de tekniska steg som måste vidtas för  
  
 att ingå avtal.  
  
 Bekräftelse av beställning  
  
 En tjänsteleverantör ska enligt 12 § utan onödigt dröjsmål på  
  
 elektronisk väg bekräfta mottagandet av en beställning som gjorts  
  
 på elektronisk väg. Avtalsvillkor ska göras tillgängliga för tjänstemottagare  
  
 på ett sätt som gör det möjligt att spara och återskapa  
  
 dem. Bestämmelsen innebär att tjänsteleverantören inte får spärra  
  
 en webbsida på ett sådant sätt att tjänstemottagaren inte kan spara  
  
 de avtalsvillkor som anges där.  
  
 Tillsyn  
  
 Ursprungslandsprincipen innebär att det är ursprungslandets  
  
 myndigheter inom det samordnade regelområdet som ska sköta  
  
 kontrollen av tjänsteleverantörerna och deras tjänster, oberoende  
  
 av till vilken marknad tjänsterna riktas. De myndigheter som avses  
  
 är de som redan på grund av annan lagstiftning har en skyldighet  
  
 att på något sätt kontrollera att svenska lagar på området följs,  
  
 bland annat Konsumentverket och Konsumentombudsmannen,  
  
 Läkemedelsverket och Finansinspektionen.  
  
 Sanktioner  
  
 I 15 § hänvisas till marknadsföringslagens påföljdssystem. Hänvisningen  
  
 innebär att den tjänsteleverantör som inte iakttar sina  
  
 skyldigheter enligt e-handelslagen kan åläggas att lämna den information  
  
 som saknas eller tillhandahålla tekniska hjälpmedel. Ett  
  
 sådant åläggande ska förenas med vite, om det inte av särskilda skäl  
  
 är obehövligt. Någon marknadsstörningsavgift kan inte dömas ut  
  
 vid överträdelser av e-handelslagen och det finns inga civilrättsliga  
  
 sanktioner knutna till lagen.  
  
 158 
  
 3 Tillsynsmyndigheter  
  
 Justitiekanslern  
  
 Justitiekanslern har till uppgift att övervaka att tryck- och  
  
 yttrandefriheten enligt tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 inte överskrids. Detta sker genom utövningen av  
  
 de befogenheter som tillkommer Justitiekanslern i egenskap av  
  
 åklagare i mål om tryck- och yttrandefrihetsbrott. Justitiekanslern  
  
 är ensam åklagare i fråga om sådana uttalanden eller uppgifter som  
  
 förekommer i de medier som omfattas av tryckfrihetsförordningen  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagen, bland annat för innehållet i TV- och  
  
 radiosändningar. I offentlig verksamhet har även Riksdagens  
  
 ombudsmän (JO) till uppgift att övervaka att tryckfrihetsförordningen  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagen följs. JO har dock inte  
  
 någon befogenhet att väcka åtal för tryck- och yttrandefrihetsbrott.  
  
 Justitiekanslern har också vissa uppgifter enligt radio- och TVlagen.  
  
 Av 9 kap. 1 § radio och TV-lagen framgår att Justitiekanslern  
  
 genom granskning i efterhand övervakar om sända program  
  
 innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid med  
  
 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen. Justitiekanslern kan förelägga den  
  
 som gör sig skyldig till upprepade överträdelser av 6 kap. 2 § radio och  
  
 TV-lagen vid vite att inte på nytt sända sådana program på  
  
 tider och på ett sådant sätt att det finns betydande risk att barn kan  
  
 se programmen (10 kap. 11 § radio- och TV-lagen).  
  
 Justitiekanslern kan också enligt 12 kap. 1 § radio- och TV-lagen  
  
 väcka talan vid allmän domstol om återkallelse av tillstånd att  
  
 sända, om tillståndshavaren väsentligen överträtt villkor som meddelats  
  
 med stöd av 3 kap. 7 § (opartiskhet och saklighet) eller  
  
 3 kap. 8 § 9–12 (bland annat televisionens särskilda genomslagskraft  
  
 och respekt för privatlivet) och om överträdelse skett av  
  
 6 kap. 1–3 §§ (bland annat demokratibestämmelsen och program  
  
 med ingående våldsskildringar eller pornografiska bilder).  
  
 159 
  
 Tillsynsmyndigheter SOU 2008:116  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 Granskningsnämnden för radio- och TV har till uppgift att  
  
 övervaka att sändningar av radio och TV står i överensstämmelse  
  
 med radio- och TV-lagen och de villkor som gäller för sändningarna.  
  
 Granskningsnämnden består, dels av nämnden, dels av myndigheten.  
  
 Nämnden består för närvarande av sju ordinarie ledamöter  
  
 och två suppleanter som alla är utsedda av regeringen för en period  
  
 av tre år. Ordföranden och vice ordföranden ska vara eller ha varit  
  
 ordinarie domare. De innehar nu domartjänster i Högsta domstolen  
  
 respektive Regeringsrätten. Övriga ledamöter kommer från  
  
 olika verksamhetsområden och har erfarenhet av frågor som rör  
  
 samhälle, kultur och massmedia.  
  
 Enligt 9 kap. 2 § radio- och TV-lagen ska Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV genom granskning i efterhand övervaka om sända  
  
 program står i överensstämmelse med radio- och TV-lagen och de  
  
 villkor som kan gälla för sändningarna. Nämnden granskar endast  
  
 svenska radio- och TV-sändningar. Nämnden granskar inte textTV.  
  
 Granskningsnämndens övervakning omfattar:  
  
  marksändningar bedrivna av Sveriges Television AB (SVT),  
  
 Sveriges Radio AB (SR), Utbildningsradion AB (UR),  
  
  Boyer TV som sänds av andra än Scott och UR samt  
  
  lokalradio, närradio, kabel-TV, satellit-TV och webbsändningar.  
  
 Beträffande trådsändningar är Granskningsnämndens granskning  
  
 av innehållet begränsad till att omfatta bestämmelserna om  
  
 otillbörligt kommersiellt gynnande, reklam och annan annonsering  
  
 samt om våldsskildringar och pornografi.  
  
 Granskningen kan inledas efter anmälningar från tittare och  
  
 lyssnare eller på eget initiativ. Nämnden tar bara upp ärenden där  
  
 anmälan kommit in till nämnden inom sex månader från det att  
  
 programmet sändes, om det inte finns särskilda skäl till något  
  
 annat. Nämnden får inte pröva en tillståndshavares ställningstagande  
  
 med anledning av en begäran om genmäle, om den som har  
  
 begärt genmäle motsätter sig att saken prövas. Nämnden får inte  
  
 pröva frågor om intrång i en enskilds privatliv utan skriftligt  
  
 medgivande från den enskilde.  
  
 Granskningsnämndens beslut kan vara fällande, kritiserande  
  
 eller friande.  
  
 160 
  
 SOU 2008:116 Tillsynsmyndigheter  
  
 Under åren 2003–2007 var det totala antalet ärenden hos  
  
 granskningsnämnden mellan 1 100 och 1 300 per år. Granskningsnämndens  
  
 direktör kan fatta friande beslut, om det står klart att det  
  
 granskade programmet inte strider mot bestämmelserna vilket sker  
  
 i en stor andel av ärendena. Nämndens ordförande kan fatta fällande  
  
 beslut vid enklare överträdelser där det finns en tydlig praxis, så  
  
 skedde i 23 fall 2007. Under år 2007 fattade nämnden 94 beslut vid  
  
 sammanträde. Av dessa var 37 fällande och 10 kritiserande. En stor  
  
 andel av fällningarna avser kraven på opartiskhet, saklighet och  
  
 otillbörligt gynnande. Fällningar för att programföretagen brustit i  
  
 kravet på beriktigande, genmäle och skydd av privatlivet är mindre  
  
 vanliga.  
  
 Enligt 10 kap. 8 § radio- och TV-lagen kan Granskningsnämnden  
  
 förelägga programföretaget att offentliggöra nämndens  
  
 beslut vid överträdelse av villkor om opartiskhet och saklighet  
  
 m.m. som har meddelats med stöd av 3 kap. 7 §, 8 § eller 9 § andra  
  
 stycket eller bestämmelsen om beriktigande i 6 kap. 3 § första  
  
 stycket.  
  
 Finner Granskningsnämnden att en sändning innehåller våldsskildringar  
  
 eller pornografiska bilder i strid med 6 kap. 2 § ska  
  
 nämnden enligt 9 kap. 2 § fjärde stycket radio- och TV-lagen  
  
 anmäla detta till Justitiekanslern.  
  
 Vid överträdelser av bestämmelserna om reklam, sponsring  
  
 m.m. kan nämnden enligt 10 kap. 5 § radio- och TV-lagen, ansöka  
  
 hos länsrätten om att programföretaget ska betala en särskild  
  
 avgift. Nämnden kan också förelägga programföretaget vid vite att  
  
 följa vissa bestämmelser i 10 kap. 9 § radio- och TV-lagen. Av  
  
 nämndens beslut är det bara beslut om föreläggande vid vite som  
  
 kan överklagas. I fråga om övriga beslut kan man dock begära  
  
 omprövning.  
  
 Konsumentombudsmannen  
  
 Konsumentombudsmannen övervakar att sändningarna följer  
  
 bestämmelserna i 7 kap. 3 och 4 §§ samt 10 § första och tredje  
  
 stycket radio- och TV-lagen, vilket bland annat innefattar barnreklamförbudet.  
  
 Vid överträdelser kan Konsumentombudsmannen  
  
 väcka talan om förbud förenat med vite enligt 23 och 26 §§  
  
 marknadsföringslagen. En överträdelse kan medföra marknadsstörningsavgift  
  
 enligt 29–36 §§ marknadsföringslagen.  
  
 161 
  
 Tillsynsmyndigheter SOU 2008:116  
  
 För vissa audiovisuella medietjänster gäller även e-handelslagen.  
  
 Konsumentombudsmannen har också tillsyn över att dessa regler  
  
 följs.  
  
 Radio- och TV-verket  
  
 Radio- och TV-verket har till uppgift att utöva tillsyn och besluta  
  
 om tillstånd, avgifter och registrering i frågor som rör ljudradio och  
  
 TV-sändningar riktade till allmänheten i de fall uppgifterna inte  
  
 ligger på regeringen eller någon annan särskilt angiven myndighet.  
  
 Radio- och TV-verket är således den myndighet som ger  
  
 tillstånd för marksänd TV (utom för public service-företagen),  
  
 närradio, privat lokalradio och tillfällig sändningsverksamhet enligt  
  
 3 kap. 2 § radio- och TV-lagen. Verket förordnar också lokala  
  
 kabelsändarföretag enligt 8 kap. 2 § radio- och TV-lagen.  
  
 Radio- och TV-verket utövar även tillsyn över att radio- och  
  
 TV-lagen följs. Tillsynen är emellertid begränsad till de områden  
  
 där Justitiekanslern, Granskningsnämnden för radio och TV eller  
  
 Konsumentombudsmannen inte utövar tillsyn. Radio- och TVverket  
  
 prövar frågan om återkallelse av tillstånd i de fall då frågan  
  
 inte ska prövas av allmän domstol på talan av Justitiekanslern.  
  
 Verket har sedan 2003 i uppdrag från regeringen att följa  
  
 utvecklingen av elektroniska programguider och tillämpningsprogram  
  
 och att uppmuntra övergången till en gemensam TVstandard.  
  
 Uppdragen redovisas årligen till regeringen.  
  
 Radio- och TV-verket hanterar för närvarande över 1 000  
  
 tillstånd för närradiosändningar, ca 90 tillstånd för privata lokalradiostationer,  
  
 ca 55 tillstånd till programföretag att sända i det  
  
 digitala marknätet och förordnanden för ca 30 lokala kabelsändarföretag.  
  
 Sändningsverksamhet som inte är tillståndspliktig ska  
  
 registreras hos verket. För närvarande finns ca 275 sådana verksamheter  
  
 registrerade.  
  
 Radio- och TV-verket beslutar också i frågor om utgivningsbevis  
  
 för verksamhet enligt 1 kap. 9 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 dvs. utfärdar utgivningsbevis för databaser. Vid  
  
 årsskiftet 2007/08 fanns det ca 500 databaser anmälda, vilket innebär  
  
 att så många databaser hade automatiskt grundlagsskydd, och  
  
 ungefär lika många utgivningsbevis hade utfärdats. Verket har också  
  
 till uppgift att registrera utgivare för närradio-, lokalradio- och  
  
 kabelsändningar, tillfälliga sändningar enligt 3 kap. 3 § lagen  
  
 162 
  
 SOU 2008:116 Tillsynsmyndigheter  
  
 (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och  
  
 yttrandefrihetsgrundlagens områden.  
  
 Post- och telestyrelsen  
  
 Post- och telestyrelsen (PTS) är den myndighet som bevakar  
  
 områdena elektronisk kommunikation och post. Begreppet  
  
 elektronisk kommunikation inkluderar telekommunikationer, IT  
  
 och radio. Myndigheten ska verka för att alla i Sverige ska ha  
  
 tillgång till effektiva, säkra och prisvärda kommunikationstjänster  
  
 inom dessa områden, och att radiospektrumet används på bästa  
  
 sätt. PTS ska också främja en hållbar konkurrens inom området  
  
 och upprätta planer för frekvensfördelningen. Myndigheten prövar  
  
 också frågor om tillstånd enligt lagen (2003:389) om elektronisk  
  
 kommunikation och har tillsyn över att lagen följs.  
  
 Av 3 kap. 6 § lagen om elektronisk kommunikation följer att  
  
 tillstånd enligt lagen för utsändning som kräver tillstånd enligt  
  
 radio- och TV-lagen bara får beviljas om tillstånd enligt radio- och  
  
 TV-lagen föreligger (s.k. dubbel tillståndsplikt).  
  
 163 
  
 4 AV-direktivet  
  
 Bakgrund  
  
 Inom Europeiska unionen finns beträffande TV-sändningar rådets  
  
 direktiv av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser  
  
 som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar  
  
 om utförandet av sändningsverksamhet för television (TV-direktivet)TPF 
  
 1 
  
 F. PT Direktivet har därefter ändrats genom Europaparlamentets  
  
 och rådets direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997 om ändring av  
  
 rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser  
  
 som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om  
  
 utförandet av sändningsverksamhet för televisionTPF 
  
 2 
  
 F. PT 
  
 TV-direktivet reglerar TV-sändningar avsedda för mottagning  
  
 av allmänheten oavsett med vilken teknik sändningen når allmänheten.  
  
 Direktivet reglerar Sveriges förhållande till såväl EU-länder  
  
 som övriga EES-länder, dvs. Norge, Island och Spencer.  
  
 Däremot gäller det inte i fråga om sändningar som är avsedda att  
  
 tas emot uteslutande i länder utanför EU och EES. TV-direktivet  
  
 har till syfte att skapa fri rörlighet för TV-sändningar och  
  
 innehåller minimiregler för sändningarna.  
  
 I december 2005 presenterade Europeiska kommissionen ett  
  
 förslag till revidering och modernisering av TV-direktivet. Avsikten  
  
 var att modernisera direktivet för att hålla jämna steg med den  
  
 snabba teknik- och marknadsutvecklingen. Syftet var också att  
  
 förenkla och modernisera direktivets regler för att uppnå  
  
 förbättrade villkor för den europeiska audiovisuella sektorn.  
  
 Kommissionen föreslog därför att direktivets tillämpningsområde  
  
 skulle utökas till att också omfatta sådana audiovisuella medietjänster  
  
 som sker på den enskildes begäran, s.k. beställtjänster.  
  
 Genom beslut den 11 december 2007 antog Europaparlamentet  
  
 och Europeiska unionens råd slutligen direktiv 2007/65/EG om  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Svensk specialutgåva Område 6 Volym 3 s. 0003  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT EGT nr L 202, 30/07/1997 s. 0060 - 0070  
  
 165 
  
 AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 ändring av rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa  
  
 bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra  
  
 författningar om utförande av sändningsverksamhet för television.  
  
 Genom antagandet av ändringsdirektivet har titeln på direktivet  
  
 ändrats till Europaparlamentets och rådets direktiv 89/552 /EEG  
  
 om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas  
  
 lagar och andra författningar om tillhandahållandet av  
  
 audiovisuella medietjänster (direktiv om audiovisuella medietjänster)TPF 
  
 3 
  
 F. PT Direktivet benämns hädanefter AV-direktivet.  
  
 AV-direktivet trädde i kraft den 18 december 2007 och ska vara  
  
 genomfört i medlemsstaternas rättsordningar senast den 19 december  
  
 2009.  
  
 AV-direktivet är i likhet med TV-direktivet ett minimidirektiv.  
  
 Medlemsstaterna får därför föreskriva strängare regler inom de  
  
 områden som samordnas genom direktivet, under förutsättning att  
  
 de strängare reglerna överensstämmer med gemenskapsrätten.  
  
 Tillämpningsområdet  
  
 TV-direktivet omfattar bara TV-sändningar. Begreppet definieras i  
  
 artikel 1 a i TV-direktivet som den ursprungliga överföringen av  
  
 TV-program avsedda för mottagning av allmänheten. Begreppet  
  
 omfattar sändning per tråd eller genom luften, inklusive överföring  
  
 via satellit, i okodad eller kodad form. Även överföring av program  
  
 mellan företag för vidaresändning till allmänheten omfattas av  
  
 begreppet.  
  
 Genom AV-direktivet utvidgas direktivets tillämpningsområde  
  
 till att omfatta alla audiovisuella medietjänster oavsett sändningsteknik.  
  
 Begreppet audiovisuella medietjänster definieras i artikel 1 a  
  
 i AV-direktivet. Definitionen är detaljerad och innebär att audiovisuella  
  
 medietjänster utgörs av TV-sändningar, dvs. linjära audiovisuella  
  
 medietjänster, beställtjänster, dvs. icke-linjära audiovisuella  
  
 medietjänster, och/eller audiovisuella kommersiella meddelanden,  
  
 dvs. TV-reklam m.m.  
  
 AV-direktivet innehåller i artikel 1 också en rad andra nya  
  
 definitioner av centrala begrepp i direktivet. Det gäller t.ex. begreppen  
  
 redaktionellt ansvar, leverantör av medietjänster, programföretag  
  
 och produktplacering.  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT EGT nr L 332, 18/12/2007 s. 0027 - 0045  
  
 166 
  
 SOU 2008:116 AV-direktivet  
  
 Ursprungslandsprincipen  
  
 Genom AV-direktivet kommer ursprungslandsprincipen, som  
  
 enligt TV-direktivet tillämpats på TV-sändningar, att gälla samtliga  
  
 audiovisuella medietjänster. Den ansvariga medlemsstaten ska enligt  
  
 artikel 2.1 i AV-direktivet säkerställa att alla audiovisuella  
  
 medietjänster som sänds av leverantörer av medietjänster inom dess  
  
 jurisdiktion överensstämmer med de bestämmelser som gäller för  
  
 sändningar avsedda för allmänheten i den egna medlemsstaten.  
  
 I första hand bestäms, på samma sätt som nu, medlemsstaternas  
  
 jurisdiktion genom att man tillämpar vissa etableringskriterier. Om  
  
 inte dessa är tillämpliga, tillämpas vissa tekniska kriterier för att  
  
 bestämma medlemsstaternas jurisdiktion. I sista hand tillämpas  
  
 bestämmelserna i 43–48 i EG-fördraget.  
  
 AV-direktivet innebär att de tekniska kriterierna ändras något i  
  
 förhållande till TV-direktivet på så sätt att det är den medlemsstat  
  
 där satellitupplänken är belägen som har företräde framför den  
  
 medlemsstat till vilken satellitkapaciteten hör. Vidare har kriteriet  
  
 om frekvensupplåtelse utgått.  
  
 Fri vidaresändning  
  
 Enligt artikel 2a i AV-direktivet ska medlemsstaterna i likhet med  
  
 vad som gäller enligt TV-direktivet säkerställa fri mottagning och  
  
 får inte begränsa vidaresändning inom sina territorier av audiovisuella  
  
 medietjänster från andra medlemsstater av skäl som omfattas  
  
 av direktivet.  
  
 Från denna huvudregel finns vissa undantag. En medlemsstat  
  
 har sedan tidigare haft rätt att tillfälligt begränsa rätten till fri  
  
 mottagning och vidaresändning av en TV-sändning från en annan  
  
 medlemsstat under vissa särskilt angivna förutsättningar, bland  
  
 annat. om en annan medlemsstat uppenbarligen, allvarligt och grovt  
  
 överträder vissa bestämmelser i direktivet till skydd av underåriga  
  
 och allmän ordning. Denna bestämmelse återfinns i artikel 2a.2 i  
  
 AV-direktivet.  
  
 När det gäller beställtjänster får medlemsstaterna avvika från  
  
 principen om fri mottagning under vissa i artikel 2a.4 a i AVdirektivet  
  
 särskilt angivna förutsättningar. Åtgärden måste dock  
  
 vara nödvändig med hänsyn till den allmänna ordningen, skyddet  
  
 för folkhälsan, allmän säkerhet eller konsumentskydd.  
  
 167 
  
 AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Samarbete mellan medlemsstaterna  
  
 Genom AV-direktivet införs nya regler om formerna för samarbete  
  
 mellan medlemsstaterna. De kan tillämpas när en medlemsstat har  
  
 utnyttjat rätten att införa strängare eller mer detaljerade bestämmelser  
  
 beträffande TV-sändningar och den medlemsstaten bedömer  
  
 att ett programföretag under en annan medlemsstats jurisdiktion  
  
 tillhandahåller en TV-sändning som huvudsakligen är inriktad  
  
 på dess territorium. De nya reglerna finns i artikel 3.2–3.5.  
  
 I de aktuella fallen kan den berörda medlemsstaten kontakta den  
  
 medlemsstat som har jurisdiktion i syfte att nå en ömsesidigt  
  
 tillfredsställande lösning. Om medlemsstaterna inte kan uppnå ett  
  
 tillfredställande resultat, kan den medlemsstat som sändningen  
  
 riktas till vidta lämpliga åtgärder. Det kan dock bara ske om  
  
 medlemsstaten bedömer att programföretaget etablerat sig i den  
  
 andra medlemsstaten i syfte att kringgå de striktare bestämmelser  
  
 som skulle gälla om programföretaget var etablerat i det land dit  
  
 sändningarna riktas.  
  
 En medlemsstat får bara vidta åtgärder, om den har underrättat  
  
 kommissionen och den medlemsstat där det berörda programföretaget  
  
 är etablerat och kommissionen har bedömt att åtgärderna  
  
 är förenliga med gemenskapsrätten.  
  
 Självreglering  
  
 I artikel 3.7 i AV-direktivet finns en ny bestämmelse som ålägger  
  
 medlemsstaterna att främja system för sam- eller självreglering  
  
 inom de områden som samordnas genom direktivet och i den utsträckning  
  
 det är möjligt enligt respektive medlemsstats rättsordning.  
  
 Förhållandet till e-handelsdirektivet  
  
 Av artikel 3.8 i AV-direktivet framgår att e-handelsdirektivet gäller,  
  
 men att AV-direktivet har företräde vid en konflikt mellan båda  
  
 direktiven.  
  
 168 
  
 SOU 2008:116 AV-direktivet  
  
 Identifiering  
  
 I artikel 3a i AV-direktivet finns en ny bestämmelse om identifiering.  
  
 Enligt denna ska medlemsstaterna säkerställa att leverantörerna  
  
 av medietjänster sörjer för att mottagarna av tjänsterna hela  
  
 tiden har direkt tillgång till information om deras namn, geografiska  
  
 adress till etableringsstället, kontaktuppgifter och om de  
  
 behöriga kontroll- och övervakningsorgan som är aktuella.  
  
 Uppammande till hat på grund av ras m.m.  
  
 Bestämmelserna i artikel 22a i TV-direktivet som innebär att  
  
 medlemsstaterna på lämpligt sätt ska säkerställa att TV-sändningar  
  
 under deras jurisdiktion inte innehåller något som uppammar till  
  
 hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet utsträcks genom  
  
 AV-direktivet till att även omfatta beställtjänster. I AV-direktivet  
  
 återfinns bestämmelsen i artikel 3b.  
  
 Syn- och hörselskadade  
  
 En nyhet i AV-direktivet är att medlemsstaterna ska uppmuntra  
  
 medietjänstleverantörerna inom deras jurisdiktion att se till att  
  
 deras tjänster successivt görs tillgängliga för syn- och hörselskadade  
  
 personer. Regler om det ges i artikel 3c i AV-direktivet.  
  
 Biograffilmer  
  
 På samma sätt som nu gäller enligt artikel 7 i TV-direktivet föreskrivs  
  
 i artikel 3d i AV-direktivet att medlemsstaterna ska säkerställa  
  
 att leverantörer av medietjänster inom deras jurisdiktion inte  
  
 sänder biograffilmer utöver de perioder som det avtalats om med  
  
 rättighetsinnehavaren.  
  
 Audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 AV-direktivet innehåller i likhet med TV-direktivet minimiregler  
  
 när det gäller marknadsföring. Det överordnade begreppet i AVdirektivet  
  
 är audiovisuella kommersiella meddelanden och innefattar  
  
 169 
  
 AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 inte bara TV-reklam, utan även sponsring, teleshopping och  
  
 produktplacering.  
  
 Regler om de krav som ställs på sådana kommersiella meddelanden  
  
 ges i artikel 3e.1. De krav som ställs överensstämmer i  
  
 huvudsak med dem som gäller för TV-reklam enligt artiklarna 10,  
  
 12–16 i TV-direktivet. Vad som bland annat är nytt är att reglerna  
  
 nu görs tillämpliga på kommersiella meddelanden när det gäller  
  
 både linjära och icke-linjära audiovisuella medietjänster och en  
  
 uttrycklig regel om reklamidentifiering (artikel 3e.1a). En nyhet är  
  
 också att medlemsstaterna enligt artikel 3e.2 ska uppmuntra  
  
 leverantörer av medietjänster att ta fram uppförandekoder när det  
  
 gäller marknadsföring av ohälsosam mat och dryck i anslutning till  
  
 barnprogram.  
  
 Produktplacering  
  
 En nyhet i AV-direktivet är att man har infört uttryckliga regler  
  
 om produktplacering. Regler om produktplacering finns i artikel  
  
 3g. Enligt huvudregeln ska produktplacering vara förbjudet.  
  
 Medlemsstaterna får emellertid tillåta produktplacering i vissa  
  
 särskilt angivna fall och under vissa särskilt angivna förutsättningar.  
  
 Särskilda regler om beställtjänster  
  
 Artiklarna 3h och 3i är nya i AV-direktivet och innehåller särskilda  
  
 bestämmelser om beställtjänster. Artikel 3h innehåller bestämmelser  
  
 till skydd av minderåriga och motsvarar i huvudsak artikel 22.1 i  
  
 TV-direktivet. Beställtjänster får enligt artikel 3h inte innehålla  
  
 något som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska  
  
 utvecklingen hos minderåriga. Artikel 3i i AV-direktivet handlar  
  
 om främjande av europeiska produktioner.  
  
 Exklusiva rättigheter och korta nyhetsinslag i TV-sändningar  
  
 Varje medlemsstat får enligt artikel 3a i TV-direktivet vidta åtgärder  
  
 som står i överensstämmelse med gemenskapsrätten för att  
  
 se till att programföretag inom dess jurisdiktion inte exklusivt  
  
 sänder ut vissa evenemang på sådant sätt att betydande del av  
  
 befolkningen berövas möjligheten att följa dem genom direkt170 
  
 SOU 2008:116 AV-direktivet  
  
 sändning eller tidsförskjuten sändning i fri television. I AVdirektivet  
  
 har inte någon annan ändring gjorts än att bestämmelserna  
  
 återfinns i artikel 3j.  
  
 Vad som däremot är nytt i AV-direktivet är att varje programföretag  
  
 på rättvisa, rimliga och icke-diskriminerande villkor för  
  
 korta nyhetsinslag i TV-sändningar ska ha tillgång till evenemang  
  
 av stort allmänintresse som sänds med utnyttjande av exklusiva  
  
 rättigheter. Regler om det ges i artikel 3k i AV-direktivet.  
  
 Främjande av distribution och produktion av TV-program  
  
 Artiklarna 4 och 5 i AV-direktivet, som är oförändrade, innebär i  
  
 huvudsak en skyldighet för medlemsstaterna att se till att programföretagen  
  
 reserverar en viss del av sändningstiden eller programbudgeten  
  
 för europeiska produktioner  
  
 TV-reklam och teleshopping  
  
 Artikel 10 i AV-direktivet motsvarar i huvudsak samma artikel i  
  
 TV-direktivet. Enligt denna ska TV-reklam och teleshopping bland  
  
 annat vara lätta att känna igen och hållas klart åtskilda från andra  
  
 delar av programtjänsten med optiska, akustiska eller rumsliga  
  
 hjälpmedel. Enstaka reklaminslag och teleshoppinginslag får bara  
  
 förekomma undantagsvis, utom vid sändningar av sportevenemang.  
  
 När reklam infogas i programmen ska man beakta naturliga  
  
 avbrott i programmen och programmens längd och karaktär.  
  
 Reklamavbrott får vidare inte påverka programmens integritet eller  
  
 rättighetsinnehavarens rättigheter. Det framgår av artikel 11.1 i  
  
 AV-direktivet, som i huvudsak är oförändrad jämfört med vad som  
  
 gäller i dag.  
  
 Genom artikel 11.2 i AV-direktivet har reglerna om reklamavbrott  
  
 förenklats och liberaliserats. Enligt AV-direktivet gäller att  
  
 filmer producerade för TV (med undantag för TV-serier och  
  
 dokumentärer) biograffilmer och nyhetsprogram får avbrytas av  
  
 TV-reklam eller teleshoppinginslag en gång varje tablåbelagds  
  
 period på minst 30 minuter. Detsamma gäller barnprogram, under  
  
 förutsättning att programmets tablålagd längd överstiger 30  
  
 minuter. I likhet med vad som gäller nu får TV-reklam eller teleshopping  
  
 inte infogas i TV-sändningar av gudstjänster.  
  
 171 
  
 AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Enligt artikel 18 i AV-direktivet får TV-reklaminslagens eller  
  
 teleshoppingsinslagens längd inte överstiga 20 procent inom en  
  
 given klocktimme. Därvid räknas inte programföretagets meddelanden  
  
 som rör dess egna program, sponsormeddelanden och  
  
 produktplaceringar.  
  
 I artikel 18a i AV-direktivet finns regler om teleshoppingblock.  
  
 Sådana ska tydligt identifieras som sådana och ha en sammanlagd  
  
 varaktighet om minst 15 minuter.  
  
 Skydd av minderåriga vid TV-sändningar  
  
 Artikel 22 i TV-direktivet är oförändrad i AV-direktivet. Artikeln  
  
 innehåller regler till skydd för minderåriga. Medlemsstaterna ska se  
  
 till att TV-sändningar inte innehåller program som bedöms allvarligt  
  
 kunna skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen  
  
 hos minderåriga. Detta gäller även andra program som kan  
  
 bedömas skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen  
  
 hos minderåriga, utom då det kan anses säkert, genom val av tid för  
  
 sändningen eller genom tekniska åtgärder, att de minderåriga inom  
  
 sändningsområdet normalt inte hör eller ser sådana sändningar.  
  
 När sådana program sänds ska de föregås av en akustisk varningssignal  
  
 eller markeras med en visuell symbol hela tiden.  
  
 Rätten till genmäle i TV-sändningar  
  
 Artikel 23 i AV-direktivet innehåller regler om rätt till genmäle i  
  
 TV-sändningar, Bestämmelsen har inte ändrats genom AVdirektivet.  
  
 Samarbete mellan regleringsorgan i medlemsstaterna  
  
 I artikel 23b i AV-direktivet finns en ny bestämmelse om samarbete  
  
 mellan medlemsstaternas regleringsorgan. Med regleringsorgan  
  
 bör förstås tillsynsmyndigheter. Enligt artikeln är medlemsstaterna  
  
 skyldiga att vidta lämpliga åtgärder för att förse varandra  
  
 och kommissionen med den information som är nödvändig för att  
  
 tillämpa direktivet.  
  
 172 
  
 5 Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 5.1 Inledning  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens direktiv fastställdes ursprungligen  
  
 genom beslut vid regeringssammanträde den 8 juni 2000 (dir.  
  
 2000:43). Därefter meddelades tilläggsdirektiv den 1 februari 2001  
  
 (dir. 2001:11), den 13 mars 2003 (dir. 2003:30), den 21 augusti  
  
 2003 (dir. 2003:100), den 9 oktober 2003 (dir. 2003:121), den  
  
 13 maj 2004 (dir. 2004:69), den 30 september 2004 (dir. 2004:131)  
  
 och den 24 november 2005 (dir 2005:132). Enligt Dir. 2003:30 fick  
  
 utredningen – utöver de särskilt angivna frågorna – även föreslå  
  
 andra ändringar med hänsyn till utvecklingen i Sverige eller internationellt,  
  
 särskilt inom Europeiska unionen. Uppdraget omfattade  
  
 dock inte förslag till grundlagsändringar. Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 överlämnade följande betänkanden:  
  
  Skydd av barn mot olämpligt programinnehåll i TV (SOU  
  
 2001:84)  
  
  Reklamtid i TV (SOU 2003:62)  
  
  Must carry (SOU 2003:109)  
  
  Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39)  
  
  Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken  
  
 (SOU 2005:62)  
  
  Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TVrättsliga  
  
 frågor (SOU 2006:51)  
  
 Betänkandena har remissbehandlats.  
  
 Vi ska enligt våra direktiv behandla de förslag som Radio- och  
  
 TV-lagsutredningen lämnade i de två sista betänkandena, Anpassning  
  
 av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU  
  
 2005:62) och Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och  
  
 TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51). Vi ska analysera förslagen och  
  
 de synpunkter som kommit fram vid remissbehandlingen av  
  
 173 
  
 Radio- och TV-lagsutredningen SOU 2008:116  
  
 betänkandena liksom den nuvarande lagstiftningen utifrån målsättningen  
  
 att förenkla regelverket för radio- och TV-företagen.  
  
 Reglerna i AV-direktivet ska utgöra en utgångspunkt för analysen.  
  
 5.2 Anpassning av radio- och TV-lagen till den  
  
 digitala tekniken (SOU 2005:62)  
  
 I delbetänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till den  
  
 digitala tekniken (SOU 2005:62) behandlade Radio- och TVlagsutredningen  
  
 frågor som rör vissa interaktiva rundradiotjänster,  
  
 program som sänds på uppdrag av andra, placering av sponsringsmeddelanden 
  
 , förekomsten av elektroniska företagsskyltar i sportsändningar  
  
 i TV samt frågan om ökad konkurrens i kabel-TV-nät.  
  
 Dessutom analyserade utredningen konsekvenserna av ett svenskt  
  
 tillträde till Europarådets konvention om gränsöverskridande television  
  
 (TV-konventionen) i fråga om konventionens annonsbestämmelser.  
  
 Vissa annonsfrågor  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att det skulle vara möjligt  
  
 att sända program på uppdrag av någon annan utan att dessa räknas  
  
 in i den högsta tillåtna sändningstiden för annonser och att  
  
 bestämmelserna som avser placering av sponsringsmeddelanden  
  
 förtydligas. Utredningen föreslog också att bruket av elektroniska  
  
 företagsskyltar i TV-sändningar av internationella idrottsevenemang  
  
 skulle tillåtas. Utredningen lämnade förslag i fråga om reklam  
  
 på delad skärm och virtuell annonsering.  
  
 Interaktiva tjänster i radio och TV  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen övervägde behovet av särskilda  
  
 regler för elektroniska programguider och andra interaktiva tjänster.  
  
 Utredningen ansåg att det var påkallat att införa regler om tillståndsplikt  
  
 för den som vill tillhandahålla tilläggstjänster i marknätet.  
  
 Utredningen föreslog vidare att samma regler ska gälla för  
  
 innehållet i samtliga tilläggstjänster som sänds ut till alla. Användningen  
  
 av interaktiva ikoner i TV-sändningar behandlades också.  
  
 174 
  
 SOU 2008:116 Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen prövade om det var lämpligt och  
  
 möjligt att genom lagstiftning skapa förutsättningar för konkurrens  
  
 mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-näten.  
  
 Frågan hade tidigare behandlats av andra utredningar i olika  
  
 sammanhang, bland annat av en särskild utredare i promemorian  
  
 Abonnentinflytande i kabel-TV-nät (Ds 2001:52). Utredningen  
  
 övervägde behovet av förändringar inom tre olika delområden:  
  
 lagstiftning om tillträde till kabel-TV-näten för programföretag  
  
 eller andra operatörer, inflytande för abonnenterna över programutbudet  
  
 och inflytande för abonnenterna över hur programutbudet  
  
 paketeras.  
  
 5.3 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio och  
  
 TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51)  
  
 I slutbetänkandet Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio och  
  
 TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) behandlas de delar av utredningens  
  
 uppdrag som rör upprepade överträdelser av innehållsvillkor,  
  
 tillämpligheten av tillståndsvillkor på vissa sändningar,  
  
 myndighetsmeddelanden, lokal icke-kommersiell TV och TVprogrammens  
  
 tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Dessutom analyserades konsekvenserna av ett svenskt tillträde  
  
 till TV-konventionen. Utredningen redovisade också frågor  
  
 som rör mobil-TV och om registrerade trossamfunds möjlighet att  
  
 få tillstånd att sända närradio.  
  
 Vissa villkorsfrågor  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen övervägde behovet av mer  
  
 kraftfulla åtgärder om ett programföretag vid upprepade tillfällen  
  
 och på liknande sätt bryter mot villkor för innehållet i sändningarna.  
  
 Utredningen föreslog att Justitiekanslern skulle ges rätt att  
  
 ingripa med vitesförelägganden mot programföretag som vid upprepade  
  
 tillfällen och på likartat sätt överträtt förbudet mot att sända  
  
 program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär  
  
 eller pornografiska bilder på tider och sätt som avses i nuvarande  
  
 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen. Utredningen föreslog vidare att  
  
 175 
  
 Radio- och TV-lagsutredningen SOU 2008:116  
  
 villkoren vid sändning i marknätet om att utöva sändningsrätten  
  
 sakligt, respektera den enskildes privatliv och att inte diskriminera  
  
 annonsörer, skulle omvandlas till generella lagregler som gäller alla  
  
 sändningar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen övervägde behovet av att samma  
  
 regler kan tillämpas på samtliga TV-sändningar från ett företag,  
  
 oberoende av om sändningarna sker på ett sätt som kräver tillstånd  
  
 eller på något annat sätt. Slutligen skulle utredningen pröva frågan  
  
 om det, mot bakgrund mot Sveriges medlemskap i EU, borde göras  
  
 några ändringar i bestämmelserna om skyldighet att på begäran av  
  
 en myndighet sända meddelanden av vikt för allmänheten.  
  
 Mobil-TV  
  
 Utvecklingen av olika former av TV-sändningar till mobila mottagningsenheter  
  
 (mobil-TV) behandlades av Radio- och TV-lagsutredningen.  
  
 Utredningen såg ett påtagligt behov av en översyn av  
  
 regleringen av mobil-TV och valde därför självmant att ta upp  
  
 frågan till behandling. Utredningen föreslog att mobil-TV- sändningar  
  
 via mobiltelefonnäten i princip skulle undantas från tillståndsplikt  
  
 enligt radio- och TV-lagen. Utredningen lämnade också  
  
 andra förslag i syfte att anpassa regelverket till mobil-TV:s särskilda  
  
 förutsättningar.  
  
 TV-programmens tillgänglighet för personer med  
  
 funktionsnedsättning  
  
 Utredningen övervägde behovet av lagändringar för att förbättra  
  
 tillgängligheten till TV-program för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Utredningen föreslog skärpt lagstiftning för att öka  
  
 tillgängligheten. Enligt utredningens förslag skulle alla som sänder  
  
 TV, oavsett sändningsteknik, se till att de program som de sänder  
  
 görs tillgängliga för personer med funktionsnedsättning på det sätt  
  
 och i den omfattning som regeringen eller en myndighet föreskriver.  
  
 Om ett programföretag försummade sin skyldighet att se till att  
  
 programmen blev tillgängliga, föreslog utredningen bland annat att  
  
 det skulle vara möjligt att återkalla sändningstillståndet eller  
  
 utfärda vitesförelägganden.  
  
 176 
  
 SOU 2008:116 Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 Lokal icke-kommersiell TV  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen analyserade hur de lokala ickekommersiella  
  
 TV-sändningarna påverkades av digitaliseringen och  
  
 om förutsättningarna för lokal icke-kommersiell TV kunde förbättras  
  
 genom lagstiftning. Utredningen lämnade förslag till ändringar  
  
 i nätinnehavarnas skyldighet att tillhandahålla utrymme i  
  
 kabelnäten. Utredningen föreslog också att benämningen lokalt  
  
 kabelsändarföretag skulle ersättas med lokal-kabel-TV-förening.  
  
 Tillstånd att sända närradio  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade också frågan om det  
  
 finns skäl att i lagtexten särbehandla Svenska kyrkan jämfört med  
  
 andra trossamfund när det gäller tillstånd att sända närradio.  
  
 Utredningen föreslog att 4 kap. 4 § radio- och TV-lagen skulle  
  
 ändras så att det blir möjligt ge tillstånd att sända närradio till  
  
 samtliga registrerade trossamfund och registrerade delar av  
  
 trossamfund.  
  
 TV-konventionen  
  
 I delbetänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till den  
  
 digitala tekniken (SOU 2005:62) hade utredningen, när den  
  
 behandlade vissa annonsfrågor, analyserat konsekvenserna av ett  
  
 svenskt tillträde till konventionens annonsbestämmelser och lagt  
  
 fram de förslag till ändringar i radio- och TV-lagens annonsbestämmelser  
  
 som behövs för att ratificera konventionen. I  
  
 slutbetänkandet behandlade utredningen vilka konsekvenser ett  
  
 tillträde till konventionens övriga bestämmelser skulle få och lade  
  
 fram förslag till de lagändringar som den ansåg skulle behövas på  
  
 dessa områden för att konventionen skulle kunna ratificeras.  
  
 177 
  
 6 Genomförande av AV-direktivet  
  
 6.1 Utgångspunkter  
  
 6.1.1 Uppdraget  
  
 När vi ska föreslå hur AV-direktivet ska genomföras i svensk rätt  
  
 måste det ske från flera olika utgångspunkter. Den första och  
  
 självklara utgångspunkten är direktivet självt och dess karaktär av  
  
 minimidirektiv samt EG-rätten i övrigt. En nödvändig ram och  
  
 utgångspunkt är också de regler som finns i yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 I övrigt gäller de utgångspunkter som anges i utredningsdirektiven  
  
 och som gäller utredningens uppdrag i dess helhet,  
  
 nämligen att förenkla regelverket, att modernisera detsamma med  
  
 hänsyn till medieutvecklingen och att förbättra den nuvarande  
  
 lagens struktur och överskådlighet. Det sistnämnda återkommer vi  
  
 till i anslutning till vårt författningsförslag.  
  
 Allmänt om genomförande av direktiv  
  
 Ett EG-direktiv är enligt artikel 249 i EG-fördraget bindande för  
  
 medlemsstaterna med avseende på det resultat som ska uppnås med  
  
 direktivet. Men det överlåter åt medlemsstaterna att bestämma  
  
 form och tillvägagångssätt för genomförandet. Medlemsstaterna är  
  
 således inte bundna av direktivets terminologi eller systematik, om  
  
 det avsedda resultatet ändå kan uppnås på något annat sätt. Ett  
  
 direktiv kan därför införlivas i respektive medlemsstats rättsordning  
  
 genom en lagstiftningsteknik som är välkänd och ändamålsenlig  
  
 för den medlemsstat som är berörd.  
  
 Det handlar således om att i nationell rätt lägga fast en rättslig  
  
 ram för rättsläget som garanterar att direktivet tillämpas fullt ut på  
  
 ett klart och precist sätt. Enskilda ska också ha möjlighet att identi179 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 fiera sina rättigheter och skyldigheter enligt direktivet och kunna  
  
 göra dessa rättigheter gällande vid domstol.  
  
 AV-direktivets karaktär av minimidirektiv innebär att direktivet  
  
 lägger fast en lägsta nivå som medlemsstaterna ska uppfylla och att  
  
 medlemsstaterna har frihet att föreslå mer långtgående eller  
  
 strängare regler på de områden som regleras av direktivet. Det  
  
 gäller emellertid bara under förutsättning att det överensstämmer  
  
 med EG-rätten i övrigt, dvs. EG-fördraget och andra EG-direktiv  
  
 eller förordningar som kan ha företräde framför AV-direktivet,  
  
 t.ex. direktivet om otillbörliga affärsmetoder  
  
 Förenkling av regelverket  
  
 En viktig utgångspunkt för utredningens arbete är att – i enlighet  
  
 med våra direktiv – förenkla regelverket. Bakgrunden är regeringens  
  
 strävanden att skapa bättre villkor för företagen och därmed  
  
 i förlängningen fler arbetstillfällen. Regeringen har också vid  
  
 flera tillfällen betonat att en förenkling av regelverket för radio och  
  
 TV-företagen är en prioriterad uppgift.  
  
 Vi tolkar uppdraget i denna del så att däri också ingår att så  
  
 långt som möjligt undanröja de hinder som kan finnas för företagens  
  
 möjligheter att konkurrera på den svenska marknaden. En  
  
 viktig utgångspunkt i det sammanhanget är vad som under utredningsarbetet  
  
 har kommit fram när det gäller företagens syn på de  
  
 hinder som de anser att den nuvarande lagstiftningen eller dess  
  
 tillämpning för med sig.  
  
 Av utredningsdirektiven framgår samtidigt att hänsyn ska tas till  
  
 de minimiregler som finns, upphovsmännens rättigheter och behovet  
  
 av att skydda barn och unga från vissa former av reklam.  
  
 Modernisering med hänsyn till medieutvecklingen  
  
 Den tekniska utvecklingen har lett och leder till att skillnaden  
  
 mellan olika elektroniskt distribuerade tjänster minskar. AV-direktivet  
  
 har ett vidare tillämpningsområde i förhållande till både TVdirektivet  
  
 och den svenska lagstiftningen när det gäller massmedietjänster  
  
 som består av rörliga bilder med eller utan ljud.  
  
 En viktig utgångspunkt för vårt arbete är att åstadkomma en så  
  
 teknikneutral lagstiftning som möjligt. Samtidigt måste lagstift180 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 ningen anpassas till den tekniska utvecklingen och de möjligheter  
  
 som finns att sända TV på olika sätt och tittarnas möjligheter att  
  
 välja eller välja bort program, t.ex. reklam.  
  
 6.1.2 Olika sätt att distribuera TV  
  
 TV och TV-liknande tjänster kan distribueras på olika sätt. Det  
  
 gäller TV-sändningar i vanlig bemärkelse, men också interaktiva  
  
 tjänster och programanknutna tilläggstjänster.  
  
 TV-sändningar  
  
 Digitaliseringen av sändningstekniken innebär att TV-sändningar  
  
 kan distribueras på andra sätt och till andra mottagare än vad som  
  
 var möjligt tidigare. TV-sändningar distribueras i dag förutom i de  
  
 traditionella distributionsformerna, markbundna sändarnät, via  
  
 satellit och i kabel-TV-nät, även via bredband, s.k. IP-TV, och som  
  
 mobil-TV. TV-program görs också i stor omfattning tillgängliga via  
  
 Internet.  
  
 IP-TV  
  
 IP-TV är en relativt ny distributionsform för digital-TV som är på  
  
 stark frammarsch. Sändningarna sker i bredbandsnät med IPteknik,  
  
 en teknik som används för överföring av information på  
  
 Internet. IP-TV distribueras dock inte via Internet utan i logiskt  
  
 avskilda nät. Eftersom såväl IP-TV-näten som överföringstekniken  
  
 är anpassade för tvåvägskommunikation och infrastrukturen har  
  
 stor kapacitet finns stora möjligheter att erbjuda interaktiva  
  
 tjänster i IP-TV-sändningar.  
  
 Mobil-TV  
  
 Mobil-TV innebär en möjlighet att titta på TV med små bärbara  
  
 mottagare. I dagsläget utnyttjas framför allt mobiltelefoner som  
  
 mottagare och distributionen av programmen sker över mobiltelenäten.  
  
 Varje användare kopplar upp sig via sin mobiltelefon till  
  
 en server i mobilnätet som sänder ut en individuell dataström  
  
 181 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 (unicast) mellan användaren och servern. Användaren kan då titta  
  
 på TV-tjänster. Åtskilliga mobiltelefonoperatörer i Sverige erbjuder  
  
 i dag TV-tjänster. För att möjliggöra broadcastteknik (sändning av  
  
 information från en till många samtidiga mottagare) i de befintliga  
  
 mobilnäten har en ny teknik kallad MBMS (Mobile Broadcast  
  
 Multicast Service) tagits fram.  
  
 Direktsänd mobil-TV kan också distribueras via broadcastteknik  
  
 till mobiltelefoner genom att använda radio- och TVbaserade  
  
 nätverk. Flera nya tekniker har utvecklats för att kunna  
  
 sända direktsänd mobil-TV till en masspublik via traditionella  
  
 broadcastsystem. Vi redogör för en del av dessa tekniker i avsnitt  
  
 15.  
  
 Webb-TV  
  
 TV-program kan även göras tillgängliga via Internet (webb-TV).  
  
 Webbsändningar skiljer sig från rundradiosändningar genom att  
  
 sändningen inte går ut till alla utan bara till dem som har begärt  
  
 överföring av det aktuella programmet. För att kunna ta del av en  
  
 sändning måste den mottagande gå till en webbsida och där aktivera  
  
 en länk till programmet.  
  
 Interaktiva sändningar  
  
 I radio- och TV-sammanhang innebär interaktivitet enkelt uttryckt  
  
 att lyssnaren eller tittaren själv kan påverka det som sänds och när  
  
 och hur länge han eller hon vill ta del av det. Genom att vara aktiv  
  
 kan den mottagande i viss utsträckning själv välja vad han eller hon  
  
 vill ta del av. Redan i analogt sända program är en viss interaktivitet  
  
 möjlig på så sätt att tittarna genom att ringa, skriva eller skicka sms  
  
 eller e-post bland annat kan rösta i tävlingar eller ställa frågor.  
  
 Vid digitala radio- och TV-sändningar finns möjlighet att  
  
 kommunicera med programföretaget på ett enklare och mer direkt  
  
 sätt och därigenom i mycket större utsträckning påverka innehållet  
  
 i det som sänds och även tidpunkten för när det sänds. I tidigare  
  
 lagstiftningsärenden har skillnad gjorts mellan å ena sidan lokal  
  
 eller skenbar interaktivitet och å andra sidan central eller verklig  
  
 interaktivitet (SOU 2001:28 s. 164 och SOU 2005:62 s. 160 f.).  
  
 182 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Lokal interaktivitet  
  
 Vid lokal interaktivitet sänds informationen ut kontinuerligt och  
  
 sparas i TV-mottagarens minne. Med hjälp av fjärrkontrollen eller  
  
 knappar på mottagaren kan den mottagande söka i den lagrade  
  
 informationen och välja vad han eller hon vill se. Denna typ av  
  
 interaktivitet är skenbar, eftersom den inte innebär att tittaren  
  
 kommunicerar med den som sänder. Den information som sänds ut  
  
 och som lagras i TV-mottagaren är allmän och sänds ut till alla som  
  
 kan ta emot den. Exempel på detta är sökbar text-TV och  
  
 elektronisk programguide (EPG). EPG är en programtablå på TVskärmen  
  
 med översikt över pågående och kommande program som  
  
 informerar om och ger tittaren möjlighet att söka efter TVprogram.  
  
 Central interaktivitet  
  
 För verklig interaktivitet krävs att det finns en returkanal från  
  
 konsumentens mottagare tillbaka till den som sänder. Returkanalen  
  
 kan finnas i kabel-TV-nätet eller bredbandsnätet om sådant finns,  
  
 eller i tele- eller mobiltelenätet. TV-tittaren kan kommunicera  
  
 direkt med TV-kanalen eller sin operatör via returkanalen.  
  
 När en returkanal finns är det möjligt att erbjuda en uppsjö av  
  
 olika centralt interaktiva tjänster som komplement till TVprogrammen 
  
 . Exempel på sådana är interaktiva spel, interaktiva  
  
 programformat, interaktiv annonsering, tävlingar och omröstningar,  
  
 interaktiva informationstjänster (t.ex. om nyheter, börsinformation,  
  
 väder), elektroniska handelstjänster (t.ex. beställa  
  
 varor, resor eller andra tjänster) och pay-per-view- eller video-ondemand-tjänster  
  
 (möjlighet att beställa film, musik, sportsändningar  
  
 och annat genom att trycka på fjärrkontrollen).  
  
 De interaktiva tjänsterna kan delas in i dels sådana som är helt  
  
 fristående från programmen, s.k. stand-alone-tjänster, dels programanknutna  
  
 tjänster. De flesta av de tjänster som exemplifierats  
  
 ovan är fristående tjänster och är normalt tillgängliga via EPG:n  
  
 eller en särskild portal, ett torg eller en katalog.  
  
 183 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Programanknutna tilläggstjänster  
  
 Programanknutna tjänster kan vara helt beroende av att samexistera  
  
 med ett program. Detta gäller t.ex. för programtextning och särskilda  
  
 anpassningar för personer med funktionsnedsättning, såsom  
  
 syntetiskt tal. Till de programanknutna tjänsterna hör dock även  
  
 tjänster som ger tittaren möjlighet att interagera med utgångspunkt  
  
 från programmen och på så sätt få tillgång till ytterligare information  
  
 om något som behandlas i ett program.  
  
 En sådan tjänst kan ge tittaren en möjlighet att med fjärrkontrollens  
  
 hjälp klicka på olika ikoner i TV-bilden och på så sätt ta  
  
 del av extra information i form av exempelvis matrecept i anslutning  
  
 till matlagningsprogram, byggbeskrivningar i gör-det-självprogram  
  
 eller fördjupad information i samband med dokumentärer.  
  
 Även reklaminnehåll kan på detta sätt länkas till det redaktionella  
  
 innehållet, eller till annonser som visas mellan programmen eller  
  
 med delad skärm (interaktiv annonsering). Tittaren kan också erbjudas  
  
 möjlighet att själv välja mellan olika kameravinklar och att se  
  
 mer än en bild samtidigt på skärmen.  
  
 Uppdelningen i fristående respektive programanknutna programtjänster  
  
 är inte helt strikt. En fristående tjänst, t.ex. en resebokningstjänst  
  
 kan vara tillgänglig såväl via EPG:n eller en handelsportal  
  
 som kan länkas direkt från ett reseprogram. Omvänt kan  
  
 sådana fördjupningar som kan erbjudas i anslutning till program  
  
 också vara tillgängliga från EPG:n som extra information om ett  
  
 kommande eller pågående program eller på något annat sätt.  
  
 6.2 Audiovisuella medietjänster  
  
 6.2.1 AV- direktivet  
  
 Genom AV-direktivet har TV-direktivet inte bara bytt titel utan  
  
 även utvidgats till att omfatta andra audiovisuella medietjänster än  
  
 TV-sändningar (linjära audiovisuella medietjänster), nämligen också  
  
 beställtjänster (icke-linjära audiovisuella medietjänster). I likhet  
  
 med i dag gäller direktivet också för audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden.  
  
 Audiovisuella medietjänster är utförligt både förklarade och  
  
 motiverade i ingressen till direktivet (skälen 16–25) och definierade  
  
 i artikel 1 i direktivet.  
  
 184 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Tillämpningsområdet ska enligt skäl 16 i ingressen vara  
  
 begränsat till tjänster i enlighet med definitionen av detta begrepp i  
  
 EG-fördraget (artikel 50). Det innebär att det omfattar alla typer av  
  
 ekonomisk verksamhet. Dit hör även public service-företagens  
  
 verksamhet, men inte verksamheter som primärt har icke-ekonomiska  
  
 syften och som inte konkurrerar med TV-sändningar, såsom  
  
 privata webbplatser och tjänster som innebär tillhandahållande eller  
  
 distribution av audiovisuellt innehåll som framställs av privata  
  
 användare i syfte att delas och utbytas inom intressegrupper.  
  
 Gemensamt för de tjänster som omfattas av direktivet är att de  
  
 bara omfattar sådana tjänster som är massmedier. I skäl 16 i ingressen  
  
 anges i denna del att det bör vara fråga om sådana tjänster som  
  
 är avsedda att tas emot av och kan tänkas ha en betydande  
  
 påverkan på en betydande del av allmänheten.  
  
 Det ska också enligt skäl 18 i ingressen vara fråga om massmedier  
  
 i deras informativa, underhållande och utbildande funktion  
  
 för allmänheten. Det utesluter således all privat korrespondens och  
  
 sådana tjänster vars huvudsakliga syfte inte är att tillhandahålla  
  
 program.  
  
 För att avgränsa direktivets tillämpningsområde mot de tjänster  
  
 som inte är massmedier anges dels att det som tillhandahålls ska  
  
 vara ett program, dvs. rörliga bilder med eller utan ljud (definieras i  
  
 artikel 1 b), dels att tjänsten härrör och faller under det  
  
 redaktionella ansvaret (definieras i artikel 1 c) hos en leverantör av  
  
 medietjänster (definieras i artikel 1 d) vars huvudsakliga syfte med  
  
 tillhandahållandet är att informera, underhålla eller utbilda allmänheten.  
  
 Det ställs således krav både på innehållet och på den som  
  
 står för programmet för att det ska vara fråga om en audiovisuell  
  
 medietjänst.  
  
 Artikel 1 i direktivet innehåller definitioner av en mängd begrepp  
  
 som används i direktivet.  
  
 I artikel 1 a definieras begreppet audiovisuell medietjänst (i  
  
 fortsättningen AV-tjänst). Definitionen är lång och rymmer som  
  
 nyss har sagts en rad rekvisit som ska vara uppfyllda för att det ska  
  
 vara fråga om en audiovisuell medietjänst. Sålunda ska det vara  
  
 fråga om  
  
 a) en tjänst enligt definitionen i artiklarna 49 och 50 i fördraget,  
  
 b) tjänsten ska falla under det redaktionella ansvaret hos en  
  
 leverantör av medietjänster,  
  
 185 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 c) det huvudsakliga syftet med tjänsten ska vara att tillhandahålla  
  
 program för att informera, underhålla eller utbilda allmänheten,  
  
 och  
  
 d) programmen ska tillhandahållas via elektroniska kommunikationsnät.  
  
 I artikeln konstateras att sådana audiovisuella medietjänster som  
  
 avses utgörs av antingen  
  
 a) TV-sändningar enligt den definition som ges i artikel 1 e, eller  
  
 b) audiovisuella medietjänster på begäran enligt den definition som  
  
 ges i artikel 1 g och/eller  
  
 c) audiovisuella kommersiella meddelanden (begreppet definieras i  
  
 artikel 1 h).  
  
 TV-sändningar (linjära audiovisuella medietjänster)  
  
 AV-direktivet innehåller i artikel 1 e en ny definition av begreppet  
  
 TV-sändning. Av direktivet framgår emellertid inte att den nya  
  
 definitionen innebär någon ändring i sak av begreppets innebörd i  
  
 förhållande till vad som nu gäller. Den nya definitionen kan antas  
  
 huvudsakligen vara motiverad av att särskilja TV-sändningar från  
  
 beställtjänster.  
  
 En TV-sändning (dvs. en linjär AV-tjänst) definieras som en  
  
 AV-tjänst som tillhandahålls av en leverantör av medietjänster för  
  
 samtidigt TV-tittande enligt en programtablå.  
  
 Det som är av särskild betydelse för att skilja TV-sändningar  
  
 från andra sändningar är att programmen sänds för samtidigt TVtittande  
  
 enligt en programtablå. Av skäl 24 i ingressen framgår att  
  
 begreppet samtidigt tittande även bör innefatta nästan samtidigt  
  
 tittande på grund av den tidsförskjutning som kan uppstå mellan  
  
 sändning och mottagande av tekniska skäl. Begreppet programtablå  
  
 är inte definierat. Det får ändå framstå som klart vad det är fråga  
  
 om, nämligen ett i förväg fastställt tidsschema när TV-programmen  
  
 sänds.  
  
 Beställtjänster (icke-linjära audiovisuella medietjänster)  
  
 AV-direktivet använder sig av – som det förefaller – två begrepp för  
  
 samma företeelse nämligen dels AV-tjänster på begäran, dels  
  
 186 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 beställtjänster. Någon skillnad när det gäller innebörden finns inte,  
  
 eftersom man i artikel 1 a första strecksatsen sista meningen i fråga  
  
 om AV-tjänster på begäran hänvisar till definitionen av begreppet  
  
 beställtjänst i artikel 1 g. Det framgår också av andra språkversioner  
  
 av direktivet. Det rör sig alltså om icke-linjära AV-tjänster.  
  
 Begreppet beställtjänst definieras i artikel 1 g som en AV-tjänst  
  
 som tillhandahålls av en leverantör av medietjänster för att ge möjlighet  
  
 att se program vid en tidpunkt som användaren väljer och på  
  
 dennes begäran utifrån en katalog av program som valts ut av  
  
 leverantören av medietjänster.  
  
 Beställtjänster skiljer sig således från TV-sändningar på det viset  
  
 att programmen ska kunna ses på en tidpunkt som användaren  
  
 bestämmer och på dennes begäran och inte, som i fråga om TVsändningar,  
  
 för samtidigt TV-tittande. Dessutom ska den som  
  
 begär att få se ett program kunna välja programmet från en katalog  
  
 av program som i sin tur har valts ut av tjänsteleverantören.  
  
 Audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 Enligt artikel 1 a omfattar AV-tjänster – vid sidan av TV-sändningar  
  
 och beställtjänster – också audiovisuella kommersiella meddelanden.  
  
 Även detta begrepp definieras i artikel 1 h.  
  
 Audiovisuella kommersiella meddelanden omfattar det som  
  
 normalt är förknippat med marknadsföring i TV, dvs. TV-reklam,  
  
 sponsring, teleshopping och produktplacering. Sistnämnda fyra  
  
 begrepp definieras också i artikel 1 i och k–m i direktivet.  
  
 Audiovisuella kommersiella meddelanden definieras som bilder  
  
 med eller utan ljud utformade i syfte att direkt eller indirekt  
  
 marknadsföra varor eller tjänster som tillhandahålls av en fysisk  
  
 eller juridisk person som bedriver ekonomisk verksamhet, dvs. en  
  
 näringsidkare, eller att främja dennes (näringsidkarens) anseende.  
  
 Till det kommer att bilderna ska ingå i eller åtfölja ett program mot  
  
 betalning eller liknande ersättning eller i form av egenreklam. Som  
  
 exempel på olika former av audiovisuella meddelanden nämns i  
  
 direktivets definition TV-reklam, sponsring, teleshopping och  
  
 produktplacering.  
  
 Enligt skäl 26 i ingressen till AV-direktivet är syftet att i  
  
 direktivet införa en bredare definition av begreppet audiovisuell  
  
 marknadskommunikation utöver TV-reklam och teleshopping. Där  
  
 187 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 sägs emellertid att begreppet inte bör omfatta samhällsinformation  
  
 och välgörenhetsinslag som sänds utan avgift.  
  
 Sammanfattningsvis får begreppet audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden tolkas så att det är fråga om dels bilder som mot  
  
 betalning eller liknande ersättning ingår i eller sänds i anslutning till  
  
 program och som syftar till att marknadsföra en näringsidkares  
  
 varor eller tjänster eller att främja näringsidkarens anseende, dels  
  
 egenreklam.  
  
 Avgränsningen av innebörden av begreppet har betydelse för  
  
 genomförandet av direktivets bestämmelser när det bland annat  
  
 gäller reklamtid m.m. Till dessa frågor återkommer vi senare i  
  
 betänkandet (avsnitt 7).  
  
 6.2.2 Svensk rätt  
  
 Radio- och TV-lagen  
  
 Radio- och TV-lagen gäller för sändningar av ljudradio- och TVprogram  
  
 som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot  
  
 med tekniska hjälpmedel. En tolkning av vad som innefattas i  
  
 radio- och TV-lagens begrepp ljudradio- och TV-program bör  
  
 enligt förarbetena till radio- och TV-lagen bestämmas utifrån det  
  
 allmänna språkbruket och det behov som kan finnas av att reglera  
  
 denna typ av verksamhet (prop. 1995/96:160 s. 65). I motiven  
  
 anges vidare att det inte bör fästas någon särskild vikt vid vilken  
  
 teknik som utnyttjas, utan lagens tillämpningsområde bör vara  
  
 oförändrat även om det sker tekniska förändringar i framtiden.  
  
 Med radio och television torde, enligt vad regeringen uttalade i  
  
 förarbetena, i det allmänna språkbruket förstås sändningar som ett  
  
 obestämt antal personer samtidigt kan ta emot i en ljudradiomottagare  
  
 respektive televisionsmottagare (prop. 1995/96:160 s. 63).  
  
 Ljudradio- och TV-sändningar  
  
 Förarbetena till radio- och TV-lagen ger således uttryck för tanken  
  
 att dess tillämpningsområde inte ska vara statiskt och att det på ett  
  
 dynamiskt sätt bör följa teknikutvecklingen. Enbart den omständigheten  
  
 att TV- eller radiosändningen tas emot i en annan  
  
 apparat än den traditionella TV- eller radioapparaten innebär därför  
  
 inte att en sändning som i övrigt uppfyller kraven för att omfattas  
  
 188 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 av lagen inte utgör ett ljudradio- eller TV-program. Program som  
  
 tas emot i en dator, mobiltelefon e.d. omfattas således av lagen, om  
  
 övriga förutsättningar är uppfyllda.  
  
 En förutsättning för att en sändning av ljudradio- och TVprogram  
  
 ska omfattas av radio- och TV-lagen är vidare att det är  
  
 fråga om en sändning som är riktad till allmänheten. Så är fallet  
  
 bara om sändningen samtidigt och utan särskild begäran är  
  
 tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den. Begreppet  
  
 allmänheten bör enligt förarbetena förstås i enlighet med normalt  
  
 språkbruk och i enlighet med den innebörd det har i de  
  
 radiorättsliga författningarna och i yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 (prop. 1995/96:160 s. 64).  
  
 I förarbetena till yttrandefrihetsgrundlagen anges att i rekvisitet  
  
 riktad till allmänheten i 1 kap 6 § yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 ligger att sändningen måste startas av avsändaren, dvs. den som tillhandahåller  
  
 innehållet till allmänheten. När en sändning sker på  
  
 särskild begäran innebär det att den mottagande själv tar kontakt  
  
 med den som sänder och startar sändningen. När det gäller sändningar  
  
 via Internet som inte förmedlas genom traditionell broadcastteknik  
  
 har regeringen angett att följande synsätt bör anläggas  
  
 (prop. 2001/02:74 s. 41):  
  
 Det är sändaren som svarar för den huvudsakliga aktiviteten. Det är  
  
 sändaren som – liksom när det gäller traditionella radio- och TVsändningar  
  
 – avgör när webbsändningarna skall börja, och de pågår  
  
 utan möjlighet för mottagaren att påverka när de skall sluta.  
  
 Mottagarens medverkan är begränsad till att slå på datorn, gå till en  
  
 adress och där aktivera en länk. Denna medverkan skiljer sig inte från  
  
 den som gäller i fråga om de traditionella radio- och TV-sändningarna,  
  
 nämligen att slå på radion eller TV:n och välja kanal. De momentana  
  
 sändningarna till webbsidan startas alltså av sändaren. Överföringarna  
  
 av dessa från webbsidan till mottagarna görs sedan av mottagarna  
  
 själva. Eftersom det är fråga om momentana tillhandahållanden av  
  
 sändaren, bör dessa överföringar av mottagarna ses som vidareförmedlingar  
  
 utan självständig betydelse för frågan om vem som startat sändningarna.  
  
 Avgörande är i stället vem som startat de ursprungliga webbsändningarna.  
  
 Eftersom det är sändaren, är sändningarna att anse som  
  
 riktade till allmänheten.  
  
 Eftersom begreppet allmänheten tolkas på samma sätt i radio- och  
  
 TV-lagen som i yttrandefrihetsgrundlagen ska det vid avgörande av  
  
 vad som ska anses utgöra en sändning till allmänheten enligt radio och  
  
 TV-lagens bestämmelser antas samma utgångspunkter som vid  
  
 bedömningen av om en viss sändning faller under regeln om radio189 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 program i 1 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen. Det avgörande vid  
  
 bedömningen om en sändning omfattas av radio- och TV-lagen ska  
  
 därför enkelt uttryckt vara vem sändningen riktas till och vem som  
  
 startar densamma.  
  
 Interaktiva tjänster  
  
 Vid lokalt interaktiva tjänster som sökbar text-TV och elektronisk  
  
 programguide (EPG) är den information som sänds ut och som  
  
 lagras i TV-mottagaren allmän och sänds ut till alla som kan ta  
  
 emot den. Radio- och TV-lagen är därför tillämplig på sådana  
  
 tjänster.  
  
 Centralt interaktiva tjänster överförs först efter det att konsumenten  
  
 valt att kommunicera med den sändande genom en returkanal  
  
 och sändningen startar och sker på begäran av den mottagande.  
  
 Detta innebär att radio- och TV-lagen inte är tillämplig på dessa  
  
 tjänster. Kommunikationen mellan den sändande och den mottagande  
  
 sker genom en en-till-en-kommunikation i det nät där den  
  
 mottagande har sin returkanal. Denna kan finnas i exempelvis ett  
  
 tele- eller mobiltelenät, ett bredbandsnät eller kabel-TV-nät. Det  
  
 finns inga krav på tillstånd eller anmälan till en myndighet för att  
  
 tillhandahålla en innehållstjänst via Internet, i telefon- eller mobiltelefonnäten  
  
 eller i kabel-TV eller bredbandsnät. Att radio- och  
  
 TV-lagen inte är tillämplig på centralt interaktiva tjänster innebär  
  
 att lagens regler om annonser och om särskilda krav på innehållet i  
  
 övrigt inte gäller för centralt interaktiva tjänster.  
  
 Annan lagstiftning  
  
 Det finns också andra regler som är tillämpliga på innehållet i TVsändningar  
  
 och centralt interaktiva tjänster. Marknadsföringslagen  
  
 (2008:486) gäller all marknadsföring och är sålunda tillämplig på reklam  
  
 i såväl radio- och TV-program som i tjänster som tillhandahålls  
  
 endast på begäran. I de fall tjänsterna leder till att användarna  
  
 ingår avtal om köp eller hyra av varor eller tjänster gäller vidare  
  
 distans- och hemförsäljningslagens (2005:59) bestämmelser. Prisinformationslagens  
  
 (2004:347) regler gäller även när näringsidkare  
  
 tillhandahåller produkter på Internet och i radio och TV.  
  
 190 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 E-handelslagen är tillämplig på centralt interaktiva tjänster. Med  
  
 informationssamhällets tjänster avses enligt 2 § e-handelslagen  
  
 tjänster som normalt utförs mot ersättning och som tillhandahålls  
  
 på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en  
  
 tjänstemottagare. Radio- och TV-sändningar omfattas inte av ehandelslagen.  
  
 Delar av en transaktion kan falla in under lagen även  
  
 om inte hela transaktionen gör det. Lagen ska säkerställa den fria  
  
 rörligheten för sådana tjänster inom EES-området. Den innehåller  
  
 bestämmelser om fri rörlighet och tillämpningen av svensk rätt  
  
 men även bestämmelser om informationskrav m.m.  
  
 6.2.3 Överväganden  
  
 Vår bedömning: Tillämpningsområdet för radio- och TV-lagen  
  
 omfattar TV-sändningar i AV-direktivets mening och sådana  
  
 audiovisuella kommersiella meddelanden som ingår i eller omger  
  
 program i TV-sändningar. Däremot omfattar lagen inte beställtjänster  
  
 i AV-direktivets mening och kommersiella meddelanden  
  
 i eller i anslutning till sådana tjänster.  
  
 Vårt förslag: Den svenska lagstiftningen på radio- och TVområdet  
  
 utvidgas till att också omfatta sådana beställtjänster  
  
 som avses i AV-direktivet och därmed också till kommersiella  
  
 meddelanden i eller i anslutning till sådana tjänster. Beställtjänster  
  
 i AV-direktivets mening benämns beställ-TV.  
  
 TV-sändningar och beställtjänster (beställ-TV)  
  
 Enligt 1 kap. 1 § radio- och TV-lagen omfattar lagen sändningar av  
  
 ljudradio- och TV-program som är riktade till allmänheten och som  
  
 är avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. En sändning ska  
  
 enligt paragrafens andra stycke anses riktad till allmänheten bara  
  
 om den samtidigt och utan särskild begäran är tillgänglig för vem  
  
 som helst som vill ta emot den.  
  
 Gemensamt för TV-sändningar och beställtjänster enligt AVdirektivet  
  
 är att de tjänster som avses är att i informations-, underhållnings-  
  
 eller utbildningssyfte tillhandahålla program till allmänheten  
  
 via elektroniska kommunikationsnät i den mening som avses  
  
 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG om ett  
  
 191 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och  
  
 kommunikationstjänster (artikel 1 a). Det senare direktivet har  
  
 genomförts i Sverige genom lagen (2003:389) om elektronisk  
  
 kommunikation. Med elektroniska kommunikationsnät avses enligt  
  
 7 § samma lag bland annat system för överföring av signaler, via  
  
 tråd eller radiovågor, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska  
  
 överföringsmetoder oberoende av vilken typ av information  
  
 som överförs. Med AV-tjänster avses således sådana tjänster som är  
  
 massmedier.  
  
 Vad som skiljer TV-sändningar och beställtjänster åt i AVdirektivet  
  
 är i stället frågan om vem som startar sändningen. TVsändningar  
  
 i direktivets mening tillhandahålls för samtidigt tittande  
  
 enligt en programtablå och startas av den som tillhandahåller  
  
 tjänsten. På sådana sändningar är radio- och TV-lagen tillämplig.  
  
 Beställtjänster i AV-direktivets mening tillhandahålls däremot  
  
 på tider som användaren själv väljer och på dennes egen begäran  
  
 utifrån en katalog av program som leverantören tillhandahåller. De  
  
 kan således inte anses riktade till allmänheten på det sätt som  
  
 förutsätts i 1 kap. 1 § andra stycket radio- och TV-lagen utan är  
  
 med tidigare använd terminologi en centralt interaktiv tjänst på  
  
 vilken radio- och TV-lagen inte är tillämplig.  
  
 En viss lagreglering när det gäller beställtjänster finns redan i  
  
 dag i e-handelslagen. De frågor som regleras i e-handelslagen  
  
 omfattas med något undantag inte av AV-direktivets bestämmelser.  
  
 Lagen tar inte heller sikte på frågor som specifikt rör massmedier.  
  
 AV-direktivets bestämmelser om beställtjänster bör därför inte  
  
 lämpligen genomföras genom ändringar i e-handelslagen. I stället  
  
 bör den svenska lagstiftningen på radio- och TV-området utvidgas  
  
 till att omfatta också beställtjänster i AV-direktivets mening.  
  
 Beställtjänster i AV-direktivets mening utgör sådana tjänster  
  
 som man här i Sverige i olika sammanhang har kallat beställ-TV (se  
  
 t.ex. prop. 1995/96:160 s. 65). Enligt vår mening speglar begreppet  
  
 beställ-TV bättre vad det handlar om, nämligen att efter beställning  
  
 få se program i TV när man själv vill. Vi har därför valt att kalla  
  
 beställtjänster i AV-direktivets mening för beställ-TV.  
  
 Audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 Audiovisuella kommersiella meddelanden i AV-direktivets mening  
  
 innefattar olika marknadsföringsåtgärder som mot betalning ingår i  
  
 192 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 eller omger (åtföljer) program eller i form av egenreklam. Att  
  
 sådana meddelanden i dag omfattas av radio- och TV-lagen är  
  
 självklart när det gäller TV-sändningar. I den utsträckning sådana  
  
 kommersiella meddelanden ingår i eller omger beställtjänster är det  
  
 självklart att de också bör omfattas av den svenska lagstiftningen på  
  
 området.  
  
 6.3 Ansvarigt land  
  
 6.3.1 AV-direktivet (artikel 2)  
  
 Ursprungslandsprincipen  
  
 Artiklarna 2.1 och 3.6 i AV-direktivet ger uttryck för den s.k. ursprungslandsprincipen.  
  
 Principen lades fast redan i TV-direktivet.  
  
 Den innebär att den ansvariga medlemsstaten är skyldig att säkerställa  
  
 att alla audiovisuella medietjänster som sänds av en leverantör  
  
 av medietjänster inom dess jurisdiktion överensstämmer med regelverket  
  
 som gäller för sändningar avsedda för allmänheten i den  
  
 egna medlemsstaten. Dessa sändningar kan sedan fritt cirkulera på  
  
 den inre marknaden.  
  
 Ursprungslandsprincipen var grundläggande för att förverkliga  
  
 den inre marknaden för TV-sändningar. Principen utsträcks genom  
  
 AV-direktivet till att omfatta alla audiovisuella medietjänster.  
  
 Det land som har jurisdiktion ska således se till att den egna  
  
 lagstiftningen och därmed direktivet följs. De länder som tar emot  
  
 sändningar från ett annat medlemsland behöver bara fastställa att  
  
 programmet har sitt ursprung i en annan ansvarig medlemsstat. Två  
  
 medlemsstater kan inte samtidigt ha jurisdiktion, dvs. ha rätt att  
  
 vidta åtgärder mot en och samma TV-sändning.  
  
 Det framgår också av EG-domstolens dom i målet Galvan 
  
 1 
  
 FPT  
  
 att en medlemsstat inte kan motsätta sig att sändningar från ett  
  
 programföretag som faller under en annan medlemsstats jurisdiktion  
  
 återutsänds på det egna territoriet, trots att sändningarna inte  
  
 uppfyller vissa bestämmelser i TV-direktivet. En medlemsstat kan  
  
 enligt vad som uttalas i domen inte tillåta sig att ensidigt vidta  
  
 tillrättaläggande åtgärder eller skyddsåtgärder som syftar till att  
  
 undanröja en annan medlemsstats eventuella överträdelse av  
  
 gemenskapsrättens regler.  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Mål C-14/96, brottmål mot Garza (REG 1997, s. I-2785).  
  
 193 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Det är emellertid inte helt uteslutet för en medlemsstat att  
  
 ingripa mot innehållet i TV-sändningar som kommer från någon  
  
 annan medlemsstat. Ett sådant ingripande får emellertid inte ske  
  
 inom det område som regleras i TV-direktivet (med undantag av  
  
 artikel 2a.2), utan av andra bestämmelser. Ett ingripande får inte  
  
 heller hindra återutsändning av TV-sändningar.  
  
 EG-domstolen har således i de förenade målen De Martinez och  
  
 TV-shopTPF 
  
 2 
  
 FPT uttalat att ursprungslandsprincipen inte hindrar att en  
  
 medlemsstat med stöd av generella föreskrifter om skydd för konsumenter  
  
 mot vilseledande reklam såsom förbud och ålägganden,  
  
 ingriper mot en annonsör till följd av reklam som sänts från en  
  
 annan medlemsstat, under förutsättning att dessa ingrepp inte  
  
 inom dess territorium hindrar återutsändning i egentlig mening av  
  
 televisionssändningar som härrör från den andra medlemsstaten.  
  
 EG-domstolen uttalade i domen att det i direktivet föreskrivs  
  
 att medlemsstaterna ska säkerställa fri mottagning och att de inte  
  
 får begränsa återutsändning inom sina territorier av televisionssändningar  
  
 från andra medlemsstater av skäl som hänger samman  
  
 med TV-reklam och sponsring. Direktivet innebär ändå inte att det  
  
 med nödvändighet är fullständigt uteslutet att tillämpa andra regler  
  
 än de som specifikt avser sändning och distribution av program.  
  
 Domstolen pekade där bland annat på nationella föreskrifter som  
  
 på ett generellt sätt syftar till att främja konsumentskydd utan att  
  
 det för den skull införs en andra kontroll av televisionssändningar  
  
 utöver den som den sändande medlemsstaten är skyldig att utföra.  
  
 Ansvarig medlemsstat  
  
 I artikel 2 i AV-direktivet regleras frågan om ansvarig medlemsstat,  
  
 dvs. under vilket lands lagstiftning som leverantörer av medietjänster  
  
 lyder under.  
  
 Ansvarig medlemsstat bestäms i första hand genom en tillämpning  
  
 av de etableringskriterier som anges i artikel 2.3 och i andra  
  
 hand av de tekniska kriterier som anges i artikel 2.4. Kan inte ansvarig  
  
 medlemsstat bestämmas med ledning av något av dessa kriterier  
  
 är enligt artikel 2.5 behörig medlemsstat den i vilken leveranTP 
  
 2 
  
 PT Förenade målen C-34/95, C-35/95 och C-36/95, Konsumentombudsmannen  
  
 mot De Martinez (Svenska) Förlag AB och Konsumentombudsmannen  
  
 mot TV-shop i Sverige AB (REG 1997, s I-3843).  
  
 194 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 tören av medietjänsterna är etablerad enligt artiklarna 43–48 i  
  
 fördraget.  
  
 Etableringskriterierna är i AV-direktivet oförändrade i förhållande  
  
 till TV-direktivet. I första hand anses en leverantör av  
  
 medietjänster etablerad i den medlemsstat där huvudkontoret finns  
  
 och redaktionella beslut fattas. Om huvudkontoret och de  
  
 redaktionella besluten fattas i olika medlemsstater, ska leverantören  
  
 anses etablerad i den medlemsstat där en betydande del av arbetsstyrkan  
  
 är verksam. Ger inte detta utslag är det huvudkontorets  
  
 belägenhet som fäller avgörandet. Slutligen anges att om en betydande  
  
 del av arbetsstyrkan inte är verksam i någon medlemsstat  
  
 så har den medlemsstat där verksamheten startade jurisdiktion  
  
 under förutsättning att leverantören upprätthåller en varaktig och  
  
 verklig anknytning till ekonomin i den medlemsstaten.  
  
 I de fall etableringsland inte ger svar på frågan om vilken  
  
 medlemsstat som har jurisdiktionen ska de tekniska kriterierna  
  
 tillämpas. AV-direktivet innebär att dessa bestämmelser har ändrats  
  
 något i förhållande till TV-direktivet genom att kriterierna numera  
  
 bara tar sikte på satellitsändningar. Det är i första hand den  
  
 medlemsstat där satellitupplänken är belägen som har jurisdiktion  
  
 och i andra hand det land vars satellitkapacitet leverantören av  
  
 medietjänsterna använder sig av. Ordningen mellan kriterierna  
  
 satellitupplänk och satellitkapacitet är nu den omvända. Vidare har  
  
 kriteriet om frekvensupplåtelse utgått.  
  
 Bortsett från att reglerna om ansvarigt land har utsträckts till att  
  
 gälla beställ-TV, innebär AV-direktivet således bara mindre ändringar  
  
 av reglerna om medlemsstaternas jurisdiktion.  
  
 6.3.2 Överväganden  
  
 Vårt förslag: Den svenska lagstiftningens bestämmelser om  
  
 jurisdiktion för audiovisuella medietjänster anpassas till AVdirektivet  
  
 bestämmelser.  
  
 I 1 kap. 2 § första stycket radio- och TV-lagen finns regler om vilka  
  
 TV-sändningar som lagen gäller för. Paragrafens första stycke  
  
 genomför TV-direktivets jurisdiktionsbestämmelser (artikel 2).  
  
 Därutöver finns i paragrafens andra stycke bestämmelser om  
  
 svensk jurisdiktion när det gäller företag som etablerat sig i en  
  
 195 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 annan EES-stat i syfte att kringgå svensk lagstiftning. Dessa  
  
 bestämmelser genomför inte TV-direktivet, men är en kodifiering  
  
 av EG-domstolens praxis på området (prop. 1997/98:184 s. 33).  
  
 AV-direktivet innehåller regler för samma situation. Vi återkommer  
  
 till denna fråga senare (avsnitt 6.5).  
  
 Bestämmelserna om jurisdiktion i 1 kap. 2 § radio- och TVlagen  
  
 måste anpassas till de förändringar som AV-direktivet innebär.  
  
 Förutom utvidgningen till alla audiovisuella medietjänster  
  
 innebär direktivet i sak den förändringen att de tekniska kriterierna  
  
 i 1 kap. 2 § 2, som rör jurisdiktion på grund av frekvens som har  
  
 upplåtits här i landet, kan utgå. Dessutom är ordningen mellan  
  
 kriterierna satellitupplänk och satellitkapacitet nu det omvända.  
  
 Motsvarande förändringar måste göras i den svenska lagstiftningen.  
  
 Det finns inte anledning att anta att detta i praktiken kommer att  
  
 innebära några större förändringar eller tillämpningssvårigheter när  
  
 det gäller TV-sändningar.  
  
 I fråga om beställ-TV innebär direktivet en helt ny reglering för  
  
 leverantörerna av dessa medietjänster och att de måste stå under  
  
 tillsyn. Framtiden får utvisa om direktivets regler om jurisdiktion  
  
 ger upphov till andra frågeställningar än de som hittills har  
  
 uppkommit beträffande TV-sändningar.  
  
 Av 1 kap. 2 § tredje stycket framgår att radio- och TV-lagens  
  
 bestämmelser om bland annat tillstånd och tillståndsvillkor som  
  
 inte är direkt programrelaterade gäller för sändningar av TVprogram,  
  
 trots att den som bedriver sändningsverksamheten står  
  
 under en annan EES-stats jurisdiktion enligt TV-direktivet.  
  
 Bestämmelsen i tredje stycket är ny och trädde i kraft den 1  
  
 februari 2008. Skälen för bestämmelsen var att göra klart att det går  
  
 att tillämpa radio- och TV-lagens bestämmelser om sändningstillstånd  
  
 för television på programföretag som enligt TV-direktivet  
  
 befinner sig under en annan EES-stats jurisdiktion. Dessa bestämmelser  
  
 påverkas inte av AV-direktivet.  
  
 6.4 Säkerställande av fri mottagning  
  
 6.4.1 AV-direktivet (artikel 2a)  
  
 AV-direktivet bygger i likhet med TV-direktivet på principen om  
  
 fri rörlighet för tjänster. I artikel 2a.1 i såväl det nuvarande TVdirektivet  
  
 som i AV-direktivet kommer denna princip till uttryck  
  
 196 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 genom att medlemsstaterna ska säkerställa fri mottagning och inte  
  
 får begränsa vidaresändning inom sina territorier av audiovisuella  
  
 medietjänster från andra medlemsstater av skäl som hör under området  
  
 för direktivet. Från denna princip görs dock vissa undantag.  
  
 Undantagen är olika för TV-sändningar och beställ-TV.  
  
 TV-sändningar  
  
 Medlemsstaterna har enligt artikel 2a.2 rätt att tillfälligt göra  
  
 undantag från skyldigheten att säkerställa fri mottagning och inte  
  
 begränsa vidaresändning av TV-sändningar vid upprepade grova  
  
 överträdelser inom en tolvmånadersperiod av artiklarna 22.1 och  
  
 22.2 och/eller artikel 3b, dvs. reglerna om skydd av underåriga  
  
 respektive förbud mot program som kan uppamma till hat på grund  
  
 av ras, kön m.m.  
  
 Innan åtgärder vidtas ska de föregås av ett underrättelse- och  
  
 samrådsförfarande. Kommissionen ska inom högst två månader  
  
 besluta om åtgärderna är förenliga med gemenskapsrätten. Om  
  
 kommissionen beslutar att så inte är fallet, måste medlemsstaten  
  
 skyndsamt upphöra med åtgärderna.  
  
 AV-direktivets regler i dessa delar innebär inte någon ändring i  
  
 sak i förhållande till TV-direktivet.  
  
 Beställ-TV  
  
 Den genomgripande nyheten i AV-direktivet är att det också  
  
 omfattar audiovisuella tjänster på begäran, s.k. beställtjänster, som  
  
 vi har valt att kalla beställ-TV. Den fria rörligheten för dessa  
  
 tjänster kan enligt artikel 2a.4 begränsas i huvudsak på samma  
  
 villkor som TV-sändningar enligt artikel 2a.2 och därutöver på de  
  
 villkor och på det sätt som föreskrivs i artiklarna 3.4–3.6 i ehandelsdirektivet.  
  
 Enligt dessa regler får åtgärder vidtas, om de är  
  
 nödvändiga för att uppnå följande skyddsintressen:  
  
  den allmänna ordningen, särskilt förebyggande, utredning, upptäckt  
  
 av och åtal för brott, inklusive skydd av minderåriga och  
  
 bekämpning av uppammande till hat, grundat på ras, kön, religion  
  
 eller nationalitet samt kränkningar av enskilda personers  
  
 mänskliga värdighet,  
  
 197 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
  skydd av folkhälsan,  
  
  allmän säkerhet, inklusive skydd av nationell säkerhet och försvar,  
  
 eller  
  
  skydd av konsumenter, inklusive investerare.  
  
 Åtgärderna ska vara proportionerliga. Regler ges också om förfarandet.  
  
 6.4.2 Svensk rätt  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 Den fria mottagningen och rätten till vidaresändning av radioprogram  
  
 från utlandet garanteras i olika avseenden genom  
  
 bestämmelserna i yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Av 1 kap. 7 § yttrandefrihetsgrundlagen följer bland annat att  
  
 bestämmelserna i 1 kap 3 § första och tredje styckena, 1 kap. 4 och  
  
 5 §§ och 3 kap 1 § yttrandefrihetsgrundlagen ska gälla för samtidig  
  
 och oförändrad vidaresändning här i landet av radioprogram som  
  
 avses i 1 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen och som kommer från  
  
 utlandet eller förmedlas hit genom satellitsändning men inte utgår  
  
 från Sverige.  
  
 Av 1 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen framgår att det allmänna  
  
 inte utan stöd i yttrandefrihetsgrundlagen på grund av innehållet  
  
 i sändningarna får förbjuda eller hindra innehav eller användning  
  
 av sådana tekniska hjälpmedel, såsom TV-apparater och antenner,  
  
 som behövs för att kunna ta emot radioprogram. Detsamma  
  
 gäller förbud mot att anlägga trådnät. Rätten att inneha eller  
  
 använda tekniska hjälpmedel eller anlägga trådnät kan begränsas av  
  
 andra skäl, som dock inte är aktuella i detta sammanhang. Grundlagens  
  
 förbud mot förhandsgranskning och andra hinder gäller även  
  
 för sändningar som kommer från utlandet.  
  
 Principen om etableringsfrihet kommer till uttryck i 3 kap. 1 §  
  
 första stycket yttrandefrihetsgrundlagen. Den rätt att sända program  
  
 genom tråd som ges här innefattar således även en rätt att  
  
 vidaresända program från utlandet. De möjligheter till lagstiftning  
  
 som ges i 3 kap. 1 § andra stycket innefattar föreskrifter om ingripanden  
  
 som syftar till att hindra fortsatt sändning av ett utbud  
  
 som inriktas på våldsframställningar, pornografiska bilder eller hets  
  
 mot folkgrupp.  
  
 198 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Genom hänvisningen till 1 kap. 4 och 5 §§ görs förbudet mot  
  
 ingripanden som inte har stöd i grundlagen och den s.k. instruktionen  
  
 i 1 kap. 5 § även tillämpliga när det gäller vidaresändningar  
  
 av utländska program.  
  
 Vidaresändning av TV-sändningar som kommer från utlandet  
  
 får inte heller hindras trots att sändningen innehåller i Sverige  
  
 otillåten kommersiell reklam, om riksdagen har godkänt en internationell  
  
 överenskommelse om TV-sändningar som förbjuder det.  
  
 Detta följer av 1 kap. 7 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Bestämmelserna i 1 kap. 7 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 omfattar uttryckligen bara sådana sändningar som faller in  
  
 under 1 kap. 6 § yttrandefrihetsgrundlagen. Beställ-TV som utgår  
  
 från ett annat land än Sverige omfattas inte. Det finns inte några  
  
 andra formella hinder mot att ingripa mot vidaresändning av dessa  
  
 beställtjänster än de som följer av 2 kap. 12 och 13 §§ regeringsformen.  
  
 Radio- och TV-lagen  
  
 Radio- och TV-lagen innehåller inte några bestämmelser som ger  
  
 möjlighet att hindra mottagning eller vidaresändning av TV-sändningar  
  
 som kommer från utlandet. I det lagstiftningsarbete (prop.  
  
 1992/93:75 s. 25–26) som föregick införlivandet av TV-direktivet i  
  
 svensk rätt konstaterade regeringen bland annat följande:  
  
 Regeringsformens regler om inskränkning av yttrandefriheten och  
  
 informationsfriheten gör klart att ett ingripande endast får ske på så  
  
 sätt att åtgärden står i rimlig proportion till den gärning som skall  
  
 hindras. Att stoppa en TV-sändning är en mycket drastisk åtgärd. Det  
  
 är en åtgärd som man i övrigt i huvudsak har avstått från att begagna  
  
 sig av när det gäller lagstiftning som reglerar TV-sändningar.  
  
 Endast i fråga om egensändningar i kabel finns såvitt gäller TVsändningar  
  
 en regel som medger att en domstol på talan av justitiekanslern  
  
 får meddela förbud mot sändning under högst ett år om dessa  
  
 bryter mot vissa bestämmelser i kabellagens 16 §.  
  
 Eftersom det handlar om en lokal sändning med en ansvarig utgivare  
  
 är det i sådana fall möjligt att rikta ingripandet mot det programföretag  
  
 som begått överträdelsen och som också kan ändra innehållet i  
  
 sändningarna. Med hänsyn till att vidarespridning av satellitprogram  
  
 sker samtidigt och oförändrat är det inte möjligt för kabeloperatören  
  
 att ingripa i sändningens innehåll eller påverka programutbudet.  
  
 Mot en regel om förbud mot vidaresändning av vissa satellitsändningar  
  
 talar också att den endast skulle kunna tillämpas i kabelnät  
  
 199 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 av viss storlek. Den nuvarande lagen om kabelsändningar gäller enbart  
  
 i sådana kabelnät som når fler än hundra bostäder. Den gäller givetvis  
  
 inte för direktmottagning med parabolantenn.  
  
 Enligt regeringens mening skulle en regel om att hindra vidaresändning  
  
 av satellitsändningar som bryter mot direktivets artikel 22  
  
 därför vara en med hänsyn till yttrande- och informationsfriheterna  
  
 drastisk åtgärd, som till sin praktiska verkan skulle medföra orimliga  
  
 skillnader mellan olika boendeformer när det gäller mottagning av  
  
 satellitprogram.  
  
 Det bör tilläggas att det i dag inte finns några sändningar av sådant  
  
 slag att det kan antas att man från svensk sida skulle kräva förbud mot  
  
 vidaresändning eller förändring av innehållet på de grunder som anges i  
  
 direktivets artikel 22.  
  
 Regeringens slutsats när det gäller möjligheten att stoppa sändningar  
  
 som bryter mot direktivets artikel 22 är att avstängning vid  
  
 brott mot dessa regler inte är någon tillfredställande lösning. Regeringen  
  
 anser därför att Sverige inte skall göra bruk av de möjligheter  
  
 som direktivet ger att tillfälligt hindra vidarespridningen av utländska  
  
 program.  
  
 E-handelslagen  
  
 I e-handelslagen finns bestämmelser om rätt att fritt tillhandahålla  
  
 tjänster som motsvarar rätten till fri vidaresändning. Lagen omfattar  
  
 tjänster som utförs mot ersättning och som tillhandhålls på  
  
 distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare.  
  
 Genom kravet att tjänsten ska tillhandhållas på individuell  
  
 begäran utesluts TV-sändningar från lagens tillämpningsområde.  
  
 Beställtjänster i AV-direktivets mening omfattas dock.  
  
 Lagen är en horisontell reglering som gäller alla informationssamhällets  
  
 tjänster. Svensk rätt gäller för de tjänster som tillhandahålls  
  
 av tjänsteleverantörer som är etablerade i Sverige, även om  
  
 tjänsterna riktar sig mot andra medlemsstater (ursprungslandsprincipen).  
  
 I skäl 19 i ingressen till e-handelsdirektivet anges att  
  
 etableringsorten fastställs i enlighet med EG-domstolens praxis.  
  
 Den innebär att etableringsbegreppet omfattar det faktiska bedrivandet  
  
 av näringsverksamhet med hjälp av ett fast driftställe.  
  
 I förarbetena till lagen anfördes bland annat följande (prop.  
  
 2001/02:150 s. 110):  
  
 För ett företag som tillhandahåller tjänster via en webbplats på Internet  
  
 är etableringsstaten alltså inte den stat där utrustningen för webbplatsen  
  
 finns eller den stat från vilken det går att nå webbplatsen, utan  
  
 den stat där företaget utövar sin näringsverksamhet. När en tjänsteleverantör  
  
 är etablerad i flera stater skall en tjänst anses tillhandahållas  
  
 200 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 från den stat där verksamhetens centrum ligger för denna särskilda  
  
 tjänst.  
  
 Genom 3 och 4 §§ e-handelslagen har Sverige reglerat möjligheten  
  
 att begränsa den fria rörligheten av beställtjänster i enlighet med  
  
 artikel 3.4–3.6 i e-handelsdirektivet.  
  
 Genomförandet har skett på så sätt att en myndighet eller  
  
 domstol med stöd av lag kan vidta en åtgärd som begränsar den fria  
  
 rörligheten för en sådan tjänst, om det är nödvändigt för att skydda  
  
 allmän ordning och säkerhet, folkhälsan eller konsumenter.  
  
 Föreskrifter med detta innehåll finns i 3 § andra stycket e-handelslagen.  
  
 I dag finns inte någon lag som ger myndigheter och domstolar  
  
 befogenheten att stoppa sändningar av beställ-TV.  
  
 Regeringen anförde i den proposition (prop. 2001/02:150 s. 66)  
  
 som låg till grund för lagen i denna del bland annat följande:  
  
 De skyddsintressen som i undantagsfall kan åberopas och det förfarande  
  
 som måste följas innan åtgärder får vidtas skiljer sig från vad  
  
 som redan gäller enligt EG-fördraget och bör därför anges i lagen.  
  
 Innebörden är att svenska myndigheter får vidta åtgärder för att  
  
 begränsa tillhandahållandet av en viss tjänst om det finns grund för det  
  
 i annan lagstiftning, om det är nödvändigt för att skydda vissa angivna  
  
 intressen och att åtgärderna står i rimlig proportion till det intresse  
  
 som skall skyddas. --- Det bör klart framgå att det är domstolar och  
  
 myndigheter som har rätt att vidta åtgärderna samt göra de bedömningar 
  
 , anmälningar och underrättelser som krävs. Det bör också vara  
  
 tydligt att de åtgärder som får vidtas måste grunda sig på befintliga  
  
 bestämmelser i annan lagstiftning och att det alltså inte här ges några  
  
 nya befogenheter till domstolar och myndigheter.  
  
 Av 4 § tredje stycket e-handelslagen framgår att den procedur som  
  
 ska följas innan åtgärder vidtas inte behöver tillämpas i samband  
  
 med domstolsförfaranden och brottsutredningar. Polis och åklagare  
  
 kan således genomföra förundersökning och väcka åtal inom  
  
 ramen för 3 § utan att underrätta etableringsstaten eller EGkommissionen  
  
 (prop. 2001/02:150 s. 112).  
  
 6.4.3 Överväganden  
  
 Vår bedömning: De möjligheter som ges i artikel 2a i AVdirektivet  
  
 att begränsa fri mottagning och vidaresändning av  
  
 TV-sändningar och beställ-TV från andra medlemsstater bör  
  
 inte heller nu genomföras i svensk rätt.  
  
 201 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 TV-sändningar  
  
 Utbudet av TV-sändningar har ökat kraftigt sedan TV-direktivets  
  
 regler första gången införlivades i svensk rätt genom bland annat  
  
 den numera upphävda lagen (1992:1356) om satellitsändningar av  
  
 televisionsprogram till allmänheten. Som framgår av redovisningen  
  
 i det föregående gjordes vid den tidpunkten bedömningen att det  
  
 fanns starka skäl som talade mot att utnyttja möjligheten att  
  
 tillfälligt begränsa mottagningen eller vidaresändningen av TVsändningar.  
  
 Även om utbudet av TV-sändningar har ökat kraftigt  
  
 har det inte kommit fram någonting som nu motiverar en annan  
  
 bedömning eller ett annat ställningstagande. Någon möjlighet att  
  
 begränsa fri mottagning och vidaresändning av TV-sändningar från  
  
 andra medlemsstater bör därför inte införas.  
  
 Beställ-TV  
  
 Möjligheterna att tillfälligt hindra fri vidaresändning är enligt AVdirektivet  
  
 olika för beställ-TV och TV-sändningar. Anledningen till  
  
 det framgår varken av artikel 2a.4–2a.6 i AV-direktivet eller av  
  
 direktivets ingress. Beställ-TV omfattas emellertid redan av ehandelsdirektivet,  
  
 som ger möjlighet att tillfälligt begränsa den fria  
  
 rörligheten i vissa fall. Som har redovisats i det föregående har  
  
 denna möjlighet reglerats i 3 och 4 §§ e-handelslagen. Dessa  
  
 bestämmelser ger emellertid inte i sig någon möjlighet att begränsa  
  
 den fria rörligheten av beställ-TV, utan anger bara att det under  
  
 vissa förutsättningar kan ske med stöd av lag.  
  
 På samma sätt som beträffande TV-sändningar skulle regler om  
  
 att hindra mottagning och vidaresändning av beställ-TV vara en  
  
 med hänsyn till informationsfriheten och yttrandefriheten drastisk  
  
 åtgärd. Det har inte heller kommit fram något behov av några sådana  
  
 åtgärder. Vi anser därför att det inte bör införas någon möjlighet  
  
 att begränsa fri mottagning och vidaresändning av beställ-TV  
  
 från andra medlemsländer.  
  
 202 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 6.5 Samarbete mellan medlemsstaterna  
  
 6.5.1 AV-direktivet  
  
 En nyhet i AV-direktivet är reglerna om krav på samarbete i artikel  
  
 3.2–3.5. De tar sikte på fall där ett programföretag riktar sina  
  
 sändningar till en annan medlemsstat än den där programföretaget  
  
 är etablerat och den medlemsstat till vilken sändningarna riktas har  
  
 utnyttjat möjligheten att införa mer detaljerade eller strängare  
  
 regler i allmänhetens intresse.  
  
 När det är fallet får enligt artikel 3.2 den medlemsstat som tar  
  
 emot sändningarna (mottagarlandet) ta kontakt med den medlemsstat  
  
 som har jurisdiktion (sändarlandet) för att försöka få en  
  
 lösning på de eventuella problem som kan uppstå. Om mottagarlandet  
  
 kommer med en motiverad begäran om det, är sändarlandet  
  
 skyldigt att i sin tur begära att programföretaget följer de aktuella  
  
 bestämmelserna i allmänhetens intresse.  
  
 Med bestämmelser i allmänhetens intresse avses bland annat  
  
 bestämmelser om konsumentskydd, skydd av minderåriga och  
  
 kulturpolitik i enlighet med EG-domstolens praxis. Detta framhålls  
  
 uttryckligen i motiveringen till artikeln i skäl 32 i ingressen. Där  
  
 sägs också att den medlemsstat som begär samarbete också bör  
  
 säkerställa att de mer specifika nationella bestämmelserna objektivt  
  
 sett är nödvändiga, tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt och är  
  
 proportionerliga.  
  
 Sändarlandet är enligt samma artikel skyldigt att inom två månader  
  
 informera mottagarlandet om resultatet av den begäran som  
  
 framställts till programföretaget. Båda medlemsstaterna kan också  
  
 begära att en särskild kontaktkommitté, som regleras i artikel 23a,  
  
 ska undersöka fallet.  
  
 Om mottagarlandet inte är nöjt med det resultat som uppnåtts  
  
 efter sändarlandets begäran hos programföretaget, får mottagarlandet  
  
 vidta lämpliga åtgärder mot det berörda programföretaget på  
  
 de villkor som anges i artikel 3.3 och 3.4. Först och främst gäller att  
  
 programföretaget ska ha etablerat sig i den andra medlemsstaten i  
  
 syfte att kringgå de strängare reglerna i mottagarlandet. Innan  
  
 åtgärder vidtas måste också kommissionen och sändarlandet underrättas  
  
 och kommissionen ha fastställt att åtgärderna är förenliga  
  
 med gemenskapsrätten.  
  
 Kommissionen har tre månader på sig att fastställa att åtgärderna  
  
 är förenliga med gemenskapsrätten. Om den anser att det inte är  
  
 203 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 fallet, får mottagarlandet inte vidta åtgärderna. Det framgår av  
  
 artikel 3.5.  
  
 Syftet med de redovisade reglerna är enligt skäl 32 i ingressen att  
  
 kodifiera EG-domstolens praxis när det gäller jurisdiktion och att  
  
 åstadkomma ett effektivare förfarande där man tar hänsyn till  
  
 medlemsstaternas intressen utan att ifrågasätta tillämpningen av  
  
 ursprungslandsprincipen.  
  
 6.5.2 Svensk rätt  
  
 Artikel 3.2–3.5 innehåller regler om samarbete mellan medlemsstater  
  
 som i sin tur innebär dels möjligheter för mottagarlandet att  
  
 begära att åtgärder vidtas mot TV-sändningar och att under vissa  
  
 förutsättningar själv vidta åtgärder mot ett programföretag som  
  
 står under en annan medlemsstats jurisdiktion, dels vissa skyldigheter  
  
 för sändarlandet att vidta olika åtgärder.  
  
 Bortsett från jurisdiktionsbestämmelsen i 1 kap. 2 § andra  
  
 stycket radio- och TV-lagen saknas i svensk rätt regler av det slag  
  
 som aktualiseras i artikel 3.2–5 i AV-direktivet.  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen tillämpas i fråga om alla TV-sändningar  
  
 som utgår från Sverige. Yttrandefrihetsgrundlagen tillåter  
  
 emellertid i 1 kap. 6 § tredje stycket att det genom vanlig lag  
  
 föreskrivs om undantag från grundlagen i fråga om sändningar som  
  
 huvudsakligen är avsedda att tas emot utomlands. Ett sådant  
  
 undantag får dock inte avse reglerna om censurförbud och meddelar-  
  
 och anskaffarfrihet. Denna möjlighet har utnyttjats i 3 kap.  
  
 11 § tillämpningslagen. I paragrafens andra stycke föreskrivs i fråga  
  
 om trådlösa sändningar om undantag från yttrandefrihetsgrundlagens  
  
 tillämpningsområde för program som sänds av andra än  
  
 svenska programföretag och som inte är avsedda att tas emot i  
  
 Sverige.  
  
 6.5.3 Överväganden  
  
 Vårt förslag: Om en tillsynsmyndighet finner att en TVsändning  
  
 från ett programföretag som är etablerad i en annan  
  
 EES-stat inte stämmer överens med de bestämmelser i den  
  
 svenska lagstiftningen som är strängare än AV-direktivets  
  
 bestämmelser och programföretaget har etablerat sig i en annan  
  
 204 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 EES-stat för att kringgå den svenska lagstiftningen, får åtgärder  
  
 vidtas mot programföretaget bara om EG-kommissionen har  
  
 godkänt det i enlighet med det förfarande som föreskrivs i  
  
 artikel 3.2–3.5 i AV-direktivet.  
  
 Om en annan EES-stat har lämnat en motiverad begäran till  
  
 Sverige enligt vad som anges i artikel 3.2 i AV-direktivet ska tillsynsmyndigheten  
  
 bedöma om begäran avser ett programföretag  
  
 under svensk jurisdiktion som tillhandahåller en TV-sändning  
  
 som helt eller huvudsakligen riktar sig till den EES-staten, och  
  
 om det är fråga om en överträdelse av en bestämmelse i allmänhetens  
  
 intresse som är mer detaljerad eller striktare än direktivets  
  
 bestämmelser.  
  
 Om tillsynsmyndigheten finner att det är fallet får tillsynsmyndigheten  
  
 uppmana programföretaget att följa bestämmelsen.  
  
 Tillsynsmyndigheten ska senast två månader från det att den  
  
 tog emot begäran underrätta den andra EES-staten om de åtgärder  
  
 som har vidtagits och om det resultat som har uppnåtts.  
  
 Sändningar som huvudsakligen riktas mot Sverige  
  
 Sverige har i vissa hänseenden valt att ha striktare bestämmelser än  
  
 TV-direktivet. Radio och TV-lagen innehåller bland annat förbud  
  
 mot reklam riktad till barn, förbud mot att omge eller avbryta  
  
 barnprogram med reklam och ett totalförbud mot alkoholreklam.  
  
 Det är enligt vår bedömning fråga om sådana bestämmelser i allmänhetens  
  
 intresse som avses i artikel 3.2 i AV-direktivet (skäl 32).  
  
 Dessa strängare bestämmelser i allmänhetens intresse går längre än  
  
 reglerna i flera andra medlemsstater.  
  
 Flera programföretag som sänder TV-program som är helt eller  
  
 delvis inriktade på den svenska marknaden är etablerade i andra  
  
 medlemsstater och därmed träffas de inte av de svenska bestämmelserna.  
  
 Exempelvis sänds TV3, TV8, ZTV och TV6 av Viasat  
  
 Broadcasting UK Limited som är etablerat i Storbritannien och  
  
 omfattas av brittisk jurisdiktion. Detsamma gäller för Kanal 5 som  
  
 sänds av det brittiska bolaget SBS Broadcasting Networks Limited.  
  
 Sändningarna i t.ex. CNN, MTV, Discovery Channel faller inte  
  
 heller under svensk jurisdiktion. Ett medlemsland anses dock enligt  
  
 EG-domstolens praxis ha jurisdiktion i de fall då programföretagen  
  
 har etablerat sig i en annan medlemsstat i syfte att kringgå  
  
 205 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 mottagarlandets strängare bestämmelser i allmänhetens intresse.  
  
 Detta har också kommit till klart uttryck i 1 kap. 2 § radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
 Genom artikel 3.2–3.5 i AV-direktivet kodifieras EG-domstolens  
  
 praxis om kringgående samtidigt som man lägger fast ett  
  
 särskilt förfarande som medlemsstaterna ska följa innan åtgärder  
  
 vidtas mot ett programföretag som inte följer de strängare reglerna  
  
 och som omfattas av en annan EES-stats jurisdiktion. Som framgår  
  
 av redovisningen i det föregående (avsnitt 6.5.1) innebär förfarandet  
  
 att de berörda medlemsstaterna ska samarbeta och försöka få  
  
 programföretaget att på frivillig väg följa mottagarlandets regler.  
  
 Om det inte ger resultat får mottagarlandet vidta åtgärder, under  
  
 förutsättning bland annat att EG-kommissionen har godkänt det.  
  
 För att korrekt genomföra AV-direktivet i den svenska lagstiftningen  
  
 måste denna begränsning införas i möjligheterna att  
  
 ingripa mot ett programföretag under en annan EES-stats jurisdiktion.  
  
 Det bör ske genom att man i lagen dels behåller den nuvarande  
  
 bestämmelsen i 1 kap. 2 § andra stycket radio- och TV-lagen,  
  
 dels inför en bestämmelse enligt vilken tillsynsmyndigheterna bara  
  
 får vidta åtgärder mot ett programföretag under en annan EES-stats  
  
 jurisdiktion i de fall och på det sätt som föreskrivs i artikel 3.2–3.5 i  
  
 AV-direktivet. När det gäller den närmare utformningen av lagbestämmelserna  
  
 hänvisas till författningskommentaren.  
  
 Det finns tre myndigheter som har tillsyn över programrelaterade  
  
 regler i radio- och TV-lagstiftningen, nämligen Justitiekanslern,  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV och Konsumentombudsmannen.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV har bland  
  
 annat till uppgift att utöva tillsyn över efterlevnaden av regler för  
  
 sändningarnas innehåll i fråga om ljudradio- och TV-sändningar till  
  
 allmänheten. Nämnden ska också följa innehållet i utländska ljudradio-  
  
 och TV-sändningar som riktas till den svenska allmänheten.  
  
 Detta framgår av 1 § förordningen (2007:1183) med instruktion för  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV. Genom att följa innehållet  
  
 i sändningar som kommer från utlandet kan Granskningsnämnden  
  
 fånga upp sådant som strider mot svenska regler som är strängare  
  
 än direktivets, t.ex. reglerna om förbud mot barnreklam, men som  
  
 en annan myndighet har tillsyn över, t.ex. Konsumentombudsmannen.  
  
 För att utnyttja de möjligheter som finns att samarbeta med  
  
 andra EES-stater och som AV-direktivet öppnar för, bör Granskningsnämnden  
  
 i sin instruktion också få till uppgift att informera  
  
 206 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 andra tillsynsmyndigheter om sändningar som kommer från andra  
  
 EES-stater och som strider mot de strängare svenska reglerna.  
  
 Sändningar som utgår från Sverige  
  
 I radio- och TV-lagen finns inte några bestämmelser som ålägger  
  
 tillsynsmyndigheterna att agera i de fall ett programföretag under  
  
 svensk jurisdiktion i huvudsak riktar sina sändningar mot en annan  
  
 EES-stat och den statens myndigheter begär ett ingripande från  
  
 svensk sida på den grunden att TV-sändningarna bryter mot mottagarlandets  
  
 strängare lagstiftning. Någon på EG-rätten grundad  
  
 skyldighet att agera i sådana fall har inte heller funnits.  
  
 Genom den nya samarbetsregeln i artikel 3.2 i AV-direktivet införs  
  
 en skyldighet att samarbeta i dessa gränsöverskridande frågor.  
  
 Samarbetet syftar till att lösa de problem som kan uppstå i de fall  
  
 då ett programföretag sänder program som riktas mot ett annat  
  
 lands territorium. I förhållande till programföretaget kräver direktivet  
  
 inte något mer än att sändarlandet ska begära att programföretaget  
  
 följer de strängare bestämmelserna i allmänhetens intresse i  
  
 mottagarlandet. Så länge det inte är fråga om att vidta några andra  
  
 åtgärder än att uppmana programföretaget att frivilligt följa den  
  
 andra EES-statens strängare bestämmelser i allmänhetens intresse,  
  
 bör det inte uppkomma några problem från yttrandefrihetssynpunkt  
  
 för svensk del.  
  
 Ett problem med att införa en sådan skyldighet som direktivet  
  
 föreskriver är att vi inte på förhand kan överblicka vilka utländska  
  
 bestämmelser som en svensk tillsynsmyndighet skulle behöva uppmana  
  
 det programföretag som är etablerat i Sverige att följa. Även  
  
 om det inte kommer att bli fråga om andra åtgärder från tillsynsmyndighetens  
  
 sida än att uppmana programföretaget att frivilligt  
  
 följa den andra EES-statens strängare bestämmelser i allmänhetens  
  
 intresse, får införandet av en sådan skyldighet för tillsynsmyndigheten  
  
 inte komma i konflikt med yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Utgångspunkten i yttrandefrihetsgrundlagen är att alla sändningar  
  
 av radioprogram som utgår från Sverige, oberoende av om  
  
 de är avsedda att tas emot här eller utomlands, omfattas av grundlagsskyddet.  
  
 Beträffande program som huvudsakligen är avsedda att  
  
 tas emot utomlands finns det enligt vad som tidigare har nämnts  
  
 möjlighet enligt grundlagen att, med undantag för censurförbudet  
  
 och meddelar- och anskaffarfriheten, undanta dem från grund207 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 lagens tillämpningsområde (1 kap. 6 § tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen).  
  
 För sådana sändningar som helt eller i huvudsak  
  
 är avsedda att tas emot i utlandet kan en bestämmelse om samarbete  
  
 i enlighet med artikel 3.2-3.5 således införas.  
  
 Bestämmelsen om samarbete innebär samtidigt att det grundlagsskyddade  
  
 området kommer att begränsas i den omfattning som  
  
 anges där. Beträffande utländska programföretag saknas redan i dag  
  
 grundlagsskydd för trådlösa sändningar av program som inte är  
  
 avsedda att tas emot i Sverige (3 kap. 11 § andra stycket tillämpningslagen).  
  
 Samarbetet gäller sådana sändningar som i och för sig  
  
 utgår från Sverige men där yttrandena i huvudsak inte är avsedda  
  
 för en svensk publik. Det finns således från ett svenskt perspektiv  
  
 inte några starka yttrandefrihetsrättsliga intressen som gör att AVdirektivet  
  
 inte ska genomföras på denna punkt. Det ingrepp i  
  
 yttrandefriheten som det är tal om här inskränker sig dessutom till  
  
 en uppmaning från den svenska tillsynsmyndigheten till programföretaget  
  
 att följa de bestämmelser som en annan EES-stat har  
  
 infört, och det rör sig bara om regler som har till syfte att värna  
  
 allmänna intressen. Samtidigt är det självklart att tillsynsmyndigheten  
  
 inte får under några förhållanden med hänvisning till den  
  
 aktuella bestämmelsen om samarbete medverka i en situation som  
  
 skulle kunna komma i konflikt med censurförbudet och meddelar och  
  
 anskaffarfriheter Det följer av 1 kap. 6 § tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 En bestämmelse om samarbete i linje med  
  
 vad som anges i AV-direktivet både bör och kan således införas.  
  
 Om en annan EES-stat lämnar en begäran till Sverige i enlighet  
  
 med artikel 3.2 om att en viss bestämmelse inom det område som  
  
 samordnas av AV-direktivet bör följas av ett programföretag som  
  
 är etablerat här bör tillsynsmyndigheten till att börja med pröva om  
  
 de grundläggande förutsättningarna i artikeln är uppfyllda. Tillsynsmyndigheten  
  
 bör bedöma om det rör sig om ett programföretag  
  
 under svensk jurisdiktion och om det företaget tillhandahåller  
  
 en TV-sändning som helt eller huvudsakligen riktar sig mot  
  
 den begärande statens territorium. Dessutom bör tillsynsmyndigheten  
  
 bedöma om den aktuella bestämmelsen kan anses vara en  
  
 bestämmelse i allmänhetens intresse som är mer detaljerad eller  
  
 striktare än direktivets bestämmelser.  
  
 Om samtliga dessa förutsättningar bedöms vara uppfyllda bör  
  
 tillsynsmyndigheten vända sig till programföretaget med en uppmaning  
  
 om att det ska följa den aktuella bestämmelsen. Tillsyns208 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 myndigheten bör därefter redovisa programföretagets inställning  
  
 till uppmaningen till den EES-stat som framställt begäran.  
  
 Det förfarande som kan inledas genom den s.k. samarbetsregeln  
  
 är nytt och obeprövat på det yttrandefrihetsrättsliga området och  
  
 det finns därför all anledning att gå fram med försiktighet. Enligt  
  
 utredningens bedömning bör därför inte någon ytterligare åtgärd  
  
 från tillsynsmyndigheten sida vidtas mot programföretaget för den  
  
 händelse det skulle välja att inte efterkomma uppmaningen.  
  
 För att uppfylla Sveriges gemenskapsrättsliga skyldigheter bör  
  
 man därför införa en bestämmelse i lagen enligt vilken tillsynsmyndigheterna  
  
 åläggs att samarbeta med andra EES-staters behöriga  
  
 myndigheter i de fall och på det sätt som föreskrivs i artikel  
  
 3.2 i AV-direktivet och i enlighet med vad som har beskrivits i det  
  
 föregående.  
  
 6.6 Information om programföretagen och  
  
 leverantörer av beställtjänster  
  
 6.6.1 AV-direktivet (artikel 3a)  
  
 AV-direktivet innehåller i artikel 3a en ny bestämmelse om informationskrav  
  
 som gäller både för dem som tillhandahåller TVsändningar,  
  
 dvs. programföretag, och för dem som tillhandahåller  
  
 eller levererar beställ-TV. Informationskraven gäller uppgifter om  
  
 programföretagen och leverantörerna själva i förhållande till dem  
  
 som tar emot deras tjänster, dvs. TV-tittarna och beställarna.  
  
 Enligt artikel 3a i AV-direktivet ska medlemsstaterna säkerställa  
  
 att leverantörerna av medietjänster sörjer för att mottagarna av  
  
 tjänsterna hela tiden har direkt tillgång till följande information  
  
 som dessutom ska vara lättillgänglig.  
  
  Namnet på leverantören av medietjänsten.  
  
  Den geografiska adress där leverantören av medietjänsten är  
  
 etablerad.  
  
  Uppgifter om leverantören av medietjänsten, inbegripet dennes  
  
 e-postadress eller webbplats, så att det snabbt och effektivt går  
  
 att få direkt kontakt med denne.  
  
  Behöriga kontroll- och övervakningsorgan, i tillämpliga fall.  
  
 Skälet till den aktuella bestämmelsen i direktivet anges i skäl 43 i  
  
 ingressen. Där framhålls att det – med hänsyn till de audiovisuella  
  
 209 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 medietjänsternas speciella natur, särskilt deras påverkan på människors  
  
 åsiktsbildning – är viktigt att användarna får veta exakt vem  
  
 som har ansvaret för tjänsternas innehåll.  
  
 6.6.2 Svensk rätt  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen innehåller vissa bestämmelser om namn  
  
 på databaser och uppgifter om utgivare. Sålunda ska databaser enligt  
  
 1 kap. 9 § femte stycket yttrandefrihetsgrundlagen ha ett namn.  
  
 Närmare bestämmelser om sådana namn meddelas enligt samma  
  
 lagrum i lag. Enligt 4 kap. 4 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 ska uppgift om utgivare av radioprogram hållas tillgänglig för  
  
 allmänheten enligt vad som närmare föreskrivs i lag. Bestämmelser  
  
 om utgivare av radioprogram m.m. ges i 3 kap. tillämpningslagen.  
  
 När informationen lämnas enligt databasregeln ska uppgift om  
  
 verksamhetens namn och utgivare och vem som har utsett denne  
  
 lämnas. Uppgifterna ska vara lättillgängliga, tydliga och anges i anslutning  
  
 till varandra (3 kap. 26 § tillämpningslagen). Kravet på  
  
 lättillgänglighet innebär enligt prop. 2001/02:74 s. 109 att det ska  
  
 vara enkelt att hitta uppgifterna. Där sägs också att det är lämpligt  
  
 att dessa anges på den sida som presenterar databasen och som  
  
 ofta först möter en användare.  
  
 Av 3 kap. 18 § och 19 § andra stycket tillämpningslagen följer  
  
 att namnet på databasen ska innehålla databasens domännamn eller  
  
 motsvarande uppgift.  
  
 Radio- och TV-verket för ett register över sådana databaser som  
  
 avses i 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen. Registret innehåller  
  
 uppgifter om databasens namn, vem som bedriver verksamheten,  
  
 från vilken ort överföringarna utgår, vem som utsetts till utgivare  
  
 och, i förekommande fall, ställföreträdare för utgivaren, en teknisk  
  
 beskrivning av verksamheten samt tidpunkt för utfärdande och  
  
 förnyelse av utgivningsbevis.  
  
 Radio- och TV-lagen  
  
 Radio- och TV-lagen innehåller inte någon bestämmelse om att  
  
 allmänheten alltid lätt ska ha tillgång till information om programföretaget.  
  
 210 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 För att möjliggöra för tittaren och myndigheter att identifiera  
  
 den som sänder TV-program föreskrivs däremot i 6 kap. 9 § radio och  
  
 TV-lagen att programföretaget ska använda en beteckning för  
  
 sina sändningar. Sändningsbeteckningen ska godkännas av Radio och  
  
 TV-verket. Den ska anges minst en gång varje sändningstimme  
  
 eller om detta inte är möjligt mellan programmen. Vilken beteckning  
  
 som helst får inte användas utan den måste ha särskiljningsförmåga.  
  
 Bestämmelserna om sändningsbeteckningar gäller även  
  
 trådsändningar.  
  
 Radio- och TV-verket för med stöd av 3 kap. 3 § radio- och TVlagen  
  
 ett register över dem som har tillstånd att sända TV-program  
  
 eller bedriver sändningsverksamhet för vilken det inte behövs tillstånd.  
  
 Registret innehåller bland annat uppgifter om namn och  
  
 firma samt postadress och telefonnummer.  
  
 E-handelslagen  
  
 E-handelsdirektivets allmänna informationskrav i artikel 5 har  
  
 genomförts i svensk rätt genom 8 § i e-handelslagen. En tjänsteleverantör  
  
 ska enligt 8 § ge information om bland annat sitt namn,  
  
 sin adress i etableringsstaten och sin e-postadress. Den som bedriver  
  
 reglerad yrkesverksamhet ska därutöver lämna information  
  
 som rör yrkestiteln och yrket. Informationen ska finnas tillgänglig  
  
 för tjänstemottagare och myndigheter på ett enkelt, direkt och  
  
 stadigvarande sätt.  
  
 Exakt vad som krävs i det avseendet torde med hänsyn till den  
  
 snabba tekniska utvecklingen inte kunna anges. I förarbetena till ehandelslagen  
  
 anförs följande i denna fråga (prop. 2001/02:150  
  
 s. 116):  
  
 Eftersom informationssamhällets tjänster måste kunna tillhandahållas  
  
 via mobiltelefoner och handdatorer kan det dock inte alltid krävas att  
  
 informationen omedelbart finns tillgänglig på skärmen. Alternativa  
  
 sätt att fullgöra kraven kan t.ex. vara att hålla informationen tillgänglig  
  
 via en länk eller genom en hänvisning till en webbsida där informationen  
  
 på ett enkelt sätt kan hittas. Det bör dock krävas att upplysningarna  
  
 alltid skall ges på det för teknikformen mest tillgängliga  
  
 sättet.  
  
 E-handelslagen är inte tillämplig på TV-sändningar, men  
  
 däremot på beställ-TV.  
  
 211 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 6.6.3 Överväganden  
  
 Vårt förslag: Programföretag som sänder TV och leverantörer  
  
 av beställ-TV ska se till att de som tar emot deras tjänster alltid  
  
 och på ett enkelt sätt har tillgång till  
  
 - namnet på leverantören av medietjänsten,  
  
 - den geografiska adress där leverantören av medietjänsten är  
  
 etablerad,  
  
 - uppgifter om leverantören av medietjänsten, inklusive dess  
  
 e-postadress eller webbplats, och  
  
 - uppgifter om behörig tillsynsmyndighet.  
  
 I lagen hänvisas till att 8 § e-handelslagen också gäller för  
  
 leverantörer av beställ-TV.  
  
 Syftet med artikel 3a i AV-direktivet är som förut har redovisats att  
  
 användarna av audiovisuella medietjänster ska ha smidig och direkt  
  
 tillgång till information om leverantören av medietjänsten så att det  
  
 snabbt och effektivt går att få direkt kontakt med denne. Bestämmelsen  
  
 anger inte hur informationen ska hållas tillgänglig utan lämnar  
  
 över till medlemsstaterna att bestämma de praktiska detaljerna.  
  
 I radio- och TV-lagen finns redan bestämmelser som har ett  
  
 likartat syfte som artikel 3a i AV-direktivet. Den som sänder TVprogram  
  
 ska sålunda använda en beteckning för sina sändningar.  
  
 Sändningsbeteckningen måste ha särskiljningsförmåga och den ska  
  
 normalt anges minst en gång varje sändningstimme.  
  
 För beställ-TV som omfattas av databasregeln gäller enligt  
  
 3 kap. 26 § tillämpningslagen en skyldighet att vid varje tillhandahållande  
  
 lämna uppgift om verksamhetens namn och utgivare samt  
  
 vem som har utsett denne. Därutöver ställer e-handelslagen krav på  
  
 att den som tillhandahåller beställ-TV ska lämna information som  
  
 gör det möjligt att kontakta tjänsteleverantören.  
  
 Den information som ska lämnas enligt yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 tillämpningslagen och radio- och TV-lagen är inte tillräcklig  
  
 för att mediekonsumenterna ska kunna ta direkt kontakt med  
  
 leverantören av medietjänsten eller för att få information om  
  
 behöriga kontroll- eller övervakningsorgan. De bestämmelser som  
  
 nu finns i de nyss nämnda lagarna uppfyller därför inte kraven i  
  
 artikel 3a i AV-direktivet.  
  
 Ett sätt att lämna den i direktivet föreskrivna informationen i  
  
 TV-sändningar är naturligtvis att lämna den i samma form som  
  
 212 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 sändningarna, dvs. så att den kan läsas på TV-skärmen genom t.ex.  
  
 text-TV. Den fråga som man måste ställa sig är emellertid om yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 hindrar att man lägger på programföretagen  
  
 att lämna den aktuella informationen på ett sådant sätt.  
  
 Enligt 3 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen har varje svensk  
  
 medborgare och svensk juridisk person rätt att sända radioprogram  
  
 genom tråd. Denna etableringsfrihet får bara begränsas under vissa  
  
 i paragrafen särskilt angivna förhållanden som inte är aktuella här.  
  
 Rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd får  
  
 däremot enligt 3 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen regleras genom  
  
 lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att  
  
 sända. Sådana föreskrifter finns i radio- och TV-lagen. I fråga om  
  
 sådana begränsningar i sändningsrätten som avses i 3 kap. 2 § yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 gäller 2 kap. 12 och 13 §§ regeringsformen.  
  
 Bestämmelserna i 3 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 kompletteras med 3 kap. 4 § samma lag. Enligt denna lagbestämmelse  
  
 har den som sänder radioprogram rätt att självständigt avgöra  
  
 vad som ska förekomma i programmen. Det gäller både den som  
  
 sänder genom etern och den som sänder genom tråd.  
  
 Program i yttrandefrihetsgrundlagens mening syftar på innehållet  
  
 i en överföring. En skyldighet att lämna information av det  
  
 slag som artikel 3a i AV-direktivet föreskriver innefattar innehållet  
  
 i en överföring. Informationen utgör således ett program i  
  
 yttrandefrihetsgrundlagens mening och träffas därmed av reglerna i  
  
 3 kap. yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 En skyldighet att lämna den aktuella informationen i trådsändning  
  
 skulle därmed komma i konflikt med 3 kap. 1 och 4 §§  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen. Däremot lämnar 3 kap. 2 § samma lag  
  
 en möjlighet att ålägga ett programföretag som sänder på något  
  
 annat sätt än genom tråd en sådan informationsskyldighet, eftersom  
  
 en sådan skyldighet måste anses förenlig med bestämmelserna  
  
 i 2 kap. 12 § andra–femte styckena och 13 § regeringsformen.  
  
 Eftersom informationskravet i artikel 3a i AV-direktivet gäller  
  
 alla TV-sändningar, oavsett om de sänds genom etern eller tråd,  
  
 hindrar yttrandefrihetsgrundlagen ett genomförande av artikeln  
  
 fullt ut på alla TV-sändningar, om informationskravet utformas så  
  
 att det ska fullgöras i TV-sändning. En annan lösning måste i stället  
  
 sökas.  
  
 AV-direktivet ställer inte några andra krav på informationslämnandet  
  
 än att mottagarna av tjänsterna hela tiden ska ha direkt  
  
 tillgång till den föreskrivna informationen och att den ska vara  
  
 213 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 lättillgänglig. Enligt utredningens uppfattning bör det för ett  
  
 korrekt genomförande vara tillräckligt att föreskriva att programföretagen  
  
 och de som tillhandahåller beställ-TV ska lämna den i  
  
 artikeln föreskrivna informationen, att informationen ska lämnas så  
  
 att mottagarna alltid lätt har tillgång till informationen och i övrigt  
  
 lämna över till programföretagen m.fl. att själva bestämma på vilket  
  
 sätt det ska ske. De kan då själva välja att frivilligt lämna informationen  
  
 så att den alltid kan hämtas i en sändning på TV-skärmen  
  
 eller att lämna den på något annat sätt, t.ex. på företagets  
  
 webbplats. En förutsättning är att tittaren lätt kan identifiera den  
  
 som sänder. Detta säkerställs genom bestämmelsen i 6 kap. 9 §  
  
 radio- och TV-lagen om sändningsbeteckning. Denna bestämmelse  
  
 bör därför behållas.  
  
 Bestämmelserna i 8 § e-handelslagen, som genomför artikel 5 i  
  
 e-handelsdirektivet, motsvarar inte fullt ut vad som krävs för att  
  
 genomföra artikel 3a i AV-direktivet när det gäller beställ-TV.  
  
 Bestämmelserna i 8 § e-handelslagen innehåller inte något krav på  
  
 information om behörig tillsynsmyndighet. Samtidigt innehåller  
  
 den nyssnämnda bestämmelsen i e-handelslagen krav på information  
  
 i andra avseenden än artikel 3a i AV-direktivet. I lagen bör  
  
 därför också införas en påminnelse om att 8 § e-handelslagen också  
  
 gäller för leverantörer av beställ-TV. I e-handelslagen bör på  
  
 motsvarande sätt en hänvisning göras till radio- och TV-lagen.  
  
 6.7 Krav på innehållet  
  
 6.7.1 Innehåll som uppammar hat på grund av ras, kön m.m.  
  
 Vårt förslag: Den nuvarande demokratibestämmelsen i 6 kap.  
  
 1 § radio- och TV-lagen utvidgas till att också gälla den som  
  
 tillhandahåller beställ-TV.  
  
 AV-direktivet (artikel 3b)  
  
 Redan i det ursprungliga TV-direktivet fanns i artikel 22 en bestämmelse  
  
 enligt vilken medlemsstaterna ålades att säkerställa att  
  
 TV-sändningarna inte innehöll något som uppammar hat grundat  
  
 på ras, kön, religion eller nationalitet. I samband med de ändringar  
  
 som genomfördes år 1997 i direktivet fördes bestämmelsen över till  
  
 214 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 artikel 22a i direktivet. Genom AV-direktivet har artikeln fått ett  
  
 nytt nummer, artikel 3b, och utvidgats till att omfatta alla AVtjänster.  
  
 I övrigt innebär den nya artikeln i AV-direktivet inte  
  
 någon ändring i sak i förhållande till vad som nu gäller.  
  
 Bestämmelser i svensk lag  
  
 TV-direktivets bestämmelser om att TV-sändningar inte får innehålla  
  
 något som uppammar hat på grund av ras, kön m.m. är  
  
 genomförda i Sverige genom straffbestämmelserna om hets mot  
  
 folkgrupp och demokratibestämmelsen i radio- och TV-lagen.  
  
 Bestämmelser om hets mot folkgrupp finns i 16 kap. 8 § brottsbalken.  
  
 Brottet innefattar att någon i uttalande eller i något annat  
  
 meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för en  
  
 folkgrupp eller någon annan sådan grupp av personer med anspelning  
  
 på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse  
  
 eller sexuell läggning. Brottet är enligt 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 även ett yttrandefrihetsbrott och omfattar  
  
 därigenom även det som framförs i såväl TV-sändningar som  
  
 beställ-TV.  
  
 I 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen finns den s.k. demokratibestämmelsen.  
  
 Enligt denna ska den som sänder TV-program se till  
  
 att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska  
  
 statsskickets grundidéer och principen om alla människors lika  
  
 värde och den enskilda människans frihet och värdighet. Bestämmelsen  
  
 omfattar även det som sänds under annonstid i televisionen  
  
 (prop. 1990/91:149 s. 85).  
  
 Orden det demokratiska statsskickets grundidéer avser  
  
 beteckningen på en statsform som bygger på fri åsiktsbildning,  
  
 allmän och lika rösträtt samt fria och hemliga val. Uttrycket "alla  
  
 människors lika värde och den enskilda människans frihet och  
  
 värdighet" avser de sidor av demokratibegreppet som anknyter till  
  
 bland annat förhållandet mellan människor, t.ex. fördömande av  
  
 rasism, våld och brutalitet samt hävdande av jämställdhet mellan  
  
 könen (prop. 1977/78:91 s. 230).  
  
 Demokratibestämmelsen fanns ursprungligen i radiolagen, som  
  
 även gällde markbundna TV-sändningar och gällde då bara Scott och  
  
 TV4. Regeringen ansåg att denna bestämmelse tillsammans med  
  
 bestämmelsen om hets mot folkgrupp tillgodosåg de allmänna krav  
  
 som ställs på programmen enligt artikel 22 i TV-direktivet. Som ett  
  
 215 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 led i genomförandet av TV-direktivet infördes vidare motsvarande  
  
 demokratibestämmelse i satellitlagen (prop. 1992/93:75 s. 25 f. och  
  
 s. 51).  
  
 Behovet av en allmän demokratibestämmelse ifrågasattes vid  
  
 radio- och TV-lagens tillkomst. Radiolagsutredningen ansåg att det  
  
 inte behövdes någon ytterligare reglering utöver den som fanns i  
  
 brottsbalken och yttrandefrihetsgrundlagen om hets mot folkgrupp  
  
 för att uppfylla kraven i artikel 22 andra stycket i TV-direktivet  
  
 (SOU 1994:105 s. 292).  
  
 Radiolagsutredningens förslag att det inte skulle finnas någon  
  
 demokratibestämmelse i radio- och TV-lagen mötte motstånd  
  
 bland remissinstanserna. Regeringen instämde i kritiken och uttalade  
  
 i propositionen till radio- och TV-lagen (prop. 1995/96:160  
  
 s. 92 f.) följande:  
  
 Regeringen instämmer i kritiken och anser att det finns ett behov av en  
  
 demokratibestämmelse både mot bakgrund av TV-direktivets regler  
  
 och ett inhemskt behov av en sådan bestämmelse. Att beakta det  
  
 demokratiska statsskickets grundidéer samt principen om alla människors  
  
 lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet i  
  
 programverksamheten borde vara en självklarhet för varje programföretag  
  
 och det är inte rimligt att endast vissa programföretag skall  
  
 åläggas den skyldigheten. Regeringens slutsats är således att en demokratibestämmelse  
  
 skall införas i radio- och TV-lagen och gälla för alla  
  
 typer av TV-sändningar som lagen omfattar samt för de ljudradiosändningar  
  
 där regeringen ger tillstånd till sändningarna.  
  
 Överväganden  
  
 Nuvarande artikel 22a i TV-direktivet har genomförts i svensk rätt  
  
 dels genom bestämmelserna om hets mot folkgrupp i 16 kap. 8 §  
  
 brottsbalken, som enligt 5 kap. 1 § yttrandefrihetsgrundlagen också  
  
 utgör ett yttrandefrihetsbrott, dels genom 6 kap. 1 § radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
 Straffbestämmelserna om hets mot folkgrupp gäller oavsett på  
  
 vilket sätt och i vilket medium brottet begås. Det spelar således  
  
 ingen roll om brottet begås i en TV-sändning, genom beställ-TV  
  
 eller på något annat sätt. Kraven i artikel 3b i AV-direktivet tillgodoses  
  
 därför till övervägande del av dessa straffbestämmelser.  
  
 Straffbestämmelserna tar dock inte hand om kravet i artikel 3b när  
  
 det gäller uppammande av hat på grund av kön.  
  
 216 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Demokratibestämmelsen gäller alla TV-sändningar som omfattas  
  
 av radio- och TV-lagen. Som har redovisats i det föregående  
  
 infördes demokratibestämmelsen i radio- och TV-lagen dels för att  
  
 lagstiftaren ansåg att det fanns ett inhemskt behov, dels för att TVdirektivet  
  
 krävde det. Lagstiftaren har konsekvent ansett att demokratibestämmelsen  
  
 tillsammans med reglerna om hets mot folkgrupp  
  
 tillgodoser de allmänna krav som ställs i TV-direktivet på att  
  
 sändningar inte får innehålla något som uppammar hat grundat på  
  
 ras, kön, religion eller nationalitet.  
  
 Vi anser att samma synsätt som lagstiftaren har haft i fråga om  
  
 TV-sändningar också bör anläggas i fråga om beställ-TV. Den som  
  
 tillhandahåller beställ-TV tillhandahåller program. Till skillnad mot  
  
 TV-sändningar där TV-program sänds enligt en tablå, tillhandahålls  
  
 programmen i beställ-TV på begäran ur en katalog. Det är svårt att  
  
 se att det skulle finnas någon principiell eller praktisk skillnad  
  
 mellan de olika tjänsterna när det gäller programverksamheten eller  
  
 att det skulle föra med sig några särskilda hinder eller svårigheter  
  
 att utvidga tillämpningsområdet för demokratibestämmelsen till att  
  
 också omfatta den som tillhandahåller beställ-TV.  
  
 Artikel 3b i AV-direktivet bör därför genomföras i svensk rätt  
  
 genom att demokratibestämmelsen görs tillämplig inte bara på den  
  
 som sänder TV-program, utan också på den som tillhandahåller  
  
 beställ-TV.  
  
 6.7.2 Skydd av minderåriga  
  
 Vår bedömning: AV-direktivets regler om skydd mot beställTV  
  
 som allvarligt kan skada minderåriga i artikel 3h kräver inte  
  
 någon ny reglering i svensk lagstiftning.  
  
 Vårt förslag: Beställ-TV som innehåller ingående våldsskildringar  
  
 av verklighetstrogen karaktär eller som innehåller pornografiska  
  
 bilder får inte tillhandahållas på ett sådant sätt att det  
  
 finns en betydande risk för att barn kan se programmen, om det  
  
 inte av särskilda skäl ändå är försvarligt.  
  
 217 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 AV-direktivet (artikel 3h)  
  
 TV-direktivet innehåller i artikel 22 bestämmelser om skydd av  
  
 minderåriga vid TV-sändningar. Bestämmelserna är oförändrade  
  
 genom AV-direktivet.  
  
 Enligt artikel 22.1 ska medlemsstaterna säkerställa att TVsändningar  
  
 inte innehåller program som allvarligt kan skada den  
  
 fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos underåriga, särskilt  
  
 program som innehåller pornografi eller meningslöst våld.  
  
 Därutöver gäller enligt artikel 22.2 att åtgärderna ska utsträckas till  
  
 att också gälla andra program som kan bedömas skada den fysiska,  
  
 mentala eller moraliska utvecklingen hos underåriga, utom i fall då  
  
 det är säkert att underåriga varken ser eller hör sådana sändningar  
  
 på grund av val av sändningstid eller andra tekniska åtgärder.  
  
 Sådana program ska dessutom föregås av en akustisk varning eller  
  
 markeras med en visuell symbol, om de sänds i okodad form. Det  
  
 sistnämnda framgår av artikel 22.3.  
  
 Genom AV-direktivet har det införts en ny bestämmelse om  
  
 skydd av minderåriga när det gäller beställ-TV. Bestämmelsen återfinns  
  
 i artikel 3h och lägger på medlemsstaterna en skyldighet att se  
  
 till att beställ-TV som allvarligt kan skada den fysiska, mentala  
  
 eller moraliska utvecklingen hos minderåriga endast tillhandahålls  
  
 på ett sådant sätt att minderåriga normalt inte hör eller ser sådana  
  
 tjänster.  
  
 Bestämmelser i svensk lag  
  
 Radio- och TV-lagen innehåller vissa bestämmelser som har till  
  
 syfte att skydda barn. I 7 kap. 4 och 7 §§ finns förbudet mot barnreklam  
  
 m.m. I 6 kap. 2 § sista meningen finns bestämmelser som  
  
 innebär att program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen  
  
 karaktär inte får sändas under sådan tid och på ett sådant  
  
 sätt att det finns en betydande risk för att barn ser programmen,  
  
 om det inte av särskilda skäl ändå är försvarligt.  
  
 Vidare finns bestämmelser i yttrandefrihetsgrundlagen om  
  
 yttrandefrihetsbrott och bestämmelser i 16 kap. brottsbalken som  
  
 tar sikte på sådant som kan skada barn eller underåriga. Det gäller  
  
 bland annat olaga våldsskildring, barnpornografibrott, hets mot  
  
 folkgrupp, uppvigling och förledande av ungdom.  
  
 218 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Överväganden  
  
 Regeringen och riksdagen har ansett att artikel 22 i TV-direktivet,  
  
 som gäller TV-sändningar, har genomförts i svensk rätt dels genom  
  
 bestämmelserna om yttrandefrihetsbrott i yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 och bestämmelserna i 16 kap. brottsbalken om barnpornografibrott  
  
 och olaga våldsskildring m.m., dels genom bestämmelserna  
  
 i 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen om sändning av våldsskildringar  
  
 av verklighetstrogen karaktär (prop. 1995/96:160 s. 95).  
  
 Den fråga som vi måste ta ställning till är om de regler som  
  
 genomför artikel 22 i svensk rätt också är ägnade att genomföra  
  
 artikel 3h, som avser beställ-TV och som inte är fullt så långtgående  
  
 som bestämmelserna i artikel 22.1.  
  
 Både artikel 22.1 och artikel 3h avser sådant som allvarligt kan  
  
 skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos minderåriga  
  
 (eller underåriga). Vad som avses med att allvarligt skada  
  
 framgår inte av direktivet. När det gäller TV-sändningar anges dock  
  
 i artikel 22.1 särskilt program som innehåller pornografi eller  
  
 meningslöst våld. Det framgår inte heller att lagstiftaren på EUnivå  
  
 skulle ha avsett att göra någon skillnad mellan TV-sändningar  
  
 och beställ-TV i fråga om vad som ska avses med allvarligt skada.  
  
 Regeringen har vid tillkomsten av radio- och TV-lagen ansett att  
  
 program som här i landet innefattar barnpornografibrott, olaga  
  
 våldsskildring m.m. torde vara sådana program som allvarligt kan  
  
 skada minderåriga och konstaterat att sådana sändningar i dag är  
  
 förbjudna enligt yttrandefrihetsgrundlagen och brottsbalken. I det  
  
 sammanhanget har regeringen också pekat på brotten uppvigling  
  
 och hets mot folkgrupp. Samtidigt har regeringen ansett att bestämmelserna  
  
 i artikel 22 ska tolkas så att program som innehåller  
  
 pornografi eller meningslöst våld av mindre allvarlig art kan godtas  
  
 under förutsättning att sändningarna sker på ett sådant sätt att det  
  
 är säkert att minderåriga normalt inte ser eller hör sändningen.  
  
 Detta kan ske genom val av sändningstid eller genom tekniska  
  
 åtgärder (prop. 1995/96:160 s. 95).  
  
 Utredningen saknar anledning att göra någon annan bedömning  
  
 än den som regeringen tidigare har gjort när det gäller frågan om  
  
 vad som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska  
  
 utvecklingen hos minderåriga. Med denna tolkning följer att  
  
 program som allvarligt kan skada minderåriga och som tillhandahålls  
  
 som beställ-TV redan i dag är förbjudna enligt brottsbalken  
  
 219 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagen och detta alldeles oavsett hur programmen  
  
 har distribuerats.  
  
 De svenska förbuden går längre än vad direktivet kräver i fråga  
  
 om beställ-TV, eftersom artikel 3h bara innefattar ett krav på att  
  
 sådana program ska tillhandahållas på ett sådant sätt att minderåriga  
  
 normalt inte hör eller ser dem. Eftersom AV-direktivet är ett  
  
 minimidirektiv är det emellertid inte något som hindrar att Sverige  
  
 har strängare regler. Utredningen anser således att bestämmelserna  
  
 i artikel 3h i och för sig inte behöver leda till någon ändring av den  
  
 svenska lagstiftningen.  
  
 Gränsdragningen mellan vad som allvarligt kan skada och vad  
  
 som bara kan skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen  
  
 hos minderåriga är allt annat än tydlig. Det kan därför finnas  
  
 anledning att överväga om bestämmelser motsvarande dem som  
  
 finns i 6 kap. 2 § i radio- och TV-lagen om våld och pornografi ska  
  
 införas när det gäller beställ-TV. Inte bara gränsdragningsproblem  
  
 kan emellertid motivera en sådan ordning. Det är enligt utredningens  
  
 mening svårt att hävda att intresset av att skydda minderåriga  
  
 mot vissa skadliga program är större när programmen sänds  
  
 linjärt i TV än när de tillhandahålls icke-linjärt i form av beställ-TV.  
  
 Övervägande skäl talar därför för att man skapar en enhetlig  
  
 ordning för TV-sändningar och beställ-TV när det gäller skyddet av  
  
 minderåriga från skadligt programinnehåll.  
  
 Eftersom AV-direktivet är ett minimidirektiv finns det inte  
  
 något hinder mot att införa strängare bestämmelser än direktivet så  
  
 länge de håller sig inom ramen för vad gemenskapsrätten tillåter.  
  
 Skydd av barn och unga tillhör sådana hänsyn som kan motivera en  
  
 avvikelse från den fria rörligheten för varor och tjänster, så länge  
  
 reglerna inte går längre än vad som är nödvändigt för att nå målet  
  
 och reglerna verkar icke-diskriminerande. Vi kan för vår del inte se  
  
 något annat än att en regel av det slag som vi förespråkar väl faller  
  
 inom ramen för vad som är tillåtet enligt gemenskapsrätten (jfr skäl  
  
 32 i ingressen).  
  
 Det anförda leder till att vi föreslår att det för beställ-TV införs  
  
 en bestämmelse motsvarande den som gäller för TV-sändningar  
  
 enligt 6 kap. 2 § radio- och TV- lagen.  
  
 Det innebär att beställ-TV  
  
 som innehåller ingående våldsskildringar av verklighetstrogen  
  
 karaktär eller som innehåller pornografiska bilder inte ska få tillhandahållas  
  
 på ett sådant sätt att det finns en betydande risk för att  
  
 barn kan se programmen, om det inte av särskilda skäl ändå är  
  
 försvarligt.  
  
 220 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 I likhet med vad som gäller i fråga om 6 kap. 2 § radio- och TVlagen,  
  
 som också tillämpas på trådsändningar, ryms en sådan ordning  
  
 som vi förordar för beställ-TV in under bestämmelserna i  
  
 3 kap. 1 § andra stycket 4 yttrandefrihetsgrundlagen (jfr prop.  
  
 1995/96:160 s. 97). De angivna bestämmelserna i yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 ger möjlighet att meddela föreskrifter om ingripanden  
  
 mot fortsatt sändning av ett utbud som inriktas på våldsskildringar,  
  
 pornografiska bilder och hets mot folkgrupp  
  
 När det gäller det sätt på vilket beställ-TV med sådant innehåll  
  
 ska kunna tillhandahållas ger ingressen till AV-direktivet god  
  
 ledning. Sålunda anges i skäl 45 användningen av personliga identifieringsnummer  
  
 (PIN-koder), filtersystem eller märkning. Vidare  
  
 hänvisas till olika exempel på möjliga åtgärder som anges i Europaparlamentets  
  
 och rådets rekommendation av den 20 december 2006  
  
 om skyddet av minderåriga och människans värdighet och om  
  
 rätten till genmäle med avseende på konkurrenskraften hos den  
  
 europeiska industrin för audiovisuella tjänster och nätverksbaserade  
  
 informationstjänster (EUT L 378, 27.12.2006 s. 72).  
  
 6.7.3 Visning av biograffilmer  
  
 Vår bedömning: Det behöver inte vidtas några åtgärder för att i  
  
 svensk rätt genomföra bestämmelserna om biograffilmer i  
  
 artikel 3d i AV-direktivet.  
  
 Artikel 3d i AV-direktivet anger att medlemsstaterna ska säkerställa  
  
 att leverantörer av medietjänster inte sänder biograffilmer  
  
 under andra tider än de som har överenskommits med rättighetsinnehavarna.  
  
 Bestämmelsen har, förutom att den även har gjorts  
  
 tillämplig på beställ-TV, förts över oförändrad till AV-direktivet  
  
 från artikel 7 i TV-direktivet i den utformning artikeln fick genom  
  
 1997 års ändringsdirektiv.  
  
 I samband med att TV-direktivet införlivades i svensk rätt fann  
  
 regeringen att artikel 7 inte behövde omsättas i en svensk lagbestämmelse 
  
 . Regeringen uttalade att ett effektivt genomförande  
  
 av artikelns bestämmelse sker bäst genom att parterna på marknaden  
  
 kommer överens i ett upphovsrättsligt avtal, vilket redan i  
  
 dag är det normala. I praktiken torde situationen vara den som  
  
 direktivet föreskriver (prop. 1992/93:75 s. 43). Artikel 7 i TV221 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 direktivet fick sin nuvarande lydelse genom 1997 års ändringsdirektiv.  
  
 Ändringen innebar att en i artikeln föreskriven karenstid  
  
 för biograffilm togs bort. När ändringsdirektivet genomfördes i  
  
 svensk rätt uppmärksammades i promemorian om genomförandet  
  
 av EG:s TV-direktiv (Ds 1998:21 s. 6) och i efterföljande proposition  
  
 (prop. 1997/98:184 s. 23) att artikel 7 ändrats. Ändringen av  
  
 artikel 7 i TV-direktivet föranledde emellertid varken i promemorian  
  
 eller i propositionen några överväganden om ändringar i  
  
 svensk rätt.  
  
 Vi har inte kunnat finna något annat än att marknaden i dag  
  
 fungerar på samma sätt som när TV-direktivet införlivades i svensk  
  
 rätt. Vi kan inte heller se att vidgningen av bestämmelsen till att  
  
 även omfatta beställ-TV skulle föranleda någon annan bedömning  
  
 än den som regeringen tidigare har gjort. Det behövs således inte  
  
 heller nu vidtas några åtgärder för att genomföra artikel 3d i AVdirektivet  
  
 i svensk rätt.  
  
 6.7.4 Främjande av europeiska produktioner  
  
 Vårt förslag: Den som tillhandahåller beställ-TV ska på lämpligt  
  
 sätt och när det är praktiskt möjligt främja framställningen av  
  
 och tillgången till europeiska produktioner.  
  
 Den som tillhandhåller beställ-TV ska år 2011 och därefter  
  
 vart fjärde år redovisa vad företaget har gjort för att främja  
  
 europeiska produktioner.  
  
 TV-företagen ska med början år 2011 och därefter vartannat  
  
 år redovisa hur stor del av verksamheten som utgjorts av  
  
 program av europeisk ursprung och sådana som framställts av  
  
 självständiga producenter.  
  
 AV-direktivet (artikel 3i)  
  
 Syftet med TV-direktivet är inte bara att upprätta en gemensam  
  
 marknad för TV-sändningar genom att samordna regler för sådana  
  
 sändningar, utan delvis också att stärka den europeiska programindustrin.  
  
 För det sistnämnda ändamålet föreskrivs bland annat i  
  
 artikel 4 i TV-direktivet att programföretagen, där så är praktiskt  
  
 möjligt och på lämpligt sätt, ska reservera en övervägande del av sin  
  
 sändningstid för europeiska produktioner, bortsett från nyheter,  
  
 222 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 sport m.m. AV-direktivet innehåller inte några ändringar i den  
  
 delen.  
  
 När det däremot gäller beställ-TV innehåller AV-direktivet nya  
  
 bestämmelser i samma syfte. Sålunda ska medlemsstaterna enligt  
  
 artikel 3i.1 se till att leverantörer av beställtjänster där så är  
  
 praktiskt möjligt och på lämpligt sätt, främjar framställningen och  
  
 tillgången till europeiska produktioner.  
  
 Enligt samma artikel kan sådant främjande bland annat avse det  
  
 finansiella bidraget från sådana tjänster till produktionen och  
  
 förvärv av sändningsrätter till europeiska produktioner eller  
  
 andelen och/eller framhävandet av europeiska produktioner i den  
  
 programkatalog som erbjuds av beställtjänsten.  
  
 I artikel 3i.2 föreskrivs att medlemsstaterna ska rapportera till  
  
 kommissionen om genomförandet av punkten 1. Den första  
  
 rapporten ska lämnas senast den 19 december 2011 och därefter  
  
 vart fjärde år.  
  
 Överväganden  
  
 Främjande  
  
 Artikel 3i.1 i AV-direktivet ställer inte något krav på hur främjandet  
  
 ska ske. Artikeln lämnar över till medlemsstaterna att bestämma  
  
 på vilket sätt det ska ske. Reglerna innefattar inte heller  
  
 något absolut krav på främjande utan anger bara att de ska ske där  
  
 så är praktiskt möjligt och på lämpligt sätt.  
  
 Motiven till artikeln finns i skäl 48 i ingressen. Där anges att  
  
 beställ-TV delvis kan komma att ersätta TV-sändningar, varför de  
  
 bör främja produktion och distribution av europeiska produktioner  
  
 och på så sätt aktivt bidra till och främja den kulturella mångfalden.  
  
 Som exempel på sådant stöd till europeiska produktioner anges,  
  
 förutom ekonomiska bidrag, en minsta andel av europeiska  
  
 produktioner i beställvideokataloger eller en attraktiv presentation i  
  
 elektroniska programguider.  
  
 Leverantörer av beställ-TV kan antas ha olika förutsättningar att  
  
 främja europeiska produktioner beroende på vilka program eller  
  
 vilken publik som tjänsten huvudsakligen är inriktad på. Behovet av  
  
 olika former av stöd kan variera över tiden. Att föreskriva något  
  
 särskilt sätt på vilket främjandet ska ske kan föra med sig  
  
 svårigheter för vissa leverantörer. En sådan ordning kan också föra  
  
 223 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 med sig att en önskvärd flexibilitet motverkas bland annat genom  
  
 att den förhindrar utvecklingen av olika stödformer anpassade efter  
  
 de behov som kan finnas vid olika tidpunkter.  
  
 Övervägande skäl talar därför för att inte närmare ange på vilket  
  
 sätt leverantörer ska främja europeiska produktioner. Artikeln bör  
  
 därför genomföras så att det i lag bara anges att de som tillhandahåller  
  
 beställ-TV ska på lämpligt sätt och när det är praktiskt möjligt  
  
 främja framställningen av och tillgången till europeiska produktioner.  
  
 En sådan bestämmelse bör inte heller komma i konflikt med  
  
 rätten att sända radioprogram genom tråd enligt 3 kap. 1 §  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Rapporter  
  
 Som har redovisats i det föregående ska medlemsstaterna vart  
  
 fjärde år med början år 2011 rapportera om genomförandet av  
  
 skyldigheten att främja europeiska produktioner när det gäller  
  
 beställ-TV. I skäl 48 i ingressen anges att det är viktigt att tillämpningen  
  
 följs upp. Vidare anges att medlemsstaterna i sina rapporter  
  
 också bör beakta det finansiella bidraget från beställtjänsterna och  
  
 beakta andelen europeiska produktioner i utbudet av beställtjänster  
  
 och den faktiska konsumtionen av europeiska produktioner.  
  
 Liknande rapporteringskrav ställs på medlemsstaterna också när  
  
 det gäller andelen europeiska produktioner i TV-sändningar. I  
  
 dessa fall ska rapporterna lämnas vartannat år. Programföretagen är  
  
 dock enligt 9 kap. 4 § radio- och TV-lagen skyldiga att årligen  
  
 redovisa andelen till Radio- och TV-verket.  
  
 För att Sverige ska kunna fullgöra sin rapporteringsskyldighet  
  
 till kommissionen när det gäller beställ-TV måste leverantörerna  
  
 rapportera vilka åtgärder som vidtagits för att främja framställningen  
  
 och tillgången till europeiska produktioner. Vi gör bedömningen  
  
 att det är tillräckligt om leverantörerna lämnar in en sådan  
  
 rapport vart fjärde år dvs. lika ofta som Sverige ska lämna sin  
  
 rapport till kommissionen.  
  
 För att underlätta för programföretagen föreslår vi vidare att  
  
 den nuvarande skyldigheten i 9 kap 4 § radio- och TV-lagen att årligen  
  
 redovisa hur stor del av verksamheten som utgjorts av sådana  
  
 program som avses i 6 kap. 8 § första stycket (program av europeiskt  
  
 ursprung och sådana som framställts av självständiga produ224 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 center) ändras så att rapporteringsskyldigheten bara behöver fullgöras  
  
 vartannat år.  
  
 6.8 Tillgänglighet för personer med  
  
 funktionsnedsättning  
  
 6.8.1 Bakgrund  
  
 Enligt radio- och TV-lagen får villkor för tillstånd att sända TVprogram  
  
 avse skyldighet att utforma sändningarna på ett sådant  
  
 sätt att de blir tillgängliga för funktionshindrade (3 kap. 8 § 5). För  
  
 TV-sändningar som inte kräver tillstånd, dvs. sändningar via satellit  
  
 eller kabel, finns ingen motsvarande bestämmelse.  
  
 Villkor med innebörden att TV-program ska göras tillgängliga  
  
 för personer med funktionsnedsättning finns i sändningstillstånden  
  
 för Scott, UR och TV4. För övriga programföretag med tillstånd att  
  
 sända Boyer TV finns inga sådana villkor.  
  
 AV-direktivet innehåller i artikel 3c en helt ny bestämmelse som  
  
 innebär att medlemsstaterna ska uppmuntra medietjänstleverantörer  
  
 inom den egna jurisdiktionen att se till att deras tjänster  
  
 successivt görs tillgängliga för syn- och hörselskadade personer. I  
  
 skäl 64 i ingressen till AV-direktivet anges att tillgängligheten bör  
  
 uppnås genom teckenspråk, programtextning, ljudbeskrivning och  
  
 lättbegripliga skärmmenyer.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade i uppdrag att överväga  
  
 behovet av lagändringar för att förbättra tillgängligheten till TVprogram  
  
 för personer med funktionsnedsättning. Utredningen lade  
  
 också i sitt betänkande Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra  
  
 radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) fram förslag till  
  
 lagstiftning på området.  
  
 I vårt uppdrag ingår att överväga vilka lagändringar som krävs  
  
 för att genomföra de nya reglerna i AV-direktivet. När det gäller  
  
 tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning ska vi enligt  
  
 våra direktiv utgå från Radio- och TV-lagsutredningens förslag till  
  
 lagstiftning.  
  
 225 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 6.8.2 Tillgång till olika AV-tjänster för personer med  
  
 funktionsnedsättning  
  
 Tillgängligheten till olika svenska programtjänster varierar för personer  
  
 med funktionsnedsättning. Det är bara de programtjänster  
  
 som tillhandhålls av SVT, UR och TV4 som har sändningstillstånd  
  
 med villkor om tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Övriga programtjänster i marknätet saknar sådana villkor.  
  
 Det varierar också i vilken utsträckning dessa programtjänster görs  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning. Längst i denna  
  
 utveckling har Scott kommit som en följd av de krav som har ställts  
  
 på företaget i sändningstillstånden.  
  
 SVT  
  
 SVT har i sitt sändningstillstånd, som gäller till den 31 december  
  
 2009, i § 13 följande inskrivet om tillgänglighet:  
  
 SVT skall beakta funktionshindrades behov. Ambitionsnivån när det  
  
 gäller funktionshindrades möjligheter att tillgodogöra sig SVT:s utbud  
  
 skall höjas och tillgängligheten förbättras i syfte att arbeta mot det  
  
 långsiktiga målet att hela utbudet görs tillgängligt för alla medborgare.  
  
 Tillgängligheten till program för barn och unga skall prioriteras särskilt 
  
 . Program skall även produceras för speciella målgrupper. SVT ska  
  
 ha en dialog med berörda grupper.  
  
 I fråga om program om och för funktionshindrade får SVT, Sveriges  
  
 Radio AB och Sveriges utbildningsradio AB sinsemellan fördela  
  
 ansvaret för olika slags insatser.  
  
 SVT:s programverksamhet för döva ska ha minst samma omfattning  
  
 och ambitionsnivå som under den föregående tillståndsperioden.  
  
 Inriktningen på programverksamheten för döva skall vara att sända  
  
 främst nyheter, information och kulturprogram på teckenspråk. Barn  
  
 och ungdomar ska särskilt prioriteras. Vid tillståndperiodens slut skall  
  
 minst 65 procent av sändningstiden för SVT:s förstagångssändningar  
  
 med svenskt ursprung vara textad i SVT1 och SVT2. Avseende SVT:s  
  
 övriga programtjänster skall företaget arbeta för att tillgängligheten  
  
 ska förbättras. SVT skall vid utformningen av sändningarna beakta att  
  
 bakgrundsljud kan försämra möjligheten för personer med hörselnedsättning  
  
 att ta del av utbudet.  
  
 År 2007 textade SVT 68 procent av förstasändningarna i det svenska  
  
 utbudet i SVT1 och SVT2 samt hela utbudet i Kunskapskanalen.  
  
 Det innebär att sändningstillståndets mål uppnås. På bästa  
  
 226 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 sändningstid, dvs. mellan kl. 18.00 och kl. 23.00 textas i stort sett  
  
 alla långfilmer, nyheter och faktaprogram.  
  
 Beträffande program på teckenspråk eller teckentolkade  
  
 program har utbudet i Scott varit förhållandevis konstant sedan  
  
 2001. I det nationella utbudet i SVT1 och SVT2 sändes totalt 122  
  
 timmar program på teckenspråk varav 65 timmar var nyheter och  
  
 samhällsfakta och 57 timmar underhållning. Talande textremsa erbjuds  
  
 i sändningarna i marknätet till alla textade program i SVT1  
  
 och SVT2, utom i nyhetssändningar eftersom dessa direktsänds.  
  
 Under hösten 2008 planerar Scott att erbjuda talande textremsa i  
  
 hela utbudet.  
  
 SVT har tagit fram en policy med riktlinjer för bättre hörbarhet.  
  
 Enligt policyn ska Scott reducera förekomsten av störande bakgrundsljud,  
  
 genomföra kontroller av ljudkvaliteten, iaktta försiktighet  
  
 med att blanda musik och tal i program och öka personalens  
  
 kunskap om ljud, hörbarhet och funktionshinder.  
  
 Public service-utredningen (SOU 2008:64) har lämnat förslag på  
  
 hur villkoren ska utformas för SVT:s kommande tillståndsperiod,  
  
 som inleds 1 januari 2010. Public service-utredningen har därvid  
  
 föreslagit att alla program på svenska i SVT1 och SVT2, Barnkanalen,  
  
 Kunskapskanalen och SVT24 som är meningsfulla att texta  
  
 ska textas samt att textningen ska hålla hög kvalitet. Public serviceutredningen  
  
 har även föreslagit att Scott och UR ska sända betydligt  
  
 fler timmar på teckenspråk och fler teckentolkade program. Därutöver  
  
 har utredningen föreslagit att SVT under tillståndsperioden  
  
 ska inleda försök med syntolkning. För att uppnå målen bedömer  
  
 SVT att nuvarande metoder för direkttextning måste ersättas med  
  
 ett svenskt taligenkänningssystem. SVT har inlett ett samarbete  
  
 med aktörer från näringsliv och universitet för att utveckla ett  
  
 svenskt taligenkänningssystem. SVT har bedömt att ett färdigt  
  
 direkttextningssystem tar tre år att utveckla.  
  
 TV4 AB  
  
 Även TV4 AB har i sändningstillstånden för sina programtjänster i  
  
 marknätet, som löper till den 31 mars 2014, krav på att utforma  
  
 sändningarna på ett sådant sätt att de blir tillgängliga för personer  
  
 med funktionsnedsättning genom att texta alla icke direktsända  
  
 rikssända svenska program. Företaget ska också under tillstånds227 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 perioden utveckla och börja använda metoder för att göra direktsändningar  
  
 tillgängliga för hörselskadade.  
  
 TV4 AB textar för närvarande alla program som inte är direktsända.  
  
 TV4 AB har inte några planer på att införa talande textremsa.  
  
 Även TV4 AB anser att dagens teknik för direkttextning  
  
 inte är tillräckligt bra. Under våren 2008 direkttextades TV4:s  
  
 nyheter på prov under tre veckor. Teckenspråkstolkning, syntolkning  
  
 eller uppläst textremsa tillhandahålls inte.  
  
 Övriga svenska programtjänster  
  
 Av övriga svenska programtjänster på den svenska marknaden kan  
  
 exempelvis nämnas att Axess TV, som sänds av Axess Publishing  
  
 AB, inte textar program på svenska. Ambitionen är dock att  
  
 påbörja textning av svenska program under hösten 2008.  
  
 C More Entertainment AB sänder ett antal programtjänster  
  
 inriktade på film och sport, däribland Canal+First och  
  
 Canal+Sport1. Sedan våren 2006 textas svenska filmer. Sportsändningar  
  
 textas inte.  
  
 Utländska programtjänster  
  
 TV3, TV6 och ZTV, som sänds från Storbritannien, textar program  
  
 som är på svenska i högst begränsad omfattning. Direktsända  
  
 program textas inte alls. Kanal 5 som också sänds från Storbritannien  
  
 textar alla förinspelade program. Svenska program textas dolt  
  
 och information om att text finns att tillgå lämnas i början av  
  
 programmet. Direktsända program textas inte. Ingen av programtjänsterna  
  
 tillhandahåller teckenspråkstolkning, syntolkning eller  
  
 uppläst textremsa.  
  
 Storbritannien har utförligt reglerat skyldigheten att göra TVprogram  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Bestämmelser finns främst i artiklarna 303–305 i Communications  
  
 Act 2003. Bestämmelserna tillämpas oavsett sändningsteknik. I  
  
 korthet innebär kraven att efter en övergångsperiod ska 80 procent  
  
 av de sändningarna textas, tio procent syntolkas och fem procent  
  
 presenteras eller översättas till teckenspråk. BBC omfattas inte av  
  
 regleringen men har självmant åtagit sig att följa och i vissa delar  
  
 överträffa kraven på public servicetjänsterna.  
  
 228 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 För närvarande undantas sändningar som i huvudsak riktas till  
  
 TV-tittare utanför Storbritannien från kraven. Som ett led igenomförandet  
  
 av AV-direktivet i Storbritannien kommer enligt uppgift  
  
 programtjänster som uteslutande riktar sig mot andra medlemsstater  
  
 och därigenom saknar eller har väldigt få tittare i Storbritannien  
  
 att inte längre undantas från de brittiska reglerna om tillgänglighet.TPF 
  
 3 
  
 FPT  
  
 Beställ-TV  
  
 Beställtjänster görs bara i mycket begränsad utsträckning  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning. På SVT Play  
  
 läggs en del av nyhetsutbudet ut i en textad version och så sker  
  
 även på TV4:s webbtjänster, t.ex. Nyhetskanalen. Public serviceutredningen  
  
 (SOU 2008:64) har föreslagit att SVT:s och UR:s  
  
 målsättning bör vara att tillgänglighetsfunktioner som textning,  
  
 talande textremsa och syntolkning också erbjuds i utbudet på  
  
 Internet.  
  
 I övrigt kan nämnas att CDON.com, som tillhandahåller videoon-demand  
  
 via Internet, levererar de svenska filmerna med svensk  
  
 text. SF-Anytime, som tillhandhåller video-on-demand via både  
  
 Internet och IP-TV, har däremot inte svensk text till sina svenska  
  
 filmer.  
  
 6.8.3 Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 I det följande redovisas en sammanfattning av Radio- och TVlagsutredningens  
  
 överväganden och förslag baserat på utredningens  
  
 egen sammanfattning i betänkandet SOU 2006:51.  
  
 Skärpt lagstiftning för ökad tillgänglighet  
  
 Utredningen framhöll att möjligheterna att göra TV-programmen  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning ökar i och med  
  
 övergången från analog till digital utsändningsteknik. Den digitala  
  
 tekniken möjliggör nya metoder för textning, både direkt och  
  
 pålagd i efterhand. Förutsättningarna för att skapa tillgänglighet för  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT En utförlig beskrivning av reglerna i Storbritannien finns på Code on Television Access  
  
 Services, Salazar.  
  
 229 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 synskadade tittare förbättras genom möjligheterna till syntolkning,  
  
 där en inspelad röst beskriver vad som syns i bild i ett TV-program  
  
 under naturliga pauser i dialogen, och uppläst textremsa, där den  
  
 textremsa som finns i bild läses upp och överförs till tittaren i form  
  
 av en separat ljudkanal.  
  
 De ökade tekniska möjligheterna att utforma tillgängliga TVprogram  
  
 i kombination med betydelsen av att personer med  
  
 funktionsnedsättning ges största möjliga tillgång till innehållet i  
  
 programmen, innebär att det finns anledning att i radio och TVlagen  
  
 införa krav på att programföretagen ska göra sina sändningar  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Tillämpningsområde  
  
 Utredningen ansåg att ökad tillgänglighet är ett så angeläget ändamål  
  
 att det finns anledning att lagstifta om skyldighet för alla som  
  
 sänder television att se till att de program de sänder görs tillgängliga  
  
 för personer med funktionsnedsättning, oavsett om sändningarna  
  
 förmedlas med stöd av tillstånd eller inte och oavsett  
  
 vilken utsändningsteknik som används. Utredningen bedömde  
  
 dock att yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelser innebär att det  
  
 inte utan grundlagsändring är möjligt att föreskriva sådana skyldigheter  
  
 för den som sänder TV-program genom tråd. Enligt utredningens  
  
 direktiv omfattade uppdraget inte förslag till grundlagsändningar.  
  
 De förslag som utredningen lämnade när det gäller TVprogrammens  
  
 tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning  
  
 omfattade därför sändningar som förmedlas på annat sätt än genom  
  
 tråd, dvs. marksändningar och satellitsändningar.  
  
 Utredningen ansåg att det inte fanns några sakliga skäl som  
  
 motiverar att trådsändningar undantas från skyldigheten att göra  
  
 TV-programmen tillgängliga för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Den ansåg därför att det fanns anledning att överväga en ändring  
  
 av yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelser om möjlighet att  
  
 begränsa etableringsfriheten för trådsändningar och att denna fråga  
  
 lämpligen kunde behandlas inom ramen för Tryck- och yttrandefrihetsberedningens  
  
 (Ju 2003:04) arbete.  
  
 230 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Den närmare regleringen  
  
 Utredningen ansåg att de bestämmelser som reglerar skyldigheten  
  
 att göra TV-programmen tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 bör vara flexibla, så att hänsyn kan tas till programföretagens  
  
 olika tekniska och ekonomiska förutsättningar. Kraven bör  
  
 även kunna ändras från tid till annan, dels om det enskilda  
  
 programföretagets förutsättningar förändras, dels om den tekniska  
  
 utvecklingen ger anledning att ändra kraven eller att ställa upp nya  
  
 krav. Samtidigt måste bestämmelserna vara så klara och tydliga att  
  
 det står klart för varje person eller företag som sänder TV-program  
  
 vilka krav just han eller hon har att nå upp till.  
  
 Utredningen bedömde att ett klart och tydligt men samtidigt  
  
 flexibelt regelverk kan skapas genom att det grundläggande kravet  
  
 på tillgänglighet framgår direkt i lagen och att det därutöver  
  
 överlämnas åt regeringen eller en av regeringen utsedd myndighet  
  
 att utfärda närmare föreskrifter om kravet. Utredningen föreslog  
  
 därför att det ska införas en bestämmelse i radio- och TV-lagen  
  
 som ålägger den som sänder TV-program på annat sätt än genom  
  
 tråd att utforma sändningarna på ett sådant sätt att programmen  
  
 blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning i den  
  
 omfattning som föreskrivs av regeringen, eller den myndighet som  
  
 regeringen bestämmer.  
  
 Vid bestämmande av på vilket sätt och i vilken omfattning  
  
 programmen ska göras tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 ska beaktas programföretagens finansiella förutsättningar,  
  
 den tekniska utvecklingen av tillgänglighetstjänster inom TVområdet  
  
 och antalet tittare som följer den enskilda programtjänsten.  
  
 Även om det enligt förslaget är regeringen eller den  
  
 myndighet som regeringen bestämmer som ska utfärda de närmare  
  
 föreskrifterna om tillgänglighet lämnade utredningen ett antal  
  
 riktlinjer utifrån vilka den ansåg att föreskrifterna bör utformas.  
  
 Utredningen ansåg att föreskrifterna bör ålägga programföretagen  
  
 att förse en viss andel av TV-programmen med textning, teckenspråkstolkning,  
  
 syntolkning och uppläst textremsa enligt följande:  
  
  90 procent av sändningarna ska textas inom åtta år från idag,  
  
  2 procent av sändningarna – eller fyra timmar per vecka – ska  
  
 sändas på teckenspråk inom åtta år från idag,  
  
  10 procent av sändningarna ska syntolkas inom tolv år från idag,  
  
  50 procent av de program i vilka det talas andra språk än svenska  
  
 ska förses med uppläst textremsa inom åtta år från idag.  
  
 231 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 De angivna tiderna ska räknas från det att utredningen hade lämnat  
  
 sitt betänkande.  
  
 Utredningen föreslog att det härutöver bör meddelas mer kortsiktiga  
  
 delmål, t.ex. årliga mål, för de olika tillgänglighetstjänsterna.  
  
 Föreskrifterna borde enligt utredningens förslag medge undantag  
  
 från kraven, eller under vissa omständigheter ställa lägre krav på  
  
 tillgänglighet, för programtjänster från programföretag som har  
  
 begränsade ekonomiska förutsättningar att uppnå kraven eller vars  
  
 sändningar endast följs av ett litet antal tittare. Det kan också  
  
 finnas tekniska skäl att undanta vissa programtyper från tillgänglighetskraven,  
  
 t.ex. syntolkning av musikprogram och rena nyhetsprogram.  
  
 Utredningen uttalade att föreskrifterna inte bör innehålla  
  
 bestämmelser om att programföretagen ska vara skyldiga att sända  
  
 program där programinnehållet är specialanpassat för personer med  
  
 funktionsnedsättning, t.ex. nyhetssändningar som har anpassats för  
  
 personer med lättare förståndshandikapp. Sådana skyldigheter bör i  
  
 stället också i fortsättningen kunna föreskrivas i tillståndsvillkor.  
  
 Utredningen ansåg därför att den nuvarande möjligheten att förena  
  
 sändningstillstånd med villkor om skyldighet att utforma sändningarna  
  
 så att de blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 borde behållas.  
  
 Sanktioner och tillsyn  
  
 Utredningen föreslog att Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 ska kunna förelägga den som åsidosätter den föreslagna bestämmelsen  
  
 eller föreskrifterna om skyldighet att se till att TV-programmen  
  
 görs tillgängliga för personer med funktionsnedsättning att  
  
 följa bestämmelsen eller föreskrifterna. Ett sådant föreläggande ska  
  
 kunna förenas med vite.  
  
 Utredningen föreslog också att sändningstillståndet ska kunna  
  
 återkallas om ett programföretag som sänder med stöd av tillstånd  
  
 på ett väsentligt sätt har åsidosatt bestämmelsen eller föreskrifterna  
  
 om tillgänglighet.  
  
 232 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 6.8.4 Remissinstanserna  
  
 Krav på tillgänglighet  
  
 Handikappombudsmannen, Hjälpmedelsinstitutet, Myndigheten för  
  
 handikappolitisk samordning (HANDISAM), Post- och telestyrelsen,  
  
 Handikappförbunden, Radio- och TV-verket, Hörselskadades Riksförbund  
  
 (HRF), Synskadades Riksförbund och Sveriges Dövas  
  
 Riksförbund tillstyrkte Radio- och TV-lagsutredningen förslag.  
  
 Landsorganisationen i Sverige delade Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 syn på betydelsen av tillgängliggörande och ansåg att  
  
 det är rimligt att ställa krav på samtliga bolag som får tillgång till  
  
 den ändliga resurs som frekvenserna för TV utgör. Det kan dock  
  
 vara rimligt att ställa högre krav eller krav på snabbare utbyggnadstakt  
  
 på public service-företagen.  
  
 Modern Times Group MTG AB avstyrkte att utredningens  
  
 förslag skulle omfatta kommersiella kanaler. Eventuella tillgänglighetskrav  
  
 borde kunna regleras i sändningstillstånden. Modern  
  
 Times Group AB ansåg också att det är alltför långtgående att  
  
 generellt ha samma målsättning för alla kommersiella programtjänster.  
  
 Sveriges Annonsörer ifrågasatte att man i lag ska reglera  
  
 tillgängligheten eftersom det kan få konsekvenser för vilka som  
  
 klarar av att genomföra detta och det i sin tur kan påverka mångfalden.  
  
 Annonsörerna ansåg att tillgängligheten bör regleras i tillstånd  
  
 på ett ändamålsenligt sätt så att även kanalernas kostnader tas  
  
 med i beräkningen.  
  
 Post- och telestyrelsen, Handikappombudsmannen och Riksförbundet  
  
 för utvecklingsstörda barn, ansåg att utredningen hade en  
  
 för låg ambitionsnivå och att det tidsmässiga genomförandet kunde  
  
 skärpas i flera avseenden.  
  
 Handikappombudsmannen och HANDISAM ansåg att de högre  
  
 kraven bör ställas som en förutsättning för samtliga programföretags  
  
 sändningstillstånd. Hörselskadades riksförbund menade att  
  
 detta bör gälla alla TV-sändningar, oavsett sändningsteknik, även  
  
 om vissa sändningsformer, t.ex. mobil-TV, kan ha tekniska  
  
 begränsningar.  
  
 Hjälpmedelsinstitutet ansåg att antalet tittare inte ska ha relevans  
  
 vid bedömningen av tillgänglighetens omfattning. Institutet ansåg  
  
 vidare att utredningen hade underskattat de tekniska utvecklingsmöjligheterna.  
  
 Slutligen ansåg Hjälpmedelsinstitutet i likhet med  
  
 233 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Hörselskadades Riksförbund att handikapprörelsen ska ges möjligheter  
  
 att påverka tillgänglighetskravens utformning  
  
 Barnombudsmannen ansåg att en proportionerlig andel av  
  
 programmen som textas, teckenspråktolkas, syntolkas, eller förses  
  
 med uppläst textremsa bör vara barn- och ungdomsprogram.  
  
 Sveriges Radio AB och Juridiska fakultetsnämnden vid  
  
 Stockholms universitet avstyrkte utredningens förslag om att en  
  
 myndighet ska bestämma på vilket sätt och i vilken omfattning TVprogram  
  
 ska göras tillgängliga för personer med funktionshinder.  
  
 Juridiska fakultetsnämnden framhöll att förslaget knappast  
  
 erbjuder tydligare regler än vad som nu är fallet. Nämnden ansåg i  
  
 vart fall att det inte finns något underlag i utredningen som  
  
 belägger att tydliga och nyanserade regler skulle åstadkommas med  
  
 förslaget.  
  
 Sveriges Television AB avstyrkte utredningens förslag som avser  
  
 public service-bolagen. Scott ansåg att det är en direkt olämplig  
  
 lösning att en myndighet ska ange kraven. Enligt Scott finns inget  
  
 som tyder på att den föreslagna lösningen skulle ge bättre  
  
 möjligheter att i Sverige skapa tydliga regler som samtidigt tar  
  
 hänsyn till SVT:s förutsättningar och resurser.  
  
 Eurosport SA föreslog att sport- och sportrelaterade sändningar  
  
 undantas från föreslagna lagstiftningen.  
  
 Journalistförbundet avstyrkte förslaget att i lag ange en skyldighet  
  
 att sända program vars innehåll är särskilt anpassat för personer  
  
 med funktionshinder. Förbundet ansåg att det är ett alltför långtgående  
  
 ingrepp i yttrandefriheten.  
  
 Sveriges Utbildningsradio AB påpekade att utredningens förslag  
  
 innebär att olika regler kan komma att gälla för UR:s radio- respektive  
  
 TV-verksamhet. UR såg inga skäl att ändra gällande ordning.  
  
 Teracom AB påpekade att vissa av teknikerna att göra TVprogram  
  
 tillgängliga för funktionshindrade är bandbreddskrävande.  
  
 Eftersom utrymmet i det digitala marknätet är begränsat ansåg  
  
 Teracom AB att det bör vara naturligt att inför varje beslut om  
  
 tillgänglighetskrav även väga in effekterna som sådana skyldigheter  
  
 har för andra befintliga och hypotetiska tjänster som programbolagen  
  
 bedriver eller önskar driva.  
  
 TV4 AB var mycket kritiskt till utredningens förslag och ansåg  
  
 att kraven bör ställas i sändningstillstånden och utformas på ett  
  
 realistiskt och ändamålsenligt sätt. Åtgärder för hörselskadade bör  
  
 prioriteras av kostnadsskäl, och text-TV-textning är enligt TV4 den  
  
 metod som främst bör väljas. Sändningstjänster för den mycket lilla  
  
 234 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 befolkningsgrupp som kan tillgodogöra sig teckenspråkstolkning  
  
 bör enligt TV4 tillgodoses inom ramen för public service-uppdraget.  
  
 Detsamma bör enligt TV4 gälla talande textremsa och syntolkning.  
  
 Kraven bör enligt TV4 ställas på alla kanaler, med undantag  
  
 för de mycket små kanalerna, för att undvika konkurrensstörningar.  
  
 Sanktioner och tillsyn  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag i dessa delar behandlades  
  
 av ett fåtal remissinstanser.  
  
 Handikappförbunden, Synskadades Riksförbund och Sveriges  
  
 Dövas Riksförbund tillstyrkte i huvudsak utredningens förslag om  
  
 att åsidosättande av bestämmelser ska beaktas vid tillståndsgivningen  
  
 samt att föreläggande ska kunna förenas med vite.  
  
 Sveriges Television AB och Sveriges Utbildningsradio AB avstyrkte  
  
 i huvudsak förslaget om att Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV ska kunna förelägga bolagen skyldighet att följa bestämmelser  
  
 eller föreskrifter och att sådana förelägganden ska kunna  
  
 förenas med vite. Programföretagen hänvisade till att frågan om  
  
 tillgänglighet för personer med funktionshinder hade behandlats i  
  
 de riktlinjer för Scott som riksdagen nyligen hade fattat beslut om. I  
  
 dessa riktlinjer hade också behandlats Granskningsnämndens  
  
 uppdrag att årligen granska hur SVT uppfyllt sitt uppdrag och angetts  
  
 att några sanktionsmöjligheter inte var kopplade till utvärderingsuppdraget.  
  
 Radio- och TV-verket ansåg att det fanns skäl för att Granskningsnämnden  
  
 skulle få tillsyn över denna fråga eftersom den har  
  
 kopplingar till programverksamheten.  
  
 6.8.5 Krav på tillgänglighet  
  
 Vårt förslag: Den som på annat sätt än genom tråd sänder TVprogram  
  
 eller tillhandahåller beställ-TV ska utforma sändningarna  
  
 på ett sådant sätt att programmen blir tillgängliga för  
  
 personer med funktionsnedsättning genom textning, tolkning,  
  
 uppläst text eller liknande teknik i den omfattning som  
  
 föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen  
  
 bestämmer. Vid bestämmande av på vilket sätt och i vilken  
  
 235 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 omfattning programmen ska göras tillgängliga för personer med  
  
 funktionsnedsättning ska regeringen eller den myndighet som  
  
 regeringen bestämmer beakta företagens finansiella förutsättningar,  
  
 den tekniska utvecklingen och antalet tittare som följer  
  
 sändningarna.  
  
 När det gäller public service-företagen bör regeringen inte  
  
 vidaredelegera rätten att utfärda föreskrifter om på vilket sätt  
  
 och i vilken omfattning som programmen ska göras tillgängliga  
  
 för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag: Överensstämmer i  
  
 huvudsak med vårt förslag.  
  
 Remissinstanserna: Remissutfallet var blandat. Flera remissinstanser  
  
 tillstyrkte förslaget, medan andra ansåg att den nuvarande  
  
 ordningen borde behållas. Några remissinstanser vände sig mot att  
  
 en myndighet skulle besluta om tillgängligheten.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Bakgrund  
  
 Bakgrunden till Radio- och TV-lagsutredningens uppdrag att överväga  
  
 behovet av lagändringar för att förbättra tillgängligheten till  
  
 TV-program för personer med funktionsnedsättning var en  
  
 skrivelse till Kulturdepartementet från Handikappombudsmannen  
  
 år 2000. Handikappombudsmannen hade i sin skrivelse framhållit  
  
 att de förbättringar som dittills hade skett inte var tillräckliga och  
  
 att en översyn av radio- och TV-lagstiftningen därför borde inbegripa  
  
 frågan om TV-programmens tillgänglighet för personer  
  
 med funktionsnedsättning. TV-direktivet innehåller inte heller  
  
 någon bestämmelse om detta.  
  
 AV-direktivet innehåller däremot i artikel 3c en bestämmelse  
  
 där medlemsstaterna åläggs att uppmuntra programföretagen och  
  
 de som tillhandahåller beställ-TV under den egna jurisdiktionen att  
  
 se till att programmen successivt görs tillgängliga för syn- och  
  
 hörselskadade personer. Direktivet anger inte närmare på vilket sätt  
  
 medlemsstaterna ska uppmuntra programföretagen för att få till  
  
 stånd en ökad tillgänglighet. Det innebär att medlemsstaterna själva  
  
 kan bestämma hur detta ska ske. Det enda kravet är att man ska  
  
 göra något för att åstadkomma en ökad tillgänglighet.  
  
 236 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Det finns andra internationella regler som berör frågan om  
  
 tillgänglighet. Förutom FN:s standardregler från 1993 för att  
  
 säkerställa att personer med funktionsnedsättning ges samma  
  
 rättigheter och skyldigheter som andra medborgare i samhället  
  
 finns FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning.  
  
 I artikel 21 i konventionen, som rör yttrandefrihet och  
  
 åsiktsfrihet samt tillgång till information, anges bland annat att  
  
 konventionsstaterna ska vidta ändamålsenliga åtgärder för att  
  
 säkerställa att personer med funktionsnedsättning kan utöva  
  
 yttrandefriheten och åsiktsfriheten, inklusive friheten att söka, ta  
  
 emot och sprida uppgifter och idéer på lika villkor som andra  
  
 genom alla former av kommunikation. Det kan staterna göra t.ex.  
  
 genom att uppmuntra massmedier och leverantörer av information  
  
 genom Internet, att göra sina tjänster tillgängliga för personer med  
  
 funktionsnedsättning. Konventionen antogs av FN:s generalförsamling  
  
 den 13 december 2006 och öppnades för undertecknande  
  
 den 30 mars 2007.  
  
 Regeringen har den 1 oktober 2008 lagt fram propositionen  
  
 Mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättning  
  
 (prop. 2008/09:28). I propositionen föreslår regeringen att Sverige  
  
 ska tillträda FN-konventionen om rättigheter för personer med  
  
 funktionsnedsättning.  
  
 Behovet av ökad tillgänglighet  
  
 För närvarande är det bara de programtjänster som tillhandhålls av  
  
 SVT, UR och TV4 AB som har sändningstillstånd med villkor om  
  
 tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning. Det innebär  
  
 emellertid inte att tillgängligheten vare sig i dessa eller andra programtjänster  
  
 är på en sådan nivå som tillförsäkrar funktionshindrade  
  
 att på så lika villkor som möjligt ta del av den information  
  
 och den underhållning som erbjuds via TV-mediet. Enligt vår  
  
 mening är det angeläget att ambitionsnivån höjs och att kravet på  
  
 tillgänglighet vidgas till att kunna omfatta fler programtjänster än  
  
 de som kräver sändningstillstånd enligt radio- och TV-lagen.  
  
 Som Radio- och TV-lagsutredningen framhöll innebär övergången  
  
 från analog till digital utsändningsteknik att möjligheterna  
  
 ökar att göra programmen tillgängliga för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Denna omständighet tillsammans med betydelsen av  
  
 att personer med funktionsnedsättning ges största möjliga tillgång  
  
 237 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 till program som sänds i televisionen eller tillhandahålls i form av  
  
 beställ-TV gör att vi i likhet med den tidigare utredningen anser att  
  
 det finns anledning att ställa högre krav än i dag på programföretagen  
  
 i dessa avseenden. I fråga om public service-företagen har  
  
 frågan också behandlats av Public-serviceutredningen i dess betänkande  
  
 Kontinuitet och förändring (SOU 2008:64).  
  
 Hur ska kraven utformas?  
  
 Som Radio- och TV-lagsutredningen framhöll hindrar yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 att det ställs krav av detta slag på sändningar som  
  
 sker genom tråd. Tryck- och yttrandefrihetsberedningen (Ju  
  
 2003:04), som numera har omvandlats till en kommitté, Yttrandefrihetskommittén,  
  
 har mot denna bakgrund fått tilläggsdirektiv  
  
 med uppdrag att överväga de yttrandefrihetsrättsliga aspekterna på  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag om TV-sändningars  
  
 tillgänglighet för funktionshindrade och föreslå de grundlagsändringar  
  
 och andra lagändringar som dessa överväganden föranleder.  
  
 Kommittén ska särskilt beakta i vilken utsträckning ytterligare  
  
 krav på trådsändningar kan komma att få negativa effekter på  
  
 etableringsfriheten. Kommittén ska lämna förslag till de eventuella  
  
 grundlagsändringar som övervägandena kan föranleda. Enligt  
  
 uppgift förväntas beredningen lägga fram förslag i dessa frågor i  
  
 början av år 2009.  
  
 Kravet att utforma programmen på ett sådant sätt att de blir  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning måste därför  
  
 för närvarande begränsas till sändningar som sker på annat sätt än  
  
 genom tråd. Frågan är emellertid om kraven på tillgänglighet ska  
  
 anges i lag, som Radio- och TV-lagsutredningen föreslog, eller  
  
 genom tillståndsvillkor på det sätt som sker i dag.  
  
 En nackdel med den nuvarande ordningen är att kraven bara kan  
  
 ställas på tillståndspliktiga sändningar, vilket utesluter satellitsändningar.  
  
 Trådsändningar utesluts också, men kan inte regleras  
  
 med hänsyn till yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelser. I avsnitt  
  
 13 i det följande föreslår vi att tillståndsplikten för TV-sändningar  
  
 ska begränsas så att sändningar utanför de traditionella rundradionäten  
  
 utesluts från tillståndsplikt. Det kommer att innebära att  
  
 bland annat mobil-TV i mobiltelenät inte kommer att kräva  
  
 sändningstillstånd.  
  
 238 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Dessa omständigheter talar mot den nuvarande ordningen att  
  
 genom villkor i sändningstillstånden reglera kraven på tillgänglighet.  
  
 Dessutom kan en reglering genom tillståndsvillkor innebära att  
  
 tillståndshavarnas skyldigheter inte kan ändras under en pågående  
  
 tillståndsperiod. Den lösning som då återstår är att reglera kraven  
  
 genom föreskrifter i lag.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att programföretagen  
  
 åläggs en skyldighet att utforma sändningarna så att programmen  
  
 blir tillgängliga för personer med funktionshinder i den omfattning  
  
 som regeringen eller av regeringen utsedd myndighet föreskriver  
  
 (se SOU 2006:51 s. 395). Förslaget innebar att de föreskrifter som  
  
 kan meddelas med stöd av den föreslagna bestämmelsen i första  
  
 hand skulle avse tekniska hjälpmedel som textning, teckenspråkstolkning,  
  
 syntolkning och uppläst textremsa. En skyldighet utöver  
  
 detta, t.ex. en skyldighet att sända program vars innehåll är särskilt  
  
 anpassat för personer med kognitiv funktionsnedsättning, skulle  
  
 enligt förslaget också i fortsättningen kunna föreskrivas som ett  
  
 tillståndsvillkor.  
  
 Vi har i denna del samrått med Yttrandefrihetskommittén. Vi är  
  
 överens med kommittén om att det är en väsentlig skillnad mellan  
  
 en skyldighet att förse sändningar med sådana tekniska hjälpmedel  
  
 som syftar till att göra programmen tillgängliga för personer med  
  
 funktionshinder och en skyldighet att sända program vars innehåll  
  
 är särskilt anpassat för personer med funktionsnedsättning, t.ex.  
  
 nyhetssändningar som har anpassats till personer med kognitiv  
  
 funktionsnedsättning. Den förstnämnda skyldigheten kan enligt  
  
 vår gemensamma mening inte anses röra yttrandets innehåll så  
  
 länge det är fråga enbart om tekniska hjälpmedel. Den senare  
  
 skyldigheten är däremot en klar och väsentlig inskränkning i den  
  
 sändandes grundlagsskyddade rätt att självständigt avgöra vad som  
  
 ska förekomma i programmen. Av lagtexten bör det därför framgå  
  
 att regeln bara avser tekniska hjälpmedel.  
  
 Lagtexten när det gäller möjligheten att som tillståndsvillkor  
  
 föreskriva en skyldighet att sända program vars innehåll är särskilt  
  
 anpassat för personer med kognitiv funktionsnedsättning bör också  
  
 göras tydligare. Av lagtexten bör det tydligt framgå att det är  
  
 programmens innehåll som ska vara anpassat till personer med  
  
 funktionsnedsättning.  
  
 239 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Vilka programföretag ska omfattas?  
  
 I likhet med Radio- och TV-lagsutredningen anser vi att det finns  
  
 anledning att ställa högre krav än vad som gäller i dag på tillgänglighet  
  
 på såväl public service-företagen som andra företag. Det innebär  
  
 emellertid inte att det går att ställa samma höga krav på alla  
  
 företag. Som den tidigare utredningen framhöll, måste behovet av  
  
 tillgänglighet vägas mot de finansiella och tekniska förutsättningarna  
  
 hos den som sänder.  
  
 Kraven på tillgänglighet kan inte rimligen ställas så högt att  
  
 programföretag med små resurser riskerar att slås ut från marknaden.  
  
 I likhet med den tidigare utredningen anser vi därför att det  
  
 bör finnas en möjlighet att ställa högre krav på programföretag  
  
 med goda ekonomiska förutsättningar att se till att programmen  
  
 blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning än på små  
  
 programföretag, vars ekonomi är begränsad. Under en uppbyggnadsperiod  
  
 kan det också finnas anledning att ställa högre krav  
  
 på programföretag som redan har tillgång till den teknik som krävs  
  
 för exempelvis effektiv textning av direktsända program eller uppläst  
  
 textremsa än på programföretag som ännu inte har samma  
  
 tekniska förutsättningar. Det kan också finnas anledning att göra  
  
 skillnad mellan public service-företag och kommersiella programföretag  
  
 samt mellan programföretag vars sändningar följs av många  
  
 tittare och de som har begränsade tittarsiffror.  
  
 De bestämmelser som reglerar programföretagens skyldighet att  
  
 se till att TV-programmen görs tillgängliga för personer med  
  
 funktionsnedsättning måste av dessa skäl vara flexibla, så att det ges  
  
 möjlighet att ta hänsyn till programföretagens olika tekniska och  
  
 finansiella förutsättningar. Som den tidigare utredningen framhöll  
  
 bör kraven även kunna ändras från tid till annan, om det enskilda  
  
 programföretagets förutsättningar förändras, men också om den  
  
 tekniska utvecklingen ger anledning att ändra kraven eller att ställa  
  
 nya krav.  
  
 Samtidigt som det behövs en flexibilitet i regelsystemet måste  
  
 de bestämmelser som föreskrivs vara så klara och tydliga att det  
  
 står klart för varje person eller företag som sänder TV-program  
  
 vilka krav just han eller hon måste nå upp till. En reglering som är  
  
 både klar och tydlig men samtidigt flexibel är svår att skapa genom  
  
 bestämmelser i lag.  
  
 I syfte att skapa förutsättningar för ett flexibelt regelsystem  
  
 som kan omfatta samtliga programföretag som sänder TV-program  
  
 240 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 på något annat sätt än genom tråd föreslog Radio- och TVlagsutredningen  
  
 att det skulle införas en bestämmelse i radio- och  
  
 TV-lagen som ålägger den som sänder TV-program på annat sätt än  
  
 genom tråd att utforma sändningarna på ett sådant sätt att  
  
 programmen blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 i den omfattning som regeringen eller den myndighet som  
  
 regeringen bestämmer föreskriver. Vidare föreslog utredningen att  
  
 man skulle beakta programföretagens finansiella förutsättningar,  
  
 den tekniska utvecklingen av tillgänglighetstjänster inom TV-området  
  
 och antalet tittare som följer den enskilda programtjänsten.  
  
 Den föreslagna regleringen skulle enligt Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 göra det möjligt för regeringen att i förordning antingen  
  
 själv meddela föreskrifter om tillgänglighet eller besluta att  
  
 exempelvis Radio- och TV-verket ska utfärda sådana föreskrifter.  
  
 Ett annat möjligt alternativ var enligt utredningen att regeringen  
  
 i förordning föreskriver generella kriterier för hur programföretagen  
  
 ska göra TV-programmen tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 och att därutöver överlåta åt Radio- och TVverket  
  
 att fastställa vilka mål som ska gälla för varje enskild  
  
 programtjänst. För att inte i alltför stor utsträckning begränsa  
  
 programföretagens rätt att självständigt avgöra vad programmen  
  
 ska innehålla borde föreskrifterna inte innehålla bestämmelser om  
  
 att programföretagen ska vara skyldiga att sända program där  
  
 programinnehållet är specialanpassat för personer med funktionsnedsättning,  
  
 t.ex. nyhetssändningar som har anpassats för personer  
  
 med lättare förståndshandikapp. Sådana skyldigheter borde enligt  
  
 den tidigare utredningen i stället också i fortsättningen kunna föreskrivas  
  
 i tillståndsvillkor. Utredningen föreslog därför att den nuvarande  
  
 möjligheten att förena sändningstillstånd med villkor om  
  
 skyldighet att utforma sändningarna så att de blir tillgängliga för  
  
 funktionshindrade borde behållas.  
  
 Vi kan för vår del i allt väsentligt ansluta oss till de bedömningar  
  
 och förslag som Radio- och TV-lagsutredningen lagt fram i denna  
  
 del. Kraven på tillgänglighet bör utsträckas till att gälla alla sändningar,  
  
 med den begränsning som följer av yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Eftersom programföretagens förutsättningar varierar i hög  
  
 grad och tekniken kan förväntas utvecklas, är det nödvändigt med  
  
 ett flexibelt regelsystem som kan ta hänsyn till alla olika aspekter.  
  
 En lagreglering som kan ta hänsyn till alla dessa olika aspekter  
  
 framstår inte som en praktisk eller ändamålsenlig ordning. Den  
  
 närmare regleringen bör därför ligga på lägre konstitutionell nivå, i  
  
 241 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 första hand på regeringen. Samtidigt bör det av de skäl som den  
  
 tidigare utredningen framförde finnas kvar en möjlighet att förena  
  
 sändningstillstånden med villkor att sända program vars innehåll är  
  
 anpassade för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Vem ska meddela de närmare föreskrifterna?  
  
 Vid remissbehandlingen har några remissinstanser hävdat att det är  
  
 olämpligt att en myndighet ska ange kraven på tillgänglighet och  
  
 ifrågasatt om den föreslagna ordningen är ägnad att skapa tydliga  
  
 regler. För de programföretag som får sändningstillstånd och tillståndsvillkor  
  
 utfärdade av Radio- och TV-verket anser vi inte att  
  
 den föreslagna ordningen riskerar att vara otydlig.  
  
 För public service-företagen däremot gäller att det är riksdagen  
  
 som fattar beslut om de generella riktlinjer och villkor som ska  
  
 gälla för verksamheten och hur denna ska finansieras. Regeringen  
  
 formulerar utifrån riksdagens beslut de villkor som ska vara förenade  
  
 med sändningstillståndet. Vi kan instämma i kritiken att det kan  
  
 vara olämpligt att en myndighet ska utfärda föreskrifter om de krav  
  
 som programföretagen ska leva upp till när det är riksdagen och  
  
 regeringen som ger riktlinjer för företagens verksamhet och regeringen  
  
 som ger sändningstillstånd.  
  
 I de riktlinjer för public service-företagen som regeringen och  
  
 riksdagen fattar beslut om behandlas regelmässigt frågan om  
  
 tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning och de mål i  
  
 detta hänseende som ska gälla för public service-företagen. Public  
  
 service-utredningen har i sitt betänkande Kontinuitet och förändring  
  
 (SOU 2008:64) lagt fram förslag om vad som bör gälla för  
  
 nästa tillståndsperiod bland annat när det gäller tillgänglighet för  
  
 personer med funktionsnedsättning. För public service-företagen  
  
 gäller således en alldeles särskild ordning för att bestämma företagens  
  
 uppdrag och också för uppföljning och utvärdering av  
  
 uppdragen. Det kan mot den bakgrunden för det första ifrågasättas  
  
 om det är lämpligt eller nödvändigt att reglera public service-företagens  
  
 skyldigheter att göra sändningarna tillgängliga för personer  
  
 med funktionsnedsättning i lag. Någon invändning mot en sådan  
  
 ordning förekom inte vid remissbehandlingen av Radio- och TVlagsutredningens  
  
 förslag. Det skulle också enligt vår mening  
  
 framstå som egendomligt att undanta public service-företagen från  
  
 en sådan lagreglerad skyldighet, inte minst med hänsyn till att det i  
  
 242 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 praktiken är just dessa företag som leder utvecklingen och har  
  
 kommit längst när det gäller tillgänglighet.  
  
 Vi anser därför att public service-företagen bör omfattas av en  
  
 lagreglering, men att de närmare föreskrifterna om på vilket sätt  
  
 och i vilken omfattning som programmen ska göras tillgängliga ska  
  
 föreskrivas av regeringen. Det kan ske i anslutning till att sändningstillstånden  
  
 meddelas men även vid andra tidpunkter. Enligt  
  
 vår mening bör regeringen således inte vidaredelegera föreskriftsrätten  
  
 i denna del till någon myndighet, dvs. till Radio- och TVverket.  
  
 Jurisdiktion  
  
 Genom att AV-direktivet innehåller regler om programmens tillgänglighet  
  
 för syn- och hörselskadade personer kan regler om dessa  
  
 frågor bara tillämpas på programföretag under svensk jurisdiktion.  
  
 Publikmässigt stora programtjänster som TV3 och Kanal 5 är  
  
 etablerade i Storbritannien och kommer därmed inte att omfattas  
  
 av de svenska reglerna. För närvarande omfattas inte heller dessa  
  
 programföretag av de krav på tillgänglighet som ställs i Storbritannien  
  
 i Communications Act 2003, artiklarna 303–305, eftersom  
  
 dessa programtjänster i huvudsak riktar sig till tittare utanför  
  
 Storbritannien. Som har redovisats i det föregående kommer enligt  
  
 uppgift emellertid även programtjänster som uteslutande riktar sig  
  
 mot andra medlemsstater att inte längre undantas från Storbritanniens  
  
 regler om tillgänglighet. Detta görs som ett led i  
  
 genomförandet av AV-direktivet i Storbritannien.  
  
 6.8.6 Sanktioner och tillsyn  
  
 Vårt förslag: Granskningsnämnden för radio och TV ska kunna  
  
 förelägga den som åsidosätter den föreslagna bestämmelsen och  
  
 föreskrifterna om skyldighet att se till att TV-programmen görs  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning att följa  
  
 föreskrifterna. Ett sådant föreläggande ska kunna förenas med  
  
 vite.  
  
 Sändningstillståndet ska kunna återkallas, om ett programföretag  
  
 som sänder med stöd av tillstånd på ett väsentligt sätt  
  
 har åsidosatt sina skyldigheter när det gäller tillgänglighet.  
  
 243 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens förslag överensstämmer  
  
 med vårt.  
  
 Remissinstanserna: Remissinstanserna hade med något undantag  
  
 inte något att invända mot förslaget. SVT motsatte sig förslaget  
  
 med hänvisning till att public service-uppdraget granskades isärskild  
  
 ordning att och regeringens och riksdagens uttalanden om att  
  
 några sanktionsmöjligheter inte skulle kopplas till Granskningsnämndens  
  
 utvärderingsuppdrag.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Behovet av sanktioner  
  
 Den föreslagna bestämmelsen om skyldighet för den som sänder  
  
 TV-program på annat sätt än genom tråd att utforma sändningarna  
  
 så att programmen blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 och de föreskrifter som meddelas med stöd av bestämmelsen  
  
 är inte tillräckliga för att säkerställa att de krav som  
  
 ställs upp efterlevs. Det bör därför finnas möjligheter att ålägga de  
  
 programföretag som åsidosätter föreskrifterna någon form av  
  
 sanktion.  
  
 Valet av sanktioner  
  
 De sanktioner som används i dag vid överträdelser inom radio och  
  
 TV-området är offentliggörande av Granskningsnämndens fällande  
  
 beslut, föreläggande vid vite, påförande av särskild avgift och återkallelse  
  
 av sändningstillstånd. Återkallelse av sändningstillstånd bör  
  
 i likhet med vad som gäller i dag bara kunna komma i fråga som en  
  
 yttersta åtgärd, när alla andra möjligheter är uttömda eller när en  
  
 överträdelse är så allvarlig att återkallelse framstår som den enda  
  
 rimliga åtgärden.  
  
 Återkallelse kan dessutom inte användas som sanktion mot den  
  
 som sänder på annat sätt än med stöd av tillstånd. I likhet med  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen anser vi därför att återkallelse av  
  
 sändningstillstånd i och för sig bör kunna komma i fråga, om en  
  
 tillståndshavare åsidosätter föreskrifterna om tillgänglighet på ett  
  
 väsentligt sätt men att någon annan typ av sanktion bör kunna  
  
 tillgripas redan vid mindre allvarliga överträdelser.  
  
 244 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Föreläggande att offentliggöra Granskningsnämndens fällande  
  
 beslut används för närvarande som sanktion när ett programföretag  
  
 har sänt program i strid mot bestämmelser eller villkor om vad  
  
 sändningarna får innehålla. Den nu föreslagna bestämmelsen och de  
  
 föreskrifter som kan komma att utfärdas med stöd av bestämmelsen  
  
 avser inte i första hand enstaka programinslag, utan den syftar  
  
 huvudsakligen till att en viss andel av de program som sänds ska  
  
 distribueras på ett sådant sätt att personer med olika slag av  
  
 funktionsnedsättning kan ta del av dem. Om ett programföretag  
  
 under en period inte har nått upp till kraven på tillgänglighet för  
  
 personer med funktionsnedsättning kan det varken anses ändamålsenligt  
  
 eller tillräckligt ingripande att ålägga programföretaget att  
  
 offentliggöra Granskningsnämndens fällande beslut om åsidosättandet.  
  
 De sanktioner som därmed skulle kunna komma i fråga för den  
  
 som inte uppfyller föreskrivna krav på tillgänglighet är således föreläggande  
  
 vid vite att fortsättningsvis följa de föreskrifter som ställts  
  
 upp eller att programföretaget får betala en särskild avgift.  
  
 Avgift används för närvarande som sanktion när bestämmelser  
  
 om reklam och andra annonser överträds och överträdelsen vanligen  
  
 haft någon ekonomisk betydelse för den som sänder. Föreläggande  
  
 vid vite används vid åsidosättande av skyldighet att lämna  
  
 upplysningar och rapporter till Radio- och TV-verket och Granskningsnämnden  
  
 samt vid överträdelser av bestämmelser som rör  
  
 sändningarnas innehåll. Som Radio- och TV-lagsutredningen har  
  
 anfört bör denna uppdelning gälla också i fortsättningen.  
  
 Att bryta mot bestämmelser som ålägger programföretagen att  
  
 utforma sina sändningar så att programmen blir tillgängliga för  
  
 personer med funktionsnedsättning kan visserligen sägas ha ett  
  
 ekonomiskt motiv, eftersom sådana brott vanligtvis kan antas bero  
  
 på att tillgänglighetstjänsterna kostar pengar för programföretagen.  
  
 Till skillnad från vad som vanligtvis är fallet vid överträdelser av  
  
 bestämmelser om reklam eller andra annonser, innebär emellertid  
  
 inte ett åsidosättande av tillgänglighetskraven en extra intäkt för  
  
 det sändande programföretaget. Ett vitesföreläggande ger programföretagen  
  
 möjlighet att undvika ekonomisk påföljd genom att se till  
  
 att kraven fortsättningsvis uppnås. I likhet med den tidigare utredningen  
  
 anser vi därför att den påföljd som bör komma i fråga för  
  
 den som åsidosätter kraven på tillgänglighet är vitesföreläggande.  
  
 Ett sådant vitesföreläggande bör utformas som en skyldighet för  
  
 programföretaget att vidta den åtgärd som man tidigare har  
  
 245 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 underlåtit, t.ex. att fortsättningsvis texta en viss andel av sina  
  
 program.  
  
 Vid remissbehandlingen av Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 förslag motsatte sig SVT förslaget när det gäller sanktioner med  
  
 hänvisning till den särskilda ordning som gäller för utvärdering av  
  
 public service-uppdraget och regeringens och riksdagens uttalanden  
  
 om att det inte bör vara några särskilda sanktionsmöjligheter  
  
 kopplade till utvärderingsuppdraget.  
  
 Vi har i och för sig förståelse för de synpunkter som Scott har  
  
 framfört i denna del med hänsyn till den särskilda och mycket  
  
 omfattande ordning som gäller för public service-företagen. Mot  
  
 detta ska emellertid ställas att vårt förslag innebär en lagreglerad  
  
 skyldighet att följa de föreskrifter som meddelas. Att undanta  
  
 public service-företagen från den tillsyn och de sanktionsmöjligheter  
  
 som ska gälla för övriga programföretag framstår inte som  
  
 vare sig logiskt eller rimligt. Public service-företagen är ju inte  
  
 heller annars undantagna från lagens sanktionssystem. Vi förslår  
  
 därför att samma sanktionsmöjligheter ska gälla oavsett om programföretaget  
  
 är ett kommersiellt företag eller ett public serviceföretag.  
  
 Behovet av tillsyn  
  
 Vitesföreläggande bör i första hand komma i fråga för programföretag  
  
 som inte följer de föreskrifter som har meddelats. För att  
  
 sanktioner över huvud taget ska komma i fråga måste det finnas  
  
 möjlighet att kontrollera huruvida programföretagen följer föreskrifterna.  
  
 En myndighet måste därför utses med uppgift att övervaka  
  
 att föreskrifterna följs. Radio- och TV-lagsutredningen har  
  
 föreslagit att Granskningsnämnden för radio och TV skulle ges  
  
 denna uppgift. Inte någon remissinstans har motsatt sig förslaget  
  
 om val av tillsynsmyndighet. Vi anser därför att förslaget i denna  
  
 del också bör genomföras.  
  
 246 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 6.9 Krav på audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden  
  
 6.9.1 AV-direktivet  
  
 AV-direktivet är tillämpligt på audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 i TV-sändningar och beställ-TV. Begreppet audiovisuellt  
  
 kommersiellt meddelande omfattar i huvudsak TV-reklam, produktplacering  
  
 och sponsringsmeddelanden. Det definieras i artikel 1 h  
  
 som bilder med eller utan ljud som är utformade för att direkt  
  
 eller indirekt marknadsföra varor eller tjänster tillhandahållna av en  
  
 fysisk eller juridisk person som bedriver ekonomisk verksamhet  
  
 eller främja dennes anseende; sådana bilder åtföljer eller ingår i  
  
 program mot betalning eller liknande ersättning eller i form av  
  
 egenreklam.  
  
 AV-direktivet innehåller i artikel 1 därutöver definitioner på  
  
 TV-reklam (artikel 1 i), sponsring (artikel 1 k), teleshopping (artikel  
  
 1 l) och produktplacering (artikel 1 m). Begreppen och deras definitioner  
  
 ryms alla i det generella begreppet marknadsföring i dess  
  
 oftast använda betydelse i svenska författningar.  
  
 I artikel 3e.1 a–g AV-direktivet finns grundläggande krav som  
  
 alla audiovisuella kommersiella meddelanden ska uppfylla, oavsett  
  
 om de förekommer i TV-sändningar eller i beställ-TV. Dessa  
  
 grundläggande krav kompletteras med specifika regler som bara  
  
 gäller för i TV-reklam och teleshopping (artiklarna 10, 14.2 och  
  
 15). Sponsring och produktplacering ska också uppfylla vissa krav  
  
 som närmare framgår av artiklarna 3f och 3g i AV-direktivet.  
  
 Annons- och reklambegreppen behandlar vi särskilt i avsnitt 7. I  
  
 detta avsnitt behandlar vi de krav på audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden som ställs upp i artiklarna 3e.1 a–g, i AV-direktivet  
  
 för att klargöra i vilken utsträckning gällande svensk rätt uppfyller  
  
 direktivets krav i dessa delar och om det behövs kompletterande  
  
 lagstiftning. Vi återkommer till genomförandet av artiklarna 3f, 3g  
  
 och 10 i avsnitten 6.10, 6.11 och 6.12.  
  
 6.9.2 Överväganden  
  
 Vår bedömning: Svensk rätt uppfyller redan i dag i allt väsentligt  
  
 de krav på audiovisuella kommersiella meddelanden som  
  
 247 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 följer av artiklarna 3e.1 a–g samt artiklarna 14 och 15 i AVdirektivet.  
  
 Vårt förslag: De nuvarande förbuden mot marknadsföring av  
  
 alkohol i ljudradio- och TV-program utvidgas till att även gälla  
  
 beställ-TV. Detsamma gäller förbudet mot barnreklam och förbudet  
  
 att sända reklam omedelbart före och efter barnprogram.  
  
 Reklamidentifiering  
  
 I artikel 3e.1 a–b i AV-direktivet ställs upp krav på att audiovisuella  
  
 kommersiella meddelanden ska vara lätta att känna igen som sådana,  
  
 att dolda meddelanden ska vara förbjudna och att subliminal  
  
 teknik inte får förekomma. Bestämmelserna motsvarar i allt väsentligt  
  
 vad som gäller enligt artiklarna 10.1 och 10.3 i TV-direktivet  
  
 och är uttryck för den grundläggande principen om reklamidentifiering.  
  
 I marknadsföringslagen och den bilaga till direktivet om otillbörliga  
  
 affärsmetoder som gäller som svensk lag finns flera bestämmelser  
  
 som grundas på principen om reklamidentifiering. Sålunda  
  
 föreskrivs i 9 § marknadsföringslagen att all marknadsföring ska  
  
 utformas och presenteras på ett sådant sätt att det tydligt framgår  
  
 att det är fråga om marknadsföring. Enligt punkt 11 i bilagan är det  
  
 vidare förbjudet att oriktigt påstå eller skapa intryck av att en  
  
 näringsidkare inte agerar i syften som är hänförliga till näringsverksamhet.  
  
 Mot denna bakgrund kan vi inte finna något annat än  
  
 att gällande rätt redan uppfyller vad som krävs enligt artikel 3e.1 a– 
  
 b AV-direktivet.  
  
 Mänsklig värdighet och diskriminering  
  
 Enligt artikel 3e.1 c i–ii i AV-direktivet får audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden inte vara utformade så att de strider mot mänsklig  
  
 värdighet. De får inte heller innehålla eller främja diskriminering  
  
 på grund av kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller trosuppfattning,  
  
 funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Motsvarande  
  
 krav finns i artikel 12 a–c i TV-direktivet.  
  
 I 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen föreskrivs att den som sänder  
  
 TV-program eller ljudradioprogram efter tillstånd av regeringen ska  
  
 248 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 se till att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska  
  
 statsskickets grundidéer och principen om alla människors  
  
 lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet. Dessa  
  
 krav gäller även för reklam. Vi har i avsnitt 6.7.1 förslagit att demokratibestämmelsen  
  
 som nu finns i 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen,  
  
 ska utvidgas till att också omfatta beställ-TV.  
  
 I tidigare lagstiftningsärenden har TV-direktivets förbud mot  
  
 diskriminerande reklam och reklam som strider mot mänsklig  
  
 värdighet ansetts genomfört i svensk rätt genom de tidigare motsvarigheterna  
  
 till demokratibestämmelsen som fanns i radiolagen  
  
 och lagen om satellitsändningar av televisionsprogram och som nu  
  
 återfinns i 6 kap. 1 § radio- och TV-lagen (se SOU 1992:49 s. 68,  
  
 prop. 1992/93:75 s. 33 och bet. 1992/93:KU12). Enligt vår mening  
  
 saknas det anledning att nu, vid genomförandet av motsvarande  
  
 regler i AV-direktivet, göra någon annan bedömning. Någon ytterligare  
  
 lagstiftning utöver den som vi redan tidigare har föreslagit  
  
 när det gäller beställ-TV behövs således inte.  
  
 Hälsa, säkerhet och miljö  
  
 I artiklarna 3e.1 c iii–iv i AV-direktivet föreskrivs att audiovisuella  
  
 kommersiella meddelanden inte får uppmuntra till ett beteende  
  
 som är skadligt för hälsa eller säkerhet eller till ett beteende som är  
  
 mycket skadligt för miljön. Motsvarande bestämmelser finns i  
  
 artiklarna 12 d och e i TV-direktivet.  
  
 Också dessa krav har i tidigare lagstiftningsärenden ansetts tillgodosedda  
  
 genom gällande svensk rätt, främst genom marknadsföringslagen  
  
 och dess regler om otillbörlig marknadsföring (se  
  
 SOU 1992:49 s. 67 f., prop. 1992/93:75 s. 33 och bet. 1992/93:KU12).  
  
 Vi ser inte skäl att nu inta någon annan ståndpunkt. Inte heller  
  
 artiklarna 3e 1 c iii–iv i AV-direktivet kräver således någon särskild  
  
 lagstiftningsåtgärd.  
  
 Cigaretter och andra tobaksvaror  
  
 I artikel 3e.1 d i AV-direktivet finns ett förbud mot alla former av  
  
 audiovisuella kommersiella meddelanden för cigaretter och tobak.  
  
 Det råder således ett generellt förbud mot marknadsföring av  
  
 tobaksvaror i TV-program och beställ-TV. Ett motsvarande förbud  
  
 249 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 finns i artikel 13 i TV-direktivet. Där föreskrivs att alla former av  
  
 TV-reklam och köp-TV för cigaretter och andra tobaksvaror ska  
  
 vara förbjudna.  
  
 Enligt 14 § första stycket tobakslagen (1993:581) får en  
  
 näringsidkare som marknadsför tobaksvaror inte använda sig av  
  
 kommersiella annonser vid marknadsföring i  
  
 1. periodiska skrifter eller andra jämförbara skrifter på vilka  
  
 tryckfrihetsförordningen är tillämplig,  
  
 2. ljudradio- eller TV-program eller i sändningar över satellit som  
  
 omfattas av radio- och TV-lagen, eller  
  
 3. andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen är tillämplig.  
  
 Marknadsföring av tobak i TV-program genom kommersiella  
  
 annonser är således redan förbjuden genom bestämmelserna i 14 §  
  
 första stycket 2 tobakslagen. Beställ-TV omfattas av 1 kap. 9 §  
  
 första stycket yttrandefrihetsgrundlagen. Även marknadsföring av  
  
 tobak i beställ-TV genom kommersiella annonser är således förbjuden  
  
 enligt 14 § första stycket 3 tobakslagen. Kraven i artikel  
  
 3e.1 d är därmed redan uppfyllda i svensk rätt när det gäller  
  
 kommersiella annonser. Audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 innefattar också sponsring och produktplacering. I AV-direktivet  
  
 finns särskilda regler om sponsring från företag som tillverkar och  
  
 säljer tobaksvaror i artikel 3f. Det finns också särskilda regler om  
  
 produktplacering av tobaksvaror i artikel 3g. De bestämmelser som  
  
 ges i artikel 3e.1 d måste därför rimligen avse TV-reklam. I annat  
  
 fall saknar reglerna i artiklarna 3f och 3g mening.  
  
 Alkoholhaltiga drycker  
  
 Enligt artikel 3e.1 e får audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 om alkoholhaltiga drycker inte vara särskilt riktade till minderåriga.  
  
 Sådana meddelanden får inte heller uppmuntra till överkonsumtion  
  
 av alkohol. Likalydande regler finns i artiklarna 15 a och e i TVdirektivet,  
  
 som är oförändrade i AV-direktivet.  
  
 Artikel 15 a–f i TV-direktivet, som inte är ändrad genom AVdirektivet,  
  
 innehåller specifika krav på TV-reklam och köp-TV. I  
  
 artikeln föreskrivs att reklamen inte får  
  
 250 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 a) rikta sig speciellt till minderåriga eller särskilt skildra minderåriga  
  
 som intar dessa drycker,  
  
 b) förknippa konsumtion med förbättrad fysisk prestation eller  
  
 med bilkörning,  
  
 c) ge intryck av att konsumtion av alkohol bidrar till social eller  
  
 sexuell framgång,  
  
 d) göra gällande att alkohol har terapeutiska egenskaper eller att  
  
 den är ett stimulerande eller lugnande medel eller ett medel för  
  
 att lösa personliga konflikter,  
  
 e) uppmuntra överkonsumtion av alkohol eller ge en negativ bild  
  
 av nykterhet eller återhållsamhet, eller  
  
 f) framhålla en hög alkoholhalt som en positiv egenskap hos  
  
 dryckerna.  
  
 Som vi redovisat i avsnitt 2.4 finns i 4 kap. 8 § alkohollagen  
  
 (1994:1738) bestämmelser med krav på måttfullhet vid marknadsföring  
  
 av alkohol och förbud mot att särskilt rikta marknadsföring  
  
 av alkohol mot barn eller ungdomar, som ligger väl i linje med vad  
  
 som krävs enligt artikel 3e.1 e och 15. Därtill kommer att det enligt  
  
 4 kap. 10 § alkohollagen är förbjudet att vid marknadsföring av  
  
 alkoholdrycker till konsumenter använda sig av kommersiella  
  
 annonser i ljudradio och TV-sändningar. Svensk rätt går således  
  
 längre än vad som krävs enligt artikel 3e.1 e och artikel 15 a–f i  
  
 fråga om TV-sändningar. Av våra utredningsdirektiv framgår att  
  
 det nuvarande förbudet mot marknadsföring av alkohol i TVsändningar  
  
 ska värnas. Vi föreslår därför att bestämmelserna i  
  
 4 kap. 10 § alkohollagen behålls. I linje med vad som anförts i våra  
  
 direktiv bör förbudet utvidgas till att också gälla beställ-TV.  
  
 Receptbelagda läkemedel och medicinsk behandling efter ordination  
  
 Artikel 3e.1 f i AV-direktivet gäller marknadsföring av medicinska  
  
 produkter och medicinsk behandling. I artikeln föreskrivs att  
  
 audiovisuella kommersiella meddelanden om medicinska produkter  
  
 och medicinsk behandling ska vara förbjudna om produkterna är  
  
 tillgängliga endast efter ordination i den medlemsstat till vars  
  
 jurisdiktion leverantören av medietjänsten hör. Bestämmelserna  
  
 motsvarar ordagrant artikel 14.1 TV-direktivet, som dock bara  
  
 gäller TV-reklam. Artikeln upphör att gälla genom AV-direktivet.  
  
 251 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 I artiklarna 3f och 3g finns också bestämmelser om läkemedel  
  
 och medicinsk behandling när det gäller sponsring och produktplacering.  
  
 Reglerna i artikel 3e.1 f måste därför, som nyss sagts,  
  
 rimligen i första hand ta sikte på TV-reklam.  
  
 I artikel 14.2 i TV-direktivet finns ett förbud mot reklam för  
  
 medicinska produkter i köp-TV om det krävs försäljningstillstånd  
  
 för produkterna. Artikeln är oförändrad genom AV-direktivet.  
  
 Enligt 7 kap. 10 § första stycket radio- och TV-lagen får reklam  
  
 för sådan medicinsk behandling som endast är tillgänglig efter  
  
 ordination inte sändas i television, såvida det inte är fråga om  
  
 tillåtna sponsringsmeddelanden. Av paragrafens tredje stycke följer  
  
 vidare att försäljningsprogram för läkemedel eller för medicinsk  
  
 behandling är förbjudna.  
  
 I 21 a § tredje stycket läkemedelslagen finns ett förbud mot  
  
 marknadsföring av receptbelagda mediciner med undantag för vissa  
  
 vaccinationskampanjer.  
  
 Vi kan konstatera att AV-direktivets olika krav på förbud mot  
  
 marknadsföring av medicinsk behandling efter ordination redan är  
  
 uppfyllda i svensk rätt genom bestämmelserna i 7 kap. 10 § radio och  
  
 TV-lagen. Nuvarande regler kan således behållas men måste  
  
 utvidgas till att omfatta även beställ-TV.  
  
 Genom 21 a § läkemedelslagen är också kravet på förbud mot  
  
 marknadsföring av receptbelagda läkemedel genomfört i svensk  
  
 rätt. Det nuvarande förbudet är generellt utformat och omfattar  
  
 således även beställ-TV. Någon lagstiftningsåtgärd behövs därmed  
  
 inte i denna del.  
  
 Reklam riktad till minderåriga  
  
 I artikel 3e.1 g i AV-direktivet anges att audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden inte får orsaka minderåriga fysisk eller moralisk  
  
 skada. Marknadsföringen får inte direkt uppmana minderåriga att  
  
 köpa eller hyra en produkt eller tjänst genom att utnyttja deras  
  
 oerfarenhet eller godtrogenhet, direkt uppmana dem att övertala  
  
 sina föräldrar eller någon annan att köpa de varor eller tjänster som  
  
 ingår i reklamen, utnyttja det speciella förtroende som minderåriga  
  
 hyser för föräldrar, lärare eller personer eller utan skäl visa  
  
 minderåriga i farliga situationer. Motsvarande bestämmelser finns i  
  
 allt väsentligt i den numera upphävda artikel 16 i TV-direktivet.  
  
 252 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Enligt 7 kap. 4 § radio- och TV-lagen gäller att reklam i en TVsändning  
  
 inte får syfta till att fånga uppmärksamheten hos barn  
  
 under 12 år. Svensk rätt går således i fråga om TV-program längre  
  
 än vad som krävs av AV-direktivet. I punkt 28 i bilagan till direktivet  
  
 om otillbörliga affärsmetoder finns också ett förbud mot att  
  
 vid all marknadsföring direkt uppmana barn att köpa eller att  
  
 övertala föräldrar eller andra vuxna att köpa de utannonserade  
  
 produkterna åt dem.  
  
 All marknadsföring ska vidare stämma överens med god  
  
 marknadsföringssed. Som vi redovisat närmare i avsnitt 2.3 får  
  
 begreppet god marknadsföringssed sitt innehåll genom bland annat  
  
 Internationella handelskammarens grundregler för reklam. I artikel  
  
 18 i dessa regler finns bestämmelser om marknadsföring riktad till  
  
 barn och ungdomar som nästan ordagrant motsvarar artiklarna  
  
 3e.1 g i AV-direktivet. Marknadsföring via TV-program och  
  
 beställ-TV som strider mot artikel 3e.1 g strider således normalt  
  
 sett även mot marknadsföringslagen. Att utnyttja barn och ungdomars  
  
 oerfarenhet och godtrogenhet vid marknadsföring skulle  
  
 också i vissa fall innebära att näringsidkaren använt sig av vilseledande  
  
 marknadsföring i strid med marknadsföringslagen.  
  
 Mot denna bakgrund kan vi inte se att genomförandet av artikel  
  
 3e.1 g kräver någon annan särskild lagstiftningsåtgärd än att  
  
 barnreklamförbudet utsträcks till att också omfatta beställ-TV.  
  
 I 7 kap. 7 b § sista stycket radio- och TV-lagen finns ett förbud  
  
 mot att sända reklam omedelbart före eller efter ett program eller  
  
 en del av ett program som huvudsakligen vänder sig till barn under  
  
 12 år, om det inte är fråga om sponsringsmeddelanden. Även detta  
  
 förbud bör utvidgas till att också omfatta beställ-TV.  
  
 6.10 Sponsrade program  
  
 6.10.1 Begreppet sponsring  
  
 Begreppet sponsring har definierats på flera sätt. Enligt Internationella  
  
 handelskammarens regler för reklam och marknadskommunikation  
  
 innebär begreppet sponsring ett affärsavtal där en  
  
 sponsor till ömsesidig nytta för sig själv och sponsringstagaren  
  
 förbinder sig att tillhandahålla finansiering eller annat stöd i syfte  
  
 att skapa en associering mellan sin image, varumärke eller produkt  
  
 och det sponsrade objektet, i utbyte mot rätten att utnyttja denna  
  
 253 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 associering eller mot vissa andra direkta eller indirekta förmåner.  
  
 Enligt artikel 2g i TV-konventionen är det fråga om sponsring när  
  
 en fysisk eller juridisk person bidrar ekonomiskt till ett TVprogram  
  
 med förhoppning om att därigenom bli känd till namnet  
  
 eller känd för sitt varumärke. En liknande definition finns i artikel  
  
 1d i TV-direktivet. Den gemensamma nämnaren är att någon bidrar  
  
 med något till en motpart och väntar sig att få någonting tillbaka.  
  
 Man talar även om s.k. indirekt sponsring. Därmed avses att  
  
 medproducenten fått bidrag från en utomstående för sin andel av  
  
 produktionen eller att producenten av ett program fått bidrag i ett  
  
 tidigare led. Utmärkande för indirekt sponsring är att sponsringsbidraget  
  
 inte betalas direkt till programföretaget.  
  
 Sponsring i dess moderna form är en relativt ny företeelse. Först  
  
 under slutet av 1970-talet började företag mer professionellt  
  
 använda sig av sponsring, i första hand inom idrotten. Från mitten  
  
 1990-talet har omfattningen av sponsringen ökat stadigt.TPF 
  
 4 
  
 FPT  
  
 6.10.2 TV-direktivet  
  
 I artikel 1d i TV-direktivet definieras sponsring som varje bidrag,  
  
 som ges för finansiering av TV-program av ett offentligt eller privat  
  
 företag som inte är engagerat i TV-verksamhet eller produktion av  
  
 audiovisuella verk, i syfte att främja företagets namn, varumärke,  
  
 anseende, verksamhet eller produkter. TV-direktivet skiljer mellan  
  
 reklam och sponsrade program. Ett sponsrat program utgör således  
  
 inte reklam i direktivets mening.  
  
 I artikel 17 anges vissa krav som sponsrade program ska uppfylla.  
  
 Enligt artikel 17.1 får innehåll och programläggning av sponsrade  
  
 program under inga förhållanden påverkas av sponsorn på ett  
  
 sätt som inverkar på programföretagets ansvar och redaktionella  
  
 oberoende (punkt a). Sponsrade program måste vidare klart  
  
 identifieras som sådana genom att sponsorns namn och eller logotyp  
  
 anges i början eller slutet av programmet (punkt b). De ska inte  
  
 heller uppmuntra till köp eller hyra av sponsorns eller en tredje  
  
 parts produkter eller tjänster, särskilt inte genom att göra speciella  
  
 säljfrämjande referenser till dessa produkter eller tjänster (punkt c).  
  
 I artikel 17.2 föreskrivs att TV-program inte får sponsras av  
  
 fysiska eller juridiska personer, vars huvudsakliga verksamhet är  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Burns, Marknadsrättslig reglering av sponsring och smygreklam samt indirekt reklam,  
  
 s. 7 f.  
  
 254 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 tillverkning eller försäljning av produkter eller tillhandahållande av  
  
 tjänster för vilka reklam är förbjudna enligt artiklarna 13 och 14,  
  
 dvs. dels cigaretter eller andra tobaksvaror, dels medicinska produkter.  
  
 Enligt artikel 17.3 får nyheter och program som tar upp  
  
 aktuella samhällsfrågor inte sponsras.  
  
 6.10.3 Radio- och TV-lagen  
  
 TV-direktivets bestämmelser om sponsring är genomförda i svensk  
  
 rätt genom 7 kap. 8 och 9 §§ radio- och TV-lagen. Sålunda föreskrivs  
  
 i 7 kap. 8 § första stycket att om ett program som inte är en  
  
 annons helt eller delvis har bekostats av någon annan än den som  
  
 bedriver sändningsverksamheten eller som framställer audiovisuella  
  
 verk, dvs. ett sponsrat program, ska det på lämpligt sätt i början  
  
 och slutet av programmet eller vid ettdera tillfället anges vem eller  
  
 vilka bidragsgivarna är. Bestämmelserna är tillämpliga på såväl  
  
 ljudradio- som TV-program. I sökbar text-TV ska ett meddelande  
  
 om sponsorerna lämnas löpande.  
  
 Begreppet på lämpligt sätt i 7 kap. 8 § radio- och TV-lagen har  
  
 fått sin närmare innebörd genom Granskningsnämndens praxis. Av  
  
 denna praxis följer att det är nödvändigt att meddelandet innehåller  
  
 information om att programmet är sponsrat och om vem eller vilka  
  
 som bidragit till finansieringen. Det är således inte tillräckligt med  
  
 skyltar med skriften Tack till och liknande. Nämnden har  
  
 vidare accepterat produkter och varumärken under förutsättning  
  
 att produktnamnet inte innehåller någon slogan eller annat tillägg  
  
 som gör att det får karaktären av ett reklammeddelande. Nämnden  
  
 har inte godtagit att både ett företag och en produkt från samma  
  
 företag sponsrar samma program. Musikillustrationer kan få förekomma,  
  
 om de inte innebär att meddelandet kan förväxlas med ett  
  
 vanligt reklaminslag. Reklamliknande tillägg eller uppgifter om  
  
 sponsorns adress, telefonnummer, öppettider och liknande får inte  
  
 heller förekomma i sponsringsmeddelanden.  
  
 I Granskningsnämndens praxis har de flesta ärenden som gällt  
  
 sponsring prövats enligt bestämmelserna i 6 kap. 4 § radio- och  
  
 TV-lagen med förbud mot otillbörligt gynnande av kommersiellt  
  
 intresse. Sponsringsmeddelanden med reklambetonade uttalanden  
  
 om sponsorns verksamhet, tillägg eller uppgifter om sponsorns  
  
 adress, telefonnummer och liknande uppgifter har som regel  
  
 ansetts strida mot 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen. Likaså har  
  
 255 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 nämnden, och förvaltningsdomstolarna efter överklagande, funnit  
  
 att det föreligger ett otillbörligt kommersiellt gynnande när man  
  
 omväxlande anger ett företags namn och dess produkter som  
  
 sponsor, liksom att i samma program ange olika produkter från ett  
  
 och samma företag. Det har inte ansetts acceptabelt att visa bilder  
  
 av produkter i sponsringsmeddelandet. Ett brott mot sponsringsreglerna  
  
 anses inte alltid innebära ett brott mot bestämmelserna om  
  
 otillbörligt kommersiellt gynnande.  
  
 SVT och SR har striktare föreskrifter för sponsringsmeddelanden  
  
 genom villkor i respektive sändningstillstånd. Enligt dessa  
  
 villkor ska sponsringsmeddelanden vara korta, inte åtföljas av  
  
 musik och även i övrigt ges en neutral utformning.  
  
 Enligt 7 kap. 8 § andra stycket får ett program som huvudsakligen  
  
 handlar om nyheter eller nyhetskommentarer inte sponsras.  
  
 I 7 kap. 9 § föreskrivs vidare att ett program inte får sponsras  
  
 av någon vars huvudsakliga verksamhet gäller tillverkning eller  
  
 försäljning av alkoholdrycker eller tobaksvaror.  
  
 Ett sponsringsmeddelande anses i marknadsrättslig mening vara  
  
 att betrakta som reklam. Det innebär att annonsreglerna i radio och  
  
 TV-lagen är tillämpliga på sponsringsmeddelanden. I 7 kap. 8 §  
  
 finns dock undantagsregler som innebär att sponsringsmeddelanden  
  
 inte behöver omges av annonssignatur och att de inte ska  
  
 räknas in i annonstiden. Av förarbetena till lagen framgår att  
  
 sponsringsmeddelanden inte får utformas som reklam eller åsiktsannonser  
  
 (prop. 1995/96:160 s. 114).  
  
 6.10.4 AV-direktivet  
  
 Begreppet sponsring definieras i artikel 1 k i AV-direktivet som  
  
 varje bidrag som ges för finansiering av audiovisuella medietjänster  
  
 eller program av ett offentligt eller privat företag eller en fysisk  
  
 person som inte är engagerat/engagerad i tillhandahållande av  
  
 audiovisuella medietjänster eller i produktionen av audiovisuella  
  
 verk, i syfte att främja företagets namn, varumärke, anseende,  
  
 verksamhet eller produkter. Definitionen motsvarar i huvudsak den  
  
 definition som finns i artikel 1d TV-direktivet.  
  
 AV-direktivet innehåller i artiklarna 3f.1 c och 3f.2–4 närmare  
  
 bestämmelser om sponsring. I sak motsvarar dessa bestämmelser  
  
 artikel 17 i TV-direktivet. Bestämmelserna gäller dock sponsring i  
  
 såväl TV-sändningar som beställ-TV. I artikel 3f.2 c har införts mer  
  
 256 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 specifika regler om på vilket sätt sponsrade program ska identifieras.  
  
 Därtill kommer att det i artikel 3f.4 införts en uttrycklig  
  
 möjlighet för medlemsstaterna att förbjuda att sponsorns logotyp  
  
 visas under barnprogram, dokumentärprogram och religiösa program.  
  
 6.10.5 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005:62, avsnitt 6)  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen konstaterade att motiven bakom  
  
 regleringen av sponsringsmeddelanden respektive reklam skilde sig  
  
 åt och att detta hade fört med sig osäkerhet i rättstillämpningen i  
  
 fråga om vad som gäller för sponsringsmeddelanden. Enligt utredningen  
  
 fanns det mot den bakgrunden klara och ändamålsenliga  
  
 vinster med att i lagen tydligare skilja på regleringen av reklam och  
  
 sponsringsmeddelanden. Utredningen föreslog därför att sponsringsmeddelanden  
  
 uttryckligen skulle undantas från annonsbegreppet  
  
 i radio- och TV-lagen. Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 lämnade även förslag i fråga om i vilka situationer som sponsringsmeddelanden  
  
 skulle vara tillåtna och hur de skulle utmärkas.  
  
 När det gäller placeringen av sponsringsmeddelanden föreslog  
  
 utredningen att sådana – liksom idag – skulle lämnas före eller efter  
  
 det sponsrade programmet. I de fall endast en klart avgränsad del  
  
 av programmet var sponsrad skulle dock sponsringsmeddelandet  
  
 lämnas före eller efter denna del. I sådana fall fick meddelandet  
  
 lämnas även före eller efter programmet som helhet. Utredningen  
  
 fann vidare att det var rimligt att tillåta sponsringsmeddelanden  
  
 även vid andra tillfällen än i början eller slutet av ett program och  
  
 föreslog bestämmelser med en uttömmande uppräkning av i vilka  
  
 situationer – förutom de obligatoriska – då sponsringsmeddelanden  
  
 fick lämnas (fakultativa sponsringsmeddelanden). Enligt förslaget  
  
 gällde detta i vissa typer av program, vid växlingar mellan sändning  
  
 från evenemang och studiosändningar samt i samband med att  
  
 sändningen av ett sponsrat program övergick från en programtjänst  
  
 till en annan programtjänst inom samma programföretag. En förutsättning  
  
 var dock att det skedde på ett sådant sätt att varken programmets  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter  
  
 kränktes. Enligt förslaget fick sådana sponsringsmeddelanden  
  
 lämnas bara om den sammanlagda sändningstiden för programmet  
  
 översteg 45 minuter och det var minst 20 minuter mellan  
  
 meddelandena.  
  
 257 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen ansåg att reglerna om placering  
  
 av sponsringsmeddelanden borde vara desamma oavsett om meddelandet  
  
 sänds med hel eller delad skärm och att sponsringsmeddelande  
  
 således inte borde vara tillåtna i vidare omfattning än  
  
 vad som gäller för sponsringsmeddelanden i allmänhet.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog även att det i lagen  
  
 skulle anges att ett sponsringsmeddelande skulle innehålla uppgift  
  
 om att programmet var sponsrat och vem eller vilka som bidragit  
  
 till finansieringen av programmet. Meddelandet fick inte innehålla  
  
 säljfrämjande inslag eller annat som kunde föra med sig att det  
  
 kunde förväxlas med ett reklaminslag.  
  
 6.10.6 Remissinstanserna  
  
 Samtliga remissinstanser som yttrade sig tillstyrkte förslaget att  
  
 undanta sponsringsmeddelanden från annonsbegreppet. När det  
  
 gäller placeringen av sponsringsmeddelanden vände sig Scott mot  
  
 utredningens förslag att knyta an bestämmelserna till reglerna om  
  
 reklamavbrott. Scott ansåg att ett kort sponsringsmeddelande är  
  
 mindre störande för tittaren än ett reklamavbrott och invände även  
  
 mot de av utredningen föreslagna tidsgränserna. Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV befarade att förslaget kunde leda till att  
  
 exempelvis långa sportsändningar delas upp på olika delar med  
  
 olika sponsorer och att det därför kunde behövas någon form av  
  
 begränsningsregel. TV4 ansåg att den föreslagna regleringen av  
  
 utformningen av sponsringsmeddelandena var alltför restriktiv och  
  
 att TV-direktivets bestämmelser borde tillämpas i stället. Uppgifter  
  
 om telefonnummer, adresser och liknande, liksom användningen av  
  
 produktbilder, varumärken och andra figurer som förknippas med  
  
 en sponsor borde enligt TV4 tillåtas. Övriga remissinstanser tillstyrkte  
  
 förslagen eller lämnade dem utan erinran.  
  
 6.10.7 Överväganden  
  
 Vår bedömning och vårt förslag: När man sänder sponsrade  
  
 program i TV eller beställ-TV ska sponsringsmeddelande lämnas  
  
 i början och i slutet av programmet eller vid ettdera av dessa  
  
 tillfällen. I sökbar text-TV ska sponsringsmeddelande lämnas  
  
 löpande.  
  
 258 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Om bara en klart avgränsad del av ett program är sponsrad,  
  
 ska ett sponsringsmeddelande i stället lämnas i omedelbar anslutning  
  
 till den delen, om det kan ske utan att programmets  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter kränks.  
  
 Vi föreslår att sponsringsmeddelande också ska också få lämnas  
  
  i omedelbar anslutning till programmets början eller slut,  
  
  i pauser i sportprogram där det förekommer längre pauser  
  
 och i program som utgör föreställningar eller evenemang  
  
 med pauser för publiken,  
  
  i samband med att sändningen övergår från en programtjänst  
  
 till en annan, och vid växlingar mellan sändning från evenemang  
  
 och studiosändning.  
  
 Ett sponsringsmeddelande får dock bara lämnas, om det kan ske  
  
 på ett sådant sätt att programmets integritet och värde eller  
  
 rättighetshavarnas rättigheter inte kränks.  
  
 Ett sponsringsmeddelande i en TV-sändning eller i beställTV  
  
 ska innehålla sponsorns namn, logotyp eller något annat  
  
 kännetecken för sponsorn. Meddelandet får inte innehålla säljfrämjande  
  
 inslag eller något annat som gör att det kan förväxlas  
  
 med reklam.  
  
 I likhet med vad som nu gäller ska nyhetsprogram inte få  
  
 sponsras. Sådana företag som tillverkar eller säljer alkoholdrycker  
  
 och tobak får inte heller sponsra program. Begränsningar  
  
 för sponsring som lämnas av läkemedelsföretag ska gälla  
  
 också i fortsättningen.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag: Överensstämmer i  
  
 huvudsak med vårt förslag.  
  
 Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrkte eller  
  
 hade inte något att invända mot förslaget att undanta sponsringsmeddelanden  
  
 från annonsbegreppet. Vissa synpunkter framfördes  
  
 när det gäller i vilka situationer s.k. fakultativa sponsringsmeddelanden  
  
 ska få lämnas och i fråga om den närmare utformningen  
  
 av meddelandena.  
  
 259 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Som utvecklats av Radio- och TV-lagsutredningen är ett sponsringsmeddelande  
  
 normalt sett att betrakta som reklam i radio- och  
  
 TV-lagens mening. Följaktligen är reglerna i radio- och TV-lagen  
  
 om annonser med vissa undantag tillämpliga på ett sponsringsmeddelande.  
  
 De motiv som ligger till grund för reglerna om sponsringsmeddelanden  
  
 och reklammeddelanden skiljer sig emellertid åt.  
  
 Det viktigaste syftet med ett sponsringsmeddelande är att informera  
  
 publiken om att någon annan än programföretaget har  
  
 bidragit till finansieringen av ett program som inte är en annons.  
  
 Ändamålet är således att skydda konsumenterna genom att varna  
  
 för att det finns en möjlig risk för att sponsorn har haft ett  
  
 redaktionellt inflytande över programinnehållet. Någon sådan risk  
  
 finns inte när det gäller reklam, eftersom denna inte knyter an till  
  
 ett visst program utan sänds fristående från programutbudet i  
  
 övrigt.  
  
 Att syftet med reglerna är olika kommer till uttryck bland annat  
  
 på så sätt att reglerna om sponsringsmeddelanden är utformade  
  
 som en skyldighet för programföretaget att på ett visst sätt lämna  
  
 upplysning om att ett program är sponsrat. Sponsringsmeddelanden  
  
 får enligt förarbetena inte heller utformas som reklam eller  
  
 åsiktsannonser.  
  
 Annonsbegreppet  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens ansåg att det finns klara praktiska  
  
 och ändamålsenliga vinster med att i lagen tydligare skilja på  
  
 sponsringsmeddelanden och reklam och att detta bör göras genom  
  
 att sponsringsmeddelanden uttryckligen undantas från annonsbegreppet.  
  
 Förslaget har vunnit allmänt gillande bland remissinstanserna  
  
 och vi har i sak ingen annan uppfattning. I det följande  
  
 (avsnitt 7) kommer vi dock att föreslå att särskilda definitioner av  
  
 både reklambegreppet och annonsbegreppet ska tas in i lag. Genom  
  
 de definitioner som vi föreslår kommer sponsringsmeddelanden  
  
 automatiskt att falla utanför annonsbegreppet. Något särskilt  
  
 undantag för sponsringsmeddelanden av det slag som Radio- och  
  
 TV-lagsutredningen föreslog behövs därför inte.  
  
 260 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Begränsningar av vilka program som får sponsras  
  
 Artikel 3f.4 ger medlemsstaterna en uttrycklig möjlighet att förbjuda  
  
 att en sponsors logotyp visas under barnprogram. Eftersom  
  
 AV-direktivet är ett minimidirektiv är det möjligt att gå ännu  
  
 längre och helt förbjuda sponsring av barnprogram. Ett sådant  
  
 förbud övervägdes men ansågs vid tillkomsten av radio- och TVlagen  
  
 inte nödvändigt (prop. 1995/96:160 s. 117). Sponsring av  
  
 barnprogram är således tillåten enligt gällande rätt, vilket uttryckligen  
  
 framgår av bestämmelserna i 7 kap. 8 § radio- och TV-lagen.  
  
 Vi har inte funnit att det finns skäl att nu införa ett sådant förbud.  
  
 Detsamma gäller införandet av restriktioner för möjligheten att  
  
 visa sponsringsmeddelanden under barnprogram.  
  
 Kravet i artikel 3f.4 i AV-direktivet att nyhetsprogram inte får  
  
 sponsras är redan uppfyllt i svensk rätt genom ett motsvarande  
  
 förbud i 7 kap. 8 § andra stycket radio- och TV-lagen. För att AVdirektivets  
  
 krav ska uppfyllas behöver dock tillämpningsområdet  
  
 utvidgas till att också omfatta beställ-TV.  
  
 I 7 kap. 9 § första stycket radio- och TV-lagen föreskrivs att ett  
  
 TV-program inte får sponsras av någon vars huvudsakliga verksamhet  
  
 gäller tillverkning eller försäljning av alkoholdrycker eller  
  
 tobaksvaror. AV-direktivet kräver att ett motsvarande förbud tas in  
  
 i den nationella lagstiftningen när det gäller tobak och gör det  
  
 möjligt att införa eller behålla ett förbud i fråga om alkohol. Det  
  
 nuvarande förbudet kan således behållas. Av våra utredningsdirektiv  
  
 framgår också att förbuden ska behållas. Med hänsyn till AVdirektivet  
  
 bör dock förbudets tillämpningsområde utvidgas till att  
  
 omfatta även beställ-TV.  
  
 Av artikel 3f.3 i AV-direktivet följer att sponsring som lämnas  
  
 av läkemedelsföretag är tillåten i ett program i en TV-sändning eller  
  
 i beställ-TV, under förutsättning att sponsringen bara främjar  
  
 företagets namn eller anseende, däremot inte särskilda medicinska  
  
 produkter eller behandlingar som är tillgängliga efter ordination.  
  
 Motsvarande bestämmelser finns i 7 kap. 10 § andra stycket radio och  
  
 TV-lagen. De nuvarande bestämmelserna om sponsring från  
  
 läkemedelsföretag ska således behållas. Tillämpningsområdet måste  
  
 dock även här utvidgas till att omfatta beställ-TV.  
  
 261 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Krav på sponsring  
  
 I artikel 3f.1 a och b i AV-direktivet finns föreskrifter om grundläggande  
  
 krav på sponsring i TV-sändningar och i beställ-TV. Kraven  
  
 innebär att sponsringen inte på något sätt får påverka innehållet  
  
 i programmen och medietjänsterna. När det särskilt gäller TVsändningar  
  
 får programläggningen inte påverkas så att det inverkar  
  
 på ansvaret och det redaktionella oberoendet hos leverantören av  
  
 medietjänsten (punkt a). Sponsringen får inte heller uppmana till  
  
 inköp eller hyra av varor eller tjänster (punkt b). Bestämmelserna  
  
 motsvarar i allt väsentligt vad som redan gäller för program i TVsändningar  
  
 enligt artikel 17 i TV-direktivet. Dessa krav, som enligt  
  
 AV-direktivet även gäller sponsring av beställ-TV, måste således  
  
 uppfyllas för att Sverige på ett korrekt sätt ska genomföra AVdirektivet.  
  
 Artikel 3f.1 a i AV-direktivet motsvarar i allt väsentligt artiklarna  
  
 11.5 och 17.2 i TV-konventionen. Redan genom bestämmelserna  
  
 i 3 kap. 4 § yttrandefrihetsgrundlagen är direktivets krav på säkerställande  
  
 av redaktionellt ansvar och frihet uppfyllt i svensk rätt.  
  
 Någon särskild lagstiftning utöver vad som redan gäller enligt  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen behövs således inte. För att uppfylla  
  
 AV-direktivets bestämmelser i punkt b krävs däremot att säljfrämjande  
  
 inslag i sponsringsmeddelanden i TV-program och  
  
 beställ-TV uttryckligen förbjuds. En sådan bestämmelse bör därför  
  
 föras in i lag.  
  
 När sponsringsmeddelande ska och får lämnas  
  
 Bestämmelserna i artikel 3f.1 c kräver att sponsrade program i TV  
  
 och beställtjänster identifieras som sådana på ett visst sätt i början  
  
 av programmet, under programmet eller i slutet av programmet.  
  
 Den nu gällande regleringen i radio- och TV-lagen innebär att  
  
 sponsrade program ska markeras i början och slutet av programmet  
  
 eller vid ettdera tillfället. Reglerna uppfyller således vad som krävs  
  
 enligt AV-direktivet. De nuvarande reglerna i dessa avseenden kan  
  
 därför behållas.  
  
 Direktivet medger att sponsringsmeddelanden lämnas även  
  
 under pågående program. Som har redovisats i det föregående har  
  
 radio- och TV-lagsutredningen också lagt fram ett förslag som gör  
  
 det möjligt att sända sponsringsmeddelanden under ett program. Vi  
  
 262 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 delar utredningens och remissinstansernas bedömning att det finns  
  
 goda skäl för det förslaget och att det därför bör genomföras. Vi  
  
 ser inte heller någon anledning att frångå utredningens förslag när  
  
 det gäller vilka typer av program och i vilka situationer sponsringsmeddelanden  
  
 ska få sändas under pågående program.  
  
 AV-direktivet innehåller inte några särskilda tidsbegränsningar  
  
 när det gäller programmets längd eller hur lång tid som måste löpa  
  
 mellan meddelandena. Enligt vår mening bör i linje med strävandena  
  
 att förenkla för företagen några sådana regler inte införas.  
  
 Däremot bör det av hänsyn till tittarnas intressen och rättighetsinnehavarna  
  
 införas den begränsningen att ett sponsringsmeddelande  
  
 inte får kränka programmets integritet och värde eller  
  
 rättighetsinnehavarnas rättigheter. Denna grundläggande förutsättning  
  
 föreslogs av den tidigare utredningen. Utredningens förslag i  
  
 denna del mötte inte några invändningar från remissinstansernas  
  
 sida.  
  
 Utformningen av sponsringsmeddelanden  
  
 När det gäller utformningen av sponsringsmeddelandena föreskrivs  
  
 i dag att sponsorn ska anges på lämpligt sätt. Vid tillkomsten av  
  
 radio- och TV-lagen övervägdes att i lagtexten ge mer detaljerade  
  
 regler om på vilket sätt informationen skulle lämnas. En sådan  
  
 lösning ansågs dock kunna bli alltför stelbent och låsa rättsläget  
  
 (prop. 1995/96:160 s. 114). Som vi redovisat i det föregående har  
  
 innebörden av begreppet på lämpligt sätt utmejslats närmare  
  
 genom Granskningsnämndens praxis och fått ett mer konkret  
  
 innehåll genom vissa principer. Under vårt arbete har dock från  
  
 programföretagens sida framförts att ett så pass oprecist begrepp i  
  
 lagtexten har fört med sig osäkerhet om vilka krav som gäller.  
  
 Programföretagen har vidare efterfrågat större möjligheter att  
  
 lämna information om adress och liknande om det sponsrade företaget.  
  
 Sålunda har i expertrapporten förordats att lagtexten utformas  
  
 på ett mer detaljerat sätt och i enlighet med direktivtexten.  
  
 Vi har förståelse för programföretagens synpunkter och önskemål  
  
 om en tydligare reglering när det gäller sponsringsmeddelandenas  
  
 utformning. AV-direktivet innehåller relativt preciserade  
  
 krav och förbud, som lämpar sig väl att komma till uttryck i lag. Vi  
  
 föreslår därför att bestämmelserna om hur ett sponsringsmeddelande  
  
 ska se ut utformas i nära anslutning till ordalydelsen av artikel  
  
 263 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 3f.1 c i AV-direktivet. Vårt förslag innebär således att ett sponsringsmeddelande  
  
 ska innehålla sponsorns namn, logotyp eller något  
  
 annat kännetecken för sponsorn.  
  
 Sanktioner och tillsyn  
  
 Överträdelse av sponsorreglerna i radio- och TV-lagen kan enligt  
  
 10 kap. 5 § första stycket 5 leda till att programföretaget åläggs att  
  
 betala en särskild avgift. Reglerna övervakas av Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV. De nya bestämmelserna om sponsring  
  
 bör inte föranleda någon ändring när det gäller vilka former av  
  
 sanktioner som kan komma i fråga vid överträdelser eller när det  
  
 gäller övervakningen av hur reglerna följs.  
  
 6.11 Produktplacering  
  
 Med produktplacering avses det förhållandet att en produkt i avsättningsfrämjande  
  
 syfte exponeras på olika sätt i ett TV-program  
  
 eller i en spelfilm. Produktplacering har förekommit ända sedan  
  
 1920-talet och varit vanlig i framför allt spelfilmer. Företag har  
  
 delfinansierat filmproduktioner i utbyte mot att deras varumärken  
  
 eller produkter visas upp i filmerna. Genom bland annat interaktiv  
  
 och virtuell reklam har möjligheterna att använda sig av produktplacering  
  
 ökat. Produktplacering har setts som en form av smygreklam.  
  
 Produktplacering kan delas in tre huvudgrupper. Med screen  
  
 placement avses att en produkt placeras in i ett TV-program eller  
  
 spelfilm som rekvisita. En annan typ av produktplacering är s.k.  
  
 manusplacering, som innebär att produktens namn nämns i någon  
  
 dialog. Den tredje varianten kallas plotplacering. Produkten blir i  
  
 detta sammanhang en betydande faktor i handlingen och kan  
  
 knytas till huvudrollsinnehavaren.TPF 
  
 5 
  
 FPT  
  
 6.11.1 Radio- och TV-lagen  
  
 Produktplacering utgör marknadsföring i marknadsrättslig mening.  
  
 För att produktplacering ska omfattas av radio- och TV-lagens  
  
 TP 
  
 5 
  
 PT Jensen m.fl. Produktplacering i TV-reklam 2003, s. 18 f.  
  
 264 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 annonsbegrepp krävs dock att varumärken, företagsnamn, logotyper  
  
 och liknande fogas in i TV-signalen på elektronisk väg.  
  
 Produktplacering som innebär att vissa produkter används som  
  
 rekvisita i TV-program eller filmer, och som alltså inte är anpassad  
  
 för TV-sändning eller särskilt infogad, är däremot inte att betrakta  
  
 som reklam i radio och TV-lagens mening. Annonsreglerna är  
  
 därmed inte heller tillämpliga. Däremot omfattas sådan produktplacering  
  
 av bestämmelserna om otillbörligt kommersiellt  
  
 gynnande i 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen.  
  
 I 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen föreskrivs att program som inte  
  
 utgör reklam inte får gynna kommersiella intressen på ett otillbörligt  
  
 sätt. Bestämmelsen är tillämplig på alla programföretag  
  
 oavsett om de sänder under krav på saklighet och opartiskhet eller  
  
 inte. Förbudet mot otillbörligt kommersiellt gynnande infördes i  
  
 radiolagen genom en lagändring som trädde i kraft den 1 juli 1991  
  
 som en komplettering till kravet på opartiskhet (prop. 1990/91:149  
  
 s. 127 f.) och tillkom med anledning av TV-konventionens regler  
  
 om sponsrade program (artikel 17.3). Bestämmelsen knyter också  
  
 an till artikel 10.4 i TV-direktivet där det finns ett förbud mot s.k.  
  
 smygreklam och har tagits in i radio- och TV-lagen utan någon  
  
 ändring i sak (prop. 1995/96:160 s. 173).  
  
 I de ursprungliga förarbetena anfördes, utan invändningar från  
  
 riksdagens sida, följande om tillämpningen av bestämmelsen (prop.  
  
 1990/91:149 s. 128 f.). Uttalandena är alltjämt aktuella.  
  
 När det gäller att programföretaget annars på ett otillbörligt sätt får  
  
 anses gynna ett kommersiellt intresse aktualiseras i första hand företeelsen  
  
 varuexponering i TV-program, s.k. product placement. Varuexponering  
  
 i TV kan naturligtvis förekomma såsom gynnande mot  
  
 vederlag. Ett mera praktiskt fall är emellertid att programföretaget  
  
 genom att det i ett program gynnar ett kommersiellt intresse slipper  
  
 vissa utgifter som annars skulle ha belastat företaget. Programföretaget  
  
 uppnår denna ekonomiska fördel genom att i programmet fokusera  
  
 vissa produkter eller varumärken på ett sätt som har reklamvärde för  
  
 en viss näringsidkare. Om det i ett program förekommer en markant  
  
 fokusering av en produkt eller ett varumärke och detta inte för tittaren  
  
 framstår som motiverat med hänsyn till något informativt eller  
  
 underhållande syfte hos programföretagen kan man misstänka att  
  
 företaget har haft ekonomisk fördel av åtgärden. Oavsett hur det  
  
 förhåller sig med den ekonomiska fördelen kan det emellertid finnas  
  
 skäl för bedömningen att företaget i programverksamheten på ett  
  
 otillbörligt sätt har gynnat ett kommersiellt intresse.  
  
 Man bör dock  
  
 skilja mellan program som programföretaget självt har producerat och  
  
 program till vilka företaget bara har köpt visningsrätten, t.ex.  
  
 265 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 långfilmer. När det gäller program av det senare slaget kan det vara  
  
 omöjligt för programföretaget att undvika att en produkt fokuseras på  
  
 ett sätt som har reklamvärde för en näringsidkare utan att inkräkta på  
  
 programmet såsom ett upphovsrättsligt skyddat verk. Ett exempel på  
  
 ett otillbörligt gynnande av ett kommersiellt intresse skulle emellertid  
  
 kunna vara ett frågesportprogram i TV, där vinsterna utgörs av TVapparater.  
  
 Som jag har nämnt tidigare kan man i ett sådant fall inte  
  
 rikta någon kritik mot programföretaget om det låter TV-bilden göra  
  
 ett hastigt svep över apparaterna. Om emellertid programföretaget på  
  
 ett påtagligt och för sammanhanget omotiverat sätt låter bilden fokusera  
  
 på TV-apparaterna är det fråga om varuexponering av den arten  
  
 att ett kommersiellt intresse gynnas på ett otillbörligt sätt. Skulle i  
  
 stället programledaren markera en paus i tävlandet och låta programmet  
  
 gå över till att uteslutande handla om TV-apparaterna, t.ex.  
  
 genom att i positiva ordalag beskriva deras egenskaper och ange var  
  
 man kan köpa dem, då har programmet ändrat karaktär till att gälla ren  
  
 reklam. Därmed är inte sagt att det är fråga om otillbörlig marknadsföring.  
  
 Marknadsföringen kan vara invändningsfri från marknadsföringslagens  
  
 synpunkt, t.ex. genom att uppfylla det krav på reklamidentifiering  
  
 som regelsystemet får anses innefatta. Men även om det  
  
 rör sig om en i och för sig invändningsfri marknadsföring föreligger  
  
 givetvis ett klart exempel på gynnande av ett kommersiellt intresse.  
  
 Om gynnande av ett kommersiellt intresse på ett otillbörligt sätt kan  
  
 man också ha anledning att tala i vissa situationer då en medverkande i  
  
 ett i programföretags sändningar har yttrat sig på ett avsättningsfrämjande  
  
 sätt om en produkt och av näringsidkaren fått betalt för  
  
 detta. Det förhållandet att något som sänds bör betraktas som reklam  
  
 medför å andra sidan inte nödvändigtvis att ett kommersiellt intresse  
  
 gynnas på ett otillbörligt sätt. Som exempel på vad som i dag kan vara  
  
 marknadsföring i radio och TV har jag tidigare nämnt marknadsföringen  
  
 av kursböcker och liknande i anslutning till utbildningsprogrammen  
  
 i radio och TV. Jag har uttalat att jag inte ser någon  
  
 anledning att ett icke reklamfinansierat programföretag skall vara förhindrat  
  
 att sända detta slag av reklam. När ett programföretag sänder  
  
 reklam utan att detta anses stå i strid med radiolagens krav på opartiskhet,  
  
 bör det således inte anses vara fråga om att gynna ett kommersiellt  
  
 intresse på ett otillbörligt sätt.  
  
 Enligt Granskningsnämndens praxis kan ett kommersiellt gynnande  
  
 accepteras om det är motiverat av ett informations- eller  
  
 underhållningsintresse.  
  
 Ju mindre informations- eller underhållningsintresse  
  
 som finns i ett visst fall, desto mindre är också det  
  
 gynnande, dvs. den grad av fokusering på ett varumärke eller ett  
  
 företagsnamn, som kan tillåtas. Omvänt gäller att en högre grad av  
  
 fokusering, och därmed gynnande, kan tillåtas om informations eller  
  
 underhållningsintresset är betydande. Att tittarna eller lyss266 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 narna ibland tycker att reklamliknande inslag är informativa betyder  
  
 inte att kravet på informationsintresse är uppfyllt. Det har inte  
  
 heller någon betydelse för underhållningsintresset om programmet  
  
 är populärt och har stor publik. Det är gynnandet, dvs. exponeringen  
  
 av produkten, som ska vara motiverat. När sändningen  
  
 sker under förhållanden som programföretaget helt råder över och  
  
 när exponeringen inte kan motiveras av redaktionella skäl ställs  
  
 särskilda kvar på restriktivitet med exponeringen. Det finns ett  
  
 kommersiellt intresse, om det kan antas att den exponerade produkten  
  
 tillhandahålls av någon som yrkesmässigt bedriver verksamhet  
  
 av ekonomisk art. Om verksamheten bedrivs i vinstsyfte eller ej  
  
 saknar dock betydelse.  
  
 6.11.2 TV- och AV-direktiven  
  
 TV-direktivet  
  
 TV-direktivet saknar särskilda bestämmelser om produktplacering.  
  
 Kravet på att reklam tydligt ska särskiljas från annat innehåll i ett  
  
 program och förbudet mot smygreklam har dock inneburit att TVdirektivet  
  
 i realiteten fört med sig att produktplacering är förbjuden  
  
 i TV-program. I vissa medlemsländer har man likväl tillåtit  
  
 produktplacering.  
  
 AV-direktivet  
  
 I artikel 3g AV-direktivet har införts regler som trots förbudet mot  
  
 smygreklam i artikel 3e möjliggör produktplacering i program i  
  
 TV-sändningar och beställ-TV. Detta är en av nyheterna i AVdirektivet.  
  
 Införandet av regler om produktplacering i direktivet  
  
 syftar till att säkerställa lika konkurrensvillkor för företagen och att  
  
 förbättra den europeiska mediebranschens konkurrenskraft (skäl  
  
 61).  
  
 Begreppet produktplacering definieras i artikel 1 m i AVdirektivet  
  
 som varje form av audiovisuellt kommersiellt meddelande  
  
 som innebär att en vara, tjänst eller varumärke för varan eller  
  
 tjänsten förekommer genom att det ingår eller omnämns i ett  
  
 program mot betalning eller liknande ersättning.  
  
 I skäl 62 i ingressen anförs att produktplacering i princip bör  
  
 vara förbjuden, men att det är lämpligt att undanta vissa program  
  
 267 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 från förbudet. En medlemsstat bör dock ha möjlighet att helt eller  
  
 delvis avstå från att tillämpa dessa undantag, exempelvis genom att  
  
 bara tillåta undantagen i program som inte helt och hållet produceras  
  
 inom medlemsstaten.  
  
 Enligt artikel 3g.1 är produktplacering som utgångspunkt förbjuden  
  
 i TV-sändningar och i beställ-TV. Om medlemsstaterna inte  
  
 beslutar något annat, är produktplacering dock tillåten i  
  
  biograffilmer, filmer och serier producerade för audiovisuella  
  
 medietjänster, sportprogram och lätta underhållningsprogram,  
  
 eller  
  
  när det inte förekommer någon betalning utan bara gratis tillhandahållande  
  
 av vissa varor eller tjänster, exempelvis rekvisita  
  
 och priser, för att de ska ingå i ett program.  
  
 Undantaget enligt den första punkten gäller inte barnprogram. I  
  
 sådana program får det således inte förekomma produktplacering.  
  
 Enligt artikel 3g.2 ska program som innehåller produktplacering  
  
 uppfylla åtminstone följande krav:  
  
 a) Innehållet och, när det gäller TV-sändningar, deras programläggning  
  
 får inte under några omständigheter påverkas på ett  
  
 sådant sätt att det påverkar ansvaret och det redaktionella  
  
 oberoendet hos leverantören av medietjänsten.  
  
 b) Programmen får inte direkt uppmana till inköp eller hyra av  
  
 varor eller tjänster, särskilt inte genom särskilda säljfrämjande  
  
 hänvisningar till dessa varor eller tjänster  
  
 c) Den berörda produkten får inte otillbörligt framhävas.  
  
 d) Tittarna ska tydligt informeras om att det förekommer produktplacering.  
  
 Program som innehåller produktplacering ska således  
  
 identifieras på lämpligt sätt i början och i slutet av programmet,  
  
 och när programmet börjar igen efter ett reklamavbrott.  
  
 Medlemsstaterna får i undantagsfall besluta att göra avkall på de  
  
 krav som framgår av artikel 3g.2 tredje stycket d, dvs. informationskravet,  
  
 dock bara under förutsättning att programmet varken  
  
 har producerats eller beställts av leverantören av medietjänsten själv  
  
 eller av ett närstående företag till en sådan leverantör.  
  
 I artikel 3g.3 finns ett förbud mot produktplacering av dels  
  
 cigarretter och andra tobaksvaror eller av produkter från ett företag  
  
 vars huvudsakliga verksamhet är tillverkning eller försäljning av  
  
 cigarretter och andra tobaksvaror, dels särskilda medicinska pro268 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 dukter och behandlingar som är receptbelagda i den medlemsstat  
  
 under vars jurisdiktion leverantören av medietjänster hör.  
  
 Bestämmelserna om produktplacering i artikel 3g ska bara  
  
 tillämpas på program som har producerats efter den 19 december  
  
 2009. Det följer av artikel 3g.4.  
  
 De kvalitativa regler och restriktioner som enligt artikel 3e  
  
 gäller för audiovisuella kommersiella meddelanden tillämpas också  
  
 på produktplacering (skäl 61).  
  
 6.11.3 Överväganden  
  
 Vårt förslag: Med produktplacering ska avses att en vara, en  
  
 tjänst eller ett varumärke i marknadsföringssyfte förekommer i  
  
 ett program och leverantören av medietjänsten har fått betalt  
  
 eller liknande ersättning för det.  
  
 Ett förbud införs mot att sända TV-program där det förekommer  
  
 produktplacering. Undantag görs dock för filmer, TVserier,  
  
 sportprogram och lätta underhållningsprogram. Det ska  
  
 dock vara förbjudet att sända sådana program där produktplacering  
  
 förekommer, om de huvudsakligen vänder sig till barn  
  
 under 12 år.  
  
 Det ska också vara förbjudet att sända filmer, TV-serier,  
  
 sportprogram och lätta underhållningsprogram där det förekommer  
  
 produktplacering av alkoholdrycker, tobaksvaror och  
  
 produkter som kommer från företag vars huvudsakliga verksamhet  
  
 är att tillverka eller sälja alkoholdrycker eller tobaksvaror.  
  
 Detsamma ska gälla läkemedel och medicinska behandlingar  
  
 som är receptbelagda.  
  
 Som villkor för att sända TV-program där det förekommer  
  
 produktplacering ska gälla att programmet inte får uppmuntra  
  
 till inköp av de produktplacerade varorna eller tjänsterna eller  
  
 innehålla andra säljfrämjande inslag. Programmet får inte heller  
  
 otillbörligen framhäva produkten.  
  
 När det förekommer produktplacering ska tittarna informeras  
  
 om det i början och i slutet av programmet och när programmet  
  
 börjar igen efter ett reklamavbrott. Informationen ska  
  
 utformas på lämplig sätt och får inte innehålla säljfrämjande  
  
 inslag eller något annat som gör att informationen kan förväxlas  
  
 med reklam.  
  
 269 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Den som överträder bestämmelserna om produktplacering  
  
 ska kunna påföras särskild avgift.  
  
 När någon annan än leverantören av medietjänsten har fått  
  
 ersättning för att en produkt ska förekomma i ett program och  
  
 produkten framhävs i programmet på ett otillbörligt sätt, kan  
  
 förfarandet angripas med stöd av bestämmelserna om otillbörligt  
  
 kommersiellt gynnande.  
  
 I vilken utsträckning är det möjligt att förbjuda eller på annat sätt  
  
 reglera produktplacering?  
  
 Produktplacering är att betrakta som en marknadsföringsåtgärd.  
  
 Program i TV-sändningar och beställ-TV omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Frågan om produktplacering kan förbjudas eller  
  
 regleras på annat sätt ska således prövas enligt de regler i yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 och tryckfrihetsförordningen som gör det möjligt  
  
 att i vissa fall inskränka yttrandefriheten i de medier som omfattas  
  
 av yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Som vi närmare har redovisat i avsnitt 2.1 är det möjligt att med  
  
 stöd av 1 kap. 12 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen och  
  
 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen införa förbud mot kommersiella  
  
 annonser avseende alkoholdrycker och tobaksvaror, förbud  
  
 mot kommersiella annonser avseende varukännetecken som är i  
  
 bruk för tobaksvaror (s.k. indirekt tobaksreklam) och förbud mot  
  
 kommersiella annonser som meddelats till skydd för hälsa eller  
  
 miljö enligt förpliktelser som följer av EG-rätten. Enligt 1 kap. 12 §  
  
 andra stycket första meningen yttrandefrihetsgrundlagen hindrar  
  
 inte heller bestämmelserna i yttrandefrihetsgrundlagen att yttrandefriheten  
  
 inskränks genom förbud mot kommersiell reklam i  
  
 radioprogram eller genom villkor för sådan reklam. Detsamma  
  
 gäller enligt andra stycket andra meningen föreskrifter om förbud  
  
 mot och villkor för annan annonsering och sändning av program  
  
 som helt eller delvis bekostas av någon annan än den som bedriver  
  
 programverksamheten.  
  
 Begreppet kommersiell annons togs ursprungligen in i tryckfrihetsförordningen  
  
 genom en lagändring som trädde i kraft den 1  
  
 juli 1974. Av lagförarbetena framgår att begreppet kommersiell  
  
 annons avser framställningar som kan ingå i en annons. Redaktionell  
  
 text omfattas således inte. Rekvisitet kommersiell innebär  
  
 att annonsen ska utgöra ett medel för marknadsföring av en  
  
 270 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 produkt. Meddelandet ska vara sådant att det av innehållet framgår  
  
 att det är avsett att främja avsättningen av produkten. Därutöver  
  
 krävs att annonsmeddelandet avser en näringsidkares verksamhet  
  
 och en produkt som där tillhandahålls (prop. 1973:123 s. 46 f.).  
  
 Begreppet kommersiell reklam avser rent affärsmässiga meddelanden  
  
 som syftar till att främja avsättningen av produkter. Det  
  
 är alltså fråga om framställningar som har ett rent kommersiellt  
  
 syfte och rent kommersiella förhållanden till föremål. Uttrycket  
  
 omfattar inte bara sådan reklam som bekostas av någon annan utan  
  
 innefattar även andra former av ett särskilt gynnande av ett  
  
 kommersiellt intresse. Åsiktsannonsering omfattas däremot inte av  
  
 begreppet, dvs. sådan reklam som är inriktad på att bibringa  
  
 allmänheten vissa allmänna värderingar eller påverka människors  
  
 beteende i viss riktning (prop. 1990/91:64 s. 114).  
  
 Produktplacering är en form av marknadsföring. Att det även är  
  
 fråga om en åtgärd med ett kommersiellt syfte råder det inte heller  
  
 någon tvekan om. Till skillnad från den typiska reklamen där det  
  
 kommersiella budskapet är direkt och ohöljt är det kommersiella  
  
 inslaget i produktplacering däremot mer inlindat, vilket har att göra  
  
 med att produktplacering förekommer som en integrerad del av ett  
  
 program eller en film. Det sagda innebär att företeelsen inte  
  
 omfattas av begreppet kommersiell annons i dess betydelse enligt  
  
 tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Förbud  
  
 eller andra föreskrifter om produktplacering kan således inte  
  
 införas med stöd av bestämmelserna i 1 kap. 12 § första stycket  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Med stöd av undantaget för kommersiell reklam i 1 kap. 12 §  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen är det däremot möjligt att meddela föreskrifter  
  
 om förbud även mot andra former av ett särskilt gynnande  
  
 av ett kommersiellt intresse. Det är också på denna grund som  
  
 bestämmelsen om otillbörligt kommersiellt gynnande i 6 kap. 4 §  
  
 radio- och TV-lagen vilar (se t.ex. Kammarrättens i Stockholm dom  
  
 den 12 januari 1999 i mål nr 4148-1998), och det är med stöd av  
  
 denna bestämmelse som ingripanden mot produktplacering sker  
  
 idag. Bestämmelsen innebär dock inte att produktplacering inte får  
  
 förekomma utan bara att exponeringen inte får vara sådan att det  
  
 blir fråga om ett otillbörligt gynnande av ett kommersiellt intresse.  
  
 Som kommer framgå nedan finns ett motsvarande krav i AV-direktivet,  
  
 nämligen att produktplacering inte får framhäva produkten på  
  
 ett otillbörligt sätt.  
  
 271 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 AV-direktivet förbjuder dock produktplacering i vissa fall, nämligen  
  
 i huvudsak i nyhetsprogram, i dokumentärer och i barnprogram.  
  
 Ett sådant förbud kan dock inte införas med stöd av det  
  
 nämnda undantaget i 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrundlagen, då  
  
 produktplacering inte kan betraktas som ett rent affärsmässigt  
  
 meddelande i den mening som avses i bestämmelsen. Produktplacering  
  
 är således inte att betrakta som kommersiell reklam. Inte  
  
 heller bestämmelserna i 1 kap. 12 § andra stycket första meningen  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen ger utrymme för förbud eller annan  
  
 reglering av produktplacering i TV-sändningar och beställ-TV.  
  
 Frågan är då om bestämmelserna i 1 kap. 12 § andra stycket andra  
  
 meningen yttrandefrihetsgrundlagen gör det möjligt att införa  
  
 sådana inskränkningar. I den frågan gör vi följande bedömning.  
  
 Bestämmelserna i 1 kap. 12 § andra stycket andra meningen  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen medger att det görs inskränkningar i  
  
 yttrandefriheten i form av förbud eller villkor för att sända TVprogram  
  
 där det förekommer produktplacering under förutsättning  
  
 att det är fråga om fall då sändningen av programmet helt eller  
  
 delvis har bekostats av någon annan än programföretaget eller den  
  
 som tillhandahåller beställ-TV, dvs. leverantören av medietjänsten.  
  
 Eftersom produktplacering innebär att man får betalning eller  
  
 liknande ersättning för att sända ett program där en produkt ingår  
  
 eller omnämns omfattas en sådan situation av undantaget i 1 kap.  
  
 12 § andra stycket sista ledet yttrandefrihetsgrundlagen. Det innebär  
  
 att det inte finns något hinder mot att införa ett förbud mot att  
  
 sända program där det förekommer produktplacering, under förutsättning  
  
 att inskränkningen också är tillåten enligt 2 kap. regeringsformen  
  
 och Europakonventionen.  
  
 I 2 kap. 1 § regeringsformen föreskrivs bland annat att varje  
  
 medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet,  
  
 dvs. frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela  
  
 upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Regeringsformen  
  
 innehåller också regler som medger att det sker begränsningar  
  
 av yttrandefriheten. Av 2 kap. 12 och 13 §§ följer att begränsningar  
  
 bara får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara  
  
 i ett demokratiskt samhälle och att det – förutom vissa särskilt  
  
 angivna fall – bara får ske om särskilt viktiga skäl föranleder det.  
  
 I 2 kap. 13 § regeringsformen anges särskilt att friheten att yttra  
  
 sig i näringsverksamhet får begränsas. Medgivandet till lagstiftning  
  
 med begränsningar av friheten att yttra sig i näringsverksamhet  
  
 innebär bland annat. att det är möjligt att ingripa mot yttranden i  
  
 272 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 kommersiell reklam. Enligt 2 kap. 1 § andra stycket regeringsformen  
  
 gäller föreskrifterna i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 i fråga om tryckfriheten och motsvarande  
  
 frihet att yttra sig i bland annat ljudradio och television. Denna  
  
 hänvisning innebär att bestämmelserna om normgivning i  
  
 tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen gäller  
  
 framför bestämmelserna i 2 kap. regeringsformen (se Johnson och  
  
 Wallace, Sveriges grundlagar, 1980, s. 47). Begränsningsreglerna  
  
 i 2 kap. 12 och 13 §§ regeringsformen är med andra ord  
  
 inte tillämpliga när det är fråga om att begränsa yttrandefriheten i  
  
 de fall som medges enligt tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 exempelvis enligt 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 AV-direktivet tar i huvudsak sikte på sådana medier som omfattas  
  
 av yttrandefrihetsgrundlagen. Det kan dock i fråga om  
  
 beställ-TV inte uteslutas att någon enstaka sändning faller utanför  
  
 grundlagsregleringen i yttrandefrihetsgrundlagen. I fråga om dessa  
  
 fall bör därför en prövning göras utifrån regeringsformen.  
  
 I denna fråga kan vi konstatera att produktplacering i den  
  
 betydelse AV-direktivet ger begreppet innefattar ett slags marknadsföring  
  
 som dock är dold för konsumenterna. Produktplacering  
  
 har stora likheter med sponsring, där det skulle kunna förekomma  
  
 att sponsorn i marknadsföringssyfte påverkar programmets innehåll.  
  
 En reglering av sändningar som innehåller produktplacering  
  
 syftar – i likhet med vad som är fallet i fråga om sponsring – till att  
  
 skydda konsumenter från marknadsföring av produkter som sker  
  
 dolt och som i grunden strider mot de principer som också internationellt  
  
 gäller inom marknadsföringsområdet. Enligt vår  
  
 bedömning innebär en begränsning i att sända TV-program där det  
  
 förekommer produktplacering en sådan inskränkning i den grundlagsfästa  
  
 yttrandefriheten som i likhet med radio- och TV-lagens  
  
 regler om reklam och sponsring bör vara tillåten enligt våra grundlagar.  
  
 Bestämmelser om yttrandefrihet finns också i artikel 10 i  
  
 Europakonventionen. Enligt denna bestämmelse har var och en rätt  
  
 till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att  
  
 ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets  
  
 inblandning och oberoende av territoriella gränser. Skyddet för  
  
 yttrandefriheten är dock inte undantagslöst. I bestämmelsen föreskrivs  
  
 att eftersom utövandet av de nämnda friheterna medför ansvar  
  
 och skyldigheter, får de underkastas sådana formföreskrifter,  
  
 273 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 villkor, inskränkningar eller straffpåföljder som är föreskrivna i lag  
  
 och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till  
  
 en rad angivna intressen.  
  
 Kravet på nödvändighet är uppfyllt om inskränkningen i  
  
 yttrandefriheten föranleds av ett samhälleligt intresse som är  
  
 angeläget och om den står i rimlig proportion till det ändamål som  
  
 ska tillgodoses. Detta krav tolkas inte lika strängt när det gäller  
  
 yttranden av kommersiell art som när det gäller andra yttranden.  
  
 Syftet med det föreslagna förbudet mot produktplacering och de  
  
 krav på produktplacering som föreslås för de situationer där produktplacering  
  
 får förekomma är att skydda konsumenter mot dolda  
  
 kommersiella meddelanden men även att begränsa konsumtion av  
  
 bland annat alkohol och tobak. Ändamålet med regleringen är  
  
 således delvis att tillgodose skyddet för hälsa. Vi anser att inskränkningen  
  
 i yttrandefriheten står i rimlig proportion till det  
  
 ändamål som ska tillgodoses med lagstiftningen.  
  
 Sammanfattningsvis gör vi bedömningen att ett förbud mot  
  
 produktplacering eller andra inskränkningar i möjligheterna att  
  
 använda sig av produktplacering i audiovisuella medietjänster inte  
  
 står i strid med grundlagarnas och Europakonventionens bestämmelser  
  
 om yttrandefrihet i de fall då ett program har bekostats av  
  
 någon annan än den som bedriver programverksamheten eller det  
  
 är fråga om ett otillbörligt kommersiellt gynnande.  
  
 När ska produktplacering få förekomma?  
  
 Utgångspunkten enligt AV-direktivet är att produktplacering  
  
 ska vara förbjuden. Direktivet ger likväl medlemsländerna betydande  
  
 möjligheter att ändå tillåta produktplacering i TV-sändningar  
  
 och beställ-TV.  
  
 Produktplacering omfattas inte av radio- och TV-lagens annonsregler.  
  
 Däremot kan produktplacering i vissa fall angripas med stöd  
  
 av bestämmelserna om otillbörligt kommersiellt gynnande i 6 kap.  
  
 4 § radio- och TV-lagen. Produktplacering är således inte i dag  
  
 förbjuden enligt svensk rätt. Som vi har funnit i det föregående är  
  
 det av grundlagsskäl inte heller möjligt att införa förbud mot eller  
  
 andra inskränkande föreskrifter om produktplacering annat än i  
  
 vissa situationer, nämligen då programmet helt eller delvis har  
  
 bekostats av någon annan än den som bedriver programverksamheten  
  
 och då en produkt otillbörligen framhävs i ett program.  
  
 274 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Genomförandet av direktivet i denna del bör ta sin utgångspunkt  
  
 i bestämmelserna i 1 kap. 12 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Med andra ord bör begreppet produktplacering i  
  
 lagtexten snävas in i förhållande till AV-direktivets definition i  
  
 artikel 1 m och utformas på så sätt att begreppet bara omfattar  
  
 situationer då ett program helt eller delvis har bekostats av någon  
  
 annan än den som bedriver programverksamheten, dvs. då  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen medger förbud eller andra föreskrifter.  
  
 All annan produktplacering kommer då att falla vid sidan av  
  
 regleringen. Däremot kan sådana företeelser liksom i dag omfattas  
  
 av bestämmelserna om otillbörligt kommersiellt gynnande i 6 kap.  
  
 4 § radio- och TV-lagen.  
  
 I artikel 3g.2 AV-direktivet anges de typer av program där  
  
 produktplacering får förekomma, om inte medlemsstaterna bestämmer  
  
 något annat. Som vi har konstaterat tidigare är produktplacering  
  
 – med undantag för bestämmelserna om otillbörligt  
  
 kommersiellt gynnande – i princip tillåten idag. AV-direktivet  
  
 innebär att det som huvudregel måste införas ett förbud mot  
  
 produktplacering i program som sänds. Det öppnar dock för  
  
 undantag för vissa fall. Därutöver föreskriver direktivet minimivillkor  
  
 för att produktplacering ska få förekomma överhuvudtaget.  
  
 Enligt vår uppfattning saknas det skäl att nu införa ett  
  
 totalförbud mot produktplacering. Det förhållandet att tittarna  
  
 genom den tekniska utvecklingen getts allt större möjligheter att på  
  
 olika sätt undvika reklaminslag, vilket i sin tur har gjort det allt  
  
 svårare för programföretagen att finansiera sin verksamhet,  
  
 motiverar att produktplacering bör tillåtas i vissa program och när  
  
 det gäller vissa varor. Produktplacering kan således fungera som en  
  
 alternativ finansieringskälla för programföretagen.  
  
 Den uppräkning av programtyper där produktplacering får  
  
 tillåtas som finns i AV-direktivet utgör enlig vår mening en rimlig  
  
 avvägning mellan de intressen som gör sig gällande. Lagstiftningen  
  
 bör således utformas i nära anslutning till vad direktivet medger.  
  
 Detta innebär att produktplacering – i den mening som vi ger  
  
 begreppet – bör vara uttryckligen tillåten i filmer, TV-serier, sportprogram  
  
 och lätta underhållningsprogram, med undantag för  
  
 sådana program som huvudsakligen vänder sig till barn under 12 år  
  
 (jfr artikel 3g.2 andra stycket).  
  
 275 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Krav på program där produktplacering förekommer  
  
 Enligt artikel 3g.2 tredje stycket ska de program som innehåller  
  
 produktplacering uppfylla följande krav:  
  
 a) Innehållet och, när det gäller TV-sändningar deras programläggning,  
  
 får inte under några omständigheter påverkas på ett  
  
 sådant sätt att det påverkar ansvaret och det redaktionella  
  
 oberoendet hos leverantören av medietjänsten.  
  
 b) De får inte direkt uppmana till inköp eller hyra av varor eller  
  
 tjänster, särskilt inte genom särskilda säljfrämjande hänvisningar  
  
 till dessa varor eller tjänster  
  
 c) De får inte otillbörligen framhäva den berörda produkten.  
  
 d) Tittarna ska tydligt informeras om att det förekommer produktplacering.  
  
 Program som innehåller produktplacering ska således  
  
 identifieras på lämpligt sätt i början och i slutet av programmet,  
  
 och när programmet börjar igen efter ett reklamavbrott.  
  
 Vad först gäller kravet att produktplacering inte får påverka redaktionell  
  
 frihet och ansvar i artikel 3g.2 tredje stycket a kan vi  
  
 konstatera att svensk rätt redan tillgodoser detta krav, dels genom  
  
 bestämmelserna i yttrandefrihetsgrundlagen om programföretagens  
  
 redaktionella självständighet (3 kap. 4 §) och om utgivarens bestämmanderätt  
  
 över innehållet (4 kap. 3 §), dels den s.k. demokratibestämmelsen  
  
 som enligt vårt förslag bör behållas. Artikel 3g.2  
  
 tredje stycket a kräver således inte någon lagstiftningsåtgärd.  
  
 Kraven i artikel 3g.2 tredje stycket b saknar motsvarighet i  
  
 svensk rätt. Ett korrekt genomförande av AV-direktivet i denna del  
  
 kräver därför att det i lagstiftningen tas in bestämmelser om att  
  
 programmen inte får uppmuntra till inköp eller hyra av produkter,  
  
 dvs. i praktiken att programmen inte får innehålla säljfrämjande  
  
 inslag.  
  
 Som vi närmare har redovisat i det föregående prövas tillåtligheten  
  
 av produktplacering i dag enligt bestämmelserna om otillbörligt  
  
 kommersiellt gynnande i 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen. I  
  
 artikel 3g.2 tredje stycket c föreskrivs att en produkt inte otillbörligen  
  
 får framhävas vid produktplaceringen. En motsvarande  
  
 bestämmelse måste därför tas in i den svenska lagstiftningen.  
  
 276 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Information  
  
 Eftersom produktplacering inte omfattas av reklambegreppet krävs  
  
 särskilda bestämmelser med föreskrifter om att tittarna ska informeras  
  
 om att det förekommer produktplacering. Det följer också  
  
 av artikel 3g.2 tredje stycket d.  
  
 Enligt artikel 3g.2 tredje stycket d i AV-direktivet ska tittarna  
  
 informeras om att det förekommer produktplacering. Program som  
  
 innehåller produktplacering ska identifieras på lämpligt sätt i början  
  
 och i slutet av programmet och när det börjar igen efter ett  
  
 reklamavbrott för att undvika osäkerhet hos tittaren. AV-direktivet  
  
 innehåller däremot inte några närmare bestämmelser om hur  
  
 informationen ska utformas mer än att programmen ska identifieras  
  
 på lämpligt sätt. I skäl 61 i ingressen till direktivet anges dock  
  
 att ett godtagbart sätt att informera om produktplaceringen kan  
  
 vara att man, t.ex. med hjälp av en neutral logotyp, påpekar att  
  
 produktplacering förekommer i ett visst program.  
  
 Produktplacering är en form av marknadsföring som till sin  
  
 karaktär i flera avseenden liknar sponsring. Det gäller framförallt  
  
 att det är någon annan som i marknadsföringssyfte helt eller delvis  
  
 har bekostat programmet och kravet på information om att det  
  
 förekommer sponsring respektive produktplacering. Det är angeläget  
  
 att informationen inte utformas som reklam, dvs. att den inte  
  
 innehåller några säljfrämjande inslag, eller att informationen lämnas  
  
 på ett sådant sätt att den kan förväxlas med reklam. En regel av  
  
 denna innebörd bör därför införas.  
  
 Produktplacering av tobaksvaror  
  
 Enligt artikel 3g.3 första ledet AV-direktivet är produktplacering av  
  
 tobaksvaror och cigarretter förbjuden. Detsamma gäller produkter  
  
 från företag vars huvudsakliga verksamhet är tillverkning eller  
  
 försäljning av cigarretter och andra tobaksvaror.  
  
 Som vi närmare redovisat i avsnitt 4 finns i 14 § tobakslagen  
  
 bestämmelser om förbud mot marknadsföring av tobaksvaror i  
  
 kommersiella annonser, bland annat i ljudradio- och TV-program.  
  
 Eftersom produktplacering inte omfattas av begreppet kommersiell  
  
 annons omfattas inte heller produktplacering av förbudet i 14 §  
  
 tobakslagen. Det saknas även i svensk rätt en motsvarighet till AVdirektivets  
  
 förbud mot produktplacering av produkter från företag  
  
 277 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 vars huvudsakliga verksamhet utgörs av tillverkning av tobaksprodukter.  
  
 Ett korrekt genomförande av direktivet i dessa delar kräver  
  
 således att det i lagstiftningen tas in uttryckliga förbud mot sådana  
  
 former av produktplacering. Vi kan inte se annat än att bestämmelserna  
  
 i 1 kap. 12 § andra stycket andra meningen yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 medger sådana inskränkningar. I det sammanhanget bör  
  
 erinras om att den definition av begreppet produktplacering som vi  
  
 föreslagit bara omfattar placering av produkter i marknadsföringssyfte,  
  
 dvs. i rent kommersiellt syfte, mot betalning till leverantören  
  
 av medietjänsten. Något generellt förbud mot att exponera varor i  
  
 program i TV-sändningar och beställ-TV är det således inte alls  
  
 fråga om (jfr prop. 2001/02:64 s. 41 f.).  
  
 Produktplacering av alkoholdrycker  
  
 Förbudet mot att marknadsföra alkoholprodukter i 4 kap. 10 §  
  
 alkohollagen är tillämpligt på kommersiella annonser, således inte  
  
 produktplacering. Något krav på att produktplacering av alkoholdrycker  
  
 ska vara förbjuden följer inte heller av AV-direktivet.  
  
 Eftersom AV-direktivet är ett minimidirektiv är det dock möjligt  
  
 för medlemsstaterna att gå längre och införa förbud mot produktplacering  
  
 av alkoholvaror, dock endast så länge ett sådant  
  
 förbud är förenligt med EG-rätten i övrigt.  
  
 Förbudet mot marknadsföring av alkoholdrycker i 4 kap. 10 §  
  
 alkohollagen och motsvarande bestämmelser i tidigare lagstiftning  
  
 har motiverats av de hälsorisker som förtäring av alkoholdrycker  
  
 för med sig (prop. 1994/95:89 s. 43). De skäl som ligger till grund  
  
 för nuvarande förbud i alkohollagen gör sig gällande i lika hög grad  
  
 i fråga om produktplacering som vid annan marknadsföring genom  
  
 kommersiella annonser. Den nya lagstiftningen bör därför  
  
 innehålla ett förbud mot produktplacering av alkoholvaror i TVsändningar  
  
 och beställ-TV. Också här bör påpekas att det bestämmelserna  
  
 inte utgör något hinder mot att alkholdrycker förekommer  
  
 i filmer eller andra program. Vad det handlar om är placering  
  
 av produkter i kommersiellt syfte och mot betalning.  
  
 I likhet med vad som idag gäller för sponsring enligt 7 kap. 8 §  
  
 radio- och TV-lagen bör även produktplacering av varor från  
  
 företag vars huvudsakliga verksamhet utgörs av tillverkning och  
  
 försäljning av alkohol förbjudas.  
  
 278 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Produktplacering av läkemedel och behandling  
  
 I artikel 3g.3 andra ledet AV-direktivet förbjuds produktplacering  
  
 av receptbelagda läkemedel och medicinska behandlingar. Enligt  
  
 21 a § läkemedelslagen är alla former av marknadsföring av läkemedel,  
  
 inklusive produktplacering enligt den definition vi har föreslagit  
  
 förbjudna. Begreppet läkemedel motsvarar i sak begreppet  
  
 medicinska produkter. Svensk rätt uppfyller således redan vad som  
  
 krävs enligt AV-direktivet i fråga om produktplacering av receptbelagda  
  
 läkemedel. Ett förbud i radio- och TV-lagen skulle därmed  
  
 i och för sig inte behövas. För tydlighets skull bör detta ändå  
  
 komma till uttryck i lagen tillsammans med en bestämmelse om  
  
 förbud mot produktplacering av medicinska behandlingar som är  
  
 receptbelagda.  
  
 Produktplacering när andra än leverantören av medietjänsten får  
  
 ersättning  
  
 Som framgår av det föregående tillåter inte yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 ett förbud mot produktplacering i de fall då någon annan än  
  
 leverantören av medietjänsten har fått betalt eller liknande ersättning  
  
 för att produkten ska ingå i programmet eller då produkten  
  
 framhävs på ett otillbörligt sätt. AV-direktivet kan inte tolkas på  
  
 något annat sätt än att det också omfattar fall då produktplacering  
  
 har skett i tidigare led, t.ex. hos ett produktionsbolag som också  
  
 har fått ersättning för det. Artikel 3g.2 sista stycket talar för att det  
  
 är fallet, eftersom medlemsstaterna enligt denna bestämmelse kan  
  
 göra avkall från informationsplikten i de fall då programmet i fråga  
  
 varken har producerats eller beställts av leverantören själv eller av  
  
 ett närstående företag till denne.  
  
 Vi bedömer dock att den begränsning av innebörden av begreppet  
  
 produktplacering som vi tvingas göra ändå i praktiken inte  
  
 behöver leda till något annat resultat än det som direktivet föreskriver.  
  
 Om produktplacering i direktivets mening förekommer i  
  
 ett program och om produkten framhävs på ett otillbörligt sätt  
  
 eller säljfrämjande hänvisningar görs till produkten, är det fråga om  
  
 ett otillbörligt kommersiellt gynnande som redan är förbjudet  
  
 enligt den svenska lagstiftningen. Direktivet föreskriver inte heller  
  
 något ovillkorligt krav på information om att det förekommer  
  
 produktplacering i de fall då någon annan än leverantören av  
  
 279 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 medietjänsten har beställt eller producerat programmet. Vi har mot  
  
 den bakgrunden svårt att se att det finns någon situation som är  
  
 ovillkorligt förbjuden enligt AV-direktivet som inte träffas av ett  
  
 förbud enligt den svenska lagstiftningen.  
  
 Slutsatsen är således att artikel 3g i AV-direktivet blir genomförd  
  
 genom de nya bestämmelserna om produktplacering som vi  
  
 föreslår tillsammans med de nuvarande bestämmelserna om förbud  
  
 mot otillbörligt kommersiellt gynnande.  
  
 Sanktioner  
  
 För att effektivt kunna upprätthålla reglerna om produktplacering  
  
 krävs att överträdelser kan beivras med någon form av sanktion.  
  
 Den sanktion som för närvarande används vid överträdelser av  
  
 bestämmelser om reklam och andra annonser, sponsring och om  
  
 otillbörligt kommersiellt gynnande är påförandet av en särskild  
  
 avgift. Det är en sanktion som har valts därför att överträdelser av  
  
 de aktuella bestämmelserna vanligtvis har en ekonomisk betydelse  
  
 för den som sänder programmet. Enligt vår mening gäller detta  
  
 också för produktplacering. Vi anser därför att samma sanktion bör  
  
 användas också när det gäller överträdelser av de nya reglerna om  
  
 produktplacering.  
  
 6.12 Identifikation av TV-reklam  
  
 6.12.1 AV-direktivet  
  
 I artikel 10 i AV-direktivet finns bestämmelser om identifikation av  
  
 TV-reklam i TV-sändningar. Bestämmelserna bygger på den grundläggande  
  
 principen om reklamidentifikation. Enligt artikel 10.1 ska  
  
 TV-reklam och teleshopping vara lätt att känna igen som sådana  
  
 och hållas klart åtskilda från andra delar av programtjänsten med  
  
 optiska eller akustiska hjälpmedel. I artikel 10.2 föreskrivs att  
  
 enstaka reklaminslag och teleshoppinginslag ska förekomma endast  
  
 undantagsvis. Artikel 10.1 och 10.2 är inte ändrade i förhållande till  
  
 TV-direktivet på något annat sätt än att begreppet köp-TV har  
  
 bytts ut mot begreppet teleshopping.  
  
 280 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 6.12.2 Svensk rätt  
  
 Radio- och TV-lagen  
  
 Enligt 7 kap. 1 § radio- och TV-lagen ska det före och efter varje  
  
 sändning av annonser sändas en särskild signatur som tydligt skiljer  
  
 annonserna från övriga sändningar. Signaturen ska i television bestå  
  
 av både ljud och bild. I sökbar text-TV och i försäljningsprogram  
  
 som avses i 7 kap. 5 § fjärde stycket ska signaturen alltid vara  
  
 löpande. Den behöver då bara anges i bild. Bestämmelserna i 7 kap.  
  
 1 § är tillämpliga även på ljudradiosändningar.  
  
 I 7 kap. 3 § föreskrivs att det i TV-reklam inte får uppträda  
  
 personer eller figurer som spelar en framträdande roll i program  
  
 som huvudsakligen handlar om nyheter eller nyhetskommentarer.  
  
 Syftet med dessa bestämmelser är att undvika att tittaren förväxlar  
  
 en annons med ett nyhetsinslag.  
  
 Enligt 7 kap. 6 § får den sammanlagda annonstiden i televisionen  
  
 vid ett givet tillfälle inte understiga en minut sedan sändningstiden  
  
 för den särskilda signaturen frånräknats.  
  
 Marknadsföringslagen  
  
 Marknadsföringslagen, som är tillämplig även på TV-reklam, innehåller  
  
 flera regler som ger uttryck för principen om reklamidentifiering.  
  
 Sålunda föreskrivs i 9 § att all marknadsföring ska utformas  
  
 och presenteras på ett sådant sätt att det tydligt framgår att det är  
  
 fråga om marknadsföring. Av den s.k. svarta listan i bilagan till  
  
 direktivet om otillbörliga affärsmetoder, som gäller som svensk lag,  
  
 framgår vidare att användningen av annonser i redaktionell form är  
  
 förbjuden (punkt 11 i bilagan). Därtill kommer att det finns ett  
  
 förbud mot att oriktigt påstå eller skapa intryck av att  
  
 näringsidkaren inte agerar i syften som hänför sig till dennes  
  
 näringsverksamhet (punkt 22 i bilagan).  
  
 6.12.3 Överväganden  
  
 Vår bedömning: De nuvarande bestämmelserna i 7 kap. 1 och  
  
 6 §§ radio och TV-lagen om annonsidentifikation och  
  
 bestämmelserna i 9 § marknadsföringslagen om reklam281 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 identifiering genomför fullt ut artiklarna 10.1 och 10.2 AVdirektivet.  
  
 Principen om reklamidentifiering är av grundläggande betydelse på  
  
 det marknadsrättsliga området. Principen har utvecklats inom  
  
 näringslivet och återfinns sedan lång tid tillbaka i Internationella  
  
 handelskammarens grundregler för reklam. Den står också i  
  
 överensstämmelse med den pressetiska uppfattningen att åtskillnad  
  
 ska göras mellan redaktionellt material och meddelanden på betald  
  
 annonsplats.  
  
 Som vi nyss har redovisat kommer principen om reklamidentifiering  
  
 till uttryck bland annat i artiklarna 10.1 i AVdirektivet.  
  
 I förhållande till motsvarande bestämmelser i TVdirektivet  
  
 innebär AV-direktivet inte några sakliga ändringar.  
  
 Den nu gällande lagstiftningen, dvs. radio- och TV-lagen och  
  
 marknadsföringslagen, tillgodoser fullt ut de krav i fråga om  
  
 reklamidentifiering i TV-sändningar som följer av artiklarna 10.1 i  
  
 AV-direktivet. Någon ändring av de nu gällande bestämmelserna  
  
 krävs således inte för att genomföra direktivet i denna del.  
  
 Bestämmelserna om minsta annonstid i 7 kap. 6 § är motiverade  
  
 av att det kan vara svårt att uppfatta en enda kort annons som TVreklam,  
  
 även om den omges av särskilda reklamsignaturer. Paragrafen  
  
 genomför artikel 10.2 och kan behållas oförändrad.  
  
 6.13 Placering av TV-reklam  
  
 6.13.1 TV-direktivet  
  
 TV-direktivet innehåller i artikel 11 närmare bestämmelser om  
  
 placering av TV-reklam och reklamavbrott. Enligt artikel 11.1 ska  
  
 reklaminslag och köp-TV-inslag som huvudregel infogas mellan  
  
 program. I vissa fall är det emellertid tillåtet att infoga reklaminslag  
  
 och köp-TV-inslag i programmen. En förutsättning är dock att det  
  
 sker på ett sådant sätt att varken programmets integritet och värde  
  
 eller rättighetsinnehavarnas rättigheter kränks. Hänsyn ska tas till  
  
 naturliga pauser samt sändningens längd och karaktär. Dessutom  
  
 ska vissa villkor i artiklarna 11.2–11.5 i direktivet vara uppfyllda  
  
 Syftet med artikel 11 i TV-direktivet har uttolkats av EGdomstolen  
  
 i dess dom den 23 oktober 2003 i mål C-245/01 RTL  
  
 Television GmbH ./. Niedersachsische Landesmedienanstalt für  
  
 282 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 privaten Rundfunk och därmed också frågan om vad som avses  
  
 med programmets integritet och värde. I domen (stycke 62) uttalar  
  
 EG-domstolen att avsikten med artikel 11 är att åstadkomma ett  
  
 väl avvägt skydd för TV-programföretagens och annonsörernas  
  
 intressen, å ena sidan, och intressena hos rättsinnehavarna, det vill  
  
 säga författare och program- respektive filmmakare samt konsumenter  
  
 i form av TV-tittare, å andra sidan. EG-domstolen framhåller  
  
 i samma dom (stycke 64) att skyddet mot alltför mycket  
  
 reklam för TV-tittarna är en väsentlig del av syftet med artikel 11.  
  
 Artikel 11.2 gäller program som består av fristående delar,  
  
 sportprogram eller evenemang som struktureras på liknande sätt  
  
 och föreställningar som innehåller pauser. I sådana program ska  
  
 reklamen sättas in mellan delarna eller i pauserna.  
  
 Artikel 11.3 behandlar spelfilmer eller filmer gjorda för TV –  
  
 med undantag för TV-serier, lätta underhållningsprogram och  
  
 dokumentärer. Sådana program får avbrytas av reklam en gång för  
  
 varje hel 45-minutersperiod, om de har en programlagd sändningstid  
  
 som överstiger 45 minuter. Om den programlagda sändningstiden  
  
 är minst 20 minuter längre än två eller flera fullständiga 45minutersperioder  
  
 får ytterligare ett avbrott göras.  
  
 Enligt artikel 11.4 ska minst 20 minuter förflyta mellan reklaminslag  
  
 eller köp-TV-inslag i programmen. Detta gäller dock inte för  
  
 sådana program med pauser som avses i artikel 11.2.  
  
 I artikel 11.5 anges att vissa programtyper inte alls får avbrytas  
  
 av reklam- och köp-TV-inslag. Det gäller dels alla gudstjänster, dels  
  
 nyhetsprogram, program om aktuella samhällsfrågor, dokumentärprogram,  
  
 religiösa program och barnprogram, om deras programlagda  
  
 sändningstid är mindre än 30 minuter. Om den programlagda  
  
 sändningstiden uppgår till 30 minuter eller mer, ska vad som sägs i  
  
 artikel 11.1–11.4 gälla.  
  
 6.13.2 AV-direktivet  
  
 Genom AV-direktivet har bestämmelserna om placering av TVreklam  
  
 och reklamavbrott förenklats och liberaliserats. Reglerna  
  
 finns fortfarande i artikel 11. Bestämmelserna har sammanförts i  
  
 artiklarna 11.1 och 11.2.  
  
 I artikel 11.1 föreskrivs att när TV-reklam eller teleshopping  
  
 infogas i programmen ska medlemsstaterna säkerställa att detta inte  
  
 283 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 påverkar programmens integritet eller rättighetshavarnas rättigheter.  
  
 Medlemsstaterna ska därvid beakta naturliga avbrott i  
  
 programmen och programmens längd och karaktär. Huvudregeln i  
  
 artikel 11.1 i TV-direktivet, att reklamavbrott ska ske mellan  
  
 program har således tagits bort. I övrigt motsvarar bestämmelserna  
  
 vad som gäller enligt TV-direktivet.  
  
 Enligt artikel 11.2 får sändningar av filmer producerade för TV  
  
 (med undantag för TV-serier och dokumentärer), biograffilmer  
  
 och nyhetsprogram avbrytas av TV-reklam och teleshopping en  
  
 gång varje tablålagd period om minst trettio minuter. Sändningar av  
  
 barnprogram får avbrytas av TV-reklam eller teleshopping en gång  
  
 under varje tablålagd period på minst trettio minuter, under  
  
 förutsättning att programmets tablålagda längd överstiger trettio  
  
 minuter. TV-reklam eller teleshopping får inte infogas i sändningar  
  
 av gudstjänster.  
  
 6.13.3 Radio- och TV-lagen  
  
 Regler om placering av reklam och andra annonser i TV-sändningar  
  
 finns i 7 kap. 7, 7 a och 7 b §§ radio- och TV-lagen. Bestämmelserna,  
  
 som genomför artiklarna 11.1–11.5 i TV-direktivet, trädde i  
  
 kraft den 1 april 2002 (SFS 2002:116, prop. 2001/02:82, bet.  
  
 2001/02:KU15, rskr. 2001/02:187).  
  
 Enligt 7 kap. 7 § radio- och TV-lagen ska annonser i en TVsändning  
  
 som huvudregel sändas mellan programmen. Under  
  
 förutsättning att vissa villkor i 7 kap. 7 a § är uppfyllda får dock  
  
 annonser avbryta ett pågående program, om det sker på ett sådant  
  
 sätt – med hänsyn till naturliga pauser samt programmets sändningslängd  
  
 och karaktär – att varken programmets integritet och  
  
 värde eller rättighetshavarnas rättigheter kränks. Syftet bakom den  
  
 aktuella bestämmelsen är att skydda publikens möjligheter att  
  
 ostört följa programmen.  
  
 I författningskommentaren till bestämmelsen i prop. 2001/02:82  
  
 s. 15 sägs att bestämmelsen innebär bland annat att annonserna bör  
  
 sättas in där det även utan avbrott för annonser skulle ha skett ett  
  
 avbrott i programmets kontinuitet. I dramer kan detta t.ex. ske vid  
  
 scenförändringar eller markanta avvikelser i handlingen. I  
  
 dokumentär- och diskussionsprogram antingen när programmet  
  
 byter ämne, när nya deltagare i en diskussion introduceras eller, om  
  
 programmet är direktsänt, i slutet av filmade inlägg. I musik284 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 program kan det ske när ett verk har avslutats. I lätta underhållningsprogram  
  
 när en scen eller sekvens avslutas och i tävlingsprogram  
  
 när en ny deltagare introduceras. I författningskommentaren  
  
 anförs slutligen att i sportprogram utan längre pauser bör  
  
 avbrotten placeras så att tittaren inte riskerar att missa något  
  
 väsentligt.  
  
 Av 7 kap. 7 a § första stycket framgår att man får sända annonser  
  
 i pauserna i sportprogram där det förekommer längre pauser  
  
 eller i program som är föreställningar eller evenemang med pauser  
  
 för publiken. I program som består av avslutade delar får annonser  
  
 enligt paragrafens andra stycke sändas mellan delarna.  
  
 Vidare får enligt tredje stycket annonser sändas i spelfilmer och  
  
 filmer som är gjorda för TV – utom TV-serier, lätta underhållningsprogram  
  
 och dokumentärprogram – om den programlagda sändningstiden  
  
 överstiger 45 minuter. Annonser får sändas en gång för  
  
 varje hel period om 45 minuter. Om den programlagda sändningstiden  
  
 är minst 20 minuter längre än två eller flera fullständiga  
  
 perioder om 45 minuter, får annonser sändas ytterligare en gång.  
  
 Enligt fjärde stycket samma lagrum ska det i andra program än de  
  
 som avses i första och andra styckena vara minst 20 minuter mellan  
  
 annonssändningarna i programmet.  
  
 I 7 kap. 7 b § radio- och TV-lagen finns föreskrifter om undantag  
  
 från 7 kap. 7 och 7 a §§. Undantagen innebär bland annat att  
  
 annonser inte får avbryta gudstjänster eller program som huvudsakligen  
  
 vänder sig till barn under tolv år.  
  
 Enligt paragrafens andra stycke får program som huvudsakligen  
  
 handlar om nyheter eller nyhetskommentarer, dokumentärprogram  
  
 och program om livsåskådningsfrågor inte avbrytas av annonser,  
  
 om den programlagda sändningstiden är kortare än 30 minuter.  
  
 Om den programlagda sändningstiden är 30 minuter eller längre  
  
 gäller vad som sägs i 7 kap. 7 a § andra och fjärde styckena. Av sista  
  
 stycket i 7 kap. 7 b § framgår att reklam inte får förekomma  
  
 omedelbart före eller efter ett program eller en del av ett program  
  
 som huvudsakligen vänder sig till barn under tolv år, såvida det inte  
  
 är fråga om sponsringsmeddelanden.  
  
 I sammanhanget kan nämnas att kravet på att ett reklamavbrott  
  
 inte får kränka rättighetshavarnas rättigheter enligt 7 kap. 7 § och  
  
 7 a § radio- och TV-lagen har prövats av Högsta domstolen i en  
  
 dom den 18 mars 2008 (mål T 2117-06). Målet gällde reklamavbrott  
  
 i två spelfilmer som visades i TV. Högsta domstolen fann att de  
  
 aktuella avbrotten utgjorde en kränkning av upphovsmännens  
  
 285 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 rättigheter och framhöll därvid särskilt att frågan om rättighetsinnehavarnas  
  
 rättigheter kränkts ska bedömas oberoende av den  
  
 offentligrättsliga regleringen i radio- och TV-lagen.  
  
 6.13.4 Överväganden  
  
 Vårt förslag: I lagen tas in bestämmelser om reklamavbrott som  
  
 delvis är strängare än vad som krävs enligt AV-direktivet.  
  
 Avbrott för reklam och andra annonser får inte förekomma i  
  
 program med gudstjänster, i program som huvudsakligen vänder  
  
 sig till barn under 12 år. Reklam får inte heller förekomma  
  
 omedelbart före eller efter ett program som huvudsakligen  
  
 vänder sig till barn under 12 år.  
  
 I fråga om övriga program får avbrott förekomma, om det  
  
 sker på ett sådant sätt att det – med hänsyn till naturliga avbrott  
  
 i programmen, programmens längd och karaktär – inte påverkar  
  
 programmens integritet och värde samt rättighetshavarnas  
  
 rättigheter. Vid sändningar av filmer och nyhetsprogram måste  
  
 det vara minst 30 minuter mellan avbrotten.  
  
 AV-direktivet innebär en genomgripande förenkling och liberalisering  
  
 av reglerna om reklamavbrott i TV-sändningar. De nya  
  
 reglerna innebär bland annat att den tidigare huvudregeln i artikel  
  
 11.1 om att reklamavbrott ska ske mellan program har övergivits.  
  
 Numera är det möjligt för medlemsstaterna att tillåta programföretagen  
  
 att, med undantag för vissa filmer, barnprogram, nyhetsprogram  
  
 och sändningar från gudstjänster, placera avbrotten i princip  
  
 var de vill så länge reklamen håller sig inom gränsen om maximalt  
  
 20 procent per timme av programtiden. Avbrotten måste också ske  
  
 på ett sådant sätt att de inte kränker programmens integritet och  
  
 värde eller upphovsmännens rättigheter. Samtidigt sägs emellertid i  
  
 samma artikel att man ska beakta naturliga avbrott i programmen  
  
 och programmens längd och karaktär. Det är enligt vår mening  
  
 tveksamt om avskaffandet av huvudregeln om att reklamavbrotten  
  
 ska placeras mellan programmen i praktiken kommer att innebära  
  
 någon skillnad mot vad som gäller redan i dag.  
  
 De nya reglerna om reklamavbrott syftar till att stärka konkurrenskraften  
  
 hos den europeiska audiovisuella sektorn. Ändringarna  
  
 har även motiverats med att konvergensutvecklingen och den  
  
 286 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 tekniska utvecklingen innebär att tittarna fått betydligt större möjligheter  
  
 att själva välja hur och när de ska ta del av ett visst innehåll.  
  
 Samtidigt kvarstår kravet att ett reklamavbrott bara får ske om det  
  
 inte kränker programmens integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter.  
  
 AV-direktivet är ett minimidirektiv. Det är således möjligt för  
  
 en medlemsstat att behålla eller införa regler som är strängare för  
  
 programföretagen än vad som följer av direktivet, under förutsättning  
  
 att reglerna i övrigt stämmer överens med EG-rätten. Den  
  
 svenska lagstiftningen är avsevärt strängare och mer komplicerad  
  
 än vad som krävs av AV-direktivet som minimum.  
  
 Som vi framhållit inledningsvis i avsnitt 6.1 har vi tolkat vårt  
  
 uppdrag på så sätt att däri ingår att, med beaktande av upphovsmännens  
  
 rättigheter och skyddet av barn och unga, så långt som  
  
 möjligt undanröja de hinder som kan finnas för företagens möjligheter  
  
 att konkurrera på den svenska marknaden.  
  
 En självklar utgångspunkt är därför att vi ska behålla det skydd  
  
 av barn och unga som nu finns i radio- och TV-lagen. Det innebär  
  
 att vi anser att förbudet i 7 b § sista stycket mot reklam omedelbart  
  
 före eller efter ett program som vänder sig till barn ska behållas.  
  
 En viktig utgångspunkt är också vad som har kommit fram om  
  
 företagens syn på de hinder som de anser att den nuvarande lagstiftningen  
  
 eller dess tillämpning för med sig. Samtidigt är det  
  
 angeläget att så långt som möjligt beakta tittarnas intresse av att  
  
 kunna ta del av program utan avbrott för störande annonser.  
  
 Den tekniska och marknadsmässiga utveckling som sker i  
  
 Europa och som legat till grund för de nya reglerna om reklamavbrott  
  
 i AV-direktivet sker även i Sverige. Svenska programföretag  
  
 har i olika sammanhang hävdat att de svenska reglerna innebär en  
  
 onödigt komplicerad och hämmande reglering. Programföretagen  
  
 har även framfört uppfattningen att reglerna leder till sämre  
  
 möjligheter att avbryta program där det är mest naturligt från ett  
  
 tittar- och upphovsmannaperspektiv.  
  
 AV-direktivets nya bestämmelser om reklamavbrott, som bland  
  
 annat. motiveras av tittarnas möjligheter att med hjälp av ny teknik  
  
 undvika reklam, utgör enligt vår uppfattning en rimlig avvägning  
  
 mellan de intressen som gör sig gällande, nämligen programföretagens  
  
 och annonsörernas intressen på den ena sidan och rättighetsinnehavarnas  
  
 och TV-tittarnas intressen på den andra sidan.  
  
 Genom att avskaffa kravet på att minst 20 minuter ska förflyta  
  
 mellan reklaminslagen ges programföretagen flexibilitet att placera  
  
 287 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 reklaminslagen så länge placeringen inte skadar programmens  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter.  
  
 Med undantag för reklamavbrott i program riktade till barn  
  
 under 12 år och reklam före eller efter barnprogram finns det enligt  
  
 vår mening inte anledning att införa eller behålla regler på området  
  
 som är strängare än vad som följer av AV-direktivet som minimum.  
  
 Vi föreslår därför att det nuvarande kravet på att minst 20 minuter  
  
 måste förflyta mellan reklaminslagen avskaffas. Genom att avskaffa  
  
 detta krav får programföretagen större möjligheter att placera in  
  
 reklaminslagen där de passar bäst i programmen.  
  
 Vi vill i det sammanhanget särskilt framhålla att en liberalisering  
  
 av de svenska reglerna inte i sig påverkar upphovsmännens rättigheter  
  
 enligt den upphovsrättsliga lagstiftningen. Kravet att programmets  
  
 integritet och värde och upphovsmännens rättigheter  
  
 inte får kränkas innebär således, i likhet med vad som är fallet i dag,  
  
 en gräns för förekomsten av reklamavbrott. Reglerna om högsta  
  
 tillåtna annonstid påverkas givetvis inte heller.  
  
 6.14 Tillåten tid för TV-reklam  
  
 6.14.1 TV-direktivet  
  
 Enligt TV-direktivets ursprungliga lydelse gällde som huvudregel  
  
 att reklamtiden inte fick överstiga 15 procent av den dagliga  
  
 sändningstiden (artikel 18.1 första meningen). Reklaminslagens  
  
 längd under en given entimmesperiod fick inte överstiga 20 procent  
  
 (artikel 18.2). Sändningstiden för reklam fick emellertid ökas till 20  
  
 procent av den dagliga sändningstiden för att innefatta exempelvis  
  
 reklam med direkta erbjudanden till allmänheten om försäljning,  
  
 köp eller hyra av produkter eller tillhandahållande av tjänster. En  
  
 förutsättning för detta var dock att andelen reklaminslag inte  
  
 översteg 15 procent (artikel 18.1 andra meningen). Reklam med  
  
 direkta erbjudanden till allmänheten om försäljning, köp eller hyra  
  
 av produkter eller tillhandahållande av tjänster fick inte överstiga  
  
 en timme om dagen (artikel 18.3).  
  
 Genom 1997 års ändringsdirektiv omformulerades TV-direktivets  
  
 regler om den tillåtna omfattningen av TV-reklamen. Vidare  
  
 infördes särskilda bestämmelser om köp-TV, dvs. sändningar av  
  
 direkta erbjudanden till allmänheten om att mot betalning  
  
 288 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 tillhandahålla varor eller tjänster, inklusive fast egendom, eller  
  
 rättigheter och förpliktelser.  
  
 I artikel 18.1 i TV-direktivet enligt dess lydelse efter 1997 års  
  
 ändringar föreskrevs att sändningstiden för köp-TV-inslag, reklaminslag  
  
 och vissa andra former av reklam i TV inte fick överstiga  
  
 20 procent av den dagliga sändningstiden och att sändningstiden  
  
 för reklaminslag inte fick överstiga 15 procent. I artikel 18.2 föreskrevs  
  
 vidare att reklaminslag och köp-TV-inslag inte fick överstiga  
  
 20 procent av sändningstiden inom en given timme mellan hela  
  
 klockslag.  
  
 Enligt artikel 18.3 skulle vissa slags annonser inte räknas som  
  
 reklam. Detta gällde dels programföretagens annonseringar i  
  
 samband med företagets egna program och produkter med  
  
 programanknytning som har direkt koppling till programmen  
  
 (egenreklam), dels meddelanden till allmänheten och välgörenhetsuppmaningar  
  
 som sändes gratis.  
  
 6.14.2 Radio- och TV-lagen  
  
 TV-direktivets bestämmelser om högsta tillåtna annonstid i TVsändningar  
  
 är genomförda i svensk rätt genom bestämmelser i  
  
 7 kap. 5 § radio- och TV-lagen. I samma paragraf finns även  
  
 motsvarande regler för ljudradiosändningar.  
  
 Nu gällande bestämmelser om högsta tillåtna annonstid i TVsändningar  
  
 och ljudradioprogram trädde i kraft den 1 februari 2008  
  
 (prop. 2007/08:4, bet. 2007/08:KU3, rskr. 2007/08:39). Sålunda  
  
 föreskrivs i 7 kap. 5 § första stycket radio- och TV-lagen att  
  
 annonser i en TV-sändning får sändas högst 12 minuter under en  
  
 timme mellan hela klockslag, dvs. under 20 procent av  
  
 sändningstiden. Den sammanlagda sändningstiden för annonser  
  
 under ett dygn får dock inte överstiga femton procent av  
  
 sändningstiden.  
  
 En tidigare begränsning av mängden annonser som får sändas  
  
 mellan kl. 19.00 och kl. 24.00 avskaffades genom 2008 års lagändringar,  
  
 liksom bestämmelserna om under vilka förutsättningar de i  
  
 7 kap. 5 § första stycket angivna sändningstiderna fick överskridas i  
  
 vissa undantagsfall utom programföretagens kontroll.  
  
 I 7 kap. 5 § andra stycket finns ett undantag som innebär att  
  
 reglerna om längsta tillåtna annonstid i paragrafens första stycke  
  
 inte hindrar sändningen av. programtjänster som uteslutande är  
  
 289 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 avsedda för program där publiken erbjuds att beställa varor eller  
  
 tjänster (försäljningsprogram eller teleshoppingblock enligt AVdirektivet).  
  
 I paragrafen finns vidare bestämmelser om att programtjänstens  
  
 beteckning ska anges i början och slutet av sändningen.  
  
 Nu gällande regler om högsta tillåtna annonstid i ljudradiosändningar  
  
 finns i 7 kap. 5 § tredje stycket radio- och TV-lagen.  
  
 Också dessa bestämmelser trädde i kraft den 1 februari 2008 genom  
  
 ovan nämnda riksdagsbeslut. Reglerna innebär att även annonser i  
  
 ljudradio får sändas högst 12 minuter mellan hela klockslag. Om  
  
 sändningstiden inte omfattar en timme mellan hela klockslag, får  
  
 annonser i en ljudradiosändning sändas under högst 15 procent av  
  
 tiden.  
  
 Bestämmelserna om ljudradiosändningar motsvarar alltså i  
  
 huvudsak vad som gäller för TV-sändningar. Till skillnad från vad  
  
 som är fallet för TV-sändningar finns det dock inte någon begränsning  
  
 av sändningstiden för annonser i ljudradio under ett dygn,  
  
 däremot en begränsning på 15 procent av sändningstiden för det  
  
 fall sändningstiden inte omfattar en timme mellan hela klockslag.  
  
 6.14.3 AV-direktivet  
  
 AV-direktivet innebär en förenkling och liberalisering av bestämmelserna  
  
 om högsta tillåtna annonstid i TV-program. Bestämmelserna  
  
 återfinns i artikel 18.  
  
 I artikel 18.1 föreskrivs att inslag med TV-reklam och teleshopping  
  
 inte får överstiga 20 procent av sändningstiden inom en  
  
 given klocktimme, dvs. 12 minuter. Med teleshopping avses sändning  
  
 av direkta erbjudanden till allmänheten om att mot betalning  
  
 tillhandahålla varor eller tjänster (i TV-direktivet benämnt köpTV).  
  
 Bestämmelserna i TV-direktivets artikel 18.1 om högsta dagliga  
  
 sändningstid har tagits bort i AV-direktivet.  
  
 Enligt artikel 18.2 är reglerna i artikel 18.1 inte tillämpliga på de  
  
 av programföretagets meddelanden som rör dess egna program och  
  
 biprodukter med direkt koppling till dessa program (egenreklam),  
  
 sponsringsmeddelanden och produktplaceringar. Däremot undantas  
  
 inte längre meddelanden till allmänheten eller välgörenhetsuppmaningar  
  
 som sänds gratis (jfr andra strecksatsen i artikel 18.2 TVdirektivet  
  
 i dess lydelse efter 1997 års ändringar). Eftersom sådana  
  
 meddelanden inte omfattas av begreppet TV-reklam, innebär detta  
  
 dock inte någon ändring i sak.  
  
 290 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 6.14.4 Överväganden  
  
 Vårt förslag: I radio- och TV-lagen tas in bestämmelser om  
  
 högsta tillåtna annonstid i TV-sändningar som motsvarar vad  
  
 som krävs som miniminivå enligt AV-direktivet.  
  
 Radio- och TV-lagens bestämmelser om högsta tillåtna annonstid  
  
 har ändrats så sent som i februari 2008. Regeringen uttalade i den  
  
 då aktuella propositionen att det är angeläget att konkurrensförutsättningarna  
  
 för programföretagen utjämnas och att risken för  
  
 att programföretag etablerar sig utomlands minskar. Vidare anfördes  
  
 att det inte är försvarligt att behålla en ordning som missgynnar  
  
 de TV-företag som väljer att etablera sig i Sverige. De  
  
 svenska reglerna om sändningstid för annonser i TV-sändningar  
  
 borde därför enligt regeringen närmas till den längsta tillåtna  
  
 annonstiden enligt TV-direktivet. Ett lagförslag med den inriktningen  
  
 lades också fram i propositionen. Konstitutionsutskottet  
  
 gjorde i det av riksdagen godkända betänkandet 2007/08:KU3  
  
 samma bedömning och tillstyrkte regeringens lagförslag.  
  
 Vi anser att ett motsvarande synsätt kan anläggas också vid  
  
 genomförandet av AV-direktivets regler om högsta tillåtna annonstid.  
  
 Det saknas därför skäl att behålla eller införa strängare regler än  
  
 vad som följer av direktivet. Bestämmelserna om högsta tillåtna  
  
 annonstid i TV-sändningar bör således utformas på så sätt att de  
  
 motsvarar vad som krävs som miniminivå enligt direktivet. Detta  
  
 innebär sammantaget att den nuvarande 12-minutersregeln behålls  
  
 och dygnsregeln i 7 kap. 5 § första stycket radio- och TV-lagen  
  
 avskaffas.  
  
 När det gäller högsta tillåten annonstid i ljudradiosändningar  
  
 har riksdagen i samband med 2008 års lagändringar uttalat att  
  
 reglerna för högsta tillåtna annonstid i TV-program utgör en rimlig  
  
 utgångspunkt för bestämmandet av sändningstiden för annonser i  
  
 ljudradio. Mot den bakgrunden bör den nuvarande 12-minutersregeln  
  
 i 7 kap. 5 § tredje stycket första ledet radio- och TV-lagen  
  
 behållas och föras över till den nya lagen.  
  
 I 7 kap. 5 § tredje stycket andra ledet finns en särskild begränsningsregel  
  
 för det fall sändningstiden inte omfattar en timme  
  
 mellan hela klockslag. Regeln innebär att annonser får sändas under  
  
 högst 15 procent av sändningstiden. I 2008 års lagstiftningsärende  
  
 övervägdes om inte denna begränsningsregel borde avskaffas. Ett  
  
 291 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 sådant förslag lades också fram i den promemoria som låg till grund  
  
 för den aktuella propositionen. Regeringen fann dock att förslaget  
  
 inte borde genomföras och att begränsningsregeln skulle behållas. I  
  
 stället höjdes procentandelen från 10 procent till 15 procent. Vi ser  
  
 inte skäl att nu göra en annan bedömning. Begränsningsregeln bör  
  
 därför vara kvar.  
  
 När det gäller beräkningen av annonstiden har under utredningsarbetet  
  
 särskilt uppmärksammats frågan om s.k. svartrutor  
  
 ska räknas in i annonstiden. Med begreppet svartruta avses de  
  
 svarta bildrutor som mycket hög hastighet visas mellan annonsinslagen  
  
 (normalt 0,5 sekunder per reklamfilm) för att ge ögat en  
  
 paus. Programföretagen har i olika sammanhang hävdat att dessa  
  
 svartrutor inte ska räknas in i annonstiden vid bedömningen av om  
  
 högsta tillåtna annonstid överskridits. Granskningsnämnden har i  
  
 sin praxis funnit att allt som sänds under markerad annonstid ska  
  
 räknas in i den högsta tillåtna annonsmängden inklusive svartrutorna  
  
 (se exempelvis Granskningsnämndens beslut den  
  
 18 februari 2008 SB 92/08 med hänvisningar). Enligt vår uppfattning  
  
 är svartrutorna att anse som en integrerad del av reklamsändningarna  
  
 och de kan därmed inte undantas vid bedömningen av  
  
 frågan om den tillåtna annonstiden överskridits. Granskningsnämndens  
  
 praxis har således enligt vår uppfattning fog för sig. Vi  
  
 anser därför att någon lagändring inte bör göras med anledning av  
  
 Granskningsnämndens praxis i detta avseende.  
  
 6.15 Korta utdrag från evenemang av stort  
  
 allmänintresse  
  
 6.15.1 AV-direktivet (artikel 3k)  
  
 En nyhet i AV-direktivet är artikel 3k som rör programföretagens  
  
 rätt till korta utdrag från TV-sändningar av evenemang av stort  
  
 allmänintresse som ett annat programföretag har den exklusiva  
  
 rätten att sända. Programföretagen har enligt artikeln rätt att  
  
 använda sådana utdrag i sina allmänna nyhetsprogram. Syftet med  
  
 artikeln är enligt skälen 38 och 39 i ingressen bland annat att främja  
  
 mångfald genom diversifierad nyhetsproduktion och ett diversifierat  
  
 programutbud och att skydda den grundläggande informationsfriheten  
  
 och tittarnas intressen.  
  
 292 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 Rätten att få tillgång till korta utdrag  
  
 Enligt artikel 3k.1 ska medlemsstaterna när det gäller korta nyhetsinslag  
  
 se till att varje programföretag som är etablerat i gemenskapen  
  
 på rättvisa, rimliga och icke-diskriminerande villkor har tillgång  
  
 till evenemang av stort allmänintresse som sänds med utnyttjande  
  
 av exklusiva rättigheter av ett programföretag under deras  
  
 jurisdiktion.  
  
 Om ett annat programföretag som är etablerat i samma medlemsstat  
  
 som det programföretag som ansöker om tillgång har fått  
  
 ensamrätten till det berörda evenemanget av stort allmänintresse,  
  
 måste ansökan om tillgång göras hos det programföretaget. Det  
  
 framgår av artikel 3k.2.  
  
 Medlemsstaterna ska enligt artikel 3k.3 se till att sådan tillgång  
  
 säkerställs genom att tillåta programföretag att fritt välja korta  
  
 utdrag från det sändande programföretagets signal med åtminstone  
  
 angivande av källan, om detta inte är omöjligt av praktiska skäl.  
  
 Vad de korta utdragen får användas till  
  
 I TV-sändningar får korta utdrag enligt artikel 3k.5 bara användas i  
  
 allmänna nyhetsprogram. Programföretaget får också använda det  
  
 korta utdraget i beställ-TV, om programföretaget erbjuder samma  
  
 program med tidsförskjutning i sådan TV.  
  
 I skäl 39 i ingressen sägs att utdragen inte bör vara längre än  
  
 90 sekunder. Där framgår också att alla kanaler, däribland kanaler  
  
 med uteslutande inriktning på sport, får använda sådana korta  
  
 utdrag för sändningar inom hela EU. Enligt vad som sägs i samma  
  
 skäl omfattar begreppet allmänna nyhetsprogram inte en sammansättning  
  
 av korta utdrag till ett underhållningsprogram.  
  
 Villkor för tillhandahållandet av korta utdrag  
  
 I artikel 3k.6 anges att, utan att det påverkar tillämpningen av  
  
 punkterna 1–5 ska medlemsstaterna se till att i enlighet med sina  
  
 rättsliga system och praxis fastställa närmare bestämmelser och  
  
 villkor för tillhandahållandet av sådana korta utdrag, särskilt eventuella  
  
 ersättningsbestämmelser, maximal längd för utdragen och  
  
 tidsgränser för sändning av dem. Om ersättning betalas ut, får den  
  
 293 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 inte överstiga de extrakostnader som är resultatet av att tillgången  
  
 tillhandahålls.  
  
 Ursprungslandsprincipen  
  
 I sista stycket av skäl 39 i ingressen sägs också att ursprungslandsprincipen  
  
 bör gälla både för tillgången till och för sändningen av de  
  
 korta utdragen. I gränsöverskridande fall betyder det att respektive  
  
 lagstiftning bör tillämpas i tur och ordning: För det första, när det  
  
 gäller frågan om tillgång till korta utdrag, är det lagstiftningen i den  
  
 medlemsstat där det programföretag som levererar den ursprungliga  
  
 signalen (dvs. ger tillgång) är etablerat, som bör tillämpas. Det  
  
 är normalt den medlemsstat där det evenemanget äger rum. Om en  
  
 medlemsstat har inrättat ett likvärdigt system för tillgången till  
  
 evenemanget, bör den medlemsstatens lagstiftning alltid gälla. För  
  
 det andra, när det gäller sändning av korta utdrag, är det lagstiftningen  
  
 i den medlemsstat där det programföretag som sänder korta  
  
 utdrag är etablerat som bör tillämpas.  
  
 Förhållandet till upphovsrätten  
  
 När det gäller förhållandet till upphovsrätten sägs i skäl 40 i ingressen  
  
 att kraven på tillgång till evenemang av stort allmänintresse för  
  
 korta nyhetsinslag inte bör påverka Europaparlamentets och rådets  
  
 direktiv 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering av vissa  
  
 aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället  
  
 och de tillämpliga internationella konventionerna på  
  
 området för upphovsrätt och närstående rättigheter.  
  
 I punkt 40 anges också att medlemsstaterna bör underlätta  
  
 tillgången till evenemang av stort allmänintresse genom att bevilja  
  
 tillgång till programföretagets signal i den mening som avses i  
  
 direktivet. De får dock välja andra liknande sätt i den mening som  
  
 avses i direktivet. Sådana sätt inbegriper bland annat att bevilja  
  
 tillgång till platsen för dessa evenemang innan de beviljar tillgång  
  
 till signalen. Programföretag ska också kunna ingå mer detaljerade  
  
 avtal med det företag som har de exklusiva rättigheterna.  
  
 294 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 6.15.2 Upphovsrättslagen  
  
 Upphovsrätten  
  
 I lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga  
  
 verk (upphovsrättslagen) ges bestämmelser om upphovsrätten och  
  
 andra närstående rättigheter.  
  
 Upphovsrätten är den rätt som författare, kompositörer, konstnärer  
  
 och andra upphovsmän har till sina litterära eller konstnärliga  
  
 verk. Upphovsrätten består av två delar, den ekonomiska rätten  
  
 och den ideella rätten. Den ekonomiska rätten innebär att upphovsmannen  
  
 har en exklusiv rätt att framställa exemplar av verket  
  
 och att göra detta tillgängligt för allmänheten (2 § upphovsrättslagen).  
  
 Verket görs tillgängligt för allmänheten när det överförs till  
  
 allmänheten, framförs offentligt, visas offentligt och när exemplar  
  
 av verket bjuds ut till försäljning, uthyrning, utlåning eller på något  
  
 annat sätt sprids till allmänheten.  
  
 Signalrätten  
  
 I 48 § upphovsrättslagen ges radio och TV-företag en till upphovsrätten  
  
 närstående rättighet, den s.k. signalrätten. Signalrätten innefattar  
  
 en rätt till de programbärande signalerna som sänds ut, men  
  
 inte någon rätt till det innehåll som de förmedlar. Signalrätten  
  
 innebär bland annat att det krävs samtycke för att ta upp utsändningen  
  
 på en anordning genom vilken den kan återges och att  
  
 återutsända denna eller överföra den till allmänheten på ett sådant  
  
 sätt att enskilda kan få tillgång till upptagningen från en plats och  
  
 vid en tidpunkt som de själva väljer.  
  
 Citaträtten och reportagerätten  
  
 Det finns en rad inskränkningar i upphovsrätten, däribland den s.k.  
  
 citaträtten i 22 § upphovsrättslagen och den s.k. reportagerätten i  
  
 25 § upphovsrättslagen. Citaträtten och reportagerätten utgör även  
  
 inskränkningar i signalrätten genom en hänvisning i 48 § tredje  
  
 stycket upphovsrättslagen. Syftet bakom dessa båda inskränkningar  
  
 sammanfaller delvis med motiven till rätten till korta utdrag enligt  
  
 direktivet.  
  
 295 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Citaträtten innebär en rätt för var och en att citera ur offentliggjorda  
  
 verk i överensstämmelse med god sed och i den omfattning  
  
 som motiveras av ändamålet.  
  
 Reportagerätten innebär att verk som syns eller hörs under en  
  
 dagshändelse får återges vid information om dagshändelsen genom  
  
 ljudradio, television, direkt överföring eller film. Verken får dock  
  
 återges bara i den omfattning som motiveras av informationssyftet.  
  
 Krav på källangivelse  
  
 Av bestämmelserna i 11 § andra stycket upphovsrättslagen följer att  
  
 källan ska anges i den omfattning och på det sätt som god sed  
  
 kräver när ett verk återges offentligt med stöd av bland annat  
  
 citaträtten och reportagerätten. Enligt 48 § tredje stycket ska  
  
 bestämmelserna i 11 § andra stycket tillämpas i fråga om sådana  
  
 radio- och televisionssändningar som avses i paragrafen.  
  
 6.15.3 Överväganden  
  
 Vårt förslag: Programföretag ska ha rätt att i allmänna nyhetsprogram  
  
 sända korta utdrag från ett evenemang av stort  
  
 allmänintresse som ett annat programföretag har den exklusiva  
  
 rätten att sända. Programföretaget ska också få sända utdraget när  
  
 nyhetssändningen senare tillhandahålls som beställ-TV. Det korta  
  
 utdraget får inte vara längre än vad som är motiverat av informationssyftet.  
  
 Det får inte heller sändas längre tid efter evenemanget  
  
 än som är motiverat med hänsyn till nyhetsintresset.  
  
 Förslaget genomförs genom att nya inskränkningsbestämmelser  
  
 införs i upphovsrättslagen.  
  
 Syfte  
  
 Syftet med artikel 3k i AV-direktivet är att programföretag som har  
  
 ensamrätt till evenemang av stort allmänintresse inte ska kunna  
  
 utestänga andra programföretag från att i sina nyhetsprogram  
  
 rapportera om evenemangen. Detta ska enligt artikel 3k i första  
  
 hand ske genom att övriga programföretag får tillgång till det  
  
 sändande programföretagets signal, även om det i ingressen också  
  
 296 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 anges att så kan ske genom att andra programföretag får tillgång till  
  
 platsen för evenemanget. De korta utdragen får bara användas i allmänna  
  
 nyhetsprogram. Som anges i ingressen får användningen av  
  
 de korta utdragen bara ske med vederbörlig hänsyn till ensamrätter  
  
 och utdragen bör inte vara längre än 90 sekunder.  
  
 Situationen i dag  
  
 Vid den frågestund som vi hållit har branschen gett uttryck för att  
  
 situationen i dag stort sett är tillfredsställande på detta område och  
  
 att det inte i någon nämnvärd omfattning förekommer att programföretag  
  
 under svensk jurisdiktion utestänger varandra från  
  
 möjligheten att rapportera från evenemang av stort allmänintresse.  
  
 I TV-branschen har funnits så kallade 90-sekundersavtal, ibland  
  
 bara muntliga överenskommelser, om rätt att ta korta sekvenser  
  
 från varandras nyhets- och sportinslag.  
  
 Citaträtten och reportagerätten  
  
 Frågan är om bestämmelserna i upphovsrättslagen, främst de inskränkningar  
  
 i signalrätten som citaträtten och reportagerätten  
  
 innebär, är tillräckliga för att anse att Sverige på ett korrekt sätt har  
  
 genomfört artikel 3k i AV-direktivet.  
  
 Citaträtten innebär en rätt för var och en att låna en mindre del  
  
 ur ett skyddat verk eller annan prestation. Användningen av citatet  
  
 måste ske i överensstämmelse med god sed. Med detta avses  
  
 bland annat att citatet får användas som hjälpmedel inom ramen för  
  
 ett eget arbete i syfte att t.ex. kritisera eller belysa det andra verket.  
  
 Däremot är det inte tillåtet att använda delar ur ett annat verk bara  
  
 för att vidarebefordra dessa och på det sättet göra den egna  
  
 produkten mer attraktiv. Citaträtten är således begränsad på ett sätt  
  
 som gör att den inte tillgodoser de krav som artikel 3k i AVdirektivet  
  
 ställer.  
  
 Reportagerätten i 25 § upphovsrättslagen har tillkommit i informationsfrihetens  
  
 intresse med hänsyn till att det vid nyhetsförmedling  
  
 ofta är svårt och tidskrävande att undersöka vilka  
  
 upphovsrättsliga intressen som kan beröras av ett nyhetsinslag  
  
 (SOU 1956:25 s. 235). Bestämmelserna i 25 § upphovsrättslagen är  
  
 tillämpliga både på rena nyhetsprogram och på exempelvis  
  
 297 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 kommenterande aktualitetsprogram, så länge verkets framförande  
  
 ingår som ett led i den dagshändelse som rapporteras (prop.  
  
 2004/05:110 s. 230). Även om det bakomliggande syftet till  
  
 reportagerätten delvis sammanfaller med motivet till rätten till  
  
 korta utdrag enligt AV-direktivet avser reportagerätten således i  
  
 första hand en annan situation än rätten till korta utdrag.  
  
 Slutsats  
  
 Av det nyss sagda framgår att de inskränkningar i signalrätten som  
  
 finns i upphovsrättslagen i form av citaträtten och reportagerätten  
  
 inte gör det möjligt att sända korta nyhetsutdrag på det sätt som  
  
 artikel 3k föreskriver. Artikel 3k innebär dels att programföretagen  
  
 ska ges tillgång till ett evenemang av stort allmänintresse genom att  
  
 fritt kunna välja korta utdrag från det sändande programföretagets  
  
 signal, dels att programföretagen får sända de korta utdragen i sina  
  
 allmänna nyhetsprogram.  
  
 Inskränkning i signalrätten  
  
 Som förut har sagts innebär artikel 3k i AV-direktivet att programföretag  
  
 inom EU ska ha rätt att i sina allmänna nyhetsprogram  
  
 sända korta utdrag från evenemang av stort allmänintresse som ett  
  
 annat programföretag inom EU har den exklusiva rätten att sända.  
  
 För att programföretagen ska kunna tillförsäkras en sådan rätt  
  
 krävs att de får tillgång till de programbärande signalerna som  
  
 sänds ut från det aktuella evenemanget.  
  
 Signalrätten innebär som har redovisats tidigare en uteslutande  
  
 rätt att förfoga över en televisionsutsändning bland annat genom  
  
 att ta upp sändningen från en anordning genom vilken den kan  
  
 återges eller att tillåta att en upptagning av utsändningen på trådlös  
  
 eller trådbunden väg överförs till allmänheten på ett sådant sätt att  
  
 enskilda kan få tillgång till upptagningen från en plats och vid en  
  
 tidpunkt som de själva väljer.  
  
 Artikel 3k i direktivet bör enligt vår mening genomföras genom  
  
 att signalrätten inskränks på så sätt att programföretag i sina allmänna  
  
 nyhetsprogram ges rätt att sända korta utdrag från evenemang  
  
 av stort allmänintresse som ett annat televisionsföretag har  
  
 den exklusiva rätten att sända. Genom ett sådant undantag får  
  
 298 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 andra programföretag – för det aktuella ändamålet – möjlighet att  
  
 använda den programbärande signalen från utsändningen och att  
  
 sända det korta utdraget.  
  
 Ansökan om tillgång och ersättning  
  
 Artikel 3k.2 föreskriver att ansökan om tillgång i första hand ska  
  
 göras hos ett programföretag som är etablerat i samma medlemsstat  
  
 som det företag som ansöker om tillgång.  
  
 Enligt vad vi har inhämtat har programföretagen alltid teknisk  
  
 tillgång till andra programföretags signal. Det är redan i dag vanligt  
  
 att programföretagen efter överenskommelse hämtar utdrag från  
  
 varandras programbärande signaler för att sända dem i sina egna  
  
 program. Det krävs inte några särskilda tekniska eller andra  
  
 åtgärder för att det sändande programföretaget ska kunna ge det  
  
 andra programföretaget tillgång till signalen. Enligt vad vi har  
  
 erfarit är detta inte heller i praktiken förenat med några särskilda  
  
 kostnader för det sändande programföretaget.  
  
 Enligt vår bedömning krävs det därför inte – utöver den inskränkning  
  
 i signalrätten som vi redan har föreslagit – några särskilda  
  
 regler om något ansökningsförfarande e.d. för att säkerställa  
  
 att andra programföretag får tillgång till det sändande programföretagets  
  
 signal för korta utdrag från evenemang av stort allmänintresse.  
  
 Som sagts tidigare följer det av artikel 3k.2 att ett utdrag i första  
  
 hand ska hämtas från ett programföretag i samma land. Man skulle  
  
 därför kunna tänka sig att villkora möjligheten att utnyttja  
  
 inskränkningen i signalrätten genom en föreskrift av motsvarande  
  
 slag i radio- och TV-lagen. Vi har dock erfarit att vedertagen praxis  
  
 är att utdragen i första hand hämtas från ett programföretag i  
  
 samma land. Några regler om detta behövs därför enligt vår mening  
  
 inte. Eftersom det inte är förenat med några kostnader att ge andra  
  
 programföretag tillgång till korta utdrag behövs inte heller några  
  
 särskilda regler om ersättning (jfr artikel 3k.6).  
  
 Var de korta utdragen får användas  
  
 Enligt artikel Walker får de korta utdragen bara användas i allmänna  
  
 nyhetsprogram och i beställ-TV, I beställ-TV får utdragen bara  
  
 299 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 användas om samma program erbjuds med tidsförskjutning från  
  
 samma leverantör av medietjänster. I skäl 41 i ingressen anges som  
  
 skäl för det sistnämnda att programföretagen bör kunna fortsätta  
  
 med sin praxis att i efterhand tillhandahålla sina direktsända nyhetsprogram  
  
 i TV som beställ-TV efter direktsändning utan krav på  
  
 att skräddarsy det enskilda programmet genom att de korta utdragen  
  
 utelämnas. I samma ingresspunkt framhålls att möjligheten  
  
 bara bör finnas när exakt samma TV-program tillhandahålls på  
  
 beställning av samma medietjänstleverantör och att möjligheten  
  
 därför inte kan användas för att skapa nya affärsmodeller för  
  
 beställ-TV grundade på korta utdrag.  
  
 De korta utdragen får således bara sändas i allmänna nyhetsprogram.  
  
 I skäl 39 i ingressen sägs att alla kanaler, däribland kanaler  
  
 med uteslutande inriktning på sport, får använda korta utdrag för  
  
 sändningar inom hela EU. Detta uttalande i direktivet tyder på att  
  
 med allmänna nyhetsprogram också kan avses program med enbart  
  
 sportnyheter. Huruvida detta är fallet får dock överlämnas till  
  
 rättstillämpningen att avgöra.  
  
 Enligt samma artikel får samma nyhetsprogram där det korta  
  
 utdraget har sänts också tillhandahållas i efterhand i beställ-TV. För  
  
 att genomföra direktivet på rätt sätt i denna del bör en regel om  
  
 detta också tas in i upphovsrättslagen.  
  
 Inskränkningar i annan upphovsrätt  
  
 En sändning från ett evenemang av stort allmänintresse från vilka  
  
 korta utdrag hämtas kan också innehålla sådant som är skyddat i  
  
 andra avseenden enligt upphovsrättslagen. I sändningen kan det  
  
 t.ex. höras eller synas litterära, musikaliska och konstnärliga verk  
  
 som är upphovsrättsligt skyddade.  
  
 För att få avsedd verkan måste rätten att sända korta utdrag  
  
 kunna utövas trots de ensamrätter som gäller för innehållet. Det  
  
 bör därför införas en inskränkning i upphovsrätten med denna  
  
 innebörd. Motsvarande inskränkning bör gälla också i förhållande  
  
 till övriga närstående rättigheter. Det bör ske genom att man i  
  
 upphovsrättslagen inför en bestämmelse med reportagerätten i 25 §  
  
 som förebild. En regel bör därför utformas på så sätt att verk som  
  
 syns eller hörs i korta utdrag från evenemang av stort allmänintresse  
  
 får återges när ett televisionsföretag i sina allmänna nyhetsprogram  
  
 sänder sådana korta utdrag.  
  
 300 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 På detta sätt säkerställs att programföretag som är etablerade i  
  
 gemenskapen använder de korta utdragen på rättvisa, rimliga och  
  
 icke-diskriminerande villkor.  
  
 Vilka evenemang omfattas?  
  
 Vilka evenemang som omfattas av artikel 3k anges inte närmare i  
  
 artikeln eller i ingressen. Det får anses självklart att sådana evenemang  
  
 som avses i artikel 3j som är av särskild vikt för samhället  
  
 omfattas.  
  
 Därutöver kan hävdas att det faktum att ett programföretag  
  
 förvärvat ensamrätten till sändningsrätten av evenemanget i fråga  
  
 talar för att det är fråga om ett evenemang av stort allmänintresse.  
  
 Mot det kan anföras att ett kommersiellt programföretags beslut  
  
 att förvärva rättigheter till ett evenemang i första hand styrs av  
  
 ekonomiska överväganden och inte av något allmänintresse. Evenemangets  
  
 potentiella målgrupp och sponsorers och annonsörers  
  
 intresse för deltagande i sändningen kan i dessa fall vara viktigare  
  
 än ett allmänintresse, men intressena kan också sammanfalla. Bara  
  
 det förhållandet att ett programföretag förvärvat ensamrätten till  
  
 evenemang kan därför enligt vår bedömning inte alltid tas till intäkt  
  
 för att det är ett evenemang av stort allmänintresse. Samtidigt talar  
  
 övervägande skäl för att det oftast är så. Användningen av uttrycket  
  
 stort allmänintresse innebär dock enligt vår bedömning att  
  
 evenemanget måste vara av intresse för en större krets personer.  
  
 Exempel på sådana evenemang kan vara olika större mästerskap,  
  
 såsom OS, VM, EM m.m. Vidare kan statsbesök, viktiga framträdanden  
  
 och andra liknande händelser vara evenemang av stort  
  
 allmänintresse.  
  
 Hur långa får de korta utdragen vara och hur länge får de sändas?  
  
 I artikel 3k.6 anges att medlemsstaterna ska se till att i enlighet med  
  
 sina rättsliga system och praxis fastställa närmare bestämmelser och  
  
 villkor för tillhandahållande av korta utdrag. Vad som här är  
  
 aktuellt är frågan om maximal längd på utdragen och tidsgränser  
  
 för sändningen av dem. I dessa frågor kan det vara lämpligt att  
  
 bland annat finna ledning i tillämpningen av reportagerätten i 25 §  
  
 upphovsrättslagen.  
  
 301 
  
 Genomförande av AV-direktivet SOU 2008:116  
  
 Den återgivning som får ske av upphovsrättsligt skyddade verk  
  
 med stöd av 25 § upphovsrättslagen får inte vara längre än vad som  
  
 motiveras av informationssyftet. I praktiken kan det alltså bara bli  
  
 fråga om korta avsnitt. När det gäller korta nyhetsinslag framstår  
  
 det som naturligt att anlägga samma synsätt, med hänsyn till de vitt  
  
 skilda situationer som kan komma ifråga. Enligt vår mening är det  
  
 inte lämpligt eller möjligt med en statisk reglering av längden på  
  
 utdragen. Längden får i stället bestämmas med utgångspunkt i  
  
 informationssyftet. Det innebär att utdraget inte bör vara längre än  
  
 vad som motiveras för att tillgodose informationssyftet. En regel av  
  
 denna innebörd bör därför föras in i upphovsrättslagen. Utdragen  
  
 bör enligt ingressen inte vara längre än 90 sekunder. I många fall  
  
 torde dock informationssyftet tillgodoses med ett utdrag som är  
  
 betydligt kortare än 90 sekunder.  
  
 När det gäller tidsgränser för sändningen av utdragen är det  
  
 även här svårt att ange en exakt tidsgräns. Ett kort utdrag bör enligt  
  
 vår mening få användas så länge det är motiverat med hänsyn till  
  
 nyhetsintresset. Finns det ett nyhetsvärde i att rapportera om  
  
 evenemanget även ett par dagar efter att det har gått av stapeln bör  
  
 utdraget kunna sändas i ett nyhetsprogram. Ovidkommande utdrag  
  
 bör dock inte få användas för att illustrera ett reportage som avser  
  
 något annat än evenemanget.  
  
 Ifråga om tidsgränser för tillhandahållande av nyhetsprogrammen  
  
 som beställ-TV kan viss ledning hämtas från det faktum att  
  
 SVT och TV4 i dagsläget normalt låter sina nyhetssändningar ligga  
  
 ute på sina webbplatser i en vecka. Bara i speciella fall kan det enligt  
  
 vår bedömning anses finnas ett nyhetsvärde som motiverar att  
  
 utdragen sänds eller hålls tillgängliga en längre tid efter det att det  
  
 aktuella evenemanget har gått av stapeln.  
  
 Avslutande synpunkter  
  
 Inskränkningar i upphovsrätten och närstående rättigheter måste  
  
 slutligen uppfylla de krav som ställs i Europaparlamentets och  
  
 rådets direktiv 2001/29/EG om harmonisering av vissa aspekter av  
  
 upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället.  
  
 Direktivet syftar bland annat till att medlemsstaterna ska uppfylla  
  
 huvuddelen av de internationella förpliktelser som följer av fördragen  
  
 inom ramen för World Intellectual Property Organization.  
  
 I artikel 5 i direktivet anges uttömmande vilka inskränkningar som  
  
 302 
  
 SOU 2008:116 Genomförande av AV-direktivet  
  
 är tillåtna i upphovsrätten och närstående rättigheter. Av artikel  
  
 5.3.c framgår att inskränkningar får göras för användning av verk  
  
 eller alster vid nyhetsrapportering. Vi bedömer att vårt förslag är  
  
 förenligt med direktivet i denna del (jfr prop. 2004/05:110 s. 231  
  
 f.).  
  
 303 
  
 7 Reklam- och annonsbegreppen  
  
 7.1 Radio- och TV-lagen  
  
 Med begreppet annons avses enligt 7 kap. 1 § radio- och TV-lagen  
  
 dels reklam, dels sändningar som utan att vara reklam sker på  
  
 uppdrag av någon annan. Begreppet reklam definieras inte i radio och  
  
 TV-lagen. Av förarbetena framgår dock att avsikten varit att  
  
 reklambegreppet ska ha samma innebörd som det har inom  
  
 marknadsrätten (prop. 1995/96:160 s. 110). Det ska således vara  
  
 fråga om kommersiella budskap eller meddelanden som sprids via  
  
 olika slags medier i avsättnings- eller tillgångsfrämjande syfte och  
  
 som härrör från en identifierbar sändare (Tucker, Marknadsföringslagen,  
  
 1997, s. 16). Med andra ord ska meddelandena spridas  
  
 i marknadsföringssyfte. Det krävs inte att det utgår något vederlag  
  
 till programföretaget. Till skillnad från vad som är fallet enligt TV och  
  
 AV-direktiven finns det alltså inte något vederlagskrav som ska  
  
 vara uppfyllt.  
  
 Med begreppet annons som inte utgör kommersiell reklam avses  
  
 s.k. åsiktsannonser som är inriktade på att bibringa allmänheten  
  
 vissa allmänna värderingar eller påverka människors beteende i viss  
  
 riktning (prop. 1995/96:160 s. 114). Som exempel kan nämnas  
  
 uppmaningar att använda flytväst eller sänka hastigheten i trafiken.  
  
 I tidigare lagstiftningsärenden har man gjort bedömningen att  
  
 sändningar av åsiktsannonser, i likhet med vad som gäller för  
  
 kommersiell reklam, bara ska få ske under annonstid, dvs. under  
  
 sändningstid som inleds och avslutas av en särskild signatur som  
  
 markerar att det sända under den angivna tiden gör det på uppdrag  
  
 av någon annan (se prop. 1995/96:160 s. 110 med hänvisningar).  
  
 305 
  
 Reklam- och annonsbegreppen SOU 2008:116  
  
 7.2 AV-direktivet  
  
 Enligt artikel 1 i AV-direktivet definieras begreppet TV-reklam  
  
 som varje form av sänt meddelande antingen mot betalning eller  
  
 mot liknande ersättning för egenreklam, som utförs av ett offentligt  
  
 eller privat företag eller en fysisk person i samband med handel,  
  
 affärsverksamhet, hantverk eller yrke i avsikt att främja tillhandahållande  
  
 mot betalning av varor eller tjänster, inklusive fast egendom,  
  
 rättigheter och förpliktelser. Definitionen motsvarar närmast  
  
 ordagrant definitionen av begreppet TV-reklam i TV-direktivet.  
  
 Det bör framhållas att sponsring och produktplacering inte  
  
 omfattas av begreppet TV-reklam enligt AV-direktivet.  
  
 7.3 Radio- och TV-lagsutredningens förslag (SOU  
  
 2005:62, avsnitt 2)  
  
 Radio- och TV-lagens definition av begreppet annons har fört med  
  
 sig att även rena informations- och utbildningsprogram i rättstillämpningen  
  
 kommit att betraktats som annonser i radio- och  
  
 TV-lagsutredningens mening och därför ska omges av särskilda  
  
 signaturer och räknas in i den högsta tillåtna annonsvolymen. (En  
  
 närmare redovisning av rättspraxis finns i avsnitt 1.3.3 i Radio- och  
  
 TV-lagsutredningens betänkande Anpassning av radio- och TVlagen  
  
 till den digitala tekniken SOU 2005:62). Digital-TVkommittén  
  
 konstaterade att detta i praktiken gjorde det omöjligt  
  
 att sända sådana program. Kommittén föreslog därför i en skrivelse  
  
 till regeringen den 13 oktober 1999 att regeringen skulle ta initiativ  
  
 till sådana ändringar av radio- och TV-lagen att samhällsinformation  
  
 och utbildningsprogram som sänds på uppdrag av någon annan  
  
 inte skulle behandlas som annonser i radio- och TV-lagens mening.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen fick med anledning av DigitalTV-kommitténs  
  
 framställning i uppdrag att överväga hur lagstiftningen  
  
 kunde ändras så att det blev möjligt att sända informations och  
  
 utbildningsprogram på uppdrag av någon annan, utan att  
  
 programmen kom att räknas in i den högsta tillåtna sändningstiden  
  
 för annonser. För att lösa problemet föreslog Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 att annonsbegreppet skulle förtydligas på så sätt att  
  
 det av lagtexten framgick att begreppet – utöver kommersiell reklam  
  
 – även avser sändningar som sker på uppdrag av någon annan  
  
 och som har till syfte att främja en sak eller idé eller att förmedla  
  
 306 
  
 SOU 2008:116 Reklam- och annonsbegreppen  
  
 information. Huruvida ett program sänts på uppdrag av någon  
  
 annan eller inte skulle enligt förslaget avgöras utifrån en helhetsbedömning  
  
 där finansiering, redaktionellt inflytande och programinnehåll  
  
 tillmättes särskild vikt.  
  
 7.4 Remissinstanserna  
  
 Samtliga remissinstanser som yttrade sig i frågan var positiva till  
  
 utredningens förslag att inskränka innebörden av annonsbegreppet.  
  
 TV4 framhöll dock att rena informationsmeddelanden som endast  
  
 har till syfte att informera allmänheten om något utan att försöka  
  
 påverka människors beteenden i något avseende inte borde räknas  
  
 in i annonstiden. Formuleringen att förmedla information borde  
  
 därför strykas ur den föreslagna lagtexten. Granskningsnämnden för  
  
 radio och TV tillstyrkte att den föreslagna förändringen av  
  
 annonsbegreppet i sak. Nämnden var dock tveksam till om  
  
 förslaget, som det lagtekniskt utformats, skulle få avsedd effekt,  
  
 eftersom de sändningar som skulle undantas ofta kunde sägas ha till  
  
 syfte att förmedla information och därmed ändå omfattas av  
  
 annonsbegreppet. Remissinstanserna hade inte något att invända  
  
 mot utredningens överväganden när det gäller bedömningen om ett  
  
 program sänts på uppdrag av någon annan.  
  
 7.5 Överväganden  
  
 Vårt förslag: Samlingsbegreppet annons behålls. Med annons  
  
 avses dels kommersiell reklam, dels sändningar som utan att vara  
  
 reklam sänds på uppdrag av någon annan och som har till syfte  
  
 att främja en sak eller idé. Rena informations- eller utbildningsprogram  
  
 omfattas därmed inte.  
  
 Begreppet reklam definieras i lagstiftningen som varje form  
  
 av meddelande som sänds antingen mot betalning eller liknande  
  
 ersättning eller egenreklam, och som syftar till att marknadsföra  
  
 varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra nyttigheter.  
  
 Begreppet annons har under lång tid utgjort ett samlingsbegrepp  
  
 för kommersiell reklam och meddelanden som utan att utgöra  
  
 307 
  
 Reklam- och annonsbegreppen SOU 2008:116  
  
 sådan reklam har till syfte att bibringa allmänheten vissa allmänna  
  
 värderingar. Det saknas anledning att nu frångå detta system.  
  
 Annonsbegreppet är väl inarbetat och bör behållas. Mot bakgrund  
  
 av dess centrala betydelse på området bör begreppet liksom tidigare  
  
 definieras i den nya lagstiftningen.  
  
 Även begreppet reklam är av grundläggande betydelse och bör  
  
 därför också det definieras i lagtexten. Definitionen bör knyta nära  
  
 an till den definition som finns i artikel 1 i i TV-direktivet. Det  
  
 innebär en viss inskränkning av begreppets innebörd i förhållande  
  
 till vad som gäller i dag, nämligen att det tas in ett vederlagsrekvisit  
  
 i definitionen. Reklambegreppet kommer härigenom att på radio och  
  
 TV-området i högre grad än vad som varit fallet tidigare  
  
 motsvara vad som redan gäller i flera andra europeiska länder, bland  
  
 annat Storbritannien.  
  
 Som begränsande kriterium för vad som är att betrakta som en  
  
 annons, utan att vara kommersiell reklam, gäller i dag att sändningen  
  
 ska ske på uppdrag av någon annan. Utredningen delar  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens bedömning att denna omständighet  
  
 även framöver bör tjäna som grundläggande kriterium för  
  
 bedömningen i vilka fall ett program, som inte är kommersiell  
  
 reklam, ska anses utgöra en annons. I likhet med Radio- och TVlagsutredningen  
  
 och remissinstanserna anser vi att man från  
  
 annonsbegreppet bör undanta rena informations- eller utbildningsprogram,  
  
 även om de sänds på uppdrag av någon annan. Som framhållits  
  
 av Radio- och TV-lagsutredningen får frågan om ett program  
  
 sänts på uppdrag av någon annan prövas genom en helhetsbedömning  
  
 där faktorer som finansiering, redaktionellt inflytande  
  
 och programinnehåll tillmäts särskild vikt. Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 förslag vad gäller den närmare innebörden av begreppet  
  
 annons bör sammantaget genomföras. Lagtexten bör dock  
  
 utformas på ett något annat sätt än utredningen föreslog och i  
  
 enlighet med de synpunkter som bland annat Granskningsnämnden  
  
 och TV4 framförde.  
  
 308 
  
 8 Annonsering med delad skärm  
  
 8.1 Vad innebär annonsering med delad skärm?  
  
 Tekniken med delad skärm (split screen) innebär att olika former  
  
 av innehåll kan visas samtidigt i bild. Detta sker genom att TVskärmen  
  
 delas upp i olika delar. Exempelvis kan annonsinslag  
  
 sändas i ett fönster under sändningen av ett TV-program så att två  
  
 åtskilda bilder syns på skärmen. Tekniken med delad skärm kan  
  
 användas både vid sändning med digital och med analog sändningsteknik.  
  
 Den förekommer i stor utsträckning på Internet. Redan i  
  
 dag används split screen-tekniken av svenska TV-programföretag,  
  
 främst genom att i vissa program låta en rullande text längst ner i  
  
 rutan ange börskurser eller återge sms-meddelanden som skickats  
  
 till ett program. Det förekommer också att rörliga bilder visas i en  
  
 infälld list i nederkanten av bilden med information om kommande  
  
 program.  
  
 I vissa av EU:s medlemsländer är annonsering med delad skärm  
  
 förbjuden medan andra länder, bland annat Storbritannien och  
  
 Tyskland tillåter tekniken. För en närmare redovisning av i vilken  
  
 utsträckning annonsering med delad skärm är tillåten kan hänvisas  
  
 till Radio- och TV-lagsutredningens betänkande Anpassning av  
  
 radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62)  
  
 avsnitt 3.5.  
  
 Annonsregleringen i radio- och TV-lagen bygger, liksom i TV och  
  
 AV-direktiven på den s.k. separationsprincipen, dvs. att  
  
 redaktionellt material ska hållas skilt från kommersiella meddelanden.  
  
 Bestämmelserna i 7 kap. 7 § radio- och TV-lagen om att  
  
 annonser ska sändas mellan programmen är ett uttryck för denna  
  
 princip. Att sända reklam samtidigt som ett program pågår innebär  
  
 att en åtskillnad i tiden inte kan upprätthållas. I 7 kap. 7 a och  
  
 7 b §§ ges dock möjlighet att under vissa förutsättningar avbryta  
  
 program för annonssändningar. Dessa bestämmelser tar emellertid  
  
 309 
  
 Annonsering med delad skärm SOU 2008:116  
  
 sikte på situationer då det görs en paus i programmet medan  
  
 annonserna sänds. Sändning med delad skärm innebär däremot att  
  
 programmet fortsätter medan annonssändningen pågår.  
  
 Frågan huruvida det är tillåtet med sändningar med delad skärm  
  
 har inte prövats av Granskningsnämnden för radio och TV. Radio och  
  
 TV-lagsutredningen gjorde i sitt nyss nämnda betänkande  
  
 (s. 94) dock bedömningen att ordalydelsen av bestämmelserna i  
  
 7 kap. 7, 7 a och 7 b §§ radio- och TV-lagen innebär att det måste  
  
 finnas en tidsmässig åtskillnad mellan redaktionellt material och  
  
 annonser. Det är således inte, menade utredningen, möjligt att  
  
 sända reklam på en del av TV-skärmen och ett program på en annan  
  
 del av denna utan att överträda reglerna i fråga. Detta gällde dock  
  
 inte egenreklam som är undantagen från lagens annonsregler.  
  
 Utredningen fann däremot att det var möjligt att använda sig av  
  
 annonsering med delad skärm utan att komma i konflikt med  
  
 bestämmelserna om annonssignatur i 7 kap. 1 §.  
  
 8.2 Kommissionens tolkningsmeddelande  
  
 Kommissionen har i sitt tolkningsmeddelande rörande TVdirektivet  
  
 (EGT 2004/C102/02) angett att reklam med delad skärm  
  
 är förenlig med direktivet, förutsatt att den är lätt att känna igen  
  
 och att den hålls åtskild genom akustiska eller optiska hjälpmedel  
  
 för att förhindra att tittarna vilseleds att förväxla reklam med  
  
 redaktionellt innehåll. Reklam med delad skärm får inte innebära  
  
 att programmets integritet kränks. Sådan reklam omfattas helt av  
  
 de vanliga reklambestämmelserna i direktivet.  
  
 I meddelandet konstateras att eftersom delad skärm används för  
  
 att sända reklammeddelanden i direktivets mening måste tekniken  
  
 behandlas på samma sätt som andra reklammeddelanden. Det innebär  
  
 att meddelandena måste hållas åtskilda från redaktionellt innehåll.  
  
 Traditionella reklammeddelanden har åtskilts från redaktionellt  
  
 material i tiden med akustiska eller optiska hjälpmedel.  
  
 Kommissionen poängterar dock i meddelandet att det av direktivets  
  
 lydelse och syfte följer att en åtskillnad i tid från resten av  
  
 programmet inte är nödvändig om de optiska eller akustiska  
  
 hjälpmedlen förhindrar att tittarna vilseleds att förväxla reklam  
  
 med redaktionellt innehåll, vilket är lagstiftningens mål. Således är  
  
 en åtskillnad i rummet tillräcklig om den uppnår detta mål. Tekniken  
  
 med delad skärm får vidare bara användas om programmets  
  
 310 
  
 SOU 2008:116 Annonsering med delad skärm  
  
 integritet och ekonomiska värde inte kränks genom att reklam  
  
 sänds med delad skärm. Även reklam som sänds med delad skärm  
  
 måste följa bestämmelserna om längsta tillåtna reklamtid under en  
  
 timme respektive per dygn.  
  
 8.3 AV-direktivet  
  
 AV-direktivet saknar i likhet med TV-direktivet särskilda bestämmelser  
  
 om reklam med delad skärm. Det grundläggande kravet i  
  
 TV-direktivet på separation mellan redaktionellt material och  
  
 reklam kvarstår dock oförändrat. Kommissionens uttalanden i  
  
 tolkningsmeddelandet när det gäller reklam med användning av  
  
 delad skärm gäller således alltjämt.  
  
 8.4 Radio- och TV-lagsutredningens förslag (SOU  
  
 2005:62, avsnitt 3)  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen konstaterade i sitt betänkande  
  
 Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU  
  
 2005:62) avsnitt 3.4 att reklam med delad skärm är förenlig med  
  
 TV-direktivet under vissa förutsättningar och att tekniken  
  
 förekommer i en del EU-länder. För att undvika att ojämlika  
  
 konkurrensförutsättningar för svenska programföretag ansåg  
  
 utredningen att annonsering med delad skärm borde vara tillåten i  
  
 viss utsträckning även i Sverige. Utredningen föreslog således  
  
 ändringar i radio- och TV-lagen som innebar att det är möjligt att  
  
 sända annonser på en del av TV-skärmen samtidigt som det sänds  
  
 redaktionellt material på skärmen i övrigt. Enligt förslaget skulle en  
  
 sådan annonsering bara få förekomma i situationer då det hade varit  
  
 tillåtet att göra ett reklamavbrott enligt gällande regler och bara i  
  
 program som avser ett direktsänt evenemang som fortgår  
  
 oberoende av eventuella annonsavbrott. På den del av skärmen där  
  
 annonser visas skulle löpande i bild anges att det var fråga om en  
  
 annons.  
  
 Enligt förslaget skulle annonsering med delad skärm bara få  
  
 sändas om det kunde ske på ett sådant sätt att programmets  
  
 integritet och värde samt rättighetshavarnas rättigheter inte  
  
 kränktes. I övrigt skulle lagens annonsbestämmelser gälla även  
  
 annonser som sänds med delad skärm. Sponsringsmeddelanden  
  
 311 
  
 Annonsering med delad skärm SOU 2008:116  
  
 eller annan exponering av sponsorföretagets logotyp eller namn på  
  
 delad skärm borde inte vara tillåten i vidare omfattning än vad som  
  
 gällde för sponsringsmeddelanden i allmänhet.  
  
 8.5 Remissinstanserna  
  
 De allra flesta remissinstanserna var positiva till utredningens  
  
 förslag. MTG ansåg dock att det fanns en risk för att annonseringen  
  
 kunde komma att störa innehållet och programmens  
  
 integritet. Eftersom regelverket skiljde sig åt i olika medlemsländer  
  
 borde förslaget därför inte genomföras. KLYS och Copyswede  
  
 framhöll att förslaget att tillåta annonsering med delad skärm  
  
 innebar ett avsteg från separationsprincipen. C More välkomnade  
  
 förslaget, men ansåg att annonsering med delad skärm borde få  
  
 förekomma i fler sammanhang än de som utredningen föreslog.  
  
 Konsumentverket underströk vikten av att den annonsmarkering  
  
 som ska finnas är tydligt utformad och att den hela tiden var med i  
  
 bild. Granskningsnämnden för radio och TV tillstyrkte förslaget i de  
  
 fall och under de strikta förutsättningar som utredningen föreslagit.  
  
 Nämnden ansåg att det var viktigt att det görs en skillnad  
  
 mellan annonser och reklam så att det tydligt framgår vad som är  
  
 annonser och vad som är redaktionellt material. Enligt Granskningsnämnden  
  
 var flera av de riktlinjer som utredningen ställt upp  
  
 för bedömningen av om en annons kränkte programmets integritet  
  
 och värde svårtillämpade. Nämnden ifrågasatte om annonsering  
  
 med delad skärm över huvud taget borde få vara tillåten vid vissa  
  
 typer av direktsända evenemang, exempelvis stödgalor och konserter.  
  
 8.6 Överväganden  
  
 Vårt förslag: I ett program som består av ett direktsänt evenemang  
  
 som fortgår oberoende av annonsavbrott får man sända  
  
 annonsering med delad skärm under förutsättning att det sker  
  
 på ett sådant sätt att programmets integritet och värde eller  
  
 rättighetshavarnas rättigheter inte kränks.  
  
 Ett sponsringsmeddelande får sändas med delad skärm under  
  
 samma förutsättningar som med hel skärm.  
  
 312 
  
 SOU 2008:116 Annonsering med delad skärm  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag: Utredningens förslag  
  
 överensstämmer med vårt.  
  
 Remissinstanserna: De allra flesta remissinstanserna tillstyrkte  
  
 eller lämnade förslaget utan erinran.  
  
 Skälen för vårt förslag: Radio- och TV-lagsutredningen har  
  
 gjort bedömningen att annonsering med delad skärm inte är tillåten  
  
 enligt svensk rätt, eftersom det enligt radio- och TV-lagens  
  
 bestämmelser måste finnas en tidsmässig åtskillnad mellan redaktionellt  
  
 material och annonser (med undantag för egenreklam).  
  
 Bedömningen är välgrundad och vi har därför inte någon annan  
  
 uppfattning i denna fråga.  
  
 TV- och numera AV-direktivet tillåter däremot annonsering  
  
 med delad skärm i och för sig, dock under förutsättning att  
  
 reklamen inte strider mot övriga annonsbestämmelser. Som framgår  
  
 av avsnitt 6.12 anser vi att det nuvarande kravet på åtskillnad i  
  
 tid mellan redaktionellt material och annonsering bör upprätthållas  
  
 och föras över till den nya lagen.  
  
 TV-reklam med delad skärm är således förenlig med TV- och  
  
 numera AV-direktivet och förekommer i en del av EU:s medlemsländer.  
  
 Samtidigt är en sådan annonsering förbjuden i Sverige. Man  
  
 kan på goda grunder förutsätta att tekniken med delad skärm  
  
 kommer att få en allt större ekonomisk betydelse. Som framhållits  
  
 av Radio- och TV-lagsutredningen kan detta leda till en situation  
  
 med en ojämn konkurrens mellan svenska och utländska programföretag  
  
 där svenska företag blir förbigångna av annonsörer. Svenska  
  
 företag riskerar då att gå miste om värdefulla annonsintäkter. Dessa  
  
 omständigheter talar för att det i den nya lagen tas in bestämmelser  
  
 som innebär att annonsering med delad skärm tillåts. Det krävs  
  
 dock att detta kan ske på ett sådant sätt att de skyddsintressen som  
  
 värnas med reglerna om annonsplacering, separation mellan programmen  
  
 och annonstid inte blir åsidosatta.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen har i sitt förslag ställt upp en  
  
 rad förutsättningar som måste vara uppfyllda för att annonsering  
  
 med delad skärm ska vara tillåten. Sålunda får en sådan annonsering  
  
 bara förekomma i situationer där det hade varit tillåtet att göra ett  
  
 reklamavbrott enligt gällande regler i program som avser ett direktsänt  
  
 evenemang som fortgår oberoende av annonsavbrott. På den  
  
 del av skärmen där annonser visas ska löpande i bild anges att det är  
  
 fråga om en annons. Vidare får annonseringen sändas med delad  
  
 skärm bara om det kan ske på ett sådant sätt att programmets  
  
 integritet och värde samt rättighetshavarnas rättigheter inte kränks.  
  
 313 
  
 Annonsering med delad skärm SOU 2008:116  
  
 I övrigt ska lagens annonsbestämmelser gälla även annonser som  
  
 sänds med delad skärm. Sponsringsmeddelanden får enligt den  
  
 tidigare utredningens förslag sändas med delad skärm bara under de  
  
 förutsättningar som hade föreslagits i fråga om sponsringsmeddelanden  
  
 i övrigt (se avsnitt 6.10).  
  
 De krav som Radio- och TV-lagsutredningen angett ligger väl i  
  
 linje med kommissionens tolkningsmeddelande och har godtagits  
  
 utan större invändningar under remissbehandlingen. Även vi anser  
  
 att de föreslagna kraven för att annonsering med delad reklam ska  
  
 tillåtas är tillräckliga för att de skyddsintressen vi tidigare angett  
  
 blir tillgodosedda. AV-direktivet innebär inte heller något hinder  
  
 mot en sådan ordning. Förslaget bör således genomföras.  
  
 Tekniken med delad skärm kan användas inte bara för att skicka  
  
 reklam och andra annonser utan även för att framhäva en sponsor.  
  
 Kommissionen har i sitt tolkningsmeddelande rörande TV-direktivet  
  
 framhållit att om tekniken med delad skärm används för att  
  
 ange vem som har sponsrat ett program detta måste ske i enlighet  
  
 med bestämmelserna i artikel 17 i TV-direktivet, dvs. de allmänna  
  
 krav på sponsrade program som i huvudsak numera återfinns i  
  
 artikel 3f.1 a–c i AV-direktivet. Kommissionen har vidare uttalat  
  
 att skulle vara oförenligt med TV-direktivet att presentera sponsorföretagets  
  
 logotyp eller namn på ett sätt som kan innebära att det  
  
 sponsrade programmets integritet kränks. I tolkningsmeddelandet  
  
 har också framhållits att sändning med delad skärm omfattas av  
  
 bestämmelserna om reklamavbrott i artikel 11 i TV-direktivet.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen gjorde mot den nu redovisade  
  
 bakgrunden bedömningen att sponsringsmeddelanden på delad  
  
 skärm inte borde vara tillåten i vidare omfattning än vad som gäller  
  
 för sändning av sponsringsmeddelanden med hel skärm. Utredningen  
  
 föreslog därför att sponsringsmeddelanden skulle få sändas  
  
 med delad skärm bara under de förutsättningar som föreslogs gälla  
  
 för sponsringsmeddelanden i allmänhet. Förslaget har godtagits av  
  
 remissinstanserna och inte heller vi ser något skäl att göra någon  
  
 annan bedömning än den som Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 gjort i frågan. Förslaget bör således genomföras.  
  
 314 
  
 9 Virtuell annonsering  
  
 9.1 Begreppet virtuell annonsering  
  
 Med virtuell annonsering avses enligt kommissionens tolkningsmeddelande  
  
 (EGT 2004/C 102/02) användningen av virtuella  
  
 metoder för att infoga reklaminslag under sändning av TVprogram,  
  
 särskilt genom att befintliga reklamskyltar på en plan byts  
  
 ut eller att nya bilder placeras över dem. Härigenom får tittaren  
  
 intrycket att reklambilderna finns i verkligheten, dvs. rent fysiskt,  
  
 medan de i själva verket är inlagda på elektronisk väg i TV-signalen.  
  
 Det förekommer såväl att befintlig reklam ersätts med virtuell  
  
 reklam som att ytterligare reklam läggs till. Tekniken används normalt  
  
 under sportsändningar för att visa en logotyp eller ett varumärke  
  
 tillhörande den annonsör som kan anses vara programmets  
  
 sponsor. Tekniken kan även användas för exempelvis produktplacering  
  
 i vanliga TV-program såsom TV-serier och långfilmer.  
  
 Metoden gör det möjligt att anpassa reklammeddelandena i ett  
  
 program som når flera länder till varje enskilt land som tar emot  
  
 sändningen. Under en och samma fotbollsmatch kan således  
  
 reklam bytas ut på elektronisk väg så att olika varumärken eller  
  
 logotyper visas i olika länder. Detta innebär att ett företag kan  
  
 marknadsföra sig på olika marknader med sina olika varumärken  
  
 eller att arrangörerna av evenemanget kan sälja reklamplats flera  
  
 gånger till olika företag i de mottagande länderna. Likaså kan  
  
 annonsering som är otillåten i vissa länder men tillåten i andra  
  
 anpassas till lagstiftningen i mottagarlandet.  
  
 De meddelanden som infogas i bilden på virtuell väg har i  
  
 allmänhet ett avsättningsfrämjande syfte. Eftersom de dessutom är  
  
 särskilt infogade i bilden och anpassade för TV-sändningar är de att  
  
 betrakta som annonser i radio- och TV-lagens mening. Lagens  
  
 bestämmelser om annonser är därmed tillämpliga. I det sammanhanget  
  
 kan framhållas att s.k. arenareklam, liksom reklam på spelar315 
  
 Virtuell annonsering SOU 2008:116  
  
 dräkter och liknande, inte utgör annonsering i radio- och TVlagens  
  
 mening, eftersom reklamen inte kan sägas vara anpassad för  
  
 TV-sändning  
  
 I vissa av EU:s medlemsländer är virtuell reklam förbjuden. I  
  
 andra länder godtas virtuell reklam under vissa förutsättningar som  
  
 anges i respektive lands lagstiftning. I några länder har granskningsmyndigheterna  
  
 accepterat användningen av virtuell reklam  
  
 utan att det funnits någon särskild reglering om detta. För en  
  
 närmare redovisning av förhållandena i olika länder kan hänvisas till  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens betänkande Anpassning av radio och  
  
 TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) avsnitt 4.6.  
  
 9.2 Kommissionens tolkningsmeddelande  
  
 Kommissionen har i sitt tolkningsmeddelande tagit ställning för att  
  
 metoden med virtuell reklam är förenlig med TV-direktivet, dock  
  
 under förutsättning att tittarnas bekvämlighet och nöje inte  
  
 påverkas eller att den inte innebär att programmens integritet och  
  
 värde eller rättighetshavarnas rättigheter kränks. Vidare krävs att  
  
 allmänintresset beaktas. Kommissionen framhåller också att programföretagen  
  
 och tittarna måste få information i förväg om förekomsten  
  
 av virtuella bilder.  
  
 9.3 Radio- och TV-lagsutredningens förslag  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att det i radio- och TVlagen  
  
 skulle tas in regler om virtuell annonsering som innebar att  
  
 en sådan annonsering inte var att betrakta som annonser i radio och  
  
 TV-lagens mening, om den infogades på fasta föremål där  
  
 annonsmeddelanden kan placeras ut fysiskt och som normalt  
  
 används för sådana meddelanden. En förutsättning var dock att  
  
 programföretaget inte fick någon betalning eller annan ersättning  
  
 för att visa meddelandena.  
  
 Enligt förslaget fick virtuell annonsering inte vara mer  
  
 framträdande än den annonsering som normalt förekommer på  
  
 platsen, föra med sig att bildkvaliteten försämrades eller på något  
  
 annat sätt inverka störande på tittarnas möjligheter att uppfatta  
  
 programmet. Programmens integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter fick inte kränkas. Virtuell annonsering måste  
  
 316 
  
 SOU 2008:116 Virtuell annonsering  
  
 således innehållsmässigt följa samma regler som traditionella  
  
 annonser. Tittarna skulle före och efter varje sändning som  
  
 innehöll virtuell annonsering på lämpligt sätt upplysas om att sådan  
  
 annonsering användes.  
  
 9.4 Remissinstanserna  
  
 Samtliga remissinstanser som yttrade sig anslöt sig till eller hade  
  
 inget att erinra mot förslaget att under vissa förutsättningar tillåta  
  
 virtuell annonsering. Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 framhöll att alla de krav som ställdes upp i lagförslaget för att tillåta  
  
 virtuell annonsering var oundgängligen nödvändiga. Nämnden hade  
  
 också vissa synpunkter på utformningen av lagtexten. C More var  
  
 kritiskt mot att ett programföretag inte skulle få ta emot ersättning  
  
 för att visa virtuell reklam.  
  
 9.5 Överväganden  
  
 Vårt förslag: Virtuell annonsering ska få förekomma i program  
  
 under förutsättning att programföretaget inte får någon ersättning  
  
 för den och att annonseringen  
  
  är placerad på ett fysiskt föremål eller en fysisk plats som  
  
 normalt används för annonser,  
  
  inte är mer framträdande än den annonsering som normalt  
  
 sett förekommer på platsen,  
  
  inte innebär att programmets integritet och värde eller  
  
 rättighetshavarnas rättigheter kränks, eller  
  
  inte strider mot lagens annonsbestämmelser i övrigt.  
  
 Före och efter varje sändning av program som innehåller virtuell  
  
 annonsering ska programföretaget på lämpligt sätt upplysa om  
  
 annonseringen.  
  
 Bestämmelserna om annonssignatur, annonstid och annonsavbrott  
  
 ska inte tillämpas på virtuell annonsering. Övriga bestämmelser  
  
 om annonsinnehåll är däremot tillämpliga.  
  
 317 
  
 Virtuell annonsering SOU 2008:116  
  
 TRad io- och TV-lagsutredningens förslag:T Utredningens förslag  
  
 överensstämmer i huvudsak med vårt.  
  
 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrkte eller hade inte  
  
 någon erinran mot förslaget. Vissa lagtekniska synpunkter framfördes.  
  
 Skälen för vårt förslag: Virtuell annonsering har normalt ett  
  
 avsättningsfrämjande syfte och omfattas således av Radio- och TVlagen.  
  
 Lagen förbjuder inte virtuell annonsering i och för sig. Som  
  
 förut sagts är virtuell annonsering inte heller enligt kommissionens  
  
 tolkningsmeddelande oförenlig med TV-direktivet. Detsamma  
  
 gäller AV-direktivet. Däremot används virtuell annonsering ofta på  
  
 ett sådant sätt att den strider mot flera av radio- och TV-lagens  
  
 annonsbestämmelser. Exempelvis visas annonserna under pågående  
  
 program, samtidigt med redaktionellt material och utan föregående  
  
 annonssignatur. Dessutom överskrids den högsta tillåtna annonstiden  
  
 under en timme. I praktiken är således virtuell annonsering  
  
 förbjuden i Sverige.  
  
 Som framhållits av Radio- och TV-lagsutredningen försätter  
  
 detta svenska programföretag i en situation där företagen måste  
  
 antingen bryta mot annonsreglerna eller låta bli att köpa sändningsrättigheter  
  
 till internationella sportevenemang. Konkurrensen vid  
  
 försäljningen av sändningsrättigheterna begränsas också genom att  
  
 programföretag som är etablerade i Sverige inte får sända programmen.  
  
 Vi anser därför i likhet med Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 och remissinstanserna att lagstiftningen bör öppna för en möjlighet  
  
 att sända program som innehåller virtuella annonser.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen har lagtekniskt utformat sitt  
  
 förslag på så sätt att virtuella annonsmeddelanden inte ska betraktas  
  
 som annonser i lagens mening, om de uppfyller vissa förutsättningar.  
  
 I sak delar vi Radio- och TV-lagsutredningens uppfattning. Vi  
  
 anser dock att förslaget lagtekniskt bör utformas så att virtuell  
  
 annonsering inte undantas från annonsbegreppet utan att det i  
  
 lagtexten uttryckligen anges att bestämmelserna om annonssignatur,  
  
 annonsavbrott och annonstid inte ska tillämpas vid sådan  
  
 annonsering. Däremot ska samma regler om annonsinnehåll,  
  
 exempelvis vad gäller reklam riktad till barn och för alkohol och  
  
 tobak, vara tillämpliga även på virtuell annonsering.  
  
 Som framhållits av Radio- och TV-lagsutredningen och som  
  
 även understrukits i kommissionens tolkningsmeddelande gör sig  
  
 den grundläggande principen att det alltid måste stå klart för  
  
 318 
  
 SOU 2008:116 Virtuell annonsering  
  
 tittarna vad som är annonser och vad som inte är det gällande även  
  
 vid virtuell annonsering. Traditionella sändningar av annonser  
  
 måste i dag och även enligt vårt förslag föregås av annonssignaturer  
  
 före och efter sändningen. Vi delar Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 uppfattning att de skäl som motiverar denna ordning är  
  
 applicerbara även i fråga om virtuell annonsering. Utredningens  
  
 förslag att det ska lämnas information om virtuell annonsering  
  
 såväl före som efter ett program har inte ifrågasatts av remissinstanserna  
  
 och även vi ansluter oss till förslaget. Som utredningen  
  
 föreslagit bör det tas in en särskild bestämmelse om utformningen  
  
 av informationen som innebär att informationen ska lämnas på  
  
 lämpligt sätt. De bestämmelser vi föreslagit om annonssignatur för  
  
 annan annonsering är således inte tillämpliga vid virtuell annonsering.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag i fråga om virtuell  
  
 annonsering ligger även i övrigt väl i linje med de riktlinjer som  
  
 ställs upp i kommissionens tolkningsmeddelande och framstår som  
  
 en rimlig avvägning mellan de intressen som gör sig gällande.  
  
 Förslaget har i dessa delar inte heller mött några egentliga  
  
 invändningar under remissförfarandet. Den enda invändning som  
  
 har framförts är det föreslagna förbudet mot ersättning. Det finns  
  
 därför anledning att påminna om att kravet på att det inte får  
  
 betalas någon ersättning till programföretaget är nödvändigt. I  
  
 annat fall blir annonseringen att betrakta som TV-reklam i såväl  
  
 TV- som AV-direktivens mening, vilket i sin tur innebär att  
  
 meddelandena måste följa de vanliga annonsreglerna. Sammantaget  
  
 anser vi således att förslaget bör genomföras.  
  
 319 
  
 10 Elektroniska företagsskyltar i  
  
 sportprogram  
  
 10.1 Begreppet elektroniska företagsskyltar  
  
 Med elektroniska företagsskyltar avses sådana skyltar som förekommer  
  
 i sportsändningar och som tillsammans med tid-, placerings-  
  
 och resultatinformation anger namnet på det eller de företag  
  
 som tillhandahållit den tidmätnings- eller datautrustning som används  
  
 vid sportevenemanget. Det är alltså fråga om skyltar som inte  
  
 finns naturligt utan som infogas i bilden av produktionsföretaget i  
  
 samband med sändningen.  
  
 Elektroniska företagsskyltar förekommer framför allt i sändningar  
  
 från internationella sportevenemang. Det är tävlingsarrangörerna 
  
 , som också innehar de immateriella rättigheterna till  
  
 arrangemangen, som i praktiken råder över i vilken utsträckning  
  
 företagsskyltar ska förekomma. Rättighetshavarna låter ett produktionsbolag,  
  
 dvs. en teknisk partner, producera TV-signalen. Rättigheterna  
  
 att sända programmet över ett visst område säljs normalt  
  
 till flera TV-företag från olika länder. Normalt finns det mycket  
  
 små eller snarare obefintliga möjligheter för programföretaget att  
  
 påverka avtalsvillkoren.  
  
 I vissa fall sker en internationell TV-sändning från Sverige och  
  
 då kan ett svenskt programföretag vara s.k. host-broadcaster för  
  
 sändningen. Det är dock alltjämt den som arrangerar tävlingen som  
  
 regelmässigt har beslutanderätten över förekomsten av elektroniska  
  
 företagsskyltar i sändningen. Det saknas normalt möjlighet att i  
  
 förhandlingarna om sändningsrätter till sportevenemang föra fram  
  
 önskemål om att få en modifierad TV-signal där de elektroniska  
  
 företagsskyltarna uteslutits. Programföretagen har inte heller rätt  
  
 att på egen hand förändra signalen och ta bort företagsskyltar. Det  
  
 förekommer aldrig att programföretag får betalt för att sända  
  
 elektroniska företagsskyltar.  
  
 321 
  
 Elektroniska företagsskyltar i sportprogram SOU 2008:116  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV har i sin praxis funnit  
  
 att reklammeddelanden som är anpassade för en TV-sändning och  
  
 särskilt infogade i programmet normalt utgör TV-reklam. Nämnden  
  
 har vidare intagit ståndpunkten att det saknar betydelse om  
  
 meddelandet infogats i programmet av programföretaget, av ett  
  
 annat programföretag eller av ett produktionsbolag. Förvaltningsdomstolarna  
  
 har i de fall som överklagats anslutit sig till Granskningsnämndens  
  
 bedömning. Som exempel från praxis kan nämnas  
  
 Granskningsnämndens beslut den 15 februari 2005 i ärende  
  
 SB 68/06. Ärendet gällde sändningar från GE-galan i TV4 då tre  
  
 olika företagsnamn exponerades i samband med att tider och  
  
 resultat visades. Exponeringen hade föranletts av att företagen  
  
 levererat de dataproducerade uppgifterna och att de haft ett  
  
 kommersiellt syfte med exponeringen. Nämnden konstaterade att  
  
 de elektroniska företagsskyltarna utgjorde TV-reklam och fann att  
  
 TV4 brutit mot bestämmelserna om annonsmarkering och annonsplacering  
  
 i radio- och TV-lagen genom att visa skyltarna. Nämnden  
  
 avstod dock från att ansöka om särskild avgift.  
  
 10.2 Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen konstaterade att det förhållandet  
  
 att radio- och TV-lagens annonsregler är tillämpliga på elektroniska  
  
 företagsskyltar ledde till problem för programföretagen. Företagsskyltarnas  
  
 utformning och placering i programmen talade också för  
  
 att de inte skulle behandlas som reklam i egentlig mening. Utredningen  
  
 föreslog mot den bakgrunden att det i radio- och TV-lagen  
  
 skulle tas in särskilda bestämmelser som innebar att det var tillåtet  
  
 att i sportprogram elektroniskt infoga namnet eller logotypen för  
  
 det eller de företag som tillhandahållit den tekniska utrustning eller  
  
 de tjänster som varit nödvändiga för att producera information om  
  
 resultat, matchställning, tid eller dylikt.  
  
 För att motverka att elektroniska företagsskyltar skulle komma  
  
 att användas som reklam föreslog utredningen särskilda regler som  
  
 angav ramarna för i vilken utsträckning elektroniska företagsskyltar  
  
 fick förekomma. Enligt förslaget skulle det få ske bara i samband  
  
 med sändning av den information som företaget i fråga tillhandahållit  
  
 och under förutsättning att programföretaget inte hade fått  
  
 någon ersättning från det företag vars namn exponerades. Företags322 
  
 SOU 2008:116 Elektroniska företagsskyltar i sportprogram  
  
 namnet eller logotypen fick inte heller förenas med ljud och bara ta  
  
 upp en liten del av bilden och i övrigt visas i rimlig omfattning.  
  
 10.3 Remissinstanserna  
  
 Samtliga remissinstanser som yttrade sig i frågan tillstyrkte förslaget  
  
 eller hade inte något att erinra mot det.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV hade inga synpunkter på  
  
 att elektroniska företagsskyltar undantogs från annonsbegreppet,  
  
 men pekade på att det även kunde förekomma andra elektroniska  
  
 skyltar med exempelvis sponsringsmeddelanden. Enligt nämnden  
  
 var det därför mest logiskt att undanta även sådana skyltar från  
  
 annonsreglerna och i stället tillämpa bestämmelserna om otillbörligt  
  
 gynnande. C More ansåg att det borde vara tillåtet att ta betalt  
  
 för att sända elektroniska företagsskyltar.  
  
 10.4 Överväganden  
  
 Vårt förslag: I lagen tas in bestämmelser som innebär att det  
  
 blir möjligt att under vissa förutsättningar infoga s.k. elektroniska  
  
 företagsskyltar i sportprogram. Sådana företagsskyltar ska  
  
 få förekomma i sportprogram i TV-sändning under förutsättning  
  
 att  
  
  det sker i samband med sändning av den information som  
  
 företaget i fråga tillhandahållit,  
  
  programföretaget inte får någon särskild ersättning för det,  
  
  företagsnamnet eller logotypen inte förenas med ljud och  
  
 bara upptar en liten del av bilden, och  
  
  företagsnamnet visas i rimlig omfattning.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens förslag överensstämmer  
  
 med vårt.  
  
 Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrkte eller lämnade  
  
 förslaget utan erinran.  
  
 323 
  
 Elektroniska företagsskyltar i sportprogram SOU 2008:116  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Behovet av regler som tillåter elektroniska företagsskyltar  
  
 Som har redovisats i det föregående anses elektroniska företagsskyltar  
  
 utgöra reklam i radio- och TV-lagens mening. Lagens  
  
 bestämmelser om högsta tillåtna annonsmängd, inplacering av  
  
 annonser och annonssignatur är således tillämpliga på elektroniska  
  
 företagsskyltar. Som framhållits av Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 skiljer sig dock elektroniska företagsskyltar åt från reklammeddelanden  
  
 i egentlig mening i flera väsentliga avseenden. Sålunda  
  
 visas en företagsskylt enbart i samband med resultat- eller tidsangivelser  
  
 i ett program. Företagsskylten består vidare bara av  
  
 namnet på ett företag eller dess logotyp. Den tar också upp en liten  
  
 del av bilden. Därtill kommer att meddelandet visas under ett fåtal  
  
 sekunder varje gång. Dessa skillnader i fråga om placering, varaktighet  
  
 och frekvens för med sig att de nuvarande annonsreglerna i  
  
 radio- och TV-lagen inte är ändamålsenliga när det gäller elektroniska  
  
 företagsskyltar och i vissa fall även omöjliga att följa.  
  
 Tillämpningen av gällande rätt leder således till en situation där  
  
 programföretagen i praktiken bara kan välja mellan att överträda  
  
 bestämmelserna och att avstå från att köpa in sändningsrättigheter  
  
 till internationella evenemang.  
  
 Vi delar i likhet med remissinstanserna Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 uppfattning att den nuvarande ordningen inte är  
  
 lämplig och att det finns ett påtagligt behov av att ändra gällande  
  
 rätt så att elektroniska företagsskyltar i sportsändningar ska kunna  
  
 sändas utan att behöva föregås av annonssignatur, följa reglerna om  
  
 placering av annonser eller räknas in i den högsta tillåtna annonstiden.  
  
 En sådan ändring kan dock ske bara om den är förenlig med  
  
 reglerna om TV-reklam i AV-direktivet. I den frågan gör vi följande  
  
 överväganden.  
  
 Tillåter AV-direktivet elektroniska företagsskyltar?  
  
 AV-direktivet saknar i likhet med TV-direktivet särskilda bestämmelser  
  
 om elektroniska företagsskyltar. Definitionen av begreppet  
  
 TV-reklam i direktivet innehåller ett vederlagsrekvisit, vilket innebär  
  
 att annonsören måste betala ersättning till programföretaget för  
  
 att det ska vara fråga om TV-reklam i AV-direktivets mening. Oliver 
  
 SOU 2008:116 Elektroniska företagsskyltar i sportprogram  
  
 direktivet innebär i det avseendet inte någon skillnad jämfört med  
  
 TV-direktivet. Radio- och TV-lagsutredningen fann vid sina kontakter  
  
 med olika programföretag att det aldrig förekom att programföretag  
  
 fick betalt för att sända elektroniska företagsskyltar.  
  
 Något annat har inte kommit fram under remissbehandlingen av  
  
 utredningens betänkande eller under vårt arbete.  
  
 Vederlagsrekvisitet i definitionen av begreppet TV-reklam innebär  
  
 således att elektroniska företagsskyltar normalt sett faller utanför  
  
 AV-direktivets definition av TV-reklam. Direktivets bestämmelser  
  
 om annonstid, placering av annonser m.m. är därmed inte  
  
 heller tillämpliga på elektroniska företagsskyltar. Det anförda leder  
  
 fram till slutsatsen att AV-direktivet inte utgör något hinder mot  
  
 att tillåta exponering av elektroniska företagsskyltar oberoende av  
  
 reklamregleringen i övrigt. Snarare uppmuntras i direktivet till att  
  
 moderna reklamtekniker utvecklas (se skäl 55 i ingressen). Denna  
  
 bedömning stämmer också överens med hur man ser på elektroniska  
  
 företagsskyltar i flera andra medlemsländer inom EU.  
  
 Vi anser därför att Radio- och TV-lagsutredningens förslag bör  
  
 genomföras. Även om de situationer där förekomsten av elektroniska  
  
 företagsskyltar gett upphov till problem främst förefaller ha  
  
 gällt sändningar från internationella sportevenemang, bör samma  
  
 regler gälla även för sändningar av enbart nationellt intresse.  
  
 Hur bör en reglering utformas?  
  
 Som Radio- och TV-lagsutredningen underströk finns det en risk  
  
 att elektroniska företagsskyltar kan komma att användas för att  
  
 sända reklam i en utsträckning som inte är önskvärd. Radio- och  
  
 TV-lagsutredningen föreslog därför begränsningar av möjligheterna  
  
 att använda sig av elektroniska företagsskyltar. Sålunda skulle  
  
 företagets namn eller logotyp få visas på skyltarna. Det skulle inte  
  
 heller få förekomma ljud i samband med exponeringen av dem. Enligt  
  
 förslaget skulle företagsskyltar bara få visas i samband med  
  
 sändning av den information som företaget tillhandahåller. Slutligen  
  
 föreslogs också att företagsskylten bara skulle få ta upp en  
  
 liten del av bilden och bara sändas i rimlig omfattning.  
  
 Vi ansluter oss i likhet med bland annat Granskningsnämnden  
  
 till den tidigare utredningens bedömning att det krävs särskilda  
  
 föreskrifter för att förhindra att elektroniska företagsskyltar  
  
 missbrukas för att sända reklam. Eftersom programföretagen vid  
  
 325 
  
 Elektroniska företagsskyltar i sportprogram SOU 2008:116  
  
 internationella idrottsevenemang inte råder över förekomsten av  
  
 skyltar och omfattningen varierar från sändning till sändning kan  
  
 sådana bestämmelser inte vara alltför detaljerade. Radio- och TVlagsutredningens  
  
 förslag har inte mött några bärande invändningar  
  
 under remissbehandlingen och framstår enligt vår mening som väl  
  
 avvägt.  
  
 C More har visserligen förordat att det ska vara möjligt för  
  
 programföretagen att ta betalt för att sända elektroniska företagsskyltar.  
  
 Som framhållits i det föregående skulle en sådan ordning  
  
 inte vara förenlig med AV-direktivets bestämmelser. Vi ansluter  
  
 oss således till Radio- och TV-lagsutredningens förslag också i  
  
 detta avseende.  
  
 Vi återkommer i författningskommentaren till de olika förutsättningar  
  
 som ska vara uppfyllda för att elektroniska företagsskyltar  
  
 ska få användas.  
  
 326 
  
 11 Interaktiva tjänster i radio och TV  
  
 I radio- och TV-sammanhang innebär interaktivitet enkelt uttryckt  
  
 att lyssnaren eller tittaren själv kan påverka det som sänds och när  
  
 och hur länge han eller hon vill ta del av det. Genom att vara aktiv  
  
 kan den mottagande i viss utsträckning själv välja vad han eller hon  
  
 vill ta del av. I avsnitt 6.1.2 har vi redogjort för olika interaktiva  
  
 tjänster som kan erbjudas i TV-sändningar.  
  
 I avsnitt 6.2.2 har vi redogjort för de regler utöver radio- och  
  
 TV-lagen som kan vara tillämpliga på innehållet i interaktiva  
  
 tjänster. Marknadsföringslagen gäller all marknadsföring och är  
  
 tillämplig på reklam i såväl radio- och TV-program som i tjänster  
  
 som tillhandahålls på begäran. I de fall tjänsterna leder till att  
  
 användarna ingår avtal om köp eller förhyrning av varor eller  
  
 tjänster gäller vidare distans- och hemförsäljningslagens (2005:59)  
  
 bestämmelser. Prisinformationslagens (2004:347) regler gäller även  
  
 för marknadsföring i radio och TV. E-handelslagen är tillämplig på  
  
 tjänster som tillhandahålls på distans, på elektronisk väg och på  
  
 individuell begäran av en tjänstemottagare.  
  
 11.1 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005 :62,  
  
 avsnitt 13)  
  
 Bakgrund  
  
 I Radio- och TV-lagsutredningens uppdrag ingick att överväga  
  
 behovet av särskilda regler för elektroniska programguider och  
  
 andra interaktiva tjänster som ingår i digitala radio- och TVsändningar.  
  
 Uppdraget omfattade såväl frågan om i vilka avseenden  
  
 regler för interaktiva tjänster ska skilja sig från de allmänna reglerna,  
  
 som frågan om gränsdragningen mellan interaktiva tjänster och  
  
 de sändningar för vilka allmänna regler ska gälla  
  
 327 
  
 Interaktiva tjänster i radio och TV SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen använde begreppet interaktiv  
  
 annonsering som en beteckning för all annonsering som förekommer  
  
 i den icke-linjära miljön, dvs. de delar av sändningen som  
  
 blir tillgängliga för tittaren sedan denne gjort ett aktivt val att  
  
 lämna ett egentligt program (den s.k. linjära programmiljön).  
  
 Begreppet interaktiva ikoner användes av utredningen som  
  
 beteckningen på samtliga sätt att visa att det finns en möjlighet att  
  
 interagera. Interaktiva tjänster kan aktiveras av tittarna genom att  
  
 de med hjälp av fjärrkontrollen eller knappar på mottagaren trycker  
  
 på symboler som visas i linjära TV-program. I andra fall kan det  
  
 vara ett textmeddelande, ibland ett blinkande sådant, som visar att  
  
 interaktivitet är möjlig.  
  
 Utredningen föreslog sammanfattningsvis följande.  
  
  Samma regler ska gälla för alla sådana icke-linjära tilläggstjänster  
  
 som sänds ut till alla.  
  
  Interaktiva ikoner ska vara neutrala och får inte utformas eller  
  
 placeras på ett sådant sätt att programmets integritet och värde  
  
 eller rättighetshavarnas rättigheter kränks. Ett programföretag  
  
 ska dock inte ansvara för interaktiva ikoner som visas i bild på  
  
 grund av en funktion hos digital-TV- eller digitalradiomottagaren.  
  
  En interaktiv ikon i ett TV-program får inte leda direkt till  
  
 annonser för en produkt, ett företag, en organisation, en idé  
  
 eller en sak som har anknytning till det pågående programmet.  
  
 Detta ska dock inte gälla ikoner i annonser eller sökbar text-TV  
  
 eller andra tilläggstjänster.  
  
  Ikoner som leder till annonsmaterial ska vara utformade på ett  
  
 sådant sätt att tittaren förstår att det är annonsmaterial som  
  
 kommer att visas.  
  
  I gudstjänster och egentliga program som huvudsakligen vänder  
  
 sig till barn under tolv år ska man inte få visa interaktiva ikoner  
  
 som leder direkt till annonser.  
  
 Allmänna principer  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens utgångspunkt var att alla radio och  
  
 TV-sändningar som riktas till allmänheten faller in under  
  
 radio- och TV-lagen. Radio- och TV-lagens annonsregler är därför  
  
 tillämpliga på lokalt interaktiva tilläggstjänster. När det gäller  
  
 reklam i den icke-linjära miljön, dvs. i tilläggstjänster såsom text328 
  
 SOU 2008:116 Interaktiva tjänster i radio och TV  
  
 TV, elektroniska programguider och programanknutna fördjupningstjänster  
  
 i radio och TV, föreslog utredningen att radio- och  
  
 TV-lagens regler för annonser i sökbar text-TV skulle tillämpas.  
  
 Interaktiva ikoner  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen ansåg att ikoner inte skulle få  
  
 placeras eller utformas på ett sådant sätt att programmets integritet  
  
 och värde eller rättighetshavarnas rättigheter kränks. Ikonerna fick  
  
 inte störa tittarnas upplevelse av själva programmet. Sålunda ansåg  
  
 utredningen att en interaktiv ikon i ett egentligt TV-program inte  
  
 får leda direkt till annonser för en produkt, ett företag, en organisation,  
  
 en sak eller en idé som har anknytning till det pågående programmet.  
  
 Detta skulle dock inte gälla ikoner i annonser eller  
  
 sökbar text-TV och andra tilläggstjänster.  
  
 Ikoner som leder till annonsmaterial skulle enligt utredningen  
  
 vara utformade på ett sådant sätt att tittaren förstår att annonsmaterial  
  
 kommer att visas. Vidare skulle interaktiva ikoner ha en  
  
 neutral utformning och även i övrigt vara utformade och placeras  
  
 på ett sätt som inte kränker programmens integritet och värde eller  
  
 rättighetshavarnas rättigheter.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att det inte ska få förekomma  
  
 interaktiva ikoner som leder direkt till annonser i egentliga  
  
 program som huvudsakligen riktar sig till barn under tolv år eller i  
  
 gudstjänster. Utredningen ansåg dock inte att det var nödvändigt  
  
 att införa några särskilda begränsningar för interaktiv annonsering i  
  
 anslutning till nyhetsprogram, nyhetskommenterande program,  
  
 dokumentärprogram eller program om livsåskådningsfrågor. Vidare  
  
 bedömde utredningen att det saknas behov av att införa särskilda  
  
 regler för innehållet i interaktiv annonsering. I stället skulle de  
  
 allmänna reglerna om annonsers innehåll tillämpas även på interaktiva  
  
 annonser. Radio- och TV-lagens innehållsregler och eventuella  
  
 tillståndsvillkor gäller även för innehållet i lokalt interaktiva  
  
 tjänster. Det saknades enligt utredningens mening behov av att  
  
 därutöver införa särskilda regler för dessa.  
  
 329 
  
 Interaktiva tjänster i radio och TV SOU 2008:116  
  
 11.2 Remissinstanserna  
  
 Allmänna principer  
  
 Kanal 5 tillstyrkte utredningens förslag.  
  
 C More Entertainment AB var positivt till att användningen av  
  
 interaktiv annonsering och ikoner regleras och till att reglerna för  
  
 sökbar text-TV även skulle gälla för innehållet i elektroniska  
  
 programguider.  
  
 Boxer höll med utredningen om att man bör vara återhållsam  
  
 med regler för interaktiv annonsering. Den reglering som utredningen  
  
 hade föreslagit ansåg Boxer vara onödig, eftersom t.ex.  
  
 skillnaden mellan redaktionellt innehåll och annonsering regleras  
  
 genom marknadsföringslagens förbud mot att vilseleda.  
  
 Konsumentverket hade inget att erinra mot utredningens överväganden  
  
 och förslag om interaktiv annonsering. Verket framhöll  
  
 svårigheten att bedöma förslagen, eftersom interaktiva tjänster i  
  
 praktiken inte förekommer i någon större omfattning.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV hade inget att invända  
  
 mot utredningens bedömning att radio- och TV-lagens annonsregler  
  
 är tillämpliga på lokalt interaktiva tilläggstjänster. Nämnden  
  
 hade svårt att bedöma förslagen om interaktiva ikoner, eftersom  
  
 interaktiva tjänster inte förekommer i någon större omfattning.  
  
 Mot den bakgrunden ansåg nämnden att man kunde fråga sig om  
  
 det är lämpligt att gå fram med lagstiftning, innan företeelsen är  
  
 mer känd. Nämnden ansåg dock att det är välkommet att lagstiftningen  
  
 håller jämna steg med den tekniska utvecklingen.  
  
 Interaktiva ikoner  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV ansåg att det är viktigt att  
  
 det ges klara riktlinjer för vad som kan tillåtas. Även ikonernas  
  
 storlek samt färgsättning, rörelse och ljud bör beaktas. För att  
  
 Granskningsnämnden ska kunna granska om de föreslagna reglerna  
  
 om interaktiva ikoner följs krävs att de referensinspelningar som  
  
 görs innefattar en dokumentation av ikoner och det innehåll de kan  
  
 leda till samt lokala interaktiva tjänster eller att det på något annat  
  
 sätt kan säkerställas att nämnden kan få tillgång till nödvändig  
  
 information.  
  
 Hovrätten för Västra Sverige ifrågasatte om det är förenligt med  
  
 kommissionens tolkningsmeddelande till TV-direktivet att tillåta  
  
 330 
  
 SOU 2008:116 Interaktiva tjänster i radio och TV  
  
 interaktiva ikoner länkade till annonser i TV-program, eftersom  
  
 sådana ikoner enligt tolkningsmeddelandet ska hänföras till ett  
  
 reklaminslag.  
  
 Kanal 5 instämde i utredningens förslag.  
  
 Telenor tillstyrkte förslaget att ikonerna ska vara utformade på  
  
 ett sådant sätt att tittaren förstår att de leder till annonsinnehåll.  
  
 Däremot ansåg Telenor att utredningen gick för långt när den  
  
 föreslog ett förbud mot annonser för produkter m.m. med anknytning  
  
 till programmet. Enligt Telenor kan det ligga i tittarens intresse  
  
 att få ytterligare information eller erbjudanden i anslutning  
  
 till ett visst program, samtidigt som andra tittargrupper slipper  
  
 irriterande kommersiella budskap. Gränsdragningen mellan annonser  
  
 med och utan anknytning till programmen är också oklar.  
  
 C More Entertainment AB ansåg att det inte torde uppstå  
  
 svårigheter att i praktiken tillämpa en tvåtrycksprincip i enlighet  
  
 med utredningens förslag.  
  
 Konsumentverket ansåg att det är mycket viktigt att det införs  
  
 ett förbud i enlighet med utredningens förslag mot interaktiva  
  
 ikoner i program som vänder sig till barn under tolv år, eftersom  
  
 barn och unga lätt tar till sig ny teknik.  
  
 Barnombudsmannen ansåg att åldersgränsen borde sättas vid  
  
 femton eller sexton år.  
  
 11.3 Överväganden  
  
 11.3.1 Allmänna principer för en reglering av interaktiva  
  
 tjänster i radio och TV  
  
 Vår bedömning: Det finns inte skäl att nu införa särskilda  
  
 regler för interaktiv annonsering och interaktiva ikoner.  
  
 Det finns inte heller skäl att särskilt reglera interaktiva  
  
 tjänster i radio.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att reglerna  
  
 om sökbar text-TV skulle gälla för samtliga icke-linjära tilläggstjänster  
  
 som sänds ut till alla i radio och TV-sändningar. Utredningen  
  
 föreslog vidare att interaktiva ikoner i TV-program skulle  
  
 vara neutrala och att de inte fick placeras på ett sådant sätt att  
  
 programmets integritet och värde eller rättighetsinnehavarnas  
  
 rättigheter kränks. Slutligen föreslog Radio- och TV-lags331 
  
 Interaktiva tjänster i radio och TV SOU 2008:116  
  
 utredningen ett begränsat förbud mot ikoner som leder till annonsmaterial  
  
 och restriktioner för interaktiva ikoner i barnprogram och  
  
 gudstjänster.  
  
 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanser som uttalade  
  
 sig var positiva eller tillstyrkte förslaget. Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV och Konsumentverket framhöll att interaktiva  
  
 tjänster inte förekommer i någon större omfattning. Boxer  
  
 framhöll att regleringen kändes onödig.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Utvecklingen av interaktiva tjänster i TV  
  
 När digital-TV infördes fanns det stora förhoppningar på tittarnas  
  
 användning av interaktiva tjänster. Marknadens aktörer såg framför  
  
 sig ett mer aktivt tittande. Exempelvis lanserades uppkoppling till  
  
 Internet via digital-TV-boxen och därigenom möjligheten att  
  
 utföra bankärenden och e-handla på TV-skärmen. Informationstjänster,  
  
 nyheter, sport och spel skulle finnas tillgängligt på TV:n  
  
 dygnet runt.  
  
 Radio- och TV-verket har sedan 2004 haft regeringens uppdrag  
  
 att årligen rapportera om utvecklingen när det gäller interaktiva  
  
 tilläggstjänster och elektroniska programguider för digital-TV.  
  
 Radio- och TV-verket anförde följande i rapporten Interaktiva  
  
 digital-TV-tjänster 2007 (s.12 f.):  
  
 Utvecklingen för interaktiva tjänster genom digital-TV enligt de  
  
 ursprungliga intentionerna vid introduktionen av digital-TV har  
  
 avstannat. Tjänsterna som har erbjudits har inte fått genomslag mycket  
  
 beroende på att den returkanal genom telefonjacket som krävts inte  
  
 har kopplats in. Många av de interaktiva TV-tjänsterna så som man  
  
 tänkte sig vid introduktionen av digital-TV har haft mycket svårt att  
  
 hitta en plats på marknaden.  
  
 Radio- och TV-verket har efter kontakter med branschens aktörer  
  
 konstaterat en samsyn om att den bristande utvecklingen till största  
  
 delen beror på konkurrens från bredband och Internet. TVkonsumenternas  
  
 låga intresse för interaktiva TV-tjänster kanske kan  
  
 förklaras dels med den snabba utvecklingen av datorer, bredband och  
  
 tjänster på Internet och dels med att TV primärt används passivt för  
  
 att få en underhållningsupplevelse. TV-tittandet sker till största delen  
  
 fortfarande traditionellt efter kanalernas tablåer. De flesta TVkonsumenter  
  
 anser att interaktiva tjänster är ett trevligt komplement  
  
 till TV men inte alls betydande för TV-tittandet. Skillnaden i användning  
  
 av interaktiva tjänster är stor mellan dator och TV. Användning  
  
 332 
  
 SOU 2008:116 Interaktiva tjänster i radio och TV  
  
 av datorn är mer framåtlutad och mycket aktiv där användaren som  
  
 oftast är en person i taget, utför många saker samtidigt. Interaktivitet  
  
 via TV:n är mer bakåtlutad och sker med hjälp av fjärrkontrollen  
  
 som är mindre lämpad än datorns mus och tangentbord för avancerad  
  
 interaktivitet. TV:n fungerar istället som en samlingsplats i hemmet  
  
 för flera personer samtidigt med olika viljor och intressen och det blir  
  
 irriterande med för mycket valmöjligheter och interaktivitet.  
  
 ---  
  
 Det finns möjligheter att överbrygga den digitala [ålders-]klyftan  
  
 genom att göra information och viktiga samhällstjänster tillgängliga i  
  
 TV-miljön och öka tillgängligheten för den del av befolkningen som  
  
 saknar datorvana och regelbunden uppkoppling till Internet. Utvecklingen  
  
 av sådana tjänster har dock inte gått så snabbt som förväntades  
  
 inledningsvis vid digitaliseringen. Internet och bredband har också fört  
  
 med sig ett slags gratiskultur vilket gör det svårt att ta betalt för  
  
 samma tjänster bara för att de levereras via digital-TV systemet.  
  
 Radio- och TV-verket drar i sin rapport Interaktiva digital-TVtjänster  
  
 2008 samma slutsatser som i 2007 års rapport, nämligen att  
  
 utvecklingen av interaktiva tjänster tycks söka sig andra vägar via  
  
 konvergerande lösningar som kombinerar traditionell TV-distribution  
  
 med någon form av bredbandsuppkoppling.  
  
 Behovet av att reglera interaktiva tjänster i TV  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen beskrev en interaktiv miljö som var  
  
 nära länkad till och i många fall ingick i de linjära programmen.  
  
 Exempel på detta var att det i programmen kunde visas ikoner med  
  
 hjälp av vilka tittarna hade möjlighet att ta sig vidare till såväl lokalt  
  
 som centralt interaktiva tjänster. Vidare skulle de interaktiva  
  
 tjänsterna med t.ex. textinformation visas i en ruta ovanpå bilden i  
  
 det linjära programmet. På det viset integrerades den interaktiva  
  
 tjänsten i den linjära programmiljön. Det fanns också linjära inslag i  
  
 den icke-linjära miljön. Exempel på detta var att en filmsekvens var  
  
 möjlig att ta fram från sökbar text-TV eller en elektronisk programguide.  
  
 När Radio- och TV-lagsutredningen lade sina förslag framstod  
  
 den interaktiva miljö som beskrevs av utredningen som en  
  
 kommande realitet. Därefter har dock utvecklingen av interaktiva  
  
 tjänster tagit andra vägar och det förekommer inte någon nämnvärd  
  
 interaktivitet i TV-sändningar, om man bortser från sökbar textTV  
  
 och elektroniska programguider. Ikoner eller andra medel för  
  
 att interagera och lämna den linjära miljön förekommer således inte  
  
 333 
  
 Interaktiva tjänster i radio och TV SOU 2008:116  
  
 i de traditionella linjära TV-sändningarna. Av Radio- och TVverkets  
  
 rapporter framgår också att intresset och efterfrågan av mer  
  
 än enbart TV-program är mycket svag från konsumenterna.  
  
 Kommissionen behandlar i sitt tolkningsmeddelande rörande  
  
 TV-direktivet frågan om interaktiva ikoner och reklam. Där framhålls  
  
 att principen att skilja mellan reklam och redaktionellt innehåll  
  
 innebär att den interaktiva ikon som tittaren ska klicka på för  
  
 att hämta fram ett interaktivt reklaminslag måste vara integrerad i  
  
 ett reklamprogram som är åtskilt från det redaktionella innehållet  
  
 och lätt kan kännas igen som sådant. Det innebär således att en  
  
 interaktiv ikon som leder till ett reklaminslag redan i sig ska betraktas  
  
 som reklam.  
  
 Den interaktivitet som för närvarande förekommer är sökbar  
  
 text-TV och elektroniska programguider. Regler om sökbar textTV  
  
 finns redan i lagstiftningen och kommer med våra förslag också  
  
 framgent att finnas och därvid också omfatta elektroniska programguider  
  
 (se avsnitt 14.4.3).  
  
 Frågan är emellertid om man för framtiden kan vänta sig att  
  
 interaktiva tjänster kommer att ställa andra krav. Klart är att den  
  
 tekniska utvecklingen kan leda till oanade möjligheter till interaktiva  
  
 tjänster i TV-sändningar. Det är möjligt att skapa den interaktiva  
  
 miljö som Radio- och TV-lagsutredningen beskrev. Ikoner  
  
 och andra sätt för tittaren att interagera kan öka, om konsumenterna  
  
 efterfrågar det.  
  
 Utvecklingen och efterfrågan har inte gått i den riktning som  
  
 förutspåddes när digitaliseringen inleddes. Konsumenternas intresse  
  
 för de tjänster som det är tekniskt möjligt att erbjuda är  
  
 generellt låg och nya interaktiva tjänster i TV har uteblivit.  
  
 Interaktiva tjänster har i första hand etablerat sig på Internet och  
  
 inte i TV-sändningar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag byggde på att utvecklingen  
  
 och förekomsten av interaktiva tjänster skulle bli en annan  
  
 än den som blev fallet. Vi har för vår del inte fångat upp något som  
  
 ger oss anledning att anta att utvecklingen nu skulle ta en annan  
  
 riktning än den som hittills har visat sig. Vi anser därför att det för  
  
 närvarande inte finns något behov av att genomföra de i och för sig  
  
 välgrundade förslag som den tidigare utredningen lade fram i denna  
  
 del och som också vann remissinstansernas gillande.  
  
 334 
  
 SOU 2008:116 Interaktiva tjänster i radio och TV  
  
 Utvecklingen av interaktiva tjänster i radio  
  
 Interaktiva tjänster kan även distribueras via radio. RDS (Radio  
  
 Data System) och TMC (Traffic Message Control) kan betraktas  
  
 som tilläggstjänster i analog radio. Dessa tjänster erbjuder dock  
  
 inte någon möjlighet till interaktivitet, annat än att det genom en  
  
 inställning på radiomottagaren är möjligt att välja om man vill få de  
  
 meddelanden som sänds ut eller inte.  
  
 Den digitala radiotekniken kan förmedla alla slags tjänster, dvs.  
  
 förutom ljud även text, bild och data. Tekniken öppnar således  
  
 möjligheter att komplettera de traditionella ljudradioprogrammen  
  
 med text och bilder. De största aktörerna på radioområdet anser att  
  
 DAB+ (Digital Audio Broadcast) är den teknik för rikstäckande  
  
 digital ljudradio som i dag förefaller mest lämpad för Sverige.  
  
 Tilläggstjänster i DAB+ kan sändas som PAD (Programme  
  
 Associated Data) som innehåller information som hör till det program  
  
 som pågår. Det kan vara textinformation om vilket program  
  
 och vilken kanal man lyssnar på, namn på artist och låt som spelas  
  
 för tillfället eller adress och telefonnummer till programmet. Det är  
  
 tekniskt möjligt att även visa bilder i anslutning till det pågående  
  
 programmet. I framtiden kan det således komma att sändas bilder  
  
 på medverkande i programmet eller nyhets- och sportbilder i anslutning  
  
 till nyhets- och sportprogram, liksom associerade ljudklipp  
  
 som hör till ett program, exempelvis det tidigare avsnittet av  
  
 ett program. Annonsörer kan komplettera radioreklamen med  
  
 bilder på produkter eller logotyper.  
  
 För att kunna tillgodogöra sig centralt interaktiva tjänster krävs  
  
 i likhet med TV att det finns en returkanal kopplad till radion. En  
  
 lösning på frågan om returkanal kan vara mobiltelefonnätet. Om en  
  
 digitalradiomottagare byggs in i mobiltelefonen är det möjligt att  
  
 lyssna till radio och ta emot vissa tilläggstjänster som sänds ut till  
  
 alla via det markbundna digitala ljudradionätet och använda mobiltelefonnätet  
  
 för beställning och mottagning av innehåll på begäran.  
  
 Utvecklingen av digitalradio har inte kommit särskilt långt i  
  
 Sverige. Sveriges Radio har sänt digitalradio i DAB sedan 1995. För  
  
 närvarande täcker sändningarna 35 procent av Sveriges befolkning.  
  
 Av Radio- och TV-verkets rapport Framtidens radio framgår  
  
 emellertid att bara 2 procent av befolkningen lyssnar till DABradio  
  
 minst en gång i veckan. Detta kan jämföras med motsvarande  
  
 siffra för radio via Internet som är 20 procent.  
  
 335 
  
 Interaktiva tjänster i radio och TV SOU 2008:116  
  
 Nyligen har SR, UR, SBS Radio och MTG Radio meddelat att  
  
 de avser att samarbeta om teknik och distributionsfrågor för att ge  
  
 radiopubliken tillgång till fler kanaler och därmed skapa ökad och  
  
 bredare mångfald för lyssnarna i hela landet.  
  
 Konsumentintresset av interaktiva tjänster i radio framstår i  
  
 likhet med vad som gäller beträffande TV-sändningar som lågt. Av  
  
 Radio- och TV-verkets rapport Framtidens radio (s. 43) framgår att  
  
 lyssnarna i första hand prioriterar annat än interaktiva tjänster i  
  
 radion så som att kunna söka station utan att veta frekvensen, få  
  
 textade radioprogram (för t.ex. hörselskadade) och att få bättre  
  
 ljudkvalitet.  
  
 Behovet av att reglera interaktiva tjänster i radio  
  
 I de analoga radiosändningarna förekommer tilläggstjänster i form  
  
 av RDS och TMC. Textmeddelanden via RDS har av Granskningsnämnden  
  
 för radio och TVTPF 
  
 1 
  
 FPT inte ansetts utgöra ljudradio vilket  
  
 innebär att sådana textmeddelanden därmed faller utanför radio och  
  
 TV-lagens tillämpningsområde.  
  
 De stora aktörerna på radiomarknaden har nyligen samlats kring  
  
 DAB+ som en framtida teknik för digital ljudradio. Det är därför  
  
 möjligt att interaktiva tjänster utvecklas på radioområdet och erbjuds  
  
 konsumenterna.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att tilläggstjänster som  
  
 sänds i radio ska omfattas av reglerna för sökbar text-TV. Regeringen  
  
 har tidigare avvisat denna tanke beträffande lokal kommersiell  
  
 radio med hänsyn bland annat till att det inte förekommer lokala  
  
 digitala ljudradiosändningar (prop. 1999/2000:55 s. 37).  
  
 I avsnitt 14.4.3 beskriver vi emellertid hur sökbar text-TV  
  
 numera fungerar som ett självständigt massmedium och som ett  
  
 komplement till programtjänster. Vårt förslag innebär att en  
  
 medietjänst som huvudsakligen består av text, grafik eller stillbilder  
  
 och som sänds i t.ex. ljudradio till ljudradiomottagaren ska betraktas  
  
 som sökbar text-TV, om användaren själv kan välja vilken del av  
  
 innehållet som han eller hon vill ta del av och vid vilken tidpunkt  
  
 det ska ske.  
  
 Erfarenheten från digital-TV-övergången visar att även om det  
  
 digitala ljudradionätet byggs ut så är det en förutsättning för att  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Granskningsnämnden har i ett beslut den 2 februari 1998, SB46/98 funnit att en sändning  
  
 av RDS (Radio Data System) inte omfattas av radio- och TV-lagen.  
  
 336 
  
 SOU 2008:116 Interaktiva tjänster i radio och TV  
  
 interaktiva tjänster ska erbjudas att dessa efterfrågas av konsumenterna.  
  
 Konsumenternas uttalade intresse av interaktiva tjänster är  
  
 som förut sagts lågt.  
  
 Det återstår således att se i vilken utsträckning digitaliseringen  
  
 av radiosändningarna innebär att interaktiva tjänster kommer att  
  
 distribueras. Innan det utkristalliseras vilka typer av interaktiva  
  
 tjänster som kan komma att erbjudas i digitalradio, är det enligt vår  
  
 uppfattning, i likhet med vad som gäller för interaktiva tjänster i  
  
 TV-sändningar, inte motiverat att införa bestämmelser för interaktiva  
  
 tjänster i ljudradio som inte är sökbar text-TV. Det finns  
  
 inte heller i övrigt några skäl att reglera sådana tjänster innan man  
  
 kan se att det kommer att finnas ett behov av det.  
  
 337 
  
 12 Konkurrens och  
  
 abonnentinflytande i kabel-TVnät  
  
 Sammanfattning av våra bedömningar  
  
  Det bör inte införas lagstiftning om konkurrens mellan olika  
  
 innehållsleverantörer i kabel-TV-nät.  
  
  Det bör inte heller införas lagstiftning om hur de program  
  
 som distribueras i kabel-TV-nät ska väljas ut.  
  
  Det bör inte införas några regler för programpaketering i  
  
 kabel-TV-nät. Anledningen till det är att förutsättningarna  
  
 för konkurrens har förbättrats genom att hushållen har fått  
  
 ökade möjligheter att välja mellan olika distributionssätt för  
  
 TV-sändningar och mellan olika leverantörer av programtjänster.  
  
 12.1 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005:62,  
  
 avsnitt 16 och 17)  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade i uppdrag att överväga om det  
  
 är lämpligt och möjligt att genom lagstiftning skapa förutsättningar  
  
 för konkurrens mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TVnäten.  
  
 Frågan hade tidigare behandlats av utredningar i olika  
  
 sammanhang, senast av en särskild utredare i promemorian  
  
 Abonnentinflytande i kabel-TV-nät (Ds 2001:52).  
  
 Utredningen behandlade tre olika delfrågor: lagstiftning om  
  
 tillträde till kabel-TV-näten för programföretag eller andra operatörer,  
  
 inflytande för abonnenterna över programutbudet och inflytande  
  
 för abonnenterna över hur programutbudet paketeras.  
  
 339 
  
 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät SOU 2008:116  
  
 Utredningen föreslog sammanfattningsvis följande.  
  
  Det är varken möjligt eller lämpligt att lagstiftningsvägen skapa  
  
 förutsättningar för konkurrens mellan olika innehållsleverantörer  
  
 i kabel-TV-näten.  
  
  Det bör inte heller införas lagstiftning om hur de program som  
  
 distribueras i kabel-TV-nät ska väljas ut.  
  
  Med hänsyn till bland annat den ökande konkurrensen på  
  
 området för TV över tråd bör man inte lagstifta om paketering  
  
 av programtjänster. Om utredningens bedömning skulle visa sig  
  
 felaktig bör emellertid en lagstiftning införas med innebörden  
  
 att en operatörs grundutbud mot en konsuments vilja inte ska få  
  
 bestå av mer än åtta programtjänster, varav konsumenten själv  
  
 ska ha rätt att välja fyra programtjänster bland de programtjänster  
  
 som vidaresänds i nätet. En operatör ska vidare erbjuda  
  
 den som abonnerar på grundutbudet möjlighet att abonnera på  
  
 enstaka programtjänster. Priset på programutbudet ska vara  
  
 rimligt. Om den föreslagna ordningen införs bör den gälla för  
  
 alla typer av nät för TV-distribution.  
  
 Utredningen resonerade på det sätt som framgår av det följande.  
  
 Tillträde för innehållsleverantörer  
  
 Utredningen undersökte om det var möjligt att införa en lagstiftning  
  
 som innebär att flera konkurrerande operatörer skulle kunna  
  
 erbjuda konsumenterna möjlighet att abonnera på programtjänster  
  
 i samma kabel-TV-nät. Emellertid konstaterade utredningen att  
  
 kabel-TV-näten faller under lagen om elektronisk kommunikation  
  
 och att det saknas möjlighet att införa lagstiftning som inte är  
  
 tillåten enligt det europeiska regelverket för elektronisk kommunikation.  
  
 Enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation har  
  
 Post- och telestyrelsen ensam befogenhet att besluta om de åtgärder  
  
 som lagen erbjuder. Det är alltså inte möjligt att lagstifta om  
  
 t.ex. samtrafik eller annat tillträde. I de fall då sådan förhandsreglering  
  
 kan vara aktuell ska den införas genom beslut av Post och  
  
 telestyrelsen i det enskilda fallet enligt den procedur som anges  
  
 i lagen.  
  
 Eftersom abonnemang på programinnehåll faller utanför lagen  
  
 om elektronisk kommunikation skulle det enligt Radio- och TVlagsutredningen  
  
 i och för sig vara möjligt att skapa regler som  
  
 340 
  
 SOU 2008:116 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät  
  
 enbart träffar verksamheten att tillhandahålla innehållstjänster till  
  
 kunderna. Enligt utredningen skulle ett sådant system emellertid  
  
 vara förenat med betydande såväl rättsliga som praktiska svårigheter.  
  
 Det kunde också ifrågasättas om en sådan ordning skulle  
  
 leda till någon egentlig vinst för konsumenterna, framför allt eftersom  
  
 nätoperatören ensam står för överföringstjänsten och det därmed  
  
 är osäkert om det kommer att bli någon större priskonkurrens  
  
 mellan olika betal-TV-operatörer.  
  
 Mot denna bakgrund bedömde Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 att det inte är möjligt eller lämpligt att lagstiftningsvägen skapa  
  
 förutsättningar för konkurrens mellan olika innehållsleverantörer i  
  
 kabel-TV-näten.  
  
 Abonnentinflytande över programutbudet  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen redogjorde för de system för  
  
 abonnentundersökningar som förekommer eller har förekommit i  
  
 Norge och Danmark. Av redogörelsen framgår att det finns nackdelar  
  
 med sådana system och att nyttan med abonnentundersökningar  
  
 kan ifrågasättas. Bland annat anfördes att abonnentundersökningar  
  
 blir kostsamma, att de kan leda till höjda priser för  
  
 populära programtjänster samt att de kan medföra att minoritetens  
  
 önskemål inte blir tillgodosedda. Därför ansåg utredningen att det  
  
 inte var befogat att införa lagstiftning om sådana undersökningar.  
  
 Utredningens slutsats var att den pågående övergången till  
  
 digitala sändningar sannolikt kommer att leda till att problemen  
  
 med att abonnenter saknar programtjänster i kabeloperatörens utbud  
  
 kommer att minska. Mot denna bakgrund finns det inte tillräcklig  
  
 grund för en reglering som tvingar en kabeloperatör att  
  
 leverera varje programtjänst som en abonnent önskar sig.  
  
 Paketering av programtjänster  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen redogjorde för att kabel-TV-företagen  
  
 normalt erbjuder abonnemang på färdiga paket av programtjänster.  
  
 Detta har såväl tekniska som kommersiella orsaker. I  
  
 analoga kabel-TV-nät saknas ofta möjlighet att välja ut enstaka  
  
 programtjänster eller att sätta samman paket av programtjänster  
  
 enligt konsumentens eget val. Digitala kabel-TV-nät har däremot  
  
 341 
  
 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät SOU 2008:116  
  
 denna möjlighet. Om programtjänsterna tillhandahålls i paket blir  
  
 det lättare för programföretagen att förutse sina intäkter, vilket  
  
 torde leda till att priset per programtjänst kan hållas lågt. För programtjänster  
  
 som tilltalar en begränsad grupp konsumenter kan  
  
 paketering vara en förutsättning för att programtjänsterna över  
  
 huvud taget ska finnas tillgängliga. Samtidigt innebär de färdiga  
  
 paketen att en abonnent kan behöva betala för en mängd olika  
  
 programtjänster som han eller hon inte efterfrågar. Detta gäller  
  
 särskilt om kunden för att få abonnera på ett visst programpaket är  
  
 tvungen att först abonnera på ett eller flera andra paket.  
  
 Enligt utredningens analys är det framför allt de konsumenter  
  
 som inte har möjlighet att välja ett annat mottagningssätt för TVsändningar  
  
 som har en svag ställning gentemot kabel-TV-operatörerna.  
  
 Dessa konsumenter kan ofta inte heller välja en annan  
  
 kabel-TV-operatör. Utredningen ansåg att denna situation är  
  
 otillfredsställande och att det borde ske förändringar för att få  
  
 operatörerna att i ökad utsträckning ta hänsyn till konsumenternas  
  
 önskemål. Målsättningen borde vara att finna en effektiv lösning  
  
 som inte inverkar alltför ingripande på marknadsförutsättningarna.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen diskuterade i vad mån den väntade  
  
 tekniska utvecklingen skulle påverka konsumenternas situation.  
  
 Utredningen påpekade att den digitala tekniken dels ger utrymme  
  
 för flera programtjänster i näten, dels gör det möjligt att  
  
 tillhandahålla varje konsument ett individuellt valt utbud av  
  
 tjänster. Genom att det under vissa förutsättningar är möjligt att ta  
  
 emot digital marksänd TV med hjälp av inomhusantenner bör  
  
 många boende i flerfamiljshus som tidigare har varit helt hänvisade  
  
 till kabel-TV få ökade möjligheter att välja andra mottagningssätt.  
  
 Framför allt, menade utredningen, kommer vi att få se en ökad  
  
 konkurrens från IP-TV och andra sätt att sända TV över bredbandsnät  
  
 eller telenät med s.k. xDSL-teknik. Denna utveckling mot  
  
 en hårdare konkurrens skulle enligt utredningens bedömning  
  
 tvinga fram en allt större anpassning till konsumenternas önskemål.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen tyckte sig också märka en  
  
 ändrad attityd från fastighetsägare och boende vid kontakter med  
  
 kabel-TV-operatörer. Enligt utredningen finns det anledning att  
  
 räkna med att en ändrad inställning hos kabel-TV-operatörernas  
  
 kunder ska leda till att operatörerna tar ökad hänsyn till konsumenterna.  
  
 Mot den anförda bakgrunden menade utredningen att det fanns  
  
 goda förutsättningar för att en mer jämbördig relation mellan  
  
 342 
  
 SOU 2008:116 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät  
  
 kabel-TV-operatörer och abonnenter kan uppnås utan inblandning  
  
 från statens sida och att man inte borde införa lagstiftning på  
  
 området.  
  
 Utredningen pekade emellertid på att bedömningarna är osäkra,  
  
 t.ex. när det gäller hur snabbt IP-TV kommer att utvecklas. Om  
  
 utredningens antaganden skulle visa sig alltför optimistiska borde  
  
 en lagstiftning införas för att komma till rätta med bristen på  
  
 jämvikt mellan leverantörer och kunder på kabel-TV-marknaden.  
  
 Utredningen redovisade ett förslag till hur en sådan lagstiftning  
  
 skulle kunna vara utformad.  
  
 Enligt förslaget ska en operatörs grundutbud inte mot konsumentens  
  
 vilja bestå av mer än åtta programtjänster, av vilka konsumenten  
  
 ska kunna välja fyra bland de programtjänster som  
  
 vidaresänds i nätet. Vidare ska operatören erbjuda den som  
  
 abonnerar på grundutbudet möjlighet att abonnera på enstaka  
  
 programtjänster. Priset för grundutbudet ska vara rimligt.  
  
 Den föreslagna regleringen borde gälla i helt digitala nät och i  
  
 nät som kan sända med både digital och analog teknik, men inte i  
  
 analoga nät, eftersom det i sådana nät inte är tekniskt möjligt att  
  
 erbjuda enstaka programtjänster enligt konsumentens val. Vidare  
  
 ansåg utredningen att reglerna inte bara skulle gälla för kabel-TV  
  
 utan för alla operatörer som paketerar programtjänster oavsett om  
  
 sändningen sker via marknät, satellit, kabel-TV eller bredbandsnät  
  
 och liknande nät.  
  
 12.2 Remissinstanserna  
  
 Tillträde för innehållsleverantörer  
  
 Huvuddelen av remissinstanserna, däribland Konkurrensverket och  
  
 Post- och telestyrelsen instämde i utredningens slutsats att det inte är  
  
 möjligt att vid sidan av lagen om elektronisk kommunikation skapa  
  
 regler om konkurrens i kabel-TV-nät. Post- och telestyrelsen, som  
  
 efter en marknadsanalys inte funnit att det finns behov av några  
  
 ingrepp, underströk att bedömningen avser grossistledet av kabelTV-marknaden  
  
 och att slutkundsmarknaden för kabel-TV inte har  
  
 analyserats. Landsorganisationen i Sverige ansåg att utredningen  
  
 underskattar det faktiska monopol som de kabelanslutna hushållen  
  
 är utsatta för. Modern Times Group MTG AB hävdade att Post 343 
  
 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät SOU 2008:116  
  
 och telestyrelsens bedömning att det inte är motiverat att införa  
  
 förhandsreglering på kabel-TV-marknaden är felaktig.  
  
 Utredningens uppfattning att en ordning med fristående betalTV-operatörer  
  
 inte borde införas stöddes av Konkurrensverket,  
  
 Post- och telestyrelsen samt Telenor och Com Hem. Enligt Post- och  
  
 telestyrelsen måste frågan om huruvida en viss betal-TV-operatörs  
  
 verksamhet omfattas av lagen om elektronisk kommunikation bedömas  
  
 efter förutsättningarna i det enskilda fallet. Modern Times  
  
 Group MTG AB och Kanal 5 AB kritiserade de skäl som utredningen  
  
 anfört för sin slutsats.  
  
 Utredningens sammanfattande slutsats att det varken är möjligt  
  
 eller lämpligt att lagstiftningsvägen skapa förutsättningar för konkurrens  
  
 mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-näten  
  
 stöddes helt eller i huvudsak av samtliga remissinstanser med  
  
 undantag för Modern Times Group MTG AB och Kanal 5 AB.  
  
 Abonnentinflytande över programutbudet  
  
 Utredningens uppfattning att det inte bör införas lagstiftning om  
  
 hur de program som distribueras i kabel-TV-nät ska väljas ut fick  
  
 stöd av huvuddelen av remissinstanserna, däribland Konkurrensverket  
  
 och Konsumentverket. Modern Times Group MTG AB och  
  
 Kanal 5 AB ansåg att tittarnas inflytande skulle stärkas om  
  
 abonnentundersökningar skulle införas. En möjlighet för hushållen  
  
 att abonnera på enstaka kanaler skulle undanröja problem med att  
  
 en minoritet skulle vara missnöjd med majoritetens val av programpaket.  
  
 Hyresgästföreningen ansåg att enskilda hyresgäster ska kunna  
  
 välja själva oavsett vad fastighetsägaren tycker eller vilka programtjänster  
  
 andra hyresgäster vill ha. Därför hade föreningen beslutat  
  
 att inte medverka i programråd eller vid abonnentundersökningar  
  
 som inskränker enskilda hyresgästers valfrihet.  
  
 Paketering av programtjänster  
  
 Remissopinionen var splittrad inför Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 överväganden kring paketering av programutbudet. Slutsatsen  
  
 att den tekniska utvecklingen skulle medföra ökad konkurrens  
  
 och att det därför inte borde införas lagstiftning fick stöd av  
  
 bland annat Konkurrensverket, Radio- och TV-verket, Fastighets344 
  
 SOU 2008:116 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät  
  
 ägarna, Journalistförbundet och C More Entertainment AB samt av  
  
 Com Hem, Telenor, UPC och Boxer. Några av dessa remissinstanser  
  
 kritiserade att ett alternativt förslag fanns med i betänkandet.  
  
 Post- och telestyrelsen ifrågasatte bedömningen att förbättrad  
  
 konsumentutrustning skulle leda till att Boyer digital-TV skulle  
  
 bli lättare att ta emot med inomhusantenner.  
  
 Konsumentverket, Modern Times Group MTG AB, SABO,  
  
 Landsorganisationen i Sverige och Föreningen Norden höll inte med  
  
 om att ökad konkurrens skulle förbättra konsumenternas ställning.  
  
 Enligt SABO var aktörerna i stort sett desamma i kabel-TV-nät  
  
 som i andra nät för TV-distribution och de var mer intresserade av  
  
 att värna om sina marknadsandelar än av att konkurrera på en ny  
  
 marknad. Modern Times Group MTG AB ansåg att ett viktigt  
  
 hinder för konkurrens är att kabel-TV-hushållen måste betala två  
  
 gånger för samma programutbud om de vill använda sig av alternativ  
  
 till kabel-TV.  
  
 Utredningens alternativa förslag om lagstiftning stöddes av  
  
 Landsorganisationen i Sverige, Journalistförbundet och Föreningen  
  
 Norden. Enligt Föreningen Norden borde varje nordiskt TVhushåll  
  
 ha möjlighet att ta emot minst en TV-kanal från vart och  
  
 ett av de nordiska grannländerna. Förslaget kritiserades av Konsumentverket,  
  
 SABO, Modern Times Group MTG AB, Hyresgästföreningen  
  
 och Kanal 5 AB, som i huvudsak ansåg att konsumenterna  
  
 borde få välja fritt och att ingen borde behöva abonnera  
  
 på ett programpaket för att kunna välja enstaka kanaler. Radio- och  
  
 TV-verket ansåg att det skulle behövas ytterligare överväganden,  
  
 bland annat med hänsyn till grundlagsenligheten i förslagen.  
  
 Några remissinstanser kommenterade förslaget att en eventuell  
  
 reglering skulle gälla för alla typer av nät för TV-distribution. Förslaget  
  
 fick stöd av Fastighetsägarna, Landsorganisationen i Sverige  
  
 och Journalistförbundet. Kanal 5 AB motsatte sig tanken, eftersom  
  
 det är just på kabel-TV-marknaden som kunden tvingas betala för  
  
 ett utbud som han eller hon kanske inte vill ha.  
  
 12.3 Överväganden  
  
 12.3.1 Konkurrens och abonnentinflytande  
  
 Vår bedömning: Det bör inte införas någon lagstiftning om  
  
 konkurrens mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-nät.  
  
 345 
  
 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät SOU 2008:116  
  
 Det bör inte heller införas någon lagstiftning om hur de program  
  
 som distribueras i kabel-TV-nät ska väljas ut.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens bedömning överensstämmer  
  
 med vår.  
  
 Remissinstanserna: Huvuddelen av remissinstanserna stödde  
  
 utredningens sammanfattande slutsats att det varken är möjligt  
  
 eller lämpligt att lagstiftningsvägen skapa förutsättningar för  
  
 konkurrens mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-näten.  
  
 Utredningens uppfattning att det inte bör införas lagstiftning om  
  
 hur program som distribueras i kabel-TV-nät ska väljas ut fick stöd  
  
 av de flesta remissinstanserna.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Bakgrund  
  
 Centralantennanläggningar började upprättas under 1970-talet som  
  
 ett sätt att underlätta mottagningen av marksänd TV, men det var  
  
 först under 1980-talet som begreppet kabel-TV började användas i  
  
 samband med de första satellit-TV-sändningarna till konsumenter.  
  
 Sedan lagen (1985:677) om lokala kabelsändningar trädde ikraft  
  
 den 1 januari 1986 har kabel-TV-företagen varit skyldiga att vidaresända  
  
 vissa programtjänster till samtliga anslutna bostäder samt att  
  
 bereda utrymme för icke-kommersiella lokala sändningar. I övrigt  
  
 har dock innehållet i sändningarna och det sätt på vilket de tillhandahålls  
  
 för konsumenterna lämnats oreglerat.  
  
 Under den tid som verksamheten har pågått har det funnits  
  
 kritik mot att kabel-TV-företagen ensidigt har bestämt vilka programtjänster  
  
 som ska finnas i näten och på vilka villkor konsumenterna  
  
 ska få tillgång till tjänsterna. Framför allt anses boende i flerfamiljshus  
  
 ha haft små möjligheter att ta emot TV på annat sätt än  
  
 via det kabel-TV-nät som finns i den egna fastigheten.  
  
 Vid tillkomsten av yttrandefrihetsgrundlagen intog lagstiftaren  
  
 ståndpunkten att etableringsfrihet borde gälla för trådsändningar.  
  
 Grundlagen ger därför ett mycket begränsat utrymme för att  
  
 reglera innehållet i sådana sändningar. Genom en grundlagsändring  
  
 som trädde i kraft den 1 januari 2003 öppnades dock möjligheten  
  
 att lagstifta om skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för  
  
 överföringar i den utsträckning det behövs med hänsyn till intres346 
  
 SOU 2008:116 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät  
  
 set av konkurrens beträffande sådana överföringar eller allmänhetens  
  
 intresse av tillgång till sådana överföringar. Det blev också  
  
 möjligt att lagstifta om skyldighet för nätinnehavare att vidta åtgärder  
  
 för att tillförsäkra mottagarkretsen inflytande över programvalet.  
  
 Slutsats  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade i uppdrag att överväga möjligheterna  
  
 att genom lagstiftning skapa förutsättningar för konkurrens  
  
 mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-näten.  
  
 Utredningen bedömde att det varken skulle vara möjligt eller  
  
 lämpligt att lagstiftningsvägen skapa förutsättningar för konkurrens  
  
 mellan olika innehållsleverantörer i kabel-TV-näten. Utredningen  
  
 ansåg inte heller att det borde införas lagstiftning om hur de  
  
 program som distribueras i kabel-TV-nät ska väljas ut. Utredningen  
  
 ansåg således att man inte behövde lagstifta om abonnentundersökningar  
  
 eller om skyldighet för kabeloperatören att leverera varje  
  
 programtjänst som en abonnent önskar sig.  
  
 Det som har kommit fram under remissbehandlingen ger inte  
  
 anledning till någon annan bedömning än den som Radio- och TVlagsutredningen  
  
 gjorde.  
  
 12.3.2 Paketering av programtjänster  
  
 Vår bedömning: Förutsättningarna för konkurrens har förbättrats  
  
 genom att hushållen har fått ökade möjligheter att välja  
  
 mellan olika distributionssätt för TV-sändningar och mellan  
  
 olika leverantörer av programtjänster. Det bör därför inte  
  
 införas någon lagstiftning om programpaketering i kabel-TVnät.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens bedömning  
  
 överensstämmer med vår.  
  
 Remissinstanserna: Remissutfallet var splittrat. Utredningens  
  
 slutsats att den tekniska utvecklingen skulle medföra ökad konkurrens  
  
 och att det därför inte borde införas någon lagstiftning fick  
  
 dock stöd av flera remissinstanser.  
  
 347 
  
 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät SOU 2008:116  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Bakgrund  
  
 När det gäller det sätt på vilket de olika programtjänsterna tillhandahålls  
  
 för konsumenterna redovisade Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 skäl för och emot att programtjänsterna erbjuds som  
  
 färdiga paket. I huvudsak angavs att paketering leder till att priset  
  
 per programtjänst kan hållas lågt och kan vara en förutsättning för  
  
 att vissa programtjänster över huvud taget finns tillgängliga.  
  
 Samtidigt innebär de färdiga paketen att abonnenterna kan behöva  
  
 betala för programtjänster som de inte efterfrågar, särskilt om  
  
 de måste abonnera på ett grundpaket för att få tillgång till en programtjänst  
  
 som finns i ett annat paket. Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 ansåg att denna situation var otillfredsställande framför allt  
  
 för de konsumenter som inte har möjlighet att välja ett annat  
  
 mottagningssätt för TV-sändningar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen förutsåg att den tekniska utvecklingen  
  
 skulle förbättra konsumenternas valmöjligheter. Övergången  
  
 till digital teknik kommer att underlätta mottagning av  
  
 Boyer TV med inomhusantenner i flerfamiljshus. Vidare antog  
  
 utredningen att distribution av s.k. IP-TV via olika former av  
  
 bredbandsnät kommer att ge kabel-TV-hushållen utökade möjligheter  
  
 att välja leverantör av TV-tjänster. I så fall skulle inga lagstiftningsåtgärder  
  
 behövas.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen reserverade sig dock för att  
  
 bedömningarna kunde vara alltför optimistiska och skisserade ett  
  
 förslag till hur man skulle kunna utforma en lagstiftning för att  
  
 komma till rätta med bristen på jämvikt mellan leverantörer och  
  
 kunder på kabel-TV-marknaden.  
  
 Remissopinionen var splittrad, både när det gäller utredningens  
  
 bedömning av effekterna av den tekniska utvecklingen och utredningens  
  
 alternativa förslag till lagstiftning.  
  
 Den tekniska utvecklingen och behovet av lagstiftning  
  
 Vi kan konstatera att den tekniska utvecklingen fortsätter på det  
  
 sätt som Radio- och TV-lagsutredningen förutsåg när betänkandet  
  
 lämnades år 2005. Digital Boyer TV är tillgänglig i hela landet,  
  
 vilket har gett alternativ till kabel-TV-mottagning för ett ökat antal  
  
 boende i flerfamiljshus. Framför allt har emellertid tillgången på  
  
 348 
  
 SOU 2008:116 Konkurrens och abonnentinflytande i kabel-TV-nät  
  
 TV via bredbandsnät tagit fart. För närvarande erbjuder flera bredbandsleverantörer  
  
 TV via xDSL eller fibernät. I Mediebarometern  
  
 2007 som ges ut av Nordicom anges att 3 procent av befolkningen  
  
 mellan 9 och 79 år hade tillgång till TV via bredband. Även möjligheterna  
  
 för boende i flerfamiljshus att se på satellitsänd TV har  
  
 ökat efter det att Fastighetsägarna, SABO och Hyresgästföreningen  
  
 i juni 2008 kom överens om riktlinjer för hur hyresgäster  
  
 får sätta upp parabolantenner som inte medför risk för skada.  
  
 I rapporten Konkurrensen i Sverige 2007 konstaterade Konkurrensverket  
  
 att området för betal-TV-tjänster är stadd i snabb  
  
 utveckling och att konsumenter som önskar ta del av betal-TV ofta  
  
 har ett relativt stort antal operatörer att välja mellan. Ett potentiellt  
  
 problem är enligt rapporten att bland annat den dominerande betalTV-operatören  
  
 Com Hem tillämpar en affärsmodell där konsumenter  
  
 abonnerar på ett antal TV-kanaler via en tvingande avgift  
  
 som inkluderas i bostadshyran eller avgiften för bostadsrättsföreningen.  
  
 Denna modell kan hämma utvecklingen mot ett ökat inslag  
  
 av infrastrukturbaserad konkurrens.  
  
 Sammantaget bedömer vi emellertid att utvecklingen har gått i  
  
 den riktning som Radio- och TV-lagsutredningen förutsåg. Förutsättningarna  
  
 för konkurrens har förbättrats genom att allt flera  
  
 hushåll, även boende i flerfamiljshus, har fått goda möjligheter att  
  
 välja mellan olika distributionssätt för TV-sändningar och mellan  
  
 olika leverantörer av programtjänster. Mot den bakgrunden bör det  
  
 inte införas några regler för programpaketering i kabel-TV-nät. För  
  
 den händelse utvecklingen mot förmodan skulle gå i en annan  
  
 riktning, finns det emellertid anledning att överväga frågan på nytt.  
  
 349 
  
 13 Villkor för sändningarnas  
  
 innehåll  
  
 Sammanfattning av våra bedömningar och förslag:  
  
  Regler som har till syfte att skydda angelägna intressen bör  
  
 kunna upprätthållas oberoende av om formen för sändningen  
  
 kräver tillstånd. Det borde därför vara principiellt möjligt att  
  
 också reglera innehållet i trådsändningar, under de förutsättningar  
  
 som regeringsformen ställer upp för begränsning av  
  
 grundläggande fri- och rättigheter.  
  
  Den nuvarande myndighetskontrollen av vissa sändningsvillkor  
  
 bör kunna ersättas med självreglering, under förutsättning  
  
 att självregleringen bedöms kunna fungera lika  
  
 effektivt som myndighetskontrollen. För att en utveckling  
  
 mot självreglering ska underlättas bör regler som nu kan  
  
 föreskrivas som villkor för sändningstillstånd inte ersättas  
  
 med föreskrifter i lag. Om ett programföretag omfattas av en  
  
 effektiv ordning för självreglering, bör tillståndsmyndigheten  
  
 kunna avstå från att ställa upp villkor inom områden som  
  
 omfattas av självregleringen eller ändra sådana villkor som  
  
 redan meddelats. Om en utveckling mot självreglering inte  
  
 kommer till stånd, bör det på nytt övervägas om vissa regler  
  
 bör framgå direkt av lagen och därmed bli tillämpliga även  
  
 för sändningar som inte kräver tillstånd.  
  
  Eftersom TV och radio är viktiga informationskällor och det  
  
 är angeläget att tittare och lyssnare har tillgång till korrekt  
  
 och relevant information, bör krav på saklighet fortfarande  
  
 kunna ställas upp som villkor för sändningstillstånd.  
  
  Den nuvarande möjligheten att meddela tillståndsvillkor om  
  
 skydd för privatlivet bör inte nu ersättas med föreskrifter i  
  
 351 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 lag. Resultatet av Yttrandefrihetskommitténs arbete med  
  
 dessa frågor bör i stället avvaktas.  
  
  Möjligheten att förbjuda programföretag att diskriminera  
  
 annonsörer avskaffas.  
  
  De nuvarande reglerna om hänsyn till radions eller televisionens  
  
 särskilda genomslagskraft bör inte ändras. Villkor  
  
 med denna innebörd bör fortfarande kunna ställas upp som  
  
 villkor för sändningstillstånd. Överträdelser bör liksom för  
  
 närvarande sanktioneras genom att det felande företaget  
  
 föreläggs att på lämpligt sätt offentliggöra Granskningsnämndens  
  
 fällande beslut.  
  
  Det bör inte föras in någon möjlighet att förena ett tillstånd  
  
 att sända television i marknätet med ett villkor om att  
  
 tillståndets övriga villkor som rör sändningarnas innehåll ska  
  
 gälla för sådana kompletterande sändningar via satellit som  
  
 görs för att uppfylla en i tillståndet föreskriven skyldighet att  
  
 sända program till hela landet eller till en viss del av landet.  
  
  Nuvarande regler om tillsyn och sanktioner i fråga om förbudet  
  
 att sända program med ingående våldsskildringar m.m.  
  
 bör inte ändras.  
  
 13.1 Inledning  
  
 I direktiven till Radio- och TV-lagsutredningen (regeringsbeslut  
  
 den 8 juni 2000, dir. 2000:43) gavs utredningen i uppdrag att lägga  
  
 fram förslag som gör att samma regler kan tillämpas på samtliga  
  
 TV-sändningar från ett företag, oberoende av om sändningarna  
  
 sker på ett sätt som kräver tillstånd eller på något annat sätt.  
  
 I tilläggsdirektiv den 13 mars 2003 (dir. 2003:30) gavs utredningen  
  
 i uppdrag att föreslå mer kraftfulla åtgärder om ett programföretag  
  
 vid upprepade tillfällen och på liknande sätt bryter  
  
 mot villkor för innehållet i sändningarna. Bakgrunden var att  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV vid upprepade tillfällen  
  
 hade fällt samma programföretag för att ha sänt program med  
  
 våldsskildringar under eftermiddagstid eller tidig kvällstid i strid  
  
 med skyldigheten att ta hänsyn till televisionens särskilda genomslagskraft.  
  
 352 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade frågorna i betänkandet  
  
 (SOU 2006:51) Tillgänglighet, mobil-TV samt vissa andra  
  
 radio- och TV-rättsliga frågor. Där behandlades också frågan om  
  
 lagändringar med anledning av den s.k. Holmes av Monacodomen.  
  
 Utredningens förslag innebar i korthet följande.  
  
  Genom direkta bestämmelser i radio- och TV-lagen bör föreskrivas  
  
 att den som sänder TV-program eller andra ljudradioprogram  
  
 än närradio och lokalradio på annat sätt än genom tråd  
  
 1. ska utöva sändningsrätten sakligt, med undantag för sändning  
  
 av reklam och andra annonser,  
  
 2. i programverksamheten ska respektera den enskildes privatliv  
  
 om inte ett väsentligt allmänt intresse motiverar annat,  
  
 3. inte får diskriminera annonsörer, om han eller hon har rätt  
  
 att sända reklam och andra annonser,  
  
 4. ska iaktta återhållsamhet vid sändning av program som innehåller  
  
 våldsskildringar eller avancerade sexuella framställningar,  
  
 även utöver vad som gäller enligt 6 kap. 2 § radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
  Justitiekanslern bör ges rätt att förelägga den som vid upprepade  
  
 tillfällen och på likartat sätt överträder den föreslagna bestämmelsen  
  
 om skyldighet att iaktta återhållsamhet vid sändning av  
  
 program som innehåller våldsskildringar eller avancerade sexuella  
  
 framställningar att inte på nytt sända program i strid med  
  
 bestämmelsen. Ett föreläggande ska få förenas med vite.  
  
  De övriga föreslagna lagreglerna bör sanktioneras genom att den  
  
 som sänder föreläggs att offentliggöra fällande beslut av Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV. Detsamma bör gälla vid  
  
 enstaka överträdelser av bestämmelsen om återhållsamhet vid  
  
 sändning av program med våldsskildringar eller avancerade  
  
 sexuella framställningar.  
  
  Tillsynen över om program innehåller våldsskildringar eller  
  
 pornografiska bilder i strid med 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen  
  
 bör flyttas från Justitiekanslern till Granskningsnämnden för  
  
 radio och TV. Nämnden bör få rätt att förelägga den som  
  
 överträder förbudet mot att sända program med våldsskildringar  
  
 eller pornografiska bilder på tider och sätt som avses i denna  
  
 bestämmelse att offentliggöra nämndens fällande beslut.  
  
 353 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
  Ett tillstånd att sända television i marknätet bör kunna förenas  
  
 med villkor om att de av tillståndets övriga villkor som rör  
  
 sändningarnas innehåll ska gälla även för sådana kompletterande  
  
 sändningar via satellit som görs för att uppfylla en i tillståndet  
  
 föreskriven skyldighet att sända program till hela landet eller till  
  
 en viss del av landet.  
  
 13.2 Innehållsregler och tillståndsvillkor  
  
 Regler om radio- och TV-sändningars innehåll finns i 6 kap. radio och  
  
 TV-lagen. Regler för innehållet kan också ges formen av  
  
 tillståndsvillkor med stöd av 3 kap. radio- och TV-lagen. Tillstånd  
  
 krävs för att sända ljudradio- och TV-program med hjälp av  
  
 radiovågor på frekvenser under 3 gigahertz, i praktiken för marksändningar,  
  
 men inte för övriga sändningar. Reglerna i 6 kap. radio och  
  
 TV-lagen kan tillämpas för såväl sändningar som inte kräver  
  
 tillstånd som för tillståndspliktiga sändningar, medan tillståndsvillkor  
  
 endast kan tillämpas för tillståndspliktiga sändningar.  
  
 I 6 kap. 1 § finns den s.k. demokratiregeln som innebär att den  
  
 som sänder TV-program eller som sänder ljudradioprogram med  
  
 tillstånd av regeringen ska se till att programverksamheten som helhet  
  
 präglas av det demokratiska statsskickets grundidéer och principen  
  
 om alla människors lika värde och den enskilda människans  
  
 frihet och värdighet.  
  
 Program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen  
  
 karaktär eller med pornografiska bilder som sänds i TV ska  
  
 antingen föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning som  
  
 anges löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana program får  
  
 inte sändas under sådan tid och på sådant sätt att det finns en  
  
 betydande risk att barn kan se programmen, om det inte av  
  
 särskilda skäl ändå är försvarligt (6 kap. 2 §).  
  
 Skyldigheten att sända beriktiganden behandlas i 6 kap. 3 §. Där  
  
 anges att uppgifter som har förekommit i TV-program som inte är  
  
 reklam och som har sänts på annat sätt än genom tråd ska beriktigas  
  
 när det är befogat. För trådsändningar gäller att uppgifterna bör  
  
 beriktigas. Skillnaden beror på att yttrandefrihetsgrundlagen inte  
  
 medger att regeln görs tvingande i fråga om trådsändningar.  
  
 Radio- och TV-lagens 6 kap. innehåller också ett förbud mot att  
  
 otillbörligt gynna kommersiella intressen i program som inte är  
  
 354 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 reklam (4 §) och förbud mot viss åsiktsannonsering i program för  
  
 vilka gäller villkor om opartiskhet (5 §).  
  
 De villkor som kan förenas med tillstånd att sända TV-program  
  
 eller andra ljudradioprogram än närradio och lokalradio framgår av  
  
 3 kap. 7–9 §§. I 7 § anges att ett sändningstillstånd får förenas med  
  
 villkor som innebär att sändningsrätten ska utövas opartiskt och  
  
 sakligt samt med beaktande av att en vidsträckt yttrandefrihet och  
  
 informationsfrihet ska råda i ljudradion och televisionen. I 8 § förtecknas  
  
 ett stort antal andra villkor som får ställas i sändningstillstånden.  
  
 Vissa av villkoren avser sändningarnas innehåll medan  
  
 andra bland annat gäller tekniska frågor. Bland villkor som gäller  
  
 innehållet kan nämnas skyldighet att ta hänsyn till ljudradions och  
  
 televisionens särskilda genomslagskraft när det gäller programmens  
  
 ämnen och utformning samt tiden för sändning av programmen  
  
 (3 kap. 8 § 9) och skyldighet att i programverksamheten respektera  
  
 den enskildes privatliv (3 kap. 8 § 12). Enligt 3 kap. 9 § första  
  
 stycket får ett tillstånd förenas med villkor om förbud att sända  
  
 reklam eller andra annonser eller att sända även andra sponsrade  
  
 program än sådana som inte får sändas enligt bestämmelser i 7 kap.  
  
 radio- och TV-lagen. Enligt lagrummets andra stycke får ett  
  
 sändningstillstånd även förenas med villkor om förbud mot att  
  
 diskriminera annonsörer.  
  
 13.2.1 Krav på saklighet  
  
 En skyldighet att utöva sändningsrätten opartiskt och sakligt fanns  
  
 med redan i det första avtalet mellan AB Radiotjänst och Telegrafstyrelsen  
  
 år 1924. Kraven på opartiskhet och saklighet lagfästes i  
  
 samband med den tidigare radiolagens tillkomst 1966. Enligt den  
  
 föredragande departementschefen måste reglerna tillämpas med beaktande  
  
 av att en vidsträckt yttrande- och informationsfrihet skulle  
  
 råda i radion (prop. 1966:149 s. 29).  
  
 Skyldigheten för programföretagen att beakta att det ska råda en  
  
 vidsträckt yttrandefrihet och informationsfrihet i ljudradion och  
  
 televisionen fördes över från sändningsavtalen till lagtexten år 1978  
  
 (prop. 1977/78:91). Den nuvarande radio- och TV-lagen gav när  
  
 den infördes möjlighet att ställa upp villkor om opartiskhet och  
  
 saklighet för de sändningar som regeringen ger tillstånd till (se  
  
 prop. 1995/96:160 s. 92). Enligt propositionen ska kraven på  
  
 opartiskhet och saklighet ses mot bakgrund av att det inte råder  
  
 355 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 etableringsfrihet för sådana sändningar och att det därmed finns  
  
 begränsade möjligheter att balansera ett program som sänds av ett  
  
 programföretag med ett annat program eller programinslag som  
  
 sänds av ett annat programföretag. Regeringen ansåg inte att det  
  
 fanns skäl att ställa upp sådana krav för satellitsändningar eller för  
  
 andra sändningar som omfattades av lagen men som inte kräver  
  
 tillstånd av regeringen. De lagändringar som trädde i kraft den 1  
  
 februari 2008 innebär att tillståndsvillkor om bland annat opartiskhet  
  
 och saklighet kan föreskrivas för tillståndspliktiga TV-sändningar  
  
 och andra ljudradiosändningar än närradio och lokalradio.  
  
 Innebörden av kravet på saklighet är enligt Granskningsnämndens  
  
 praxis främst att uppgifter som är av betydelse för  
  
 framställningen ska vara korrekta och att framställningen inte får  
  
 vara vilseledande, t.ex. genom att väsentliga uppgifter utelämnas.  
  
 Om programföretaget har gjort en rimlig saklighetskontroll före  
  
 sändning och uppgifterna senare ändå visar sig vara felaktiga kan  
  
 programföretaget inte ansetts ha brutit mot kravet på saklighet.  
  
 Felaktiga sakuppgifter måste dock alltid beriktigas när det är  
  
 befogat. Något krav på beriktigande finns inte om väsentliga  
  
 uppgifter har utelämnats.  
  
 Frågor om överträdelser av kravet på saklighet aktualiseras  
  
 huvudsakligen i anslutning till program om nyheter eller samhällsfrågor.  
  
 Ärendena hos Granskningsnämnden avser så gott som  
  
 uteslutande public service-företagen och TV4. Av de ärenden som  
  
 avgjordes vid nämndsammanträden under 2007 och där kravet på  
  
 saklighet aktualiserades gällde 51 Sveriges Television, 18 Sveriges  
  
 Radio och 8 TV4. Ett ärende gällde Aftonbladet TV 7. Av 15  
  
 fällande eller kritiserande beslut under samma tid gällde 9 Sveriges  
  
 Television, 4 Sveriges Radio och 2 TV4.  
  
 13.2.2 Krav på hänsyn till mediets genomslagskraft  
  
 Skyldigheten att ta hänsyn till ljudradions och televisionens  
  
 särskilda genomslagskraft innebär (se prop. 1990/91:149 s. 142) att  
  
 programföretagen ska visa varsamhet med program som har sådan  
  
 karaktär att man kan förstå att delar av publiken kan bli upprörda  
  
 eller skrämda. Det gäller t.ex. våldsskildringar eller inslag med  
  
 sexualskildringar, program som kan verka skrämmande på barn,  
  
 program som på ett felaktigt sätt speglar bruk av alkohol och  
  
 narkotika och program som är uppenbart kränkande mot ettdera  
  
 356 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 könet eller mot människor med viss hudfärg, nationalitet eller  
  
 religion. Kravet får dock inte drivas så långt att programföretagen  
  
 sviker sin uppgift att meddela nyheter och stimulera till debatt.  
  
 Bedömningen av våldsprogram bör därför vara mindre restriktiv  
  
 när det inte rör sig om underhållningsprogram utan om nyhetsprogram  
  
 eller samhällsbevakning.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV tillämpar bestämmelsen  
  
 bland annat vid bedömningen av program som innehåller skildringar  
  
 av våld, sex och droger. Även program som kan uppfattas  
  
 som diskriminerande, uppmana till brott etc. prövas mot denna  
  
 bestämmelse. Vid bedömningen beaktar nämnden bland annat  
  
 programsammanhanget, sändningstidpunkten och om programmet  
  
 eller inslaget presenterats på ett sådant sätt att dess karaktär tydligt  
  
 framgår. Enligt nämndens praxis får programföretagen inte heller  
  
 sända program eller inslag som är uppenbart kränkande mot något  
  
 av könen, mot människor med viss hudfärg, nationalitet, religion  
  
 eller sexuell läggning eller mot människor med olika former av  
  
 handikapp eller sjukdomar.  
  
 Enligt Granskningsnämndens praxis finns ett krav på återhållsamhet  
  
 i fråga om våldsskildringar och våldsinslag som sänds på  
  
 tider då barn kan antas ta del av programmen. Det finns också krav  
  
 på återhållsamhet när det gäller avancerade sexuella framställningar.  
  
 Nämnden tillämpar en strängare bedömning för program eller  
  
 inslag före kl. 21.00 än för senare sändningar. För nyhetsprogram  
  
 gäller som huvudregel att man ska visa återhållsamhet i framställningssättet  
  
 vid sändningar före kl. 19.00.  
  
 Sedan år 2004 har programföretag blivit fällda vid 13 tillfällen  
  
 för att ha överträtt ett villkor om mediets genomslagskraft genom  
  
 att sända program med våldsinslag på tider då barn kan antas ta del  
  
 av programmen. De berörda programföretagen eller programtjänsterna  
  
 är Sveriges Television, Sveriges Utbildningsradio, TV4,  
  
 TV4 Film, Canal + och Kanal Lokal Göteborg. Granskningsnämnden  
  
 har också vid tre tillfällen gjort bedömningen att våldsskildringar  
  
 har sänts i strid med 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen och  
  
 gjort anmälan till Justitiekanslern.  
  
 13.2.3 Krav på respekt för enskildas privatliv  
  
 Även en skyldighet att respektera enskildas privatliv har gällt sedan  
  
 rundradioverksamhetens början i Sverige. Lagstöd för ett villkor  
  
 357 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 med den innebörden infördes i den tidigare radiolagen och fördes i  
  
 oförändrad form över till radio- och TV-lagen. I de sändningstillstånd  
  
 som nyligen har meddelats av Radio- och TV-verket anges  
  
 att den enskildes privatliv ska respekteras i programverksamheten  
  
 om inte ett oavvisligt allmänt intresse kräver annat.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV har i skriften "Granskat  
  
 och klart – tema privatlivsfrågor" från år 2006 redogjort för sin  
  
 praxis. I ärenden som rör respekt för den enskildes privatliv tar  
  
 nämnden först ställning till om den berörda personen kan identifieras  
  
 av andra än dem som redan känner till de aktuella förhållandena.  
  
 Om detta inte är möjligt sker ingen fortsatt prövning i ärendet.  
  
 Kan personen identifieras är nästa steg i prövningen att bedöma om  
  
 de lämnade uppgifterna eller sammanhanget är av sådan karaktär att  
  
 programmet innebär ett intrång i personens privatliv. Om ett  
  
 intrång bedöms ha uppkommit går nämnden vidare och prövar om  
  
 det fanns ett allmänintresse som motiverade intrånget. Generellt  
  
 sett gäller att personer med framskjutna positioner i samhället får  
  
 tåla mera av negativ publicitet än privatpersoner. Enligt Granskningsnämndens  
  
 instruktion får nämnden bara pröva frågor om intrång  
  
 i en enskilds privatliv om den enskilde skriftligen medger det.  
  
 13.2.4 Förbud mot att diskriminera annonsörer  
  
 Möjligheten att ställa upp ett tillståndsvillkor med förbud mot att  
  
 diskriminera annonsörer infördes i radiolagen år 1991 i samband  
  
 med att man införde bestämmelser om reklamfinansiering av marksänd  
  
 svensk television. Bestämmelsen syftar till att komma till rätta  
  
 med s.k. annonsvägran. Enligt förarbetena (se prop. 1990/91:149  
  
 s. 75 f) hindrar inte bestämmelsen att programföretaget utformar  
  
 en egen annonspolitik som t.ex. innebär att det inte tar emot  
  
 annonser för vissa varor eller tjänster. Enligt föredraganden är det  
  
 då emellertid naturligt att företaget bemödar sig om ett konsekvent  
  
 uppträdande. I ett senare lagstiftningsärende (se prop. 1992/93:75  
  
 s. 33) ansåg regeringen att det inte borde införas något förbud mot  
  
 annonsvägran i lagen om satellitsändningar. Bakgrunden var att det  
  
 i marksändningar i praktiken rådde monopol på sändningar med  
  
 reklam medan det i satellitsänd television fanns konkurrerande  
  
 reklam-TV-kanaler.  
  
 Bestämmelsen har aktualiserats vid ett fåtal tillfällen som har  
  
 gällt vägran att ta in annonser som har bedömts innehålla kontro358 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 versiella politiska budskap. Inget programföretag har fällts för att  
  
 ha överträtt bestämmelsen.  
  
 13.2.5 Sanktioner  
  
 Radio- och TV-lagen ger möjlighet att rikta sanktioner av olika slag  
  
 mot den som åsidosätter lagens bestämmelser, t.ex. särskild avgift,  
  
 marknadsstörningsavgift eller föreläggande som kan förenas med  
  
 vite.  
  
 Om någon åsidosätter bestämmelsen om varning i 6 kap. 2 §  
  
 radio- och TV-lagen får Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 förelägga honom eller henne att följa bestämmelsen. Justitiekanslern  
  
 får förelägga den som vid upprepade tillfällen har sänt  
  
 program med våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid med  
  
 samma bestämmelse att inte på nytt sända sådana bilder på tider  
  
 och på sådant sätt att det finns en betydande risk att barn kan se  
  
 programmen. Föreläggandena får förenas med vite.  
  
 Om någon åsidosätter ett tillståndsvillkor som beslutats med  
  
 stöd av 3 kap. 7 §, 8 § eller 9 § andra stycket radio- och TV-lagen,  
  
 dvs. bland annat de ovannämnda villkoren om saklighet, mediets  
  
 särskilda genomslagskraft, respekt för privatlivet och förbud mot  
  
 att diskriminera annonsörer, kan Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV besluta att den sändande på lämpligt sätt ska offentliggöra  
  
 nämndens beslut.  
  
 13.3 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2006:51,  
  
 avsnitten 2 och 3)  
  
 13.3.1 Tillståndsvillkor eller lagregler  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen konstaterade att samtliga sändningstillstånd  
  
 som har meddelats TV-programföretag under svensk  
  
 jurisdiktion innehåller likalydande tillståndsvillkor avseende saklighet,  
  
 respekt för den enskildes privatliv, hänsyn till televisionens  
  
 särskilda genomslagskraft samt, i de fall då programföretagen har  
  
 rätt att sända annonser, förbud mot att diskriminera annonsörer.  
  
 Mot bakgrund av att de nämnda villkoren kunde betraktas som  
  
 ett slags standardvillkor ansåg utredningen att det skulle vara mer  
  
 ändamålsenligt att de begränsningar av sändningsrätten som före359 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 skrivs i villkoren i stället reglerades direkt i radio- och TV-lagen.  
  
 Med hänsyn till regleringen i 3 kap. 1 § andra stycket yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 bedömde utredningen emellertid att bestämmelserna  
  
 inte skulle kunna tillämpas på trådsändningar. Däremot ansåg  
  
 utredningen att bestämmelserna borde tillämpas på såväl tillståndspliktiga  
  
 som icke tillståndspliktiga sändningar som sänds på annat  
  
 sätt än genom tråd.  
  
 En förutsättning för att tillståndsvillkoren ska kunna omvandlas  
  
 till lagregler är enligt utredningen att bestämmelserna är tillräckligt  
  
 klara och tydliga. Utredningen ansåg att villkor som ålägger  
  
 programföretagen skyldighet att utöva sändningsrätten sakligt och  
  
 att i programverksamheten respektera den enskildes privatliv, liksom  
  
 förbudet mot att diskriminera annonsörer, är tillräckligt preciserade  
  
 för att uppfylla detta krav.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog därför att det genom  
  
 direkta bestämmelser i radio- och TV-lagen ska föreskrivas att den  
  
 som sänder TV-program eller andra ljudradioprogram än närradio  
  
 och lokalradio på annat sätt än genom tråd  
  
  ska utöva sändningsrätten sakligt, med undantag för sändning av  
  
 reklam och andra annonser,  
  
  i programverksamheten ska respektera den enskildes privatliv  
  
 om inte ett väsentligt allmänt intresse motiverar annat,  
  
  om han eller hon har rätt att sända reklam och andra annonser,  
  
 inte får diskriminera annonsörer.  
  
 När det gäller skyldigheten att ta hänsyn till mediets särskilda  
  
 genomslagskraft ansåg Radio- och TV-lagsutredningen inte att  
  
 innebörden är tillräckligt tydlig för att villkoret i sin helhet skulle  
  
 kunna omvandlas till en generellt tillämplig lagregel. Utredningen  
  
 föreslog att en del av det som bestämmelsen täcker skulle tas in i  
  
 lagen på så sätt att den som sänder TV-program eller andra  
  
 ljudradioprogram än närradio och lokalradio på annat sätt än  
  
 genom tråd, utöver vad som gäller enligt 6 kap. 2 § radio- och TVlagen,  
  
 ska iaktta återhållsamhet vid sändning av program som  
  
 innehåller våldsskildringar eller avancerade sexuella framställningar.  
  
 360 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 13.3.2 Respekten för enskildas privatliv – Holmes av Monacodomen  
  
 År 2004 beslutade europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna  
  
 (Europadomstolen) dom i det s.k. Holmes av Monacomålet  
  
 (Buckley, no. 59320/00, EHCR 2004-VI),  
  
 som gällde publicering av smygtagna fotografier av prinsessan  
  
 Holmes av Monaco. I domen prövade Europadomstolen frågan  
  
 om avvägningen mellan skyddet för yttrandefriheten och skyddet  
  
 för privatlivet enligt artikel 8 i den europeiska konventionen  
  
 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande  
  
 friheterna (Europakonventionen). Enligt domen måste det göras  
  
 en tydlig åtskillnad mellan rapportering av fakta som exempelvis  
  
 kan bidra till en demokratisk debatt om hur politiker utövar sina  
  
 befogenheter, och rapportering av detaljer ur privatlivet beträffande  
  
 en person som inte har några officiella funktioner. I det aktuella  
  
 målet ansåg domstolen att fotografierna och de artiklar som åtföljde  
  
 bilderna inte utgjorde ett bidrag till en diskussion av allmänt  
  
 intresse samt att allmänheten inte hade något legitimt intresse av  
  
 att känna till var Holmes av Monaco befinner sig eller hur hon  
  
 uppför sig i sitt privatliv och att även om det skulle finnas ett  
  
 sådant intresse så måste det vika för prinsessans rätt till skydd av  
  
 privatlivet. De tyska domstolar som ursprungligen hade prövat  
  
 prinsessans talan ansågs inte ha gjort en rimlig avvägning mellan de  
  
 motstående intressena och Tyskland hade därmed brutit mot  
  
 artikel 8 i konventionen.  
  
 I betänkandet redovisade Radio- och TV-lagsutredningen att  
  
 Tryck- och yttrandefrihetsberedningen (Ju 2003:04, numera Yttrandefrihetskommittén)  
  
 i yttrande till regeringen hade anfört att  
  
 Holmes av Monaco-domen torde innebära att det i fall då någons  
  
 privatliv har kränkts genom publicering av fotografier och artiklar  
  
 borde finnas möjlighet att i efterhand utkräva straffansvar eller  
  
 skadeståndsskyldighet och kanske även hindra publiceringen.  
  
 Någon sådan möjlighet finns inte enligt svensk lagstiftning. Beredningen  
  
 ansåg att frågan om en eventuell anpassning av den svenska  
  
 lagstiftningen borde kunna övervägas bland annat inom ramen för  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens uppdrag att föreslå mer kraftfulla  
  
 åtgärder, om ett programföretag vid upprepade tillfällen och på  
  
 liknande sätt bryter mot villkor för innehållet i sändningarna.  
  
 361 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 13.3.3 Sanktioner och tillsyn  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att Justitiekanslern ska  
  
 ges rätt att förelägga den som vid upprepade tillfällen och på  
  
 likartat sätt överträder den föreslagna bestämmelsen om skyldighet  
  
 att iaktta återhållsamhet vid sändning av program som innehåller  
  
 våldsskildringar eller avancerade sexuella framställningar att inte på  
  
 nytt sända program i strid med bestämmelsen. Ett föreläggande ska  
  
 få förenas med vite.  
  
 De övriga föreslagna lagreglerna om skyldighet att utöva sändningsrätten  
  
 sakligt, skyldighet att i programverksamheten respektera  
  
 den enskildes privatliv och förbud mot diskriminering av  
  
 annonsörer borde enligt Radio- och TV-lagsutredningen sanktioneras  
  
 genom att den som sänder föreläggs att offentliggöra fällande  
  
 beslut av Granskningsnämnden för radio och TV. Det samma föreslogs  
  
 gälla vid enstaka överträdelser av bestämmelsen om återhållsamhet  
  
 vid sändning av program med våldsskildringar eller avancerade  
  
 sexuella framställningar.  
  
 Utredningen övervägde om Europadomstolens bedömning i  
  
 Holmes av Monaco-domen borde medföra att det införs en  
  
 möjlighet till mer kraftfulla sanktioner vid överträdelse av den föreslagna  
  
 lagregeln om skyldighet att i programverksamheten respektera  
  
 den enskildes privatliv. Det som i första hand skulle kunna  
  
 komma i fråga var föreläggande vid vite. Efter att ha redovisat  
  
 svårigheten att utforma ett föreläggande som å ena sidan är  
  
 tillräckligt preciserat och å andra sidan inte strider mot censurförbudet  
  
 eller programföretagets rätt att avgöra vad som ska sändas  
  
 kom utredningen fram till att någon mer ingripande sanktion inte  
  
 borde införas.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog också att tillsynen över  
  
 om program innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder i  
  
 strid med 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen skulle flyttas från Justitiekanslern  
  
 till Granskningsnämnden för radio och TV och att  
  
 nämnden ska få rätt att förelägga den som överträder förbudet mot  
  
 att sända program med våldsskildringar eller pornografiska bilder  
  
 på tider och sätt som avses i denna bestämmelse att offentliggöra  
  
 nämndens fällande beslut.  
  
 362 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 13.3.4 Tillämpning av tillståndsvillkor på vissa sändningar  
  
 Utredningen redogjorde för två situationer där sättet att sända  
  
 medför att de tillståndsvillkor som annars gäller för ett programföretag  
  
 inte kan tillämpas.  
  
 Sändning av sökbar text-TV kräver inte tillstånd. En konsekvens  
  
 av det är att de villkor om opartiskhet och saklighet eller förbud att  
  
 diskriminera annonsörer som kan gälla för ett programföretags tillståndspliktiga  
  
 sändningar inte kan tillämpas för företagets text-TVsändningar.  
  
 Eftersom ett villkor om opartiskhet inte gäller för textTV-sändningarna  
  
 kan inte heller förbudet mot viss åsiktsannonsering  
  
 enligt 6 kap. 5 § tillämpas på dessa sändningar.  
  
 Satellitsändningar är inte heller tillståndspliktiga och därför kan  
  
 exempelvis ett tillståndsvillkor att ta hänsyn till mediets särskilda  
  
 genomslagskraft inte tillämpas på dessa sändningar. Sveriges Televisions  
  
 satellitsända programtjänst SVT Europa består av program  
  
 som sänds eller har sänts i SVT:s marksändningar men som ibland  
  
 kan sändas vid andra tidpunkter. Ett program som ursprungligen  
  
 har sänts på sen kvällstid i marknätet kan därmed komma att sändas  
  
 under dagtid i SVT Europa. De olika sändningstiderna kan få till  
  
 följd att en sändning i SVT Europa skulle kunna strida mot tillståndsvillkoret  
  
 att ta hänsyn till televisionens särskilda genomslagskraft,  
  
 även om den ursprungliga sändningen inte strider mot detta  
  
 villkor.  
  
 Utredningen redogjorde också för ett fall då samma programinnehåll  
  
 samtidigt sändes dels i en tillståndspliktig digital marksändning,  
  
 för vilken ett villkor om hänsyn till televisionens särskilda  
  
 genomslagskraft gällde, och dels i en satellitsändning. För  
  
 sändningarna ansvarade olika företag, som dock ingick i samma  
  
 ägarsfär. Granskningsnämnden för radio och TV fann att det i det  
  
 aktuella fallet var det företag som svarade för satellitsändningen  
  
 som hade det redaktionella ansvaret för sändningen. Eftersom  
  
 marksändningen var en vidaresändning av den ursprungliga satellitsändningen  
  
 kunde villkoret om hänsyn till mediets särskilda genomslagskraft  
  
 inte tillämpas.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen konstaterade först att bestämmelserna  
  
 i yttrandefrihetsgrundlagen gör att det inte är möjligt att  
  
 föreskriva att den som har tillstånd att sända television i marknät  
  
 ska vara skyldig att följa sändningstillståndets villkor även vid  
  
 sändning i kabelnät. Vidare hänvisade utredningen till att den i  
  
 delbetänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala  
  
 363 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 tekniken (SOU 2005:62) hade föreslagit att det ska krävas tillstånd  
  
 för att sända sökbar text-TV i det digitala marknätet. Om detta  
  
 förslag genomförs skulle tillståndet för text-TV-sändningar kunna  
  
 förenas med samma villkor som för övriga tillståndspliktiga sändningar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen pekade också på sitt förslag  
  
 att vissa tillståndsvillkor skulle göras om till lagregler som skulle  
  
 gälla för samtliga sändningar som sker på annat sätt än genom tråd.  
  
 Dessa förslag skulle i varje fall till viss del tillgodose behovet av att  
  
 samma regler gäller för en sändning som förmedlas såväl i marksändning  
  
 som via satellit. I övrigt bedömde inte utredningen att det  
  
 behövde införas någon bestämmelse i radio- och TV-lagen om en  
  
 generell skyldighet för den som har tillstånd att sända markbunden  
  
 television att följa de villkor som tillståndet är förenat med även vid  
  
 sändning via satellit. Utredningen anförde att skälet för tillståndsplikt  
  
 för marksändningar är bristen på frekvensutrymme och att  
  
 någon motsvarande brist inte råder för satellitsändningarna. Det  
  
 fanns enligt utredningen inte anledning att ställa mer långtgående  
  
 krav på satellitsändningar av ett företag med tillstånd för marksändningar  
  
 än på sändningar från ett programföretag som enbart  
  
 sänder via satellit.  
  
 Däremot ansåg Radio- och TV-lagsutredningen att det borde  
  
 införas en möjlighet att förena ett tillstånd att sända television i  
  
 marknätet med villkor om att de av tillståndets övriga villkor som  
  
 rör sändningarnas innehåll ska gälla även för sådana kompletterande  
  
 sändningar via satellit som görs för att uppfylla en i tillståndet  
  
 föreskriven skyldighet att sända program till hela landet eller till en  
  
 viss del av landet. Skälet var enligt utredningen att sådana sändningar  
  
 träder i stället för de marksändningar som programföretagen  
  
 enligt sändningstillstånden är skyldiga att förmedla och som tillståndsvillkoren  
  
 skulle ha gällt för.  
  
 13.4 Remissinstanserna  
  
 Tillståndsvillkor eller lagregler  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag att införa lagregler om  
  
 saklighet, respekt för privatlivet, förbud mot diskriminering av  
  
 annonsörer samt återhållsamhet vid sändning av våldsskildringar  
  
 eller avancerade sexuella framställningar avstyrktes av huvuddelen  
  
 av remissinstanserna, bland annat av Justitiekanslern, Juridiska  
  
 364 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 fakultetsnämnden vid Stockholms universitet, TV4 AB, Sveriges  
  
 Television AB, Sveriges Radio AB, Sveriges Utbildningsradio AB, Gordon, Vasquez, Kanal 5  
  
 AB, Sveriges Annonsörer, Tidningsutgivarna, Journalistförbundet  
  
 samt KLYS och Copyswede. Bland de skäl som anfördes kan  
  
 nämnas att förslagen innebär en begränsning av yttrandefriheten,  
  
 att tillståndsvillkor är mer flexibla och ger programföretagen  
  
 möjlighet att påverka utformningen samt att förslaget innebär en  
  
 omotiverad skillnad mellan olika distributionssätt, eftersom lagreglerna  
  
 inte föreslås gälla för trådsändningar. Några remissinstanser  
  
 ansåg att konsekvenserna av Holmes av Monaco-domen  
  
 krävde en mer ingående analys. Flera remissinstanser ansåg att de  
  
 begrepp som används i den föreslagna lagtexten inte var tillräckligt  
  
 tydliga. Tryck- och yttrandefrihetsberedningen ansåg att en lagregel  
  
 om återhållsamhet kan godtas men att det kan ifrågasättas om  
  
 kravet ska utvidgas till att gälla tillståndsfria sändningar.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV ansåg att en bestämmelse  
  
 om skydd för privatlivet borde avse även satellitsändningar och  
  
 eventuellt också lokal- och närradiosändningar men att bestämmelsen  
  
 borde omformuleras så att den avser enskildas personliga  
  
 integritet. Även Boxer TV-Access AB ansåg att kravet att respektera  
  
 den enskildes privatliv är motiverat.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV tillstyrkte också att  
  
 möjligheten att ingripa mot upprepade överträdelser av bestämmelserna  
  
 om vålds- och sexskildringar förstärks. Svenska kyrkan välkomnade  
  
 förslag som innebär återhållsamhet vid sändning av våldsskildringar  
  
 och avancerade sexuella framställningar men tog inte  
  
 ställning till om en särskild bestämmelse i radio- och TV-lagen är  
  
 den mest lämpliga metoden.  
  
 Sanktioner och tillsyn  
  
 Även utredningens förslag om mer kraftfulla sanktioner vid  
  
 upprepade överträdelser avstyrktes av flera remissinstanser. Justitiekanslern  
  
 och Juridiska fakultetsnämnden vid Stockholms universitet  
  
 ansåg att vitesföreläggande inte bör förekomma, om man riskerar  
  
 att komma i konflikt med utgivarens grundlagsenliga ensamrätt att  
  
 bestämma vad en sändning ska innehålla. Sveriges Television AB,  
  
 Sveriges Radio AB och Sveriges Utbildningsradio AB ansåg inte att  
  
 skälen för mer kraftfulla sanktioner var tillräckligt starka.  
  
 365 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 Förslaget att Granskningsnämnden för radio och TV skulle ha  
  
 tillsyn över efterlevnaden av samtliga bestämmelser i 6 kap. 2 §  
  
 radio- och TV-lagen tillstyrktes av Justitiekanslern, Statskontoret  
  
 och Granskningsnämnden för radio och TV men avstyrktes i huvudsak  
  
 av Tryck- och yttrandefrihetsberedningen, Sveriges Television AB,  
  
 Sveriges Radio AB, Sveriges Utbildningsradio AB, Journalistförbundet  
  
 samt KLYS och Copyswede.  
  
 Tillämplighet av tillståndsvillkor på vissa sändningar  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag och bedömningar kommenterades  
  
 av några remissinstanser. Post- och telestyrelsen  
  
 tillstyrkte förslaget medan Tryck- och yttrandefrihetsberedningen,  
  
 Sveriges Utbildningsradio AB, Journalistförbundet samt KLYS och  
  
 Copyswede ansåg att den föreslagna regeln inte är nödvändig,  
  
 eftersom kompletterande satellitsändningar är helt identiska med  
  
 sändningarna i marknätet och att tillståndsvillkoren därför ändå får  
  
 genomslag.  
  
 13.5 Överväganden  
  
 13.5.1 Inledning  
  
 Under rubriken Upprepade överträdelser av innehållsvillkor föreslog  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen att vissa vanligt förekommande  
  
 tillståndsvillkor helt eller delvis ska omvandlas till lagregler,  
  
 nämligen  
  
  skyldighet att utöva sändningsrätten sakligt (3 kap. 7),  
  
  skyldighet att i programverksamheten respektera den enskildes  
  
 privatliv (3 kap. 8 § 12),  
  
  förbud mot att diskriminera annonsörer (3 kap. 9 § andra  
  
 stycket) samt  
  
  skyldighet att iaktta återhållsamhet vid sändning av program  
  
 som innehåller våldsskildringar eller avancerade sexuella  
  
 framställningar (del av 3 kap. 8 § 9).  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog vidare att den som vid  
  
 upprepade tillfällen och på likartat sätt har överträtt bestämmelsen  
  
 om skyldighet att iaktta återhållsamhet vid sändning av program  
  
 366 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 med våldsskildringar eller avancerade sexuella framställningar ska  
  
 kunna föreläggas av Justitiekanslern att inte på nytt sända program  
  
 i strid med bestämmelsen. För de övriga föreslagna nya lagreglerna  
  
 föreslog utredningen inte någon annan sanktion än att den sändande  
  
 förpliktas att offentliggöra fällande beslut av Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV. Utredningen föreslog också att  
  
 Granskningsnämnden för radio- och TV skulle ges möjlighet att  
  
 förelägga den som överträder förbudet mot att sända program med  
  
 ingående våldsskildringar m.m. i 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen att  
  
 offentliggöra nämndens fällande beslut.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog också att ansvaret för  
  
 tillsyn över efterlevnaden av 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen om sättet  
  
 att sända våldsskildringar eller pornografiska bilder ska flyttas  
  
 från Justitiekanslern till Granskningsnämnden för radio och TV.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag kan endast delvis  
  
 motiveras med uppdraget att föreslå mer kraftfulla åtgärder om ett  
  
 programföretag vid upprepade tillfällen och på liknande sätt bryter  
  
 mot villkor för innehållet i sändningarna. Det gäller förslaget om  
  
 återhållsamhet vid sändning av våldsskildringar eller avancerade  
  
 sexuella framställningar samt förslaget att Justitiekanslern vid  
  
 upprepade överträdelser ska kunna förelägga den sändande att inte  
  
 på nytt sända program i strid med bestämmelsen. Förslaget att  
  
 tillsynsansvaret ska övergå från Justitiekanslern till Granskningsnämnden  
  
 kan också ses i detta sammanhang.  
  
 Förslaget att föra in en lagbestämmelse om skyldighet att  
  
 respektera den enskildes privatliv grundas på den s.k. Holmes av  
  
 Monaco-domen som kan uppfattas som att det bör finnas möjlighet  
  
 att i efterhand ingripa med straffansvar eller skadeståndsskyldighet  
  
 i de fall då rätten till skydd för privatlivet har kränkts.  
  
 Förslaget att tillståndsvillkor om saklighet och förbud mot att  
  
 diskriminera annonsörer ska omvandlas till lagregler synes endast  
  
 ha sin grund i att sådana villkor har varit det normala i sändningstillstånd  
  
 som har meddelats programföretag under svensk jurisdiktion.  
  
 Remissinstanserna har i allmänhet avvisat utredningens förslag.  
  
 De skäl som har anförts är i huvudsak följande:  
  
  Utredningen har inte anfört tillräckligt vägande skäl för att  
  
 begränsa yttrandefriheten på det sätt som föreslås.  
  
  Det är en större inskränkning av yttrandefriheten om de aktuella  
  
 bestämmelserna ges formen av lagregler än om de får införas  
  
 367 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 som villkor för sändningstillstånd, eftersom programföretagen  
  
 har ett visst inflytande över hur sådana villkor utformas.  
  
  Det finns inte behov av en reglering som omfattar även icke  
  
 tillståndspliktiga sändningar, bland annat eftersom inskränkningarna  
  
 för Boyer TV ursprungligen motiverades med utrymmesskäl.  
  
  Det sker en snabb utveckling av olika distributionsformer och  
  
 förslagen leder till att konkurrensen snedvrids, eftersom de  
  
 föreslagna lagreglerna inte omfattar trådsändningar.  
  
  Det finns ett starkt samband mellan opartiskhet och saklighet  
  
 och det är därför inte lämpligt att behandla dessa begrepp på  
  
 olika sätt i lagstiftningen.  
  
  Konsekvenserna av Holmes av Monaco-domen behöver analyseras  
  
 mer ingående än vad Radio- och TV-lagsutredningen har  
  
 gjort.  
  
  De begrepp som föreslås är otydliga.  
  
 Förslaget att flytta tillsynsansvaret tillstyrktes av de närmast berörda  
  
 myndigheterna men avstyrktes av vissa andra remissinstanser.  
  
 Enligt direktiven ska vi analysera Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 förslag och de synpunkter som har kommit fram i remissbehandlingen  
  
 utifrån målsättningen att förenkla regelverket för  
  
 radio- och TV-företagen. Reglerna i AV-direktivet ska utgöra en  
  
 utgångspunkt för analysen. Vi ska också överväga möjligheten att  
  
 komplettera lagstiftningen med former för självreglering.  
  
 Innan vi går in på Radio- och TV-lagsutredningens olika förslag  
  
 vill vi beröra några mer övergripande frågor.  
  
 13.5.2 Möjligheten att reglera innehållet i TV-sändningar  
  
 Vår bedömning: Regler som har till syfte att skydda angelägna  
  
 intressen bör kunna upprätthållas oberoende av om formen för  
  
 sändningen kräver tillstånd. Det borde därför vara principiellt  
  
 möjligt att också reglera innehållet i trådsändningar under de  
  
 förutsättningar som regeringsformen ställer upp för begränsning  
  
 av grundläggande fri- och rättigheter. Yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 hindrar för närvarande en sådan ordning.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen uttalade sig inte i  
  
 frågan.  
  
 368 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Möjligheten att ställa upp regler för innehållet i TV-sändningar  
  
 bestäms dels av bestämmelserna i regeringsformen och yttrandefrihetsgrundlagen,  
  
 dels av om sändningarna är tillståndspliktiga  
  
 eller inte.  
  
 Grundlagsregleringen  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen anger utrymmet för att reglera innehållet  
  
 i TV-sändningar. För trådsändningar är möjligheten att reglera  
  
 begränsad till villkor för kommersiell reklam eller annan annonsering  
  
 eller för sponsrade program samt till ingripanden mot fortsatta  
  
 sändningar av våldsframställningar, pornografi eller sådant  
  
 som utgör hets mot folkgrupp. För trådlösa sändningar ger  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen möjlighet att reglera sändningsrätten  
  
 genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för  
  
 att få sända.  
  
 Skillnaden i synsättet på trådsändningar och trådlösa sändningar  
  
 beror på att det råder etableringsfrihet för trådsändningar medan  
  
 möjligheten att sända trådlöst begränsas av tillgången till radiofrekvenser 
  
 . Det finns emellertid anledning att påpeka att förhållandena  
  
 skiljer sig mellan olika slags trådlösa sändningar och att förutsättningarna  
  
 har ändrats sedan 1992 då yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 infördes. För satellitsändningar råder i praktiken etableringsfrihet  
  
 och det har därför inte ansetts befogat att införa tillståndsplikt för  
  
 sändningar via satellit i den svenska lagstiftningen. För trådlösa  
  
 marksändningar har det däremot inte ansetts möjligt att avstå från  
  
 kravet på sändningstillstånd, eftersom tillgången till sändningsfrekvenser  
  
 begränsar möjligheten att upprätta yttäckande sändarnät  
  
 (se prop. 1995/96:160 s. 70 ff).  
  
 För begränsningar i sändningsrätten gäller vad som föreskrivs  
  
 om begränsningar av grundläggande fri- och rättigheter i 2 kap.  
  
 12 § andra–femte styckena och 13 § regeringsformen. Där anges  
  
 bland annat att en begränsning endast får göras för att tillgodose  
  
 ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle och att  
  
 begränsningen aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med  
  
 hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller  
  
 sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen.  
  
 En begränsning får inte göras enbart på grund av  
  
 369 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Yttrandefriheten  
  
 och informationsfriheten får begränsas med hänsyn till  
  
 rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet,  
  
 enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggandet och  
  
 beivrandet av brott. Vidare får friheten att yttra sig i näringsverksamhet  
  
 begränsas. I övrigt får begränsningar av yttrandefriheten  
  
 och informationsfriheten endast ske om särskilt viktiga  
  
 skäl föranleder det. Vid bedömningen av vilka begränsningar som  
  
 får ske ska särskilt beaktas vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet  
  
 och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga  
  
 och kulturella angelägenheter.  
  
 Tillståndsvillkor eller lagregler  
  
 Som vi har redovisat i avsnitt 15.2 kan regler för sändningarnas  
  
 innehåll dels ha formen av lagregler och dels föreskrivas som  
  
 tillståndsvillkor. Lagregler gäller för såväl tillståndspliktiga som tillståndsfria  
  
 sändningar, medan tillståndsvillkor endast kan tillämpas  
  
 på sändningar som kräver tillstånd.  
  
 Systemet med tillståndsvillkor infördes i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen och ersatte en tidigare ordning där villkoren för  
  
 sändningsrätten reglerades i avtal mellan regeringen och programföretagen.  
  
 I förarbetena (prop. 1995/96:160 s. 82 ff) diskuterades  
  
 möjligheten att i stället låta samtliga förutsättningar för sändningsrätten  
  
 framgå direkt genom bestämmelser i lag. Detta alternativ  
  
 avvisades emellertid, eftersom en lag som innehåller samtliga krav  
  
 som framgick av de dåvarande avtalen skulle bli mycket vidlyftig  
  
 och förmodligen snart inaktuell. En fördel med en ordning med  
  
 tillståndsvillkor angavs vara att det blir lättare att anpassa sig till  
  
 den framtida tekniska och massmediepolitiska utvecklingen. Denna  
  
 utveckling, sades det, skulle kunna innebära att staten helt eller  
  
 delvis kommer att avstå från att ställa vissa villkor på sändningsverksamheten.  
  
 Regeringen ansåg därför att den smidigaste lösningen  
  
 var att regeringen även i fortsättningen får förena sändningstillstånd  
  
 med villkor. Endast skyldigheter som gäller för alla  
  
 sändningar av en viss art borde regleras genom direkta bestämmelser  
  
 i lagen.  
  
 Som förutsågs i propositionen har det skett omfattande tekniska  
  
 förändringar sedan radio- och TV-lagen infördes. Dessa förändringar  
  
 har påverkat det sätt på vilket tillstånden till TV-sändningar  
  
 370 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 har utformats. Sändningstillstånden för Scott och UR, liksom TV4:s  
  
 tidigare tillstånd att bedriva analoga marksändningar, innehåller en  
  
 omfattande reglering som framför allt avser företagens skyldighet  
  
 att sända ett mångsidigt programutbud. De tillstånd att bedriva  
  
 digitala marksändningar som regeringen och senare Radio- och TVverket  
  
 har utfärdat saknar i stort sett sådana krav, förutom ett  
  
 allmänt hållet villkor att sända innehåll av en viss typ. Däremot har  
  
 sändningstillstånden genomgående förenats med villkor om saklighet,  
  
 mediets genomslagskraft och respekt för privatlivet. Till  
  
 skillnad mot vad som gällde tidigare innehåller de sändningstillstånd  
  
 som i mars 2008 utfärdades av Radio- och TV-verket inte  
  
 några villkor om förbud mot att diskriminera annonsörer. För de  
  
 programföretag som är etablerade i andra EES-stater saknas villkor  
  
 om sändningarnas innehåll.  
  
 Tillståndspliktens omfattning och räckvidden för olika innehållsregler  
  
 Flera remissinstanser har anmärkt att Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 förslag innebär att sändningar behandlas på olika sätt,  
  
 eftersom de föreslagna lagreglerna på grund av yttrandefrihetsgrundlagens  
  
 krav inte kan tillämpas för trådsändningar. Detta  
  
 skulle enligt vissa remissinstanser innebära att konkurrensförhållandena  
  
 snedvrids på ett olämpligt sätt. Till detta kan sägas att  
  
 även nuvarande ordning innebär att olika sändningssätt har olika  
  
 förutsättningar, eftersom tillståndsvillkor bara kan tillämpas på  
  
 tillståndspliktiga marksändningar medan de tillståndsfria satellitsändningarna  
  
 endast påverkas av regler som ges direkt i lag.  
  
 Det som bör vara avgörande för om en sändning ska vara  
  
 tillståndspliktig eller inte är om det finns ett behov att från det  
  
 allmännas sida styra hur sändarnäten utformas eller bestämma vem  
  
 som ska få möjlighet att utnyttja de begränsade sändningsmöjligheterna.  
  
 Ett sådant behov har ansetts föreligga när det gäller  
  
 marksändningar i rundradionät men inte i fråga om satellitsändningar.  
  
 I avsnitt 14 föreslår vi att det tillståndspliktiga området begränsas  
  
 på ett sätt som innebär att TV-sändningar i nät som  
  
 exempelvis är avsedda för mobiltelefoni inte ska kräva tillstånd.  
  
 Förslaget får till konsekvens att det inte kommer att vara möjligt  
  
 att genom tillståndsvillkor reglera innehållet i sådana sändningar.  
  
 371 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 Slutsats  
  
 Regler som har till syfte att tjäna angelägna intressen, t.ex. att  
  
 skydda barn mot olämpligt programinnehåll eller att göra det  
  
 möjligt för personer med funktionsnedsättning att ta del av  
  
 programmen bör enligt vår mening kunna upprätthållas oberoende  
  
 av formen för sändningen och oberoende av om sändningen kräver  
  
 tillstånd. Av detta följer att det borde vara principiellt möjligt att  
  
 reglera innehållet i alla slags sändningar, inklusive trådsändningar  
  
 under de förutsättningar som regeringsformen ställer upp för begränsning  
  
 av grundläggande fri- och rättigheter. En sådan ordning  
  
 kräver emellertid ändringar i yttrandefrihetsgrundlagen. Den ses  
  
 för närvarande över av Yttrandefrihetskommittén (Ju 2003:04). I  
  
 våra kontakter med kommittén har vi framfört vår uppfattning i  
  
 denna del.  
  
 Trots det som nu sagts föreslår vi inte att några av de regler som  
  
 för närvarande kan föreskrivas som tillståndsvillkor omvandlas till  
  
 föreskrifter i lag. Det hänger samman med att vi önskar underlätta  
  
 en utveckling mot självreglering. Om en sådan utveckling inte  
  
 kommer till stånd anser vi att man på nytt bör överväga om vissa  
  
 regler bör framgå direkt av lagen och därmed bli tillämpliga även  
  
 för sändningar som inte kräver tillstånd.  
  
 13.5.3 Innehållsregler och självreglering  
  
 Vår bedömning: Den nuvarande myndighetskontrollen av vissa  
  
 sändningsvillkor bör kunna ersättas med självreglering om  
  
 självregleringen bedöms kunna fungera lika effektivt som myndighetskontrollen.  
  
 För att en utveckling mot självreglering ska  
  
 underlättas bör regler som nu kan föreskrivas som villkor för  
  
 sändningstillstånd inte ersättas med föreskrifter i lag. Om ett  
  
 programföretag omfattas av en effektiv ordning för självreglering,  
  
 bör tillståndsmyndigheten kunna avstå från att ställa upp  
  
 villkor inom områden som omfattas av självregleringen eller  
  
 ändra sådana villkor som redan meddelats.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen behandlade inte  
  
 frågan.  
  
 372 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Lagstiftningen bör underlätta en utveckling mot självreglering  
  
 I avsnitt 18 redogör vi för utredningens uppdrag att överväga  
  
 möjligheten att komplettera lagstiftning med olika former för  
  
 självreglering. Där redovisar vi också några av de olika system för  
  
 självreglering som finns i Sverige inom bland annat massmedie- och  
  
 marknadsföringsområdet. Vi konstaterar att det inte finns något  
  
 system för självreglering som har skapats av TV-företagen eller  
  
 som uteslutande riktas till dem, men att det inte finns något som  
  
 hindrar att vissa programföretag skapar ett eget sådant system eller  
  
 ansluter sig till det system som gäller för pressen.  
  
 Vi anser att både det växande antalet aktörer inom radio och TV  
  
 och det förhållandet att gränserna mellan olika medieområden  
  
 luckras upp talar för att det borde finnas förutsättningar för att  
  
 utveckla självregleringen inom radio- och TV-området. En ordning  
  
 för självreglering skulle kunna omfatta allt som de berörda företagen  
  
 publicerar, oberoende av sändningsform. Den skulle också  
  
 kunna omfatta företag som är verksamma på den svenska marknaden  
  
 oberoende av om de står under svensk jurisdiktion eller ej.  
  
 Det är givetvis de berörda företagens sak att avgöra om en sådan  
  
 utveckling bör inledas och hur en ordning för självreglering ska  
  
 vara utformad. Om en effektiv självreglering skulle komma till  
  
 stånd är det emellertid naturligt att myndigheterna inte fortsätter  
  
 att granska efterlevnaden av tillståndsregler som motsvarar de  
  
 områden som självregleringen omfattar. Detta talar för att lagstiftningen  
  
 utformas på ett sätt som underlättar en anpassning till  
  
 ändrade förhållanden. En ordning med tillståndsvillkor framstår i  
  
 detta perspektiv som mer lämplig än om motsvarande regler framgår  
  
 direkt av lag, eftersom tillståndsmyndigheten kan ändra eller  
  
 upphäva tillståndsvillkor för de programföretag som omfattas av  
  
 självregleringen.  
  
 Vad som kan omfattas av en självreglering  
  
 En förutsättning för att myndighetskontroll ska kunna ersättas  
  
 med självreglering är dock att Sverige inte genom internationella  
  
 förpliktelser är skyldigt att lagreglera de aktuella frågorna.  
  
 AV-direktivet innebär att medlemsstaterna inte kan uppfylla de  
  
 krav som riktas mot dem enbart genom att hänvisa till själv373 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 reglering. Möjligheten att avstå från myndighetsreglering till förmån  
  
 för självreglering måste därför begränsas till frågor som inte  
  
 omfattas av direktivet. Även Sveriges skyldigheter enligt Europakonventionen  
  
 kan ha viss betydelse för möjligheten att ersätta  
  
 myndighetsreglering med självreglering.  
  
 Krav på självregleringen  
  
 En annan förutsättning för att den nuvarande myndighetskontrollen  
  
 ska ersättas med självreglering är givetvis att självregleringen  
  
 bedöms kunna fungera lika effektivt som myndighetens kontroll.  
  
 För att en ordning för självreglering ska kunna uppfylla sådana krav  
  
 bör den omfatta en uppförandekod, en ordning för hur överträdelser  
  
 ska prövas på ett oberoende sätt och sanktioner vid överträdelser  
  
 som är minst lika kännbara som de sanktioner som tillsynsmyndigheten  
  
 kan dela ut vid överträdelse av ett motsvarande  
  
 tillståndsvillkor.  
  
 13.5.4 Skyldigheten att utöva sändningsrätten sakligt  
  
 Vår bedömning: Eftersom TV och radio är viktiga informationskällor  
  
 och det är angeläget att tittare och lyssnare har  
  
 tillgång till korrekt och relevant information, bör krav på saklighet  
  
 fortfarande kunna ställas upp som villkor för sändningstillstånd.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att kravet  
  
 på bland annat saklighet skulle lagregleras för trådlösa sändningar  
  
 av TV-program och andra ljudradioprogram än närradio och  
  
 lokalradio.  
  
 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna avstyrkte  
  
 förslaget (se avsnitt 15.4).  
  
 374 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Begreppet saklighet  
  
 Några remissinstanser menade i sina remissvar att begreppet saklighet  
  
 hör så nära samman med begreppet opartiskhet att det skulle  
  
 vara olämpligt att som Radio- och TV-lagsutredningen föreslog  
  
 lagfästa saklighetskravet, medan krav på opartiskhet skulle kunna  
  
 ställas i tillståndsvillkor.  
  
 Vi kan hålla med om att framför allt utelämnande av väsentliga  
  
 uppgifter, som utgör ett brott mot kravet på saklighet, och ensidig  
  
 behandling, som är en form av partiskhet, ligger nära varandra och  
  
 att skillnaden främst handlar om vilken effekt en överträdelse får.  
  
 Samtidigt noterar vi att villkor om opartiskhet för närvarande enbart  
  
 gäller för public service-företagen.  
  
 Motiven för den nuvarande ordningen  
  
 I förarbetena till radio- och TV-lagen motiverades möjligheten att  
  
 ställa krav på opartiskhet och saklighet för tillståndspliktiga marksändningar,  
  
 men inte för kabelsändningar eller satellitsändningar,  
  
 med att det inte råder etableringsfrihet för marksändningar och att  
  
 det därmed finns begränsade möjligheter att balansera program  
  
 som har sänts av ett programföretag med program eller programinslag  
  
 som har sänts av andra programföretag. För kabelsändningar  
  
 råder etableringsfrihet och för satellitsändningar ansågs att det nära  
  
 nog råder etableringsfrihet. Därför var det inte motiverat att införa  
  
 bestämmelser om saklighet och opartiskhet för sådana sändningar.  
  
 Genom den digitala sändningstekniken är etableringsmöjligheterna  
  
 för marksänd TV i dag jämförbara med de som gällde för  
  
 satellitsänd TV när radio- och TV-lagen beslutades. År 1996 var  
  
 utrymmet för marksänd television fortfarande begränsat till tre  
  
 analoga programtjänster. Nu finns sändningstillstånd för 40 nationella  
  
 och 14 regionala programtjänster i marksändning. Mot den  
  
 bakgrunden skulle det kunna hävdas att skälen för att ställa krav på  
  
 opartiskhet och saklighet har försvagats.  
  
 Krav på opartiskhet har otvivelaktigt samband med att det inte  
  
 råder etableringsfrihet och att det därmed inte finns utrymme för  
  
 en mängd programföretag som kan belysa aktuella frågor från olika  
  
 synvinklar. För public service-företagen är det naturligtvis nödvändigt  
  
 att under alla förhållanden ställa krav på opartiskhet, eftersom  
  
 375 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 sändningar i allmänhetens tjänst som finansieras med en tvångsvis  
  
 uttagen avgift inte bör kunna användas för att ensidigt gynna vissa  
  
 intressen, uppfattningar eller grupper.  
  
 Ytterligare skäl för krav på saklighet  
  
 Vi anser inte att ett krav på saklighet enbart kan motiveras utifrån  
  
 bristen på etableringsmöjligheter. Ett krav på saklighet, som innebär  
  
 att lämnade uppgifter ska vara korrekta, kan vara berättigat  
  
 även om det finns många olika programföretag. Som nämnts i det  
  
 föregående aktualiseras frågor om överträdelser av kravet på saklighet  
  
 huvudsakligen i anslutning till program om nyheter och samhällsfrågor.  
  
 Radio och TV är viktiga informationskällor och det är  
  
 angeläget att de uppgifter som allmänheten får del av är korrekta  
  
 och relevanta. En lyssnare eller tittare som har missletts genom felaktiga  
  
 eller ofullständiga sakuppgifter är inte hjälpt av att det har  
  
 sänts korrekta uppgifter i andra programtjänster än den som han  
  
 eller hon tog del av. Ett krav på saklighet i TV och ljudradio bör  
  
 kunna därför ställas upp även i fortsättningen.  
  
 Ett krav på att lämna korrekta uppgifter och rätta felaktigheter  
  
 ingår i de tidigare nämnda etiska reglerna för press, radio och TV.  
  
 Som vi har nämnt i det föregående skulle det vara till fördel om  
  
 lagstiftningen om radio- och TV-sändningar utformades på sådant  
  
 sätt att det allmänna lätt skulle kunna avstå från att reglera frågor  
  
 som omfattas av självreglering. Skyldighet att beriktiga felaktiga  
  
 sakuppgifter när det är befogat gäller för alla trådlösa TV-sändningar.  
  
 Genom denna regel har TV-direktivets krav på genmälesrätt  
  
 genomförts i svensk lagstiftning. AV-direktivet innebär ingen  
  
 ändring på denna punkt.  
  
 Slutsats  
  
 Eftersom TV och radio är viktiga informationskällor och det är  
  
 angeläget att tittare och lyssnare har tillgång till korrekt och  
  
 relevant information, ska krav på saklighet kunna ställas upp inom  
  
 området för ljudradio- och TV-sändningar. Kravet bör enligt vår  
  
 mening kunna ställas i form av villkor för tillstånd att sända TVprogram  
  
 eller andra ljudradioprogram än närradio och lokalradio.  
  
 376 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 AV-direktivet innehåller inte något krav på saklighet utan  
  
 enbart ett krav på att felaktiga sakuppgifter ska beriktigas. Tillståndsmyndigheten  
  
 skulle därför kunna avstå från att ställa upp  
  
 villkor om saklighet, eller besluta att ett villkor som har meddelats  
  
 ska ändras, i de fall då programföretaget omfattas av en effektiv  
  
 ordning för självreglering som avser saklighet.  
  
 13.5.5 Skyldighet att respektera den enskildes privatliv  
  
 Vår bedömning: Den nuvarande möjligheten att meddela tillståndsvillkor  
  
 om skydd för privatlivet bör inte nu ersättas med  
  
 föreskrifter i lag. Resultatet av Yttrandefrihetskommitténs arbete  
  
 med dessa frågor bör i stället avvaktas.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen förslog att skyldigheten  
  
 att respektera den enskildes privatliv skulle regleras i lag.  
  
 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser var kritiska till  
  
 utredningens förslag (se avsnitt 13.4). Några remissinstanser ansåg  
  
 att konsekvenserna av Holmes av Monaco-domen krävde en mer  
  
 ingående analys.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Bakgrunden till utredningens förslag  
  
 En skyldighet att i programverksamheten respektera den enskildes  
  
 privatliv kan föreskrivas som villkor för sändningstillstånd. I de  
  
 sändningstillstånd som nu har utfärdats av regeringen eller Radio och  
  
 TV-verket anges att skyldigheten gäller, om inte ett oavvisligt  
  
 allmänt intresse kräver annat.  
  
 Orsaken till att Radio- och TV-lagsutredningen tog upp frågan  
  
 om att omvandla det aktuella tillståndsvillkoret till lagregel var att  
  
 Europadomstolen i det s.k. Holmes av Monaco-målet hade  
  
 kommit fram till att prinsessan Holmes av Robertson rätt till skydd  
  
 av privatlivet hade kränkts genom publicering av smygtagna bilder  
  
 och att Tryck- och yttrandefrihetsberedningen hade framfört att  
  
 det borde finnas möjlighet att i efterhand utkräva straffansvar eller  
  
 skadeståndsskyldighet för sådan publicering och att frågan borde  
  
 377 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 kunna övervägas bland annat inom ramen för Radio- och TVlagsutredningens  
  
 arbete.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag innebar att en skyldighet  
  
 att respektera privatlivet inte bara skulle gälla för tillståndspliktiga  
  
 sändningar utan också för andra trådlösa sändningar än  
  
 närradio och lokalradio. Skälet för att trådsändningar inte skulle  
  
 omfattas är att yttrandefrihetsgrundlagen inte tillåter det. Utredningen  
  
 motiverade inte varför sändningar i närradio och lokalradio  
  
 inte omfattades av den föreslagna bestämmelsen.  
  
 Europakonventionens krav på rättsmedel  
  
 Den fråga som togs upp i Tryck- och yttrandefrihetsberedningens  
  
 skrivelse till regeringen var om Sveriges skyldigheter enligt Europakonventionen  
  
 innebär att det bör finnas mer långtgående sanktioner  
  
 vid överträdelser av regeln om respekt för privatlivet. Radio och  
  
 TV-lagsutredningen övervägde om den föreslagna regeln borde  
  
 vitessanktioneras men kom fram till att detta inte skulle vara  
  
 lämpligt med hänsyn till programföretagens rätt till skydd för  
  
 yttrandefriheten.  
  
 Enligt artikel 13 i Europakonventionen ska var och en vars i  
  
 konventionen angivna fri- och rättigheter kränkts ha rätt till ett  
  
 effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet. Enligt Europadomstolens  
  
 praxis är konventionsstaterna skyldiga att tillhandahålla  
  
 ett effektivt nationellt rättsmedel för att antingen förebygga  
  
 den påstådda kränkningen eller dess fortsättning eller också gottgöra  
  
 en kränkning som redan har inträffat. De har emellertid en  
  
 viss frihet att bestämma hur skyldigheterna ska uppfyllas. En överträdelse  
  
 av konventionen behöver inte alltid medföra ekonomisk  
  
 ersättning. Ibland kan konstaterandet att en kränkning har skett  
  
 vara tillräckligt som gottgörelse för liden skada.  
  
 Enligt artikel 8 i Europakonventionen ska var och en ha rätt till  
  
 respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens.  
  
 Det är staten som enligt konventionen har ansvaret för att  
  
 enskildas rättigheter inte kränks. Detta innebär först och främst att  
  
 staten inte får handla på ett sätt som innebär att enskildas rättigheter  
  
 enligt konventionen kränks. När det gäller artikel 8 har  
  
 Europadomstolen uttalat att staten i vissa fall också har en positiv  
  
 skyldighet att se till att individers rättigheter skyddas även i  
  
 förhållande till andra enskilda. Om staten inte uppfyller en sådan  
  
 378 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 skyldighet kan den bli skadeståndsskyldig. Europadomstolen har  
  
 däremot inte ansett det önskvärt eller nödvändigt att utveckla en  
  
 allmän teori om hur långt konventionens skydd bör gälla i förhållandet  
  
 mellan enskilda, och Högsta domstolen har i ett nyligen  
  
 avgjort mål uttalat att enskilda inte bör kunna åläggas att betala  
  
 skadestånd på grund av en överträdelse av artikel 8 i Europakonventionen  
  
 i fall där någon skadeståndsskyldighet inte följer av  
  
 gällande svensk skadeståndsrätt (se NJA 2007 s. 747).  
  
 Vår bedömning är att nuvarande ordning, där ett programföretag  
  
 som har fällts av Granskningsnämnden för att ha överträtt  
  
 ett tillståndsvillkor om respekt för privatlivet åläggs att på lämpligt  
  
 sätt offentliggöra nämndens fällande beslut, kan innebära tillräcklig  
  
 gottgörelse för den som har lidit skada. Den ger emellertid inte  
  
 möjlighet att förebygga fortsatta kränkningar. För att detta ska  
  
 vara möjligt skulle t.ex. vitesföreläggande kunna användas för att  
  
 förhindra upprepade överträdelser.  
  
 Yttrandefrihetskommittén  
  
 Regeringen gav genom tilläggsdirektiv den 17 april 2008 i uppdrag  
  
 till Yttrandefrihetskommittén att utreda om skyddet för enskildas  
  
 integritet och privatliv i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 bör stärkas (dir. 2008:42). I tilläggsdirektiven  
  
 anges att frågan om balansen mellan skyddet för tryck- och  
  
 yttrandefrihet å den ena sidan och skyddet för enskildas integritet  
  
 och privatliv å den andra bör analyseras bland annat mot bakgrund  
  
 av att Internet har ökat möjligheterna att ge känslig information  
  
 stor spridning. Vid analysen bör utvecklingen av Europakonventionens  
  
 regler, bland annat med anledning av Holmes av  
  
 Monaco-domen, tas i beaktande. Yttrandefrihetskommittén ska  
  
 enligt tilläggsdirektiven överväga om det generella skyddet för  
  
 enskildas integritet och privatliv i tryckfrihetsförordningen och  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen bör stärkas och vilka effekter detta i så  
  
 fall skulle kunna få för tryck- och yttrandefriheten. Bland de  
  
 aspekter som ska analyseras nämns behovet av förutsägbarhet när  
  
 det gäller vilka publiceringar som skulle kunna komma i konflikt  
  
 med ett stärkt integritetsskydd. Uppdraget ska redovisas senast  
  
 den 20 december 2011.  
  
 379 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 Slutsats  
  
 Hur balansen mellan å den ena sidan skyddet för tryck- och  
  
 yttrandefriheten och å den andra sidan skyddet för enskildas  
  
 integritet och privatliv ska utformas är en grannlaga uppgift. Vi  
  
 anser att resultatet av Yttrandefrihetskommitténs arbete med dessa  
  
 frågor bör avvaktas innan det sker några förändringar av det nuvarande  
  
 regelverket. Vi anser därför att den nuvarande möjligheten  
  
 att meddela tillståndsvillkor om skydd för privatlivet inte nu bör  
  
 ersättas med någon föreskrift direkt i lag.  
  
 13.5.6 Förbud mot att diskriminera annonsörer  
  
 Vårt förslag: Möjligheten att förbjuda programföretag att  
  
 diskriminera annonsörer avskaffas.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att förbudet  
  
 mot att diskriminera annonsörer skulle lagregleras.  
  
 Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna avstyrkte utredningens  
  
 förslag i denna del (se avsnitt 13.4).  
  
 Skälen för vårt förslag: Möjligheten att förbjuda programföretag  
  
 att diskriminera annonsörer syftar till att komma till rätta  
  
 med s.k. annonsvägran. Den infördes år 1991 i samband med att  
  
 bestämmelser om reklamfinansiering av marksänd svensk television  
  
 infördes. Något motsvarande förbud har inte varit aktuellt för  
  
 satellitsänd television, eftersom det där finns utrymme för konkurrerande  
  
 reklam-TV-kanaler. Vid det fåtal tillfällen då bestämmelsen  
  
 har aktualiserats har inget programföretag fällts för att ha  
  
 överträtt den. I de sändningstillstånd som utfärdades av Radio- och  
  
 TV-verket i mars 2008 förekommer inte något sådant villkor.  
  
 Vi kan konstatera att den nuvarande bestämmelsen i 3 kap. 9 §  
  
 andra stycket radio- och TV-lagen inte har haft någon praktisk  
  
 betydelse och att den inte längre tillämpas. Den bör därför upphävas.  
  
 380 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 13.5.7 Hänsyn till mediets genomslagskraft vid  
  
 våldsskildringar och sexuella framställningar  
  
 Vår bedömning: De nuvarande reglerna om hänsyn till radions  
  
 eller televisionens särskilda genomslagskraft bör inte ändras.  
  
 Villkor med denna innebörd bör fortfarande kunna ställas upp  
  
 som villkor för sändningstillstånd. Överträdelser bör liksom för  
  
 närvarande sanktioneras genom att det felande företaget föreläggs  
  
 att på lämpligt sätt offentliggöra Granskningsnämndens  
  
 fällande beslut.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog en lagregel  
  
 om skyldighet att iaktta aktsamhet med våldsskildringar och avancerade  
  
 sexuella framställningar samt att upprepade överträdelser  
  
 skulle kunna leda till ett föreläggande vid vite att inte på nytt sända  
  
 program i strid med bestämmelsen.  
  
 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser som yttrade sig i  
  
 frågan avstyrkte förslagen (se avsnitt 13.4). Vissa remissinstanser  
  
 ansåg att upprepade överträdelser av ett enda programföretag inte  
  
 var ett tillräckligt starkt skäl att skärpa lagstiftningen. Enligt några  
  
 remissinstanser bör vitesförelägganden undvikas i situationer då de  
  
 kan riskera att komma i konflikt med utgivarens grundlagsenliga  
  
 ensamrätt att bestämma vad en sändning ska innehålla. Några  
  
 remissinstanser ansåg att den föreslagna bestämmelsen var otydlig.  
  
 Vissa remissinstanser ansåg att förslaget skulle skapa mer ojämna  
  
 konkurrensförhållanden på TV-marknaden.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Innebörden av den nuvarande skyldigheten  
  
 Det nuvarande tillståndsvillkoret om skyldighet att ta hänsyn till  
  
 televisionens särskilda genomslagskraft innebär att programföretaget  
  
 ska visa varsamhet med program som har en sådan karaktär  
  
 att man kan förstå att delar av publiken kan bli upprörda eller  
  
 skrämda. Det kan t.ex. gälla våldsskildringar eller sexuella framställningar,  
  
 program som av andra skäl kan verka skrämmande för  
  
 barn, program som är kränkande mot ettdera könet eller mot personer  
  
 med en viss hudfärg, religion eller sexuell läggning eller program  
  
 som uppmanar till handlingar som är brottsliga eller annars  
  
 381 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 olämpliga. Den som bryter mot villkoret kan föreläggas att på  
  
 lämpligt sätt offentliggöra fällande beslut.  
  
 Bakgrunden till utredningens förslag  
  
 Bakgrunden till Radio- och TV-lagsutredningens förslag var att ett  
  
 programföretag trots upprepade fällningar av Granskningsnämnden  
  
 hade fortsatt att sända program med våldsinslag under eftermiddagstid  
  
 i strid med villkoret om hänsyn till televisionens särskilda  
  
 genomslagskraft. Utredningen fick därför i uppdrag att föreslå  
  
 mer kraftfulla åtgärder för de fall då ett programföretag vid upprepade  
  
 tillfällen och på liknande sätt bryter mot villkor för innehållet  
  
 i sändningarna.  
  
 Behovet av en lagreglering  
  
 Vi anser för vår del att det är angeläget att TV-företagen iakttar  
  
 stor försiktighet med program som kan vara skadliga för barn. Det  
  
 innebär bland annat att programföretagen inte bör sända TVprogram  
  
 med ett innehåll som kan skrämma eller på annat sätt vara  
  
 skadliga för barn vid tidpunkter då det är troligt att många barn ser  
  
 på TV. Den praxis som Granskningsnämnden tillämpar i detta  
  
 hänseende innebär särskilda krav på återhållsamhet i fråga om  
  
 våldsskildringar och våldsinslag som sänds före kl. 21.00. För  
  
 våldsskildringar i nyhetsprogram gäller som huvudregel att man ska  
  
 visa särskild återhållsamhet vid nyhetssändningar före kl. 19.00. Vi  
  
 bedömer att denna praxis utgör en rimlig avvägning mellan hänsyn  
  
 till barnens bästa och till andra önskemål.  
  
 Överträdelser av de tillståndsvillkor som gäller det redaktionella  
  
 innehållet i TV-sändningar sanktioneras bara genom att programföretaget  
  
 blir skyldigt att offentliggöra Granskningsnämndens  
  
 fällande beslut. En orsak till att inte några mer ingripande sanktioner  
  
 har valts är att frågor om det redaktionella innehållet ligger  
  
 nära yttrandefrihetens kärna. Frågor som rör tillståndsvillkor om  
  
 opartiskhet och saklighet eller hur skyddet för privatlivet ska  
  
 balanseras mot programföretagens uppgift att bevaka samhällslivet  
  
 och att uppdaga missförhållanden kräver ofta ingående och grannlaga  
  
 överväganden. I allmänhet torde överträdelser av här angivna  
  
 regler inte vara uppsåtliga utan snarare en följd av olika tolkningar  
  
 382 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 av det journalistiska uppdraget. En följd av att det inte finns några  
  
 mer kännbara sanktioner är emellertid att ett programföretag som  
  
 väljer att systematiskt bryta mot reglerna kan göra detta utan att  
  
 riskera någon kännbar påföljd. Ett skäl att sätta sig över regler till  
  
 skydd för barn kan vara att program med våldsskildringar är ett sätt  
  
 att dra publik till reklamfinansierade programtjänster. Upprepade  
  
 överträdelser med sådana syften kan inte jämföras med oavsiktliga  
  
 journalistiska övertramp.  
  
 Krav på tydligare regler för vitessanktion  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen ansåg inte att ett tillståndsvillkor  
  
 om skyldighet att ta hänsyn till televisionens särskilda genomslagskraft  
  
 är tillräckligt tydligt för att en mer kännbar sanktion skulle  
  
 kunna tillämpas vid upprepade överträdelser. Om sådana sanktioner  
  
 ska kunna införas behöver programföretagens skyldigheter  
  
 anges tydligare. Vi delar den tidigare utredningens uppfattning i  
  
 dessa delar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att en del av de företeelser  
  
 som täcks av tillståndsvillkoret om televisionens särskilda  
  
 genomslagskraft skulle omvandlas till en lagregel till vilken skulle  
  
 knytas en särskild sanktionsmöjlighet. Enligt vår mening skulle det  
  
 i och för sig vara möjligt att behålla ordningen med tillståndsvillkor  
  
 men dela upp regeln om televisionens särskilda genomslagskraft i  
  
 flera delar där en del skulle avse våldsskildringar och eventuellt  
  
 vissa andra framställningar, medan en annan del skulle innefatta det  
  
 nuvarande villkorets övriga innehåll. I så fall skulle en mer verkningsfull  
  
 sanktion kunna tillämpas vid upprepade överträdelser av  
  
 det förstnämnda villkoret. Med en sådan lösning skulle det finnas  
  
 möjlighet för programföretagen att påverka den detaljerade utformningen  
  
 i samband med tillståndsgivningen, vilket vissa remissinstanser  
  
 har framhållit som en fördel. Ett tillståndsvillkor kan  
  
 vidare, som har berörts i det föregående, lättare än en lagregel  
  
 ersättas med en ordning för självreglering.  
  
 Olika regler för trådlösa och trådbundna sändningar  
  
 En lagregel kan tillämpas på alla trådlösa TV-sändningar, men  
  
 skulle på grund av yttrandefrihetsgrundlagen inte kunna införas för  
  
 383 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 trådsändningar. Ett tillståndsvillkor kan däremot bara tillämpas för  
  
 tillståndspliktiga sändningar.  
  
 Några remissinstanser har framhållit att den tidigare utredningens  
  
 förslag innebär en snedvridning av konkurrensen mellan  
  
 olika sändningsformer. Som anförts i det föregående innebär  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen att möjligheterna att införa regler för  
  
 innehållet i trådsänd TV är mycket begränsade. Det enda sättet att  
  
 undvika att olika regler gäller för TV-sändningar som sänds på  
  
 olika sätt torde därför vara att anpassa all reglering till den lägstanivå  
  
 som kan tillämpas för trådsändningar. Vi anser inte att  
  
 intresset av likartade konkurrensförutsättningar är tillräckligt för  
  
 att motivera ett sådant steg, särskilt inte som de TV-programtjänster  
  
 som sänds enbart genom tråd torde sakna nämnvärd  
  
 betydelse för konkurrensen inom TV-marknaden. Om en regel om  
  
 varsamhet med våldsskildringar skulle utvidgas från att enbart gälla  
  
 för tillståndspliktiga sändningar till att gälla för alla trådlösa TVsändningar  
  
 kommer resultatet därför snarare att bli att konkurrensförutsättningarna  
  
 utjämnas mellan olika delar av denna marknad.  
  
 Som vi har nämnt i det föregående anser vi att regler som motiveras  
  
 av angelägna intressen bör kunna tillämpas vare sig sändningen är  
  
 tillståndspliktig eller inte. Det förhållandet att det råder etableringsfrihet  
  
 för trådsändningar utgör enligt vår mening inte heller  
  
 skäl mot att sådana regler borde kunna tillämpas om det finns  
  
 behov av det.  
  
 Behovet av strängare sanktioner  
  
 I några remissyttranden framfördes att det skulle saknas tillräckligt  
  
 vägande skäl för att införa mer kraftfulla sanktioner vid upprepade  
  
 överträdelser av en regel om aktsamhet med våldsskildringar, eftersom  
  
 uppdraget till utredningen grundar sig på en enskild händelse  
  
 där ett programföretag vid ett begränsat antal tillfällen har överträtt  
  
 villkoret. Som vi har nämnt i det föregående har Granskningsnämnden  
  
 sedan år 2004 funnit att programföretag har sänt program  
  
 med våldsinslag i strid med villkoret om televisionens särskilda  
  
 genomslagskraft vid sammanlagt 13 tillfällen. Det finns inget som  
  
 tyder på att något programföretag har satt i system att bryta mot  
  
 villkoret. Enligt vår mening kan det redan av den anledningen  
  
 ifrågasättas om det finns något behov av strängare sanktioner.  
  
 384 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 Om upprepade överträdelser av den föreslagna regeln emellertid  
  
 ska kunna leda till mer kraftfulla reaktioner finns främst två  
  
 alternativ bland de sanktioner som är möjliga enligt radio- och TVlagen.  
  
 Särskild avgift är en sanktion som bland annat används vid  
  
 överträdelse av reglerna om annonstid och annonsplacering. Syftet  
  
 med sanktionen är att den ska kunna avpassas så att programföretaget  
  
 inte ska få någon ekonomisk vinst av att bryta mot de  
  
 aktuella reglerna (se prop. 1995/96:160 s. 132 f). Särskild avgift kan  
  
 dömas ut redan första gången en regel överträds.  
  
 Enligt vår mening skulle det inte vara lämpligt att använda  
  
 särskild avgift för att sanktionera upprepade överträdelser av den  
  
 föreslagna regeln om återhållsamhet med våldsskildringar. Även om  
  
 systematiska överträdelser kan förmodas ha ekonomiska syften  
  
 torde det inte vara möjligt att, på det sätt som gäller överträdelser  
  
 av regler om annonstid, anpassa avgiftens storlek till den vinning  
  
 som överträdelsen har gett upphov till.  
  
 Föreläggande förenat med vite används främst vid överträdelse  
  
 av vissa ordningsföreskrifter och tillståndsvillkor av mer teknisk  
  
 natur, men även vid överträdelser av bestämmelser om innehåll i  
  
 närradio och lokalradio samt vid upprepade överträdelser av 6 kap.  
  
 2 § radio- och TV-lagen.  
  
 Som några remissinstanser har framhållit riskerar ett vitesföreläggande  
  
 att komma i konflikt med utgivarens ensamrätt att  
  
 bestämma vad som ska sändas. Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 förslag innebär att möjligheten att använda vitesförelägganden  
  
 skulle utvidgas till att avse betydligt flera situationer än enligt  
  
 nuvarande bestämmelser. Risken för att vitesföreläggandena kom  
  
 att kollidera med ensamrätten skulle därmed bli större. Om en  
  
 sådan konflikt ska undvikas finns en risk att föreläggandet å andra  
  
 sidan måste ges en så allmän utformning att det inte blir ett  
  
 effektivt medel att förhindra fortsatta överträdelser. Användningen  
  
 av vite skulle i denna situation dessutom riskera att komma i  
  
 konflikt med de grundsatser på vilka skyddet för yttrandefriheten  
  
 bygger, bland annat förbudet mot straff och andra påföljder utöver  
  
 vad som framgår av brottskatalogen i yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Slutsats  
  
 Mot bakgrund av det anförda anser vi inte att det finns tillräckliga  
  
 skäl att ändra de nuvarande reglerna om hänsyn till radions eller  
  
 385 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 televisionens särskilda genomslagskraft. Villkor med denna innebörd  
  
 bör fortfarande kunna ställas upp som villkor för sändningstillstånd.  
  
 Överträdelser bör liksom för närvarande sanktioneras  
  
 genom att det felande företaget föreläggs att på lämpligt sätt  
  
 offentliggöra Granskningsnämndens fällande beslut.  
  
 13.5.8 Tillämplighet av tillståndsvillkor på vissa sändningar  
  
 Vår bedömning: Det bör inte föras in någon möjlighet att  
  
 förena ett tillstånd att sända television i marknätet med ett  
  
 villkor om att tillståndets övriga villkor som rör sändningarnas  
  
 innehåll ska gälla för sådana kompletterande sändningar via  
  
 satellit som görs för att uppfylla en i tillståndet föreskriven  
  
 skyldighet att sända program till hela landet eller till en viss del  
  
 av landet.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att en  
  
 sådan möjlighet skulle införas (SOU 2006:51, avsnitt 3).  
  
 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrade sig ifrågasatte  
  
 behovet av de föreslagna reglerna eftersom de kompletterande  
  
 satellitsändningarna är identiska med sändningarna i marknätet.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Uppdraget till Radio- och TV-lagsutredningen syftade på en situation  
  
 då ett programföretag som har tillstånd för marksändningar  
  
 också sänder sökbar text-TV eller sänder via satellit. Eftersom  
  
 dessa sändningsformer inte kräver tillstånd gäller villkoren i sändningstillståndet  
  
 inte för dessa sändningar. Utredningen redogjorde  
  
 också för ett fall där olika företag bedrev marksändning och  
  
 satellitsändning av ett identiskt innehåll och där Granskningsnämnden  
  
 bedömde att det satellitsändande företaget var ansvarigt  
  
 med följd att de villkor som gällde enligt tillståndet för marksändning  
  
 inte kunde tillämpas.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hänvisade till sina förslag att  
  
 göra sökbar text-TV tillståndspliktig respektive att omvandla vissa  
  
 tillståndsvillkor till allmänt tillämpliga lagregler. Därmed skulle  
  
 enligt utredningen de problem som föranlett uppdraget i huvudsak  
  
 vara lösta. Utredningen föreslog dock att tillståndsvillkor skulle  
  
 386 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 kunna göras tillämpliga på satellitsändningar som utförs för att  
  
 uppfylla en skyldighet enligt sändningstillstånd att nå hela landet  
  
 eller en viss del av landet.  
  
 I avsnitt 14 föreslår vi att det ska krävas tillstånd för att sända  
  
 sökbar text-TV på de sändningsfrekvenser som annars kräver sändningstillstånd.  
  
 Därmed kommer tillståndsvillkor att kunna gälla för  
  
 sökbar text-TV på samma sätt som för övriga tillståndspliktiga  
  
 sändningar.  
  
 För närvarande har inget programföretag ett sändningstillstånd  
  
 där det föreskrivs att företaget ska sända via satellit för att uppfylla  
  
 en skyldighet att sända till hela landet eller till en del av landet. Vi  
  
 bedömer mot denna bakgrund att Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 förslag att tillståndsvillkor ska kunna göras tillämpliga på sådana  
  
 satellitsändningar inte skulle fylla något syfte. Det bör därför inte  
  
 genomföras.  
  
 13.5.9 Tillsyn och sanktioner i fråga om förbudet att sända  
  
 program med ingående våldsskildringar m.m.  
  
 Vår bedömning: Nuvarande regler om tillsyn och sanktioner i  
  
 fråga om förbudet att sända program med ingående våldsskildringar  
  
 m.m. bör inte ändras.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV ska utöva tillsyn över  
  
 samtliga bestämmelser i radio- och TV-lagen samt de beslut och  
  
 villkor som har meddelats med stöd av lagen. Skyldigheten för  
  
 Granskningsnämnden att anmäla överträdelser till Justitiekanslern  
  
 ska utvidgas till att omfatta överträdelser av den av utredningen  
  
 föreslagna bestämmelsen om skyldighet att iaktta återhållsamhet  
  
 vid sändning av våldsskildringar och avancerade sexuella framställningar.  
  
 Granskningsnämnden ska få rätt att förelägga den som har  
  
 överträtt förbuden att offentliggöra nämndens fällande beslut.  
  
 Remissinstanserna: Utredningens förslag att flytta ansvaret för  
  
 tillsynen över efterlevnaden av förbudet att sända program med  
  
 ingående våldsskildringar m.m. tillstyrktes av Justitiekanslern och  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV. Granskningsnämnden ansåg  
  
 emellertid att anmälan till Justitiekanslern endast skulle göras vid  
  
 upprepade och allvarliga överträdelser av bestämmelsen, dvs. i  
  
 387 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 sådana situationer där det kan bli aktuellt med ett vitesföreläggande.  
  
 Av de remissinstanser som avstyrkte förslaget anförde  
  
 Tryck- och yttrandefrihetsutredningen och Svenska Journalistförbundet  
  
 att det nära sambandet mellan de bedömningar som  
  
 måste göras i anslutning till den aktuella bestämmelsen och bedömningar  
  
 av vad som kan anses utgöra missbruk av yttrandefriheten  
  
 gör att tillsynsansvaret borde stanna kvar hos Justitiekanslern.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Gällande ordning  
  
 Enligt 6 kap. 2 § radio- och TV-lagen ska TV-program med  
  
 ingående våldsskildringar eller med pornografiska bilder antingen  
  
 föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning som visas  
  
 löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana program får inte  
  
 sändas under sådan tid och på sådant sätt att det finns en betydande  
  
 risk för att barn kan se programmen, om det inte av särskilda skäl  
  
 ändå är försvarligt.  
  
 Justitiekanslern övervakar genom granskning i efterhand om  
  
 sända program innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder  
  
 i strid med bestämmelsen. Om någon vid upprepade tillfällen  
  
 sänder våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid med  
  
 bestämmelsen kan Justitiekanslern förelägga denne att inte på nytt  
  
 sända sådana program på tider och på sådant sätt att det finns en  
  
 betydande risk för att barn kan se programmen (10 kap. 11 §). Om  
  
 någon åsidosätter bestämmelsen om varning får Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV förelägga honom eller henne att följa  
  
 bestämmelsen (10 kap. 9 § 6). Föreläggandena får förenas med vite.  
  
 Enligt förarbetena (prop. 1995/96:160 s. 127 f.) grundas de  
  
 förelägganden som kan komma i fråga på bedömningar som har  
  
 nära samröre med bedömningar av vad som kan anses utgöra  
  
 missbruk av yttrandefriheten och det bör därför endast vara  
  
 Justitiekanslern som kan besluta om sådana förelägganden. Därför  
  
 ligger det också närmast till hands att Justitiekanslern övervakar  
  
 efterlevnaden av bestämmelsen. Det finns enligt propositionen inte  
  
 något som hindrar att Justitiekanslern remitterar ärendet till  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV för ett eventuellt yttrande.  
  
 Om Granskningsnämnden finner att en sändning innehåller vålds388 
  
 SOU 2008:116 Villkor för sändningarnas innehåll  
  
 skildringar eller pornografiska bilder i strid med bestämmelsen ska  
  
 den anmäla förhållandet till Justitiekanslern.  
  
 Vår bedömning  
  
 Enligt radio- och TV-lagen har Justitiekanslern tillsynsansvaret när  
  
 det gäller förbudet att i vissa fall sända TV-program med våldsframställningar  
  
 och pornografiska bilder, medan Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV har tillsynsansvaret när det gäller övriga  
  
 regler och villkor om sändningarnas innehåll. Denna beskrivning  
  
 ger enligt vår mening emellertid inte en helt rättvisande bild av  
  
 förhållandet mellan de båda myndigheterna.  
  
 Granskningsnämnden granskar sända program, ibland på nämndens  
  
 eget initiativ, men till den helt övervägande delen efter anmälningar  
  
 från allmänheten. Eftersom anmälarna sällan har klart för sig  
  
 hur kompetensen är fördelad mellan Granskningsnämnden och  
  
 Justitiekanslern torde de program där förbudet i 6 kap. 2 § kan  
  
 aktualiseras normalt ha granskats av Granskningsnämnden, innan  
  
 de efter anmälan från nämnden kommer under Justitiekanslerns  
  
 prövning.  
  
 För överträdelser av tillståndsvillkor om sändningarnas innehåll  
  
 kan Granskningsnämnden förelägga den felande att på lämpligt sätt  
  
 offentliggöra nämndens beslut. Någon sådan möjlighet finns inte  
  
 när det gäller överträdelser av förbudet i 6 kap. 2 §. Om programföretaget  
  
 omfattas av ett tillståndsvillkor om hänsyn till televisionens  
  
 särskilda genomslagskraft torde emellertid en sändning  
  
 som strider mot 6 kap. 2 § även strida mot detta villkor och programföretaget  
  
 kan då föreläggas att offentliggöra Granskningsnämndens  
  
 beslut om att det villkoret har överträtts. Det är därmed  
  
 endast om programföretaget sänder på ett sätt som inte kräver  
  
 tillstånd som ett föreläggande om offentliggörande inte kan  
  
 meddelas.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag ska ses i samband med  
  
 utredningens förslag att införa en lagregel om varsamhet med  
  
 våldsskildringar och avancerade sexuella framställningar. I avsnitt  
  
 13.5.9 har vi föreslagit att nuvarande regler inte ska ändras och att  
  
 den regel som den tidigare utredningen föreslog alltså inte ska  
  
 införas. Frågan är då om det ändå finns anledning att ändra  
  
 ansvarsfördelningen på det sätt som utredningen har föredragit.  
  
 389 
  
 Villkor för sändningarnas innehåll SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagsutredningens förslag innebär att Granskningsnämnden  
  
 ska få rätt att avgöra om förbudet i 6 kap. 2 § har  
  
 överträtts, men att det fortfarande ska vara en uppgift för Justitiekanslern  
  
 att meddela vitesförelägganden vid upprepade överträdelser.  
  
 Som vi uppfattar förslaget ska möjligheten att meddela  
  
 vitesförelägganden inte vara begränsad till de fall då Granskningsnämnden  
  
 har funnit att en överträdelse har skett. Ett ärende hos  
  
 Justitiekanslern ska alltså, på samma sätt som enligt nuvarande  
  
 ordning, kunna aktualiseras antingen genom en anmälan från  
  
 Granskningsnämnden eller genom att Justitiekanslern direkt  
  
 uppmärksammar saken.  
  
 Slutsats  
  
 Vi bedömer att det sätt på vilket uppgifter och ansvar är fördelat  
  
 mellan Justitiekanslern och Granskningsnämnden när det gäller  
  
 förbudet i 6 kap. 2 § i huvudsak är ändamålsenligt och att ett  
  
 genomförande av Radio- och TV-lagsutredningens förslag inte  
  
 skulle ändra nuvarande ordning på något mer påtagligt eller bättre  
  
 sätt. Vi anser inte heller att det förhållandet att en enstaka överträdelse  
  
 av förbudet inte kan leda till att programföretaget föreläggs  
  
 att offentliggöra ett beslut där överträdelsen konstateras, medför  
  
 några stora olägenheter. Mot denna bakgrund anser vi att det inte  
  
 finns tillräckliga skäl att ändra den ordning som nu gäller.  
  
 390 
  
 14 Tillstånd och registrering  
  
 Sammanfattning av våra bedömningar och förslag  
  
  Tillstånd ska krävas för att sända TV-program med hjälp av  
  
 radiovågor, om sändningen sker på frekvenserna 87,5–108  
  
 megahertz, 174–240 megahertz eller 470–790 megahertz.  
  
  För att sända ljudradioprogram med hjälp av radiovågor ska  
  
 det krävas tillstånd, om sändningarna sker på  
  
 1. frekvenser under 30 megahertz som är avsedda för  
  
 rundradiosändningar enligt internationella överenskommelser  
  
 som Sverige är bundet av, eller  
  
 2. frekvenserna Horton, Randall  
  
 eller 470–790 megahertz.  
  
  Det ska krävas tillstånd att sända sökbar text-TV i de  
  
 frekvensband som vi föreslår vara tillståndspliktiga för  
  
 sändning av ljudradio- och TV-program.  
  
  Med sökbar text-TV ska avses en medietjänst som består av  
  
 text, grafik, stillbilder eller rörliga bilder i begränsad  
  
 omfattning, med eller utan ljud, om användaren själv kan  
  
 välja vilken del av innehållet som han eller hon vill ta del av  
  
 och vid vilken tidpunkt det ska ske.  
  
  Det kommer inte att bli aktuellt att sända beställtjänster i  
  
 AV-direktivets mening som rundradiosändning i de frekvensområden  
  
 som vi föreslår ska vara tillståndspliktiga.  
  
  De regler om utgivare som föreskrivs i 3 kap. 1 och 2 §§  
  
 lagen (1991:1559) om föreskrifter på tryckfrihetsförordningens  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagens områden ska även  
  
 gälla för TV- och ljudradiosändningar som inte kräver  
  
 tillstånd.  
  
 391 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
  Radiotidningar bör tills vidare få sändas utan tillstånd enligt  
  
 nuvarande regler.  
  
  Bestämmelserna om att sändningar som är särskilt anpassade  
  
 till hörselskadade ska vara tillståndsfria upphävs.  
  
  Möjligheten att genom tillståndsvillkor föreskriva skyldighet  
  
 att bereda utrymme för särskilt anpassade sändningar  
  
 begränsas till att gälla ljudradiosändningar.  
  
  Radio och TV-verket ska vid anmälan om registrering av dem  
  
 som sänder TV-program, sökbar text-TV och beställ-TV  
  
 pröva om verksamheten omfattas av lagen. Om verksamheten  
  
 inte omfattas av lagen, ska registrering inte ske. Ett  
  
 beslut att inte registrera ska inte kunna överklagas.  
  
  Så kallade push-tjänster får i allmänhet anses utgöra TVsändningar  
  
 i AV-direktivets mening och det bör inte  
  
 utformas några särskilda regler för sådana sändningar. Ett  
  
 programföretag med tillstånd att sända TV-program har rätt  
  
 att sända push-tjänster i den utsträckning som tillståndet ger  
  
 utrymme till det. Det bör också vara möjligt att meddela  
  
 tillstånd till företag som uteslutande avser att sända pushtjänster.  
  
  Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV ska kunna  
  
 överlåtas om tillståndsmyndigheten godkänner det.  
  
 14.1 Bakgrund  
  
 14.1.1 Frekvensfrågor  
  
 Som radiosändningar definieras trådlösa överföringar med hjälp av  
  
 elektromagnetiska vågor på frekvenser mellan 9 kilohertz och 3 000  
  
 gigahertz. Överföringen går till så att en radiovåg på en viss  
  
 frekvens, bärvågen, modifieras på olika sätt (moduleras) för att  
  
 kunna överföra information. Vid mottagningen separeras den  
  
 överförda informationen från bärvågen och omvandlas till ljud,  
  
 tecken och rörliga bilder som kan återges av mottagaren.  
  
 Utnyttjandet av radiofrekvenser i Sverige bygger på den  
  
 frekvensplan som upprättas av Post- och telestyrelsen och som i sin  
  
 tur bygger på internationella överenskommelser. Frekvensplanen är  
  
 ett allmänt råd och alltså inte bindande men används som intern  
  
 392 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 vägledning för Post- och telestyrelsen i samband med beviljande av  
  
 tillstånd att använda radiosändare. Enligt frekvensplanen får bland  
  
 annat frekvensområdena Horton (VHF band II, det  
  
 s.k. FM-bandet), 174–240 megahertz (VHF band III) och 470–862  
  
 megahertz (UHF band IV och V) användas för rundradio, dvs.  
  
 ljudradio eller TV. Vissa delar av dessa frekvensband får emellertid  
  
 användas även för andra tjänster.  
  
 Sändningar av ljudradio och TV kan emellertid även ske på  
  
 högre frekvenser än de ovan angivna. Det s.k. L-bandet (ca 1,5  
  
 gigahertz) kan användas för sändning av ljudradio och TV med kort  
  
 räckvidd. TV-sändningar via satellit sker på betydligt högre frekvenser,  
  
 11–12 gigahertz. Sändningar på så höga frekvenser kräver  
  
 fri sikt mellan sändare och mottagare. Mobiltelefoni och andra  
  
 rörliga dataöverföringar sker huvudsakligen på frekvenser mellan ca  
  
 900 megahertz och drygt 2 gigahertz.  
  
 Regeringen beslutade den 19 december 2007 om vilket sändningsområde  
  
 som får användas för marksänd TV. Beslutet omfattar  
  
 fem frekvenskanaler i hela landet eller, under förutsättning att inga  
  
 TV-sändningar äger rum på högre frekvenser än 790 megahertz, det  
  
 större antal frekvenskanaler som kan göras tillgängligt i frekvensbandet  
  
 470–790 megahertz, samt ytterligare en frekvenskanal i hela  
  
 landet under förutsättning att frekvensutrymme kan göras tillgängligt  
  
 i bandet 174–230 megahertz. Beslutet innebär att frekvensområdet  
  
 790–862 megahertz inte är reserverat för TV-sändningar efter  
  
 det att nödvändig omplanering skett. Rätten att använda radiosändare  
  
 i detta frekvensområde kommer att utlysas av Post- och telestyrelsen  
  
 enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation.  
  
 14.1.2 Gällande bestämmelser  
  
 Enligt 2 kap. 1 § radio- och TV-lagen krävs tillstånd för att sända  
  
 ljudradio- eller TV-program på frekvenser under 3 gigahertz. Ett  
  
 skäl för tillståndsplikten är knappheten på sändningsfrekvenser. I  
  
 förarbetena till bestämmelsen (se prop. 1995/96:160 s. 70 f) anges  
  
 att yttäckande sändarnät är mycket frekvenskrävande och att  
  
 sändningar i de frekvensområden som lämpar sig bäst för sådana  
  
 sändningar därför fortsatt bör vara tillståndspliktiga. I det  
  
 utredningsförslag (SOU 1994:105) som låg till grund för förslagen  
  
 i propositionen föreslogs att gränsen för tillståndsplikt skulle sättas  
  
 till 1 gigahertz. Därmed skulle de frekvenser upp till 862 megahertz  
  
 393 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 som användes för Boyer ljudradio och TV täckas in. Regeringen  
  
 föreslog emellertid att gränsen skulle sättas vid 3 gigahertz, bland  
  
 annat eftersom frekvenser i 1,5 gigahertz-bandet kan komma att  
  
 användas för digitala ljudradiosändningar.  
  
 Det finns vissa undantag från tillståndsplikten. Sändningar av  
  
 sökbar text-TV kräver inte tillstånd, under förutsättning att de sker  
  
 från radiosändare som används för andra sändningar med stöd av  
  
 tillstånd enligt lagen. Bakgrunden är att sändningar av sökbar textTV  
  
 i analoga TV-sändningar utnyttjar ett utrymme (det s.k.  
  
 bildsläckningsintervallet) som inte kan användas för andra ändamål.  
  
 Tillstånd krävs inte heller för sändningar som är särskilt  
  
 anpassade för syn- och hörselskadade och som sänds under högst  
  
 fyra timmar per dygn från sändare som används för andra sändningar  
  
 med stöd av tillstånd enligt radio- och TV-lagen.  
  
 Den som bedriver sändningsverksamhet för vilken det inte behövs  
  
 tillstånd och den som för annans räkning bedriver sändningsverksamhet  
  
 över satellit eller upplåter satellitkapacitet (satellitentreprenör)  
  
 ska anmäla sig för registrering till Radio- och TVverket  
  
 (2 kap. 3 § radio- och TV-lagen). En motsvarande bestämmelse  
  
 infördes först i lagen om satellitsändningar av televisionsprogram  
  
 till allmänheten, som trädde i kraft den 1 januari 1994.  
  
 Enligt förarbetena (se prop. 1992/93:75 s. 22) behöver svenska  
  
 myndigheter veta vilka som bedriver sändningar för vilka Sverige är  
  
 ansvarigt land för att Sverige ska kunna uppfylla sina förpliktelser  
  
 enligt TV-direktivet.  
  
 14.1.3 Särskilt om så kallade push-tjänster  
  
 Uttrycket push-tjänster har använts för att beteckna tjänster av  
  
 olika slag. I ett lagstiftningsärende år 2002 (prop. 2001/92:74) avsågs  
  
 en form av nyhetsbrev som utformas speciellt efter en viss användares  
  
 önskemål och som sänds ut till honom eller henne vid de  
  
 tidpunkter som har överenskommits. Sådana tjänster skiljer sig från  
  
 information som användaren söker upp i databaser genom att det är  
  
 den som anordnar tjänsten som sänder ut innehållet till användaren.  
  
 Push-tjänster av detta slag omfattas inte av radio- och TVlagen,  
  
 eftersom de är utformade speciellt för en viss användare och  
  
 inte är samtidigt tillgängliga för var och en som vill ta emot dem.  
  
 På senare tid har uttrycket push-tjänster använts om programtjänster  
  
 som sänds ut med avsikt att de ska ses vid en senare  
  
 394 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 tidpunkt efter att ha spelats in hos användaren. Push-tjänster är  
  
 inte något entydigt begrepp och det är oklart hur en gränsdragning  
  
 mellan vanliga TV-sändningar och push-tjänster skulle se ut.  
  
 När TV-program sänds efter midnatt är det sannolikt mycket få  
  
 personer som ser programmen direkt. De användare som önskar  
  
 det kan spela in programmen för senare tittande. Inspelningen  
  
 underlättas om inspelningsutrustningen automatiskt känner igen de  
  
 valda programmen. I dessa fall är inte utsändningen utformad på  
  
 något speciellt sätt utan det är mottagningsutrustningens egenskaper  
  
 som gör att tidsförskjutet tittande underlättas.  
  
 Sändningar som utformas särskilt för tidsförskjutet tittande kan  
  
 vara tillgängliga för användaren vid den tidpunkt som denne väljer.  
  
 Det har också framförts tankar om att utforma tjänsterna på sådant  
  
 sätt att programmen spelas upp vid bestämda tidpunkter med inga  
  
 eller begränsade möjligheter för användaren att styra förloppet. En  
  
 sådan virtuell TV-kanal skulle av tittaren uppfattas som en  
  
 direktsänd programtjänst.  
  
 Ett exempel på en push-tjänst, även om begreppet inte har  
  
 använts om den, är radiotidningar för synskadade personer. Radiotidningar  
  
 sänds ut nattetid över sändare som annars används av  
  
 Sveriges Radio och spelas in automatiskt hos abonnenterna. Dessa  
  
 kan sedan lyssna på sin tidning när de vill under dagen. Radiotidningar  
  
 omfattas av radio- och TV-lagen men får sändas utan  
  
 tillstånd under högst fyra timmar per dygn under förutsättning att  
  
 sändarna i övrigt används för sändningar med tillstånd enligt lagen.  
  
 14.2 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2005:62,  
  
 avsnitt 12 och SOU 2006:51, avsnitt 7)  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen behandlade frågor om tillståndsplikt  
  
 dels i samband med förslag om mobil-TV i betänkandet  
  
 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga  
  
 frågor (SOU 2006:51), dels i samband med förslag om interaktiva  
  
 tjänster i betänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till den  
  
 digitala tekniken (SOU 2005:62).  
  
 Förslagen innebar sammanfattningsvis följande.  
  
  Det bör inte krävas tillstånd enligt radio- och TV-lagen för att  
  
 sända radio- och TV-program som förmedlas av en radiosändare  
  
 395 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 som enligt det tillstånd som meddelats enligt lagen om  
  
 elektronisk kommunikation huvudsakligen ska användas för  
  
 annat än rundradio.  
  
  Det bör krävas tillstånd enligt radio- och TV-lagen för att tillhandahålla  
  
 tilläggstjänster i marksändningar av digital TV och  
  
 digital ljudradio. Detta ska gälla även för White som  
  
 sänds med digital teknik och för tillhandahållande av elektroniska  
  
 programguider i trådlösa markbundna sändningar.  
  
  Tillståndsmyndigheten ska ha möjlighet att i ett tillstånd att  
  
 sända radioprogram föreskriva villkor om att högst en viss kapacitet  
  
 får användas för sökbar text-TV och andra tilläggstjänster  
  
 eller att ett visst antal samtidiga programtjänster ska sändas i det  
  
 sändningsutrymme som tillståndshavaren förfogar över.  
  
 Mobil-TV  
  
 Sändningar av TV för mobil mottagning kan antingen ske i de  
  
 vanliga mobiltelenäten eller i form av rundradiosändningar som är  
  
 särskilt anpassade för mottagning i små rörliga terminaler. Sändningarna  
  
 i mobiltelenät sker på frekvenser strax under 2 gigahertz.  
  
 Sådana sändningar kräver alltså sändningstillstånd enligt radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
 Enligt Radio- och TV-lagsutredningen använder inte sändningar  
  
 i mobiltelenät något sändningsutrymme som annars hade kunnat  
  
 tas i anspråk för traditionell rundradio. Därför finns det enligt  
  
 utredningen inte anledning att kräva tillstånd enligt radio- och TVlagen  
  
 för sådana sändningar. Mobil-TV som sänds på frekvenser  
  
 som enligt frekvensplanen ska användas för rundradio utnyttjar  
  
 däremot ett sändningsutrymme som annars skulle ha kunnat  
  
 användas till traditionella markbundna TV-sändningar. Därför  
  
 ansåg utredningen att kravet på tillstånd enligt radio- och TV-lagen  
  
 borde upprätthållas för sådana sändningar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen diskuterade olika sätt att  
  
 anpassa tillståndsplikten till behovet att reglera frekvensanvändningen.  
  
 Eftersom TV-sändningar via mobiltelenät i dag sker på  
  
 betydligt högre frekvenser än de som enligt frekvensplanen ska  
  
 användas för rundradiosändningar skulle TV-sändningar i mobiltelenät  
  
 kunna undantas från kravet på tillstånd enligt radio- och  
  
 TV-lagen genom att den övre gränsen för tillståndsplikt sänktes,  
  
 396 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 t.ex. så att endast sändningar på frekvenser under 1,5 gigahertz  
  
 skulle omfattas av tillståndsplikt. En sådan lösning tar emellertid  
  
 inte hänsyn till att fördelningen av sändningsutrymme kan komma  
  
 att ändras. En annan lösning skulle kunna vara att anknyta tillståndsplikten  
  
 till frekvensplanen. En nackdel med en sådan lösning  
  
 är att ett frekvensområde kan vara avsett för såväl rundradio som  
  
 annan verksamhet, en annan nackdel är att frekvensplanen utgör ett  
  
 allmänt råd och alltså inte är bindande när frekvenstilldelningen väl  
  
 sker.  
  
 Utredningen föreslog i stället att det inte ska krävas tillstånd  
  
 enligt radio- och TV-lagen för att sända radio- och TV-program  
  
 som förmedlas av en radiosändare som enligt tillståndet att använda  
  
 radiosändare enligt 3 kap. 1 § lagen om elektronisk kommunikation  
  
 huvudsakligen ska användas för annat än rundradio. Konsekvenserna  
  
 av förslaget är enligt utredningen att TV-sändningar till mobila  
  
 mottagare som förmedlas genom exempelvis 3G-sändare eller andra  
  
 sändare som är avsedda att användas för mobila tjänster, får ske  
  
 utan tillstånd. Däremot kommer det även fortsättningsvis att krävas  
  
 tillstånd för sändningar av mobil TV som förmedlas av radiosändare  
  
 vars huvudsakliga användningsområde ska vara rundradio.  
  
 Interaktiva tjänster  
  
 Inledningsvis redogjorde Radio- och TV-lagsutredningen för olika  
  
 former av interaktivitet i samband med radio- och TV-sändningar.  
  
 Vid sidan av sådan interaktivitet som innebär att tittaren eller  
  
 lyssnaren kan ringa till redaktionen och på så sätt medverka i eller  
  
 på annat sätt påverka programmet skiljer utredningen mellan  
  
 central interaktivitet och lokal eller skenbar interaktivitet.  
  
 Med central interaktivitet menas att användaren tar kontakt med  
  
 en programkälla och själv väljer vilket program som ska sändas till  
  
 honom eller henne och när det ska ske. För central interaktivitet  
  
 krävs någon form av returkanal mellan användaren och den som  
  
 anordnar tjänsten. Tjänster med central interaktivitet omfattas inte  
  
 av radio- och TV-lagen eftersom sändningen inte startas av avsändaren.  
  
 Med lokal interaktivitet menas att informationen sänds ut som  
  
 rundradiosändning och lagras i mottagarapparaten. Användaren  
  
 kan söka i den lagrade informationen och välja vad han eller hon vill  
  
 ta del av. Interaktiviteten betecknas som skenbar, eftersom den inte  
  
 397 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 innebär att användaren kommunicerar med den som sänder utan  
  
 enbart med sin egen mottagningsutrustning. Som exempel på  
  
 tjänster med lokal interaktivitet kan nämnas sökbar text-TV och  
  
 elektroniska programguider som ger användaren information om  
  
 de TV-program som sänds ut. Tjänster med lokal interaktivitet omfattas  
  
 av radio- och TV-lagen, eftersom sändningen startas av avsändaren  
  
 och samtidigt är tillgänglig för alla som kan ta emot den.  
  
 En utgångspunkt för Radio- och TV-lagsutredningen var att  
  
 regleringen av olika tilläggstjänster i radio- och TV-sändning bör  
  
 vara så teknikneutral som möjligt. Enligt utredningen kan dock  
  
 inte de olika distributionssätten behandlas på samma sätt. För  
  
 trådsändningar innebär yttrandefrihetsgrundlagen att det inte kan  
  
 krävas tillstånd för att sända och att möjligheterna att reglera  
  
 innehållet är mycket begränsade. För sändningar via satellit tillåter  
  
 visserligen yttrandefrihetsgrundlagen att det ställs krav på tillstånd,  
  
 men eftersom kapaciteten i praktiken är obegränsad och det därför  
  
 inte krävs tillstånd för att sända program bör det enligt utredningen  
  
 inte krävas tillstånd för att sända tilläggstjänster. För marksändningar  
  
 är däremot överföringskapaciteten begränsad och eftersom  
  
 interaktiva tjänster tar i anspråk frekvensutrymme måste man  
  
 acceptera en viss skillnad mellan marksändningar och övriga överföringssätt.  
  
 Mot denna bakgrund föreslog Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 att det ska krävas tillstånd för att tillhandahålla tilläggstjänster i  
  
 marksändningar av digital TV och digital ljudradio. Detta ska även  
  
 gälla för White och för elektroniska programguider i  
  
 trådlösa markbundna sändningar. Tillståndsmyndigheten ska kunna  
  
 förena ett sändningstillstånd med villkor att högst en viss kapacitet  
  
 får användas för sökbar text-TV eller andra tilläggstjänster. Vidare  
  
 föreslogs att ett avtal mellan ett programföretag och det av utredningen  
  
 föreslagna operatörsföretaget alltid ska innefatta en rätt att  
  
 sända sökbar text-TV i rimlig omfattning. Med detta avsåg utredningen  
  
 text-TV-sändningar av ungefär den omfattning och utformning  
  
 som gällde för t.ex. SVT Text och TV4 Text. Radio- och TVlagsutredningen  
  
 föreslog också att tillståndsmyndigheten ska  
  
 kunna meddela tillstånd som enbart avser sändning av tilläggstjänster.  
  
 398 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 14.3 Remissinstanserna  
  
 Mobil-TV  
  
 Huvuddelen av remissinstanserna, däribland Radio- och TV-verket,  
  
 Konkurrensverket, Post- och telestyrelsen och Boxer-TV-Access AB  
  
 tillstyrkte i huvudsak utredningens förslag. Post- och telestyrelsen,  
  
 som påpekade att det inte kan uteslutas att kapaciteten i ett visst  
  
 3G-nät huvudsakligen används för MBMS (Multimedia Broadcast  
  
 Multicast Service), utgick från att utredningens förslag inte innebär  
  
 att verksamheten då blir tillståndspliktig. Konkurrensverket ansåg  
  
 att tillståndsplikt i annat än rundradionät riskerar att hämma  
  
 konkurrensen. Boxer-TV-Access AB å sin sida påpekade att  
  
 konkurrensen kan snedvridas om det är väsentligt mer komplicerat  
  
 att starta och driva innehållstjänster med rundradioteknik än med  
  
 andra tekniska lösningar. Tillstånden får därför inte ställa sådana  
  
 krav att de sökande avskräcks.  
  
 Radio- och TV-verket påpekade att regleringen av de sändningar  
  
 som inte omfattas av tillståndsplikt ändå blir tämligen omfattande.  
  
 Den som bedriver sändningar ska registrera sig hos verket, anmäla  
  
 beteckning för sändningarna och i övrigt följa bestämmelserna om  
  
 sändningarnas innehåll. Verket ansåg att det också borde finnas en  
  
 skyldighet att utse utgivare för de tillståndsfria mobil-TV-sändningarna.  
  
 Teracom AB ansåg inte att det var självklart att vissa sändningar  
  
 av mobil-TV ska vara tillståndsfria och andra tillståndspliktiga trots  
  
 att båda legalt är att anse som rundradio. Teracom påpekade att en  
  
 ineffektiv och oklar process för tillståndsgivning av mobil-TV inom  
  
 rundradiofrekvenser skulle kunna vara till nackdel för rundradionäten  
  
 och utgöra incitament för att välja mobiltelefoninät, trots att  
  
 dessa kanske utnyttjar en ineffektiv teknik. Teracom menade också  
  
 att utredningen förde ett cirkelresonemang när den föreslog att det  
  
 inte skulle krävas tillstånd för sändningar av mobil-TV i nät som  
  
 ska användas för annat än rundradio, samtidigt som mobil-TV faller  
  
 under radio- och TV-lagen just därför att den är rundradio.  
  
 Teracom efterlyste en tydligare reglering.  
  
 Interaktiva tjänster  
  
 Post- och telestyrelsen såg svårigheter att dra gränser mellan interaktiva  
  
 tjänster och traditionell ljudradio och TV liksom att avgränsa  
  
 399 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 vilka utsändningar av radio- och TV-program som ska anses riktade  
  
 till allmänheten. Radio- och TV-lagsutredningens förslag riskerar  
  
 enligt Post- och telestyrelsen att inom en förhållandevis nära  
  
 framtid passeras av utvecklingen. Eftersom det är väsentligt att  
  
 lagstiftningen inte riskerar att sätta upp hinder för en positiv  
  
 utveckling av nya tjänster, ansåg Post- och telestyrelsen inte att  
  
 utredningens förslag om interaktiva tjänster bör läggas till grund  
  
 för lagstiftning utan ytterligare överväganden. Telenor uppmanade  
  
 till försiktighet med att utvidga lagstiftningen till att omfatta ett  
  
 tjänsteområde som är under utveckling. Teracom AB ansåg att  
  
 önskemål om en så långt möjligt teknikneutral reglering bör leda  
  
 till återhållsamhet med tillståndskrav för tilläggstjänster i marknätet.  
  
 Teracom accepterade dock någon form av tillståndsreglering  
  
 för tilläggstjänster.  
  
 Radio- och TV-verket välkomnade utredningens förslag eftersom  
  
 rättsläget kunde betecknas som oklart. Även Boxer TV-Access  
  
 AB menade att interaktiva tjänster som tar utrymme borde vara  
  
 föremål för tillståndsplikt. TV4 AB och Eaton Times Group MTG  
  
 AB ansåg att programföretag med sändningstillstånd borde ha rätt  
  
 att sända sökbar text-TV. Kanal 5 AB och Sveriges Utbildningsradio  
  
 AB hade liknande synpunkter. Post- och telestyrelsen ansåg att  
  
 tjänster med nära anknytning till programinnehållet, t.ex. sökbar  
  
 text-TV, borde innefattas i programföretagens sändningstillstånd.  
  
 400 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 14.4 Överväganden  
  
 14.4.1 Ljudradio och TV-program  
  
 Vårt förslag: Tillstånd ska krävas för att sända TV-program med  
  
 hjälp av radiovågor, om sändningen sker på frekvenserna 87,5– 
  
 108 megahertz, 174–240 megahertz eller 470–790 megahertz.  
  
 För att sända ljudradioprogram med hjälp av radiovågor ska det  
  
 krävas tillstånd, om sändningarna sker på  
  
 1. frekvenser under 30 megahertz som är avsedda för rundradiosändningar  
  
 enligt internationella överenskommelser  
  
 som Sverige är bundet av, eller  
  
 2. frekvenserna Horton, 174–240 megahertz eller  
  
 470–790 megahertz.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog i anslutning  
  
 till att utredningen behandlade frågan om mobil-TV att det  
  
 inte skulle krävas tillstånd enligt radio- och TV-lagen för att sända  
  
 radio- och TV-program som förmedlas av en radiosändare som enligt  
  
 det tillstånd som meddelats enligt lagen om elektronisk kommunikation  
  
 huvudsakligen ska användas för annat än rundradio.  
  
 Utredningen behandlade inte frågan om tillstånd till ljudradiosändningar.  
  
 Det bör krävas tillstånd enligt radio- och TV-lagen för att tillhandahålla  
  
 tilläggstjänster i marksändningar av digital TV och digital  
  
 ljudradio. Detta ska gälla även för White som sänds  
  
 med digital teknik och för tillhandahållande av elektroniska programguider  
  
 i trådlösa markbundna sändningar.  
  
 Tillståndsmyndigheten ska ha möjlighet att i ett tillstånd att  
  
 sända radioprogram föreskriva villkor om att högst en viss kapacitet  
  
 får användas för sökbar text-TV och andra tilläggstjänster eller  
  
 att ett visst antal samtidiga programtjänster ska sändas i det sändningsutrymme  
  
 som tillståndshavaren förfogar över.  
  
 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrkte i  
  
 huvudsak utredningens förslag. Radio- och TV-verket framhöll  
  
 därutöver att den som bedriver sändningar som inte är tillståndspliktiga  
  
 ska registrera sig hos verket, anmäla beteckning på  
  
 401 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 sändningarna och i övrigt följa bestämmelserna om sändningarnas  
  
 innehåll.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Bakgrund  
  
 Ett viktigt skäl till att tillstånd enligt radio- och TV-lagen krävs för  
  
 vissa radio- och TV-sändningar är att det ska vara möjligt att via  
  
 beslut enligt massmedielagstiftningen se till att tillgängliga sändningsfrekvenser  
  
 används på ett sätt som säkerställer att konsumenterna  
  
 har god tillgänglighet till de utsända programtjänsterna.  
  
 Därför kan sändningstillstånden enligt radio- och TV-lagen förenas  
  
 med villkor om skyldighet att sända program till hela landet eller  
  
 till en viss del av landet. Vidare gäller enligt 3 kap. 6 § andra stycket  
  
 lagen (2002:389) om elektronisk kommunikation att tillstånd att  
  
 använda radiosändare för sändningar som kräver tillstånd enligt  
  
 annan lag bara kan meddelas om ett sådant tillstånd föreligger.  
  
 Därmed kommer de krav på räckvidd som framgår av sändningstillstånden  
  
 enligt radio- och TV-lagen att vara styrande för de  
  
 tillstånd att använda radiosändare som krävs för att sändarnäten ska  
  
 kunna upprättas.  
  
 Genom tillståndsplikten har tillståndsmyndigheten vidare möjlighet  
  
 att tillämpa vissa principer för urvalet av programtjänster. Av  
  
 3 kap. 4 § radio- och TV-lagen framgår att det vid beviljande av  
  
 tillstånd för TV-sändningar ska beaktas att sändningsutrymmet ska  
  
 kunna tas i anspråk för olika programtjänster så att sändningarna  
  
 kommer att tilltala olika intressen och meningsriktningar, för såväl  
  
 nationella som lokala och regionala programtjänster samt av flera av  
  
 varandra oberoende programföretag.  
  
 Omfattningen av en tillståndsplikt  
  
 Vi bedömer att de redovisade motiven för tillståndsplikt fortfarande  
  
 är giltiga när det gäller traditionell marksänd TV. Marksändningar  
  
 är den sändningsform som är lättast att ta emot och den  
  
 enda där det för närvarande förekommer sändningar som kan tas  
  
 emot utan abonnemang eller någon annan form av avtal med programföretag  
  
 eller mellanhänder. Även om digitaliseringen har medfört  
  
 att överföringskapaciteten i marksändningarna har ökat påtag402 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 ligt är det fortfarande viktigt att kunna säkerställa att boende i hela  
  
 landet har möjlighet att ta emot programmen och att sammansättningen  
  
 av programtjänster präglas av mångfald när det gäller  
  
 såväl innehåll som ägarförhållanden.  
  
 Däremot bedömer vi att det finns anledning att överväga om  
  
 man bör begränsa omfattningen av de sändningar för vilka det ska  
  
 krävas tillståndsplikt. För närvarande gäller tillståndsplikten för  
  
 sändningar på frekvenser under 3 gigahertz. Som har nämnts i det  
  
 föregående var skälet till att denna gräns valdes trots att marksändningar  
  
 till allmänheten inte förekom på högre frekvenser än  
  
 862 megahertz att man ville att eventuella framtida sändningar i  
  
 1,5-gigahertzbandet skulle vara tillståndspliktiga.  
  
 Några sådana sändningar har emellertid inte aktualiserats under  
  
 de tolv år som lagen har gällt. Däremot innebär den nuvarande  
  
 gränsen för tillståndsplikt att TV-sändningar som sker via mobiltelenät,  
  
 omfattas av tillståndsplikt. Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 ansåg inte att de skäl som motiverar krav på tillstånd för traditionella  
  
 rundradiosändningar är giltiga för sändningar i mobiltelenät  
  
 eftersom de inte utnyttjar något sändningsutrymme som annars  
  
 hade kunnat tas i anspråk för traditionell rundradio. Därför föreslog  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen att det inte skulle krävas tillstånd  
  
 enligt radio- och TV-lagen för att sända radio- och TVprogram  
  
 som förmedlas av en radiosändare som enligt det tillstånd  
  
 som meddelats enligt lagen om elektronisk kommunikation huvudsakligen  
  
 ska användas för annat än rundradio. Remissinstanserna  
  
 var i allmänhet positiva till förslaget även om en viss tveksamhet  
  
 uttrycktes till hur undantaget från tillståndsplikt var utformat.  
  
 Vi kan konstatera att det kan bli aktuellt att sprida innehåll som  
  
 utgör TV-sändningar eller ljudradiosändningar via andra former av  
  
 elektroniska kommunikationsnät än traditionella rundradionät.  
  
 Något skäl att via tillståndsvillkor enligt massmedielagstiftningen  
  
 styra frekvensanvändningen i andra elektroniska kommunikationsnät  
  
 finns inte. Med hänsyn till att det inte har påvisats någon brist  
  
 på överföringskapacitet utanför det egentliga rundradioområdet  
  
 finns det inte heller skäl att via tillståndsgivning påverka sammansättningen  
  
 av de tjänster som erbjuds. Mot denna bakgrund anser vi  
  
 inte att det finns skäl att behålla tillståndsplikt för sändningar av  
  
 TV eller ljudradio utanför de traditionella rundradionäten.  
  
 403 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 Avgränsningen av tillståndsplikten  
  
 Vi anser däremot inte att tillståndsplikten kan avgränsas på det sätt  
  
 som Radio- och TV-lagsutredningen föreslog. När Post- och telestyrelsen  
  
 meddelar tillstånd att använda radiosändare för annat än  
  
 rundradio beslutar styrelsen numera normalt inte för vilka tjänster  
  
 sändaren får användas. I stället är det tillståndshavaren som avgör  
  
 om sändaren ska användas för t.ex. fast radio eller mobila tjänster.  
  
 Därmed är det inte möjligt att knyta kravet på tillstånd till vilket  
  
 som är radiosändarens huvudsakliga användningsområde.  
  
 En lösning som skulle kunna vara värd att överväga är att knyta  
  
 tillståndsplikten till det beslut som regeringen enligt 3 kap. 1 §  
  
 radio- och TV-lagen ska fatta om vilket sändningsutrymme som  
  
 ska användas för TV-sändningar som kräver tillstånd enligt lagen.  
  
 Vi anser emellertid att en sådan lösning, som innebär att omfattningen  
  
 av de sändningar som fordrar tillstånd skulle bestämmas  
  
 genom ett regeringsbeslut, skulle stämma mindre väl överens med  
  
 kravet i yttrandefrihetsgrundlagen och regeringsformen att  
  
 begränsningar av yttrandefriheten ska ske genom lag.  
  
 Enligt vår mening bör tillståndsplikten i stället knytas till bestämda  
  
 frekvensområden som anges i lagen. Om förändringar i  
  
 radioanvändningen, t.ex. övergång till en mer effektiv sändningsteknik,  
  
 skulle ge anledning till det, kan regeringen i samband med  
  
 beslut om sändningsutrymme enligt 4 kap. 1 § bestämma att ett  
  
 mindre frekvensutrymme än som anges i lagen ska användas för  
  
 tillståndspliktiga sändningar.  
  
 Det tillståndspliktiga området för ljudradiosändningar och TVsändningar  
  
 Det tillståndspliktiga området bör kunna bestämmas på olika sätt  
  
 för olika tjänster och olika frekvensområden. För sändningar på  
  
 lägre frekvenser än 30 megahertz, det vill säga ljudradiosändningar i  
  
 de s.k. AM-banden, är det tillräckligt att i lagtexten hänvisa till att  
  
 frekvenserna enligt internationella överenskommelser som Sverige  
  
 omfattas av är avsedda för rundradio. I Sverige används AMbanden  
  
 för närvarande endast för sändningar till utlandet.  
  
 För ljudradiosändningar på högre frekvensband och för TVsändningar  
  
 bör det tillståndspliktiga området bestämmas genom  
  
 direkta hänvisningar till vissa frekvensband. Tillstånd bör krävas för  
  
 404 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 sändningar av program i ljudradio eller television inom frekvensbanden  
  
 Horton, 174–240 megahertz och 470–790  
  
 megahertz. Det motsvarar det s.k. FM-bandet för ljudradio, de  
  
 frekvensband som får upplåtas för TV-sändningar enligt regeringens  
  
 ovannämnda beslut den 19 december 2007 och de frekvenser  
  
 i den översta delen av VHF-band III som används för digitala  
  
 ljudradiosändningar. I lagen bör inte anges vilka frekvensband som  
  
 ska användas för tillståndspliktiga sändningar av ljudradio respektive  
  
 TV. Därmed kommer det att vara möjligt att t.ex. blanda ljudradio  
  
 och TV i samma frekvenskanaler.  
  
 Vårt förslag innebär att krav på sändningstillstånd bara kommer  
  
 att gälla för sändningar i de angivna frekvensbanden. Utanför dessa  
  
 frekvensband kommer det att vara möjligt att sända TV eller  
  
 ljudradio utan sändningstillstånd. Under förutsättning att de tillstånd  
  
 att använda radiosändare som meddelas av Post- och telestyrelsen  
  
 inte begränsar användningen, kommer den som innehar  
  
 radiosändaren att kunna avgöra om sändningsutrymmet ska  
  
 användas för ljudradio och TV eller för andra ändamål.  
  
 14.4.2 Push-tjänster  
  
 Vår bedömning: Så kallade push-tjänster får i allmänhet anses  
  
 utgöra TV-sändningar i AV-direktivets mening och det bör inte  
  
 utformas några särskilda regler för sådana sändningar. Ett programföretag  
  
 med tillstånd att sända TV har rätt att sända pushtjänster  
  
 i den utsträckning som tillståndet ger möjlighet till det.  
  
 Det bör också vara möjligt att meddela tillstånd till programföretag  
  
 som uteslutande avser att sända push-tjänster.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen behandlade inte  
  
 frågan.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Omfattas push-tjänster av AV-direktivet?  
  
 Med push-tjänster avses i detta sammanhang programtjänster som  
  
 sänds ut för att ses vid en senare tidpunkt efter att ha spelats in hos  
  
 användaren. Som har nämnts i det föregående är push-tjänster inte  
  
 405 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 någon särskild eller tydligt urskiljbar form av TV-sändning och det  
  
 är oklart hur en gränsdragning mellan push-tjänster och andra TVsändningar  
  
 skulle se ut.  
  
 Push-tjänster omfattas av radio- och TV-lagen om de samtidigt  
  
 och utan särskild begäran är tillgängliga för vem som helst som vill  
  
 ta emot dem. Vi har övervägt om push-tjänsterna omfattas av AVdirektivet  
  
 och om de i så fall ska uppfattas som TV-sändningar eller  
  
 som beställ-TV.  
  
 En allmän förutsättning för att en tjänst ska omfattas av AVdirektivet  
  
 är att den utgör en audiovisuell medietjänst, dvs. en  
  
 tjänst i EU-fördragets mening som står under redaktionellt ansvar  
  
 av en leverantör av medietjänster med huvudsakligt ändamål att i  
  
 informations-, underhållnings- eller utbildningssyfte tillhandahålla  
  
 program till allmänheten via elektroniska kommunikationsnät.  
  
 Med TV-sändningar avses audiovisuella medietjänster som  
  
 tillhandahålls för samtidigt tittande enligt en programtablå. Med  
  
 beställ-TV avses audiovisuella medietjänster som tillhandahålls för  
  
 att ge möjlighet att se program vid en tidpunkt som användaren  
  
 väljer och på dennes egen begäran utifrån en katalog med program  
  
 som har valts ut av leverantören av medietjänster.  
  
 EG-domstolen har behandlat frågan om gränsdragningen mellan  
  
 TV-sändningar och tjänster som tillhandahålls på individuell  
  
 begäran (Mediakabel BV mot Commissariaat voor de Media, mål  
  
 C-89/04). Målet gällde en tjänst där filmer sändes ut vid en  
  
 bestämd tidpunkt men där filmerna endast var tillgängliga med  
  
 hjälp av en personlig kod för de abonnenter som hade anmält att de  
  
 önskade se just den filmen. Den som tillhandahöll tjänsten hävdade  
  
 att det inte rörde sig om en TV-sändning och att han därför inte var  
  
 skyldig att iaktta TV-direktivets regler om främjande av europeiska  
  
 produktioner.  
  
 I domen uttalade domstolen att en tjänst omfattas av begreppet  
  
 TV-sändning i TV-direktivet om den utgör en ursprunglig överföring  
  
 av TV-program avsedd för mottagning av allmänheten, dvs.  
  
 för ett obestämt antal potentiella TV-tittare till vilka samma bilder  
  
 överförs samtidigt. En TV-tjänst för vilken man betalar men som,  
  
 även om den är tillgänglig för ett begränsat antal abonnenter,  
  
 endast omfattar ett programutbud som bestäms av distributören  
  
 och vars sändningstider också bestäms av denne, kan inte anses  
  
 tillhandahållen på individuell begäran och omfattas följaktligen av  
  
 begreppet TV-sändning. Den omständigheten att programmen i en  
  
 sådan tjänst är tillgängliga med hjälp av en personlig kod har ingen  
  
 406 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 betydelse eftersom abonnenterna tar emot sändningarna vid samma  
  
 tidpunkt.  
  
 Domen avser TV-direktivet i dess tidigare lydelse. Det finns  
  
 emellertid ingenting som tyder på att de ändringar som har skett  
  
 genom AV-direktivet har haft till syfte att ändra innebörden av  
  
 begreppet TV-sändning. Det synsätt som avspeglas i domen får  
  
 därför anses ha giltighet även efter ändringarna.  
  
 En push-tjänst som innebär att den som bedriver verksamheten  
  
 samtidigt överför samma innehåll till samtliga användare utgör  
  
 sålunda en TV-sändning enligt AV-direktivet. Att användaren kan  
  
 välja att se endast delar av det innehåll som har spelats in eller att se  
  
 det vid den tidpunkt eller i den ordning som han eller hon själv  
  
 väljer saknar betydelse. Om tjänsten har utformats på sådant sätt  
  
 att det inte är möjligt att titta medan utsändningen pågår, torde det  
  
 ändå vara fråga om en TV-sändning eftersom innehållet överförs  
  
 samtidigt till användarna och inte på den enskilde användarens egen  
  
 begäran och därmed samtidigt blir tillgängligt för var och en som  
  
 vill ta emot det.  
  
 Vi anser därför att övervägande skäl talar för att push-tjänster  
  
 som är anordnade på här angivet sätt ska betraktas som TV-sändningar  
  
 i AV-direktivets mening. De kommer därmed att omfattas  
  
 av samma regler som gäller för övriga TV-sändningar, t.ex. reglerna  
  
 om europeiska produktioner. Vi ser inte något skäl att föreslå några  
  
 särskilda regler för sådana sändningar.  
  
 Eftersom push-tjänster ännu inte har börjat sändas i Sverige  
  
 finns det utrymme för en viss osäkerhet om hur tjänsterna ska  
  
 betraktas. Det kan t.ex. inte uteslutas att en sändning inte uppfyller  
  
 samtliga kriterier som anges i definitionerna i AV-direktivet.  
  
 Exempelvis ska det finnas en programtablå för att det ska röra sig  
  
 om en TV-sändning enligt direktivets definition. För beställtjänster  
  
 krävs att användaren kan välja innehåll utifrån en katalog av  
  
 program.  
  
 AV-direktivet ställer mer omfattande krav på TV-sändningar än  
  
 på beställtjänster. AV-direktivet ger emellertid medlemsstaterna  
  
 rätt att ställa upp mer detaljerade eller striktare regler under  
  
 förutsättning att dessa regler överensstämmer med gemenskapsrätten.  
  
 Enligt artikel 3.8 i AV-direktivet ska direktiv 2003/31/EG om  
  
 elektronisk handel tillämpas om inte annat anges, men reglerna i  
  
 AV-direktivet ska ha företräde vid en eventuell konflikt. Direktivet  
  
 om elektronisk handel gäller för informationssamhällets tjänster så  
  
 407 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 som dessa definieras i direktiv 98/34/EG om ett informationsförfarande  
  
 beträffande tekniska standarder och föreskrifter och  
  
 beträffande föreskrifter för informationssamhällets tjänster (ändrat  
  
 genom direktiv 98/48/EG). Enligt detta direktiv utgörs informationssamhällets  
  
 tjänster av tjänster som utförs på distans, på elektronisk  
  
 väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare. Med  
  
 individuell begäran av en tjänstemottagare menas att tjänsten  
  
 tillhandahålls genom överföring av uppgifter på individuell begäran.  
  
 I definitionen av informationssamhällets tjänster ingår inte bland  
  
 annat TV-tjänster (inklusive tjänster som är närbesläktade med  
  
 beställ-TV) som avses i artikel 1 a i direktiv 89/552/EEG samt  
  
 (televisuell) teletext. Det framgår av en vägledande förteckning i  
  
 bilaga V till direktiv 98/34/EG.  
  
 En push-tjänst där innehållet överförs samtidigt till användarna  
  
 omfattas inte av direktivet om elektronisk handel eftersom uppgifterna  
  
 inte överförs på individuell begäran. Vi bedömer att det  
  
 inte heller finns några andra EG-rättsliga hinder mot att regler för  
  
 TV-sändningar ska gälla för alla sådana push-tjänster, även om  
  
 några tjänster eventuellt inte skulle betraktas som TV-sändningar i  
  
 AV-direktivets mening.  
  
 Slutsats  
  
 Vi anser att samma regler bör gälla för TV-sändningar oavsett om  
  
 de sänds ut på traditionellt sätt för omedelbart tittande eller om de  
  
 sänds ut för tidsförskjutet tittande genom någon form av s.k. pushteknik.  
  
 Ett programföretag med tillstånd att sända TV bör ha rätt  
  
 att sända push-tjänster i den utsträckning som tillståndet ger möjlighet  
  
 till det. Det bör också vara möjligt att meddela sändningstillstånd  
  
 till programföretag som uteslutande avser att sända pushtjänster.  
  
 Sådana tillståndshavare har då det ansvar för sändningarnas  
  
 innehåll som framgår av radio- och TV-lagen.  
  
 14.4.3 Sökbar text-TV  
  
 Vårt förslag: Det ska krävas tillstånd att sända sökbar text-TV i  
  
 de frekvensband som i det föregående har föreslagits vara tillståndspliktiga  
  
 för sändning av ljudradio- och TV-program.  
  
 408 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 Med sökbar text-TV ska avses en medietjänst som huvudsakligen  
  
 består av text, grafik eller stillbilder, med eller utan ljud,  
  
 om användaren själv kan välja vilken del av innehållet som han  
  
 eller hon vill ta del av och vid vilken tidpunkt det ska ske.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att lokalt  
  
 interaktiva tjänster, bland annat sökbar text-TV och elektroniska  
  
 programguider, skulle kräva tillstånd. Utredningen föreslog också  
  
 att tillstånd att sända TV-program även skulle ge rätt att sända  
  
 sökbar text-TV i rimlig omfattning.  
  
 Remissinstanserna: Flera remissinstanser påpekade att området  
  
 är under utveckling och att man därför borde vara försiktig med  
  
 lagstiftning. Utredningens förslag att ett tillstånd att sända TVprogram  
  
 även skulle ge rätt att sända sökbar text-TV i rimlig  
  
 omfattning stöddes av de programföretag som yttrade sig.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Text-TV har kommit att bli en naturlig del av ett programutbud  
  
 som i hög grad utnyttjas av tittarna. Text-TV fungerar både som ett  
  
 självständigt massmedium och som ett komplement till andra programtjänster.  
  
 I den sistnämnda funktionen kan text-TV vara ett  
  
 sätt att förbättra tillgängligheten för hörselskadade eller ett sätt att  
  
 tillhandahålla ytterligare material med anknytning till TV-programmen.  
  
 Det torde inte vara möjligt att dra någon klar gräns mellan de  
  
 olika funktionerna.  
  
 Tillstånd för sökbar text-TV  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att lokalt interaktiva  
  
 tjänster, bland annat sökbar text-TV och elektroniska programguider,  
  
 skulle kräva tillstånd. Flera remissinstanser påpekade att  
  
 området är under utveckling och att man därför borde vara  
  
 försiktig med lagstiftning. Utredningens förslag att ett tillstånd att  
  
 sända TV-program även skulle ge rätt att sända sökbar text-TV i  
  
 rimlig omfattning stöddes av de programföretag som yttrade sig.  
  
 I samband med de ändringar av radio- och TV-lagen som trädde  
  
 i kraft den 1 februari 2008 uttalade regeringen att rätten att sända  
  
 ut en programtjänst bör innefatta rätten att sända program409 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 relaterade tilläggstjänster i rimlig omfattning (se prop. 2007/08:8  
  
 s. 3). I de sändningstillstånd som därefter har meddelats av Radio och  
  
 TV-verket anges att tillstånden har denna innebörd. Eftersom  
  
 ingen ändring har skett i fråga om tillståndsplikten för sökbar textTV  
  
 får regeringens uttalande och Radio- och TV-verkets beslut  
  
 anses gälla andra programrelaterade tilläggstjänster än sökbar textTV.  
  
 Vi instämmer i Radio- och TV-lagsutredningens konstaterande  
  
 att de skäl som motiverade att White fick sändas utan  
  
 tillstånd inte har bärkraft när det gäller digitala sändningar. I  
  
 analoga TV-sändningar sänds White i ett särskilt utrymme  
  
 (bildsläckningsintervallet) som inte kan användas till något annat  
  
 och som därför inte tar i anspråk kapacitet som skulle kunna  
  
 användas för andra programtjänster. I digitala sändningar sänds allt  
  
 innehåll ut som bitströmmar inom ramen för den totalt tillgängliga  
  
 kapaciteten. Den kapacitet som används för text-TV skulle alltså i  
  
 stället kunna användas för att sända ut annat innehåll.  
  
 Mot denna bakgrund anser vi i likhet med Radio- och TVlagsutredningen  
  
 att det bör krävas tillstånd för att sända lokalt  
  
 interaktiva tjänster. Den tekniska utvecklingen har gjort det möjligt  
  
 att utforma sådana tjänster på en rad olika sätt och innehållet är  
  
 inte längre begränsat till text och enkel grafik. Begreppet sökbar  
  
 text-TV får emellertid anses så vedertaget att det bör behållas, även  
  
 om innehållet förutom av text och grafik kan bestå av stillbilder  
  
 eller, i begränsad omfattning, rörliga bilder med eller utan ljud. Det  
  
 avgörande är att användaren kan välja vilken del av innehållet han  
  
 eller hon vill ta del av och vid vilken tidpunkt det ska se. Genom att  
  
 rörliga bilder endast ska kunna förekomma i begränsad omfattning  
  
 kommer vanliga TV-program inte att kunna inrymmas i begreppet  
  
 sökbar text-TV.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen föreslog att alla sändningar av  
  
 sökbar text-TV skulle kräva tillstånd. Samtidigt ansåg utredningen  
  
 att ett avtal mellan ett programföretag med tillstånd att sända betalTV  
  
 och det av utredningen föreslagna operatörsföretaget alltid  
  
 skulle innefatta rätt att sända sökbar text-TV i rimlig omfattning.  
  
 Det talar för att Radio- och TV-lagsutredningen ansåg att den som  
  
 har tillstånd att sända programtjänster normalt också bör få tillstånd  
  
 att sända text-TV. Sändningar i rimlig omfattning motsvarade  
  
 enligt utredningen ungefärligen den omfattning och utformning  
  
 som gällde för SVT Text eller TV4 Text.  
  
 I sista hand fick det enligt  
  
 utredningen överlämnas till rättstillämpningen att avgöra vad som  
  
 410 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 utifrån rådande förhållanden är att anse som rimligt i fråga om omfattningen  
  
 av sökbar text-TV (se SOU 2005:62 s. 308).  
  
 Vi anser för vår del att text-TV har så nära anknytning till övriga  
  
 TV-sändningar att den som har tillstånd att sända andra programtjänster  
  
 bör ha möjlighet att i rimlig omfattning sända sökbar textTV.  
  
 Tillståndsmyndigheten bör normalt kunna meddela ett sådant  
  
 tillstånd om programföretaget önskar det. Det bör komma an på  
  
 tillståndsmyndigheten att avgöra vad som i det enskilda fallet ska  
  
 anses vara rimlig omfattning. Tillstånd bör givetvis också kunna ge  
  
 rätt att sända sökbar text-TV i större omfattning. Det bör även vara  
  
 möjligt att meddela tillstånd att sända sökbar text-TV till den som  
  
 inte har tillstånd att sända TV-program. Detta torde exempelvis  
  
 normalt vara fallet för den som sänder en elektronisk programguide  
  
 (se följande avsnitt).  
  
 Ett sändningstillstånd bör kunna förenas med villkor om att  
  
 programföretaget, vid sidan av den egentliga programtjänsten, ska  
  
 sända sökbar text-TV i viss omfattning. Sådana tjänster skulle t.ex.  
  
 kunna syfta till att förbättra tillgängligheten för funktionshindrade.  
  
 Särskilt om elektroniska programguider  
  
 En elektronisk programguide är en form av sökbar text-TV som  
  
 underlättar för användaren att navigera mellan olika program, styra  
  
 inspelningsutrustning m.m. I motsats till vad som gäller för andra  
  
 former av sökbar text-TV är elektroniska programguider inte en  
  
 naturlig del i varje annan programtjänst. Det normala torde vara att  
  
 det finns en gemensam programguide för alla programtjänster som  
  
 är tillgängliga med en viss mottagarutrustning, även om det inte  
  
 kan uteslutas att t.ex. programtjänster med samma ägare vid sidan  
  
 av den gemensamma programguiden också förekommer i en särskild,  
  
 företagsspecifik programguide.  
  
 I de sändningstillstånd som nu gäller finns villkor om teknisk  
  
 samverkan som ålägger tillståndshavarna att ingå avtal som innebär  
  
 att den som sänder en elektronisk programguide presenterar de  
  
 olika programtjänsterna på ett likvärdigt sätt och inte på ett otillbörligt  
  
 sätt gynnar vissa företag eller finansieringsformer.  
  
 I förslaget till 4 kap. 9 § i den nya lagen föreslår vi att villkoret  
  
 om samverkan i den nuvarande s.k. villkorskatalogen i 3 kap. 8 § 7  
  
 radio- och TV-lagen ska delas upp i två punkter. Den första punkten  
  
 ska gälla samverkan om att använda en viss sändningsteknik,  
  
 411 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 medan den andra punkten ska avse skyldighet att samverka med  
  
 andra tillståndshavare i tekniska frågor i syfte att främja tillgänglighet  
  
 och konkurrens. Den nya andra punkten ger stöd för att förena  
  
 ett tillstånd att sända en elektronisk programguide med ett villkor  
  
 om hur de olika programtjänsterna ska presenteras.  
  
 14.4.4 Beställ-TV  
  
 Vår bedömning: Det kommer inte att bli aktuellt att sända  
  
 beställ-TV som rundradiosändning i de frekvensområden som vi  
  
 föreslår ska vara tillståndspliktiga.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen behandlade inte  
  
 frågan.  
  
 Skälen för vår bedömning: Med beställtjänster, som vi har valt  
  
 att kalla beställ-TV, avses enligt AV-direktivet audiovisuella medietjänster  
  
 där användaren har möjlighet att se program på begäran  
  
 utifrån en katalog av program som har valts ut av leverantören och  
  
 vid den tidpunkt som användaren väljer. Beställtjänster enligt AVdirektivet  
  
 motsvarar det som Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 benämnde centralt interaktiva tjänster. Beställtjänster omfattas inte  
  
 av radio- och TV-lagen men kommer att omfattas av den nya lag  
  
 som vi föreslår.  
  
 AV-direktivet tar inte direkt sikte på det sätt på vilket programmen  
  
 sänds ut. För att användaren ska kunna välja program utifrån  
  
 en katalog av program och se programmen vid en tidpunkt som han  
  
 eller hon väljer bedömer vi att programmen behöver sändas ut  
  
 individuellt till varje användare på något annat sätt än genom rundradiosändning,  
  
 t.ex. via mobiltelenät eller olika slags trådförbindelser.  
  
 Det kommer därmed inte att bli aktuellt att sända beställ-TV  
  
 som rundradiosändning i de frekvensområden för vilka vi i det  
  
 föregående har föreslagit ska krävas tillstånd för att sända. Något  
  
 krav på tillstånd för att sända sådana tjänster behövs därför inte.  
  
 14.4.5 Utgivare  
  
 Vårt förslag: De regler om utgivare som föreskrivs i 3 kap. 1  
  
 och 2 §§ lagen (1991:1559) om föreskrifter på tryckfrihets412 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 förordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden ska  
  
 även gälla för TV- och ljudradiosändningar som inte kräver  
  
 tillstånd.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen behandlade inte  
  
 frågan.  
  
 Remissinstanserna: Radio- och TV-verket ansåg att det borde  
  
 finnas en skyldighet att utse utgivare för de tillståndsfria mobilTV-sändningarna.  
  
 Skälen för vårt förslag: Enligt yttrandefrihetsgrundlagen ska  
  
 radioprogram ha en utgivare. Utgivaren ska enligt vad som närmare  
  
 föreskrivs i lag utses för varje program eller för hela eller delar av  
  
 sändningsverksamheten av den som bedriver sändningsverksamheten.  
  
 Närmare regler om utgivare av radioprogram finns i lagen  
  
 om föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens  
  
 områden (tillämpningslagen). Enligt 3 kap. 1 § första  
  
 stycket ska uppgift om vem som är utgivare antecknas i ett register  
  
 hos programföretaget innan programmen sänds. Enligt 3 kap. 2 §  
  
 kan under vissa förutsättningar den som framträder i direktsändning  
  
 själv svara för yttrandefrihetsbrott som han begår. Dessa  
  
 regler gäller dels för sändningar med tillstånd av regeringen och  
  
 TV-sändningar med tillstånd av Radio- och TV-verket för en tid av  
  
 mer än två veckor och dels för radioprogram som förmedlas genom  
  
 satellitsändning som utgår från Sverige (3 kap. 11 §).  
  
 Som Radio- och TV-verket har påpekat bör TV- och radiosändningar  
  
 ha en utgivare även om de sänds i marksändning på ett  
  
 sätt som inte kräver tillstånd. Vi föreslår därför att bestämmelserna  
  
 i 3 kap. 1 och 2 §§ tillämpningslagen ska gälla också för sådana  
  
 sändningar.  
  
 14.4.6 Radiotidningar m.m.  
  
 Vår bedömning och vårt förslag: Radiotidningar bör tills vidare  
  
 få sändas utan tillstånd enligt nuvarande regler.  
  
 Bestämmelserna om att sändningar som är särskilt anpassade  
  
 till hörselskadade ska vara tillståndsfria upphävs. Möjligheten att  
  
 genom tillståndsvillkor föreskriva skyldighet att bereda utrymme  
  
 för särskilt anpassade sändningar begränsas till att gälla  
  
 för ljudradiosändningar.  
  
 413 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen behandlade inte  
  
 frågan.  
  
 Skälen för vår bedömning och vårt förslag  
  
 Taltidningar  
  
 Taltidningar är versioner av dagstidningar som har gjorts tillgängliga  
  
 för synskadade genom att tidningens innehåll läses in eller genom  
  
 att texten i tidningen omvandlas till syntetiskt tal. Materialet  
  
 kan distribueras med posten, via mobiltelenät eller bredbandsnät  
  
 eller som radiotidningar i rundradiosändning. Radiotidningar sänds  
  
 ut i det sändarnät som används av Sveriges Radio.  
  
 Som har nämnts i det föregående får sändningar som är särskilt  
  
 anpassade för syn- och hörselskadade sändas utan tillstånd över  
  
 sändare som i övrigt används för andra sändningar med stöd av tillstånd  
  
 enligt Radio- och TV-lagen. Denna bestämmelse kompletteras  
  
 med en möjlighet att enligt 3 kap. 8 § 4 förena ett sändningstillstånd  
  
 med skyldighet att bereda utrymme för sändningar som är  
  
 särskilt anpassade för syn- eller hörselskadade. Ett sådant villkor  
  
 finns i sändningstillståndet för Sveriges Radio.  
  
 Staten stöder genom Taltidningsnämnden produktion och  
  
 distribution av taltidningar. Taltidningsnämnden har haft regeringens  
  
 uppdrag att utreda möjligheter att effektivisera verksamheten.  
  
 Nämnden överlämnade i november 2008 rapporten Framtida  
  
 inriktning för taltidningsverksamheten i Sverige till regeringen. I  
  
 rapporten föreslås att en övergång från post- och radiodistribution  
  
 av taltidningar till distribution via Internet påbörjas och att  
  
 övergången ska vara fullt genomförd vid utgången av år 2014. En  
  
 särskild utredare bör få i uppdrag att under år 2009 leda en dialog  
  
 mellan staten och tidningsbranschen i syfte att finna former för hur  
  
 de av nämnden föreslagna riktlinjerna kan genomföras i praktiken.  
  
 I den särskilda utredarens uppdrag bör också ingå att lämna förslag  
  
 om nödvändiga förändringar i regelverk och administration.  
  
 Med hänsyn till att radiodistribution av taltidningar enligt Taltidningsnämndens  
  
 förslag bör fortsätta till och med år 2014 och att  
  
 frågan om regeländringar för taltidningsverksamheten föreslås utredas  
  
 vidare föreslår vi inte några förändringar av radio- och TVlagens  
  
 regler. Radiotidningar bör alltså tills vidare få sändas utan  
  
 tillstånd enligt nuvarande regler.  
  
 414 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 Sändningar anpassade för hörselskadade  
  
 Enligt radio- och TV-lagen får även sändningar som är särskilt anpassade  
  
 för hörselskadade personer sändas utan tillstånd på samma  
  
 villkor som gäller för sändningar för synskadade personer. Enligt  
  
 det register som förs hos Radio- och TV-verket förekommer det  
  
 emellertid inte några sådana sändningar. De text-TV-sändningar för  
  
 döva och hörselskadade som förekommer hos Scott sker inte med  
  
 stöd av det aktuella lagrummet. Eftersom det inte synes finnas  
  
 något behov av bestämmelsen bör den upphävas. Som en konsekvens  
  
 bör möjligheten att genom tillståndsvillkor föreskriva skyldighet  
  
 att bereda utrymme för särskilt anpassade sändningar  
  
 begränsas till att gälla för ljudradiosändningar. Vi har behandlat  
  
 frågan om TV-sändningarnas tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning  
  
 i avsnitt 6.8.  
  
 14.4.7 Registrering  
  
 Vårt förslag: Den som tillhandahåller beställ-TV ska anmäla sig  
  
 för registrering hos Radio- och TV-verket.  
  
 Radio och TV-verket ska vid anmälan om registrering av dem  
  
 som sänder TV-program, sökbar text-TV och beställ-TV pröva  
  
 om verksamheten omfattas av lagen. Om verksamheten inte  
  
 omfattas av lagen, ska registrering inte ske.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen behandlade inte  
  
 frågan.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Registreringsplikten  
  
 En anledning till att den som bedriver sändningsverksamhet för  
  
 vilken det inte behövs tillstånd ska anmäla sig till Radio- och TVverket  
  
 för registrering är att myndigheterna behöver veta vilka som  
  
 bedriver verksamhet som Sverige är ansvarigt för enligt TVdirektivet.  
  
 Skyldigheten gäller dels för den som bedriver sändningsverksamheten,  
  
 dvs. programföretag, dels för den som för annans  
  
 415 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 räkning bedriver sändningsverksamhet över satellit eller upplåter  
  
 satellitkapacitet, satellitentreprenörer.  
  
 AV-direktivet har samma regler som TV-direktivet när det  
  
 gäller vilken medlemsstat som är ansvarig på grund av var leverantören  
  
 av medietjänster är etablerad. Om ansvaret inte kan fastställas  
  
 enligt dessa kriterier ska den ansvariga medlemsstaten i första hand  
  
 bestämmas utifrån var satellitupplänken är belägen och i andra hand  
  
 utifrån vilken stat som har tillhandahållit satellitkapaciteten. Med  
  
 hänsyn till direktivets regler bedömer vi att en fortsatt registreringsskyldighet  
  
 är befogad och att den bör avse de tjänster som  
  
 omfattas av AV-direktivet. Det innebär att registreringsplikten bör  
  
 utsträckas till att också gälla den som tillhandahåller beställ-TV.  
  
 Radio- och TV-verket bör pröva om verksamheten omfattas av lagen  
  
 De kriterier som i AV-direktivet används för att avgränsa audiovisuella  
  
 medietjänster från andra tjänster som tillhandahålls på elektronisk  
  
 väg är omfattande och det kan inte uteslutas att tillämpningen  
  
 ibland kan komma att vålla osäkerhet. Med hänsyn härtill  
  
 anser vi att Radio- och TV-verket när en anmälan om registrering  
  
 kommer in bör pröva om den tjänst som anmälaren bedriver omfattas  
  
 av radio- och TV-lagen och om Sverige är ansvarigt för innehållet  
  
 enligt AV-direktivet.  
  
 Om Radio- och TV-verket på grundval av de uppgifter som  
  
 anmälaren har lämnat, eventuellt efter det att verket har begärt in  
  
 kompletteringar, finner att det inte rör sig om en verksamhet som  
  
 omfattas av radio- och TV-lagen bör anmälaren inte föras in i  
  
 registret. Anmälaren bör då underrättas om de regler som gäller för  
  
 audiovisuella medietjänster och om att en utebliven registrering  
  
 inte befriar den som bedriver verksamheten från ansvar om han  
  
 eller hon skulle komma att bedriva sådana tjänster.  
  
 14.4.8 Överlåtelse av tillstånd  
  
 Vårt förslag: Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV ska  
  
 kunna överlåtas om tillståndsmyndigheten godkänner det.  
  
 Tillståndsmyndigheten ska vid ansökan om medgivande till  
  
 överlåtelse pröva om förvärvaren uppfyller kraven för att beviljas  
  
 tillstånd. Vidare ska myndigheten pröva om ägar416 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 koncentrationen bland innehavarna av tillstånd att sända TV  
  
 påverkas i mer än ringa omfattning och om överlåtelsen skulle  
  
 föra med sig en påtaglig minskning av mångfalden i utbudet av  
  
 tillståndspliktiga programtjänster.  
  
 Ett beslut att inte medge överlåtelse ska kunna överklagas.  
  
 Den som förvärvar ett tillstånd övertar överlåtarens rättigheter  
  
 och skyldigheter.  
  
 Om ett föreläggande har meddelats mot den tidigare innehavaren,  
  
 gäller föreläggandet även mot den nye innehavaren.  
  
 Tillståndsmyndigheten ska underrätta den nye innehavaren om  
  
 detta, annars gäller inte föreläggandet mot denne.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen behandlade inte  
  
 frågan.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Enligt nuvarande bestämmelser i radio- och TV-lagen fördelas  
  
 tillstånd att sända TV efter ansökan från programföretag. Tillstånd  
  
 att sända TV får bara ges till programföretag som bedöms ha  
  
 finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva sändningsverksamhet  
  
 under tillståndstiden och som bedöms vara berett att  
  
 samverka med övriga tillståndshavare i tekniska frågor. När tillstånd  
  
 att sända TV-program beviljas ska man särskilt beakta att  
  
 sändningsutrymmet ska kunna tas i anspråk för olika programtjänster  
  
 så att sändningarna kommer att tilltala olika intressen och  
  
 smakriktningar, för såväl nationella som lokala och regionala programtjänster,  
  
 och av flera av varandra oberoende programföretag.  
  
 Vid konkurrens om tillstånden finns det sålunda i lag angivet vilka  
  
 kriterier som ska beaktas vid urvalet, bland annat att flera av  
  
 varandra oberoende programföretag ska beredas utrymme. Vem  
  
 som äger det bolag som söker tillstånd har således betydelse vid  
  
 urvalet. För att den som fått tillstånd inte omedelbart ska kunna  
  
 förändra ägandet, och på så sätt se till att det inte längre blir flera av  
  
 varandra oberoende programföretag, finns det möjlighet att som  
  
 tillståndsvillkor ställa upp att ägarförhållandena och inflytandet i  
  
 ett företag som får tillståndet inte får förändras mer än i begränsad  
  
 omfattning. I de nu gällande sändningstillstånden har detta utformats  
  
 på så sätt att ägarförhållandena och inflytandet i bolaget  
  
 som har innehar tillståndet inte i sin helhet får förändras så att  
  
 417 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 ägarkoncentrationen inom medierna ökar. Syftet med reglerna är  
  
 att tillåta att vissa ägarförändringar sker, men inte så stora att ägarkoncentrationen  
  
 ökar. Skulle sådana ägarförändringar ändå ske kan  
  
 tillståndsmyndigheten besluta att återkalla tillståndet. Beslut om  
  
 återkallelse av tillstånd får meddelas endast om det i betraktande av  
  
 skälen för åtgärden inte framstår som alltför ingripande. Ett beslut  
  
 om återkallelse kan överklagas och prövas i förvaltningsrättslig  
  
 ordning. Återkallelse är alltså en ingripande sanktion genom att  
  
 den innebär att grunden för programföretagets verksamhet (tillståndet)  
  
 undanröjs och verksamheten omedelbart måste upphöra.  
  
 Ägarkoncentrationer mellan företag av viss storlek anmäls dessutom  
  
 till Konkurrensverket. Verket kan sedan väcka talan vid  
  
 Stockholms tingsrätt om att en koncentration ska förbjudas. Det  
  
 gäller om koncentrationen skapar eller förstärker en dominerande  
  
 ställning och detta väsentligt skadar konkurrensen på marknaden.  
  
 Det är dock mycket ovanligt att koncentrationer prövas i domstol  
  
 och sedermera stoppas. Det beror på att de flesta koncentrationer,  
  
 efter en konkurrensrättslig bedömning, anses som harmlösa eller  
  
 gynnsamma.  
  
 Det beskrivna regelverket i radio- och TV-lagen kan betecknas  
  
 som relativt komplicerat och det kan medföra långa rättsliga  
  
 processer i ett ärende om återkallelse. Det har sin bakgrund i en tid  
  
 då det endast fanns ett fåtal programföretag som hade tillstånd för  
  
 Boyer TV. Sedan övergången till digital sändningsteknik har ett  
  
 stort antal programföretag fått sådana tillstånd och marknaden för  
  
 marksänd reklamfinansierad TV och betal-TV har vuxit. I en dynamisk  
  
 marknad kommer det att finnas behov av förändringar i ägandet  
  
 bland bolagen som har tillstånd, t.ex. för att få in investeringskapital.  
  
 Ett mer flexibelt synsätt på ägarförändringar är därför  
  
 befogat. Detta skulle kunna uppfyllas genom att man inför en  
  
 möjlighet att överlåta tillstånd.  
  
 Det är visserligen redan med dagens regler möjligt att förvärva  
  
 aktier i ett bolag som har tillstånd om förändringen bara har  
  
 begränsad omfattning och inte leder till att ägarkoncentrationen  
  
 inom medierna ökar. Det kan också noteras att samma juridiska  
  
 person ofta innehar flera sändningstillstånd, dvs. att olika programtjänster  
  
 inte drivs i separata bolag, vilket försvårar avyttring av en  
  
 enstaka programverksamhet.  
  
 Enligt vår mening är det nuvarande systemet inte flexibelt eftersom  
  
 det innebär att tillståndsmyndigheten i efterhand ska göra bedömningen  
  
 om en ägarförändring i det enskilda fallet kan accep418 
  
 SOU 2008:116 Tillstånd och registrering  
  
 teras och att den sanktion som kan tillgripas om tillståndsmyndigheten  
  
 finner att ägarförändringen inte är tillåten typiskt sett  
  
 är mycket ingripande, nämligen återkallelse av tillståndet. Härtill  
  
 kan läggas att sändningsutrymmet för marksänd TV är begränsat  
  
 och att antalet sökande hittills vida har överstigit antalet lediga  
  
 tillstånd. I en situation där ett programföretag inte kan eller vill  
  
 fortsätta bedriva sändningsverksamhet är det ur frekvenseffektivitetssynpunkt  
  
 viktigt att snabbt kunna få in en ny tillståndshavare  
  
 för att sändningsutrymme inte ska stå outnyttjat. Med  
  
 dagens ordning finns det en risk att utrymme kan stå outnyttjat  
  
 under lång tid i avvaktan på rättsliga processer, ny utlysning av  
  
 ledigt tillstånd och fördelningsprocess.  
  
 Om det ska vara möjligt att överlåta tillstånd är det viktigt att  
  
 det urvalsförfarande som har grundat det ursprungliga tillståndsbeslutet  
  
 inte kullkastas, t.ex. genom att en och samma aktör kommer  
  
 att skaffa sig kontroll över alltför många sändningstillstånd så  
  
 att flera av varandra oberoende programföretag inte kommer att  
  
 beredas utrymme. En överlåtelse får inte heller innebära att den  
  
 fördelning mellan programtjänster med olika innehållslig inriktning  
  
 som gällde vid tillståndsgivningen påverkas på ett sätt som för med  
  
 sig en minskad mångfald. En prövning av förvärvet bör därför ske  
  
 och tillståndsmyndigheten bör också kunna neka överlåtelsen, om  
  
 förvärvaren inte uppfyller de grundläggande krav som ställs för att  
  
 kunna få tillstånd. De tillståndsvillkor som har gällt för överlåtaren  
  
 bör också gälla gentemot förvärvaren.  
  
 Tillståndsmyndigheten kan däremot medge att tillståndsvillkor  
  
 ändras, exempelvis om en tidigare vald inriktning visar sig vara ekonomiskt  
  
 ohållbar. Ett sådant medgivande kan avse såväl den ursprungliga  
  
 tillståndshavaren som den som har förvärvat sändningstillståndet.  
  
 Frågan om ändring av ett sådant tillståndsvillkor kan  
  
 väckas såväl under pågående tillståndsperiod som i samband med en  
  
 överlåtelse. Vi föreslår således att det ska införas en möjlighet att,  
  
 efter tillståndsmyndighetens prövning och medgivande, överlåta ett  
  
 tillstånd att sända TV och sökbar text-TV. Regler om överlåtelse av  
  
 tillstånd att sända lokalradio finns redan idag (jfr. prop.  
  
 1999/2000:55 s. 69 f.) och det finns goda skäl att införa regler om  
  
 överlåtelse även på TV-området.  
  
 Det kan också noteras att 2007 års  
  
 utredning om kommersiell radio i sitt slutbetänkande Kommersiell  
  
 radio – nya sändningsmöjligheter (SOU 2008:96) har föreslagit att  
  
 det även i fortsättningen ska vara möjligt att överlåta tillstånd att  
  
 sända kommersiell radio.  
  
 419 
  
 Tillstånd och registrering SOU 2008:116  
  
 Tillståndsmyndigheten bör få ta ut en ansökningsavgift för de  
  
 kostnader som uppstår vid handläggningen av en sådan ansökan.  
  
 420 
  
 15 Mobil-TV  
  
 Vår bedömning  
  
  Det bör inte införas några särskilda regler för TV-sändningar  
  
 som är anpassade för mobil mottagning.  
  
  I avsnittet 14 Tillstånd och registrering föreslås att tillstånd  
  
 enligt radio- och TV-lagen bara ska behövas för TV-sändningar  
  
 inom vissa angivna frekvensområden. Förslaget innebär  
  
 att TV-sändningar i mobiltelenät inte kommer att vara  
  
 tillståndspliktiga.  
  
 15.1 Radio- och TV-lagsutredningen (SOU 2006:51,  
  
 avsnitt 5)  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade inte något uttryckligt uppdrag  
  
 att behandla frågor om mobil-TV. Däremot hade utredningen  
  
 enligt sina direktiv möjlighet att med hänsyn till utvecklingen i  
  
 Sverige och internationellt, och då särskilt inom Europeiska  
  
 unionen, föreslå andra ändringar i radio- och TV-lagen än som  
  
 tydligt anges i direktiven. På grund av det stora intresset för mobilTV,  
  
 som bland annat tog sig uttryck i att försöksverksamhet  
  
 planerades eller hade inletts i ett antal länder, ansåg utredningen att  
  
 det fanns ett påtagligt behov av att se över regleringen för att  
  
 utvecklingen inte skulle hämmas.  
  
 I det följande sammanfattas Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 bedömningar och förslag. Med hänsyn till att vi inte bedömer att  
  
 det behövs några särskilda regler för mobil-TV avstår vi från en  
  
 närmare redovisning av förslagen och remissyttrandena. Frågan om  
  
 tillståndsplikt behandlas i avsnittet 14 Tillstånd och registrering.  
  
  Enligt Radio- och TV-lagsutredningens bedömning omfattar  
  
 radio- och TV-lagen dels TV-sändningar som sänds direkt till  
  
 421 
  
 Mobil-TV SOU 2008:116  
  
 mottagaren på en tidpunkt som avsändaren bestämmer, dels  
  
 uppspelningar av tidigare inspelat material, där innehållet har  
  
 bestämts av den sändande och där mottagaren ansluter sig till en  
  
 sändning som har startats på en tidpunkt som avsändaren har  
  
 bestämt (s.k. "strömmande" program). Däremot ansåg utredningen  
  
 inte att lagen omfattar program som laddas ned av mottagaren  
  
 och startar på en tidpunkt som denne bestämmer.  
  
  Utredningen föreslog att begreppet "mobil-TV" i radio- och TVlagen  
  
 definieras som sändning av TV-program som sker med en  
  
 teknik som är särskilt avsedd för mottagning i en mobil  
  
 mottagningsenhet.  
  
  Radio- och TV-lagsutredningen föreslog också att regeringen i  
  
 beslut om vilket sändningsutrymme och vilka sändningsområden  
  
 som får upplåtas för TV-sändningar ska ange hur detta  
  
 utrymme ska fördelas mellan fri-TV, betal-TV och mobil-TV.  
  
 Till skillnad mot vad utredningen tidigare hade föreslagit  
  
 beträffande betal-TV ansåg utredningen inte att det utrymme  
  
 som avsatts för mobil-TV skulle lämnas till ett operatörsföretags  
  
 förfogande utan i stället fördelas mellan de programföretag  
  
 och andra innehållsleverantörer som får tillstånd att  
  
 sända mobil-TV.  
  
  Utredningen föreslog att det ska krävas tillstånd för programföretag  
  
 och andra innehållsleverantörer för rätt att sända mobilTV.  
  
 Ett sådant tillstånd ska kunna förenas med villkor på samma  
  
 sätt som ett tillstånd att sända traditionell TV.  
  
  Utredningen föreslog emellertid att det inte ska krävas tillstånd  
  
 enligt radio- och TV-lagen för att sända radio- och TV-program  
  
 som förmedlas av en radiosändare som huvudsakligen ska användas  
  
 för annat än rundradio. Vi behandlar denna fråga i avsnittet  
  
 14 Tillstånd och registrering.  
  
  Radio- och TV-lagsutredningen bedömde att det inte behövs  
  
 någon särskild teknisk operatör med uppgift att svara för  
  
 tekniska samordningsfrågor för mobil-TV. I stället bör samordningsfrågorna  
  
 lösas genom samverkansavtal eller andra  
  
 överenskommelser mellan parterna på marknaden för mobil-TV  
  
 och genom villkor i sändningstillstånden för dem som ges rätt  
  
 att sända mobil-TV. Utredningen föreslog att ett tillstånd att  
  
 sända mobil-TV ska kunna förenas med villkor om skyldighet  
  
 422 
  
 SOU 2008:116 Mobil-TV  
  
 att på icke-diskriminerande villkor erbjuda sändningarna till  
  
 varje operatör som vill erbjuda programtjänsten till sina kunder.  
  
 Den som åsidosätter ett sådant tillståndsvillkor ska kunna föreläggas  
  
 vid vite att fortsättningsvis följa villkoret.  
  
  Ett tillstånd att sända mobil-TV skulle enligt Radio- och TVlagsutredningens  
  
 förslag kunna förenas med villkor om att  
  
 tillståndshavaren ska erbjuda sina sändningar som fri-TV. Den  
  
 som åsidosätter ett sådant villkor ska kunna föreläggas vid vite  
  
 att fortsättningsvis följa villkoret.  
  
  Utredningen föreslog att ett tillstånd att sända mobil-TV ska  
  
 gälla i två år med rätt till förlängning i två år om inte särskilda  
  
 skäl talar emot det.  
  
  Radio- och TV-lagsutredningen bedömde att de krav som ställs  
  
 upp i TV-direktivet och TV-konventionen innebär att samtliga  
  
 bestämmelser om sändningarnas innehåll i 6 kap. radio- och TVlagen  
  
 måste vara tillämpliga för mobil-TV på samma sätt som  
  
 för annan markbunden television som distribueras med digital  
  
 utsändningsteknik.  
  
  När det gäller regler för annonser och sponsrade program  
  
 föreslog utredningen att bestämmelsen i 7 kap. 6 § radio- och  
  
 TV-lagen om minsta sammanlagda annonstid vid ett tillfälle inte  
  
 ska gälla för mobil-TV. Vidare föreslog utredningen att  
  
 annonser i mobil-TV ska få sändas i den utsträckning som TVdirektivet  
  
 och TV-konventionen medger, dvs. under högst 15  
  
 procent av sändningstiden per dygn och högst 12 minuter under  
  
 en timme mellan hela klockslag. Om den då pågående  
  
 revideringen av TV-direktivet skulle medge det ansåg utredningen  
  
 att det finns anledning att överväga att ytterligare utöka  
  
 den tillåtna annonstiden i mobil-TV. Övriga bestämmelser om  
  
 annonser och sponsrade program borde enligt utredningen  
  
 tillämpas även för mobil-TV.  
  
 15.2 Överväganden  
  
 Vår bedömning: Det bör inte införas några särskilda regler för  
  
 TV-sändningar som är anpassade för mobil mottagning.  
  
 423 
  
 Mobil-TV SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen utformade ett  
  
 omfattande och detaljerat förslag för att reglera TV-sändningar  
  
 med rundradioteknik som är särskilt anpassade för mobil mottagning  
  
 och som äger rum i ett särskilt avdelat frekvensutrymme.  
  
 Remissinstanserna: Remissutfallet var blandat.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Bakgrunden till utredningens förslag  
  
 Bakgrunden till förslaget var det stora intresse som visades för  
  
 sådana sändningar och som bland annat tog sig uttryck i försöksverksamhet  
  
 i Sverige och på andra håll. Flera skäl talar emellertid  
  
 för att utvecklingen kommer att gå andra vägar och att den typ av  
  
 sändningar som utredningen avsåg med sitt förslag inte kommer att  
  
 bli aktuella i Sverige.  
  
 Mobilteleoperatörerna leder utvecklingen  
  
 För närvarande ger de större 3 G-operatörerna sina kunder möjlighet  
  
 att abonnera på mobil-TV. I maj 2008 erbjöd operatören 3 ett  
  
 paket med 24 programtjänster för 69 kronor i månaden. Hos Telenor  
  
 kunde kunden abonnera på ett baspaket med 13 programtjänster  
  
 för 49 kronor i månaden. Ett större paket, som förutom  
  
 baspaketet omfattar ytterligare 11 programtjänster, kostade 96  
  
 kronor per månad. Telia gav tillgång till 15 programtjänster för 69  
  
 kronor per månad. Tele 2 erbjöd dels möjlighet att välja mellan 39  
  
 programtjänster för 9 kronor i månaden per styck, dels ett paket  
  
 om 14 kanaler för 59 kronor per månad.  
  
 TV-sändningar i mobiltelenät, s.k. UMTS- eller 3 G-nät, kan  
  
 antingen ske individuellt till varje användare (unicast) eller med s.k.  
  
 MBMS-teknik (Multimedia Broadcast Multicast Service). Den  
  
 senare, som börjar användas under 2008, innebär att TV-programmen  
  
 kan sändas ut med rundradioteknik i varje mobiltelefonicell  
  
 och medför att överföringskapaciteten utnyttjas bättre om många  
  
 användare samtidigt vill se ett visst program. Sändningar av mobilTV  
  
 i mobiltelenät använder samma sändarnät som mobiltelefonioperatörernas  
  
 övriga trafik och kräver alltså inte att ett särskilt  
  
 frekvensutrymme avdelas för just mobil-TV.  
  
 424 
  
 SOU 2008:116 Mobil-TV  
  
 Det saknas utrymme för rundradiosänd mobil-TV  
  
 Det finns inte heller något omedelbart tillgängligt utrymme för  
  
 mobil-TV-sändningar med särskilt anpassad rundradioteknik.  
  
 Regeringen beslutade den 19 december 2007 om sändningsutrymme  
  
 för marksänd TV. Beslutet innebär att minst fem  
  
 frekvenskanaler i frekvensbandet 470–790 megahertz (UHF-band  
  
 IV och delar av band V) och ytterligare en frekvenskanal i  
  
 frekvensbandet 174–230 megahertz (VHF band III) kan tas i  
  
 anspråk för TV-sändningar.  
  
 Efter det att regeringen hade fattat sitt beslut utlyste Radio- och  
  
 TV-verket tillstånd att sända Boyer TV. Inget företag sökte då  
  
 tillstånd för mobil-TV. Radio- och TV-verket beslutade den 27  
  
 mars 2008 att utfärda tillstånd för 40 nationella och 14 regionala  
  
 programtjänster. Tillstånden gäller till och med den 31 mars 2014.  
  
 De sändningstillstånd som utfärdades gäller sändningar för stationär  
  
 mottagning med standardkvalitet och med komprimeringsstandarderna  
  
 MPEG-2 eller MPEG-4.  
  
 Genom Radio- och TV-verkets beslut har allt tillgängligt sändningsutrymme  
  
 i UHF-bandet tagits i anspråk. Med hänsyn till att  
  
 sändningar i VHF-bandet inte bedömdes kunna starta förrän om ca  
  
 ett och ett halvt år valde Radio- och TV-verket att inte ge tillstånd  
  
 för sändningar i detta band. VHF-bandet betraktas av många som  
  
 mindre lämpligt för mobil-TV eftersom mottagarna måste vara  
  
 försedda med relativt stora antenner. I sammanhanget bör dock  
  
 påpekas att sändningar av mobil-TV med tekniken DMB-T (se  
  
 nedan) använder sig av VHF-bandet.  
  
 Det är tveksamt om de särskilda sändningssystemen kommer att  
  
 behövas  
  
 Det finns flera olika sändningssystem som är särskilt anpassade för  
  
 rundradiosändningar för mobil mottagning.  
  
 DVB-H, där H står för handheld, tillhör samma standardfamilj  
  
 som bland annat DVB-T, terrestrial, som är det sändningssystem  
  
 som används för marksänd digital TV i Sverige och övriga Europa.  
  
 Europeiska kommissionen har nyligen beslutat att DVB-H ska  
  
 föras in i den förteckning över standarder och/eller specifikationer  
  
 för elektroniska kommunikationsnät, kommunikationstjänster och  
  
 tillhörande faciliteter och tjänster som kommissionen ska upprätta  
  
 425 
  
 Mobil-TV SOU 2008:116  
  
 enligt artikel 17 i direktiv 2002/21/EG om ett gemensamt regelverk  
  
 för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster  
  
 (ramdirektivet). Medlemsstaterna ska främja användningen av sådana  
  
 standarder m.m. i den utsträckning som är absolut nödvändig  
  
 för att garantera tjänsternas kompatibilitet och öka användarnas  
  
 valfrihet. DVB-H har utformats för att programmen ska kunna tas  
  
 emot med små batteridrivna mottagare med inbyggd antenn som  
  
 ska kunna användas även där mottagningsförhållandena normalt är  
  
 dåliga. I förhållande till DVB-T kräver DVB-H mindre strömförbrukning  
  
 hos mottagaren samtidigt som systemet för felkorrigering  
  
 är mer effektivt. DVB-H är utformat för att sändningarna  
  
 ska ske i den lägre delen av UHF-bandet, dvs. samma frekvensband  
  
 där det sänds TV för stationär mottagning.  
  
 Vid sidan av DVB-H finns det andra sändningssystem som  
  
 anpassats för mobil-TV. Radio- och TV-lagsutredningen nämnde  
  
 DMB-T, som har utvecklats i Sydkorea och som är en vidareutveckling  
  
 av digitalradiostandarden DAB, det amerikanska MediaFLO och  
  
 det japanska ISDB-T.  
  
 Under senare tid har det emellertid kommit fram nya förbättrade  
  
 mottagare som kan ta emot sändningar med den vanliga  
  
 DVB-T-tekniken i små rörliga mottagare. I Tyskland erbjuder  
  
 mobiloperatören Vodafone två olika mobiltelefoner med en  
  
 inbyggd mottagare som ger möjlighet att ta emot okrypterad marksänd  
  
 TV. Om utvecklingen fortsätter längs dessa linjer kommer  
  
 alltså samma sändningar som tas emot med stationära mottagare  
  
 också att kunna tas emot mobilt. Eventuellt kan nätstrukturen behöva  
  
 förtätas för att den rörliga mottagningen ska underlättas men  
  
 den grundläggande sändningsstandarden behöver inte förändras.  
  
 Det bör noteras att man i Tyskland använder moduleringsstandarden  
  
 16-QAM, som ger bättre möjligheter till portabel mottagning  
  
 än standarden 64-QAM, som används i Sverige. Nätoperatören  
  
 Teracom planerar emellertid att börja införa en ny standard  
  
 för marksänd TV, den s.k. DVB-T2, som är anpassad för att kunna  
  
 användas för såväl stationär som rörlig mottagning. Det är dock  
  
 osäkert när detta kan ske.  
  
 Det behövs inga särskilda regler  
  
 Mot den angivna bakgrunden och den tekniska utvecklingen på  
  
 området bedömer vi att det är mindre sannolikt att det inom det  
  
 426 
  
 SOU 2008:116 Mobil-TV  
  
 område som vi föreslår vara tillståndspliktigt (se avsnitt 14)  
  
 kommer att bli aktuellt att inleda TV-sändningar som är särskilt  
  
 anpassade för mottagning med små rörliga mottagare. Det finns  
  
 därför ingen anledning att införa några särskilda regler för sådana  
  
 TV-sändningar. Om särskilda mobil-TV-sändningar ändå skulle  
  
 komma till stånd inom det tillståndspliktiga området, kommer de  
  
 att följa samma regler som TV-sändningar i allmänhet.  
  
 427 
  
 16 Lokal icke-kommersiell TV och  
  
 närradio  
  
 16.1 Bakgrund  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen hade i uppdrag att analysera hur de  
  
 icke-kommersiella TV-sändningarna påverkas av digitaliseringen  
  
 och om förutsättningarna för sådana sändningar kan förbättras  
  
 genom lagstiftning. I uppdraget ingick även att överväga verksamhetens  
  
 benämning. Utredningen lade i sitt betänkande Tillgänglighet,  
  
 mobil-TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga frågor  
  
 (SOU 2006:51) fram vissa bedömningar och förslag till lagstiftning  
  
 på området. I samma betänkande lade också utredningen fram  
  
 förslag om registrerade trossamfunds möjligheter att få närradiotillstånd.  
  
 I vårt uppdrag ingår att analysera förslagen och bedömningarna  
  
 och de synpunkter som kommit fram vid remissbehandlingen.  
  
 Radio- och TV-verket överlämnade i oktober 2007 rapporten  
  
 Närradio  när-TV i fokus (dnr 37/2007) till regeringen. I rapporten  
  
 har verket kartlagt och dokumenterat situationen för lokal  
  
 icke-kommersiell radio och TV, analyserat framtidsförutsättningarna  
  
 för dessa medier och kommit med förslag till förändringar. I det  
  
 följande behandlar vi också dessa förslag i den utsträckning de rör  
  
 samma frågor som behandlades av Radio- och TV-lagsutredningen.  
  
 Därutöver behandlar vi frågorna om reklamförbud, sändningsområden  
  
 för lokal-TV och skyldighet att bereda utrymme för  
  
 lokala kabelsändarföretag i mikrovågssändningar.  
  
 429 
  
 Lokal icke-kommersiell TV och närradio SOU 2008:116  
  
 16.2 Närradio  
  
 Vårt förslag: Tillstånd att sända närradio ska också kunna ges  
  
 till samtliga registrerade trossamfund och registrerade organisatoriska  
  
 delar av registrerade trossamfund som har anknytning  
  
 till sändningsområdet.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens förslag överensstämmer  
  
 med vårt.  
  
 Remissinstanserna: Ingen remissinstans hade någon invändning  
  
 mot att kunna ge registrerade trossamfund eller registrerade delar  
  
 av sådana trossamfund rätten att sända närradio.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Tillstånd att sända närradio kan enligt 4 kap. 4 § radio- och TVlagen  
  
 bland annat ges till ideella föreningar som har anknytning till  
  
 sändningsområdet och till församlingar och samfälligheter inom  
  
 Svenska kyrkan. I samband med behandlingen av ett lagstiftningsärende  
  
 som rörde närradio ifrågasatte Lagrådet om det finns skäl  
  
 att i lagtexten särbehandla Svenska kyrkan jämfört med andra trossamfund  
  
 (se prop. 2003/04:182 s. 21). Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 tog på sig att behandla frågan.  
  
 Utredningen konstaterade att det sedan tillkomsten av lagen  
  
 (1998:1593) om trossamfund inte längre var möjligt för ett  
  
 registrerat trossamfund eller en registrerad organisatorisk del av ett  
  
 registrerat trossamfund att ansöka om närradiotillstånd i egenskap  
  
 av ideell förening. Utredningen ansåg att det inte fanns några  
  
 sakliga skäl att särbehandla Svenska kyrkan jämfört med andra trossamfund  
  
 när det gäller rätten att sända närradio. Ingen remissinstans  
  
 hade någon invändning mot detta. Inte heller vi har någon  
  
 invändning utan instämmer till fullo med utredningens bedömning  
  
 och anser att utredningens förslag bör genomföras.  
  
 430 
  
 SOU 2008:116 Lokal icke-kommersiell TV och närradio  
  
 16.3 Lokal icke-kommersiell TV  
  
 16.3.1 Anpassning till USO-direktivet  
  
 Vårt förslag: Bestämmelsen om skyldighet att tillhandahålla  
  
 utrymme för lokala kabelsändarföretag i kabelnät i 8 kap. 2 §  
  
 radio- och TV-lagen bör anpassas till artikel 31 i USO-direktivet.  
  
 Skyldigheten att tillhandahålla utrymme för lokala kabelsändarföretag  
  
 ska gälla för var och en som äger eller annars förfogar  
  
 över ett elektroniskt kommunikationsnät som används för  
  
 överföring av TV-sändningar till allmänheten genom tråd, om  
  
 minst 100 av de hushåll som är anslutna till nätet använder det  
  
 som sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens förslag överensstämmer  
  
 med vårt.  
  
 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrade sig i frågan  
  
 tillstyrkte i huvudsak förslaget.  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets förslag  
  
 överensstämmer med vårt.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Enligt 8 kap. 2 § radio- och TV-lagen är den som äger eller annars  
  
 förfogar över en anläggning för trådsändning skyldig att i varje  
  
 kommun där han eller hon vidaresänder TV-program till allmänheten,  
  
 och varifrån sändningarna når fler än 100 bostäder, kostnadsfritt  
  
 tillhandahålla ett särskilt bestämt utrymme för sändningar  
  
 av TV-program från ett eller flera av Radio- och TV-verket utsedda  
  
 företag, s.k. lokala kabelsändarföretag.  
  
 År 2005 (SFS 2005:364) anpassades bestämmelserna om  
  
 vidaresändningsplikt i 8 kap. 1 § radio- och TV-lagen till artikel 31 i  
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/22/EG av den 7 mars  
  
 2002 om samhällsomfattande tjänster och kommunikationstjänster  
  
 (USO-direktivet). Anpassningen innebar att vidaresändningsplikten  
  
 också skulle omfatta andra trådnät än traditionella kabelTV-nät.  
  
 Det skedde genom att man i paragrafen bland annat bytte  
  
 ut orden anläggning för trådsändning mot orden elektroniskt  
  
 kommunikationsnät. I likhet med Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 och Radio- och TV-verket anser vi att samma anpassning bör göras  
  
 431 
  
 Lokal icke-kommersiell TV och närradio SOU 2008:116  
  
 när det gäller bestämmelserna i 8 kap. 2 § radio- och TV-lagen om  
  
 skyldighet att tillhandahålla utrymme för lokala kabelsändarföretag.  
  
 Vi föreslår därför att skyldigheten att tillhandahålla utrymme  
  
 för lokala kabelsändarföretag ska gälla för var och en som äger eller  
  
 annars förfogar över ett elektroniskt kommunikationsnät som  
  
 används för överföring av TV-sändningar till allmänheten genom  
  
 tråd, om minst 100 av de hushåll som är anslutna till nätet använder  
  
 det som sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar.  
  
 Som Radio- och TV-lagsutredningen framförde innebär  
  
 ändringen från anläggning för trådsändning till elektroniskt  
  
 kommunikationsnät att skyldigheten att tillhandahålla utrymme  
  
 för lokala kabelsändarföretag kan ligga på inte bara den som  
  
 förfogar över ett traditionellt kabel-TV-nät, dvs. nät som inrättats  
  
 för att distribuera TV-sändningar, utan även andra kabelnät, t.ex.  
  
 bredbandsnät (jfr prop. 2004/05:105 s. 37). Bestämmelsen blir med  
  
 andra ord teknikneutral.  
  
 En förutsättning för att nätinnehavaren ska vara skyldig att  
  
 tillhandahålla utrymme för lokala kabelsändarföretag ska dock  
  
 fortfarande vara att minst 100 anslutna hushåll använder nätet som  
  
 sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar. Om en  
  
 fastighet är knuten till såväl ett traditionellt kabel-TV-nät som ett  
  
 annat nät för elektronisk kommunikation, exempelvis ett bredbandsnät,  
  
 bör frågan om att tillhandahålla utrymme för sändningar  
  
 från lokala kabelsändarföretag bedömas fristående för varje nät, om  
  
 hushållen tar emot TV-sändningar via båda näten. Använder sig 100  
  
 eller fler hushåll regelbundet av båda näten för mottagning av TVprogram  
  
 bör båda nätinnehavarna vara skyldiga att tillhandahålla de  
  
 lokala kabelsändarföretagen utrymme (jfr a. prop. s. 21).  
  
 16.3.2 Take away-skyldighet för nätinnehavare  
  
 Vår bedömning: Man bör inte införa någon lagstadgad skyldighet  
  
 för den som äger eller annars förfogar över ett kabelnät i  
  
 vilket han eller hon är skyldig att tillhandahålla utrymme för  
  
 lokala kabelsändarföretag att hämta de programbärande signalerna  
  
 hos kabelsändarföretagen.  
  
 432 
  
 SOU 2008:116 Lokal icke-kommersiell TV och närradio  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens bedömning överensstämmer  
  
 med vår.  
  
 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrade sig i frågan  
  
 anslöt sig i huvudsak till bedömningen.  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets  
  
 bedömning överensstämmer med vår.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Med dagens lagstiftning får de lokala kabelsändarföretagen själva  
  
 svara för att den programbärande signalen distribueras fram till de  
  
 kabelnät där utrymme tillhandhålls. Kabelsändarföretagen måste  
  
 således bekosta den utrustning i form av kablar och annat som  
  
 behövs för att förmedla signalen fram till kabeloperatörens huvudcentral.  
  
 Anslutningskostnaden kan bli hög för ett lokalt kabelsändarföretag  
  
 i en kommun där det finns flera nätägare, eftersom  
  
 kabelsändarföretaget då måste se till att det finns anslutning till  
  
 varje enskild operatör.  
  
 Vid ett seminarium om lokal icke-kommersiell TV som  
  
 genomfördes på regeringens initiativ i maj 2002 anförde företrädare  
  
 för de lokala kabelsändarföretagen bland annat att nätägarens  
  
 ansvar för att deras program förs fram till kabelnätet borde ökas. I  
  
 Radio- och TV-verkets rapport anges dock att Riksförbundet  
  
 Öppna Kanaler i Sverige menar att denna fråga inte längre är ett  
  
 stort problem för företagen med tanke på de olika tekniska  
  
 lösningar som finns i dag.  
  
 I likhet med Radio- och TV-lagsutredningen och Radio- och  
  
 TV-verket anser vi att de eventuella konsekvenserna för de mindre  
  
 nätinnehavarna med en s.k. take away-skyldighet och risken för att  
  
 kostnaderna övervältras på hushållen innebär att det inte bör  
  
 införas en sådan skyldighet.  
  
 16.3.3 Nätinnehavarnas skyldighet att tillhandhålla utrymme  
  
 till de lokala kabelsändarföretagen  
  
 Vår bedömning: Man bör inte utöka skyldigheten att tillhandahålla  
  
 utrymme i kabelnäten för sändningar från lokala kabelsändarföretag.  
  
 433 
  
 Lokal icke-kommersiell TV och närradio SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens bedömning överensstämmer  
  
 med vår.  
  
 Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrade sig i frågan  
  
 anslöt sig i huvudsak till bedömningen.  
  
 Skälen för vår bedömning: Som Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 anfört råder det med några få undantag inte någon brist på  
  
 sändningsutrymme för den som vill förmedla sitt budskap i ett  
  
 lokalt kabelsändarföretags sändning. Vi anser därför i likhet med  
  
 utredningen att det för närvarande inte är vare sig nödvändigt eller  
  
 behövligt att utöka nätinnehavarnas skyldighet att tillhandahålla  
  
 utrymme för sändningar från lokala kabelsändarföretag.  
  
 16.3.4 Nät med analog och digital sändningsteknik  
  
 Vårt förslag: Den som äger eller annars förfogar över ett sådant  
  
 kommunikationsnät som avses i 8 kap. 2 § radio- och TV-lagen  
  
 och som i nätet vidaresänder TV-program till allmänheten med  
  
 både analog och digital teknik, ska vara skyldig att tillhandahålla  
  
 såväl analogt som digitalt sändningsutrymme för de lokala  
  
 kabelsändarföretagens sändningar.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att  
  
 skyldigheten att tillhandahålla sändningsutrymme bara skulle gälla  
  
 analog teknik.  
  
 Remissinstanserna: Post- och telestyrelsen tillstyrkte utredningens  
  
 förslag. Landsorganisationen i Sverige och Riksförbundet  
  
 Öppna Kanaler i Sverige ansåg att skyldigheten att tillhandahålla  
  
 sändningsutrymme ska gälla såväl analog som digital teknik  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets förslag  
  
 överensstämmer med vårt.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen ansåg att det inte borde ställas något  
  
 krav på att kabelsändarföretagen ska tilldelas digitalt sändningsutrymme.  
  
 Anledningen till det var bland annat att syftet med  
  
 skyldigheten att tillhandahålla utrymme för de lokala kabelsändarföretagens  
  
 sändningar är att de som sänder ska kunna nå ut med  
  
 sitt budskap till en vid krets av TV-tittare.  
  
 434 
  
 SOU 2008:116 Lokal icke-kommersiell TV och närradio  
  
 Enligt Radio- och TV-verket är det sannolikt att kabelnäten  
  
 kommer att övergå till enbart digital distribution. Om operatörerna  
  
 under övergångsperioden kan välja att fortsätta att tilldela kabelsändarföretagen  
  
 enbart analogt sändningsutrymme och allt övrigt  
  
 programutbud tillhandahålls digitalt, finns det enligt Radio- och  
  
 TV-verket en risk att tittarna inte på ett enkelt sätt kan ta del av  
  
 sändningarna från de lokala kabelsändarföretagen. I likhet med  
  
 Radio- och TV-verket samt Landsorganisationen i Sverige och  
  
 Riksförbundet Öppna Kanaler i Sverige anser vi därför att skyldigheten  
  
 att tillhandahålla sändningsutrymme ska gälla såväl analog  
  
 som digital teknik.  
  
 16.3.5 Delad kanal  
  
 Vår bedömning: Det bör alltjämt finnas möjlighet för en nätinnehavare  
  
 att upplåta det sändningsutrymme som det lokala  
  
 kabelsändarföretaget avstår från att utnyttja till ett eller flera  
  
 kommersiella programföretag.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens bedömning överensstämmer  
  
 med vår.  
  
 Remissinstanserna: Post- och telestyrelsen och Radio- och TVverket  
  
 anslöt sig till utredningens bedömning. Riksförbundet Öppna  
  
 Kanaler i Sverige ansåg att delad kanal endast ska kunna förekomma  
  
 mellan olika icke-kommersiella aktörer.  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets  
  
 bedömning överensstämmer med vår.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Enligt 8 kap. 2 § radio- och TV-lagen ska den som förfogar över ett  
  
 kabelnät tillhandahålla ett särskilt bestämt utrymme för sändningar  
  
 från ett eller flera lokala kabelsändarföretag. Av lagens förarbeten  
  
 framgår att kabeloperatören inte behöver avsätta mer än en kanal  
  
 för de lokala kabelsändarföretagens sändningar (prop. 1995/96:160  
  
 s. 184). I de fall där ett lokalt kabelsändarföretag har avstått från en  
  
 del av kapaciteten i den reserverade kanalen har det ansetts möjligt  
  
 att upplåta det outnyttjade utrymmet till ett eller flera kommersiella  
  
 programföretag.  
  
 435 
  
 Lokal icke-kommersiell TV och närradio SOU 2008:116  
  
 Som Radio- och TV-verket har framfört finns det fördelar med  
  
 en kanaldelning genom att kanalkapaciteten utnyttjas och genom  
  
 att det lokala kabelsändarföretaget kan göra samordningsvinster,  
  
 såsom att dela lokal och utrustning. De nackdelar som kan  
  
 förekomma och som bland annat Riksförbundet Öppna Kanaler i  
  
 Sverige har varit inne på är svårigheter för det förordnade företaget  
  
 att utvidga sin sändningstid och en risk för sammanblandning och  
  
 beroendeställning till det kommersiella bolaget. I likhet med  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen och Radio- och TV-verket anser vi  
  
 dock sammantaget att möjligheten att dela kanal bör finnas kvar.  
  
 16.3.6 Lokal-TV:s roll i marknätet  
  
 Vår bedömning: Det bör inte införas bestämmelser i lagen som  
  
 innebär att ett visst utrymme i marknätet ska avsättas för lokal  
  
 icke-kommersiell TV.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningens bedömning överensstämmer  
  
 med vår.  
  
 Remissinstanserna: Post- och telestyrelsen och Teracom AB  
  
 anslöt sig till utredningens bedömning. Riksförbundet Öppna  
  
 Kanaler i Sverige delade inte utredningens uppfattning och anförde  
  
 att det saknas en nationell eller regional icke-kommersiell marksänd  
  
 digital-TV-kanal.  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets  
  
 bedömning överensstämmer med vår.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Riksförbundet Öppna Kanaler i Sverige har bland andra framfört  
  
 önskemål om att få en egen gratis kanal i det digitala marknätet.  
  
 Det finns i dag möjlighet att bevilja tillstånd att sända TVprogram  
  
 inom ett begränsat geografiskt område. Sådana tillstånd  
  
 har också lämnats till ett antal programföretag. Enligt 3 kap. 4 §  
  
 radio- och TV-lagen ska det vid beviljande av tillstånd att sända  
  
 TV-program bland annat beaktas att sändningsutrymmet ska kunna  
  
 tas i anspråk för såväl nationella som lokala och regionala programtjänster.  
  
 Det var en anledning till att Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 inte föreslog någon bestämmelse om att ett särskilt  
  
 436 
  
 SOU 2008:116 Lokal icke-kommersiell TV och närradio  
  
 utrymme skulle avsättas i det digitala marknätet för lokal ickekommersiell  
  
 TV.  
  
 Riksförbundet Öppna Kanaler i Sverige har emellertid ansett att  
  
 den icke-kommersiella TV:ns resurser inte i första hand ska gå till  
  
 utsändningskostnader utan till programproduktion.  
  
 Som Radio- och TV-verket har anfört i sin rapport skulle en  
  
 kanal i det digitala marknätet öka möjligheterna för den ickekommersiella  
  
 TV:n att göra sin röst hörd. Vi delar emellertid  
  
 verkets uppfattning att det med hänsyn till andelen utövare,  
  
 mängden sändningstid och andelen tittare är svårt att motivera en  
  
 bestämmelse i radio- och TV-lagen som innebär att ett visst  
  
 utrymme i marknätet ska avsättas för lokal icke-kommersiell TV.  
  
 Vi anser därför i likhet med Radio- och TV-lagsutredningen och  
  
 Radio- och TV-verket att det inte bör införas någon sådan bestämmelse  
  
 i radio- och TV-lagen. De icke-kommersiella aktörerna får i  
  
 stället i likhet med alla andra ansöka om tillstånd i det digitala  
  
 marknätet.  
  
 16.3.7 Fortsatt reklamförbud  
  
 Vår bedömning: Det bör även i fortsättningen vara förbjudet  
  
 för de lokala kabelsändarföretagen att sända reklam.  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets bedömning  
  
 överensstämmer med vår.  
  
 Skälen för vår bedömning: Ett lokalt kabelsändarföretag får  
  
 inte sända reklam såvida det inte är fråga om sponsringsmeddelanden  
  
 (7 kap. 11 § radio- och TV-lagen). Det är som Radio- och TVverket  
  
 har anfört svårt att motivera att ett lokalt kabelsändarföretag  
  
 skulle få tillgång till en kanal gratis av en kabeloperatör och samtidigt  
  
 få sända reklam. Vi delar därför verkets bedömning att det  
  
 även fortsättningsvis bör vara förbjudet att sända reklam för ett  
  
 lokalt kabelsändarföretag.  
  
 16.3.8 Sändningsområden för lokal-TV  
  
 Vår bedömning: Man behöver inte reglera i lag vilket sändningsområde  
  
 ett lokalt kabelsändarföretag ska ha.  
  
 437 
  
 Lokal icke-kommersiell TV och närradio SOU 2008:116  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets bedömning  
  
 överensstämmer med vår.  
  
 Skälen för vår bedömning: De lokala kabelsändarföretagens  
  
 sändningsområde är inte reglerat i dag men enligt Radio- och TVverkets  
  
 praxis bestäms sändningsområdet oftast till en kommun.  
  
 För att få ett större sändningsområde måste företaget visa på vilket  
  
 samarbete som sker mellan föreningar och kommuner i det önskade  
  
 sändningsområdet. Radio- och TV-verket har hittills inte beviljat  
  
 ett större område än två kommuner. Vi delar verkets bedömning  
  
 att det inte finns något behov av att i lag reglera när det ska kunna  
  
 ske.  
  
 16.3.9 Skyldighet att bereda utrymme för lokala  
  
 kabelsändarföretag i mikrovågssändningar  
  
 Vårt förslag: Den nuvarande bestämmelsen i 8 kap. 4 § radio och  
  
 TV-lagen om skyldighet att tillhandahålla utrymme för de  
  
 lokala kabelsändarföretagens sändningar i mikrovågssändningar  
  
 avskaffas.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Enligt 8 kap. 4 § radio- och TV-lagen ska den som vidaresänder  
  
 TV-program med hjälp av radiovågor på frekvens över 3 gigahertz i  
  
 varje kommun där han eller hon bedriver en sådan verksamhet  
  
 kostnadsfritt tillhandahålla ett särskilt bestämt utrymme för  
  
 sändningar av TV-program från ett eller flera lokala kabelsändarföretag.  
  
 Bestämmelsen avser så kallade mikrovågssändningar från  
  
 marksändare och syftar till att likställa sådana sändningar med  
  
 trådbundna sändningar när det gäller skyldighet att bereda utrymme  
  
 för de lokala kabelsändarföretagens sändningar.  
  
 Mikrovågssändningar (trådlös kabel) har tidigare föreslagits som  
  
 ett möjligt alternativ till kabel-TV-sändningar för att förse  
  
 hushållen med ett stort antal TV-programtjänster. Enligt vad som  
  
 är bekant för utredningen förekommer det emellertid inte några  
  
 sådana sändningar. Bestämmelsen om skyldighet för den som  
  
 bedriver sådana sändningar att bereda utrymme för lokala  
  
 kabelsändarföretag är därmed obehövlig och bör avskaffas.  
  
 438 
  
 SOU 2008:116 Lokal icke-kommersiell TV och närradio  
  
 16.3.10 Verksamhetens benämning  
  
 Vårt förslag: Benämningen lokalt kabelsändarföretag ersätts  
  
 med lokal kabelsändarorganisation.  
  
 Radio- och TV-lagsutredningen: Utredningen föreslog att  
  
 benämningen lokalt kabelsändarföretag skulle ersättas med lokal  
  
 kabel-TV-förening.  
  
 Remissinstanserna: Post- och telestyrelsen tillstyrkte utredningens  
  
 förslag. Radio- och TV-verket avstyrkte utredningens förslag.  
  
 Verket ansåg att när-TV-sammanslutning bättre återspeglar  
  
 den grupp som avses. Riksförbundet Öppna Kanaler i Sverige ansåg  
  
 att utredningens förslag var missvisande och förespråkade i stället  
  
 den mer flexibla benämningen lokal kabel-TV-organisation eftersom  
  
 det i framtiden kan uppstå situationer där stiftelser, ideella  
  
 föreningar, ekonomiska föreningar och företag söker förordnande.  
  
 Radio- och TV-verkets rapport: Radio- och TV-verkets föreslog  
  
 benämningen när-TV-sammanslutning.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 I likhet med det som anfördes av Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 får ordet företag i lokalt kabelsändarföretag anses mindre rättvisande  
  
 eftersom det framförallt är ideella föreningar som i praktiken  
  
 bedriver verksamheten. Ordet företag torde för allmänheten  
  
 leda tankarna till något som styrs av en eller flera ägare, t.ex. ett  
  
 aktiebolag eller en enskild firma. Dessa organisationsformer förekommer  
  
 för närvarande inte alls bland de lokala kabelsändarföretagen.  
  
 Vi anser i likhet med den tidigare utredningen och Radio- och  
  
 TV-verket att en namnändring bör göras. Radio- och TV-lagen  
  
 kräver inte någon särskild organisationsform för lokala kabelsändarföretag,  
  
 annat än att det ska vara fråga om en juridisk person.  
  
 Det stora flertalet av de lokala kabelsändarföretag som finns i dag  
  
 utgörs av ideella föreningar.  
  
 Uttrycket lokal kabel-TV-förening som den tidigare utredningen  
  
 föreslog är inte neutralt till organisationsform och utesluter  
  
 t.ex. stiftelser. En sådan benämning bör därför inte väljas.  
  
 Radio- och TV-verket har föreslagit benämningen när-TVsammanslutning.  
  
 När-TV är emellertid ett nytt begrepp i  
  
 439 
  
 Lokal icke-kommersiell TV och närradio SOU 2008:116  
  
 sammanhanget och vars innebörd kan föranleda tvekan. Enligt vår  
  
 mening bör minsta möjliga ändring göras av uttrycket lokal kabelsändarorganisation.  
  
 För att tillgodose önskemålet om en benämning  
  
 som inte leder tanken till någon särskild organisationsform  
  
 föreslår vi att man i den nya lagen använder uttrycket lokal kabelsändarorganisation,  
  
 vilket är i linje med vad Riksförbundet Öppna  
  
 Kanaler i Sverige har föreslagit.  
  
 440 
  
 17 Författningsteknisk lösning  
  
 17.1 En ny lag  
  
 Vårt förslag: Den nuvarande radio- och TV-lagen ersätts med  
  
 en helt ny lag med samma namn.  
  
 Den nu gällande radio- och TV-lagen innehåller tretton kapitel,  
  
 varav tio kapitel gäller både radio och TV, två kapitel bara radio (4  
  
 och 5 kap.) och ett kapitel (8 kap.) bara TV. Lagen har sedan dess  
  
 tillkomst ändrats fler än 20 gånger. Lagen har kommit att bli  
  
 ganska svåröverskådlig och uppfyller inte fullt ut de krav som man  
  
 kan ställa på en modern lagstiftning.  
  
 Genom våra förslag kommer ytterligare ändringar att krävas.  
  
 Den kanske största ändringen i sak gäller regleringen av beställ-TV  
  
 till följd av de krav som AV-direktivet ställer. Det är en medietjänst  
  
 som hittills i huvudsak har varit oreglerad. Våra förslag innebär  
  
 vidare att nya former av annonsering kommer att tillåtas och att  
  
 produktplacering får en uttrycklig reglering. Nya och mer utvecklade  
  
 regler för sponsring införs också.  
  
 De angivna förhållandena, både var för sig och sammantagna,  
  
 motiverar att den nu gällande radio- och TV-lagen ersätts med en  
  
 helt ny lag. Den nya lagen kan få en annan struktur och en enhetlig  
  
 terminologi. På så sätt bör den nya lagen också kunna bli mer  
  
 överskådlig.  
  
 Vi har övervägt om det finns anledning att ersätta den nu  
  
 gällande radio- och TV-lagen med två lagar, en för radio och en för  
  
 TV. Även om regleringen av de olika medietjänsterna i flera avseenden  
  
 skiljer sig åt, är det ändå åtskilligt som regleras gemensamt.  
  
 Det gäller särskilt tillsyn och granskning, straff och särskilda avgifter,  
  
 återkallelse av tillstånd och regler om handläggningen m.m.  
  
 Vi har därför stannat för att behålla en gemensam reglering i en lag.  
  
 441 
  
 Författningsteknisk lösning SOU 2008:116  
  
 Av de skäl som framgår av avsnitt 6.2.3 har vi valt att kalla  
  
 beställtjänster i AV-direktivets mening för beställ-TV. Vi inför  
  
 också en ny betydelse av begreppet sökbar text-TV, som är en  
  
 medietjänst som inte omfattas av AV-direktivets bestämmelser.  
  
 Förutom radio kommer den nya lagen alltså att omfatta bestämmelser  
  
 om olika former av TV. Vi anser att den nya lagen därför  
  
 både kan och bör ha samma namn som den nuvarande.  
  
 17.2 Den nya lagens struktur  
  
 Vårt förslag: Den nya lagen inleds med en avdelning med övergripande  
  
 bestämmelser som gäller för såväl radio som TV. Därefter  
  
 följer en avdelning med bestämmelser som bara rör TV,  
  
 dvs. TV-sändningar, beställ-TV och sökbar text-TV. Nästa avdelning  
  
 innehåller bestämmelser som bara reglerar ljudradiosändningar.  
  
 Lagen avslutas med en avdelning med gemensamma  
  
 bestämmelser.  
  
 Den nu gällande radio- och TV-lagen innehåller bestämmelser som  
  
 gäller både ljudradio- och TV-sändningar. De flesta kapitlen i lagen  
  
 rör också både ljudradio och TV. Det gäller bland annat kapitlen  
  
 om lagens tillämpningsområde, tillstånd och registrering, sändningar  
  
 av TV-program och andra ljudradioprogram än närradio och  
  
 lokalradio, sändningarnas innehåll, reklam och annan annonsering.  
  
 Inom respektive kapitel gäller vissa paragrafer både radio och TV,  
  
 vissa paragrafer bara radio eller bara TV. Det är inte alldeles lätt att  
  
 orientera sig i lagen och därmed inte heller lätt att hitta vad som i  
  
 olika avseenden gäller för de skilda medieslagen.  
  
 En ny lag på området bör struktureras så att det lättare går att  
  
 orientera sig i lagen. Det bör ske genom att man delar in bestämmelserna  
  
 i olika avdelningar under vilka bestämmelserna i princip  
  
 tas in efter ämne och slag av medietjänst.  
  
 Den första avdelningen bör innehålla övergripande bestämmelser  
  
 som gäller både radio och TV och som avser lagens innehåll och  
  
 dess tillämpningsområde. Lagen kommer att bestå av 20 kapitel.  
  
 Till ledning för läsaren bör därför i den första avdelningen tas in en  
  
 paragraf som i praktiken är en innehållsförteckning. Denna avdelning  
  
 bör också innehålla en paragraf med definitioner på alla de  
  
 begrepp som är av betydelse för tillämpningen av lagen.  
  
 442 
  
 SOU 2008:116 Författningsteknisk lösning  
  
 Lagens andra avdelning bör innehålla alla de regler som är  
  
 specifika för TV, dvs. TV-sändningar, beställ-TV och sökbar textTV.  
  
 Det gäller bestämmelser om tillstånd och registrering, programinnehåll,  
  
 vidaresändning, produktplacering, sponsring och reklam  
  
 och andra annonser. Den tredje avdelningen bör innehålla  
  
 motsvarande regler som är specifika för olika slags ljudradiosändningar.  
  
 Den fjärde avdelningen, som också blir den sista, bör slutligen  
  
 innehålla gemensamma bestämmelser om granskning och tillsyn,  
  
 påföljder, handläggningen av olika ärenden och överklagande. Den  
  
 kommer därmed att i huvudsak motsvara vad som gäller enligt 9–13  
  
 kapitlen i den nu gällande radio- och TV-lagen.  
  
 443 
  
 18 Självreglering  
  
 I utredningens uppdrag att göra en allmän översyn av radio- och  
  
 TV-lagen ingår att överväga möjligheten att komplettera lagstiftningen  
  
 med former för självreglering. AV-direktivet innehåller  
  
 också regler enligt vilka medlemsstaterna åläggs att främja system  
  
 för sam- och/eller självreglering på nationell nivå inom de områden  
  
 som samordnas i direktivet.  
  
 18.1 AV-direktivet  
  
 En nyhet i AV-direktivet är således att medlemsstaterna enligt  
  
 artikel 3.7 ska främja system för sam- och/eller självreglering inom  
  
 de områden som samordnas genom direktivet i den utsträckning  
  
 det är möjligt enligt respektive medlemsstats rättsordning. Artikeln  
  
 gäller både TV-sändningar och beställtjänster. Direktivet innebär  
  
 dock inte att medlemsstaterna åläggs att upprätta system för sam och/eller  
  
 självreglering.  
  
 I skäl 36 i ingressen anges att det i kommissionens meddelande  
  
 till Europaparlamentet och rådet Lagstifta bättre för tillväxt och  
  
 arbetstillfällen i Europeiska Unionen betonades att det är nödvändigt  
  
 med en noggrann analys av vilken lagstiftningsmetod som  
  
 är lämplig särskilt för att fastställa om konventionell lagstiftning är  
  
 att föredra för den aktuella sektorn och det aktuella problemet,  
  
 eller om självreglering eller samreglering kan övervägas. Vidare  
  
 anges att erfarenheten har visat att både samreglering och självreglering  
  
 som genomförs i enlighet med medlemsstaternas rättsliga  
  
 traditioner i hög grad kan bidra till en god nivå på konsumentskyddet.  
  
 Åtgärder som syftar till att uppnå mål i allmänhetens intresse  
  
 inom den framväxande audiovisuella medietjänstsektorn är  
  
 mer effektiva om de vidtas med aktivt stöd av tjänsteleverantörerna  
  
 själva.  
  
 445 
  
 Självreglering SOU 2008:116  
  
 Självreglering är enligt ingressen således ett slags frivilligt  
  
 initiativ som ger ekonomiska aktörer, arbetsmarknadens parter,  
  
 icke-statliga organisationer eller föreningar möjlighet att själva och  
  
 för eget vidkommande anta gemensamma riktlinjer. I ingressen  
  
 framhålls dock att – även om självreglering skulle kunna vara en  
  
 kompletterande metod för att genomföra vissa bestämmelser i  
  
 direktivet – detta inte ersätter den nationella lagstiftarens skyldigheter.  
  
 Samreglering beskrivs i ingressen som en rättslig länk mellan  
  
 självreglering och den nationella lagstiftaren, i enlighet med medlemsstaternas  
  
 rättsliga traditioner.  
  
 18.2 Självreglering i Sverige  
  
 Det finns i Sverige flera system för självreglering som berör olika  
  
 AV-tjänster. Den självsaneringsverksamhet som bedrivs i Sverige  
  
 kan i viss mån ses som en förutsättning för tryckfrihetsförordningen  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagens nuvarande utformning. Om  
  
 verksamheterna inte hade funnits hade grundlagsreglerna kanske  
  
 varit mera omfattande. Det gäller framförallt förhållandet mellan  
  
 integritetsskydd och yttrandefrihet.TPF 
  
 1 
  
 FPT  
  
 Det saknas dock system som skapats av eller uteslutande riktar  
  
 sig till programföretagen eller övriga leverantörer av AV-tjänster. I  
  
 det följande redogörs för några av dagens självregleringssystem  
  
 som berör AV-tjänster.  
  
 Marknadsföringsområdet  
  
 Marknadsetiska rådet  
  
 Marknadsetiska rådet (MER) har till uppgift att uttala sig om vad  
  
 som i samband med ett företags marknadsföring bör anses utgöra  
  
 god affärssed. Huvudmän är bland annat ICC Svenska Nationalkommitté,  
  
 Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, Svenskt  
  
 Näringsliv, Smith och Sveriges Annonsörer. Rådet förfogar inte  
  
 över några ekonomiska sanktionsmedel. Uttalandena är offentliga  
  
 och skickas för kännedom till bland annat massmedierna. Anmälan  
  
 kan göras av såväl privatpersoner som företag och myndigheter.  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT SOU 2006:96 s. 78  
  
 446 
  
 SOU 2008:116 Självreglering  
  
 Bedömningen sker huvudsakligen utifrån ICC:s grundregler för  
  
 reklam. ICC:s grundregler för reklam är tillämpliga på alla slag av  
  
 reklam för varor, tjänster och andra nyttigheter. Tanken är att  
  
 reglerna i första hand ska användas inom ramen för näringslivets  
  
 egenåtgärdssystem. Grundreglerna fungerar dock även som en  
  
 världsomfattande kunskapskälla när det gäller näringslivets samlade  
  
 regler på reklamområdet. De utgör också en grundläggande normkälla  
  
 vid tolkningen av begreppet god marknadsföringssed enligt  
  
 marknadsföringslagen och annan motsvarande lagstiftning i många  
  
 andra länder. Regelverket har fått stor betydelse genom att slå fast  
  
 en internationellt accepterad bedömningsstandard och därigenom  
  
 bidra till en harmonisering av rättsläget länderna emellan.  
  
 MER består av en ordförande, en vice ordförande och ytterligare  
  
 ledamöter till ett antal högst motsvarande antalet huvudmän, dock  
  
 minst åtta. Ledamöterna ska väljas bland personer med goda insikter  
  
 i reklam och marknadsföring och ge en allsidig näringslivsrepresentation.  
  
 Minst en ledamot ska enligt stadgarna vara särskilt  
  
 insatt i frågor rörande marknadsföring mot barn och minst en bör  
  
 utses bland företrädare för allmänintresset, särskilt konsumentintresset.  
  
 Näringslivets etiska råd mot könsdiskriminerande reklam  
  
 Näringslivets etiska råd mot könsdiskriminerande reklam (ERK)  
  
 inrättades år 1988. Huvudmän för ERK är bland annat Sveriges  
  
 annonsörer, Sveriges reklamförbund, Svenska tidningsutgivareföreningen,  
  
 Sveriges tidskrifter, Radioutgivareföreningen och  
  
 Swedma. ERK består av en ordförande, en vice ordförande samt 15  
  
 andra ledamöter, inklusive suppleanter.  
  
 ERK prövar skriftliga anmälningar från konsumenter, näringsidkare,  
  
 organisationer, myndigheter eller kommunala organ. Rådet  
  
 kan även pröva ärenden på eget initiativ. Vid sin bedömning av  
  
 anmälda reklamåtgärder stödjer sig ERK på ICC:s grundregler för  
  
 reklam. Rådets ställningstagande sker genom skriftliga beslut.  
  
 Beslut som innebär att en viss reklamåtgärd av en näringsidkare  
  
 befunnits könsdiskriminerande offentliggörs bland annat genom  
  
 underrättelse till massmedierna.  
  
 447 
  
 Självreglering SOU 2008:116  
  
 Reklamombudsmannen  
  
 ReklamombudsmannenTPF 
  
 2 
  
 FPT är tänkt att ersätta såväl ERK och MER  
  
 samt ytterligare ett 40-tal specialiserade nämnder. Bakom initiativet  
  
 står stora delar av Sveriges näringsliv. Principerna för Reklamombudsmannen  
  
 är framtagna av en arbetsgrupp bestående av  
  
 representanter från Sveriges Annonsörer, Svenskt Näringsliv och  
  
 Swedma.  
  
 Reklamombudsmannens uppgifter ska bland annat vara att  
  
 genom normbildande verksamhet verka för att all marknadsföring  
  
 är förenlig med vad som är eller bör anses vara god affärssed. På  
  
 eget initiativ eller efter anmälan från enskilda personer, näringsidkare,  
  
 organisationer, myndigheter eller kommunala organ ska  
  
 Reklamombudsmannen kunna undersöka avvikelser från god  
  
 marknadsföringssed och eventuellt hänskjuta sådana ärenden till  
  
 Reklamombudsmannens opinionsnämnd för avgörande. Reklamombudsmannens  
  
 organisation beräknas kunna finnas på plats den 1  
  
 januari 2009.  
  
 Pressbranschen  
  
 Allmänhetens pressombudsman och Pressens Opinionsnämnd  
  
 I Sverige har det sedan början av 1900-talet funnits en av pressbranschen  
  
 inrättad självsanerande verksamhet. Denna verksamhet  
  
 bedrivs av Allmänhetens pressombudsman (PO) och Pressens  
  
 Opinionsnämnd (PON). Den självsanerande verksamheten syftar  
  
 bland annat till att upprätthålla god publicistisk sed och att skydda  
  
 enskilda mot oförskyllt lidande genom publicitet.  
  
 Publicitetsreglerna utgör en del av de pressetiska regler som har  
  
 beslutats av Pressens samarbetsnämnd. Nämnden är ett gemensamt  
  
 organ för Publicistklubben, Svenska Journalistförbundet och Svenska  
  
 tidningsutgivareföreningen.  
  
 Publicitetsreglerna syftar till att upprätthålla god publicistisk  
  
 sed genom sjutton förhållningsregler som sammanställts under  
  
 följande rubriker:  
  
  Ge korrekta nyheter  
  
  Var generös med bemötanden  
  
  Respektera den personliga integriteten  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Informationsbrev den 4 mars 2008 från styrelsen i Sveriges Annonsörer  
  
 448 
  
 SOU 2008:116 Självreglering  
  
  Var varsam med bilder  
  
  Hör båda sidor  
  
  Var försiktig med namn  
  
 Avsteg från publicitetsreglerna som sker i periodisk skrift och  
  
 publicering som sker på Internet kan prövas av PO och PON, om  
  
 den gjorts av ett företag som är representerat i Pressens samarbetsnämnd  
  
 och publiceringen omfattas av 1 kap. 7 § andra stycket  
  
 tryckfrihetsförordningen eller 1 kap. 9 § yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 och tillhandahålls av redaktionen för en tryckt skrift. Även inslag i  
  
 webb-TV som tillhandhålls av tidningar kan prövas av PO och  
  
 PON.TPF 
  
 3 
  
 FPT  
  
 I nämnden finns representanter för Publicistklubben, Svenska  
  
 Journalistförbundet, Svenska Tidningsutgivareföreningen, Sveriges  
  
 Tidskrifter och allmänheten. Nämnden är sammansatt så att  
  
 allmänhetens representanter tillsammans med ordföranden ska vara  
  
 lika många som representanterna för pressen. Vid lika röstetal har  
  
 ordföranden utslagsröst. Finner PON att det skett ett avsteg från  
  
 de publicistiska reglerna och att tidningen därför ska klandras är  
  
 tidningen skyldig att publicera nämndens uttalande och att betala  
  
 en expeditionsavgift.  
  
 Sveriges Television AB och Utbildningsradion AB har beslutat  
  
 att de pressetiska reglerna ska gälla för deras verksamhet i den  
  
 utsträckning som de kan tillämpas med hänsyn till radio- och TVlagen  
  
 och programföretagens sändningstillstånd. Eventuella avsteg  
  
 från de pressetiska reglerna i TV-sändningar prövas emellertid inte  
  
 av PO eller PON. Även TV4 följer i sin verksamhet de pressetiska  
  
 reglerna men eventuella avsteg prövas inte av PO och PON, i  
  
 likhet med vad som gäller för Scott och UR.  
  
 Internet  
  
 I fråga om publicering på Internet finns det ingen självregleringsverksamhet  
  
 som motsvarar den som inrättats av pressbranschen.  
  
 Det finns inte heller något sådant genom lag inrättat granskningsorgan  
  
 som Granskningsnämnden för radio- och TV. Det förekommer  
  
 dock vissa former av självsaneringsverksamhet på Internet.  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT Se Pressens Opinionsnämnds exp. nr 52/2007 Expressen TV  
  
 449 
  
 Självreglering SOU 2008:116  
  
 I promemorian Självsanering av Internet (Ds 2003:25) kartlades  
  
 i vilken utsträckning det på den svenska delen av Internet som föll  
  
 utanför pressens självsanering förekom självsanering eller annan  
  
 frivillig tillämpning av regler eller metoder för att motverka  
  
 integritetskränkningar. Med integritetskränkningar avsågs då dels  
  
 de brottsbalksbrott som kan begås genom publicering på Internet  
  
 och som innefattar en integritetskränkning, t.ex. förtal och förolämpning,  
  
 dels spridning av personuppgifter i strid med personuppgiftslagen.  
  
 I promemorian anfördes sammanfattningsvis följande  
  
 angående självsanering på den svenska delen av Internet (a.a.  
  
 s. 9):  
  
 Man kan alltså konstatera att det pågår ett medvetet och på många håll  
  
 ambitiöst arbete med frågor som rör innehåll och integritetsskydd på  
  
 Internet. Trots detta är min bedömning att det finns behov av att  
  
 Internetbranschens aktörer gemensamt beslutar om etikregler rörande  
  
 publicering på Internet och inrättar en självsanering liknande pressens  
  
 för de nya öppna kommunikationsformerna. Skälen för min bedömning  
  
 är i huvudsak följande. Integritetskränkningar förekommer i inte  
  
 obetydlig omfattning på den svenska delen av Internet. Efter HD:s  
  
 dom i Ramsbro-målet och utvidgningen av databasregeln finns det  
  
 stora möjligheter för även andra än massmedieföretag och journalister,  
  
 t.ex. privatpersoner, att publicera material på Internet utan att PuL  
  
 eller andra regler i vanlig lag gäller. Detta kan leda till en ökning av  
  
 antalet integritetskränkningar på Internet. Många Internetsiter drivs  
  
 också av aktörer som inte har traditionellt publicistisk bakgrund.  
  
 Vidare innebär Internetverksamhet ofta att en aktör möjliggör för  
  
 någon annan att publicera material, t.ex. genom deltagande i diskussion  
  
 på en chattsida eller genom skapande av en egen hemsida på ett  
  
 webbhotell. På Internet kan publicerat material även snabbt och enkelt  
  
 ändras, vidarespridas och användas av andra än den ursprunglige  
  
 upphovsmannen. Materialet kan också nå en mycket stor publik. Med  
  
 hänsyn till detta finns det ofta en risk för integritetskränkningar på  
  
 nätet och följderna av en kränkning kan bli omfattande. Internetverksamhet  
  
 är ofta även tekniskt och organisatoriskt komplex och  
  
 rymmer juridiskt komplicerade frågor. Det torde därför hos Internetaktörerna  
  
 finnas behov av en instans att diskutera rättsliga aspekter på  
  
 Internetverksamhet med liksom frågan om vilket ansvar olika typer av  
  
 aktörer ska ta för olika typer av material.  
  
 Det står också klart att det finns en oro hos allmänheten i fråga om  
  
 innehållet på Internet och nätets utveckling och användning. Man kan  
  
 inte utesluta att de krav på skärpt lagstiftning som ibland framförs får  
  
 ökat stöd. Självsanering är emellertid enligt min mening att föredra  
  
 framför lagstiftning eftersom den lättare kan anpassas till ändrade  
  
 förhållanden.  
  
 Min bedömning är att ett självsaneringsorgan skulle  
  
 mottas positivt av allmänheten och göra krav på skärpt lagstiftning  
  
 mindre motiverade. En självsaneringsverksamhet skulle också öka  
  
 450 
  
 SOU 2008:116 Självreglering  
  
 förtroendet för Internetverksamhet och särskilt för de deltagande  
  
 aktörerna.  
  
 ---  
  
 Med hänsyn till bl.a. att det inom branschen pågår ett medvetet och  
  
 på många håll ambitiöst arbete med frågor rörande innehåll och  
  
 integritetsskydd på Internet och att det finns sammanslutningar som  
  
 organiserar många viktiga Internet-aktörer borde det enligt min  
  
 mening vara möjligt för aktörer inom branschen att inrätta en självsaneringsverksamhet  
  
 liknande tidningarnas. Huruvida detta också  
  
 kommer att ske är svårt att bedöma. Om lagstiftning om inskränkning  
  
 i mediernas frihet aktualiseras eller frågor om innehåll på Internet får  
  
 ökad uppmärksamhet i debatten är det möjligt att branschens aktörer  
  
 på allvar börjar diskutera inrättandet av en sådan självsanering.  
  
 Branschorganisationen för innehålls- och tjänsteleverantörer på  
  
 onlinemarknaden i Sverige  
  
 Några av de större Internetaktörerna startade 1996 en ideell  
  
 förening BitoS (Branschorganisationen för innehålls- och tjänsteleverantörer  
  
 på onlinemarknaden i Sverige) för att bland annat  
  
 driva arbetet med etiska frågor i syfte att stärka förtroendet för  
  
 Internet. Majoriteten av de ledande Internetleverantörerna är  
  
 medlemmar i BitoS, bland andra Lunarstorm, TV4 Interaktiv,  
  
 Aftonbladet Nya Medier, Viasat och TeliaSonera. BitoS har som ett  
  
 led i detta arbete tagit fram etiska riktlinjer som syftar till att  
  
 branschen ska hålla en hög kvalitet för besökare och annonsörer.  
  
 Riktlinjerna tar bland annat upp frågor om efterlevnad av lag,  
  
 immaterialrättsintrång, barnpornografi, trakasserier, integritet och  
  
 kontaktuppgifter. Om ett medlemsföretag bryter mot BitoS regler  
  
 uppmanas företaget att vidta rättelse. Om så inte sker eller det är  
  
 fråga om upprepade förseelser utesluts företaget ur BitoS.  
  
 Betalteletjänster  
  
 Etiska Rådet för Betalteletjänster  
  
 Etiska Rådet för Betalteletjänster (ERB) är en fristående och oberoende  
  
 organisation. Rådets uppgift är att utarbeta och vidmakthålla  
  
 etiska regler för innehållet i den information som lämnas  
  
 genom betalteletjänster och marknadsföringen av dessa. Dessutom  
  
 ska ERB pröva de ärenden som kommer in eller tas upp på eget  
  
 initiativ. Dessa ärenden kan avse såväl marknadsföringen som inne451 
  
 Självreglering SOU 2008:116  
  
 hållet i tjänsterna. ERB har utarbetat och utgivit etiska regler som  
  
 bland annat ger anvisningar för marknadsföringen av och för innehållet  
  
 i betalteletjänster samt särskilda regler för användning av  
  
 betalteletjänst när tjänster förmedlas över Internet eller andra  
  
 visuella medier.  
  
 Betalteletjänster är tjänster där den totala avgiften en konsument  
  
 betalar till teleoperatören för tjänsten innefattar ersättning till  
  
 tjänste- eller innehållsleverantören för tjänstens innehåll eller annan  
  
 produkt eller tjänst som levereras under uppkopplingen, eller som  
  
 är en direkt konsekvens av denna.  
  
 Morgan  
  
 Branschorganisationen Whitaker har varit aktiv sedan 2001 och är en  
  
 sammanslutning av företag verksamma inom den svenska mobila  
  
 tjänstesektorn. Morgan har som syfte att ta tillvara medlemmarnas  
  
 intressen och fungerar som en samlad kommunikationskanal i  
  
 kontakterna mellan branschen och övriga intressenter. Morgan har  
  
 tagit fram två regeldokument, dels en code of conduct, dels  
  
 affärsetiska regler. Dessa regler som tar upp frågor kring marknadsföring  
  
 och köp av tjänster innebär även en skyldighet för medlemsföretagen  
  
 att följa ERB:s etiska riktlinjer. Medlemmar i Whitaker är  
  
 bland annat Tele2, TV4, Telenor i Sverige AB och TeliaSonera AB  
  
 Medierådet  
  
 Slutligen bör i detta sammanhang nämnas Medierådet (Rådet mot  
  
 skadliga våldsskildringar (U 1990:03)). Rådet ska genom konstruktiva  
  
 och kontinuerliga kontakter driva på mediebranschernas självreglerande  
  
 arbete för att skydda barn och unga från skadlig mediepåverkan.  
  
 Rådet ska ha kunskap att agera i bland annat frågor om  
  
 utvecklingen av olika metoder för självreglering, bidra med fakta  
  
 om barns och ungas medieanvändning och mediepåverkan, samt ta  
  
 initiativ för att tydligt minska riskerna för skadlig påverkan. Enligt  
  
 uppgift från rådet är emellertid någon fungerande självreglering på  
  
 området inte att vänta inom någon snar framtid.  
  
 452 
  
 SOU 2008:116 Självreglering  
  
 18.3 Överväganden  
  
 Vår bedömning. TV-företagen har sinsemellan olika förutsättningar  
  
 för att delta i självreglerande eller självsanerande verksamhet.  
  
 Det finns inget som hindrar att programföretagen ansluter  
  
 sig till befintliga system på pressens område eller skapar  
  
 egna. Omfattas ett programföretag av en effektiv självreglering  
  
 bör tillståndsmyndigheten främja självregleringen genom att  
  
 avstå från att ställa upp sändningsvillkor inom områden som  
  
 omfattas av självregleringen.  
  
 Skälen för vår bedömning  
  
 Som framhålls i ingressen till AV-direktivet (skäl 36) kan självreglering  
  
 bidra till att man når en hög nivå när det gäller  
  
 konsumentskyddet. En självreglering kan komplettera lagstiftningen  
  
 genom att gå längre än vad lagstiftningen kräver och fylla ut  
  
 oreglerade områden med egna regler. En förutsättning för att ersätta  
  
 lagstiftning och myndighetskontroll med självreglering och  
  
 egenkontroll är emellertid att Sverige inte med hänsyn till våra EGrättsliga  
  
 eller andra internationellrättsliga förpliktelser är skyldigt  
  
 att lagreglera de aktuella frågorna och se till att reglerna följs.  
  
 I det föregående (avsnitt 13.5.3) har vi bedömt att både det  
  
 växande antalet aktörer inom radio och TV och det förhållandet att  
  
 gränserna mellan olika medieområden luckras upp talar för att det  
  
 borde finnas förutsättningar för att utveckla självregleringen inom  
  
 radio- och TV-området. En ordning för självreglering skulle kunna  
  
 omfatta allt som de berörda företagen publicerar, oberoende av  
  
 sändningsform. Den skulle också kunna omfatta företag som är  
  
 verksamma på den svenska marknaden oberoende av om de står  
  
 under svensk jurisdiktion eller inte.  
  
 Vi har också i det föregående avstått från att föreslå att vissa av  
  
 de frågor som regelmässigt tas in som villkor för sändningstillstånd  
  
 inte ska lagregleras. Det har vi gjort med hänvisning till att områdena  
  
 skulle kunna bli föremål för självreglering och därmed undgå  
  
 myndighetskontroll. Det förutsätter emellertid att egenåtgärderna  
  
 bedöms kunna fungera minst lika effektivt som den nuvarande  
  
 myndighetskontrollen.  
  
 Av redovisningen i det föregående av den självreglering som  
  
 förekommer i Sverige framgår att självregleringen har kommit  
  
 453 
  
 Självreglering SOU 2008:116  
  
 långt, inte minst på det pressetiska området och inom marknadsföringsområdet.  
  
 Enligt vår bedömning är dessa områden sådana  
  
 som väl lämpar sig för självreglering också för radio- och TV. En  
  
 effektiv självreglering på dessa områden skulle kunna stävja en  
  
 icke-önskvärd utveckling när det gäller dessa medier och därmed  
  
 också undgå kritik och krav på lagstiftning.  
  
 Det går emellertid inte att tvinga fram en sådan ordning genom  
  
 lagstiftning eller på något annat sätt. Det är upp till de berörda  
  
 företagen att själva avgöra om en sådan utveckling bör inledas och  
  
 hur en ordning för självreglering ska vara utformad. Enligt vad vi  
  
 har erfarit pågår vissa diskussioner redan mellan vissa aktörer. Om  
  
 en effektiv självreglering skulle komma till stånd, är det emellertid  
  
 naturligt att myndigheterna inte fortsätter att reglera och granska  
  
 efterlevnaden av regler som motsvarar de områden som självregleringen  
  
 omfattar.  
  
 För att en ordning för självreglering ska kunna ersätta offentliga  
  
 regler och myndighetskontroll måste det krävas att den är effektiv.  
  
 Den bör åtminstone omfatta en uppförandekod, en ordning för hur  
  
 överträdelser ska prövas på ett oberoende sätt och sanktioner vid  
  
 överträdelser som är minst lika kännbara som de sanktioner som en  
  
 tillsynsmyndighet eller en förvaltningsdomstol skulle kunna dela ut  
  
 vid motsvarande överträdelser.  
  
 Det som nu sagts gäller andra programföretag än public serviceföretagen.  
  
 Dessa intar en särställning i sammanhanget bland annat  
  
 genom deras särskilda finansiering och den särskilda styrning som  
  
 sker av riksdagen och regeringen. Regeringen väntas också under  
  
 våren 2009 besluta en proposition på grundval av Public serviceutredningens  
  
 betänkande Kontinuitet och förändring (SOU  
  
 2008:64). Vi har därför inte anledning att föregripa regeringens  
  
 ställningstaganden i dessa hänseenden.  
  
 454 
  
 19 Övriga frågor  
  
 19.1 Fördelningen av tillsynsansvaret mellan  
  
 Granskningsnämnden och Radio- och TV-verket  
  
 Vårt förslag: Den ansvarsfördelning som gäller mellan Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV och Radio- och TV-verket  
  
 förtydligas i lagen.  
  
 Redovisningen av hur stor andel av verksamheten som har  
  
 utgjorts av europeiska program och vilka åtgärder som har vidtagits  
  
 för att främja framställningen av europeiska produktioner  
  
 ska lämnas till Granskningsnämnden för radio och TV.  
  
 Skälen för vårt förslag  
  
 Granskningsnämnden övervakar enligt 9 kap. 2 § radio- och TVlagen  
  
 genom granskning i efterhand om sända program står i överensstämmelse  
  
 med lagen och de villkor som kan gälla för sändningarna.  
  
 Beträffande Radio- och TV-verkets ansvar på tillsynsområdet  
  
 föreskrivs i 9 kap. 4–8 §§ radio- och TV-lagen att den som  
  
 sänder TV-program är skyldig att redovisa hur stor andel av verksamheten  
  
 som har utgjorts av europeiska produktioner m.m. och  
  
 därutöver, på begäran lämna olika upplysningar och också inspelningar  
  
 till myndigheten. Bestämmelserna är sanktionerade i 10 kap.  
  
 9 § radio- och TV-lagen på så sätt att den som inte fullgör sin skyldighet  
  
 kan föreläggas att göra det. Ett föreläggande kan enligt  
  
 samma paragraf förenas med vite.  
  
 Ansvarsfördelningen mellan Granskningsnämnden för radio och  
  
 TV och Radio- och TV-verket har gällt sedan myndighetsorganisationen  
  
 trädde i kraft 1994 (se bland annat prop. 1993/94:160 s. 34 f.  
  
 och prop. 1995/96:160 s. 127 f.). I prop. 1993/94:160 s. 35 angavs  
  
 som ett motiv för uppdelningen mellan myndigheterna att tillsynen  
  
 455 
  
 Övriga frågor SOU 2008:116  
  
 över efterlevnaden av programregler borde anförtros en fristående  
  
 myndighet och att tillsynsverksamhetens oberoende ställning borde  
  
 tydliggöras.  
  
 I samband med de ändringar som genomfördes i radio- och TVlagen  
  
 med anledning av ett nytt regelverk för marksänd TV (prop.  
  
 2007/08:8) behandlades frågan om tillsynen över sådana villkor  
  
 som tillstånd har förenats med. Regeringen anförde att det finns ett  
  
 värde i att bevara Granskningsnämndens i huvudsak renodlade roll  
  
 att utöva tillsyn över regler som är programrelaterade (a. prop.  
  
 s. 55). Den principiella uppdelning som nu råder innebär således att  
  
 Granskningsnämnden har tillsyn över innehållet i sändningarna och  
  
 att övrig tillsyn faller under Radio- och TV-verket. I samma proposition  
  
 konstaterades att flertalet av villkoren som anges i 3 kap. 8 §  
  
 radio- och TV-lagen kan hänföras till den ena eller andra myndighetens  
  
 ansvar. Beträffande punkten 2 (skyldighet att sända under  
  
 en viss minsta tid) uttalade regeringen att ansvaret kunde anses vara  
  
 delat mellan myndigheterna. Med hänvisning bland annat till att  
  
 myndigheterna hade en gemensam uppfattning om hur ansvarsfördelningen  
  
 mellan dem såg ut när det gäller tillsynen över villkor  
  
 som har meddelats med stöd av 3 kap. 8 § radio- och TV-lagen,  
  
 ansåg regeringen inte att det fanns någon anledning att vidta några  
  
 åtgärder  
  
 De två myndigheterna har i utredningen på nytt väckt frågan om  
  
 ansvarsfördelningen mellan dem och framfört önskemålet om ett  
  
 ställningstagande beträffande denna punkt. Myndigheterna anser  
  
 att villkor enligt 3 kap. 8 § 2 uteslutande bör höra under Radio- och  
  
 TV-verkets tillsyn eftersom de frågor som regleras i punkten inte  
  
 kan anses vara programrelaterade.  
  
 Myndigheterna anser också att Radio- och TV-verkets tillsynsansvar  
  
 borde förtydligas i lagtexten. Av 10 kap. 9 § första stycket 4  
  
 radio- och TV-lagen framgår att Radio- och TV-verket kan förelägga  
  
 ett programföretag att följa bestämmelserna om tillståndsvillkor  
  
 enligt 3 kap. 8 § 1, 3, 6–8 och 16. Därav följer att verket har  
  
 tillsyn över sådana villkor. Detta bör emellertid förtydligas på så  
  
 sätt att verkets tillsynsansvar tydligt anges i lagtexten.  
  
 Myndigheterna har också ansett att redovisningen av hur stor  
  
 andel av verksamheten som utgjorts av europeiska program som nu  
  
 regleras i 9 kap. 4 § radio- och TV-lagen och vilka åtgärder som  
  
 leverantörer av beställ-TV har vidtagit för att främja framställningen  
  
 av europeiska produktioner, bör göras till Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV i stället för till Radio- och TV-verket.  
  
 456 
  
 SOU 2008:116 Övriga frågor  
  
 Skälet för det sistnämnda är att arbetsuppgiften kan anses vara  
  
 programrelaterad och att den delvis skulle kunna samordnas med  
  
 annan rapporteringsskyldighet till nämnden.  
  
 Vi kan konstatera att myndigheterna är överens om hur tillsynsansvaret  
  
 ska vara fördelat mellan dem och att denna fördelning  
  
 följer de principer som regeringen och riksdagen har gett uttryck  
  
 för när det gäller tillsynen på området. Enligt vår mening är det ett  
  
 värde att denna fördelning kommer till klart uttryck i lagen, inte  
  
 bara för att undvika tveksamheter mellan myndigheterna utan även  
  
 för att göra ansvaret tydligt för dem som står under tillsyn. Vi  
  
 anser således att myndigheternas önskemål bör tillgodoses och att  
  
 Radio- och TV-verkets tillsynsansvar också tydligt kommer till  
  
 uttryck i lagen.  
  
 När det gäller frågan om att flytta över ansvaret att ta emot  
  
 redovisningar i fråga om europeiska produktioner från verket till  
  
 Granskningsnämnden finns enligt vår mening inte skäl att motsätta  
  
 sig myndigheternas önskemål. De bör därför genomföras.  
  
 19.2 Upplysningsskyldighet för den särskilda avgiften  
  
 Förslag: På begäran av Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 ska den som bedriver verksamhet enligt lagen lämna de upplysningar  
  
 som behövs för att kunna bedöma storleken av den  
  
 särskilda avgiften.  
  
 Den som överträder vissa bestämmelser i radio- och TV-lagen kan  
  
 enligt 10 kap. 5 § i lagen påföras en särskild avgift. Det gäller framför  
  
 allt överträdelser av bestämmelser om reklam, annonser, sponsring  
  
 och otillbörligt gynnande. Det är Länsrätten i Stockholms län  
  
 som prövar frågan om avgift på ansökan av Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV. I sin ansökan om att påföra avgift framställer  
  
 Granskningsnämnden ett yrkande om avgiftens storlek.  
  
 Av 10 kap. 6 § andra stycket radio- och TV-lagen framgår att när  
  
 avgiftens storlek fastställs ska särskilt beaktas de omständigheter  
  
 som legat till grund för prövningen av frågan om avgift ska påföras  
  
 samt de intäkter som den sändande kan beräknas ha fått med anledning  
  
 av överträdelsen.  
  
 Granskningsnämndens begäran om underlag för fastställande av  
  
 den sändandes intäkter kan inte sägas ske i syfte att kontrollera om  
  
 457 
  
 Övriga frågor SOU 2008:116  
  
 sändningsverksamheten bedrivits i enlighet med gällande bestämmelser.  
  
 Nämnden har därmed inga möjligheter att med stöd av de  
  
 nuvarande bestämmelserna i 9 kap. 7 § radio- och TV-lagen förelägga  
  
 den sändande vid vite att lämna de upplysningar som behövs  
  
 för att göra en väl avvägd beräkning av den avgift som yrkas.  
  
 Enligt vad Granskningsnämnden har uppgett för oss har de  
  
 sändande i flera fall vägrat att lämna ut uppgifter om intäkter med  
  
 hänsyn till affärssekretess, vilket resulterat i att Granskningsnämnden  
  
 inte har kunnat ta hänsyn till samtliga kriterier som enligt  
  
 lagen ska beaktas vid beräkningen av den särskilda avgiften. Denna  
  
 brist bör avhjälpas genom att företagen blir skyldiga att på begäran  
  
 av nämnden lämna de upplysningar som behövs och att skyldigheten  
  
 bör kunna tvingas fram med ett vitesföreläggande.  
  
 Uppgifterna kan enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen (1980:100) och  
  
 2 § sekretessförordningen (1980:657) bli belagda med sekretess hos  
  
 nämnden. När uppgifterna lämnas vidare till domstol omfattas de  
  
 av 8 kap. 17 § sekretesslagen som avser sekretess hos domstolar för  
  
 enskilds affärs- och driftförhållanden. Någon risk att affärshemligheter  
  
 blir offentliga och att företagen skadas bör därmed inte  
  
 finnas.  
  
 19.3 Omedelbar verkställighet av beslut  
  
 Förslag: Beslut av Radio- och TV-verket om tillstånd att sända  
  
 TV, återkallelse av tillstånd m.m. ska gälla omedelbart, om inte  
  
 något annat beslutas.  
  
 Beslut som har fattats av Radio- och TV-verket om tillstånd,  
  
 återkallelse av tillstånd beteckningar, förordnande av lokala kabelsändarföretag  
  
 och återkallelse av sådana förordnanden m.m. gäller  
  
 omedelbart, även om beslutet överklagas. Det framgår av 13 kap. 1  
  
 och 2 §§ radio- och TV-lagen. Radio- och TV-verket har i utredningen  
  
 framfört att reglerna om omedelbar verkställighet i vissa fall  
  
 kan leda till orimliga konsekvenser. Verket har därför föreslagit att  
  
 reglerna i 13 kap. 1 § andra stycket och 13 kap. 2 § andra stycket  
  
 om omedelbar verkställighet ändras så att besluten ska gälla  
  
 omedelbart, om inte något annat beslutas.  
  
 Vad som har framhållits är att omedelbar verkställighet kan leda  
  
 till icke önskvärda konsekvenser framför allt när det gäller beslut  
  
 458 
  
 SOU 2008:116 Övriga frågor  
  
 om återkallelse av sändningstillstånd och förordnande som lokalt  
  
 kabelsändarföretag.  
  
 Ett återkallelsebeslut innebär alltid att sändningarna måste upphöra  
  
 omedelbart, även om det överklagas. I vissa fall bör det inte  
  
 leda till något problem, t.ex. när grunden för återkallelsen är att  
  
 tillståndshavaren inte bedriver några sändningar. Men när det finns  
  
 någon annan grund och tillståndshavaren vill fortsätta sändningarna  
  
 och därför överklagar beslutet, är det rimligt att sändningarna får  
  
 fortsätta under tiden frågan prövas i högre instans. I en situation då  
  
 ett tillstånd eller ett förordnande har återkallats och då beslutet  
  
 gäller omedelbart, kan Radio- och TV-verket i praktiken inte heller  
  
 utlysa eller fördela utrymmet på nytt förrän frågan har avgjorts  
  
 slutligt.  
  
 Enligt vår mening talar de anförda skälen med styrka för att det  
  
 bör öppnas en möjlighet att kunna besluta att beslut av det nu  
  
 aktuella slaget inte ska gälla omedelbart. Det är också i linje med  
  
 vad som gäller för motsvarande beslut i fråga om lokalradio enligt  
  
 13 kap. 1 a § radio- och TV-lagen.  
  
 459 
  
 20 Genomförandefrågor  
  
 20.1 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser  
  
 Vårt förslag: Den nya lagen ska träda i kraft den 19 december  
  
 2009.  
  
 Den som redan har tillstånd att sända TV när lagen träder i  
  
 kraft ska ha rätt att också sända sökbar text-TV i rimlig  
  
 omfattning så länge tillståndet gäller.  
  
 Lagens bestämmelser om produktplacering ska bara gälla  
  
 program som har producerats efter lagens ikraftträdande.  
  
 Ikraftträdande  
  
 Enligt artikel 3 i AV-direktivet ska medlemsstaterna sätta i kraft de  
  
 bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för  
  
 att följa direktivet senast den 19 december 2009.  
  
 Ett korrekt genomförande av AV-direktivet förutsätter alltså att  
  
 den nya lagstiftningen träder i kraft senast den 19 december 2009.  
  
 Vi ska lämna vårt betänkande den 15 december 2008. Efter remissbehandling,  
  
 beredning i Regeringskansliet och inhämtande av Lagrådets  
  
 yttrande måste regeringen besluta proposition. Det bör  
  
 kunna ske i sådan tid att den föreslagna lagstiftningen kan träda i  
  
 kraft den 19 december 2009.  
  
 En faktor som det emellertid finns anledning att ta hänsyn till i  
  
 detta sammanhang är att lagen (2008:418) med tillfälliga bestämmelser  
  
 om tillstånd att sända lokalradio upphör att gälla den  
  
 1 januari 2010. Regeringen beslutade den 14 juni 2007 att tillkalla  
  
 en särskild utredare med uppdrag att föreslå de villkor som bör  
  
 gälla för den kommersiella radion i framtiden (dir. 2007:77). Utredningen,  
  
 som antog namnet 2007 års utredning om kommersiell  
  
 radio har redovisat resultatet av sitt arbete den 15 november 2008 i  
  
 461 
  
 Genomförandefrågor SOU 2008:116  
  
 betänkandet Kommersiell radio – nya sändningsmöjligheter (SOU  
  
 2008:96)  
  
 Vi utgår från att avsikten är att våra förslag och de förslag som  
  
 2007 års utredning om kommersiell radio ska lämna kommer att  
  
 behandlas i ett sammanhang av regeringen och riksdagen och träda  
  
 i kraft samtidigt. Det finns två möjligheter att välja på för att åstadkomma  
  
 detta. Det ena alternativet är att lagstiftningen också  
  
 beträffande lokalradio träder i kraft den 19 december 2008 och den  
  
 tillfälliga lagen upphör att gälla i förtid. Det bör såvitt vi kan  
  
 bedöma inte i sig föranleda några särskilda övergångsanordningar  
  
 när det gäller lokalradio. Om detta går det emellertid inte att ha  
  
 någon bestämd uppfattning innan utredningsförslagen har remissbehandlats  
  
 och beretts i regeringskansliet.  
  
 Det andra alternativet är att låta den nya radio- och TV-lagen  
  
 träda i kraft den 1 januari 2010. Det innebär en försening med 11  
  
 dagar när det gäller Sveriges fördragsenliga skyldigheter att genomföra  
  
 AV-direktivets bestämmelser. Det fördragsbrott som Sverige  
  
 då skulle göra sig skyldigt till får i och för sig betraktas som  
  
 bagatellartat. En sådan försening kan inte heller antas leda till några  
  
 rättsförluster för enskilda företag eller individer. Samtidigt finns  
  
 det emellertid inte någon anledning att inte sätta i kraft den nya  
  
 lagstiftningen när våra fördragsenliga förpliktelser kräver det och  
  
 det inte föranleder några praktiska problem av betydelse. Vi föreslår  
  
 därför att lagstiftningen träder i kraft den 19 december 2009.  
  
 Övergångsbestämmelser  
  
 Sändningstillstånd och sökbar text-TV  
  
 Enligt nu gällande regler krävs det inte tillstånd att sända sökbar  
  
 text-TV.  
  
 Vi har i det föregående (avsnitt 14.4.3) föreslagit att det ska  
  
 krävas tillstånd att sända sökbar text-TV inom de tillståndspliktiga  
  
 frekvensbanden. De sändningstillstånd för TV som nu gäller och  
  
 som Radio- och TV-verket har meddelat innehåller ingen uttalad  
  
 rätt att sända sökbar text-TV. Däremot anges i tillstånden att de  
  
 innefattar en rätt att sända programrelaterade tilläggstjänster i rimlig  
  
 omfattning. Eftersom det inte krävs tillstånd att sända sökbar  
  
 text-TV får – som vi anfört i avsnitt 14.4.3 – de beslut som sålunda  
  
 462 
  
 SOU 2008:116 Genomförandefrågor  
  
 meddelats anses avse andra programrelaterade tilläggstjänster än  
  
 sökbar text-TV.  
  
 Den nya lagen bör inte leda till att de som i dag sänder sökbar  
  
 text-TV måste upphöra med det när lagen träder i kraft. Det finns  
  
 ett utrymme som i dag används för sådana sändningar, även om de  
  
 inte är tillståndspliktiga. Programföretag som har tillstånd att sända  
  
 TV bör därför ha rätt att under tillståndstiden och fram till dess att  
  
 tillståndet löper ut också sända sökbar text-TV i rimlig omfattning.  
  
 En övergångsbestämmelse med denna innebörd bör därför tas in i  
  
 den nya lagen.  
  
 Produktplacering  
  
 Enligt artikel 3g.4 ska direktivets bestämmelser om produktplacering  
  
 bara gälla program som har producerats efter den 19 december  
  
 2009. En motsvarande övergångsbestämmelse bör därför införas i  
  
 den svenska lagstiftningen.  
  
 Påförande av sanktionsavgift  
  
 Inom förvaltningsrätten tillämpas som regel de materiella och  
  
 processuella regler som är i kraft när ett mål prövas. Särskilda  
  
 omständigheter, t.ex. när det är fråga om att ta ut sanktionsavgifter,  
  
 kan innebära avvikelser från denna ordning. Av de principer som  
  
 bland annat kommer till uttryck i 2 kap. 10 § första stycket  
  
 regeringsformen och 5 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken  
  
 följer att sanktionsavgifter får tas ut bara om det hade  
  
 kunnat ske enligt den lag som gällde vid tiden för handlingen eller  
  
 underlåtenheten och det alltjämt kan ske enligt de bestämmelser  
  
 som gäller då målet avgörs.  
  
 Den särskilda avgiften enligt nuvarande 10 kap. 5 och 6 §§ radio och  
  
 TV-lagen har i tidigare lagstiftningsärenden ansetts vara en  
  
 sådan avgift (prop. 2003/04:66 s. 15) som bör följa ovan nämnda  
  
 principer. Särskild avgift kan påföras när ett programföretag har  
  
 överträtt t.ex. reglerna om reklam och annan annonsering. Våra  
  
 förslag när det gäller dessa frågor innebär förändringar jämfört med  
  
 vad som nu gäller. Förändringarna innebär att det behövs en övergångsbestämmelse  
  
 som ger uttryck för att särskild avgift bara får  
  
 463 
  
 Genomförandefrågor SOU 2008:116  
  
 tas ut om det hade kunnat ske enligt den lag som gällde vid tiden  
  
 för överträdelsen och det alltjämt kan ske enligt den nya lagen.  
  
 I övrigt bedömer vi att det saknas behov av särskilda övergångsbestämmelser.  
  
 20.2 Ekonomiska konsekvenser  
  
 20.2.1 Konsekvenser för staten  
  
 Radio- och TV-verket och Granskningsnämnden för radio och  
  
 TV  
  
 Vår bedömning: Våra förslag innebär att både Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV och Radio- och TV-verket kommer  
  
 att få nya uppgifter. Det resursbehov som uppstår bör kunna  
  
 finansieras genom besparingar som kan vinnas genom att myndigheterna  
  
 ytterligare samverkar och integrerar sina verksamheter  
  
 med varandra.  
  
 Radio- och TV-verket  
  
 Våra förslag innebär att Radio- och TV-verket kommer att få nya  
  
 arbetsuppgifter. Det gäller förslaget om tillgänglighet för personer  
  
 med funktionsnedsättning där verket förutsätts få föreskriftsrätt.  
  
 Våra förslag innebär vidare att de frekvensområden som kräver  
  
 tillstånd kommer att minska, samtidigt som en tillståndsplikt införs  
  
 för att sända sökbar text-TV inom de tillståndspliktiga frekvensbanden.  
  
 När det gäller tillståndsgivning har dock Radio- och TVverket  
  
 rätt att ta ut avgifter som motsvarar verkets kostnad för  
  
 handläggningen av en ansökan. Ett ökat resursbehov för tillståndsgivning  
  
 kan därför i denna del tillgodoses och finansieras med de  
  
 ansökningsavgifter som kommer in till staten.  
  
 Utöver det som sagts innebär våra förslag att de som sänder  
  
 radio och TV som inte kräver tillstånd i vissa fall ska anmäla en  
  
 utgivare till Radio- och TV-verket. Den som tillhandahåller beställTV  
  
 ska också anmäla sig för registrering hos Radio- och TV-verket.  
  
 En ytterligare förändring är att Radio- och TV-verket vid  
  
 anmälan om registrering av dem som sänder TV-program, sökbar  
  
 464 
  
 SOU 2008:116 Genomförandefrågor  
  
 text-TV och beställ-TV ska pröva om verksamheten omfattas av  
  
 lagen.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 Genomförandet av AV-direktivet innebär att Granskningsnämndens  
  
 tillsynsområde kommer att utökas till att också omfatta  
  
 beställ-TV.  
  
 Våra förslag innebär vidare att sökbar text-TV blir tillståndspliktig  
  
 och kommer omfattas av de allmänna krav som ställs på  
  
 programföretagen. Det kommer också att vara möjligt att förena  
  
 tillstånden med villkor. Det innebär ett utvidgat uppgiftsområde  
  
 för Granskningsnämnden.  
  
 En ny uppgift för Granskningsnämnden blir tillsynen över de  
  
 föreskrifter som kommer att meddelas när det gäller att göra  
  
 programmen tillgängliga för personer med funktionsnedsättning.  
  
 Våra förslag innebär också att Granskningsnämnden får nya  
  
 uppgifter med anledning av samarbetsregeln i artikel 3.2 i AVdirektivet.  
  
 Tillsynsområdet utökas också genom att ny reklamformer  
  
 kommer att tillåtas i TV liksom nya regler om produktplacering  
  
 och sponsring. Våra förslag innebär slutligen att Granskningsnämnden  
  
 övertar Radio- och TV-verkets uppgift att ta emot redovisningar  
  
 när det gäller europeiska produktioner.  
  
 Sammanfattande bedömning av resursbehovet  
  
 Det är alltid svårt att förutse hur en ändrad lagstiftning kommer att  
  
 påverka berörda myndigheter i fråga om tillsyn och annat. Det  
  
 framstår dock som klart att en ny lagstiftning alltid för med sig  
  
 extra arbete och kostnader för informationsinsatser och kompetensutveckling  
  
 av den berörda personalen. Till det kommer en  
  
 möjlig och även trolig ökning av ärendemängden och därmed  
  
 arbetsbördan, över vilken myndigheterna i allmänhet inte själva kan  
  
 styra. Övervägande skäl talar därför för att myndigheterna kommer  
  
 att behöva resurstillskott för att klara de nya uppgifterna, om de  
  
 samtidigt ska sköta de uppgifter de har i dag i samma utsträckning  
  
 som nu.  
  
 465 
  
 Genomförandefrågor SOU 2008:116  
  
 Vi kan emellertid inte anvisa någon finansiering som innebär att  
  
 resurser tas från någon annan verksamhet inom samma eller något  
  
 annat utgiftsområde. Det finansieringsbehov som uppstår får i  
  
 stället tillgodoses genom effektiviseringar och därmed besparingar.  
  
 Sådana effektiviseringar och besparingar bör enligt vår bedömning  
  
 kunna ske genom att de två myndigheterna, som båda är små och  
  
 har närbesläktade uppgifter och som redan i dag delvis samarbetar  
  
 administrativt, ytterligare samverkar och integrerar verksamheterna  
  
 med varandra.  
  
 Konsekvenser för staten i övrigt  
  
 Vår bedömning: De förslag vi lämnar i detta betänkande får inte  
  
 några konsekvenser för staten i övrigt som måste finansieras i  
  
 särskild ordning.  
  
 Vi bedömer att våra förslag inte kommer att föranleda några konsekvenser  
  
 av betydelse för Justitiekanslern eller Konsumentombudsmannen.  
  
 Vårt förslag till reglering bland annat när det gäller programföretagens  
  
 skyldighet att göra TV-programmen tillgängliga för  
  
 personer med funktionsnedsättning innebär nya arbetsuppgifter för  
  
 förvaltningsdomstolarna, eftersom beslut om vitesföreläggande kan  
  
 överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Vi bedömer dock att  
  
 antalet ärenden kommer att vara mycket få och att kostnaden för  
  
 den ökade arbetsbördan inte kommer att bli större än att den kan  
  
 rymmas inom ramen för domstolarnas befintliga resurser.  
  
 20.2.2 Konsekvenser för företagen  
  
 Vår bedömning: Våra förslag till nya regler för annonser,  
  
 sponsrade program och produktplacering kan leda till ökade  
  
 intäkter för programföretagen.  
  
 Förslaget till nya regler när det gäller skyldigheten att göra  
  
 TV-program och program i beställ-TV som sänds på annat sätt  
  
 än genom tråd tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 kommer att leda till ökade kostnader för de berörda företagen.  
  
 Det är emellertid inte möjligt att i dag uppskatta kost466 
  
 SOU 2008:116 Genomförandefrågor  
  
 naderna, eftersom ett genomförande av skyldigheten kommer  
  
 att göras successivt och med beaktande av företagens finansiella  
  
 förutsättningar och den tekniska utvecklingen.  
  
 Vårt förslag till reglering när det gäller skyldigheten för leverantörer  
  
 av medietjänster att göra TV-programmen tillgängliga för  
  
 personer med funktionsnedsättning kommer sannolikt att innebära  
  
 ekonomiska konsekvenser för programföretagen. Hur stora kostnader  
  
 tillgänglighetskraven kommer att innebära är emellertid svårt  
  
 att bedöma i dagsläget, då kostnaderna är beroende av hur de föreskrifter  
  
 som kommer att meddelas kommer att utformas och därmed  
  
 vilka krav som kommer att ställas. Erfarenheterna från andra  
  
 länder visar att kostnaderna kan komma att minska när fler programföretag  
  
 åläggs att förse sina TV-program med tillgänglighetstjänster.  
  
 De föreslagna reglerna om sponsring och produktplacering  
  
 bedömer vi inte kommer att leda till ökade kostnader för företagen.  
  
 Tvärtom innebär de ett förtydligande och kan också leda till att  
  
 programföretagen kan öka sina inkomster. Såväl våra förslag till  
  
 regler för de nya reklamteknikerna som elektroniska företagsskyltar  
  
 i sportsändningar i TV innebär ökade möjligheter till  
  
 inkomster jämfört med vad som gäller i dag. Förslagen att tillåta  
  
 sändning av elektroniska företagsskyltar och vissa former av  
  
 virtuell annonsering kommer att underlätta för programföretag  
  
 under svensk jurisdiktion att konkurrera om programrättigheter  
  
 med utländska programföretag. Detta kan i sin tur leda till ökade  
  
 annonsintäkter för programföretagen.  
  
 Även förslagen om annonsering med delad skärm innebär lättnader  
  
 jämfört med vad som gäller i dag. Möjligheterna att erbjuda  
  
 annonsörerna alternativ till den traditionella TV-reklamen kan  
  
 förväntas ge ökade annonsintäkter för programföretagen.  
  
 Vi föreslår att det ska krävas tillstånd för sökbar text-TV. Vi kan  
  
 inte se att detta kommer åsamka företagen någon annan kostnad än  
  
 en viss administrativ börda i samband med ansökan och den avgift  
  
 för ansökan som Radio- och TV-verket får ta ut.  
  
 Rätten till korta utdrag från evenemang av stort allmänintresse i  
  
 artikel 3k i AV-direktivet kan för de företag som innehar den  
  
 exklusiva rätten till ett evenemang innebära att de går miste om  
  
 möjligheten att sälja vidare korta nyhetsklipp. Denna möjlighet har  
  
 utnyttjats som ett sätt att delfinansiera rättigheterna till stora  
  
 evenemang, om än till liten del då kostnaden för evenemanget  
  
 467 
  
 Genomförandefrågor SOU 2008:116  
  
 normalt är avsevärt större än de intäkter som nyhetsklippen  
  
 inbringar. Det har dock enligt expertrapporten förekommit en  
  
 omfattande byteshandel av nyhetsklipp mellan programföretagen.  
  
 Vår bedömning är därför att genomförandet av bestämmelsen inte  
  
 kommer att ha någon mer långtgående påverkan på företagen, om  
  
 vi antar att de sinsemellan kommer att nyttja rätten till korta utdrag  
  
 i lika stor omfattning som i dag.  
  
 Våra förslag när det gäller beställ-TV innebär en ny reglering av  
  
 denna medieform. Den kan inte i sig väntas leda till ökade kostnader  
  
 förutom kraven på tillgänglighet för funktionshindrade. Kraven  
  
 kan förväntas bli utformade på ett konkurrensneutralt sätt.  
  
 Om tillgängligheten ökar, ökar också efterfrågan från de många  
  
 som i dag på grund av funktionsnedsättning inte har förmåga att  
  
 tillgodogöra sig dessa tjänster.  
  
 Vi bedömer att det saknas anledning att anta att utredningens  
  
 förslag får konsekvenser som särskilt berör små företags villkor.  
  
 20.2.3 Övriga konsekvenser  
  
 När det gäller kostnader för landsting och kommuner bedömer  
  
 utredningen att förslaget inte kommer att ha några nämnvärda  
  
 konsekvenser. Inte heller bedöms förslagen ha några konsekvenser  
  
 för den kommunala självstyrelsen, sysselsättningen, brottsligheten  
  
 och det brottsförebyggande arbetet, den offentliga servicen i olika  
  
 delar av landet, jämställdheten mellan män och kvinnor och möjligheterna  
  
 att nå de integrationspolitiska målen.  
  
 468 
  
 21 Författningskommentar  
  
 21.1 Förslag till radio- och TV-lag  
  
 Övergripande bestämmelser  
  
 1 kap. Lagens innehåll och tillämpningsområde  
  
 Lagens innehåll  
  
 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om ljudradio- och TVsändningar,  
  
 beställ-TV och sökbar text-TV enligt följande.  
  
 Övergripande bestämmelser  
  
  lagens innehåll och tillämpningsområde (1 kap.)  
  
  information och registrering (2 kap.)  
  
  definitioner (3 kap.)  
  
 TV-sändningar, beställ-TV och sökbar text-TV  
  
  tillstånd (4 kap.)  
  
  innehållet i TV-sändningar och beställ-TV (5 kap.)  
  
  produktplacering (6 kap.)  
  
  sponsring (7 kap.)  
  
  reklam och andra annonser (8 kap.)  
  
  vidaresändning i kabelnät (9 kap.)  
  
 Ljudradiosändningar  
  
  krav på tillstånd (10 kap.)  
  
  tillstånd att sända andra ljudradioprogram än närradio och  
  
 lokalradio (11 kap.)  
  
  tillstånd att sända närradio (12 kap.)  
  
  tillstånd att sända lokalradio (13 kap.)  
  
  innehållet i ljudradiosändningar (14 kap.)  
  
  reklam, andra annonser och sponsring (15 kap.)  
  
 469 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Gemensamma bestämmelser  
  
  granskning och tillsyn (16 kap.)  
  
  straff och särskilda avgifter (17 kap.)  
  
  återkallelse av tillstånd (18 kap.)  
  
  handläggningen av ärenden om särskilda avgifter, vite och  
  
 återkallelse m.m. (19 kap.)  
  
  överklagande (20 kap.)  
  
 I paragrafen anges lagens innehåll. Den motsvaras delvis av 1 kap.  
  
 1 § första stycket i den nuvarande radio- och TV-lagen. Paragrafen  
  
 är i övrigt utformad som en innehållsförteckning för att underlätta  
  
 för läsaren att hitta i lagen.  
  
 Genomförande av AV-direktivet  
  
 2 § Lagen genomför delvis Europaparlamentets och rådets  
  
 direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser  
  
 som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar  
  
 om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (AV-direktivet).  
  
 Paragrafen genomför delvis artikel 3.1 andra stycket i ändringsdirektivet  
  
 (2007/65/EG). Enligt denna artikel ska de bestämmelser  
  
 som genomför AV-direktivet i medlemsstaterna hänvisa till eller  
  
 åtföljas av en hänvisning till direktivet.  
  
 TV-sändningar och beställ-TV som lagen tillämpas på  
  
 3 § Lagen tillämpas på sådana TV-sändningar och beställ-TV  
  
 som kan tas emot i någon stat som är bunden av avtalet om  
  
 Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES-stat), om  
  
 leverantören av medietjänsten  
  
 1. är etablerad i Sverige enligt definitionen i artikel 2.3 i AVdirektivet,  
  
 2. inte uppfyller kriteriet under 1 eller är etablerad i någon  
  
 annan EES-stat, men använder sig av en satellitupplänk belägen i  
  
 Sverige,  
  
 470 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 3. inte uppfyller något av kriterierna under 1 och 2 men  
  
 använder sig av en satellitkapacitet som tillhör Sverige,  
  
 4. inte uppfyller något av kriterierna under 1, 2 och 3 men är  
  
 etablerad i Sverige enligt artiklarna 43–48 i fördraget om  
  
 upprättandet av Europeiska gemenskaperna.  
  
 Den som, efter att ha varit etablerad i Sverige, etablerar sig i  
  
 en annan EES-stat i syfte att kringgå svensk lagstiftning när  
  
 verksamheten huvudsakligen riktar sig till Sverige ska vid  
  
 tillämpningen av denna lag anses etablerad i Sverige.  
  
 Oberoende av vad som föreskrivs i första stycket gäller i  
  
 tillämpliga delar 2 kap. 9 §, 4 kap. 1–7 §§, 9 § 1–3, 6–9 och 16  
  
 samt 11–14 §§ och bestämmelserna i 16–20 kap. även den som  
  
 står under en annan EES-stats jurisdiktion enligt AV-direktivet.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 2 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289). Den genomför  
  
 artikel 2 i AV-direktivet.  
  
 Jämfört med vad som nu gäller innehåller paragrafen i första  
  
 stycket den ändringen att jurisdiktionen bestäms också för beställTV.  
  
 Vidare har de tekniska kriterierna för att bestämma  
  
 jurisdiktionen ändrats i AV-direktivet. Ändringen innebär att den  
  
 medlemsstat där satellitupplänken är belägen har företräde framför  
  
 den medlemsstat till vilken satelltikapaciteten hör och att kriteriet  
  
 om var en frekvens har upplåtits inte längre finns kvar.  
  
 I första hand är det den stat där den som tillhandahåller TVsändningen  
  
 eller beställ-TV är etablerad som har jurisdiktion. I de  
  
 fall då den som tillhandahåller TV-sändningar eller beställ-TV  
  
 varken är etablerad i Sverige eller i någon annan EES-stat går man  
  
 vidare till de tekniska kriterierna och i sista hand till bestämmelserna  
  
 om etablering i EG-fördraget.  
  
 Andra och tredje styckena är i sak oförändrade jämfört med  
  
 1 kap. 2 § i den nuvarande lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop.1995/96:160 s. 157, prop.  
  
 1997/98:184 s. 29 f. och s. 72 och prop. 2007/08:8 s. 62.  
  
 4 § För sändningar genom tråd som når 100 hushåll eller färre  
  
 gäller bara 9 kap. 1–4 §§ och i yttrandefrihetsgrundlagen bara  
  
 1 kap. 2 och 3 §§.  
  
 471 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Paragrafen motsvarar 1 kap. 3 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2005:364).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 156 med hänvisningar  
  
 och i prop. 2004/05:105 s. 36.  
  
 Ljudradiosändningar över satellit som lagen tillämpas på  
  
 5 § Lagen gäller för sådana sändningar av ljudradioprogram över  
  
 satellit som kan tas emot i Sverige, om den som bedriver sändningsverksamheten  
  
 har sin hemvist i Sverige eller sändningen till  
  
 satellit sker från en sändare här i landet.  
  
 Paragrafen, som har ändrats redaktionellt, motsvarar 1 kap. 4 § i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 1998:1713).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 62 f. och s. 156  
  
 och prop. 1997/98:184 s. 72.  
  
 Undantag för vissa ljud i TV-sändning  
  
 6 § Andra föreskrifter än 4 kap. 10 § 1 avseende villkor om  
  
 förbud att sända reklam och 8 kap. 16 § om förbud att sända  
  
 reklam gäller inte för ljud i TV-sändning, om ljudet helt stämmer  
  
 överens med en ljudradiosändning som sker med stöd av  
  
 tillstånd enligt denna lag eller som den sändande låtit registrera  
  
 sig för.  
  
 Paragrafen, som har ändrats redaktionellt, motsvarar 1 kap. 5 § i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 157.  
  
 Föreskrifter om avgifter  
  
 7 § I lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens och  
  
 radions område finns bestämmelser om avgifter för tillstånd att  
  
 sända TV-program och lokalradio.  
  
 472 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Paragrafen motsvarar 1 kap. 6 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2005:536).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 86 och prop.  
  
 2004/05:155 s. 20.  
  
 2 kap. Information och registrering  
  
 Information om programföretag som sänder TV och leverantörer av  
  
 beställ-TV  
  
 1 § Programföretag som sänder TV och leverantörer av beställTV  
  
 ska se till att de som tar emot deras tjänster alltid och på ett  
  
 enkelt sätt har tillgång till  
  
 1. namnet på leverantören av medietjänster,  
  
 2. den geografiska adress där leverantören av medietjänster är  
  
 etablerad,  
  
 3. uppgifter om leverantören av medietjänster, inklusive dess  
  
 e-postadress och webbplats, och  
  
 4. uppgifter om behörig tillsynsmyndighet.  
  
 I fråga om leverantörer av beställ-TV gäller också 8 § lagen  
  
 (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets  
  
 tjänster.  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.3.  
  
 Första stycket genomför delvis artikel 3a i AV-direktivet. Syftet  
  
 med artikeln är att man ska kunna identifiera den som tillhandahåller  
  
 medietjänsten. Programföretagen och leverantörerna av  
  
 beställ-TV är skyldiga att tillhandahålla den föreskrivna informationen  
  
 på ett sådant sätt att TV-tittarna alltid har tillgång till den.  
  
 Företagen kan själva välja på vilket sätt de lämnar informationen.  
  
 Det kan t.ex. ske i sändning på TV-skärmen, på en sida i text-TV  
  
 eller på företagets webbplats.  
  
 Andra stycket hänvisar till 8 § e-handelslagen som innehåller  
  
 ytterligare bestämmelser med allmänna informationskrav för  
  
 informationssamhällets tjänster inklusive beställ-TV.  
  
 473 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Registrering  
  
 2 § Den som bedriver en sändningsverksamhet som det inte  
  
 behövs tillstånd för enligt denna lag eller som tillhandahåller  
  
 beställ-TV, ska anmäla sig för registrering hos Radio- och TVverket.  
  
 Detsamma gäller den som för någon annans räkning  
  
 bedriver sändningsverksamhet över satellit eller upplåter satellitkapacitet  
  
 (satellitentreprenör).  
  
 I anmälan ska anges  
  
 1. namn, firma eller motsvarande,  
  
 2. ställföreträdare för juridisk person,  
  
 3. postadress, telefonnummer, e-postadress och webbplats,  
  
 samt  
  
 4. uppgift om den verksamhet som bedrivs.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 kap. 3 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen. Övervägandena finns i avsnitt 14.4.7.  
  
 Nytt i första stycket är att även de som tillhandahåller beställ-TV  
  
 ska registrera sig.  
  
 I andra stycket anges vad anmälan ska innehålla. Punkten 3 innehåller  
  
 en ändring jämfört med vad som gäller i dag, nämligen att anmälan  
  
 också ska innehålla uppgift om e-postadress och webbplats.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 160.  
  
 Register  
  
 3 § Radio- och TV-verket ska upprätta ett register över dem  
  
 som har tillstånd som avses i 4 kap. 3 §, 11 kap. 1 §, 12 kap. 2 §.  
  
 13 kap. 1 § eller har anmält sig enligt 2 § och vars verksamhet  
  
 omfattas av denna lag.  
  
 Registret får föras med hjälp av automatisk databehandling.  
  
 Det får bara innehålla sådana uppgifter som avses i 2 § andra  
  
 stycket, 5 kap. 11 §, 14 kap. 9 § och 16 kap. 7–9 §§.  
  
 Paragrafen motsvarar 2 kap. 4 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse genom SFS 2001:272). Övervägandena finns i  
  
 avsnitt 14.4.7.  
  
 474 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 En nyhet är att Radio- och TV-verket ska pröva om verksamheten  
  
 omfattas av lagen. Bedömer verket att verksamheten inte  
  
 omfattas ska någon registrering inte ske.  
  
 3 kap. Definitioner  
  
 1 § I denna lag avses med  
  
 annonser: reklam och andra meddelanden som utan att vara  
  
 reklam sänds på uppdrag av någon annan och som har till syfte  
  
 att främja en sak eller en idé;  
  
 annonsering med delad skärm: sändning av en annons samtidigt  
  
 med en annan sändning;  
  
 AV-direktivet: Europaparlamentets och rådets direktiv  
  
 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts  
  
 i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande  
  
 av audiovisuella medietjänster;  
  
 beställ-TV: en tjänst varigenom en leverantör av medietjänster i  
  
 informations-, underhållnings- eller utbildningssyfte tillhandahåller  
  
 allmänheten TV-program med hjälp av elektroniska kommunikationsnät  
  
 1. på begäran av användaren,  
  
 2. vid en tidpunkt som han eller hon väljer,  
  
 3. från en katalog med program som leverantören av medietjänsten  
  
 har valt ut;  
  
 försäljningsprogram: program där publiken erbjuds att beställa  
  
 varor och tjänster;  
  
 leverantör av medietjänster: den som  
  
 1. har det redaktionella ansvaret för valet av innehåll i en  
  
 ljudradio- eller TV-sändning, beställ-TV eller sökbar text-TV  
  
 och  
  
 2. avgör hur det ska struktureras;  
  
 ljudradiosändning: en sändning av ljudradioprogram med hjälp  
  
 av elektroniska kommunikationsnät som  
  
 1. tillhandahålls av en leverantör av medietjänster,  
  
 2. är riktad till allmänheten, och  
  
 3. är avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel;  
  
 475 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 ljudradioprogram: program som består av ljud;  
  
 lokalradio: andra tillståndspliktiga lokala ljudradiosändningar än  
  
 sådana som  
  
 1. kräver tillstånd av regeringen,  
  
 2. bara får ske under en begränsad tid enligt 11 kap. 1 § andra  
  
 stycket, eller  
  
 3. är närradio;  
  
 närradio: lokala ljudradiosändningar för föreningslivet och trossamfund;  
  
 närradioförening: en sammanslutning av flera tillståndshavare i  
  
 ett sändningsområde för gemensamma närradioändamål;  
  
 produktplacering: när en vara, en tjänst eller ett varumärke i  
  
 marknadsföringssyfte förekommer i ett program och leverantören  
  
 av medietjänsten har fått betalt eller liknande ersättning  
  
 för det, dock inte när en vara eller tjänst av obetydligt värde  
  
 förekommer i ett program och produkten har tillhandahållits  
  
 gratis;  
  
 program: ett enskilt inslag i en programtablå eller i en katalog  
  
 som har ställts samman av en leverantör av medietjänster;  
  
 programföretag: en leverantör av medietjänster som tillhandahåller  
  
 ljudradiosändningar, TV-sändningar eller sökbar text-TV;  
  
 programtjänst: ett samlat utbud av ljudradio- eller TV-program  
  
 eller sökbar text-TV som sänds under en gemensam beteckning;  
  
 reklam: varje form av meddelande som  
  
 1. sänds antingen mot betalning eller liknande ersättning eller  
  
 som utgör egenreklam, och  
  
 2. syftar till att i näringsverksamhet marknadsföra varor,  
  
 tjänster, fast egendom, arbetstillfällen eller andra nyttigheter;  
  
 sponsring: bidrag som någon som inte tillhandahåller audiovisuella  
  
 medietjänster eller producerar sådana verk ger för att  
  
 finansiera medietjänster eller program i syfte att främja bidragsgivarens  
  
 namn, varumärke, anseende, verksamhet, intresse eller  
  
 produkter;  
  
 sändning som är riktad till allmänheten: en sändning som samtidigt  
  
 och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst  
  
 som vill ta emot den;  
  
 476 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 sökbar text-TV: en sändning med hjälp av elektroniska kommunikationsnät  
  
 som huvudsakligen består av text, grafik eller  
  
 stillbilder, med eller utan ljud, och som  
  
 1. tillhandahålls av en leverantör av medietjänster,  
  
 2. är riktad till allmänheten,  
  
 3. är avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel, och  
  
 4. där användaren själv kan välja vilken del av innehållet som  
  
 han eller hon vill ta del av och vid vilken tidpunkt det ska ske;  
  
 TV-program: program som huvudsakligen består av rörliga  
  
 bilder, med eller utan ljud;  
  
 TV-sändning eller sända TV: en sändning av eller att sända TVprogram  
  
 med hjälp av elektroniska kommunikationsnät där  
  
 sändningen  
  
 1. tillhandahålls av en leverantör av medietjänster,  
  
 2. är riktad till allmänheten, och  
  
 3. är avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel;  
  
 virtuell annonsering: sändning av annonser som på elektronisk  
  
 väg fogas in i TV-bilden på fasta föremål eller på marken där  
  
 sådana annonser kan placeras ut fysiskt och som normalt  
  
 används för annonser.  
  
 En nyhet i AV-direktivet är att artikel 1 innehåller nya definitioner  
  
 av ett antal grundläggande begrepp som tidigare inte har definierats  
  
 närmare, liksom också ändrade definitioner av vissa begrepp. När  
  
 det gäller det sistnämnda framgår inte att avsikten är att åstadkomma  
  
 någon ändring av respektive begrepps innebörd. De  
  
 ändrade definitionerna framstår i stället som huvudsakligen motiverade  
  
 av behovet att tydligt särskilja TV-sändningar från beställTV.  
  
 I det följande kommenteras vissa av definitionerna.  
  
 Annonser  
  
 I förhållande till definitionen i 7 kap. 1 § tredje stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289) har  
  
 innebörden av begreppet annonser inskränkts något. Övervägandena  
  
 finns i avsnitt 7.  
  
 Definitionen av annons omfattar dels reklam, dvs. meddelanden  
  
 som syftar till marknadsföring i näringsverksamhet och som sänds  
  
 477 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 mot betalning eller liknande eller utgör egenreklam, dels andra  
  
 meddelanden som sänds på uppdrag av någon annan än programföretaget  
  
 eller den som tillhandahåller beställ-TV och som har till  
  
 syfte att främja en sak eller en idé. Genom att, förutom reklamsändningar,  
  
 endast sådana meddelanden som sänds på uppdrag av  
  
 andra och som syftar till att främja en sak eller idé anses som  
  
 annonser omfattas inte rena informations- eller utbildningsprogram  
  
 av annonsbegreppet även om de sänds på uppdrag av någon  
  
 annan.  
  
 Annonsering med delad skärm  
  
 Begreppet annonsering med delad skärm förekommer inte i den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen. Att annonser sänds samtidigt med  
  
 annan sändning innebär att TV-bilden är uppdelad i två eller flera  
  
 fönster och att annonser sänds i ett fönster och sändningen i övrigt  
  
 i ett annat fönster. Med begreppet annan sändning avses varje annat  
  
 innehåll än annonser. Närmare bestämmelser om under vilka förutsättningar  
  
 annonsering med delad skärm är tillåten finns i 8 kap.  
  
 10 §.  
  
 Beställ-TV  
  
 Med beställ-TV avses att en leverantör av medietjänster tillhandahåller  
  
 TV-program på tider som användaren själv väljer och på  
  
 dennes egen begäran utifrån en katalog av program som leverantören  
  
 har valt ut. Vad som skiljer TV-sändningar och beställ-TV åt  
  
 är i första hand vem som bestämmer att programmet ska sändas  
  
 och när det ska ske.  
  
 Till skillnad mot definitionerna av TV-sändning och sökbar  
  
 text-TV innehåller definitionen av beställ-TV inte att sändningen  
  
 ska kunna tas emot med hjälp av tekniska hjälpmedel. Genom  
  
 uttrycket att en sändning ska kunna tas emot med tekniska  
  
 hjälpmedel utesluts enligt förarbetena (prop. 1995/96:160 s. 65)  
  
 bland annat högtalarutrop och projicering av filmbilder. Även TVmonitorer  
  
 vid konserter eller estraddebatter utesluts. När det gäller  
  
 beställ-TV kan något av dessa förhållanden inte förekomma,  
  
 eftersom det program som sänds bara sker på individuell begäran av  
  
 användaren vid en tidpunkt som han eller hon bestämmer och från  
  
 478 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 en katalog av program. Någon bestämning som innebär att sändningen  
  
 ska kunna tas emot med tekniska hjälpmedel behövs därför  
  
 inte.  
  
 Försäljningsprogram  
  
 AV-direktivet använder termen audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 som ett sammanfattande begrepp för bl.a. reklam, sponsring  
  
 försäljningsprogram och produktplacering i samband med  
  
 audiovisuella medietjänster.  
  
 Med försäljningsprogram avses program där publiken erbjuds  
  
 att beställa varor och tjänster. Begreppet definieras på samma sätt i  
  
 7 kap. 5 § andra stycket i den nuvarande radio- och TV-lagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1281).  
  
 Försäljningsprogram avgränsas mot reklam på så sätt att det är  
  
 möjligt för publiken att beställa den marknadsförda varan eller tjänsten  
  
 i anslutning till programmet.  
  
 Leverantör av medietjänster  
  
 Definitionen ansluter till AV-direktivets definition i artikel 1 d. En  
  
 leverantör av medietjänster har det redaktionella ansvaret för valet  
  
 av innehåll i en TV-sändning, ljudradiosändning eller sändning av  
  
 sökbar text-TV eller i beställ-TV och avgör hur innehållet ska  
  
 struktureras. Med redaktionellt ansvar för valet av innehåll avses att  
  
 bestämma vilka program som ska ingå i den aktuella tjänsten. Med  
  
 ansvar för hur innehållet struktureras avses att avgöra när ett visst  
  
 program ska sändas eller på vilket sätt användaren kan söka bland  
  
 innehållet i beställ-TV eller sökbar text-TV.  
  
 Som exempel på leverantörer av medietjänster kan nämnas  
  
 Sveriges Television för TV-sändningar och sökbar text-TV och  
  
 Sveriges Radio för ljudradiosändningar. Sveriges Television är även  
  
 leverantör av beställ-TV-tjänsten SVT Play.  
  
 Om den som organiserar tjänsten inte ansvarar för valet av  
  
 innehåll är han inte en leverantör av medietjänster. Detta kan vara  
  
 fallet vid s.k. användargenererade tjänster, t.ex. YouTube. Sådana  
  
 tjänster utgör alltså inte beställ-TV i lagens mening (se definitionen  
  
 av beställ-TV).  
  
 479 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Enligt artikel 1 c i AV-direktivet medför redaktionellt ansvar  
  
 enligt direktivet inte nödvändigtvis något rättsligt ansvar enligt  
  
 nationell lagstiftning för innehållet eller tillhandahållna tjänster.  
  
 Bestämmelser om utgivare för radioprogram finns i yttrandefrihetsgrundlagen  
  
 och lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens  
  
 och yttrandefrihetsgrundlagens områden.  
  
 Ljudradiosändning och ljudradioprogram  
  
 En följd av att vissa grundläggande begrepp i fråga om TVsändningar  
  
 och beställ-TV definieras är att även motsvarande begrepp  
  
 som gäller ljudradio behöver definieras. Någon förändring i  
  
 förhållande till den nuvarande radio- och TV-lagen är inte avsedd.  
  
 Definitionen av ljudradioprogram medför att enkla textmeddelanden  
  
 som sänds tillsammans med en ljudradiosändning, exempelvis  
  
 RDS och TMC, inte heller i fortsättningen ingår i ljudradiosändningen.  
  
 Lokalradio  
  
 Definitionen av lokalradio motsvarar 5 kap. 1 § i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Närradio  
  
 Definitionen av närradio motsvarar 4 kap. 1 § i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen. Ändringen är föranledd av att registrerade  
  
 trossamfund kan ges tillstånd att sända närradio.  
  
 Närradioförening  
  
 Begreppet närradioförening återfinns i 4 kap. 4 § 4 i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 480 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Produktplacering  
  
 För att det ska vara fråga om produktplacering i lagens mening ska  
  
 en vara, en tjänst eller ett varumärke förekomma i ett program i  
  
 marknadsföringssyfte. Vidare ska leverantören av medietjänsten ha  
  
 fått betalt eller liknande ersättning för att varan, tjänsten eller  
  
 varumärket ska förekomma i programmet.  
  
 Om någon i marknadsföringssyfte tillhandahåller en vara eller  
  
 tjänst av betydande värde i ett program utan betalning eller  
  
 liknande ersättning är det också fråga om produktplacering, men  
  
 däremot inte om värdet är obetydligt och tillhandahållandet sker  
  
 gratis (jfr skäl 61 i ingressen till AV-direktivet).  
  
 Program  
  
 Definitionen av begreppet överensstämmer i huvudsak med den  
  
 som ges i artikel 1 i i AV-direktivet. Med begreppet program har  
  
 tidigare avsetts detsamma som i yttrandefrihetsgrundlagen, vilket  
  
 innebär att även enkla meddelanden som t.ex. Fröken Ur faller in  
  
 under begreppet (prop. 1995/96:160 s. 65). Någon ändring härvidlag  
  
 är inte avsedd.  
  
 Programföretag  
  
 Begreppet programföretag förekommer i 3 kap. 3 och 4 §§ i den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen utan att definieras närmare (senaste  
  
 lydelse SFS 2007:1289). Definitionen av begreppet i den nya lagen  
  
 överensstämmer delvis med den som ges i artikel 1 f i AVdirektivet.  
  
 Med hänsyn till att radio- och TV-lagen, till skillnad från  
  
 direktivet, även omfattar sökbar text-TV och ljudradiosändningar  
  
 innefattar definitionen även den som tillhandahåller sådana tjänster.  
  
 Den som enbart tillhandahåller beställ-TV är inte ett programföretag.  
  
 Programtjänst  
  
 I den nuvarande radio- och TV-lagen definieras begreppet programtjänst  
  
 i 7 kap. 5 § andra stycket (senaste lydelse SFS 2007:1287).  
  
 Definitionen av begreppet i den nya lagen innebär att det tydliggörs  
  
 481 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 att även sökbar text-TV kan utgöra en programtjänst. Se även prop.  
  
 1995/96:160 s. 167 och prop. 2007/08:8 s. 64.  
  
 Reklam  
  
 Definitionen av reklam omfattar två delar. Det ska dels vara fråga  
  
 om ett meddelande som syftar till marknadsföring i näringsverksamhet.  
  
 För att ett sådant meddelande ska utgöra reklam ska det  
  
 vidare sändas mot betalning eller liknande ersättning eller utgöra  
  
 egenreklam för programföretaget eller den som tillhandahåller  
  
 beställ-TV.  
  
 Sponsring  
  
 Definitionen ansluter delvis till artikel 1 k i AV-direktivet. Enligt  
  
 denna är sponsring varje bidrag som någon som inte tillhandahåller  
  
 audiovisuella medietjänster eller producerar sådana verk ger för att  
  
 finansiera medietjänster eller program i syfte att främja bidragsgivarens  
  
 namn, varumärke, anseende, verksamhet eller produkter.  
  
 Utöver bidrag med de syften som anges i direktivet omfattar lagens  
  
 sponsringsbegrepp också sådana bidrag som ges för att främja  
  
 bidragsgivarens intresse. Det kan exempelvis vara fråga om att en  
  
 bidragsgivare vill främja produktion eller utsändning av program  
  
 med visst innehåll.  
  
 Denna definition skiljer sig från den som finns i 7 kap. 8 § första  
  
 stycket i den nuvarande radio- och TV-lagen. Där definieras ett  
  
 sponsrat program som ett program som inte är en annons och som  
  
 helt eller delvis har bekostats av någon annan än den som bedriver  
  
 sändningsverksamheten eller som framställer audiovisuella verk  
  
 oavsett vilket syfte bidragsgivaren har. Genom den nya definitionen  
  
 kommer bidrag från t.ex. Svenska Filminstitutet eller andra  
  
 produktionsfonder inte att betraktas som sponsring i lagens  
  
 mening.  
  
 Av 7 kap. 6 § framgår att ett meddelande om att ett program är  
  
 sponsrat inte får innehålla säljfrämjande inslag eller något annat  
  
 som gör att det kan förväxlas med reklam.  
  
 482 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Sändning som är riktad till allmänheten  
  
 Definitionen av begreppet sändning som är riktad till allmänheten  
  
 är central för vad som är att betrakta som en ljudradio- eller TVsändning  
  
 eller en sändning av sökbar text-TV och för att avgränsa  
  
 dessa medieformer från beställ-TV. Definitionen överensstämmer  
  
 med den som ges i 1 kap. 1 § andra stycket i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen (se prop.1995/96:160 s. 62 f.).  
  
 Sökbar text-TV  
  
 Begreppet sökbar text-TV förekommer i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen utan att definieras närmare. I den nya lagen avses med  
  
 sökbar text-TV en sändning som kan innehålla text och grafik och  
  
 bestå av stillbilder eller, i begränsad omfattning, rörliga bilder med  
  
 eller utan ljud. Det avgörande är att användaren kan välja vilken del  
  
 av innehållet han eller hon vill ta del av och vid vilken tidpunkt det  
  
 ska se. Genom att rörliga bilder endast ska kunna förekomma i  
  
 begränsad omfattning kommer vanliga TV-program inte att kunna  
  
 inrymmas i begreppet sökbar text-TV. Eftersom sändningen ska  
  
 vara riktad till allmänheten omfattas endast sändningar som  
  
 initieras av den sändande, medan tjänster där innehållet överförs på  
  
 begäran av användaren faller utanför. Överväganden finns i avsnitt  
  
 14.4.3.  
  
 TV-program  
  
 Med TV-program avses program som huvudsakligen består av  
  
 rörliga bilder med eller utan ljud. Syftet med definitionen är att  
  
 avgränsa TV-program mot sökbar text-TV och ljudradio. Definitionen  
  
 ska även klargöra att sändningar som kan innehålla audiovisuella  
  
 element av underordnad betydelse inte är avsedda att  
  
 betraktas som TV-program. Det kan t.ex. vara fråga om animerade  
  
 grafiska element, korta reklaminslag eller information om en  
  
 produkt eller tjänst på en webbplats. Se även kommentaren till  
  
 definitionen av sökbar text-TV.  
  
 483 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 TV-sändning eller att sända TV  
  
 Definitionen av begreppet TV-sändning ansluter till AV-direktivets  
  
 definition av samma begrepp i artikel 1 e liksom till 1 kap. 1 § i den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen. Det avgörande för att det ska vara  
  
 fråga om en TV-sändning är att sändningen avser TV-program och  
  
 är riktad till allmänheten, dvs. att den samtidigt och utan särskild  
  
 begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den.  
  
 Någon ändring av begreppets innebörd jämfört med vad som  
  
 hittills har gällt är inte avsedd. Överväganden finns i avsnitt 6.2.3.  
  
 Virtuell annonsering  
  
 Med virtuell annonsering avses annonser som på elektronisk väg  
  
 fogas in i TV-bilden på fasta föremål eller på marken där sådana  
  
 annonser kan placeras ut fysiskt och som normalt också används  
  
 för annonser. Till skillnad från vanliga annonser, som utgör  
  
 särskilda utsända meddelanden, ingår virtuell annonsering i ett TVprogram  
  
 där den ersätter andra delar av TV-bilden. Överväganden  
  
 finns i avsnitt 9.5.  
  
 TV-sändningar, beställ-TV och sökbar text-TV  
  
 4 kap. Tillstånd  
  
 Sändningsutrymme  
  
 1 § Regeringen beslutar vilket sändningsutrymme som i olika  
  
 delar av landet får upplåtas för TV-sändningar och sökbar textTV  
  
 som kräver tillstånd enligt denna lag.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 kap. 1 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen. (senaste lydelse SFS 2007:1289). I den nya lagen  
  
 kommer det att krävas tillstånd för att sända dels TV, dels sökbar  
  
 text-TV inom vissa delar av radiofrekvensspektrum (se följande  
  
 paragraf). Den ändring som gjorts innebär att regeringen ska besluta  
  
 vilket sändningsutrymme som får upplåtas inte bara för tillståndspliktiga  
  
 TV-sändningar, utan även för tillståndspliktiga sändningar  
  
 av sökbar text-TV. Övervägandena finns i avsnitt 14.4.1.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2007/08:8 s. 63.  
  
 484 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 När det behövs tillstånd  
  
 2 § För att sända TV eller sökbar text-TV med hjälp av radiovågor  
  
 krävs tillstånd enligt denna lag, om sändningen sker på  
  
 frekvenserna Horton, 174–240 megahertz eller 470– 
  
 790 megahertz.  
  
 Föreskrifter om tillstånd att använda radiosändare finns i  
  
 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation.  
  
 De nuvarande bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. radio- och TVlagen  
  
 delas i den föreslagna nya lagen upp i två delar. I 4 kap. finns  
  
 bestämmelserna om TV-sändningar och sökbar text-TV medan  
  
 motsvarande bestämmelser om ljudradio finns i 10 kap.  
  
 Paragrafen behandlas i avsnitt 14.4.1 och 14.4.3.  
  
 Första stycket innebär att tillståndsplikten utvidgas till att även  
  
 gälla sökbar text-TV. Innebörden av begreppen att sända TV och  
  
 sökbar text-TV framgår av 3 kap. 1 §. De frekvensområden inom  
  
 vilka det krävs tillstånd är det s.k. FM-bandet för ljudradio, VHF  
  
 band III inklusive det utrymme omedelbart ovanför detta band  
  
 som för närvarande är avsett för digitala ljudradiosändningar samt  
  
 de delar av UHF band IV–V som enligt regeringens beslut den 19  
  
 december 2007 får upplåtas för tillståndspliktiga TV-sändningar.  
  
 Andra stycket motsvarar nuvarande 2 kap. 1 § tredje stycket.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 70 f. och s. 158  
  
 f.  
  
 Vem som beslutar om tillstånd  
  
 3 § Tillstånd att sända TV och sökbar text-TV ges av  
  
 1. regeringen, om sändningsverksamheten finansieras med  
  
 TV-avgiften enligt lagen (1989:41) om finansiering av radio och  
  
 TV i allmänhetens tjänst, och  
  
 2. Radio- och TV-verket i övriga fall.  
  
 Paragrafen, som har en motsvarighet i 2 kap. 2 § första stycket i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse 2007:1289),  
  
 har kompletterats så att den även gäller för White.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2007/08:8 s. 39 f. och s. 63.  
  
 485 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Innebörden av ett tillstånd  
  
 4 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV innebär rätt  
  
 att samtidigt sända det antal programtjänster i varje område  
  
 under den del av dygnet som anges i tillståndet.  
  
 Med hänsyn till att tillstånd även krävs för att sända sökbar textTV  
  
 har bestämmelsen kompletterats. Den motsvarar i övrigt 3 kap.  
  
 2 § i den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 76 f. och s. 167  
  
 samt prop. 2007/08:8 s. 64.  
  
 Vem som kan få tillstånd  
  
 5 § Tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får bara beviljas  
  
 ett programföretag som bedöms ha finansiella och tekniska  
  
 förutsättningar att bedriva sändningsverksamhet under tillståndstiden  
  
 och som bedöms vara berett att samverka med  
  
 övriga tillståndshavare i tekniska frågor.  
  
 Bestämmelsen, som har en motsvarighet i nuvarande 3 kap. 3 §  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289), har kompletterats så att den även  
  
 gäller för White. Av definitionen av begreppet programföretag  
  
 i 3 kap. 1 § följer att tillstånd endast kan ges till någon som  
  
 har det redaktionella ansvaret för valet av innehåll och som avgör  
  
 hur innehållet ska struktureras.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2007/08:8 s. 43 f. och s. 64.  
  
 Vad man ska beakta vid tillståndsgivningen  
  
 6 § När tillstånd att sända TV och sökbar text-TV beviljas ska  
  
 man särskilt beakta att sändningsutrymmet ska kunna tas i  
  
 anspråk  
  
 1. för olika programtjänster så att sändningarna kommer att  
  
 tilltala olika intressen och smakriktningar,  
  
 2. för såväl nationella som lokala och regionala programtjänster,  
  
 och  
  
 486 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 3. av flera av varandra oberoende programföretag.  
  
 Med hänsyn till att tillstånd även krävs för att sända sökbar textTV  
  
 har bestämmelsen kompletterats. Paragrafen motsvarar i övrigt  
  
 nuvarande 3 kap. 4 § radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2007/08:8 s. 43 f. och s. 64.  
  
 Tillstånd begränsat till vidaresändning  
  
 7 § Ett tillstånd som beviljas av Radio- och TV-verket får innebära  
  
 rätt att enbart vidaresända program som samtidigt sänds  
  
 eller kort tid dessförinnan sänts av någon annan. I ett sådant  
  
 beslut får verket föreskriva att bestämmelserna i 5–8 kap. inte  
  
 ska tillämpas på sändningar som sker med stöd av tillståndet.  
  
 Bestämmelsen motsvarar med någon språklig justering nuvarande  
  
 3 kap. 5 § radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 166 och prop.  
  
 2007/08:8 s. 43 f. och s. 64.  
  
 Villkor för tillstånd  
  
 8 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får förenas  
  
 med villkor som innebär att sändningsrätten ska utövas  
  
 opartiskt och sakligt samt med beaktande av att en vidsträckt  
  
 yttrandefrihet och informationsfrihet ska råda i televisionen.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 3 kap. 7 § radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289). Ändringen innebär att det  
  
 blir möjligt att ställa upp villkor om opartiskhet och saklighet även  
  
 för sökbar text-TV. Motiven för att fortsatt kunna ställa krav på  
  
 saklighet behandlas i avsnitt 13.5.4.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 82 f. och s. 161  
  
 samt prop. 2007/08:8 s. 64.  
  
 9 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får förenas  
  
 med villkor om skyldighet att  
  
 487 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 1. sända till hela landet eller till en viss del av landet,  
  
 2. sända under en viss minsta tid,  
  
 3. samtidigt sända ett visst minsta antal program i varje  
  
 område,  
  
 4. sända sökbar text-TV i viss omfattning,  
  
 5. sända program vars innehåll är särskilt anpassade för personer  
  
 med funktionsnedsättning,  
  
 6. bereda utrymme för sändningar som sker med stöd av  
  
 tillstånd av regeringen,  
  
 7. använda en viss sändningsteknik,  
  
 8. samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor för  
  
 att främja tillgänglighet och konkurrens,  
  
 9. använda vissa radiosändare,  
  
 10. ta hänsyn till televisionens särskilda genomslagskraft när  
  
 det gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för  
  
 sändning av programmen,  
  
 11. sända genmälen,  
  
 12. i sändningsverksamheten respektera den enskildes privatliv,  
  
 13. sända ett mångsidigt programutbud,  
  
 14. regionalt sända och producera program,  
  
 15. kostnadsfritt sända meddelanden som är av vikt för allmänheten,  
  
 om en myndighet begär det,  
  
 16. utforma sändningarna på ett sådant sätt att de inte bara  
  
 kan tas emot av en begränsad del av allmänheten i sändningsområdet,  
  
 och  
  
 17. utarbeta en beredskapsplan för verksamheten under höjd  
  
 beredskap och vid svåra påfrestningar på samhället i fred samt  
  
 lämna planen till regeringen och till den myndighet som  
  
 regeringen bestämmer.  
  
 Paragrafen motsvarar med någon justering den s.k. villkorskatalogen  
  
 i nuvarande 3 kap. 8 § radio- och TV-lagen (senaste  
  
 lydelse SFS 2007:1289). Tidigare förarbeten finns i prop.  
  
 1995/96:160 s. 82 f. och s. 163 f. samt i prop. 2007/08:8 s. 48 f. och  
  
 s. 65.  
  
 Det är självklart att alla villkor inte kan tillämpas för alla slags  
  
 sändningar. Exempelvis kan det inte bli aktuellt att föreskriva ett  
  
 villkor enligt punkt 3 för ett tillstånd att sända sökbar text-TV.  
  
 488 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 I det följande kommenteras de olika punkterna var för sig.  
  
 1. sända till hela landet eller till en viss del av landet  
  
 Bestämmelsen överensstämmer med nuvarande punkt 1 med  
  
 undantag för att ordet program har uteslutits såsom obehövligt.  
  
 Någon saklig ändring är inte avsedd.  
  
 2. sända under en viss minsta tid  
  
 Bestämmelsen överensstämmer med nuvarande punkt 2.  
  
 3. samtidigt sända ett visst minsta antal program i varje område  
  
 Bestämmelsen överensstämmer med nuvarande punkt 3.  
  
 4. sända sökbar text-TV i viss omfattning  
  
 Bestämmelsen behandlas i avsnitt 14.4.3. Med stöd av den kan ett  
  
 programföretag med tillstånd att bedriva TV-sändningar åläggas  
  
 skyldighet att komplettera dessa med sökbar text-TV, t.ex. för att  
  
 förbättra tillgängligheten för personer med funktionsnedsättning.  
  
 5. sända program vars innehåll är särskilt anpassade för personer med  
  
 funktionsnedsättning  
  
 Enligt 3 kap. 8 § punkt 5 i den nuvarande radio- och TV-lagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289) får ett sändningstillstånd förenas  
  
 med villkor om skyldighet att utforma sändningarna på sådant sätt  
  
 att de blir tillgängliga för funktionshindrade. Villkor som meddelats  
  
 med stöd av denna punkt har kunnat avse både att programföretaget  
  
 genom textning, tolkning och andra tekniska åtgärder ska  
  
 se till att personer med funktionsnedsättning ska kunna följa de  
  
 ordinarie programmen och att företaget ska producera särskilda  
  
 program för sådana personer.  
  
 I 5 kap. 12 § föreslår vi bestämmelser om skyldighet att genom  
  
 tekniska åtgärder utforma TV-sändningar, beställ-TV och sökbar  
  
 text-TV på ett sådant sätt att programmen blir tillgängliga för  
  
 personer med funktionsnedsättning. De villkor som kan meddelas  
  
 med stöd av punkt 5 begränsas därmed till skyldighet att sända  
  
 särskilt anpassade program. Som exempel på sådana program kan  
  
 nämnas program på teckenspråk eller nyhetsprogram som är  
  
 anpassade för personer med kognitiv funktionsnedsättning.  
  
 489 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 6. bereda utrymme för sändningar som sker med stöd av tillstånd av  
  
 regeringen  
  
 Bestämmelsen överensstämmer med nuvarande punkt 6.  
  
 7. använda en viss sändningsteknik  
  
 Enligt 3 kap. 8 § punkt 7 i den nuvarande radio- och TV-lagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289) får ett sändningstillstånd förenas  
  
 med villkor om skyldighet att använda viss sändningsteknik samt  
  
 samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor, i syfte att  
  
 främja tillgänglighet och konkurrens.  
  
 Med stöd av denna punkt kan tillståndsmyndigheten föreskriva  
  
 en skyldighet att t.ex. använda en viss sändningsstandard, en viss  
  
 komprimeringsteknik eller att programmen ska kunna tas emot i  
  
 standardformat eller högupplösningsformat. Sådana villkor kan  
  
 föreskrivas även om de inte direkt syftar till att främja tillgänglighet  
  
 eller konkurrens.  
  
 8. samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor för att  
  
 främja tillgänglighet och konkurrens  
  
 Den föreslagna bestämmelsen motsvarar den andra delen av nuvarande  
  
 punkt 7. I samband med att bestämmelsen senast ändrades  
  
 motiverades utförligt såväl vilka områden som kan omfattas av villkor  
  
 om samverkan som vilka krav som bör vara uppfyllda för att  
  
 syftet att främja tillgänglighet och konkurrens ska kunna anses vara  
  
 uppfyllt (se prop. 2007/08:8 s. 48 f.). Någon saklig ändring är inte  
  
 avsedd.  
  
 9. använda vissa radiosändare  
  
 Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer med nuvarande  
  
 punkt 8.  
  
 10. ta hänsyn till televisionens särskilda genomslagskraft när det gäller  
  
 programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning av  
  
 programmen  
  
 Den föreslagna bestämmelsen, som behandlas i avsnitt 13.5.7,  
  
 överensstämmer med nuvarande punkt 9. I och med att även sökbar  
  
 text-TV kräver tillstånd kan ett villkor med stöd av punkten  
  
 ställas även för sökbar text-TV. Det ligger i sakens natur att kraven  
  
 på sändningarnas utformning kan vara olika för TV-sändningar och  
  
 för White.  
  
 490 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 11. sända genmälen  
  
 Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer med nuvarande  
  
 punkt 11.  
  
 12. i sändningsverksamheten respektera den enskildes privatliv  
  
 Den för slagna bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.5.5. Den  
  
 överensstämmer med nuvarande punkt 12.  
  
 13. sända ett mångsidigt programutbud  
  
 Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer med nuvarande  
  
 punkt 13.  
  
 14. regionalt sända och producera program  
  
 Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer med nuvarande  
  
 punkt 14.  
  
 15. kostnadsfritt sända meddelanden som är av vikt för allmänheten,  
  
 om en myndighet begär det  
  
 Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer med nuvarande  
  
 punkt 15.  
  
 16. utforma sändningarna på ett sådant sätt att de inte bara kan tas  
  
 emot av en begränsad del av allmänheten i sändningsområdet  
  
 Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer med nuvarande  
  
 punkt 16.  
  
 17. utarbeta en beredskapsplan för verksamheten under höjd beredskap  
  
 och vid svåra påfrestningar på samhället i fred samt lämna planen till  
  
 regeringen och till den myndighet som regeringen bestämmer  
  
 Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer med nuvarande  
  
 punkt 17.  
  
 10 § Ett tillstånd att sända TV och sökbar text-TV får förenas  
  
 med villkor om förbud mot att sända  
  
 1. reklam eller andra annonser,  
  
 2. sponsrade program även i andra fall än som anges i 7 kap.  
  
 1–3 §§, och  
  
 3. program där produktplacering förekommer.  
  
 Punkterna 1 och 2 motsvarar 3 kap. 9 § första stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289) med  
  
 491 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 en ändring som föranleds av att det krävs tillstånd att sända sökbar  
  
 text-TV.  
  
 Punkt 3 är ny. I likhet med vad som gäller för punkterna 1 och 2  
  
 innebär rätten att ställa villkor om förbud mot produktplacering  
  
 även en rätt att ställa mer restriktiva villkor i fråga om produktplacering  
  
 än som följer av 6 kap.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1996/96:160 s. 165, prop.  
  
 1997/98:184 s. 73 och prop. 2007/08:8 s. 65  
  
 11 § Ett tillstånd att sända TV eller sökbar text-TV får förenas  
  
 med villkor som innebär att ägarförhållandena och inflytandet i  
  
 ett företag som får tillståndet inte får förändras mer än i  
  
 begränsad omfattning.  
  
 Paragrafen motsvarar 3 kap. 10 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289), med tillägg av att även tillstånd  
  
 att sända sökbar text-TV kan förenas med villkor om ägarförhållandena.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 166.  
  
 Tillståndens giltighetstid  
  
 12 § Ett tillstånd som har beviljats av regeringen att sända TV  
  
 och sökbar text-TV ska gälla för viss tid som bestäms av  
  
 regeringen.  
  
 Ett tillstånd som har beviljats av Radio- och TV-verket att  
  
 sända TV eller sökbar text-TV gäller för sex år. Om det finns  
  
 särskilda skäl, får Radio- och TV-verket besluta att ett tillstånd  
  
 att sända TV eller sökbar text-TV ska gälla för kortare tid.  
  
 Giltighetstiden för tillståndsvillkor får vara kortare än tillståndstiden.  
  
 Paragrafen motsvarar nuvarande 3 kap. 11 § radio- och TV-lagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289) med den ändringen att paragrafen  
  
 också omfattar tillstånd att sända sökbar text-TV.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2007/08:8 s. 41 f. och s. 65.  
  
 492 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Undantag för sändningar med tillstånd som gäller för begränsad tid  
  
 13 § Föreskrifterna i 4 kap. 5 och 6 §§ behöver inte tillämpas,  
  
 om tillståndet att sända TV eller sökbar text-TV gäller under en  
  
 begränsad tid om högst två veckor.  
  
 Radio- och TV-verket får besluta att 5–8 kap. inte ska  
  
 tillämpas på sändningar som avses i första stycket.  
  
 Paragrafen gäller tillstånd för tillfälliga sändningar under högst två  
  
 veckor. Den motsvarar i sak nuvarande 3 kap. 12 § radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289) med tillägg av att den också  
  
 omfattar tillstånd att sända sökbar text-TV.  
  
 Första stycket innebär att de regler om vem som kan få tillstånd  
  
 och vad som ska beaktas vid tillståndsgivningen inte behöver  
  
 beaktas i fråga om sådana tillstånd. För sådana sändningar kan  
  
 Radio- och TV-verket besluta att lagens regler om sändningarnas  
  
 innehåll, produktplacering, sponsring och reklam inte ska tillämpas.  
  
 Detta framgår av andra stycket.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2007/08:8 s. 65.  
  
 Yttrande över tillståndsvillkor  
  
 14 § Innan beslut om tillstånd fattas ska den sökande ges tillfälle  
  
 att ta del av och yttra sig över de villkor som regeringen eller  
  
 Radio- och TV-verket avser att förena med tillståndet. Beslut  
  
 om tillstånd får inte innehålla andra programrelaterade villkor än  
  
 de som den sökande har godtagit.  
  
 Paragrafen,, motsvarar i sak nuvarande 3 kap. 14 § radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 168 och prop.  
  
 2007/08:8 s. 66  
  
 493 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Överlåtelse av sändningstillstånd  
  
 15 § Ett tillstånd att sända TV eller sökbar text-TV som har  
  
 beviljats av Radio- och TV-verket får överlåtas, om verket medger  
  
 det. Ett sådant medgivande får bara lämnas, om  
  
 1. förvärvaren uppfyller förutsättningarna i 4 kap. 5H H § för att  
  
 få tillstånd att sända TV eller sökbar text-TV,  
  
 2. överlåtelsen inte för med sig att ägarkoncentrationen bland  
  
 dem som har tillstånd att sända TV och sökbar text-TV ökar i  
  
 mer än ringa omfattning, och  
  
 3. överlåtelsen inte skulle föra med sig en påtaglig minskning  
  
 av mångfalden i utbudet av tillståndspliktiga programtjänster.  
  
 Om verket inte medger överlåtelsen, är den utan verkan.  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 14.4.8.  
  
 Enligt första stycket får ett sändningstillstånd som har beviljats av  
  
 Radio- och TV-verket överlåtas, om verket medger det. Om förvärvaren  
  
 inte uppfyller de krav på finansiella och tekniska förutsättningar  
  
 samt förmåga att samverka i tekniska frågor som gäller  
  
 för att kunna få tillstånd, ska verket inte medge överlåtelsen. Detta  
  
 framgår av punkt 1. Av punkt 2 framgår att medgivande inte heller  
  
 ska lämnas om överlåtelsen för med sig att ägarkoncentrationen  
  
 bland tillståndshavarna ökar i mer än ringa omfattning. Av punkten  
  
 3 framgår att överlåtelsen inte får föra med sig en påtaglig minskning  
  
 av mångfalden i utbudet av tillståndspliktiga programtjänster.  
  
 Detta ligger i linje med vad som också gäller vid överlåtelse av  
  
 tillstånd att sända lokalradio (jfr 13 kap. 16 § andra stycket).  
  
 Enligt andra stycket är överlåtelsen utan verkan om Radio- och  
  
 TV-verket inte lämnar medgivande till den.  
  
 Av 20 kap. 1 § tredje stycket framgår att ett beslut av Radio- och  
  
 TV-verket att inte medge överlåtelse kan överklagas.  
  
 16 § Den som förvärvar ett tillstånd övertar överlåtarens rättigheter  
  
 och skyldigheter enligt denna lag såvitt avser tiden efter beslutet  
  
 om medgivande.  
  
 Om ett föreläggande enligt H17 kap. 11 och 13 §§H har  
  
 meddelats mot den tidigare innehavaren, gäller föreläggandet  
  
 även mot den nye innehavaren. Radio- och TV-verket ska i  
  
 samband med att verket medger överlåtelsen underrätta den nye  
  
 494 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 innehavaren om detta. Om underrättelse inte har skett, gäller  
  
 inte föreläggandet mot denne.  
  
 Paragrafen är ny. Den motsvarar vad som gäller vid överlåtelse av  
  
 tillstånd att sända lokalradio enligt 13 kap. 17 §. Övervägandena  
  
 finns i avsnitt 14.4.8.  
  
 Avgifter för ansökan om tillstånd hos Radio- och TV-verket  
  
 17 § Radio- och TV-verket får ta ut en avgift av den som hos  
  
 verket ansöker om tillstånd att sända TV-program eller sökbar  
  
 text-TV eller medgivande till överlåtelse av ett sådant tillstånd.  
  
 Avgiften ska motsvara Radio- och TV-verkets kostnader för  
  
 handläggningen av ärenden enligt första stycket.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 10 kap. 13 § radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289). Jämfört med vad som nu  
  
 gäller har paragrafen kompletterats med hänsyn dels till att tillstånd  
  
 även krävs för att sända sökbar text-TV dels till att Radio- och TVverket  
  
 ska kunna medge att sändningstillstånd överlåts.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2007/08:8 s. 66 f.  
  
 5 kap. Innehållet i TV-sändningar, beställ-TV och sökbar textTV  
  
 Allmänna krav  
  
 1 § Programföretag och den som tillhandahåller beställ-TV ska  
  
 se till att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska  
  
 statsskickets grundidéer och principen om alla människors  
  
 lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet.  
  
 Paragrafen motsvarar den s.k. demokratibestämmelsen i 6 kap. 1 § i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen. Den har genomgått en redaktionell  
  
 förändring och dess tillämpningsområde har utvidgats till att  
  
 även omfatta de som tillhandahåller beställ-TV. I avsnitt 6.7.1 redogörs  
  
 för skälen för detta. Någon ändring i sak är inte avsedd.  
  
 495 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1977/78:91 s. 230 och prop.  
  
 1995/96:160 s. 91 f. och s. 171.  
  
 Våldsskildringar och pornografiska bilder  
  
 2 § Program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen  
  
 karaktär eller med pornografiska bilder som sänds i TV ska  
  
 antingen föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning  
  
 som anges löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana  
  
 program får inte sändas under sådan tid och på sådant sätt att  
  
 det finns en betydande risk för att barn kan se programmen, om  
  
 det inte av särskilda skäl ändå är försvarligt.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 2 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 1998:1713).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 93 f. och s. 172  
  
 och prop. 1997/98:184 s. 50 f. samt bet. 1998/99 KU13 s. 12.  
  
 3 § Program som tillhandahålls genom beställ-TV och som innehåller  
  
 ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär  
  
 eller pornografiska bilder får inte tillhandahållas på ett sådant  
  
 sätt att det finns en betydande risk att barn kan se programmen,  
  
 om det inte av särskilda skäl ändå är försvarligt.  
  
 Paragrafen är ny. Motiven redovisas i avsnitt 6.7.2.  
  
 Innebörden av den är att beställ-TV inte ska tillhandahållas på  
  
 ett sådant sätt att barn med lätthet tar del av innehåll med ingående  
  
 våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller pornografiska  
  
 bilder. Paragrafen genomför artikel 3h i AV-direktivet.  
  
 Leverantörer av beställ-TV kan försvåra för barn att ta del av  
  
 sådant material exempelvis genom att använda personliga identifieringsnummer  
  
 (PIN-koder), filtersystem eller märkning.  
  
 Beriktigande  
  
 4 § Uppgifter som förekommit i ett TV-program i TV-sändning  
  
 som inte är reklam och som sänts på något annat sätt än genom  
  
 tråd, ska beriktigas när det är befogat.  
  
 496 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Även uppgifter som har förekommit i ett TV-program i TVsändning  
  
 som inte är reklam och som sänts genom tråd bör  
  
 beriktigas när det är befogat.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 6 kap. 3 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:75 s. 29 f. och prop.  
  
 1995/96:160 s. 100 f. och s. 173.  
  
 Otillbörligt kommersiellt gynnande  
  
 5 § Program som inte är reklam får inte på ett otillbörligt sätt  
  
 gynna kommersiella intressen.  
  
 I 6 och 7 kap. finns bestämmelser om produktplacering och  
  
 sponsring.  
  
 Paragrafens första stycke motsvarar 6 kap. 4 § i den nuvarande i  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Andra stycket är nytt och innehåller en hänvisning till 6 och  
  
 7 kap. som innehåller bestämmelser om produktplacering och  
  
 sponsring.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 173. Se även  
  
 kommentaren till 7 kap. 6 §.  
  
 Åsiktsannonser  
  
 6 § I sändningar för vilka villkor om opartiskhet gäller får det  
  
 inte förekomma meddelanden som sänds på uppdrag av någon  
  
 annan och som syftar till att vinna stöd för politiska eller religiösa  
  
 åsikter eller åsikter i intressefrågor på arbetsmarknaden.  
  
 Att sådana meddelanden ska anses som annonser framgår av  
  
 3 kap. 1 §.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1990/91:149 s. 91 f. och prop.  
  
 1995/96:160 s. 173.  
  
 497 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Program av europeiskt ursprung  
  
 7 § Den som sänder TV på annat sätt än genom tråd ska se till  
  
 att följande krav uppfylls, om det inte finns särskilda skäl mot  
  
 det.  
  
 1. Mer än hälften av den årliga sändningstiden ska upptas av  
  
 program av europeiskt ursprung.  
  
 2. Minst tio procent av den årliga sändningstiden eller minst  
  
 tio procent av programbudgeten ska avse program av europeiskt  
  
 ursprung som har framställts av självständiga producenter. En så  
  
 stor andel som möjligt bör utgöras av program som har färdigställts  
  
 under de närmast föregående fem åren.  
  
 Som sändningstid anses i denna paragraf den tid då det sänds  
  
 program med annat innehåll än nyheter, sport, tävlingar, annonser  
  
 och försäljningsprogram. I sändningstiden ska inte heller  
  
 sändningar av endast text räknas in.  
  
 TV-sändningar enligt första stycket ska, om det inte finns  
  
 särskilda skäl mot det, i betydande omfattning innehålla program  
  
 på svenska språket, program med svenska artister och verk  
  
 av svenska upphovsmän.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 6 kap. 8 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1439).  
  
 En skyldighet att rapportera hur bestämmelsen har efterlevts  
  
 följer av 16 kap. 5 §.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 174 f. prop.  
  
 1997/98:184 s. 53 f. och s. 73.  
  
 8 § Den som tillhandahåller beställ-TV ska på lämpligt sätt och  
  
 när det är praktiskt möjligt främja framställningen av och tillgången  
  
 till sådana europeiska produktioner som avses i artikel 1i  
  
 i AV-direktivet.  
  
 Bestämmelsen är ny och genomför artikel 3i i AV-direktivet.  
  
 Övervägandena bakom bestämmelsen finns i avsnitt 6.7.4.  
  
 En skyldighet att rapportera hur bestämmelsen har efterlevts  
  
 följer av 16 kap. 6 §.  
  
 498 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Exklusiva rättigheter till TV-sändningar  
  
 9 § De som sänder TV och som innehar den exklusiva rätten till  
  
 en TV-sändning från ett svenskt eller utländskt evenemang som  
  
 är av särskild vikt för det svenska samhället får inte, om de  
  
 sänder evenemanget, utnyttja rättigheten på ett sådant sätt att  
  
 en väsentlig del av allmänheten i Sverige utestängs från möjligheten  
  
 att i fri TV se evenemanget i direktsändning eller, om det  
  
 finns saklig grund till det, med en mindre tidsförskjutning. De  
  
 evenemang som avses är sådana som inträffar högst en gång om  
  
 året och som intresserar en bred allmänhet i Sverige.  
  
 Om Europeiska kommissionen genom en underrättelse i  
  
 Europeiska gemenskapernas officiella tidning har förklarat att  
  
 ett evenemang är av särskild vikt för samhället i en annan EESstat,  
  
 får de som sänder TV och som innehar den exklusiva rätten  
  
 att sända evenemanget till den staten inte, om de sänder  
  
 evenemanget, utnyttja rättigheten på ett sådant sätt att en  
  
 väsentlig del av allmänheten i den staten utestängs från möjligheten  
  
 att se evenemanget i fri TV på ett sätt som närmare anges i  
  
 underrättelsen.  
  
 Om någon för att uppfylla skyldigheten enligt första eller  
  
 andra stycket erbjuder någon annan att sända evenemanget i TV  
  
 ska detta göras på skäliga villkor.  
  
 Regeringen meddelar föreskrifter om vilka evenemang som  
  
 är av särskild vikt för det svenska samhället.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 6 kap. 10 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 1999:270).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1997/98:184 s. 34 f.  
  
 Korta utdrag från evenemang av stort allmänintresse  
  
 10 § I 48 a § i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och  
  
 konstnärliga verk finns bestämmelser om när ett programföretag  
  
 i en EES-stat i sina allmänna nyhetssändningar får använda  
  
 korta utdrag ur en televisionssändning från ett evenemang  
  
 av stort allmänintresse som ett annat programföretag sänder  
  
 med exklusiva rättigheter.  
  
 499 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Paragrafen är ny och innehåller en hänvisning till 48 a § upphovsrättslagen  
  
 och dess bestämmelser om korta utdrag ur televisionssändningar  
  
 som vi också föreslår. Övervägandena finns i avsnitt  
  
 6.15.3.  
  
 Sändningsbeteckning för TV-sändningar och sökbar text-TV  
  
 11 § Den som sänder TV eller sökbar text-TV enligt denna lag  
  
 ska använda en sådan beteckning för sina sändningar som har  
  
 godkänts av Radio- och TV-verket.  
  
 Beteckningen ska i TV-sändning anges minst en gång varje  
  
 sändningstimme eller, om detta inte är möjligt, mellan programmen.  
  
 I sökbar text-TV ska beteckningen anges löpande.  
  
 Paragrafen har en motsvarighet i 6 kap. 9 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen.  
  
 I första stycket föreskrivs att den som sänder TV och sökbar  
  
 text-TV ska använda en beteckning som har godkänts av Radio och  
  
 TV-verket. Hur sändningsbeteckningen ska anges framgår av  
  
 andra stycket.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 176.  
  
 Krav på tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning  
  
 12 § Den som sänder TV, beställ-TV eller sökbar text-TV på  
  
 något annat sätt än genom tråd ska utforma sändningarna på ett  
  
 sådant sätt att programmen blir tillgängliga för personer med  
  
 funktionsnedsättning genom textning, tolkning, uppläst text  
  
 eller liknande teknik i den omfattning som föreskrivs av  
  
 regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.  
  
 När man ska bestämma på vilket sätt och i vilken omfattning  
  
 programmen ska göras tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 ska man beakta de finansiella förutsättningar som  
  
 leverantören av medietjänster har, den tekniska utvecklingen av  
  
 tillgänglighetstjänster inom TV-området och antalet personer  
  
 som följer sändningarna.  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.8.5.  
  
 500 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 I första stycket anges att programföretag på TV-området och de  
  
 som levererar beställ-TV är skyldiga att göra programmen tillgängliga  
  
 för personer med funktionsnedsättning. Detta ska ske genom  
  
 olika tekniska åtgärder, exempelvis med hjälp av textning, tolkning  
  
 eller uppläst text, och i den omfattning som föreskrivs av regeringen  
  
 eller den myndighet som regeringen bestämmer. Med tolkning  
  
 avses sådan tolkning som gör programmen tillgängliga för  
  
 personer med funktionsnedsättning, t.ex. syntolkning eller tolkning  
  
 till teckenspråk, men inte tolkning av utländska program till  
  
 svenska eller tolkning av svenska program till andra språk.  
  
 I andra stycket anges vilka omständigheter som ska beaktas när  
  
 regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska  
  
 avgöra på vilket sätt och i vilken omfattning ett företag är skyldigt  
  
 att göra sina program tillgängliga. Dessa är företagets finansiella  
  
 förutsättningar, den tekniska utvecklingen av tjänster för att göra  
  
 programmen tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 samt hur många personer som följer sändningarna. De krav som  
  
 gäller för att visst företags sändningar kan anpassas om förhållandena  
  
 i dessa avseenden ändras.  
  
 Krav att sända program vars innehåll är särskilt anpassat för personer  
  
 med funktionsnedsättning kan inte ställas med stöd av denna  
  
 paragraf. Jämför kommentaren till 4 kap. 9 § punkt 5.  
  
 6 kap. Produktplacering  
  
 Förbud mot att sända program där det förekommer produktplacering  
  
 1 § Det är förbjudet att sända TV-program där det förekommer  
  
 produktplacering, om något annat inte följer av 2 §.  
  
 Paragrafen är ny och genomför artikel 3g.1 i AV-direktivet.  
  
 Begreppet produktplacering definieras i 3 kap. 1 §. Innebörden  
  
 av begreppet är att en vara, en tjänst eller ett varumärke förekommer  
  
 i ett program mot betalning eller liknande ersättning. Om  
  
 produkten tillhandahålls gratis och är av obetydligt värde är det  
  
 inte fråga om produktplacering i lagens mening (jfr skäl 61 i ingressen  
  
 till AV-direktivet). Vidare omfattar begreppet bara sådan  
  
 produktplacering där sändningen av programmet har bekostats helt  
  
 eller delvis av någon annan än leverantören av medietjänsten.  
  
 Produktplacering som finns i produktioner till vilka leverantören  
  
 501 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 av medietjänsten har köpt visningsrättigheterna omfattas således  
  
 inte av regleringen i detta kapitel.  
  
 2 § Trots förbudet i 1 § får man på de villkor som anges i 3 och 4 §§  
  
 sända filmer, TV-serier, sportprogram och lätta underhållningsprogram  
  
 där det förekommer produktplacering.  
  
 Första stycket gäller dock inte program som huvudsakligen  
  
 vänder sig till barn under tolv år och program där det förekommer  
  
 produktplacering av  
  
 1. alkoholdrycker och tobaksvaror,  
  
 2. andra produkter som kommer från företag vars huvudsakliga  
  
 verksamhet är att tillverka eller sälja alkoholdrycker eller  
  
 tobaksvaror, eller  
  
 3. receptbelagda läkemedel och sådan medicinsk behandling  
  
 som bara är tillgänglig efter ordination.  
  
 Paragrafen är ny och genomför delvis artikel 3g.1 och 2 första och  
  
 andra styckena samt artikel 3g.3 i AV-direktivet. Övervägandena  
  
 finns i avsnitt 6.11.  
  
 I paragrafens första stycke anges när produktplacering får  
  
 förekomma i TV-sändningar och beställ-TV.  
  
 Av andra stycket första ledet framgår att det dock alltid är  
  
 förbjudet att sända barnprogram där det förekommer produktplacering,  
  
 även om det skulle vara fråga om en film, en TV-serie, ett  
  
 sportprogram eller ett lätt underhållningsprogram. I de programtyper  
  
 som inte uttryckligen räknas upp, exempelvis nyhetsprogram,  
  
 är produktplacering inte tillåten. Första stycket genomför artikel  
  
 3g.2 första och andra styckena i AV-direktivet.  
  
 Andra stycket andra ledet genomför artikel 3g.3 i AV-direktivet  
  
 genom förbudet att sända program där det förekommer produktplacering  
  
 av tobaksvaror, andra produkter som kommer från företag  
  
 vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja tobaksvaror  
  
 samt receptbelagda läkemedel och sådan medicinsk behandling  
  
 som bara är tillgänglig efter ordination. Utöver vad som krävs  
  
 enligt direktivet införs också ett förbud mot att sända program där  
  
 det förekommer produktplacering av alkoholdrycker och andra  
  
 produkter som kommer från företag vars huvudsakliga verksamhet  
  
 är att tillverka eller sälja alkoholdrycker.  
  
 502 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Krav på program där det förekommer produktplacering  
  
 3 § TV-program där det förekommer produktplacering får sändas  
  
 bara om programmet inte  
  
 1. uppmuntrar till inköp eller hyra av de produktplacerade  
  
 varorna eller tjänsterna eller innehåller andra säljfrämjande  
  
 inslag, eller annars  
  
 2. framhäver den berörda produkten på ett otillbörligt sätt.  
  
 Paragrafen är ny och genomför artikel 3g.2 tredje stycket b och c i  
  
 AV-direktivet.  
  
 I paragrafen finns allmänna krav som ett program där det  
  
 förekommer produktplacering ska uppfylla. Enligt första punkten  
  
 får programmet inte vara utformat så att tittarna uppmanas att  
  
 köpa eller hyra de produktplacerade varorna eller tjänsterna. Det  
  
 får inte heller innehålla andra säljfrämjande inslag.  
  
 Produkten får inte heller framhävas på ett otillbörligt sätt. Vad  
  
 det kan handla om är exempelvis att det förekommer närbilder på  
  
 produkterna på ett omotiverat sätt. Det kan antas att det i huvudsak  
  
 är fråga om sådant som i dag kan angripas med stöd av bestämmelserna  
  
 om förbud mot otillbörligt kommersiellt gynnande i  
  
 6 kap. 4 §.  
  
 Information om produktplacering  
  
 4 § När det förekommer produktplacering i ett program i en  
  
 TV-sändning eller i beställ-TV, ska tittarna informeras om det i  
  
 början och slutet av programmet och när programmet börjar  
  
 igen efter ett avbrott för annonser.  
  
 Informationen ska lämnas på lämpligt sätt och får inte  
  
 innehålla säljfrämjande inslag eller något annat som gör att  
  
 informationen kan förväxlas med reklam.  
  
 Paragrafen är ny och genomför artikel 3g. 2 tredje stycket d i AVdirektivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.11.  
  
 I första stycket finns ett krav på att tittarna ska informeras om att  
  
 det förekommer produktplacering i ett program och när en sådan  
  
 information ska lämnas.  
  
 503 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 I direktivet anges bara att informationen ska ske på lämpligt  
  
 sätt. Det anges inte närmare vad som är ett lämpligt sätt. I skäl 60 i  
  
 ingressen till direktivet anges dock som ett exempel att informationen  
  
 kan ske genom att man med hjälp av en neutral logotyp  
  
 påpekar att produktplacering förekommer i ett visst program Detta  
  
 exempel bör kunna tjäna till vägledning vid utformningen av  
  
 informationen.  
  
 I paragrafens andra stycke ges regler om hur informationen ska  
  
 utformas. I andra stycket föreskrivs för det första att det ska ske på  
  
 lämpligt sätt i enlighet med vad som sägs i direktivet. Vidare  
  
 föreskrivs att informationen inte får innehålla säljfrämjande inslag,  
  
 dvs. inte utformas som reklam. Den får inte heller utformas på ett  
  
 sådant sätt att informationen kan förväxlas med reklam. Motsvarande  
  
 krav föreslås också gälla för sponsringsmeddelanden, se  
  
 7 kap. 6 §.  
  
 7 kap. Sponsring  
  
 Program som inte får sponsras  
  
 1 § Ett program i en TV-sändning eller beställ-TV som huvudsakligen  
  
 handlar om nyheter eller innehåller nyhetskommentarer  
  
 får inte sponsras.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 7 kap. 8 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen med tillägget att den även gäller för beställTV.  
  
 Den genomför artikel 3f.4 i AV-direktivet. Förbudet gäller  
  
 även för program i beställ-TV.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 180.  
  
 Vem som inte får sponsra program  
  
 2 § Program i en TV-sändning eller i beställ-TV får inte sponsras  
  
 av någon vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja  
  
 alkoholdrycker eller tobaksvaror.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 7 kap. 9 § andra meningen i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen med tillägget att den även gäller för  
  
 504 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 beställ-TV. Den genomför artikel 3f.2 i AV-direktivet. Förbudet  
  
 gäller även för program i beställ-TV. Utöver vad som krävs enligt  
  
 AV-direktivet får program inte heller sponsras av någon vars  
  
 huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja alkoholdrycker.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 181.  
  
 Begränsningar för läkemedelsföretag  
  
 3 § Om ett läkemedelsföretag sponsrar ett program i en TVsändning  
  
 eller i beställ-TV, får sponsringen bara främja företagets  
  
 namn eller anseende men inte receptbelagda läkemedel  
  
 och sådan medicinsk behandling som bara är tillgänglig efter  
  
 ordination.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 10 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2006:225) med tillägget  
  
 att den även gäller för beställ-TV. Den genomför artikel 3f.3 i AVdirektivet.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2005/06:70 s. 258.  
  
 När sponsringsmeddelanden ska lämnas  
  
 4 § När man sänder ett sponsrat program i TV eller i beställ-TV  
  
 ska man ange att programmet är sponsrat och vem som har  
  
 bidragit till finansieringen. Det ska ske genom att ett sponsringsmeddelande  
  
 lämnas i början och i slutet av programmet  
  
 eller vid ettdera av dessa tillfällen.  
  
 I sökbar text-TV ska ett sådant meddelande lämnas löpande.  
  
 Om bara en klart avgränsad del av ett program är sponsrad  
  
 ska sponsringsmeddelandet i stället lämnas i omedelbar anslutning  
  
 till den delen, om det kan ske utan att programmets  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter kränks.  
  
 Paragrafens första och andra stycke motsvarar delvis 7 kap. 8 §  
  
 första stycket i den nuvarande radio- och TV-lagen med tillägget  
  
 att skyldigheten att lämna sponsringsmeddelanden även gäller för  
  
 beställ-TV. Den genomför delvis artikel 3f.1 c i AV-direktivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.10.7.  
  
 505 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 113 f. och s.  
  
 180.  
  
 Tredje stycket är nytt. Innebörden av bestämmelserna är att för  
  
 det fall bara en klart avgränsad del av ett program är sponsrad, ska  
  
 sponsringsmeddelandet visas i direkt anslutning till den sponsrade  
  
 delen. Detta gäller såväl när endast den avgränsade delen är sponsrad  
  
 som när sponsorerna i denna del inte sponsrar övriga delar av  
  
 programmet. Om sändningarna från ett visst evenemang eller en  
  
 viss tävling under ett sportprogram är sponsrade, ska sponsringsmeddelandet  
  
 således sändas före eller efter detta inslag i programmet.  
  
 I uttrycket klart avgränsad del ligger att programdelen visas  
  
 i ett sammanhang. En grundläggande förutsättning för att ett  
  
 sponsringsmeddelande ska få sändas efter en del av programmet,  
  
 dvs. normalt sett under programmet, är att det kan ske på ett sådant  
  
 sätt att inte programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter kränks.  
  
 När sponsringsmeddelanden får lämnas  
  
 5 § I en TV-sändning får, utöver vad som följer av 4 §, sponsringsmeddelanden  
  
 lämnas  
  
 1. i omedelbar anslutning till programmets början eller slut,  
  
 om ett meddelande har lämnats enligt 4 § tredje stycket,  
  
 2. i pauser i sportprogram där det förekommer längre pauser  
  
 och i program som är föreställningar eller evenemang med  
  
 pauser för publiken,  
  
 3. i samband med att sändningen övergår från en programtjänst  
  
 till en annan, och  
  
 4. vid växlingar mellan sändning från evenemang och studiosändning.  
  
 Första stycket gäller bara om sponsringsmeddelandet kan  
  
 lämnas på ett sådant sätt att programmets integritet och värde  
  
 eller rättighetshavarnas rättigheter inte kränks.  
  
 Bestämmelsen är ny och genomför inte någon artikel i AVdirektivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.10.7.  
  
 Bestämmelserna innebär att det är möjligt att – utöver de obligatoriska  
  
 sponsringsmeddelandena enligt 7 kap. 4 § – sända s.k. fa506 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 kultativa sponsringsmeddelanden under ett pågående program. De  
  
 nya reglerna innebär till viss del en kodifiering av tidigare praxis.  
  
 I första stycket räknas i fyra punkter upp de situationer där det är  
  
 tillåtet att sända fakultativa sponsringsmeddelanden. Sålunda anges  
  
 i punkt 1 att i de fall ett sponsringsmeddelande ska lämnas enligt  
  
 7 kap. 4 § tredje stycket, dvs. då en klart avgränsad del av ett  
  
 program sponsras, är det möjligt att också sända ett sådant meddelande  
  
 i omedelbar anslutning till programmets början eller slut.  
  
 Enligt vad som föreskrivs i punkt 2 får sponsringsmeddelanden  
  
 lämnas före eller efter pauser i sportprogram där det förekommer  
  
 längre pauser och i program som utgör föreställningar eller evenemang  
  
 med pauser för publiken. Med stöd av denna bestämmelse är  
  
 det således möjligt att sända sponsringsmeddelanden i samband  
  
 med halvlekspauser i exempelvis fotbollsmatcher, liksom i pauser i  
  
 direktsända teaterföreställningar och liknande. Av punkt 3 följer  
  
 att sponsringsmeddelanden får sändas i samband med kanalbyten.  
  
 Det är fråga om situationer då ett program som sänds i en programtjänst  
  
 övergår till att sändas i en annan programtjänst hos  
  
 samma programföretag. Enligt punkt 4 är det slutligen tillåtet att  
  
 sända sponsringsmeddelanden vid växlingar mellan sändning från  
  
 evenemang och studiosändningar. Sändningen av ett sponsringsmeddelande  
  
 enligt denna bestämmelse ska ske i omedelbar  
  
 anslutning till början eller slutet av den paus som äger rum eller i  
  
 omedelbar anslutning till den aktuella övergången eller växlingen.  
  
 I andra stycket anges att bestämmelserna i första stycket bara  
  
 gäller om sponsringsmeddelandena kan sändas utan att programmets  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter  
  
 kränks.  
  
 Hur ett sponsringsmeddelande ska utformas  
  
 6 § Ett sponsringsmeddelande i en TV-sändning eller i beställTV  
  
 ska innehålla sponsorns namn, logotyp eller något annat  
  
 kännetecken för sponsorn. Meddelandet får inte innehålla säljfrämjande  
  
 inslag eller något annat som gör att det kan förväxlas  
  
 med reklam.  
  
 Paragrafen innebär en precisering av det som sägs om hur sponsringsmeddelanden  
  
 ska utformas i 7 kap. 8 § första stycket i den  
  
 507 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen och genomför artikel 3f.1 b och  
  
 delvis artikel 3f.1 c i AV-direktivet. Övervägandena finns i avsnitt  
  
 6.10.7.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 113.  
  
 I första meningen finns närmare bestämmelser om hur ett  
  
 sponsringsmeddelande ska utformas. Sålunda ska meddelandet  
  
 innehålla sponsorns namn, logotyp eller något annat kännetecken.  
  
 Uppräkningen av vad sponsringsmeddelandet ska innehålla knyter  
  
 nära an till motsvarande uppräkning i artikel 3f.1 c) i AVdirektivet.  
  
 Innebörden av andra meningen är att ett sponsringsmeddelande  
  
 inte får innehålla säljfrämjande inslag eller något annat som gör att  
  
 det kan förväxlas med reklam. Ett sponsringsmeddelande får  
  
 således inte innehålla information om eller erbjudanden om produkter.  
  
 Meddelandet får inte heller ges en reklamliknande karaktär  
  
 med hjälp av ljud eller bild. En mer än kortvarig exponering av ett  
  
 företagsnamn kan också anses innehålla ett säljfrämjande inslag.  
  
 Paragrafen saknar bestämmelser om hur långt ett sponsringsmeddelande  
  
 får vara. Ett alltför långt meddelande skulle dock  
  
 kunna strida mot bestämmelserna 5 kap. 5 § om otillbörligt  
  
 kommersiellt gynnande.  
  
 Sponsringsmeddelande med delad skärm  
  
 7 § Ett sponsringsmeddelande får sändas med delad skärm i de  
  
 fall som anges i 4 och 5 §§, om det sker på ett sådant sätt att  
  
 programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter inte kränks.  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 8.6. Se också  
  
 avsnitt 3.6.3 i SOU 2005:62.  
  
 Den föreslagna bestämmelsen innebär att det är möjligt att  
  
 sända sponsringsmeddelanden med delad skärm. I de fall då ett  
  
 sponsringsmeddelande ska eller får sändas med stöd av 7 kap. 4 och  
  
 5 §§ får meddelandet således sändas med delad skärm. Som framgår  
  
 av bestämmelserna i 8 kap. 11 § är en grundläggande förutsättning  
  
 för sändning med delad skärm att sändningen kan ske utan att  
  
 programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter  
  
 kränks. Detta krav gäller även vid sändning av sponsrings508 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 meddelanden. Om så är fallet får avgöras från fall till fall. Allmänt  
  
 sett får sändning av sponsringsmeddelanden med delad skärm inte  
  
 innebära att tittarna går miste om någon del av handlingen eller på  
  
 annat sätt försvåra för dem att följa med i programmet.  
  
 8 kap. Reklam och andra annonser  
  
 Annonstid  
  
 1 § Annonser får sändas i TV under högst 12 minuter per timme  
  
 mellan hela klockslag.  
  
 Programtjänster som uteslutande är avsedda för försäljningsprogram  
  
 får dock sändas i TV, under förutsättning att sändningstiden  
  
 är minst 15 minuter.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 7 kap. 5 § första och andra  
  
 styckena i den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2007:1287) och genomför i svensk rätt artikel 18.1 i AV-direktivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.14.4.  
  
 I första stycket föreskrivs att den högsta tillåtna annonstiden i  
  
 TV-sändningar uppgår till 12 minuter under en hel timme mellan  
  
 hela klockslag. Den tidigare s.k. dygnsregeln, som innebar att den  
  
 sammanlagda sändningstiden för annonser under ett dygn inte fick  
  
 överstiga 15 procent av sändningstiden, har tagits bort.  
  
 Andra stycket motsvarar 7 kap. 5 § andra stycket första meningen  
  
 i den nuvarande radio- och TV-lagen och innebär att programtjänster  
  
 som enbart innehåller försäljningsprogram får sändas  
  
 trots den tidsbegränsning som finns i paragrafens första stycke.  
  
 Begreppen försäljningsprogram och programtjänst definieras i  
  
 3 kap. 1 §. Med hänsyn till AV-direktivets bestämmelser om s.k.  
  
 teleshoppingblock i artikel 18a måste sändningstiden för programtjänsten  
  
 vara minst 15 minuter.  
  
 2 § Den sammanlagda annonstiden i TV-sändningar får vid ett  
  
 givet tillfälle inte understiga en minut sedan sändningstiden för  
  
 annonssignaturen enligt 6 § har räknats bort.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 6 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 509 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 179.  
  
 Program som inte får avbrytas av annonser  
  
 3 § I TV-sändningar och beställ-TV får program som innehåller  
  
 gudstjänster eller program som huvudsakligen riktar sig till barn  
  
 under tolv år inte avbrytas av annonser.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 7 b § första stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2002:116) med tillägget  
  
 att den även gäller för beställ-TV. Övervägandena finns i avsnitt  
  
 6.13.4. Paragrafen genomför delvis artikel 11.2 i AV-direktivet.  
  
 Innebörden av bestämmelserna är att det är förbjudet med  
  
 annonsavbrott i program som huvudsakligen vänder sig till barn  
  
 under 12 år och program som innehåller gudstjänster. Med gudstjänst  
  
 avses en religiös ceremoni enligt den ordning som gäller för  
  
 respektive trossamfund. I fråga om program som huvudsakligen  
  
 riktar sig till barn är reglerna strängare än vad som följer av direktivet.  
  
 När det gäller program med gudstjänster motsvarar förbudet  
  
 vad som gäller enligt artikel 11.2.  
  
 När program får avbrytas av annonser  
  
 4 § Andra program i TV-sändningar än sådana som avses i 3 §  
  
 får avbrytas av annonser bara om det kan ske på ett sådant sätt  
  
 att avbrottet – med hänsyn till naturliga avbrott i programmet  
  
 och programmets längd och karaktär – inte påverkar programmets  
  
 integritet och värde eller kränker rättighetshavarnas rättigheter.  
  
 Vid sändning av biograffilmer, filmer producerade för TV  
  
 och nyhetsprogram gäller utöver kraven i första stycket att det  
  
 måste vara minst 30 minuter mellan avbrotten.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 7 kap. 7 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen och genomför i svensk rätt artikel 11.1 och delvis artikel  
  
 11.2 i AV-direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.13.4.  
  
 De föreslagna bestämmelserna i paragrafens första stycke gäller  
  
 andra program än sådana som avses i 8 kap. 3 §, dvs. program som  
  
 inte huvudsakligen vänder sig till barn under 12 år eller innehåller  
  
 510 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 gudstjänster. För sådana program är det tillåtet med avbrott för  
  
 annonser, om vissa förutsättningar är uppfyllda. Som grundläggande  
  
 förutsättning gäller att avbrottet inte får kränka programmets  
  
 integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter. Motsvarande  
  
 gäller redan idag enligt såväl artikel 11.1 TV-direktivet som  
  
 7 kap. 7 § radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2002:116).  
  
 De förarbetsuttalanden som gjordes då bestämmelserna infördes  
  
 i radio- och TV-lagen gäller fortfarande (se prop. 2001/02:82 s. 14).  
  
 Någon ändring i förhållande till vad som gäller är inte avsedd.  
  
 Andra stycket gäller sändningen av program med biograffilmer,  
  
 filmer producerade för TV och program som handlar om nyheter  
  
 eller innehåller nyhetskommentarer. För dessa program gäller –  
  
 utöver kraven i första stycket – att det måste gå minst 30 minuter  
  
 mellan avbrotten. Bestämmelserna har en direkt motsvarighet i  
  
 artikel 11.2 i AV-direktivet.  
  
 Annonssignatur  
  
 5 § Före och efter varje sändning av annonser i TV-sändningar  
  
 och beställ-TV ska det sändas en särskild signatur som tydligt  
  
 skiljer annonserna från övriga sändningar. Signaturen ska bestå  
  
 av både ljud och bild. I sökbar text-TV, försäljningsprogram och  
  
 vid annonsering med delad skärm ska signaturen alltid vara  
  
 löpande. Den behöver dock bara anges i bild.  
  
 I fråga om TV-sändningar som regeringen lämnar tillstånd  
  
 till får regeringen medge undantag från skyldigheten enligt  
  
 första stycket och kravet på kortaste annonstid enligt 2 §.  
  
 Undantag får även medges av Radio- och TV-verket i fråga om  
  
 sändningar av TV-program som verket lämnar tillstånd till.  
  
 Bestämmelser om reklamidentifiering finns i 9 § marknadsföringslagen  
  
 (2008:486).  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 7 kap. 1 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289) med tillägget att den  
  
 även gäller för beställ-TV och vid annonsering med delad skärm.  
  
 Den genomför i svensk rätt artikel 10.1 i AV-direktivet. Övervägandena  
  
 finns i avsnitt 6.12.3.  
  
 511 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 I första stycket finns bestämmelser om annonssignatur som i  
  
 huvudsak stämmer överens med vad som gäller enligt radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
 Bestämmelserna i andra stycket motsvarar 7 kap. 1 § andra  
  
 stycket i den nuvarande radio- och TV-lagen.  
  
 I tredje stycket finns en påminnelse om bestämmelserna om  
  
 annonsidentifikation i 9 § marknadsföringslagen. Motsvarande  
  
 påminnelse finns i 7 kap. 2 § andra meningen i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Uppgift om i vems intresse en annons sänds  
  
 6 § Av en annons som inte är reklam och som förekommer i  
  
 TV-sändning, sökbar text-TV eller beställ-TV ska det framgå i  
  
 vems intresse den sänds.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 7 kap. 2 § första meningen i den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2008:419) med  
  
 tillägget att den också omfattar sökbar text-TV och beställ-TV.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 177.  
  
 Reklam och barn  
  
 7 § I TV-sändningar och beställ-TV får reklam inte syfta till att  
  
 fånga uppmärksamheten hos barn under tolv år.  
  
 Reklam får inte heller förekomma omedelbart före eller efter  
  
 ett program eller en del av ett program som huvudsakligen  
  
 vänder sig till barn under tolv år.  
  
 Paragrafens första stycke motsvarar 7 kap. 4 § första stycket i den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen med tillägget att den även gäller för  
  
 beställ-TV.  
  
 Andra stycket motsvarar nuvarande 7 kap. 7 b § tredje stycket  
  
 (senaste lydelse SFS 2002:116).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1990/91:149 f. och prop.  
  
 1995/96:160 s. 115 f.  
  
 512 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Personer som inte får förekomma i reklam och andra annonser  
  
 8 § I reklam i en TV-sändning eller beställ-TV får det inte förekomma  
  
 personer som spelar en framträdande roll i program som  
  
 huvudsakligen vänder sig till barn under tolv år.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 4 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen med tillägget att den även gäller för beställTV.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1990/91:149 s. 117 f. och prop.  
  
 1995/96:160 s. 115 f.  
  
 9 § I annonser i TV-sändningar eller beställ-TV får det inte uppträda  
  
 personer som spelar en framträdande roll i program som  
  
 huvudsakligen handlar om nyheter och nyhetskommentarer.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 7 kap. 3 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen med tillägget att den också omfattar beställ-TV.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1990/91:149 s. 88 f. och prop.  
  
 1995/96:160 s. 178.  
  
 Annonsering med delad skärm  
  
 10 § I en TV-sändning som består av direktsända evenemang  
  
 som pågår utan avbrott får annonser sändas med delad skärm,  
  
 om det sker på ett sådant sätt att programmets integritet och  
  
 värde eller rättighetshavarnas rättigheter inte kränks.  
  
 Första stycket gäller även vid återutsändning av ett program i  
  
 oförändrat skick i TV-sändning eller beställ-TV.  
  
 Paragrafen är ny. Den genomför inte någon artikel i AV-direktivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 8.6.  
  
 Innebörden av paragrafen är att det i vissa typer av program och  
  
 under särskilda förutsättningar är tillåtet att sända annonsering  
  
 med delad skärm.  
  
 Begreppet annonsering med delad skärm definieras i 3 kap. 1 §  
  
 (se författningskommentaren till denna bestämmelse).  
  
 I första stycket anges under vilka förutsättningar annonsering  
  
 med delad skärm får ske. Ett grundläggande krav är att programmet  
  
 513 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 är ett direktsänt evenemang som fortgår oavsett om programföretaget  
  
 väljer att göra annonsavbrott eller inte. Exempel på sådana  
  
 evenemang är maratonlopp, cykeltävlingar och Formel 1-tävlingar,  
  
 liksom direktsända kulturevenemang där det inte görs pauser för  
  
 publiken. Gemensamt för dessa evenemang är att det finns en  
  
 livepublik och att det inte är möjligt för programföretaget att göra  
  
 pauser i programmet för att sända annonser utan att TV-publiken  
  
 går miste om en del av handlingen. Om däremot evenemanget utformas  
  
 så att programföretagens behov av avbrott för reklam tillgodoses,  
  
 t.ex. genom särskilda pausinslag för livepubliken som saknar  
  
 samband med evenemanget i övrigt, får reklamavbrott inte ersättas  
  
 med annonsering med delad skärm.  
  
 Annonsering med delad skärm är vidare tillåten bara om  
  
 annonseringen kan ske utan att programmets integritet och värde  
  
 eller rättighetshavarnas rättigheter kränks. Programföretaget kan  
  
 självt bestämma om annonssändningen på delad skärm ska förenas  
  
 med ljud eller inte och hur stor del av skärmbilden som annonserna  
  
 ska uppta. Sådana överväganden måste dock ske utifrån kraven på  
  
 att programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter inte kränks. Publiken ska ha möjlighet att ta del av programmet  
  
 så ostört som möjligt. Det kan därför vara mer acceptabelt  
  
 att visa en sekvens med annonser på delad skärm och låta  
  
 annonssändningen ta upp mera plats under delar av en sändning  
  
 från t.ex. en idrottstävling då det inte händer så mycket.  
  
 Under sådana delar av tävlingen då tittarna har större intresse av  
  
 att se vad som inträffar bör eventuella annonssändningar bara få  
  
 uppta en mindre del av bilden. Vid målgång i kortdistanslopp som  
  
 sker under ett kortvarigt förlopp bör det normalt sett inte vara  
  
 tillåtet med annonsering med delad skärm. Om målgången håller på  
  
 under ett längre tidsförlopp kan dock bedömningen bli en annan  
  
 och annonseringen vara tillåten. Övriga annonsbestämmelser, dvs.  
  
 om högsta tillåtna annonstid, annonssignatur, förbud mot viss  
  
 reklam och mot visst innehåll samt om annonsplacering, gäller även  
  
 annonser som sänds med delad skärm.  
  
 I de fall då det är tillåtet att sända reklam med delad skärm  
  
 enligt denna bestämmelse är det enligt andra stycket också tillåtet  
  
 att reprisera programmet i samma skick, trots att det då inte längre  
  
 är direktsänt. Detta gäller dock endast i de fall då evenemanget i  
  
 fråga först har visats i direktsändning och programmet därefter  
  
 repriseras i sin helhet.  
  
 Om det däremot är ett sammandrag av den  
  
 tidigare direktsändningen får annonser inte sändas med delad  
  
 514 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 skärm. Annonsavbrott får då i stället läggas in i enlighet med de  
  
 allmänna reglerna för annonsplacering.  
  
 I 5 § finns bestämmelser om annonssignatur och annonsering  
  
 med delad skärm som innebär att signaturen alltid ska vara löpande.  
  
 Virtuell annonsering  
  
 11 § Virtuell annonsering får förekomma i TV-sändningar och  
  
 beställ-TV under förutsättning att annonseringen inte  
  
 1. är mer framträdande än den annonsering som normalt förekommer  
  
 på den plats varifrån sändningen sker eller på något annat  
  
 sätt inverkar störande på tittarnas möjligheter att uppfatta programmet,  
  
 eller  
  
 2. innebär att programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas  
  
 rättigheter kränks.  
  
 Före och efter varje sändning av program som innehåller virtuell  
  
 annonsering ska programföretaget på lämpligt sätt upplysa om att  
  
 sådan annonsering förekommer.  
  
 Bestämmelserna i 1–5 §§ tillämpas inte vid virtuell annonsering.  
  
 Paragrafen är ny och genomför inte någon artikel i AV-direktivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 9.5 (se även SOU 2005:62, avsnitt 4).  
  
 Begreppet virtuell annonsering definieras i 3 kap. 1 §. Av  
  
 definitionen framgår att därmed avses annonser som på elektronisk  
  
 väg fogas in i TV-bilden på fasta föremål eller på marken där  
  
 annonsmeddelanden kan placeras ut fysiskt och som normalt också  
  
 används för sådana annonser. Till skillnad från annonser, som utgör  
  
 särskilda utsända meddelanden, ingår virtuell annonsering i ett TVprogram  
  
 där den ersätter andra delar av TV-bilden.  
  
 Innebörden av bestämmelserna i paragrafens första stycke är att  
  
 virtuell annonsering är tillåten, om de krav som anges i punkterna 1  
  
 och 2 är uppfyllda.  
  
 I punkt 1 anges att virtuella annonser inte får vara mer framträdande  
  
 än den annonsering som normalt förekommer på den  
  
 plats varifrån sändningen sker eller på något annat sätt inverka  
  
 störande på de mottagandes möjligheter att uppfatta programmet.  
  
 Det betyder att det inte är tillåtet att exempelvis göra de virtuella  
  
 meddelandena större eller ge dem en mer iögonfallande färgsättning  
  
 än skyltar som normalt förekommer på platsen eller på  
  
 marken. Ett annat exempel på när annonseringen strider mot kravet  
  
 515 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 i punkt 1 är att den virtuella annonseringen använder sig av rörliga  
  
 bilder i större omfattning än den verkliga annonseringen. Virtuell  
  
 annonsering får inte heller i övrigt inverka störande på tittarnas  
  
 möjligheter att uppfatta programmet. Bildkvaliteten får således inte  
  
 bli sämre än om virtuell annonsering inte förekommer i sändningen.  
  
 Virtuell annonsering ska således inte medföra någon skillnad  
  
 när det gäller tittarnas möjligheter att uppfatta programmet  
  
 jämfört med om det är verkliga annonser som avbildas.  
  
 I punkt 2 slås fast att virtuell annonsering inte får användas på  
  
 ett sådant sätt som innebär att programmets integritet och värde  
  
 eller rättighetshavarnas rättigheter kränks. I viss mån överlappar  
  
 bestämmelserna i denna punkt vad som gäller enligt punkt 1.  
  
 I andra stycket finns bestämmelser med krav på att programföretaget  
  
 före och efter sändningen ska informera om att sändningen  
  
 kommer att innehålla eller har innehållit virtuell annonsering.  
  
 Informationen ska lämnas på lämpligt sätt. Den får inte  
  
 visas alltför hastigt, med för liten text eller tillsammans med så  
  
 mycket annan information att det blir svårt för tittarna att ta till sig  
  
 upplysningen.  
  
 I tredje stycket anges att bestämmelserna om annonstid,  
  
 annonssignatur och annonsplacering i 1–5 §§ inte gäller vid virtuell  
  
 annonsering. Däremot gäller – som framgår av andra stycket – att  
  
 information ska lämnas att det förekommer virtuell annonsering.  
  
 Elektroniska företagsskyltar  
  
 12 § I sportprogram i TV-sändningar och beställ-TV får namnet  
  
 på eller logotypen för det eller de företag som tillhandahållit den  
  
 utrustning eller de tjänster som är nödvändiga för att producera  
  
 information om resultat, matchställning eller dylikt fogas in i  
  
 TV-bilden elektroniskt under förutsättning att följande villkor  
  
 uppfylls.  
  
 1. Namnet eller logotypen visas i samband med sändningen  
  
 av den information som företaget i fråga tillhandahållit.  
  
 2. Programföretaget eller leverantören av beställ-TV får inte  
  
 någon ersättning för visningen.  
  
 3. Företagsnamnet eller logotypen förenas inte med ljud och  
  
 tar bara upp en liten del av bilden.  
  
 4. Företagsnamnet eller logotypen visas i rimlig omfattning.  
  
 516 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Paragrafen saknar motsvarighet i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 och genomför inte någon särskild bestämmelse i AV-direktivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 10.4 (se även SOU 2005:62,  
  
 avsnitt 5).  
  
 I paragrafen finns bestämmelser som innebär att det är möjligt  
  
 att i sportprogram på elektronisk väg foga in namnet på eller  
  
 logotypen för det eller de företag som tillhandahåller den utrustning  
  
 eller de tjänster som är nödvändiga för att producera information  
  
 om resultat, matchställning eller liknande i TV-bilden (s.k.  
  
 elektroniska företagsskyltar). En elektronisk företagsskylt är inte  
  
 att betrakta som reklam.  
  
 Så får ske om vissa förutsättningar som räknas upp i punkterna  
  
 1–4 är uppfyllda.  
  
 Av punkt 1 följer att det måste vara det eller de företag vars  
  
 namn som visas i bild som också har tillhandahållit den utrustning  
  
 eller de tjänster som används vid t.ex. tidtagning eller resultatsammanställning.  
  
 Att infoga ett namn på ett annat företag som  
  
 kanske visserligen sponsrat tävlingen som sådan men utan att tillhandahålla  
  
 sådan teknisk utrustning eller tjänst som avses är således  
  
 inte tillåtet.  
  
 Enligt punkt 2 får programföretaget eller leverantören av  
  
 beställ-TV inte heller ta betalt eller få någon annan ersättning för  
  
 att visa dessa företagsskylten. Om företaget får ersättning omfattas  
  
 meddelandet av reklambegreppet så som det har definierats i 3 kap.  
  
 1 §.  
  
 I punkt 3 föreskrivs att det är bara företagets namn eller logotyp  
  
 som får visas. Produktnamn, slogans, bilder eller dylikt får alltså  
  
 inte förekomma. Infogandet av ett företagsnamn eller en logotyp i  
  
 bild får inte heller förenas med ljud av något slag.  
  
 Det krävs också att företagsnamnet bara tar upp en liten del av  
  
 bilden. Normalt utgörs en företagsskylt av en liten del av en ruta  
  
 med tid- och resultatinformation som i sin tur bara tar upp en  
  
 mindre del av bilden.  
  
 Av punkt 4 framgår slutligen att företagsnamnet eller logotypen  
  
 bara får visas i rimlig omfattning. Däri ligger ett krav på att skylten  
  
 visas bara en kort stund åt gången, såsom några till ett tiotal  
  
 sekunder. Det är i övrigt varken möjligt eller lämpligt att närmare  
  
 reglera innebörden av begreppet i rimlig omfattning. Frågan får  
  
 överlämnas till rättstillämpningen. Det måste i stor utsträckning bli  
  
 fråga om en prövning i det enskilda fallet. Om Europeiska radiounionen  
  
 (EBU) medverkat vid besluten om placering och omfatt517 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 ning av företagsskyltar i en viss sändning bör vad som har överenskommits  
  
 normalt kunna accepteras. I andra fall kan de rekommendationer  
  
 som EBU utfärdar tjäna till ledning för bedömningen av  
  
 vad som är rimligt.  
  
 Reklam för alkohol och tobak  
  
 13 § Bestämmelser om förbud mot reklam för alkoholdrycker  
  
 och tobaksvaror finns i 4 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738)  
  
 och i 14 § tobakslagen (1993:581).  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 9 § första meningen i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 1999:1009).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 181.  
  
 Reklam för läkemedel och medicinsk behandling  
  
 14 § Reklam för medicinsk behandling som bara är tillgänglig  
  
 efter ordination får inte sändas i TV-sändningar och beställ-TV.  
  
 Försäljningsprogram för läkemedel eller för medicinsk  
  
 behandling får inte förekomma i TV-sändningar och i beställTV.  
  
 Bestämmelser om förbud mot vissa slag av marknadsföring  
  
 av läkemedel finns i läkemedelslagen (1992:859). Av läkemedelslagen  
  
 följer att bestämmelserna övervakas av Läkemedelsverket.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 10 § första, tredje och fjärde styckena i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2006:255).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 117 f.  
  
 Reklamförbud för lokala kabelsändarorganisationer  
  
 15 § En lokal kabelsändarorganisation får inte sända reklam.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 11 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Den enda skillnaden är att ett tidigare undantag för sponsringsmeddelanden  
  
 strukits, eftersom sponsringsmeddelanden inte  
  
 518 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 längre omfattas av reklambegreppet och något undantag därför inte  
  
 längre behövs. Vi föreslår att begreppet lokal kabelsändarorganisation  
  
 ersätter begreppet lokalt kabelsändarföretag (se vidare 9 kap.  
  
 5 §).  
  
 Undantag för reklam för den egna programverksamheten  
  
 16 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller inte för sådan reklam  
  
 som en leverantör av medietjänster gör för sin egen programverksamhet.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 12 § första stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2002:116).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 182.  
  
 9 kap. Vidaresändningar i kabelnät  
  
 Skyldighet att vidaresända program  
  
 1 § Var och en som äger eller på annat sätt förfogar över ett  
  
 elektroniskt kommunikationsnät som används för överföring av  
  
 TV-sändningar till allmänheten genom tråd ska, om ett  
  
 betydande antal hushåll som är anslutna till nätet använder det  
  
 som sitt huvudsakliga medel för att ta emot TV-sändningar, se  
  
 till att de boende i de anslutna hushållen kan ta emot TVsändningar  
  
 som sker med tillstånd av regeringen och som kan  
  
 tas emot i området utan villkor om särskild betalning.  
  
 Skyldigheten gäller bara för TV-sändningar för vilka sändningstillståndet  
  
 har förenats med krav på opartiskhet och saklighet  
  
 samt ett villkor om ett mångsidigt programutbud där det ska  
  
 ingå nyheter. En sådan sändningsplikt gäller bara om förutsättningarna  
  
 för vidaresändning enligt lagen (1960:729) om upphovsrätt  
  
 till litterära och konstnärliga verk är uppfyllda.  
  
 TV-sändningar enligt första stycket ska kunna tas emot på  
  
 ett tillfredsställande sätt och utan kostnad för själva mottagningen.  
  
 Sändningsplikten enligt första stycket gäller även TVsändningar  
  
 som en tillståndshavare genomför för att uppfylla  
  
 519 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 skyldigheten att sända till hela landet eller till delar av landet,  
  
 men där sättet att sända inte kräver regeringens tillstånd.  
  
 Paragrafen motsvarar 8 kap. 1 § första–tredje styckena i den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1333).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop.2004/05:105 s. 18 f. och s. 36 f.  
  
 Antalet programtjänster som omfattas av sändningsplikten  
  
 2 § Sändningsplikten enligt 1 § omfattar inte fler än fyra programtjänster  
  
 som sänds samtidigt av tillståndshavare vars verksamhet  
  
 finansieras genom TV-avgifter enligt lagen (1989:41) om  
  
 finansiering av radio och TV i allmänhetens tjänst.  
  
 Paragrafen motsvarar 8 kap. 1 § fjärde stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1333).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2004/05:105 s. 22 f. och s. 38 f.  
  
 Teknik som ska användas vid vidaresändning  
  
 3 § I nät där TV-sändningar sker med både analog och digital  
  
 teknik ska vidaresändning ske med analog teknik av minst två  
  
 programtjänster som avses i 2 §, om de sänds eller har sänts ut  
  
 med analog teknik. I övrigt får vidaresändning ske med digital  
  
 teknik.  
  
 Paragrafen motsvarar 8 kap. 1 § femte stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1333).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2004/05:105 s. 22 f. och s. 38 f.  
  
 Undantag från sändningsplikten  
  
 4 § Sändningsplikten enligt 1 § gäller inte för en anläggning där  
  
 ett begränsat antal TV-program förs fram till abonnenterna  
  
 genom ett allmänt kommunikationsnät, som består av parkabel  
  
 av metall, med hjälp av digital teknik.  
  
 520 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Sändningsplikten enligt 1 § första stycket omfattar inte sändningar  
  
 som sker med stöd av tillstånd till vidaresändning enligt  
  
 4 kap. 7 §.  
  
 Paragrafen motsvarar 8 kap. 1 § sjätte–sjunde styckena i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1333).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 124 f. och s.  
  
 183, prop. 1997/98:184 s. 57 f. och 73 f. samt i prop. 2004/05:105 s.  
  
 22 f. och s. 38 f.  
  
 Sändningsutrymme för TV-program från lokala  
  
 kabelsändarorganisationer  
  
 5 § De som äger eller annars förfogar över ett elektroniskt  
  
 kommunikationsnät som används för överföring av TVsändningar  
  
 till allmänheten genom tråd och som minst 100 av de  
  
 hushåll som är anslutna till nätet använder som sitt huvudsakliga  
  
 medel att ta emot TV-sändningar ska, i varje kommun där de har  
  
 ett sådant kommunikationsnät, kostnadsfritt tillhandahålla ett  
  
 särskilt bestämt utrymme för sändningar av TV-program från en  
  
 eller flera lokala kabelsändarorganisationer som har förordnats  
  
 av Radio- och TV-verket.  
  
 I nät där TV-sändningar sker med både analog och digital  
  
 teknik ska utrymme för sändningar av en lokal kabelsändarorganisation  
  
 tillhandahållas med både analog och digitalt sändningsteknik.  
  
 Första stycket motsvarar i sak 8 kap. 2 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen. Bestämmelsen om vilka som har skyldighet att tillhandahålla  
  
 sändningsutrymme har, i likhet med vad som redan gäller  
  
 enligt 1 §, anpassats till artikel 31 i direktiv 2002/22 EG om samhällsomfattande  
  
 tjänster. Vidare har lokala kabelsändarföretag fått  
  
 en ny benämning, lokala kabelsändarorganisationer.  
  
 Enligt andra stycket, som är nytt, ska sändningsutrymme för  
  
 lokala kabelsändarorganisatorer tillhandahållas både analogt och  
  
 digitalt i nät som använder båda sändningsteknikerna. Överväganden  
  
 finns i avsnitt 16.3.4.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1991/92:53 s. 42 och prop.  
  
 1995/96:160 s. 183 f.  
  
 521 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Undantag  
  
 6 § Vad som sägs i 1–3 och 5 §§ gäller inte om vidaresändningarna  
  
 i anläggningen bara avser TV-program från sändare på  
  
 jordytan på lägre frekvens än 3 gigahertz.  
  
 Paragrafen motsvarar 8 kap. 3 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 124 f. och s.  
  
 184.  
  
 Krav på lokala kabelsändarorganisationer  
  
 7 § En lokal kabelsändarorganisation ska vara en sådan juridisk  
  
 person som har bildats för att bedriva lokala kabelsändningar  
  
 och som kan antas låta olika intressen och meningsriktningar  
  
 komma till tals i sin verksamhet.  
  
 En lokal kabelsändarorganisation ska i sin sändningsverksamhet  
  
 sträva efter vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet.  
  
 Radio- och TV-verkets förordnande av lokala kabelsändarorganisationer  
  
 ska gälla i högst tre år.  
  
 Paragrafen motsvarar 8 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 med den ändringen att benämningen lokala kabelsändarföretag  
  
 har ändrats till lokala kabelsändarorganisationer.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1991/92:53 s. 56 och prop.  
  
 1995/96:160 s. 184.  
  
 Möjlighet till dispens  
  
 8 § Radio- och TV-verket får medge undantag från skyldigheterna  
  
 enligt 1–3 och 5 §§, om det finns särskilda skäl till det.  
  
 Paragrafen motsvarar 8 kap. 6 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1991/92:53 s. 56 och prop.  
  
 1995/96 :160 s. 185.  
  
 522 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Ljudradiosändningar  
  
 10 kap. Krav på tillstånd  
  
 När det krävs tillstånd  
  
 1 § För att sända ljudradioprogram med hjälp av radiovågor  
  
 krävs tillstånd enligt denna lag, om  
  
 1. sändningen sker på frekvenser under 30 megahertz som  
  
 enligt internationella överenskommelser som Sverige omfattas  
  
 av är avsedda för rundradiosändningar, eller  
  
 2. sändningen sker på frekvenserna Horton, 174– 
  
 240 megahertz eller 470–790 megahertz.  
  
 Tillstånd krävs inte för sändningar som är särskilt anpassade  
  
 för synskadade personer och som äger rum under högst fyra  
  
 timmar om dygnet från radiosändare som används för andra  
  
 sändningar med stöd av tillstånd enligt denna lag.  
  
 Föreskrifter om tillstånd att använda radiosändare finns i  
  
 lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation.  
  
 De nuvarande bestämmelserna om tillstånd i 2 kap. 1 § radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2003:394) delas upp i två delar. I 4  
  
 kap. finns bestämmelserna om TV-sändningar, och sökbar text-TV  
  
 medan motsvarande bestämmelser om ljudradio finns i 10 kap.  
  
 I första stycket anges att det krävs tillstånd för att sända ljudradio  
  
 dels i de frekvensområden i de s.k. AM-banden som enligt den  
  
 internationella frekvensregleringen är avsedda för rundradiosändningar,  
  
 dels i vissa andra frekvensområden. Det gäller det s.k. FMbandet  
  
 för ljudradio, VHF band III inklusive det utrymme omedelbart  
  
 ovanför detta band som för närvarande är avsett för digitala  
  
 ljudradiosändningar samt de delar av UHF band IV och V som  
  
 enligt regeringens beslut den 19 december 2007 får upplåtas för  
  
 tillståndspliktiga TV-sändningar. Motiven för avgränsningen av det  
  
 tillståndspliktiga området redovisas i avsnitt 14.4.1.  
  
 Andra stycket motsvarar delvis 2 kap. 2 § andra stycket andra  
  
 meningen i den nuvarande radio- och TV-lagen med den ändringen  
  
 att undantaget för tillståndsplikt för sändningar som är särskilt  
  
 anpassade för hörselskadade har tagits bort. Överväganden finns i  
  
 avsnitt 14. 4.6.  
  
 Tredje stycket motsvarar nuvarande 2 kap. 1 § tredje stycket.  
  
 523 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 70 f. och s. 158  
  
 f.  
  
 11 kap. Tillstånd att sända andra ljudradioprogram än närradio  
  
 och lokalradio  
  
 Vem som ger tillstånd  
  
 1 § Tillstånd att till hela landet eller till utlandet sända ljudradioprogram  
  
 ges av regeringen. Regeringen ger också tillstånd att  
  
 sända lokal digital ljudradio.  
  
 Radio- och TV-verket får ge tillstånd att under en begränsad  
  
 tid om högst två veckor sända ljudradioprogram som inte är  
  
 närradio eller lokalradio. Verket får besluta att föreskrifterna i  
  
 5–8 kap. inte ska tillämpas på sändningar som sker med stöd av  
  
 ett sådant tillstånd.  
  
 Om det finns särskilda skäl får regeringen ge tillstånd att  
  
 sända ljudradioprogram i lokala sändningar som inte uppfyller  
  
 kraven för närradio eller lokalradio.  
  
 Första stycket motsvarar 2 kap. 2 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Andra och tredje stycket motsvarar 2 kap. 2 § fjärde och femte  
  
 stycket i den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 76 f. och s. 159  
  
 f. samt i prop. 2007/08:8 s. 63.  
  
 Innebörden av tillstånd av regeringen  
  
 2 § Ett tillstånd av regeringen att sända ljudradioprogram innebär  
  
 en rätt att samtidigt sända det antal programtjänster i varje  
  
 område under den del av dygnet som anges i tillståndet.  
  
 Paragrafen motsvarar med vissa redaktionella ändringar 3 kap. 6 § i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2007:1289).  
  
 524 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1996/97:160 s. 167 och prop.  
  
 2007/08:8 s. 64.  
  
 Tillståndsvillkor  
  
 3 § Ett tillstånd att sända andra ljudradioprogram än närradio  
  
 och lokalradio får förenas med villkor som anges i 4 kap. 8, 10  
  
 och 11 §§.  
  
 Ett tillstånd får vidare förenas med villkor om skyldighet att  
  
 1. sända till hela landet eller till en viss del av landet,  
  
 2. sända under en viss minsta tid,  
  
 3. samtidigt sända ett visst minsta antal program i varje  
  
 område,  
  
 4. sända program vars innehåll är särskilt anpassade för personer  
  
 med funktionsnedsättning,  
  
 5. bereda utrymme för sändningar som sker med stöd av  
  
 tillstånd av regeringen,  
  
 6. använda en viss sändningsteknik,  
  
 7. samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor för  
  
 att främja tillgänglighet och konkurrens,  
  
 8. använda vissa radiosändare,  
  
 9. ta hänsyn till ljudradions särskilda genomslagskraft när det  
  
 gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning  
  
 av programmen,  
  
 10. iaktta bestämmelsen om beriktigande i 5 kap. 4 § första  
  
 stycket,  
  
 11. sända genmälen,  
  
 12. i sändningsverksamheten respektera den enskildes  
  
 privatliv,  
  
 13. sända ett mångsidigt programutbud,  
  
 14. regionalt sända och producera program,  
  
 15. kostnadsfritt sända meddelanden som är av vikt för allmänheten,  
  
 om en myndighet begär det,  
  
 16. utforma sändningarna på ett sådant sätt att de inte bara  
  
 kan tas emot av en begränsad del av allmänheten i sändningsområdet,  
  
 och  
  
 17. utarbeta en beredskapsplan för verksamheten under höjd  
  
 beredskap och vid svåra påfrestningar på samhället i fred samt  
  
 525 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 lämna planen till regeringen och till den myndighet som  
  
 regeringen bestämmer.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis den s.k. villkorskatalogen i nuvarande  
  
 3 kap. 8 § radio- och TV-lagen, se kommentaren till 4 kap. 9 §.  
  
 Hänvisningen i första stycket till 4 kap. 8, 10 och 11 §§ innebär  
  
 att det även fortsättningsvis är möjligt att ställa upp de villkor som  
  
 anges där för tillstånd att sända andra ljudradioprogram än närradio  
  
 och lokalradio.  
  
 Tillståndens giltighetstid  
  
 4 § Ett tillstånd som beviljats av regeringen att sända ljudradioprogram  
  
 ska gälla för en viss tid som bestäms av regeringen.  
  
 Ett tillstånd som har beviljats för en tid av minst fyra år förlängs  
  
 på oförändrade villkor med ytterligare fyra år, om tillståndshavaren  
  
 önskar det och regeringen inte senast två år före  
  
 tillståndstidens utgång har meddelat att tillståndet inte kommer  
  
 att förlängas eller att regeringen önskar förändra villkoren.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 3 kap. 13 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 167 f. och prop.  
  
 2007/08:8 s. 66.  
  
 Yttrande över tillståndsvillkor  
  
 5 § Innan beslut om tillstånd fattas ska den sökande ges tillfälle  
  
 att ta del av och yttra sig över de villkor som regeringen eller  
  
 Radio- och TV-verket avser att förena med tillståndet. Beslut  
  
 om tillstånd får inte innehålla andra programrelaterade villkor än  
  
 de som den sökande godtagit.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 3 kap. 14 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 168 och prop.  
  
 2007/08:8 s. 66.  
  
 526 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 12 kap. Tillstånd att sända närradio  
  
 Sändningsområden  
  
 1 § Sändningsområden för närradio ska omfatta högst en kommun.  
  
 Utanför storstadsområdena bör man sträva efter att sändningarna  
  
 kan tas emot i hela kommunen.  
  
 Radio- och TV-verket får besluta om större sändningsområden  
  
 än en kommun, om det finns synnerliga skäl till det.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 4 kap. 2 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen. (senaste lydelse SFS 1998:311).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 168 f. och prop.  
  
 1997/98:77 s. 18 f. och s. 32.  
  
 Möjligheter att sända närradio  
  
 2 § Om en sådan sammanslutning som kan få tillstånd enligt 4 §  
  
 önskar det och det är tekniskt möjligt, ska det finnas en möjlighet  
  
 att sända närradioprogram i en kommun.  
  
 Om det finns särskilda skäl, får det samtidigt sändas mer än  
  
 ett närradioprogram i kommunen.  
  
 Paragrafen motsvarar 4 kap. 2 § första stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen. (senaste lydelse SFS 1998:311).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 168.  
  
 Vem som ger tillstånd  
  
 3 § Tillstånd att sända närradio ges av Radio- och TV-verket.  
  
 Paragrafen motsvarar 4 kap. 3 § första stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 169.  
  
 527 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Vilka sammanslutningar som kan få tillstånd  
  
 4 § Ett tillstånd att sända närradio kan bara ges till följande  
  
 juridiska personer, nämligen  
  
 1. ideella föreningar som har anknytning till sändningsområdet,  
  
 2. registrerade trossamfund och registrerade organisatoriska  
  
 delar av registrerade trossamfund som har anknytning till sändningsområdet,  
  
 3. obligatoriska sammanslutningar av studerande vid  
  
 universitet och högskolor,  
  
 4. närradioföreningar.  
  
 Vid bedömningen av om en ideell förening har anknytning till  
  
 sändningsområdet ska särskilt beaktas var  
  
 1. föreningens studio och övriga lokaler för verksamheten är  
  
 belägna,  
  
 2. ansvarig utgivare och föreningens styrelsemedlemmar är  
  
 bosatta, samt  
  
 3. föreningsstämma och styrelsemöten hålls.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 kap. 4 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2004:1059).  
  
 Ändringen i första stycket punkt 2 innebär att tillstånd att sända  
  
 närradio kan ges inte bara till församlingar och kyrkliga samfälligheter  
  
 inom Svenska kyrkan utan även till andra registrerade trossamfund  
  
 och registrerade delar av registrerade trossamfund som  
  
 har anknytning till sändningsområdet. Ändringen är föranledd av  
  
 att registrerade trossamfund sedan den 1 januari 2000 utgör en  
  
 särskild associationsform och att trossamfund eller delar av trossamfund  
  
 således inte längre kan få tillstånd att sända närradiotillstånd  
  
 i egenskap av ideella föreningar.  
  
 Att det registrerade trossamfundet ska ha anknytning till sändningsområdet  
  
 innebär att tillstånd kan ges inom det område där en  
  
 viss församling eller sammanslutning bedriver sin verksamhet.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 170 och prop.  
  
 2003/04:182 s. 10 f. och s. 14.  
  
 528 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Krav på utgivare  
  
 5 § Tillstånd att sända närradio får ges först efter det att  
  
 sammanslutningen har anmält vem som har utsetts till utgivare  
  
 enligt yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Paragrafen motsvarar 4 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 81 och s. 170.  
  
 Förbud mot tillstånd  
  
 6 § Ett tillstånd att sända närradio får inte ges till någon som har  
  
 tillstånd att sända lokalradio eller digital ljudradio.  
  
 Sändningstillståndet gäller inte, om tillståndshavaren får tillstånd  
  
 att sända lokalradio eller digital ljudradio. Tillståndet att  
  
 sända närradio upphör då från och med den dag sändningar får  
  
 ske med stöd av tillståndet att sända lokalradio eller digital  
  
 ljudradio.  
  
 Paragrafen motsvarar 4 kap. 6 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995:96:160 s. 170.  
  
 Sändningstider  
  
 7 § Om tillståndshavarna inte kan enas om fördelningen av  
  
 sändningstid, bestämmer Radio- och TV-verket sändningstiderna.  
  
 Detsamma gäller om en tillståndshavare begär att verket  
  
 ska fastställa sändningsschemat i sin helhet.  
  
 Den tillståndshavare som bedöms ha störst intresse av att  
  
 sända vid en viss tidpunkt ska ges förtur.  
  
 Radio- och TV-verkets beslut om sändningstid gäller tills  
  
 nytt beslut fattas av verket eller en tillståndshavare eller närradioförening  
  
 skriftligen underrättar verket om att tillståndshavarna  
  
 enats om annan sändningstid.  
  
 529 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Paragrafen motsvarar 4 kap. 3 § tredje stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 1998:311).  
  
 Tidigare förarbeten prop. 1997/98:77 s. 15 f. och s. 33.  
  
 8 § Radio- och TV-verket får besluta att en sändningstid inte får  
  
 utnyttjas av någon annan under en tid av högst tre månader, om  
  
 en innehavare av tillstånd att sända närradio mot vilken det har  
  
 riktats ett föreläggande vid vite enligt denna lag avstår sändningstid  
  
 eller avsäger sig sitt sändningstillstånd.  
  
 En sändare för närradio får inte användas för andra sändningar  
  
 som det krävs tillstånd för enligt denna lag.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 4 kap. 7 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 171.  
  
 Tillståndens giltighetstid  
  
 9 § Tillstånd att sända närradio gäller för viss tid.  
  
 Paragrafen motsvarar 4 kap. 3 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 169.  
  
 13 kap. Tillstånd att sända lokalradio  
  
 Vem som ger tillstånd  
  
 1 § Tillstånd att sända lokalradio ges av Radio- och TV-verket.  
  
 En motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 2 § tredje stycket i den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1993/94:160 s. 36, prop.  
  
 1999/2000:55 s. 86 och i prop. 2007/08:8 s. 63.  
  
 530 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Sändningsområden  
  
 2 § Radio- och TV-verket bestämmer sändningsområdenas  
  
 omfattning. Härvid ska verket beakta  
  
 1. vad som är tekniskt möjligt att nå från sändare med lämpligt  
  
 läge,  
  
 2. hur möjligheterna att ta emot sändningar påverkas på  
  
 andra håll, och  
  
 3. vad som är naturliga lokala intresseområden.  
  
 Sändningsområdena ska utformas så att ett stort antal tillstånd  
  
 kan lämnas. Flera tillstånd kan lämnas för samma sändningsområde 
  
 .  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 2 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten prop. 1992/93:70 s. 10 f. och s. 45 samt  
  
 prop. 1999/2000:55 s. 87.  
  
 Vem som kan få tillstånd  
  
 3 § Tillstånd att sända lokalradio kan ges till en fysisk eller juridisk  
  
 person och kan bara omfatta ett sändningsområde. Ingen  
  
 får ha mer än ett sändningstillstånd inom ett sändningsområde,  
  
 om det inte finns särskilda skäl för något annat.  
  
 Staten, landsting eller kommuner får inte inneha tillstånd att  
  
 sända lokalradio, vare sig direkt eller indirekt genom  
  
 1. företag i vilket ett eller flera sådana subjekt har en del som  
  
 för dem gemensamt motsvarar minst 20 procent av samtliga  
  
 aktier eller andelar eller genom avtal har ett bestämmande  
  
 inflytande, eller  
  
 2. ett företag som enligt 1 kap. 4 § årsredovisningslagen  
  
 (1995:1554) är ett dotterföretag till ett företag som avses i 1.  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 4 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 39 f. och s. 87.  
  
 531 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Innebörden av ett tillstånd  
  
 4 § Ett tillstånd att sända lokalradio innebär rätt att bedriva  
  
 sådana sändningar som kan tas emot med god hörbarhet inom  
  
 det sändningsområde som anges i tillståndet.  
  
 Sändningstillståndet får förenas med villkor enligt 10 och  
  
 11 §§.  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:70 s. 45 och prop.  
  
 1999/2000:55 s. 87.  
  
 Tillståndsperiod  
  
 5 § Varje tillståndsperiod ska vara fyra år räknat från den 1  
  
 januari 2005. Ett tillstånd gäller till utgången av den tillståndsperiod  
  
 under vilken tillståndet har utfärdats.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 6 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Ändringen är föranledd av att den första tillståndsperioden, som  
  
 var tre år och räknades från 1 januari 2002, har gått till ända.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 62 f. och s. 87.  
  
 Kungörelse om lediga sändningsutrymmen  
  
 6 § När ett sändningsutrymme för ett område blir ledigt ska  
  
 Radio- och TV-verket kungöra detta. I kungörelsen ska verket  
  
 ange sändningsområdets omfattning, sista dag för ansökan och  
  
 första dag då sändningar får bedrivas med stöd av tillståndet.  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 3 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 87.  
  
 532 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 När det finns flera sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 7 § Om det finns två eller flera sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 när ansökningstiden har gått ut, ska Radio- och TVverket  
  
 ge sökandena möjlighet att före en viss dag samordna  
  
 ansökningarna. Om det efter den dagen fortfarande finns två  
  
 eller flera sökande till ett ledigt sändningsområde, ska verket  
  
 besluta om fördelning av tillståndet i enlighet med 8 §.  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 7 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 87.  
  
 8 § När det finns två eller flera sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 ska Radio- och TV-verket sträva efter en fördelning av  
  
 sändningsutrymmet som medför att sändningarna i hög grad  
  
 utgörs av eget material och program med lokal anknytning.  
  
 Vidare ska verket sträva efter att dominans över nyhetsförmedling  
  
 och opinionsbildning motverkas och att möjligheterna  
  
 till mångfald tas till vara. Därvid ska verket beakta om  
  
 sökanden  
  
 1. ger ut en dagstidning eller sänder radio eller television i  
  
 sändningsområdet,  
  
 2. genom aktie- eller andelsinnehav eller avtal ensam har ett  
  
 bestämmande inflytande över ett företag som avses i 1, eller  
  
 3. är ett företag i vilket någon som avses i 1 eller 2 ensam har  
  
 ett bestämmande inflytande.  
  
 Radio- och TV-verket ska vid fördelningen också beakta  
  
 sökandens finansiella och tekniska förutsättningar att bedriva  
  
 verksamheten varaktigt med god kapacitet och kvalitet.  
  
 Med eget material avses program som har tillkommit enbart  
  
 för den egna verksamheten och som har bearbetats redaktionellt.  
  
 Med dagstidning avses en allmän nyhetstidning av dagspresskaraktär,  
  
 som normalt kommer ut med minst ett nummer varje  
  
 vecka.  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 8 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 43 f. och s. 87.  
  
 533 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 När det bara finns en sökande till ett ledigt sändningsutrymme  
  
 9 § Om det bara finns en sökande till ett ledigt sändningsutrymme,  
  
 ska Radio- och TV-verket underrätta sökanden om  
  
 att verket kommer att ge tillstånd, men att sökanden först måste  
  
 betala en avgift enligt lagen (1992:72) om koncessionsavgift på  
  
 televisionens och radions område. Avgiften ska betalas inom två  
  
 veckor från det att underrättelsen skickas ut.  
  
 Om sökanden betalar avgiften, ska verket besluta om tillstånd.  
  
 Annars upphör ansökan att gälla.  
  
 Paragrafen, motsvarar i sak 5 kap. 9 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 42 och s. 88.  
  
 Tillståndsvillkor  
  
 10 § Ett sändningstillstånd får förenas med villkor som avser  
  
 skyldighet att  
  
 1. sända program i en viss del av sändningsområdet eller som  
  
 når en viss del av befolkningen inom området,  
  
 2. sända under en viss minsta tid,  
  
 3. använda en viss sändningsteknik och att samarbeta med  
  
 andra tillståndshavare i tekniska frågor, och  
  
 4. använda en viss teknik för sådan inspelning som avses i  
  
 16 kap. 11 §.  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 10 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 53 f. och s. 88.  
  
 11 § Sändningstillståndet får även förenas med villkor som avser  
  
 skyldighet att  
  
 1. inte förändra ägarförhållandena och inflytandet i företaget  
  
 mer än i begränsad omfattning,  
  
 2. sända en viss mängd eget material, och att  
  
 3. sända en viss mängd program med lokal anknytning.  
  
 Första stycket gäller inte i fall som avses i 9 §.  
  
 534 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Paragrafen motsvarar 5 kap. 11 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 57 f. och s. 88.  
  
 Yttrande över tillståndsvillkor  
  
 12 § Innan Radio- och TV-verket beslutar om tillstånd ska den  
  
 sökande ges tillfälle att ta del av och yttra sig över de villkor som  
  
 myndigheten avser att förena med tillståndet.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 12 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 53 och s. 88.  
  
 Förlängning av sändningstillstånd  
  
 13 § Om en tillståndshavare senast sex månader före tillståndsperiodens  
  
 utgång begär förlängning av sitt sändningstillstånd  
  
 ska detta förlängas med ytterligare en tillståndsperiod, om  
  
 inte  
  
 1. det finns grund för återkallelse av tillståndet enligt 18 kap.,  
  
 2. tillståndshavaren väsentligen brutit mot villkor som enligt  
  
 10 eller 11 § förenats med sändningstillståndet,  
  
 3. tillståndshavaren väsentligen brutit mot bestämmelsen om  
  
 eget material i 14 kap. 6 § och det inte finns särskilda skäl för att  
  
 tillståndet ska förlängas.  
  
 Ett tillstånd ska inte heller förlängas om förändringar i tekniken  
  
 eller i användningen av radiofrekvenser på grund av internationella  
  
 överenskommelser som Sverige anslutit sig till medför  
  
 att ett nytt tillstånd med samma villkor inte skulle meddelas.  
  
 Om Radio- och TV-verket inte avser att medge en förlängning,  
  
 ska verket senast fyra månader före tillståndsperiodens  
  
 utgång meddela tillståndshavaren att tillståndet inte kommer att  
  
 förlängas.  
  
 Som tillståndshavare i denna bestämmelse ska anses också  
  
 den vars sändningsområde efter ändrad indelning enligt 14 §  
  
 genomgått endast sådana förändringar att sändningsområdet  
  
 535 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 framstår som väsentligen detsamma som före den ändrade indelningen.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 13 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 62 f. och s. 88.  
  
 Ändringar av sändningsområden  
  
 14 § Radio- och TV-verket får besluta om en ändrad indelning  
  
 av sändningsområden vid utgången av en tillståndsperiod. Om  
  
 en berörd tillståndshavare motsätter sig förändringen, får den  
  
 vidtas endast om förändringar i tekniken eller i användningen av  
  
 radiofrekvenser på grund av internationella överenskommelser  
  
 som Sverige anslutit sig till medför att ett nytt tillstånd med  
  
 samma villkor inte skulle beviljas.  
  
 Beslut om ändrad indelning av sändningsområden får inte  
  
 fattas senare än sex månader före tillståndsperiodens utgång.  
  
 Radio- och TV-verket ska för varje sändningsområde som  
  
 ingår i den nya indelningen senast sex månader före utgången av  
  
 den löpande tillståndsperioden fatta ett särskilt beslut om vem  
  
 som ska anses som tillståndshavare. Om ingen kan anses som  
  
 tillståndshavare ska tillstånd för sändningsområdet kungöras  
  
 ledigt. Kungörelse får ske först sedan beslutet har vunnit laga  
  
 kraft.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 14 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:70 s. 47 och prop.  
  
 1999/2000:55 s. 89.  
  
 15 § Om Radio- och TV-verket har beslutat enligt 14 § tredje  
  
 stycket första meningen att någon ska anses som tillståndshavare,  
  
 får verket medge denne att sända efter tillståndsperiodens  
  
 slut i avvaktan på att beslutet vinner laga kraft. Ett sådant medgivande  
  
 ska lämnas för ett visst sändningsområde för en viss tid.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 15 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 536 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:70 s. 48 och prop.  
  
 1999/2000:55 s. 89.  
  
 Överlåtelse av sändningstillstånd  
  
 16 § Ett tillstånd får överlåtas, om Radio- och TV-verket medger  
  
 det. Ett sådant medgivande ska inte lämnas, om  
  
 1. förvärvaren enligt 3 § andra stycket inte skulle kunna få  
  
 tillstånd att sända lokalradio, eller  
  
 2. förvärvaren redan har tillstånd att sända lokalradio i samma  
  
 sändningsområde, direkt eller indirekt genom företag i vilket  
  
 förvärvaren har del som motsvarar minst 20 procent av samtliga  
  
 aktier eller andelar eller genom avtal ensam har ett bestämmande  
  
 inflytande.  
  
 Någon överlåtelse ska heller inte medges, om det medför en  
  
 påtaglig minskning av mångfalden i medieutbudet inom sändningsområdet.  
  
 Om det finns särskilda skäl kan Radio- och TV-verket medge  
  
 att en överlåtelse sker trots att förvärvaren redan har tillstånd i  
  
 sändningsområdet.  
  
 Om verket inte medger överlåtelsen, är den utan verkan.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 16 § radio- och TV-lagen (senaste  
  
 lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop.1992/93:70 s. 50 och prop  
  
 1999/2000:55 s. 69 f. och s. 89.  
  
 17 § Den som förvärvar ett tillstånd övertar överlåtarens rättigheter  
  
 och skyldigheter enligt denna lag när det gäller tiden efter  
  
 beslutet om medgivande.  
  
 Om ett föreläggande enligt 17 kap. 11 § första stycket 3, 6  
  
 och 11 har riktats mot den tidigare innehavaren, gäller föreläggandet  
  
 även mot den nye innehavaren. Radio- och TV-verket  
  
 ska i samband med att verket medger överlåtelsen underrätta  
  
 den nye innehavaren om detta. Om någon underrättelse inte har  
  
 skett, gäller inte föreläggandet mot denne.  
  
 Paragrafen,motsvarar i sak 5 kap. 17 § radio- och TV-lagen (senaste  
  
 lydelse SFS 2001:272).  
  
 537 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 70.  
  
 Begäran om återkallelse av tillstånd  
  
 18 § Om en tillståndshavare begärt att tillståndet ska återkallas,  
  
 ska tillståndet anses ha upphört att gälla den dag då en sådan  
  
 begäran kom in till Radio- och TV-verket eller den senare dag  
  
 som tillståndshavaren angett.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 18 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 68.  
  
 Tillståndets upphörande vid konkurs och dödsfall  
  
 19 § Om en tillståndshavare försätts i konkurs eller träder i  
  
 likvidation, upphör tillståndet att gälla.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 19 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:70 s. 50.  
  
 20 § Om en tillståndshavare avlider, upphör tillståndet att gälla  
  
 tre månader efter dödsfallet. Om en ansökan om medgivande till  
  
 överlåtelse av tillståndet har kommit in till Radio- och TVverket  
  
 innan tillståndet upphört att gälla, ska den prövas enligt  
  
 16 §.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 5 kap. 20 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:70 s. 50.  
  
 538 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 14 kap. Innehållet i ljudradiosändningar  
  
 Allmänna krav  
  
 1 § Den som sänder ljudradioprogram efter tillstånd av regeringen  
  
 ska se till att programverksamheten som helhet präglas av  
  
 det demokratiska statsskickets grundidéer och principen om alla  
  
 människors lika värde och den enskilda människans frihet och  
  
 värdighet.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 1 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Angående innebörden se kommentaren till 5 kap. 1 §.  
  
 Otillbörligt kommersiellt gynnande  
  
 2 § Ljudradioprogram som inte är reklam får inte på ett otillbörligt  
  
 sätt gynna kommersiella intressen.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 6 kap. 4 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen. Se kommentaren till 5 kap. 5 §.  
  
 Åsiktsannonsering  
  
 3 § I sändningar för vilka villkor om opartiskhet gäller får det  
  
 inte förekomma meddelanden som sänds på uppdrag av någon  
  
 annan och som syftar till att vinna stöd för politiska eller religiösa  
  
 åsikter eller åsikter i intressefrågor på arbetsmarknaden.  
  
 Att sådana meddelanden ska anses som annonser framgår av  
  
 1 kap. 1 §.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 när det gäller ljudradiosändningar. Se kommentaren till 5 kap.  
  
 6 §.  
  
 539 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Program i närradio  
  
 4 § I närradio får bara sådana program sändas som har framställts  
  
 särskilt för den egna verksamheten.  
  
 Under högst tio timmar per månad får dock en tillståndshavare  
  
 sända program som inte framställts enbart för den egna  
  
 verksamheten, om innehållet i sändningarna  
  
 1. är av särskilt intresse för tillståndshavarens medlemmar,  
  
 2. främjar kunskap och bildning, eller  
  
 3. utgör upptagningar av lokala kulturella tillställningar.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 6 kap. 6 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 1998:311).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 199/98:77 s. 33.  
  
 Programutbud i närradioförening  
  
 5 § En närradioförenings programutbud får bara innehålla  
  
 1. sändningar från evenemang av gemensamt intresse för tillståndshavarna,  
  
 2. information, i begränsad omfattning, om kommunal verksamhet,  
  
 3. uppgifter om program och programtider samt andra upplysningar  
  
 om närradioverksamheten på orten, och  
  
 4. provsändningar av program, framställda av juridiska personer  
  
 som är behöriga att få tillstånd att sända närradio, i varje  
  
 enskilt fall under högst tre månader.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 7 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 174.  
  
 Krav på eget material i lokalradio  
  
 6 § I lokalradio ska eget material sändas under minst tre timmar  
  
 varje dygn under tiden 06.00–21.00.  
  
 540 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 7 a § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop.1999/2000:55 s. 50 f.  
  
 Varningsmeddelanden i lokalradio  
  
 7 § Varningsmeddelanden som är av vikt för allmänheten och  
  
 som ska skydda människor, egendom eller miljö ska sändas  
  
 kostnadsfritt i lokalradio, om en myndighet begär det.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 7 b § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 61.  
  
 Krav på svenska program i sändningar som sker med stöd av tillstånd  
  
 av regeringen  
  
 8 § Ljudradiosändningar som sker med stöd av tillstånd av regeringen  
  
 ska, om det inte finns särskilda skäl mot det, i betydande  
  
 omfattning innehålla program på svenska språket, program med  
  
 svenska artister och verk av svenska upphovsmän.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 8 § tredje stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1439).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 174 f. och prop.  
  
 2007/08:8 s. 66.  
  
 Krav på sändningsbeteckning  
  
 9 § Den som sänder ljudradioprogram enligt denna lag ska använda  
  
 en sådan beteckning för sina sändningar som har godkänts  
  
 av Radio- och TV-verket. Beteckningen ska anges minst  
  
 en gång varje sändningstimme eller, om detta inte är möjligt,  
  
 mellan programmen.  
  
 Paragrafen motsvarar 6 kap. 9 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 541 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 176.  
  
 15 kap. Reklam, andra annonser och sponsring  
  
 Annonssignatur  
  
 1 § Före och efter varje ljudradiosändning av annonser ska det  
  
 sändas en särskild signatur som tydligt skiljer annonserna från  
  
 övriga sändningar.  
  
 Regeringen får medge undantag från denna skyldighet i fråga  
  
 om sändningar som regeringen själv lämnar tillstånd till.  
  
 Bestämmelser om reklamidentifiering finns i 9 § marknadsföringslagen  
  
 (2008:486).  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 1 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Annonstid  
  
 2 § Annonser i en ljudradiosändning får sändas högst 12 minuter  
  
 under en timme mellan hela klockslag. Om sändningen inte  
  
 innefattar en timme mellan hela klockslag, får annonser sändas  
  
 under högst 15 procent av annonstiden.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 5 § tredje stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Uppgift om i vems intresse en annons sänds  
  
 3 § Av en annons som inte är reklam ska det framgå i vems  
  
 intresse den sänds.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 2 § första meningen i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2008:419).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 177.  
  
 542 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 4 § I annonser får det inte uppträda personer som spelar en  
  
 framträdande roll i program som huvudsakligen handlar om  
  
 nyheter eller nyhetskommentarer.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 3 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1990/91:149 s. 88 f. och prop.  
  
 1995/96:160 s. 178.  
  
 Reklam för alkohol och tobak  
  
 5 § Bestämmelser om förbud mot reklam för alkoholdrycker  
  
 och tobaksvaror finns i 4 kap. alkohollagen (1994:1738) och i  
  
 tobakslagen (1993:581).  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 9 § första meningen i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 1999:1009).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 181.  
  
 Reklam för läkemedel och medicinsk behandling  
  
 6 § Bestämmelser om förbud mot vissa slag av marknadsföring  
  
 av läkemedel finns i läkemedelslagen (1992:859). Av läkemedelslagen  
  
 följer att bestämmelserna övervakas av Läkemedelsverket.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 10 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 117 f.  
  
 Undantag för reklam för den egna programverksamheten  
  
 7 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller inte för sådan reklam  
  
 som den sändande gör för sin egen programverksamhet.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 12 § första stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2002:116).  
  
 543 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 182.  
  
 Program som inte får sponsras  
  
 8 § Ett program som huvudsakligen handlar om nyheter eller  
  
 nyhetskommentarer får inte sponsras.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 8 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 180.  
  
 9 § Ett program får inte sponsras av någon vars huvudsakliga  
  
 verksamhet gäller tillverkning eller försäljning av alkoholdrycker  
  
 eller tobaksvaror.  
  
 Paragrafen motsvarar 7 kap. 9 § andra meningen i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 181.  
  
 Sponsring  
  
 10 § När man sänder ett sponsrat program i ljudradio ska man  
  
 ange att programmet är sponsrat och vem som har bidragit till  
  
 finansieringen. Det ska ske genom att ett sponsringsmeddelande  
  
 på lämpligt sätt lämnas i början och slutet av programmet eller  
  
 vid ettdera tillfället.  
  
 Sponsringsmeddelandet får inte innehålla säljfrämjande inslag  
  
 eller något annat som gör att det kan förväxlas med reklam.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 7 kap. 8 § första stycket i den  
  
 nuvarande lagen. Vad som är nytt är bestämmelsen i andra stycket  
  
 om hur sponsringsmeddelandet inte får vara utformat. Det får inte  
  
 innehålla säljfrämjande inslag eller något annat som gör att det kan  
  
 förväxlas med reklam. Det ansluter till vad som gäller för sponsringsmeddelanden  
  
 i TV i 7 kap. 6 § i den nya lagen.  
  
 544 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Gemensamma bestämmelser  
  
 16 kap. Granskning och tillsyn  
  
 Justitiekanslerns granskning  
  
 1 § Justitiekanslern övervakar genom granskning i efterhand om  
  
 program som sänts i TV eller genom beställ-TV innehåller våldsskildringar  
  
 eller pornografiska bilder i strid med 5 kap. 2 och  
  
 3 §§.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 9 kap. 1 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:1046). I bestämmelsen har lagts  
  
 till att Justitiekanslern också i efterhand granskar att program som  
  
 tillhandahålls genom beställ-TV och som innehåller våldsskildringar  
  
 eller pornografiska bilder inte strider mot den nya bestämmelsen  
  
 i 5 kap. 3 §.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 127 f.  
  
 Granskningsnämndens för radio och TV granskning  
  
 2 § Granskningsnämnden för radio och TV övervakar genom  
  
 granskning i efterhand om program som sänts i TV eller genom  
  
 beställ-TV står i överensstämmelse med denna lag och de  
  
 programrelaterade villkor som kan gälla för sändningarna.  
  
 Granskningsnämnden övervakar även efterlevnaden av bestämmelserna  
  
 om exklusiva rättigheter i 5 kap. 9 § och tillgänglighet i  
  
 5 kap. 12 §.  
  
 Sändningar som sker med stöd av tillstånd till vidaresändning  
  
 enligt 4 kap. 7 § ska inte granskas av Granskningsnämnden för  
  
 radio och TV.  
  
 Finner Granskningsnämnden för radio och TV att en sändning  
  
 innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid  
  
 med 5 kap. 2 och 3 §§, ska nämnden göra anmälan om förhållandet  
  
 till Justitiekanslern.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 9 kap. 2 § första och tredje–fjärde  
  
 styckena i den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2001:1046) med tillägget i första stycket att nämnden övervakar  
  
 efterlevnaden dels av programrelaterade villkor, dels av de nya  
  
 545 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 reglerna om tillgänglighet i 5 kap. 12 §. Att nämnden övervakar  
  
 efterlevnaden av programrelaterade villkor är inte något nytt, utan  
  
 bara ett förtydligande av vad som redan gäller.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 127 f. och s. 185  
  
 f.  
  
 Radio- och TV-verkets tillsyn  
  
 3 § Radio- och TV-verket övervakar att programföretagen följer  
  
 sådana villkor som har föreskrivits med stöd av 4 kap. 9 § 1–4,  
  
 6–9, 16 och 17, 11 kap. 3 § andra stycket 1–3, 5–8, 16 och 17  
  
 samt 13 kap. 10 § och 11 § första stycket 1.  
  
 Paragrafen är ny och saknar motsvarighet i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen. Den beskriver det tillsynsansvar som Radio- och  
  
 TV-verket har enligt sin instruktion. Övervägandena finns i avsnitt  
  
 19.1.  
  
 Konsumentombudsmannens tillsyn  
  
 4 § Bestämmelserna om reklam i 8 kap. 7 § första stycket, 8 och  
  
 9 §§, 14 § första och andra styckena och 15 kap 4 § övervakas av  
  
 Konsumentombudsmannen.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 kap. 2 § andra stycket i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 127 f. och s. 185 f.  
  
 Redovisning av europeiska produktioner  
  
 5 § Var och en som sänder TV på annat sätt än genom tråd ska  
  
 år 2011 och därefter vartannat år till Granskningsnämnden för  
  
 radio och TV redovisa hur stor andel av verksamheten som  
  
 utgjorts av sådana program som avses i 5 kap. 7 § första stycket.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 9 kap. 4 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289). Ändringen innebär  
  
 546 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 att redovisningen ska ske till Granskningsnämnden i stället för till  
  
 Radio- och TV-verket och att den bara behöver ske vartannat år.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.7.4.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 186.  
  
 6 § Leverantörer av medietjänster som sänder beställ-TV ska år  
  
 2011 och därefter vart fjärde år till Granskningsnämnden för  
  
 radio och TV redovisa vad de har gjort för att främja framställningen  
  
 och tillgången till europeiska produktioner enligt  
  
 5 kap. 8 §.  
  
 Paragrafen är ny. Den har motiverats i avsnitt 6.7.4.  
  
 Upplysningsskyldighet för den som sänder TV-program över satellit  
  
 7 § På begäran av Radio- och TV-verket ska den som sänder  
  
 TV- program över satellit lämna upplysningar om vem som äger  
  
 företaget och på vilket sätt verksamheten finansieras.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2006:797).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:75 s. 49.  
  
 Upplysningsskyldighet för satellitentreprenörer  
  
 8 § På begäran av Radio- och TV-verket ska en satellitentreprenör  
  
 lämna upplysningar om vem som är uppdragsgivare,  
  
 uppdragsgivarens adress, programtjänstens beteckning och hur  
  
 sändningen över satellit sker.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 kap. 6 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:1046).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:75 s. 49.  
  
 547 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Upplysningsskyldighet för dem som bedriver tillståndspliktig  
  
 verksamhet  
  
 9 § På begäran av Granskningsnämnden för radio och TV,  
  
 Radio- och TV-verket och Konsumentombudsmannen ska den  
  
 som bedriver verksamhet som är tillståndspliktig enligt lagen  
  
 lämna myndigheterna de upplysningar och handlingar som  
  
 behövs för kontrollen av att verksamheten bedrivs i enlighet  
  
 med lagen samt de villkor och föreskrifter som har utfärdats  
  
 med stöd av lagen.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 9 kap. 7 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2006:797).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2005/06:112 s. 77 f. och s. 103.  
  
 Upplysningsskyldighet i övrigt  
  
 10 § På begäran av Granskningsnämnden för radio och TV ska  
  
 den som bedriver verksamhet enligt denna lag lämna de  
  
 upplysningar som behövs för att nämnden ska kunna bedöma  
  
 storleken av den särskilda avgiften enligt 17 kap. 6 §.  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 19.2.  
  
 Den föreslagna bestämmelsen innebär att Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV i ett tillsynsärende där det kan bli aktuellt att  
  
 påföra en särskild avgift kan begära in de upplysningar som behövs  
  
 för att kunna bedöma den särskilda avgiftens storlek. Denna möjlighet  
  
 finns inte i dag. Den som vägrar att fullgöra sin upplysningsskyldighet  
  
 kan föreläggas att göra det. Föreläggandet kan förenas  
  
 med vite. Det följer av bestämmelserna i 17 kap. 11 § första stycket  
  
 10.  
  
 Skyldighet att tillhandahålla inspelade program  
  
 11 § Den som i enlighet med 5 kap. 3 § lagen (1991:1559) med  
  
 föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens  
  
 områden har spelat in ett program, ska på begäran  
  
 av Granskningsnämnden för radio och TV, Radio- och TV548 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 verket eller Konsumentombudsmannen utan kostnad lämna en  
  
 sådan inspelning till myndigheten.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 kap. 8 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2001:1046).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 187.  
  
 Redovisningsskyldighet för den som har tillstånd att sända lokalradio  
  
 12 § Den som fått tillstånd att sända lokalradio ska årligen till  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV redovisa hur de  
  
 skyldigheter som avses i 13 kap. 11 § första stycket 2 och 3 har  
  
 uppfyllts.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 kap. 9 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:797).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 58.  
  
 Underrättelse för den som förvärvat exklusiva rättigheter  
  
 13 § Den som har förvärvat den exklusiva sändningsrätten till  
  
 ett sådant evenemang som anges i 5 kap. 9 § ska omedelbart  
  
 underrätta Granskningsnämnden för radio och TV om det.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 kap. 10 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse genom SFS 2006:797).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1997/98:184 s. 44 f.  
  
 Om Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 14 § Granskningsnämnden för radio och TV består av en  
  
 ordförande och sex andra ledamöter. För ledamöterna finns ersättare  
  
 till det antal regeringen bestämmer. Minst en av ledamöterna  
  
 eller ersättarna ska vara vice ordförande. Ordföranden  
  
 och vice ordföranden ska vara eller ha varit ordinarie domare.  
  
 Granskningsnämnden för radio och TV är beslutför med  
  
 ordföranden eller en vice ordförande och ytterligare tre leda549 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 möter. Ärenden som uppenbart inte är av större vikt eller  
  
 principiell betydelse får dock avgöras av ordföranden eller en  
  
 vice ordförande. Regeringen får föreskriva att en tjänsteman hos  
  
 nämnden ska ha rätt att fatta beslut på nämndens vägnar, dock  
  
 inte beslut som innebär att den sändande brustit vid tillämpningen  
  
 av denna lag eller de villkor som gäller för sändningarna.  
  
 Om det vid en överläggning i Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV kommer fram skiljaktiga meningar, tillämpas föreskrifterna  
  
 i 16 kap. rättegångsbalken.  
  
 Paragrafen motsvarar 9 kap. 3 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse genom SFS 2001:1046).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1993/94:160 s. 41 f. och prop.  
  
 1995/96:160 s. 186.  
  
 Åtgärder mot programföretag som är etablerade i någon annan EESstat  
  
 15 § Om en tillsynsmyndighet finner att en TV-sändning  
  
 som helt eller huvudsakligen är inriktad mot Sverige från ett  
  
 programföretag som är etablerat i en annan EES-stat strider mot  
  
 bestämmelserna i  
  
 1. 6 kap. 2 § andra stycket 1 eller 2 eller 7 kap. 2 § såvitt avser  
  
 alkoholdrycker,  
  
 2. 8 kap. 7 eller 8 §, eller  
  
 3. 4 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738),  
  
 får tillsynsmyndigheten ta kontakt med den behöriga myndigheten  
  
 i den andra EES-staten i syfte att förmå programföretaget  
  
 att följa bestämmelserna.  
  
 Om programföretaget inte följer bestämmelserna i första  
  
 stycket, får tillsynsmyndigheten vidta åtgärder mot programföretaget  
  
 enligt 16 kap. 10 §, 17 kap. 5 och 6 §§ samt 29 och  
  
 48 §§ marknadsföringslagen (2008:486) bara om de förutsättningar  
  
 som anges i artikel 3.3–3.5 i AV-direktivet är uppfyllda.  
  
 Paragrafen är ny och genomför artikel 3.2–3.5 i AV-direktivet.  
  
 Övervägandena finns i avsnitt 6.5.3.  
  
 Enligt artikel 3.1 i AV-direktivet är det tillåtet att ha bestämmelser  
  
 som är mer detaljerade eller striktare än de som följer av direkti550 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 vet. För de fall då en medlemsstat har infört sådana bestämmelser i  
  
 allmänhetens intresse i sin lagstiftning och ett programföretag  
  
 under en annan medlemsstats jurisdiktion sänder TV-program riktat  
  
 mot den förstnämnda medlemsstaten som strider mot de  
  
 strängare reglerna har det genom artikel 3.2 i AV-direktivet skapats  
  
 en ordning för samarbete mellan medlemsstaterna. Med bestämmelser  
  
 i allmänhetens intresse avses bland annat bestämmelser om  
  
 konsumentskydd, skydd av minderåriga och kulturpolitik (jfr skäl  
  
 32 i ingressen till AV-direktivet).  
  
 Den angivna ordningen innebär att den mottagande medlemsstaten  
  
 kan vända sig till den sändande medlemsstaten för att hitta  
  
 en lösning på problemet. Om någon lösning inte kan uppnås på  
  
 detta sätt får den mottagande medlemsstaten under vissa villkor  
  
 själv vidta åtgärder mot det sändande programföretaget. De villkor  
  
 som ska vara uppfyllda anges i artikel 3.3–3.5 (se avsnitt 6.5.1).  
  
 Sverige har i vissa hänseenden strängare bestämmelser än AVdirektivet.  
  
 Radio- och TV-lagen innehåller bland annat förbud mot  
  
 reklam riktad till barn och förbud mot att omge eller avbryta barnprogram  
  
 med reklam (8 kap. 7 §). Vidare är reglerna om produktplacering  
  
 och sponsring när det gäller alkoholdrycker strängare än  
  
 direktivets bestämmelser. De svenska bestämmelserna går också  
  
 längre än reglerna i flera andra medlemsstater i EES. Det är fråga  
  
 om sådana bestämmelser i allmänhetens intresse som avses i artikel  
  
 3.2 i AV-direktivet. AV-direktivet gör det därför möjligt att hävda  
  
 dessa regler mot programföretag etablerade i andra EES-stater som  
  
 riktar sina sändningar mot Sverige.  
  
 I paragrafens första stycke förskrivs att en tillsynsmyndighet på  
  
 det sätt som föreskrivs i direktivet kan ta kontakt med de behöriga  
  
 myndigheterna när myndigheten finner att ett programföretag  
  
 under en annan medlemsstats jurisdiktion i sändningar riktade mot  
  
 Sverige har sänt program i strid mot de svenska strängare bestämmelserna.  
  
 Det gäller de svenska strängare bestämmelserna om produktplacering,  
  
 sponsring och reklam när det gäller alkoholdrycker samt  
  
 om reklam och barn.  
  
 I andra stycket anges vilka åtgärder som får vidtas, om programföretaget  
  
 inte rättar sig. Åtgärderna får dock bara vidtas om de  
  
 förutsättningar som anges i artikel 3.3–3.5 är uppfyllda. Av 1 kap.  
  
 3 § följer att lagen är tillämplig också i dessa fall.  
  
 551 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Samarbete med andra EES-stater  
  
 16 § Om en annan EES-stat, i fråga om ett programföretag  
  
 under svensk jurisdiktion, har lämnat en motiverad begäran till  
  
 Sverige enligt vad som anges i artikel 3.2 i AV-direktivet ska  
  
 tillsynsmyndigheten uppmana programföretaget att följa den  
  
 andra EES-statens bestämmelser, om begäran avser  
  
 1. ett programföretag under svensk jurisdiktion som tillhandahåller  
  
 en TV-sändning som helt eller huvudsakligen är  
  
 inriktad mot den EES-staten, och  
  
 2. en överträdelse av en bestämmelse i allmänhetens intresse  
  
 som är mer detaljerad eller striktare än direktivets bestämmelser.  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.3.  
  
 Genom den föreslagna bestämmelsen genomförs artikel 3.2 när  
  
 det gäller skyldigheten för Sverige att på begäran agera när svenska  
  
 programföretag sänder program till andra EES-länder som strider  
  
 mot det landets strängare bestämmelser i allmänhetens intresse.  
  
 Innan en svensk tillsynsmyndighet agerar i ett sådant fall krävs att  
  
 den först prövar om det är fråga om ett sådant fall som avses i  
  
 artikel 3.2, nämligen att det är ett programföretag under svensk  
  
 jurisdiktion som riktar sina sändningar mot den andra EES-staten  
  
 och att den påstådda överträdelsen avser bestämmelser i allmänhetens  
  
 intresse som är mer detaljerade eller striktare än direktivets  
  
 bestämmelser.  
  
 Med bestämmelser i allmänhetens intresse avses bland annat  
  
 bestämmelser om konsumentskydd, skydd av minderåriga och  
  
 kulturpolitik (jfr skäl 32 i ingressen till AV-direktivet).  
  
 Den föreslagna bestämmelsen förs in med stöd av 1 kap. 6 §  
  
 tredje stycket yttrandefrihetsgrundlagen, som ger utrymme att i lag  
  
 meddela föreskrifter om undantag från grundlagens bestämmelser  
  
 för sådana sändningar av program som huvudsakligen är avsedda att  
  
 tas emot utomlands. Bestämmelserna i 1 kap. 6 § tredje stycket  
  
 yttrandefrihetsgrundlagen ger däremot ingen möjlighet att föreskriva  
  
 om undantag från grundlagens bestämmelser om censurförbud  
  
 och meddelar- och anskaffarfrihet i 1 kap. 2 och 3 §§ yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 Dessa bestämmelser ska tillsynsmyndigheten  
  
 därför iaktta när den samarbetar med andra EES-stater. Begreppet  
  
 huvudsakligen i den föreslagna nya bestämmelsen har samma innebörd  
  
 som motsvarande begrepp har i yttrandefrihetsgrundlagen.  
  
 552 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 17 kap. Straff och särskilda avgifter  
  
 Sändning utan tillstånd  
  
 1 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet sänder program  
  
 utan tillstånd där tillstånd krävs enligt denna lag döms till böter  
  
 eller fängelse i högst sex månader.  
  
 Paragrafen motsvarar 10 kap. 1 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 131 f.  
  
 Sändning från öppna havet  
  
 2 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet sänder från en  
  
 radioanläggning på öppna havet eller i luftrummet över det eller  
  
 som upprättar eller innehar en sådan anläggning, döms till böter  
  
 eller fängelse i högst sex månader, om  
  
 1. sändningen är avsedd att tas emot eller kan tas emot i något  
  
 land som är anslutet till den europeiska överenskommelsen  
  
 till förhindrande av rundradiosändningar från stationer utanför  
  
 nationella territorier, eller  
  
 2. sändningen orsakar att radioanvändning i något av dessa  
  
 länder blir skadligt påverkad.  
  
 Den som utomlands begått ett sådant brott döms, om han  
  
 eller hon finns här, efter denna lag och vid svensk domstol, även  
  
 om 2 kap. 2 eller 3 § brottsbalken inte är tillämplig och trots  
  
 2 kap. 5 a § första och andra styckena brottsbalken.  
  
 Åtal får väckas endast efter beslut av regeringen eller den myndighet  
  
 regeringen bestämmer mot  
  
 1. svenska medborgare för brott som rör sändningar som inte  
  
 är avsedda att tas emot eller kan tas emot i Sverige och inte  
  
 heller orsakar att radioanvändningar blir skadligt påverkade här,  
  
 eller  
  
 2. utlänningar även i andra fall än de som anges i 2 kap. 5 §  
  
 brottsbalken.  
  
 Paragrafen, som har ändrats redaktionellt, motsvarar 10 kap. 2 § i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen.  
  
 553 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 188.  
  
 Brott mot anmälningsskyldigheten  
  
 3 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin  
  
 anmälningsskyldighet enligt 2 kap. 2 § döms till böter.  
  
 Paragrafen motsvarar 10 kap. 3 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 188.  
  
 Förverkande  
  
 4 § Egendom som använts vid brott enligt 2 § ska förklaras förverkad,  
  
 om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen  
  
 kan dess värde förklaras förverkat. Även utbytet av ett  
  
 sådant brott ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart  
  
 oskäligt.  
  
 Ett föremål som har använts som hjälpmedel vid brott enligt  
  
 denna lag eller föremålets värde får förklaras förverkat, om det  
  
 är nödvändigt för att förebygga brott eller det finns andra  
  
 särskilda skäl för det.  
  
 Paragrafen motsvarar 10 kap. 4 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 189.  
  
 Åläggande att betala en särskild avgift  
  
 5 § Den som inte följer de bestämmelser och villkor som anges i  
  
 denna paragraf får åläggas att betala en särskild avgift. Detta  
  
 gäller  
  
 1. villkor om annonser, sponsrade program och produktplacering  
  
 som föreskrivits med stöd av 4 kap. 10 §,  
  
 2. bestämmelserna om otillbörligt gynnande av kommersiella  
  
 intressen enligt 5 kap. 5 § och 14 kap. 2 §,  
  
 554 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 3. bestämmelserna om andra annonser än reklam i 5 kap. 6 §,  
  
 8 kap. 6 och 9 §§, 14 kap. 3 § och 15 kap. 3 och 4 §§,  
  
 4. bestämmelserna om exklusiva rättigheter i 5 kap. 9 §,  
  
 5. bestämmelserna om produktplacering i 6 kap  
  
 6. bestämmelserna om sponsring i 7 kap. samt 15 kap. 8– 
  
 10 §§,  
  
 7. bestämmelserna om annonser i 8 kap. 1–5 §§, 7 § andra  
  
 stycket och 10–12 §§ samt 15 kap. 1 och 2 §§, eller  
  
 8. bestämmelserna om reklam i 8 kap. 15 §.  
  
 Vid prövning av frågan om avgift ska påföras ska rätten  
  
 särskilt beakta överträdelsens art, varaktighet och omfattning.  
  
 Avgiften tillfaller staten.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 10 kap. 5 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289). En nyhet är att överträdelser  
  
 av villkor med förbud mot produktplacering ska kunna  
  
 föranleda att särskild avgift påförs. En annan nyhet är att brott mot  
  
 bestämmelserna om annonsering med delad skärm, virtuell annonsering  
  
 och elektroniska företagsskyltar ska kunna leda till att särskild  
  
 avgift påförs. Övriga ändringar är av redaktionell karaktär.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 132 f. och s. 189  
  
 f.  
  
 Den särskilda avgiftens storlek  
  
 6 § Den särskilda avgiften fastställs till lägst fem tusen kronor  
  
 och högst fem miljoner kronor. Avgiften bör dock inte överstiga  
  
 tio procent av den sändandes årsomsättning under det  
  
 föregående räkenskapsåret.  
  
 När avgiftens storlek fastställs ska särskilt beaktas de omständigheter  
  
 som legat till grund för prövning av frågan om  
  
 avgift ska påföras samt de intäkter som den sändande kan beräknas  
  
 ha fått med anledning av överträdelsen.  
  
 Paragrafen motsvarar 10 kap. 6 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 138 och s. 190.  
  
 555 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 När och till vem den särskilda avgiften ska betalas  
  
 7 § Den särskilda avgiften ska betalas till Radio- och TV-verket  
  
 inom trettio dagar efter det att domen vunnit laga kraft.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 10 kap. 6 a § i den nuvarande Radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2002:1096).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2002/03:1, utg.omr. 17 s. 103.  
  
 Indrivning av obetalda avgifter  
  
 8 § Om den särskilda avgiften inte betalas inom den tid som  
  
 anges i 7 §, ska Radio- och TV-verket lämna den obetalda avgiften  
  
 för indrivning. Indrivningen ska ske enligt bestämmelserna  
  
 i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar  
  
 m.m.  
  
 Paragrafen motsvarar med vissa redaktionella ändringar 10 kap.  
  
 6 b § i den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS  
  
 2002:1096).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 2002/03:1, utg.omr. 17 s. 103.  
  
 Handlingar som ska anses otillbörliga mot konsumenter  
  
 9 § En handling som strider mot 8 kap. 7 § första stycket, 8 och  
  
 9 §§, 14 § första och andra stycket samt 15 kap. 4 § ska vid tilllämpningen  
  
 av 5, 23 och 26 §§ marknadsföringslagen (2008:486)  
  
 anses vara otillbörlig mot konsumenter. En sådan handling kan  
  
 medföra en marknadsstörningsavgift enligt bestämmelserna i  
  
 29–36 §§ marknadsföringslagen.  
  
 Paragrafen motsvarar 10 kap. 7 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 (senaste lydelse SFS 1998:1713).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 136 f. och s. 190  
  
 samt i prop. 1997/98:184 s. 75.  
  
 556 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Offentliggörande av Granskningsnämndens beslut  
  
 10 § Granskningsnämnden för radio och TV får besluta att den  
  
 sändande på lämpligt sätt ska offentliggöra nämndens beslut, när  
  
 nämnden funnit att någon har brutit mot programrelaterade  
  
 villkor som beslutats med stöd av 4 kap. 8 och 9 §§, 11 kap. 3 §  
  
 eller bestämmelsen om beriktigande 5 kap. 4 § första stycket.  
  
 Beslutet, som får innefatta ett föreläggande vid vite, får inte  
  
 innebära att offentliggörandet måste ske i den sändandes  
  
 program.  
  
 Paragrafen motsvarar 10 kap. 8 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 191.  
  
 Föreläggande att följa bestämmelser  
  
 11 § Den som inte följer de bestämmelser som anges i denna  
  
 paragraf får föreläggas att följa bestämmelserna. Ett föreläggande  
  
 får förenas med vite. Detta gäller bestämmelser om  
  
 1. varning (5 kap. 2 §),  
  
 2. tillståndsvillkor enligt 4 kap. 9 § 1–4, 6–9, 16 och 17 samt  
  
 11 kap. 3 § andra stycket 1–3, 5–8, 16 och 17,  
  
 3. beteckningar (5 kap. 11 § och 14 kap. 9 §),  
  
 4. skyldighet att utforma sändningarna på ett sådant sätt att  
  
 programmen blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning  
  
 enligt 5 kap. 12 § och föreskrifter som har meddelats  
  
 med stöd av den bestämmelsen.  
  
 5. sändningsplikt eller skyldighet att tillhandahålla kanal för  
  
 lokala kabelsändarorganisationer (9 kap. 1–3 och 5 §§),  
  
 6. närradiosändningars och lokalradiosändningars innehåll  
  
 samt skyldighet att i lokalradio sända eget material och program  
  
 med lokal anknytning (13 kap. 11 § 2 och 3, 14 kap. 4–6 §§),  
  
 7. skyldighet att lämna vissa upplysningar till Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV (16 kap. 5 och 6 §§),  
  
 8. skyldighet att lämna vissa upplysningar till Radio- och TV verket  
  
 (16 kap. 7 och 8 §§),  
  
 9. skyldighet att lämna upplysningar och handlingar enligt  
  
 16 kap. 9 och 10 §§,  
  
 557 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 10. skyldighet att lämna inspelning (16 kap. 11 §), eller  
  
 11. skyldighet att årligen rapportera till Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV (16 kap. 12 §),  
  
 Föreläggande enligt första stycket 1, 3–4, 6–7 och 9–11 får  
  
 beslutas av Granskningsnämnden för radio och TV. Föreläggande  
  
 enligt första stycket 2, 5 och 8–9 får beslutas av Radio och  
  
 TV-verket. Föreläggande enligt första stycket 9 och 10 får  
  
 även beslutas av Konsumentombudsmannen.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 10 kap. 9 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289). En ändring föranleds  
  
 av att upplysningsskyldigheten när det gäller europeiska program  
  
 och produktioner övergått till Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV. Vidare kan förelägganden riktas mot den som inte fullgör  
  
 sin upplysningsskyldighet så att det går att bedöma storleken av  
  
 den särskilda avgiften i ett tillsynsärende och när någon inte fullgör  
  
 sina skyldigheter att göra programmen tillgängliga för personer  
  
 med funktionsnedsättning. Övriga ändringar är av redaktionell  
  
 karaktär.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 139 f. och s.  
  
 191.  
  
 Föreläggande om förbud för den som har tillstånd att sända närradio  
  
 12 § Radio- och TV-verket får i föreläggande förbjuda tillståndshavare  
  
 att överträda beslut om sändningstid i närradion som  
  
 fattats av verket eller att låta någon annan utnyttja tillståndshavarens  
  
 sändningsrätt. Föreläggandet får förenas med vite.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 10 kap. 10 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 1998:311).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1997/98:77 s. 34.  
  
 Föreläggande för den som sänder våldsskildringar eller pornografiska  
  
 bilder  
  
 13 § Om någon vid upprepade tillfällen sänder våldsskildringar  
  
 eller pornografiska bilder i televisionen på tider och sätt som  
  
 558 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 avses i 5 kap. 2 §, får Justitiekanslern förelägga denne att inte på  
  
 nytt sända sådana program på tider och på sådant sätt att det  
  
 finns en betydande risk för att barn kan se programmen. Detsamma  
  
 gäller den som vid upprepade tillfällen tillhandahåller  
  
 beställ-TV på det sätt som avses i 5 kap. 3 §. Föreläggandet får  
  
 förenas med vite.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 10 kap. 11 § i den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen. Ändringen innebär att ett föreläggande även  
  
 kan riktas mot den som tillhandahåller beställ-TV.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 139 f. och s.  
  
 192.  
  
 Föreläggande för satellitentreprenörer  
  
 14 § Om den som sänder över satellit inte är etablerad i Sverige  
  
 enligt 1 kap. 3 § första stycket 1 eller 4, får Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV förelägga satellitentreprenören att  
  
 följa de bestämmelser och villkor som anges i 5 §. Föreläggandet  
  
 får förenas med vite.  
  
 Förelägganden enligt 11 eller 13 § får riktas mot satellitentreprenören,  
  
 om den som sänder över satellit inte är etablerad  
  
 i Sverige enligt 1 kap. 3 § första stycket 1 eller 4.  
  
 Visar satellitentreprenören att den som sänder över satellit  
  
 fått tillgång till sändningsmöjligheten genom upplåtelse av en av  
  
 satellitentreprenörens uppdragsgivare utan att satellitentreprenören  
  
 godkänt det, får ett föreläggande enligt första eller andra  
  
 stycket i stället riktas mot uppdragsgivaren.  
  
 Paragrafen motsvarar 10 kap. 12 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 1998:1713).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 192 f.  
  
 559 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 18 kap. Återkallelse av tillstånd  
  
 När ett tillstånd ska återkallas  
  
 1 § Ett tillstånd att sända ljudradio- eller TV-program ska återkallas  
  
 på begäran av tillståndshavaren. Ett tillstånd får också  
  
 återkallas enligt vad som anges i 2–5 och 7 §§ eller ändras enligt  
  
 vad som anges i 2 och 7 §§.  
  
 Paragrafen motsvarar 11 kap. 1 § i den nuvarande radio och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 193 och prop.  
  
 2007/08:8 s. 67.  
  
 Återkallelse och ändring av tillstånd att sända TV-program eller  
  
 tillstånd som lämnats av regeringen att sända ljudradioprogram  
  
 2 § Ett tillstånd att sända TV-program eller ett tillstånd som  
  
 lämnats av regeringen att sända ljudradioprogram får återkallas  
  
 om  
  
 1. tillståndshavaren väsentligt brutit mot föreskrifterna i  
  
 5 kap. 1, 2, 4–6 och 12 §§, 6 eller 7 kap., 8 kap. 1–14 §§, 14 kap.  
  
 1–3 §§, eller 15 kap. eller  
  
 2. ett villkor som förenats med tillståndet med stöd av 4 kap.  
  
 8–11 §§ eller 11 kap. 3 § har åsidosatts på ett väsentligt sätt.  
  
 Ett tillstånd att sända TV-program eller ett tillstånd som  
  
 lämnats av regeringen att sända ljudradioprogram får ändras till  
  
 att avse annat sändningsutrymme, om  
  
 1. förändringar inom radiotekniken eller ändringar i radioanvändningen  
  
 på grund av internationella överenskommelser  
  
 som Sverige har anslutit sig till eller bestämmelser antagna med  
  
 stöd av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen  
  
 medför att ett nytt tillstånd med samma villkor inte skulle  
  
 kunna medges, eller  
  
 2. det är nödvändigt för att ge utrymme för ytterligare sändningar.  
  
 Paragrafen motsvarar 11 kap. 2 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 2007:1289) med tillägget att brott mot  
  
 560 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 lagens föreskrifter om produktplacering ska kunna föranleda att  
  
 tillståndet återkallas.  
  
 Tidigare förarebeten finns i prop. 1995/96:160 s. 145 f. och s.  
  
 193 samt prop. 2007/08:8 s. 67.  
  
 Återkallelse av tillstånd att sända närradio  
  
 3 § Ett tillstånd att sända närradio får återkallas om tillståndshavaren  
  
 1. inte längre uppfyller kraven enligt 12 kap. 4 §, eller  
  
 2. inte utnyttjat rätten att sända närradio under tre på varandra  
  
 följande månader.  
  
 Tillstånd att sända närradio får också återkallas om en domstol  
  
 funnit att ett program innefattat ett yttrandefrihetsbrott  
  
 som innebär ett allvarligt missbruk av yttrandefriheten.  
  
 Paragrafen motsvarar 11 kap. 3 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse SFS 1998:311).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1992/93:70 s. 31, prop.  
  
 1995/96:160 s. 194 och prop. 1997/98:77 s. 35.  
  
 4 § I beslut om återkallelse av ett tillstånd att sända närradio får  
  
 det bestämmas en tid av högst ett år inom vilken tillståndshavaren  
  
 inte ska få ett nytt tillstånd.  
  
 I fall som avses i 3 § andra stycket får domstolen bestämma  
  
 att tillståndshavaren inte får erhålla ett nytt tillstånd inom en tid  
  
 av högst ett år, eller om det finns synnerliga skäl, högst fem år.  
  
 Detta gäller även om den som hade tillstånd när yttrandefrihetsbrottet  
  
 begicks inte har tillstånd att sända närradio vid tiden för  
  
 domen.  
  
 Domstolen får besluta att beslutet ska gälla även för tiden  
  
 intill dess domen vinner laga kraft.  
  
 Paragrafen, som har ändrats redaktionellt, motsvarar 11 kap. 4 § i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 194 f.  
  
 561 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Återkallelse av tillstånd att sända lokalradio  
  
 5 § Tillstånd att sända lokalradio får återkallas om  
  
 1. tillståndshavaren inte inlett sändningsverksamheten inom  
  
 sex månader efter tillståndets början,  
  
 2. tillståndshavaren inte utnyttjat rätten att sända eller sänt  
  
 endast i obetydlig omfattning under en sammanhängande tid av  
  
 minst fyra veckor,  
  
 3. tillståndshavaren väsentligt brutit mot någon av föreskrifterna  
  
 i 14 kap. 2 § samt 15 kap. 1–4 och 8–10 §§, eller  
  
 4. en domstol funnit att ett program innefattat ett yttrandefrihetsbrott  
  
 som innebär ett allvarligt missbruk av yttrandefriheten.  
  
 Förfogar en fysisk eller juridisk person, utan tillstånd från  
  
 Radio- och TV-verket, över mer än ett tillstånd i ett sändningsområde,  
  
 direkt eller indirekt genom företag i vilket förvärvaren  
  
 har en del som motsvarar minst 20 procent av samtliga aktier  
  
 eller andelar eller genom avtal ensam har ett bestämmande  
  
 inflytande, får det eller de tillstånd återkallas som har lämnats  
  
 efter det första tillståndet.  
  
 Har Radio- och TV-verket medgett överlåtelse trots att  
  
 tillståndshavaren redan har tillstånd att sända lokalradio i samma  
  
 sändningsområde, direkt eller indirekt genom företag i vilket  
  
 tillståndshavaren har en del som motsvarar minst 20 procent av  
  
 samtliga aktier eller andelar eller genom avtal ensam har ett  
  
 bestämmande inflytande, får tillståndet återkallas endast om  
  
 beslutet om överlåtelsen grundats på felaktiga eller ofullständiga  
  
 uppgifter från tillståndshavaren. Återkallelsen ska då avse det  
  
 eller de tillstånd som överlåtits.  
  
 Om staten, landsting eller kommuner innehar ett tillstånd att  
  
 sända lokalradio på det sätt som anges i 13 kap. 3 § andra stycket  
  
 ska verket återkalla detta tillstånd.  
  
 Paragrafen, som har ändrats redaktionellt, motsvarar 11 kap. 5 § i  
  
 den nuvarande radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 65 f. och s. 90.  
  
 562 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Återkallelse av förordnande som lokal kabelsändarorganisation  
  
 6 § Ett förordnande som lokal kabelsändarorganisation får återkallas  
  
 om någon sändningsverksamhet inte förekommit eller om  
  
 sådan verksamhet förekommit endast i obetydlig omfattning  
  
 under en sammanhängande tid av minst tre månader.  
  
 Paragrafen motsvarar 11 kap. 6 § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 med den ändringen att benämningen lokalt kabelsändarföretag  
  
 har ändrats till lokal kabelsändarorganisation.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 195.  
  
 Vad som ska beaktas när tillstånd återkallas eller ändras  
  
 7 § Beslut om återkallelse av tillstånd enligt 2–5 §§ får fattas  
  
 endast om det i betraktande av skälen för åtgärden inte framstår  
  
 som alltför ingripande.  
  
 Beslut om ändring av tillstånd enligt 2 § andra stycket 2 får  
  
 fattas endast om tillståndshavarens rätt enligt 4 kap. 4 § kan  
  
 tillvaratas.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 11 kap. 7 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 143 f. och s. 193  
  
 samt i prop. 2007/08:8 s. 56 f. och s. 67.  
  
 19 kap. Handläggningen av ärenden om särskilda avgifter, vite  
  
 och återkallelse m.m.  
  
 Vem som prövar ärenden om återkallelse och ändring av tillstånd  
  
 1 § Ärenden om återkallelse av tillstånd på grund av överträdelse  
  
 av villkor som meddelats med stöd av 4 kap. 8 §, 4 kap. 9 § 10– 
  
 12, 11 kap. 3 § första eller andra stycket eller 11 kap. 9–12 §§  
  
 och om överträdelse av 5 kap. 1–4 §§ eller 14 kap. 1 § ska på  
  
 talan av Justitiekanslern tas upp av allmän domstol.  
  
 I övriga fall prövas ärenden om återkallelse av tillstånd av  
  
 Radio- och TV-verket.  
  
 563 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Ärenden om ändring av tillstånd att sända TV-program eller  
  
 tillstånd som meddelats av regeringen att sända ljudradioprogram  
  
 prövas av den som meddelat tillståndet.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 12 kap. 1 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289). Ändringarna är av  
  
 redaktionell karaktär.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 195 och prop.  
  
 2007/08:8 s. 67.  
  
 När en fråga om återkallelse får tas upp  
  
 2 § Har tillståndet lämnats av regeringen, får en fråga om  
  
 återkallelse tas upp först efter anmälan av regeringen, om inte  
  
 tillståndshavaren själv begärt att tillståndet ska återkallas.  
  
 Har tillståndet lämnats av Radio- och TV-verket får en fråga  
  
 om återkallelse tas upp  
  
 1. på begäran av tillståndshavaren,  
  
 2. på eget initiativ av den som är behörig att pröva frågan,  
  
 eller  
  
 3. efter anmälan av Granskningsnämnden för radio och TV  
  
 på grund av överträdelse av bestämmelse i denna lag eller av  
  
 villkor för tillstånd som ska granskas av Granskningsnämnden  
  
 enligt 16 kap. 2 §.  
  
 En fråga om ändring av tillstånd får, förutom på begäran av  
  
 tillståndshavaren, tas upp på eget initiativ av den som är behörig  
  
 att pröva frågan.  
  
 Innan Radio- och TV-verket fattar beslut i ett ärende om  
  
 återkallelse på grund av överträdelse av bestämmelse i denna lag  
  
 eller av villkor för tillstånd som ska granskas av Granskningsnämnden  
  
 för radio och TV enligt 16 kap. 2 § ska verket begära  
  
 ett yttrande från nämnden. Tillståndet får återkallas endast om  
  
 nämnden finner att överträdelsen är väsentlig.  
  
 Paragrafen motsvarar med några redaktionella ändringar 12 kap. 2 §  
  
 radio- och TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 143 f. och s. 196  
  
 samt prop. 2007/08:8 s. 58 f. och s. 68.  
  
 564 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 Bestämmelser om rättegången  
  
 3 § För rättegången i mål enligt 1 § första stycket tillämpas bestämmelserna  
  
 för yttrandefrihetsmål. Vad som i dessa bestämmelser  
  
 rör den tilltalade, ska tillämpas för den som talan om  
  
 återkallelse riktar sig mot. Juryns prövning ska avse frågan om  
  
 återkallelse ska ske.  
  
 Domstolen får besluta att domen ska gälla även för tiden  
  
 intill dess den vinner laga kraft.  
  
 Paragrafen motsvarar i sak 12 kap. 3 § i den nuvarande radio- och  
  
 TV-lagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 196.  
  
 Vem som prövar frågor om påförande av särskild avgift  
  
 4 § Frågor om påförande av särskild avgift prövas av Länsrätten i  
  
 Stockholms län på ansökan av Granskningsnämnden för radio  
  
 och TV.  
  
 Frågan om särskild avgift faller, om den som talan riktas mot  
  
 inte delgetts ansökan inom fem år från det överträdelsen upphörde.  
  
 Ett beslut om avgift upphör att gälla om beslutet inte  
  
 verkställts inom fem år från det att domen vann laga kraft.  
  
 Paragrafen motsvarar 12 kap. 4 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 197.  
  
 Vem som prövar frågor om utdömande av vite  
  
 5 § Frågor om utdömande av vite som förelagts av Justitiekanslern  
  
 enligt 17 kap. 13 § prövas av allmän domstol på talan av  
  
 Justitiekanslern. För rättegången i ett sådant mål tillämpas bestämmelserna  
  
 för yttrandefrihetsmål. Vad som i dessa bestämmelser  
  
 rör den tilltalade, ska tillämpas för den som talan om  
  
 utdömande av vite riktar sig mot. Juryns prövning ska avse  
  
 frågan om vitet ska dömas ut.  
  
 565 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 Frågor om utdömande av vite i andra fall prövas i enlighet  
  
 med vad som i allmänhet är föreskrivet om vite.  
  
 Paragrafen motsvarar 12 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns prop. 1995/96:160 s. 197.  
  
 20 kap. Överklagande  
  
 Radio- och TV-verkets beslut om tillstånd  
  
 1 § Beslut enligt denna lag av Radio- och TV-verket om tillstånd  
  
 att sända TV och närradio, fördelning av sändningstid i närradion  
  
 samt ändring och återkallelse av tillstånd får överklagas  
  
 hos allmän förvaltningsdomstol.  
  
 Beslutet gäller omedelbart, om inte något annat bestäms.  
  
 Även ett beslut av Radio- och TV-verket enligt 4 kap. 15 §  
  
 att inte medge överlåtelse av tillstånd att sända TV eller sökbar  
  
 text-TV får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.  
  
 Paragrafen motsvarar delvis 13 kap. 1 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289). Enligt den nuvarande  
  
 bestämmelsen gäller verkets beslut alltid omedelbart, även om det  
  
 överklagas. Den ändring som gjorts i andra stycket innebär att  
  
 Radio- och TV-verkets beslut gäller omedelbart bara om något  
  
 annat inte har förordnats. Övervägandena finns i avsnitt 19.3.  
  
 Av tredje stycket framgår att också beslut att inte medge  
  
 överlåtelse av tillstånd att sända TV eller sökbar text-TV kan överklagas.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 197 och prop.  
  
 2007/08:8 s. 68.  
  
 2 § Beslut av Radio- och TV-verket om lokalradio får överklagas  
  
 hos allmän förvaltningsdomstol, om det gäller beslut om att  
  
 1. avslå ansökan om tillstånd,  
  
 2. inte medge överlåtelse av tillstånd,  
  
 3. inte förlänga ett tillstånd,  
  
 4. återkalla ett tillstånd, och  
  
 566 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 5. någon enligt 13 kap. 14 § tredje stycket ska anses som tillståndshavare.  
  
 Mål om överklagande av beslut som avses i första stycket 1  
  
 och 4 ska handläggas skyndsamt.  
  
 Beslut som avses i första stycket 2–4 gäller omedelbart, om  
  
 inte något annat bestäms.  
  
 Paragrafen motsvarar 13 kap. 1a § i den nuvarande radio- och TVlagen  
  
 (senaste lydelse genom SFS 2001:272).  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1999/2000:55 s. 71 f. och s. 90.  
  
 3 § Även följande beslut av Radio- och TV-verket får överklagas  
  
 hos allmän förvaltningsdomstol, nämligen beslut om  
  
 1. beteckningar enligt 5 kap. 11 § och 14 kap. 9 §,  
  
 2. förordnande av lokala kabelsändarorganisationer enligt  
  
 9 kap. 5 §,  
  
 3. återkallelse av ett sådant förordnande enligt 18 kap. 6 §,  
  
 och  
  
 4. beslut enligt 9 kap. 8 § om undantag från sändningsplikt  
  
 och skyldighet att tillhandahålla kanal för lokala kabelsändarorganisationer.  
  
 Beslut om återkallelse av ett förordnande som anges i 2 gäller  
  
 omedelbart, om inte något annat inte förordnas.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 13 kap. 2 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen.  
  
 Ändringarna i första stycket är av redaktionell karaktär med den  
  
 ändringen att benämningen lokala kabelsändarföretag har ändrats  
  
 till lokala kabelsändarorganisationer.  
  
 Andra stycket är ändrat på så sätt att besluten inte automatiskt  
  
 ska gälla omedelbart även om det överklagas. Radio- och TV-verket  
  
 ska enligt förslaget kunna besluta om något annat. Övervägandena  
  
 finns i avsnitt 19.3.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 198.  
  
 Beslut om förelägganden som har förenats med vite  
  
 4 § Beslut av Granskningsnämnden för radio och TV, Radio och  
  
 TV-verket eller Konsumentombudsmannen om föreläggan567 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 den som har förenats med vite enligt 17 kap. 10 §, 11 § första  
  
 stycket 1–6 och 9–11.  
  
 Förelägganden enligt 17 kap. 10 §, 11 § första stycket 1–3, 6  
  
 och 11 samt 12 § gäller omedelbart, om inte något annat  
  
 beslutas.  
  
 Paragrafen motsvarar i huvudsak 13 kap. 3 § i den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen (senaste lydelse SFS 2007:1289). Den ändring i sak  
  
 som har gjorts gäller första stycket och innebär att förelägganden  
  
 som grundar sig på kravet i 5 kap. 9 § om att göra programmen  
  
 tillgängliga för personer med funktionsnedsättning också ska  
  
 kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1993/94:160 s. 43 f., prop.  
  
 1995/96:160 s. 198 och prop. 2007/08:8 s. 68.  
  
 Krav på prövningstillstånd i kammarrätten  
  
 5 § Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten  
  
 av beslut som meddelats av länsrätt enligt 1–4 §§.  
  
 Paragrafen motsvarar 13 kap. 4 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 153.  
  
 Beslut som inte får överklagas  
  
 6 § Andra beslut av Granskningsnämnden för radio och TV och  
  
 Radio- och TV-verket än de som anges i 1–4 §§ får inte överklagas.  
  
 Paragrafen motsvarar 13 kap. 5 § i den nuvarande radio- och TVlagen.  
  
 Tidigare förarbeten finns i prop. 1995/96:160 s. 198 f.  
  
 1. Denna lag träder i kraft den 19 december 2009, då radio och  
  
 TV-lagen (1996:844) upphör att gälla.  
  
 2. Genom lagen upphävs lagen (2008:418) med tillfälliga  
  
 bestämmelser om tillstånd att sända lokalradio. Bestämmelserna  
  
 568 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 om sändningarnas innehåll i 8 § den upphävda lagen tillämpas  
  
 dock till utgången av år 2009.  
  
 3. Den som har fått tillstånd att sända TV-program med stöd  
  
 av radio- och TV-lagen (1996:844) har rätt att också sända  
  
 sökbar text-TV i rimlig omfattning under återstoden av  
  
 tillståndstiden.  
  
 4. Äldre föreskrifter gäller fortfarande i fråga om påförande  
  
 av särskild avgift, om sändningen har skett innan lagen trätt i  
  
 kraft. Särskild avgift får dock påföras bara om det också kan ske  
  
 enligt föreskrifterna i den nya lagen.  
  
 5. Bestämmelserna i 6 kap. tillämpas på sändningar av program  
  
 som har producerats efter den 19 december 2009.  
  
 Punkt 1  
  
 AV-direktivet förutsätter att medlemsstaterna har nödvändiga lagar  
  
 och författningar för att genomföra direktivet i kraft senast den  
  
 19 december 2009. Vi föreslår därför att lagen träder ikraft detta  
  
 datum (se avsnitt 20.1).  
  
 Punkt 2  
  
 Den tidsbegränsade lagen med tillfälliga bestämmelser om tillstånd  
  
 att sända lokalradio gäller till utgången av år 2009. För att undvika  
  
 dubbelreglering av lokalradion, måste lagen upphävas i förtid. Som  
  
 vi har anfört i avsnitt 20.1 utgår vi från att de förslag som 2007 års  
  
 utredning om kommersiell radio har lagt fram ska träda i kraft  
  
 samtidigt med våra förslag.  
  
 I tidigare lagstiftningsärenden rörande lokalradio har vissa innehavare  
  
 av tillstånd att sända lokalradio ansetts ha behov av en övergångsperiod  
  
 innan de ska tillämpa de strängare reglerna om att  
  
 sända egenproducerat material som nu finns i 6 kap. 7 a § (prop.  
  
 1999/2000:55 s. 77 och 2007/08:106 s. 17 f. och s. 21 f.). Enligt vårt  
  
 förslag ska dessa regler föras över oförändrade till 14 kap. 6 § i den  
  
 nya radio och TV-lagen.  
  
 För att inte i onödan inskränka den övergångsperiod som  
  
 tillståndshavarna tidigare tillförsäkrats enligt sina ursprungliga tillstånd  
  
 som meddelats med stöd av lokalradiolagen (1993:120) bör  
  
 8 § lagen med tillfälliga bestämmelser om tillstånd att sända lokal569 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 radio tillämpas till utgången av 2009. Enligt bestämmelserna i  
  
 denna paragraf gäller att tillståndshavare vars ursprungliga tillstånd  
  
 meddelats enligt den upphävda lokalradiolagen (1993:120) ska sända  
  
 sådana program som framställts särskilt för den egna verksamheten  
  
 under minst en tredjedel av sändningstiden varje dygn.  
  
 Punkt 3  
  
 Vi har i avsnitt 14.4.3 föreslagit att det ska krävas tillstånd att sända  
  
 sökbar text-TV. De sändningstillstånd för TV som nu gäller och  
  
 som Radio- och TV-verket har meddelat innehåller ingen uttalad  
  
 rätt att sända sökbar text-TV. För att de tillståndshavare som idag  
  
 sänder sökbar text-TV inte ska behöva upphöra med detta när  
  
 lagen träder ikraft föreslår vi att de under den tid som deras  
  
 aktuella tillstånd gäller också ska få sända sökbar text-TV i rimlig  
  
 omfattning.  
  
 Punkt 4  
  
 I punkten 4 behandlas den situationen att särskild avgift ska  
  
 påföras efter lagens ikraftträdande för sändningar som skett före  
  
 lagens ikraftträdande. För sådana sändningar ska enligt övergångsbestämmelsen  
  
 äldre föreskrifter fortfarande tillämpas. I enlighet  
  
 med allmänna principer ska särskild avgift dock bara få påföras, om  
  
 det också kan ske enligt de nya föreskrifterna.  
  
 Punkt 5  
  
 Genom övergångsbestämmelsen i punkten 5 genomförs artikel 3g.4  
  
 i AV-direktivet. Enligt denna artikel ska direktivets bestämmelser  
  
 om produktplacering bara gälla sådana program som har producerats  
  
 efter den 19 december 2009.  
  
 570 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 21.2 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1960:729) om  
  
 upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk  
  
 25 a §  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.15.3.  
  
 Den föreslagna bestämmelsen innebär att upphovsrättsligt  
  
 skyddade verk, som är en del av sådana korta utdrag som programföretag  
  
 får använda sig av enligt de föreslagna nya bestämmelserna i  
  
 48 a § samma lag, fritt får återges.  
  
 48 a §  
  
 Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.15.3.  
  
 Den föreslagna bestämmelsen i första stycket är ett undantag från  
  
 48 § i samma lag och således en inskränkning i upphovsrätten. Den  
  
 innebär att ett programföretag som tillhör EES får använda korta  
  
 utdrag ur TV-sändningar som ett annat programföretag har den  
  
 exklusiva rätten till, om det är fråga om en sändning från ett  
  
 evenemang av stort allmänintresse och det korta utdraget ska  
  
 användas i programföretagets allmänna nyhetssändningar.  
  
 Rätten till korta utdrag omfattar evenemang av stort allmänintresse.  
  
 Den täcker således viktiga sportevenemang och andra  
  
 tilldragelser som är av stort intresse, t.ex. olympiska spel, världsmästerskap  
  
 o.d. Det kan normalt förutsättas att evenemanget ska  
  
 röra en större krets intresserade.  
  
 Utdragen får användas i allmänna nyhetssändningar, även sportnyheter.  
  
 I övriga program får man inte alls använda sig av utdragen.  
  
 Av första stycket framgår också att korta utdrag även får  
  
 användas i nyhetsprogram som görs tillgängliga som beställ-TV,  
  
 om programmet dessförinnan sänts i TV.  
  
 När det gäller längden på det korta utdraget föreskrivs i andra  
  
 stycket första meningen att det inte får vara längre än vad som  
  
 motsvarar informationssyftet. Det ansluter till vad som gäller enligt  
  
 25 § i samma lag i fråga om information om dagshändelser.  
  
 Informationssyftet kan i de allra flesta fall bli uppfyllt av utdrag  
  
 som är avsevärt kortare än 90 sekunder. I andra stycket andra  
  
 571 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 meningen finns en bestämmelse om den tidsgräns efter evenemanget  
  
 som ska gälla för att sända det korta utdraget. Sålunda föreskrivs  
  
 att det inte får användas längre tid efter evenemanget än som  
  
 svarar mot nyhetsintresset.  
  
 Av hänvisningen i tredje stycket följer att källan till utdraget  
  
 normalt ska anges när utdraget används.  
  
 49 §  
  
 I likhet med övriga till upphovsrätten närstående rättigheter bör  
  
 den föreslagna inskränkningen i 25 a § gälla också katalogskyddet i  
  
 49 §. Tredje stycket ändras därför så att den även inkluderar 25 a §.  
  
 21.3 Förslag till  
  
 lag om ändring i förfogandelagen (1978:262)  
  
 Förslaget innebär att hänvisningen i 5 § andra stycket till den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen ändras till att avse den nya lagen.  
  
 21.4 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1989:41) om  
  
 finansiering av radio och TV i allmänhetens  
  
 tjänst  
  
 Förslaget innebär att hänvisningen i 1 § till 2 kap. 2 § första stycket  
  
 i den nuvarande radio- och TV-lagen ändras till att avse motsvarande  
  
 paragraf i den nya lagen.  
  
 572 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 21.5 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1991:1559) med  
  
 föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och  
  
 yttrandefrihetsgrundlagens område  
  
 De föreslagna ändringarna i 3 kap. 3, 12 och 18 §§ samt 5 kap. 7 §  
  
 innebär att hänvisningarna till den nuvarande radio- och TV-lagen  
  
 ändras till att avse motsvarande paragrafer i den nya lagen.  
  
 Ändringen i 3 kap. 11 § har behandlats i avsnitt 14.4.5  
  
 Ändringen i första stycket innebär att de regler som gäller för  
  
 uppgift om utgivare och om ansvaret för direktsända program som  
  
 gäller för sändningar med tillstånd också ska gälla för trådlösa  
  
 radiosändningar som inte kräver tillstånd enligt den nya Radio- och  
  
 TV-lagen, oavsett om sändningarna förmedlas via satellit eller  
  
 marksändning. För radiotidningar gäller 7–10 §§. En del radiotidningar  
  
 kan enligt 1 kap. 7 § andra stycket tryckfrihetsförordningen  
  
 omfattas av regleringen i tryckfrihetsförordningen, vilket får till  
  
 följd att radiotidningen jämställs med en tryckt bilaga till den  
  
 periodiska skriften.  
  
 21.6 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1992:72) om  
  
 koncessionsavgift på televisionens och  
  
 radions område  
  
 Ändringarna i 1, 4, 4 b, 6 a, 8 a och 8 b §§ innebär dels att hänvisningarna  
  
 till den nuvarande radio- och TV-lagen ändras till att avse  
  
 motsvarande kapitel och paragrafer i den nya lagen.  
  
 21.7 Förslag till  
  
 lag om ändring i tobakslagen (1993:581)  
  
 Förslaget innebär att hänvisningarna i 14, 14 a och 14 b §§ till den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen ändras till att avse den föreslagna  
  
 nya lagen.  
  
 573 
  
 Författningskommentar SOU 2008:116  
  
 21.8 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (1993:1392) om  
  
 pliktexemplar av dokument  
  
 Förslaget innebär att hänvisningen i 18 § till den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen ändras till att avse motsvarande paragraf i den nya  
  
 lagen.  
  
 21.9 Förslag till  
  
 lag om ändring i lotterilagen (1994:1000)  
  
 Förslaget innebär att hänvisningen i 21 b § till den nuvarande radio och  
  
 TV-lagen ändras till att avse den nya lagen.  
  
 21.10 Förslag till  
  
 lag om ändring i alkohollagen (1994:1738)  
  
 Förslaget innebär att förbudet i 4 kap. 10 § mot att vid marknadsföring  
  
 av alkoholdrycker till konsumenter använda sig av kommersiella  
  
 annonser i ljudradio och TV-sändningar utvidgas till att omfatta även  
  
 beställ-TV. Vidare innebär förslaget att hänvisningen i samma paragraf  
  
 till den nuvarande radio- och TV-lagen ändras till att avse den nya  
  
 lagen.  
  
 21.11 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (2000:1175) om  
  
 talerätt för vissa utländska  
  
 konsumentmyndigheter och  
  
 konsumentorganisationer  
  
 Ändringarna i 3 och 5 §§ innebär att hänvisningarna till den nuvarande  
  
 radio- och TV-lagen ändras till att avse den föreslagna nya  
  
 lagen och motsvarande bestämmelser i den.  
  
 574 
  
 SOU 2008:116 Författningskommentar  
  
 21.12 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (2002:562) om  
  
 elektronisk handel och andra  
  
 informationssamhällets tjänster  
  
 Det nya fjärde stycket i 8 § hänvisar till 2 kap 1 § i radio- och TVlagen  
  
 som innehåller ytterligare informationskrav som leverantörer  
  
 av beställ-TV ska följa.  
  
 21.13 Förslag till  
  
 lag om ändring i lagen (2003:389) om  
  
 elektronisk kommunikation  
  
 Ändringarna i 1 kap. 6 § och 3 kap. 10 § innebär att hänvisningarna  
  
 till den nuvarande radio- och TV-lagen ändras till att avse den nya  
  
 lagen och motsvarande bestämmelser i den.  
  
 21.14 Förslag till  
  
 lag om ändring i marknadsföringslagen  
  
 (2008:486)  
  
 Ändringarna i 1, 2, och 29 §§ innebär att hänvisningarna till den  
  
 nuvarande radio- och TV-lagen ändras till att avse den nya lagen och  
  
 motsvarande bestämmelser i den. En nyhet är dock att hänvisningen i  
  
 29 § till 8 kap. 7 § första stycket radio- och TV-lagen också kommer  
  
 att innefatta reklam som riktar sig till barn i beställ-TV.  
  
 575 
  
 Kommittédirektiv  
  
 Översyn av radio- och TV-lagen, m.m.  
  
 Dir.  
  
 2007:133  
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 19 september 2007  
  
 Sammanfattning av uppdraget  
  
 En särskild utredare ges i uppdrag att göra en allmän översyn av  
  
 radio- och TV-lagen. Syftet är att förenkla regelverket för radio och  
  
 TV-företag och förbättra lagens struktur och  
  
 överskådlighet. Utredaren ska också analysera vilka  
  
 lagändringar som krävs med anledning av antagandet av  
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv om ändring av rådets  
  
 direktiv 89/552/EEG, det s.k. AV-direktivet. Utredaren ska  
  
 även analysera om det finns behov av att omarbeta tidigare  
  
 förslag som lämnats av Radio- och TV-lagsutredningen i  
  
 betänkandena Anpassning av radio- och TV-lagen till den  
  
 digitala tekniken (SOU 2005:62) och Tillgänglighet, mobil TV  
  
 samt vissa andra radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51).  
  
 Utredaren ska föreslå de författningsändringar som föranleds av  
  
 analys och bedömningar.  
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 16 juni 2008.  
  
 Regelverket för radio och TV  
  
 Radio- och TV-lagen  
  
 Radio- och TV-lagen (1996:844) innehåller föreskrifter om  
  
 sändningar av ljudradio- och TV-program som är riktade till  
  
 allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel.  
  
 I juni 2000 gav regeringen en utredare i uppdrag att analysera  
  
 och överväga behovet av ändringar i lagen. Utredningen, som 
  
 2 
  
 antog namnet Radio- och TV-lagsutredningen, lämnade under  
  
 utredningstiden sex delbetänkanden. Utredningens  
  
 slutbetänkande Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra  
  
 radio- och TV-rättsliga frågor (SOU 2006:51) lämnades i maj  
  
 2006. Utredningens betänkanden har i flera fall legat till grund  
  
 för beslut om lagändringar. Förutom i slutbetänkandet finns det  
  
 dock förslag som ännu inte behandlats, framför allt i  
  
 delbetänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till den  
  
 digitala tekniken (SOU 2005:62).  
  
 Revideringen av TV-direktivet  
  
 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om  
  
 samordning av vissa bestämmelser som fastställts i  
  
 medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet  
  
 av sändningsverksamhet för television (EGT L 298, 17.10.1989,  
  
 s. 23-30, Celex 31989L0552) ändrat genom Europaparlamentets  
  
 och rådets direktiv 97/36/EG (EGT L 202, 30.7.1997, s. 60-70,  
  
 Celex 31997L0036), har som syfte att underlätta för  
  
 gränsöverskridande TV-sändningar i Europa och därmed bidra  
  
 till den inre marknadens framväxt. Direktivet beslutades av  
  
 rådet 1989 och reviderades första gången 1997. Direktivet har  
  
 genomförts i svensk rätt i första hand genom bestämmelser i  
  
 radio- och TV-lagen och i marknadsföringslagen (1995:450).  
  
 Europeiska kommissionen beslutade den 13 december 2005  
  
 att föreslå en revidering av TV-direktivet. Efter förhandlingar  
  
 nådde rådet och Europaparlamentet i maj 2007 en politisk  
  
 överenskommelse om innehållet i det reviderade direktivet.  
  
 Syftet är att förenkla och modernisera direktivets regler för att  
  
 uppnå förbättrade villkor för den europeiska audiovisuella  
  
 sektorn. För att skapa mer konkurrensneutrala förutsättningar  
  
 för alla tjänsteleverantörer kommer direktivets  
  
 tillämpningsområde att utökas så att det inkluderar sådana  
  
 audiovisuella medietjänster som sker på den enskildes begäran,  
  
 s.k. beställtjänster. Ett antal basregler införs för alla  
  
 audiovisuella medietjänster. Förslaget innehåller därutöver mer  
  
 detaljerade innehållsregler för traditionella TV-tjänster.  
  
 Direktivets namn ändras så att beteckningen blir direktiv om 
  
 3 
  
 audiovisuella medietjänster (AV-direktivet). Direktivet  
  
 beräknas kunna träda i kraft hösten 2007 och ska vara  
  
 genomfört två år senare.  
  
 I likhet med det nu gällande TV-direktivet kommer AVdirektivet  
  
 att vara ett s.k. minimidirektiv. Det innebär att  
  
 medlemsstaterna måste garantera att minst de regler som  
  
 direktivet innehåller upprätthålls för den nationella marknaden.  
  
 Utöver detta kan medlemsstaterna ha striktare eller mera  
  
 detaljerade regler.  
  
 Utgångspunkter för utredningsuppdraget  
  
 Det finns behov av att skapa ett mer modernt och  
  
 ändamålsenligt regelverk för radio och TV. Sedan radio- och  
  
 TV-lagen trädde i kraft 1996 har medielandskapet förändrats  
  
 genom bl.a. den tekniska utvecklingen och ökad konkurrens.  
  
 Utgångspunkter för utredningen bör därför vara att:  
  
  Förenkla regelverket  
  
  Modernisera regelverket till följd av  
  
 medieutvecklingen  
  
  Förbättra lagens struktur och överskådlighet  
  
 En viktig utgångspunkt för regeringen är att arbeta för en  
  
 regelförenkling som kan leda till bättre villkor för företagen och  
  
 i förlängningen till att flera arbetstillfällen skapas. I den  
  
 handlingsplan för regelförenklingsarbetet som regeringen  
  
 beslutade den 31 maj 2007 (dnr N2007/5163/MK) anges det att  
  
 regelverket för radio och TV ska göras enklare i samband med  
  
 att man tar ställning till Radio- och TV-lagsutredningens  
  
 betänkanden. Regeringen har vid flera tillfällen understrukit att  
  
 en förenkling av regelverket för radio- och TV-företag är en  
  
 prioriterad uppgift. Den proposition om förenklade reklamregler  
  
 för radio och TV som beslutades av regeringen den 13  
  
 september 2007 (prop. 2007/08:4) liksom lagrådsremissen med  
  
 förslag till ett nytt regelverk för tillståndsgivning för digital  
  
 Boyer TV som beslutades den 7 juni 2007 (dnr  
  
 Sullivan/Me), är steg i det arbetet. 
  
 4 
  
 En regelförenkling måste ta hänsyn till de minimiregler som  
  
 gäller i den europeiska lagstiftningen liksom till krav på att  
  
 värna upphovsmännens rättigheter och behovet av att skydda  
  
 barn och unga från vissa former av reklam. Radio- och TVlagens  
  
 förbud mot reklam riktad till barn, inklusive förbudet  
  
 mot att omge eller avbryta barnprogram med reklam, liksom  
  
 förbudet mot alkoholreklam, ska värnas även i framtiden.  
  
 AV-direktivet kommer att innehålla en uppmaning till  
  
 medlemsstaterna att uppmuntra själv- och samregleringsformer  
  
 på medieområdet vilket ligger väl i linje med regeringens  
  
 strävan efter en allmän regelförenkling. Självregleringssystem  
  
 finns i Sverige i första hand när det gäller pressetisk reglering  
  
 och skydd av barn från skadligt medieinnehåll.  
  
 Den tekniska utvecklingen leder till att skillnaderna mellan  
  
 olika elektroniskt distribuerade tjänster minskar. Numera finns  
  
 det möjlighet att ta del av programinnehåll på en rad olika sätt  
  
 som för användaren är mer eller mindre likvärdiga, men som  
  
 omfattas av olika regelverk beroende på överföringssätt och på  
  
 om det är avsändaren eller användaren som tar initiativ till  
  
 överföringen.  
  
 AV-direktivet kommer att ha ett utökat tillämpningsområde i  
  
 förhållande till TV-direktivet. Genom antagandet av AVdirektivet  
  
 skapas ett gemensamt europeiskt regelverk för alla  
  
 audiovisuella medietjänster, dvs. tjänster som består av rörliga  
  
 bilder med eller utan ljud.  
  
 Det innebär emellertid inte att en fullständigt teknikneutral  
  
 innehållsreglering införs. Olika typer av audiovisuella  
  
 medietjänster har fortfarande inte samma genomslag i samhället  
  
 och tjänsternas skilda karaktärer motiverar differentierad  
  
 reglering. I AV-direktivet kommer därför innehållsregleringen  
  
 för skilda typer av tjänster att ha olika omfattning och  
  
 detaljeringsgrad.  
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen skiljer mellan olika typer av  
  
 audiovisuella tjänster, vilket också bör beaktas.  
  
 De ändrade förhållandena på mediemarknaden har lett till att  
  
 radio- och TV-lagen har ändrats ett flertal gånger sedan den  
  
 trädde i kraft 1996. Det finns ett behov av att se över lagens 
  
 5 
  
 struktur och terminologi för att skapa ett enkelt och  
  
 ändamålsenligt regelverk.  
  
 Till skillnad från den svenska radio- och TV-lagen omfattar  
  
 inte AV-direktivets tillämpningsområde ljudradiosändningar.  
  
 Den generella översyn som ska göras av radio- och TV-lagens  
  
 struktur och terminologi bör emellertid omfatta även dessa delar  
  
 av lagen. En utredare fick i juni 2007 i uppdrag att specifikt se  
  
 över vilka villkor som ska gälla för den kommersiella radion i  
  
 framtiden (Utredningen om översyn av villkor för den  
  
 kommersiella radion, Ku 2007:05).  
  
 Utredningen ska utgå från dessa perspektiv i samtliga delar  
  
 av uppdraget. Utredaren ska också i samtliga delar av uppdraget  
  
 föreslå de författningsändringar som föranleds av analys och  
  
 bedömningar. I de fall utredaren lämnar förslag som har  
  
 ekonomiska konsekvenser ska kostnadsberäkningar samt  
  
 förslag på finansiering redovisas.  
  
 Uppdraget att göra en allmän översyn av radio- och TVlagen  
  
 Utredaren ska se över den lagstiftning som gäller för radio, TV  
  
 och andra liknande medietjänster i syfte att åstadkomma en  
  
 regelförenkling för radio- och TV-företag liksom för andra  
  
 företag som producerar och levererar audiovisuella  
  
 medietjänster. Översynen ska avse såväl lagstiftningens  
  
 uppbyggnad och systematik som dess innehåll och terminologi.  
  
 Utredaren ska överväga möjligheten att komplettera lagstiftning  
  
 med former för självreglering. I uppdraget ingår att överväga  
  
 behovet av att utvidga eller inskränka radio- och TV-lagens  
  
 tillämpningsområde med anledning av den tekniska  
  
 utvecklingen och AV-direktivets ändrade tillämpningsområde.  
  
 Uppdraget att genomföra AV-direktivet i svensk rätt  
  
 Direktivets regler om förhållandet mellan sändande och  
  
 mottagande länder 
  
 6 
  
 AV-direktivet kommer, precis som det nu gällande TVdirektivet,  
  
 att utgå från ursprungslandsprincipen. Det innebär att  
  
 den medlemsstat där ett programföretag eller en annan  
  
 leverantör av en medietjänst är etablerat ansvarar för att  
  
 sändningen följer bestämmelserna i landet.  
  
 AV-direktivet innehåller en kompletterande ny  
  
 samarbetsregel för de fall ett programföretag tillhandahåller en  
  
 TV-sändning som helt eller huvudsakligen är riktad mot en  
  
 annan medlemsstats territorium. I dessa fall kan den  
  
 medlemsstat i vilken programföretaget är etablerat bli skyldig  
  
 att begära att programföretaget följer bestämmelser i  
  
 allmänhetens intresse i den mottagande medlemsstaten.  
  
 Samarbetsregeln kompletteras med en regel om att den  
  
 mottagande medlemsstaten i vissa fall kan vidta lämpliga  
  
 åtgärder mot ett programföretag om samarbetsregeln inte har  
  
 lett till tillfredsställande resultat.  
  
 Utredaren ska analysera behovet av ändringar i svensk  
  
 lagstiftning för att direktivets regler om rättigheter och  
  
 skyldigheter för sändande och mottagande medlemsstater ska  
  
 införas i svensk rätt.  
  
 Reglerna om innehåll och identifiering  
  
 AV-direktivet kommer att innehålla ett antal grundläggande  
  
 regler som ska gälla för alla tjänster som faller under direktivets  
  
 tillämpningsområde. Dessutom införs vissa nya regler speciellt  
  
 anpassade för beställtjänster, dvs. audiovisuella medietjänster  
  
 som sker på den enskildes begäran. Reglerna avser såväl det  
  
 redaktionella innehållet, t.ex. skydd för minderåriga och den  
  
 mänskliga värdigheten och främjande av europeisk produktion,  
  
 som det kommersiella innehållet, t.ex. sponsring,  
  
 produktplacering och hur annonser ska utformas.  
  
 De flesta av de regler som införs i direktivet är redan  
  
 genomförda i svensk rätt främst genom bestämmelser i radio och  
  
 TV-lagen och marknadsföringslagen.  
  
 Radio- och TV-lagen gäller dock inte för alla audiovisuella  
  
 medietjänster. Yttrandefrihetsgrundlagens regler innebär vissa 
  
 7 
  
 begränsningar för möjligheten att införa innehållsreglering för  
  
 beställtjänster.  
  
 Reglerna för produktplacering är nya i direktivet. I Sverige  
  
 finns ingen lagstiftning som direkt reglerar produktplacering.  
  
 Däremot framgår av 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen att program  
  
 som inte är reklam inte på ett otillbörligt sätt får gynna  
  
 kommersiella intressen. Radio- och TV-lagsutredningen  
  
 bedömde att denna bestämmelse var tillräcklig för att motverka  
  
 att produktplacering och andra former av smygreklam kommer  
  
 till överdriven användning.  
  
 Utredaren ska överväga vilka lagändringar som krävs för att  
  
 de nya reglerna i artiklarna 3a-3h i AV-direktivet ska  
  
 genomföras i svensk rätt. Utredaren ska analysera och föreslå  
  
 alternativa möjligheter till svensk reglering av produktplacering  
  
 i enlighet med artikel 3g. När det gäller tillgänglighet för  
  
 funktionshindrade ska utredaren utgå från Radio- och TVlagsutredningens  
  
 förslag om lagstiftning.  
  
 Kvantitativa reklamregler och avbrottsregler  
  
 Det nu gällande TV-direktivet innehåller regler för hur  
  
 reklamavbrott ska placeras i TV-sändningar och för mängden  
  
 annonser per timme och per dygn. Reglerna har genomförts i  
  
 svensk rätt genom regler i radio- och TV-lagen.  
  
 AV-direktivet innebär att de europeiska avbrottsreglerna  
  
 förenklas och liberaliseras. Motivet är att stärka  
  
 konkurrenskraften hos den europeiska audiovisuella sektorn.  
  
 Vidare motiveras ändringarna med att konvergensutvecklingen  
  
 och den tekniska utvecklingen innebär att tittarna får betydligt  
  
 större möjligheter att själva välja hur och när de ska ta del av  
  
 ett visst innehåll. En begränsning av den tillåtna annonstiden  
  
 per timme kvarstår, men begränsningen av annonstiden per  
  
 dygn avskaffas eftersom den anses vara överflödig.  
  
 Samma tekniska och marknadsmässiga utveckling som sker i  
  
 Europa sker också i Sverige. Svenska programbolag har  
  
 framfört att de svenska reglerna innebär en onödigt komplicerad  
  
 och hämmande reglering. Programbolagen har också framfört 
  
 8 
  
 att reglerna leder till sämre möjligheter att avbryta program där  
  
 det är mest lämpligt från ett tittar och  
  
 upphovsmannaperspektiv.  
  
 Utredaren ska föreslå hur de svenska avbrottsreglerna och  
  
 reglerna för mängden annonser per dygn ska förändras i linje  
  
 med vad som kommer att gälla i AV-direktivet.  
  
 Rätt till korta utdrag för programbolag vid evenemang av stort  
  
 allmänintresse  
  
 En ny regel införs i AV-direktivet för att garantera att  
  
 programföretag kan få tillgång till korta nyhetsutdrag från  
  
 evenemang av stort allmänintresse där ett programföretag i en  
  
 annan medlemsstat innehar exklusiva rättigheter till  
  
 evenemanget. Regeln motiveras av behovet av att tillgodose det  
  
 allmännas informationsbehov.  
  
 I det europeiska regelverket för upphovsrätt,  
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/29/EG av den 22  
  
 maj 2001 om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt  
  
 och andra närstående rättigheter i informationssamhället (EGT  
  
 L 167, 22.6.2001, s. 10-19, Celex 32001L0029), finns en  
  
 fakultativ bestämmelse som ger medlemsstaterna möjlighet att  
  
 införa ett undantag i upphovsrätten för korta nyhetsutdrag.  
  
 Regeln motsvaras i svensk rätt av 25 § lagen (1960:729) om  
  
 upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk  
  
 (upphovsrättslagen).  
  
 Utredaren ska ta ställning till om det finns behov av ändring  
  
 i upphovsrättslagen eller i annan svensk lagstiftning med  
  
 anledning av den nya regeln i AV-direktivet.  
  
 Övriga frågor i AV-direktivet  
  
 AV-direktivet kommer att innehålla ett antal förändringar av  
  
 definitioner och allmänna regler i förhållande till det nu  
  
 gällande TV-direktivet. Det har också införts regler med krav på  
  
 samarbete mellan medlemsstaternas myndigheter på området.  
  
 Utredaren ska ta ställning till om de nya definitionerna och  
  
 allmänna reglerna i direktivet innebär att ändringar behöver  
  
 genomföras i svensk lagstiftning. 
  
 9 
  
 Uppdraget att analysera kvarvarande förslag från Radio och  
  
 TV-lagsutredningen  
  
 Utöver de bedömningar och förslag när det gäller  
  
 produktplacering och tillgänglighet för funktionshindrade som  
  
 redan har nämnts, finns förslag från Radio- och TVlagsutredningens  
  
 två sista betänkanden Anpassning av radio och  
  
 TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) och  
  
 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra radio- och TVrättsliga  
  
 frågor (SOU 2006:51) som rör bl.a. regelverket för  
  
 mobil television. Dessa förslag och de synpunkter som  
  
 framkommit i remissbehandlingen av betänkandena ska liksom  
  
 den nuvarande lagstiftningen analyseras utifrån målsättningen  
  
 att förenkla regelverket för radio- och TV-företagen. Reglerna i  
  
 det kommande AV-direktivet ska utgöra en utgångspunkt för  
  
 analysen.  
  
 Arbetsformer och redovisning av uppdraget  
  
 Utredaren ska samverka med berörda företag och myndigheter.  
  
 Samråd ska ske med Tryck- och yttrandefrihetsberedningen,  
  
 TYB (Ju 2003:04) och Utredningen om översyn av villkor för  
  
 kommersiell radio (Ku 2007:05).  
  
 Uppdraget ska redovisas senast den 16 juni 2008.  
  
 (Kulturdepartementet) 
  
 Kommittédirektiv  
  
 Tilläggsdirektiv till AV-utredningen (Ku  
  
 2007:07)  
  
 Dir.  
  
 2008:33  
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 3 april 2008  
  
 Förlängd tid för uppdraget  
  
 Med stöd av regeringens bemyndigande den 19 september 2007  
  
 har chefen för Kulturdepartementet tillkallat en särskild  
  
 utredare med uppdrag att göra en allmän översyn av radio- och  
  
 TV-lagen (1996:844). Utredningen, som har antagit namnet  
  
 AV-utredningen, ska enligt direktiven (dir. 2007:133) redovisa  
  
 sitt uppdrag senast den 16 juni 2008.  
  
 Uppdraget ska, med ändring av tidigare angiven tidpunkt,  
  
 redovisas senast den 15 december 2008.  
  
 (Kulturdepartementet) 
  
 DIREKTIV 
  
 EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS DIREKTIV 2007/65/EG 
  
 av den 11 december 2007 
  
 om ändring av rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i 
  
 medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för 
  
 television 
  
 (Text av betydelse för EES) 
  
 EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR 
  
 Lee DETTA DIREKTIV 
  
 med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska 
  
 gemenskapen, särskilt artikel 47.2 och artikel 55, 
  
 med beaktande av kommissionens förslag, 
  
 med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs  
  
 yttrande (1), 
  
 med beaktande av Regionkommitténs yttrande (2), 
  
 i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget (3), och 
  
 av följande skäl: 
  
 (1) Genom rådets direktiv 89/552/EEG (4) samordnas vissa 
  
 bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar 
  
 och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet  
  
 för television. Ny teknik för överföring av audiovisuella  
  
 medietjänster påkallar emellertid en anpassning 
  
 av den rättsliga ramen för att ta hänsyn till att affärsverksamheten  
  
 påverkas av strukturella förändringar, informations-  
  
 och kommunikationsteknikens spridning och den 
  
 tekniska utvecklingen, i synnerhet när det gäller finansieringen  
  
 av kommersiell sändningsverksamhet, och för att 
  
 garantera optimala konkurrensvillkor och rättssäkerhet 
  
 för informationsteknik, mediebransch och medietjänster 
  
 i Europa, liksom respekt för kulturell och språklig mångfald. 
  
 (2) Medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet  
  
 av sändningsverksamhet för television samordnas 
  
 redan i dag genom direktiv 89/552/EEG, medan reglerna 
  
 för annan verksamhet, som audiovisuella medietjänster 
  
 på begäran, skiljer sig åt och i en del fall kan hindra 
  
 den fria rörligheten för dessa tjänster inom Europeiska 
  
 gemenskapen och snedvrida konkurrensen på den inre 
  
 marknaden. 
  
 (3) De audiovisuella medietjänsterna är i lika hög grad kulturella  
  
 som ekonomiska tjänster. Deras ökande betydelse 
  
 för samhälle och demokrati – särskilt som garanter för 
  
 informationsfrihet, åsiktsmångfald och mediepluralism – 
  
 utbildning och kultur motiverar särskilda regler för dessa 
  
 tjänster. 
  
 (4) Enligt artikel 151.4 i fördraget ska gemenskapen beakta 
  
 de kulturella aspekterna då den handlar enligt andra bestämmelser  
  
 i fördraget, särskilt för att respektera och 
  
 främja sin kulturella mångfald. 
  
 (5) I sina resolutioner av den 1 december 2005 (5) och den 4 
  
 april 2006 (6) om Doharundan och WTO:s ministerkonferenser  
  
 kräver Europaparlamentet att de viktigaste 
  
 offentliga tjänsterna, såsom audiovisuella tjänster, bör 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/27 
  
 (1) EUT C 318, 23.12.2006, s. 202. 
  
 (2) EUT C 51, 6.3.2007, s. 7. 
  
 (3) Europaparlamentets yttrande av den 13 december 2006 (ännu ej 
  
 offentliggjort i EUT), rådets gemensamma ståndpunkt av den 15 
  
 oktober 2007 (ännu ej offentliggjord i EUT), Europaparlamentets 
  
 ståndpunkt av den 29 november 2007.  
  
 (4) Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning 
  
 av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och 
  
 andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet (EGT 
  
 L 298, 17.10.1989, s. 23). Direktivet senast ändrat genom direktiv 
  
 97/36/EG (EGT L 202, 30.7.1997, s. 60). 
  
 (5) EUT C 285 E, 22.11.2006, s. 126. 
  
 (6) EUT C 293 E, 2.12.2006, s. 155. 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 587 
  
 undantas från liberaliseringen inom ramen för förhandlingsrundan  
  
 om Gats. I sin resolution av den 27 april 
  
 2006 (1) stödde Europaparlamentet Unescos konvention 
  
 om främjande av och skydd för mångfalden av kulturella 
  
 uttryck, vilken särskilt anger att kulturella aktiviteter, 
  
 varor och tjänster är av både ekonomisk och kulturell 
  
 art eftersom de är bärare av identiteter, värderingar och 
  
 betydelser och därför inte bör behandlas som om de 
  
 enbart hade ett handelsvärde. Genom rådets beslut 
  
 2006/515/EG av den 18 maj 2006 om ingående av 
  
 konventionen om skydd för och främjande av mångfalden  
  
 av kulturyttringar (2) godkänns Unescokonventionen 
  
 på gemenskapens vägnar. Konventionen trädde i kraft 
  
 den 18 mars 2007. Detta direktiv respekterar principerna 
  
 i den konventionen. 
  
 (6) Traditionella audiovisuella medietjänster – såsom television  
  
 – och nya audiovisuella medietjänster kan skapa 
  
 många arbetstillfällen i gemenskapen, särskilt i små och 
  
 medelstora företag, och främja ekonomisk tillväxt och 
  
 investeringar. Med tanke på betydelsen av lika konkurrensvillkor  
  
 och en verklig europeisk marknad för audiovisuella  
  
 medietjänster bör de grundläggande principerna 
  
 för den inre marknaden, som fri konkurrens och likabehandling,  
  
 efterlevas i syfte att säkra öppenhet och förutsebarhet  
  
 på marknaderna för audiovisuella medietjänster 
  
 och skapa låga hinder för tillträde. 
  
 (7) Det råder rättsosäkerhet liksom olika konkurrensvillkor 
  
 för europeiska företag som tillhandahåller audiovisuella 
  
 medietjänster när det gäller de rättsliga bestämmelserna 
  
 för nya audiovisuella medietjänster på begäran. Det är 
  
 därför nödvändigt att se till att alla audiovisuella medietjänster,  
  
 både tv-sändningar (dvs. linjära audiovisuella medietjänster)  
  
 och audiovisuella medietjänster på begäran 
  
 (dvs. icke-linjära audiovisuella medietjänster), omfattas 
  
 av åtminstone en grunduppsättning samordnade regler, 
  
 för att förhindra snedvridning av konkurrensen, öka 
  
 rättssäkerheten, bidra till att fullborda den inre marknaden  
  
 och underlätta framväxten av ett gemensamt informationsområde.  
  
 De grundläggande principerna i direktiv 
  
 89/552/EEG, nämligen ursprungslandsprincipen och gemensamma  
  
 minimiregler, har fått genomslag och bör 
  
 därför bibehållas. 
  
 (8) Den 15 december 2003 antog kommissionen ett meddelande  
  
 om framtiden för den europeiska lagstiftningen på 
  
 det audiovisuella området, i vilket det betonas att regleringspolitiken  
  
 inom den sektorn måste värna vissa allmänna  
  
 intressen, som kulturell mångfald, rätt till information,  
  
 mediepluralism, skydd av minderåriga och konsumentskydd  
  
 samt att förstärka allmänhetens medvetenhet  
  
 och mediekunskap, nu och i framtiden.  
  
 (9) I resolutionen från rådet och företrädarna för medlemsstaternas  
  
 regeringar, församlade i rådet av den 25 januari 
  
 1999 om radio och tv i allmänhetens tjänst (3) bekräftas 
  
 att de programföretag som verkar i allmänhetens tjänst 
  
 även fortsättningsvis måste dra nytta av den tekniska 
  
 utvecklingen för att genomföra sitt uppdrag. Kännetecknande  
  
 för den europeiska audiovisuella mediemarknaden 
  
 är att privata och offentliga leverantörer av audiovisuella 
  
 medietjänster verkar sida vid sida. 
  
 (10) Kommissionen har antagit initiativet i2010 – Det europeiska  
  
 informationssamhället för tillväxt och sysselsättning  
  
 som syftar till att främja tillväxt och sysselsättning 
  
 inom it- och mediebranschen. Detta är en övergripande 
  
 strategi som ska uppmuntra produktion med europeiskt 
  
 innehåll, den digitala ekonomins utveckling och användningen  
  
 av informations- och kommunikationsteknik, mot 
  
 bakgrund av konvergensen mellan informationssamhällets  
  
 tjänster och medietjänster, nät och utrustning, genom 
  
 att modernisera och utnyttja alla verktyg som EU förfogar  
  
 över: lagstiftning, forskning och partnerskap med 
  
 branschen. Kommissionen har förbundit sig att skapa en 
  
 enhetlig ram för den inre marknaden för it-tjänster och 
  
 medietjänster, genom att modernisera den rättsliga ramen 
  
 för audiovisuella tjänster; detta arbete inleddes med kommissionens  
  
 förslag från 2005 om att modernisera direktivet  
  
 om television utan gränser och omarbeta det till 
  
 direktivet om audiovisuella medietjänster. Målsättningen 
  
 med i2010 kommer i princip att uppnås genom att 
  
 branschen får utvecklas med endast den reglering som 
  
 är nödvändig, och genom att små, nystartade företag som 
  
 kommer att skapa välstånd och sysselsättning i framtiden 
  
 ges möjlighet att utvecklas samt förnya och skapa nya 
  
 arbetstillfällen på en öppen marknad. 
  
 (11) Den 4 september 2003 (4), den 22 april 2004 (5) och den 
  
 6 september 2005 (6) antog Europaparlamentet resolutioner  
  
 i vilket det förespråkas att direktiv 89/552/EEG ska 
  
 spegla de strukturella förändringarna och den tekniska 
  
 utvecklingen, men att de underliggande principerna ska 
  
 ligga fast eftersom de fortfarande är relevanta. I resolutionen  
  
 stöds i princip det allmänna tillvägagångssättet 
  
 med grundläggande regler som omfattar alla audiovisuella  
  
 medietjänster och kompletterande regler för tvsändningar. 
  
 L 332/28 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 (1) EUT C 296 E, 6.12.2006, s. 104. 
  
 (2) EUT L 201, 25.7.2006, s. 15. 
  
 (3) EGT C 30, 5.2.1999, s. 1. 
  
 (4) Europaparlamentets resolution om television utan gränser (EUT C 76 
  
 E, 25.3.2004, s. 453). 
  
 (5) Europaparlamentets resolution om riskerna för åsidosättande, i EU 
  
 och särskilt i Italien, av yttrande- och informationsfriheten (artikel 
  
 11.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna) (EUT C 104 E, 
  
 30.4.2004, s.  
  
 1026). 
  
 (6) Europaparlamentets resolution om tillämpningen av artiklarna 4 och 
  
 5 i direktiv 89/552/EEG Television utan gränser, ändrat genom 
  
 direktiv 97/36/EG, för perioden 2001–2002 (EUT C 193 E, 
  
 17.8.2006, s. 117). 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 588 
  
 (12) Det här direktivet ökar överensstämmelsen med de 
  
 grundläggande rättigheterna och är helt i enlighet med 
  
 de principer som erkänns i Europeiska unionens stadga 
  
 om de grundläggande rättigheterna (1), särskilt artikel 11. 
  
 I detta hänseende bör direktivet inte på något sätt hindra 
  
 medlemsstaterna från att tillämpa sina konstitutionella 
  
 bestämmelser om pressfrihet och yttrandefrihet i medierna. 
  
 (13) Detta direktiv bör inte påverka medlemsstaternas skyldigheter  
  
 enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 
  
 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande  
  
 beträffande tekniska standarder och föreskrifter  
  
 (2) och beträffande föreskrifter för informationssamhällets  
  
 tjänster. Förslag till nationella åtgärder, tillämpliga 
  
 på beställmedietjänster, av striktare eller mer detaljerad 
  
 art än de som behövs för att endast införliva det här 
  
 direktivet bör därför följa de förfaranderegler som fastställs  
  
 i artikel 8 i direktiv 98/34/EG. 
  
 (14) Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av 
  
 den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska  
  
 kommunikationsnät och kommunikationstjänster 
  
 (ramdirektiv) (3) påverkar inte, enligt artikel 1.3 i det 
  
 direktivet, de åtgärder som antagits på gemenskapsnivå 
  
 eller nationell nivå för att arbeta för mål som avser allmänintresset,  
  
 särskilt när det gäller reglering av innehåll 
  
 och audiovisuell politik. 
  
 (15) Inga bestämmelser i detta direktiv bör ålägga eller uppmuntra  
  
 medlemsstaterna att införa nya licens- eller tillståndssystem  
  
 för någon typ av audiovisuella medietjänster. 
  
 (16) I detta direktiv bör definitionen av audiovisuella medietjänster  
  
 omfatta endast sådana audiovisuella medietjänster 
  
 – oavsett om det rör sig om tv-sändningar eller beställtjänster  
  
 – som är massmedier, dvs. som är avsedda att tas 
  
 emot av och kan tänkas ha en klar påverkan på en 
  
 betydande andel av allmänheten. Tillämpningsområdet 
  
 bör begränsas till tjänster enligt definitionen i fördraget 
  
 och bör därför omfatta alla typer av ekonomisk verksamhet,  
  
 även public service-företagens verksamhet, men bör 
  
 inte omfatta verksamhet som primärt har icke-ekonomiska  
  
 syften och som inte konkurrerar med tv-sändningar,  
  
 såsom privata webbplatser och tjänster som innebär  
  
 tillhandahållande eller distribution av audiovisuellt 
  
 innehåll som framställs av privata användare i syfte att 
  
 delas och utbytas inom intressegrupper. 
  
 (17) Audiovisuella medietjänster på begäran kännetecknas av 
  
 att de är televisionsliknande, dvs. att de konkurrerar om 
  
 samma publik som tv-sändningar och att utformningen 
  
 av och sättet att få tillgång till tjänsten får användaren att 
  
 rimligen förvänta sig lagstadgat skydd enligt detta direktiv.  
  
 Mot bakgrund av detta och för att förebygga skillnader  
  
 beträffande fri rörlighet och konkurrens bör begreppet  
  
 program tolkas på ett dynamiskt sätt så att 
  
 hänsyn tas till utvecklingen inom tv-sändningsverksamheten. 
  
 (18) I detta direktiv bör definitionen av audiovisuella medietjänster  
  
 omfatta massmedier i deras informativa, underhållande  
  
 och utbildande funktion för allmänheten, och 
  
 bör inbegripa audiovisuella kommersiella meddelanden, 
  
 men bör utesluta alla former av privat korrespondens, 
  
 som e-postmeddelanden som sänds till ett begränsat antal  
  
 mottagare. Definitionen bör utesluta alla tjänster vilkas  
  
 huvudsakliga syfte inte är tillhandahållande av program,  
  
 dvs. när det audiovisuella innehållet enbart är en 
  
 sidoeffekt av tjänsten och inte dess huvudsakliga syfte. Ett 
  
 exempel är webbplatser som innehåller audiovisuella element  
  
 som endast är av underordnad betydelse, t.ex. animerade  
  
 grafiska element, korta reklaminslag eller information  
  
 om en produkt eller tjänst som inte är av audiovisuell  
  
 art. Av dessa skäl bör direktivet inte heller vara 
  
 tillämpligt på hasardspel med en penninginsats, inklusive 
  
 lotterier och vadslagning och andra former av speltjänster,  
  
 och inte heller på online-spel och sökmotorer, men 
  
 däremot på sändningar som handlar om hasardspel eller 
  
 andra spel. 
  
 (19) I detta direktiv bör definitionen av leverantör av medietjänst  
  
 inte omfatta fysiska eller juridiska personer som 
  
 endast överför program för vilka tredje man har det 
  
 redaktionella ansvaret. 
  
 (20) Som tv-sändningar betraktas för närvarande i synnerhet 
  
 analoga och digitala tv-sändningar, direktsändningar via 
  
 Internet, webbutsändning och schemalagd beställvideo, 
  
 medan exempelvis beställvideo är en audiovisuell medietjänst  
  
 på begäran. För tv-sändningar eller tv-program som 
  
 också tillhandahålls som audiovisuella medietjänster på 
  
 begäran av samma leverantör av medietjänster bör kraven  
  
 enligt detta direktiv anses uppfyllda genom uppfyllandet  
  
 av kraven avseende tv-sändning, dvs. linjär sändning.  
  
 Om olika tjänster erbjuds parallellt, men är klart 
  
 separerade tjänster, bör detta direktiv emellertid vara 
  
 tillämpligt på var och en av de berörda tjänsterna. 
  
 (21) Direktivet bör inte omfatta nätupplagor av tidningar och 
  
 tidskrifter. 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/29 
  
 (1) EGT C 364, 18.12.2000, s. 1. 
  
 (2) EGT L 204, 21.7.1998, s. 37. Direktivet senast ändrat genom rådets 
  
 direktiv 2006/96/EG (EUT L 363, 20.12.2006, s. 81). 
  
 (3) EGT L 108, 24.4.2002, s. 33. Direktivet ändrat genom förordning 
  
 (EG) nr 717/2007 (EUT L 171, 29.6.2007, s. 32). 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 589 
  
 (22) I detta direktiv bör begreppet audiovisuell avse rörliga 
  
 bilder med eller utan ljud, vilket således innefattar filmer 
  
 utan ljud men inte ljudöverföring eller radiotjänster. Även 
  
 om det viktigaste syftet med en audiovisuell medietjänst 
  
 är att tillhandahålla program, bör definitionen av en sådan  
  
 tjänst även omfatta textbaserat innehåll som åtföljer 
  
 programmen, såsom undertextningstjänster och elektroniska  
  
 programguider. Separata textbaserade tjänster bör 
  
 inte omfattas av detta direktiv, som inte bör påverka 
  
 medlemsstaternas rätt att reglera sådana tjänster på nationell  
  
 nivå i enlighet med fördraget. 
  
 (23) Begreppet redaktionellt ansvar är grundläggande för fastställandet  
  
 av vilken funktion leverantören av medietjänster  
  
 har och därmed för definitionen av audiovisuella medietjänster.  
  
 Medlemsstaterna får dessutom fastställa aspekter  
  
 av denna definition av redaktionellt ansvar, bl.a. 
  
 begreppet faktisk kontroll, när de antar bestämmelser 
  
 för att genomföra detta direktiv. Det här direktivet påverkar  
  
 inte tillämpningen av de undantag från ansvar 
  
 som fastställs i Europaparlamentets och rådets direktiv 
  
 2000/31/EG om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets  
  
 tjänster, särskilt elektronisk handel, på den 
  
 inre marknaden (Direktiv om elektronisk handel) (1). 
  
 (24) I samband med tv-sändningar bör begreppet samtidigt 
  
 tittande även innefatta nästan samtidigt tittande på grund 
  
 av de variationer i den korta tidsförskjutningen mellan 
  
 sändning och mottagande av sändningen som uppstår av 
  
 tekniska orsaker i samband med sändningsprocessen. 
  
 (25) Alla kännetecken för audiovisuella medietjänster enligt 
  
 definitionen i direktivet och såsom förklaras i skälen 
  
 16–23, bör föreligga samtidigt. 
  
 (26) Utöver tv-reklam och teleshopping (även kallat tv-köp) 
  
 bör en bredare definition av audiovisuell marknadskommunikation  
  
 införas i detta direktiv, vilken emellertid inte 
  
 bör omfatta samhällsinformation och välgörenhetsinslag 
  
 som sänds utan avgift. 
  
 (27) Ursprungslandsprincipen bör fortfarande vara central för 
  
 detta direktiv, eftersom den är grundläggande för skapandet  
  
 av en inre marknad. Denna princip bör därför tilllämpas  
  
 på alla audiovisuella medietjänster för att ge leverantörerna  
  
 av medietjänster den rättssäkerhet som är 
  
 en förutsättning för nya affärsmodeller och utbyggnaden 
  
 av sådana tjänster. Den är också nödvändig för att garantera  
  
 den fria rörligheten för information och audiovisuella  
  
 program på den inre marknaden. 
  
 (28) För att främja en stark, konkurrenskraftig och integrerad 
  
 europeisk audiovisuell industri och en ökad mediepluralism  
  
 i hela Europeiska unionen bör en leverantör av 
  
 audiovisuella medietjänster omfattas av en enda medlemsstats  
  
 jurisdiktion och informationspluralism bör 
  
 vara en grundläggande princip i Europeiska unionen.  
  
 (29) Den tekniska utvecklingen, särskilt i fråga om digitala 
  
 satellitprogram, medför att de kompletterande kriterierna 
  
 bör ändras för att garantera en ändamålsenlig reglering 
  
 och ett effektivt genomförande av denna i syfte att ge 
  
 aktörerna verklig makt över innehållet i audiovisuella 
  
 medietjänster. 
  
 (30) Eftersom detta direktiv rör tjänster som tillhandahålls allmänheten  
  
 i Europeiska unionen, bör det endast vara 
  
 tillämpligt på audiovisuella medietjänster som direkt eller 
  
 indirekt kan tas emot av allmänheten i en eller fler medlemsstater  
  
 med hjälp av vanlig konsumentutrustning. Det 
  
 bör överlåtas åt de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna  
  
 att fastställa hur vanlig konsumentutrustning 
  
 ska definieras. 
  
 (31) I artiklarna 43–48 i fördraget fastställs att etableringsfriheten  
  
 är en grundläggande rättighet. Detta innebär att 
  
 leverantörer av medietjänster i allmänhet bör vara fria 
  
 att välja den medlemsstat där de etablerar sig. EG-domstolen  
  
 har också understrukit följande: Enligt fördraget 
  
 är det inte förbjudet för ett företag att utöva friheten att 
  
 tillhandahålla tjänster på grund av att det inte tillhandahåller  
  
 några tjänster i den medlemsstat där det är etablerat  
  
 (2). 
  
 (32) Medlemsstaterna bör inom de områden som samordnas 
  
 genom detta direktiv kunna tillämpa mer detaljerade eller 
  
 strängare regler på de leverantörer av audiovisuella medietjänster  
  
 som tillhör deras jurisdiktion och därvid se till 
  
 att dessa regler överensstämmer med de allmänna principerna  
  
 i gemenskapsrätten. Om ett programföretag under  
  
 en medlemsstats jurisdiktion tillhandahåller en tvsändning  
  
 som helt eller huvudsakligen är riktad mot en 
  
 annan medlemsstats territorium, är det lämpligt att hantera  
  
 detta genom ett krav på samarbete mellan medlemsstaterna  
  
 och, vid kringgående av sådana regler, kodifiering  
  
 av EG-domstolens rättspraxis (3) i kombination med 
  
 ett effektivare förfarande; på så sätt tar man hänsyn till 
  
 medlemsstaternas intressen utan att ifrågasätta den korrekta  
  
 tillämpningen av ursprungslandsprincipen. Begreppet  
  
 bestämmelser i allmänhetens intresse har utvecklats 
  
 i EG-domstolens rättspraxis rörande artiklarna 43 och 49 
  
 i fördraget och inbegriper bl.a. bestämmelser om konsumentskydd,  
  
 skydd av minderåriga och kulturpolitik. Den 
  
 medlemsstat som begär samarbete bör säkerställa att de 
  
 mer specifika nationella bestämmelserna i fråga objektivt 
  
 sett är nödvändiga, tillämpas på ett icke-diskriminerande 
  
 sätt och är proportionerliga. 
  
 L Fuentes Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 (1) EGT L 178, 17.7.2000, s. 1. 
  
 (2) Mål C-56/96, VT4, punkt 22, och mål C-212/97, Centros Ltd mot 
  
 Berry. Se även mål C-11/95, Europeiska 
  
 kommissionen mot Konungariket Belgien, samt mål C-14/96, Brottmål  
  
 mot Garza.  
  
 (3) Mål C-212/97, Centros Ltd mot Berry, mål 
  
 C-33/74, Trevino mot Bestuur van de Bedrijfsvereniging, och 
  
 mål C-23/93, TV 10 SA mot Commissariaat voor de Media, punkt 
  
 21. 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 590 
  
 (33) När en medlemsstat i ett enskilt fall ska bedöma huruvida 
  
 en sändning från en leverantör av medietjänster som är 
  
 etablerad i en annan medlemsstat helt eller huvudsakligen 
  
 är riktat mot sitt territorium, får den hänvisa till indikatorer,  
  
 såsom tv-reklam- och/eller abonnemangsintäkternas  
  
 ursprung, tjänstens huvudsakliga språk eller förekomsten  
  
 av program eller kommersiella meddelanden 
  
 som särskilt riktar sig till allmänheten i den medlemsstat 
  
 där de mottas. 
  
 (34) Utan hinder av tillämpningen av ursprungslandsprincipen 
  
 får medlemsstaterna enligt detta direktiv fortfarande vidta 
  
 åtgärder som begränsar friheten att tillhandahålla tv-sändningar,  
  
 men endast enligt de villkor och i enlighet med 
  
 det förfarande som fastställs i direktivet. EG-domstolen 
  
 har dock konsekvent intagit ståndpunkten att varje begränsning  
  
 av friheten att tillhandahålla tjänster, såsom 
  
 alla avvikelser från en grundläggande princip i fördraget, 
  
 ska tolkas restriktivt (1). 
  
 (35) Det fria tillhandahållandet av audiovisuella beställmedietjänster  
  
 bör endast kunna begränsas i överensstämmelse 
  
 med villkor och förfaranden som motsvarar dem som 
  
 redan gäller enligt artikel 3.4, 3.5 och 3.6 direktiv 
  
 2000/31/EG. 
  
 (36) I kommissionens meddelande till Europaparlamentet och 
  
 rådet, Lagstifta bättre för tillväxt och arbetstillfällen i 
  
 Europeiska unionen, betonades att det är nödvändigt 
  
 med en noggrann analys av vilken lagstiftningsmetod 
  
 som är lämplig, särskilt för att fastställa huruvida konventionell  
  
 lagstiftning är att föredra för den aktuella sektorn  
  
 och det aktuella problemet, eller huruvida alternativ 
  
 som samreglering eller självreglering bör övervägas. Erfarenheten  
  
 har dessutom visat att både samreglering och 
  
 självreglering som genomförs i enlighet med medlemsstaternas  
  
 olika rättsliga traditioner i hög grad kan bidra 
  
 till en god nivå på konsumentskyddet. Åtgärder som 
  
 syftar till att uppnå mål i allmänhetens intresse inom 
  
 den framväxande audiovisuella medietjänstsektorn är 
  
 mer effektiva om de vidtas med aktivt stöd av tjänsteleverantörerna  
  
 själva. 
  
 Självreglering är således ett slags frivilligt initiativ som ger 
  
 ekonomiska aktörer, arbetsmarknadens parter, icke-statliga  
  
 organisationer eller föreningar möjlighet att själva 
  
 och för eget vidkommande anta gemensamma riktlinjer. 
  
 Medlemsstaterna bör i enlighet med sina olika rättsliga 
  
 traditioner erkänna den roll som effektiv självreglering 
  
 kan ha för att komplettera befintliga mekanismer inom 
  
 lagstiftning, domstolsväsende och/eller administration 
  
 samt dess viktiga bidrag till uppnåendet av målen i detta 
  
 direktiv. Även om självreglering skulle kunna vara en 
  
 kompletterande metod för att genomföra vissa av bestämmelserna  
  
 i detta direktiv, bör den inte ersätta den 
  
 nationella lagstiftarens skyldigheter. 
  
 Samreglering utgör, i sin minimala form, en rättslig 
  
 länk mellan självreglering och den nationella lagstiftaren, 
  
 i enlighet med medlemsstaternas rättsliga traditioner.  
  
 Samregleringen bör ge fortsatt möjlighet för staten att 
  
 ingripa om samregleringsmålen inte uppfylls. Även om 
  
 direktivet inte påverkar medlemsstaternas formella skyldighet  
  
 när det gäller införlivande, uppmuntras användning  
  
 av samreglering och självreglering. Detta bör varken 
  
 innebära att medlemsstaterna åläggs att upprätta system 
  
 för sam- och/eller självreglering eller att nuvarande sameller  
  
 självregleringsinitiativ som redan finns i medlemsstaterna  
  
 och som fungerar effektivt avbryts eller äventyras. 
  
 (37) Mediekunskap handlar om de kunskaper, de färdigheter 
  
 och den förståelse som konsumenten behöver för att 
  
 kunna använda medier på ett effektivt och säkert sätt. 
  
 Mediekompetenta människor kan göra väl underbyggda 
  
 val, förstå vad slags innehåll och tjänster det handlar om 
  
 och dra nytta av alla de möjligheter som den nya kommunikationstekniken  
  
 erbjuder. De kommer att bättre 
  
 kunna skydda sig och sina familjer mot skadligt eller 
  
 anstötligt material. Därför bör ökad mediekunskap främjas  
  
 överallt i samhället och dess utveckling följas noga. 
  
 Europaparlamentets och rådets rekommendation av den 
  
 20 december 2006 om skyddet av minderåriga och människans  
  
 värdighet och om rätten till genmäle med avseende  
  
 på konkurrenskraften hos den europeiska industrin 
  
 för audiovisuella tjänster och nätverksbaserade informationstjänster  
  
 (2) innehåller redan en rad möjliga åtgärder 
  
 för att främja mediekunskap, till exempel fortbildning för 
  
 lärare och utbildare, särskild undervisning om Internet 
  
 för barn från mycket tidig ålder, inklusive lektioner där 
  
 föräldrar får närvara, eller nationella kampanjer riktade 
  
 till medborgarna, via alla kommunikationsmedier, för 
  
 att ge information om hur man använder Internet på 
  
 ett ansvarsfullt sätt. 
  
 (38) Tv-sändningsrättigheter avseende evenemang av stort allmänintresse  
  
 kan förvärvas av programföretag med ensamrätt.  
  
 Det är dock viktigt att främja mångfald genom 
  
 en diversifierad nyhetsproduktion och ett diversifierat 
  
 programutbud i Europeiska unionen och följa de principer  
  
 som erkänns i artikel 11 i Europeiska unionens 
  
 stadga om de grundläggande rättigheterna. 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/31 
  
 (1) Mål C-355/98, kommissionen mot Konungariket Belgien, REG 
  
 2000, s. I-1221, punkt 28, och mål C-348/96, Brottmål mot Donatella  
  
 Calfa, REG 1999, s. I-0011, punkt 23. (2) EUT L 378, 27.12.2006, s. 72. 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 591 
  
 (39) För att skydda den grundläggande friheten att ta emot 
  
 information och se till att tittarnas intressen i Europeiska 
  
 unionen skyddas helt och fullt, bör de aktörer som har 
  
 ensamrätt till tv-sändning av ett evenemang av stort allmänintresse  
  
 ge andra programföretag rätt att använda 
  
 korta utdrag i allmänna nyhetsprogram på rättvisa, rimliga  
  
 och icke-diskriminerande villkor, med vederbörlig 
  
 hänsyn till ensamrätter. Dessa villkor bör meddelas i så 
  
 god tid före ett evenemang av stort allmänintresse att 
  
 övriga aktörer får den tid de behöver för att utöva sin 
  
 rätt. Ett programföretag bör kunna utöva denna rätt genom  
  
 en mellanhand som uttryckligen agerar på programföretagets  
  
 vägnar från fall till fall. Alla kanaler, däribland 
  
 kanaler med uteslutande inriktning på sport, får använda 
  
 sådana korta utdrag för sändningar inom hela EU. Utdragen  
  
 bör inte vara längre än 90 sekunder. 
  
 Rätten till tillgång till korta utdrag bör gälla i gränsöverskridande  
  
 fall endast när det är nödvändigt. Därför bör 
  
 ett programföretag först ansöka om tillgång från ett programföretag  
  
 som är etablerat i samma medlemsstat som 
  
 har ensamrätt till evenemanget av stort allmänintresse. 
  
 Begreppet allmänna nyhetsprogram bör inte omfatta en 
  
 sammansättning av korta utdrag till ett underhållningsprogram. 
  
 Ursprungslandsprincipen bör gälla både för tillgången till 
  
 och för sändningen av de korta utdragen. I gränsöverskridande  
  
 fall betyder det att respektive lagstiftning bör 
  
 tillämpas i tur och ordning: För det första, när det gäller 
  
 tillgång till korta utdrag, är det lagstiftningen i den medlemsstat  
  
 där det programföretag som levererar den ursprungliga  
  
 signalen (dvs. ger tillgång) är etablerat, som 
  
 bör tillämpas. Det är normalt den medlemsstat där det 
  
 ifrågavarande evenemanget äger rum. Om en medlemsstat  
  
 har inrättat ett likvärdigt system för tillgången till det 
  
 ifrågavarande evenemanget, bör den medlemsstatens lagstiftning  
  
 alltid gälla. För det andra, när det gäller sändning  
  
 av korta utdrag, är det lagstiftningen i den medlemsstat  
  
 där det programföretag som sänder korta utdrag är 
  
 etablerat som bör tillämpas. 
  
 (40) Kraven i detta direktiv angående tillgång till evenemang 
  
 av stort allmänintresse för korta nyhetsinslag bör inte 
  
 påverka Europaparlamentets och rådets direktiv 
  
 2001/29/EG av den 22 maj 2001 om harmonisering 
  
 av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter  
  
 i informationssamhället (1) och de tillämpliga internationella  
  
 konventionerna på området för upphovsrätt 
  
 och närstående rättigheter.  
  
 Medlemsstaterna bör underlätta  
  
 tillgång till evenemang av stort allmänintresse genom  
  
 att bevilja tillgång till programföretagets signal i den 
  
 mening som avses i direktivet. De får dock välja andra 
  
 liknande sätt i den mening som avses i detta direktiv. 
  
 Sådana sätt inbegriper bl.a. att bevilja tillgång till platsen 
  
 för dessa evenemang innan de beviljar tillgång till signalen.  
  
 Programföretag ska inte vara förhindrade att ingå 
  
 mer detaljerade avtal. 
  
 (41) Det bör säkerställas att medietjänstleverantörerna kan 
  
 fortsätta med sin praxis att i efterhand tillhandahålla 
  
 sina direktsända nyhetsprogram i tv som beställ-tv efter 
  
 direktsändning utan krav på att skräddarsy det enskilda 
  
 programmet genom att de korta utdragen utelämnas. 
  
 Denna möjlighet bör endast föreligga när exakt samma 
  
 tv-program tillhandahålls på beställning av samma medietjänstleverantör  
  
 och kan därför inte användas för att 
  
 skapa nya affärsmodeller för beställtjänster grundade på 
  
 korta utdrag. 
  
 (42) Audiovisuella medietjänster på begäran skiljer sig från tvsändning  
  
 när det gäller användarens valfrihet och kontrollmöjligheter  
  
 samt när det gäller tjänsternas samhällseffekter  
  
 (2). Detta gör det motiverat med en mindre omfattande  
  
 reglering av audiovisuella medietjänster på begäran,  
  
 som endast behöver följa de grundläggande regler 
  
 som avses i detta direktiv. 
  
 (43) Med tanke på de audiovisuella medietjänsternas speciella 
  
 natur – särskilt deras påverkan på människors åsiktsbildning  
  
 – är det viktigt att användarna får veta exakt vem 
  
 som har ansvaret för tjänsternas innehåll. Därför bör 
  
 medlemsstaterna säkerställa att användarna hela tiden 
  
 har smidig och direkt tillgång till information om medietjänstleverantören.  
  
 Det är de enskilda medlemsstaterna 
  
 som fastställer de praktiska detaljerna för hur detta mål 
  
 kan uppnås utan att det påverkar tillämpningen av andra 
  
 relevanta bestämmelser i gemenskapslagstiftningen. 
  
 (44) Tillgången till skadligt innehåll i audiovisuella medietjänster  
  
 fortsätter att vara en viktig fråga för lagstiftare, medier 
  
 och föräldrar. Nya utmaningar kommer också att uppkomma,  
  
 särskilt i samband med nya plattformar och nya 
  
 produkter. Därför är det nödvändigt att införa regler som 
  
 skyddar den fysiska, mentala och moraliska utvecklingen 
  
 för minderåriga samt den mänskliga värdigheten i alla 
  
 audiovisuella medietjänster, inbegripet audiovisuell marknadskommunikation. 
  
 (45) De åtgärder som vidtas för att skydda den fysiska, mentala  
  
 och moraliska utvecklingen för minderåriga och den 
  
 mänskliga värdigheten bör noga vägas mot den grundläggande  
  
 yttrandefriheten, såsom den slås fast i Europeiska  
  
 unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.  
  
 Syftet med dessa åtgärder, såsom användning av personliga  
  
 identifieringsnummer (PIN-koder), filtersystem eller 
  
 märkning, bör därmed vara att garantera en tillfredsställande  
  
 nivå på skyddet för den fysiska, mentala och moraliska  
  
 utvecklingen för minderåriga och mänsklig värdighet,  
  
 särskilt när det gäller audiovisuella medietjänster på 
  
 begäran. 
  
 L 332/32 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 (1) EGT L 167, 22.6.2001, s. 10. (2) Mål C-89/04, Mediakabel. 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 592 
  
 Rekommendationen om skyddet av minderåriga och 
  
 människans värdighet och om rätten till genmäle erkänner  
  
 redan betydelsen av filtersystem och märkning och 
  
 ger ett antal exempel på möjliga åtgärder som kan vidtas 
  
 till förmån för minderåriga, till exempel att systematiskt 
  
 ge användarna tillgång till ett effektivt filtersystem som 
  
 kan uppdateras och är lätt att använda när de tecknar 
  
 abonnemang hos en Internetleverantör, eller utrusta tillgången  
  
 till tjänster som särskilt är avsedda för barn med 
  
 automatiska filtersystem. 
  
 (46) Leverantörer av audiovisuella medietjänster som tillhör en 
  
 medlemsstats jurisdiktion bör under alla förhållanden 
  
 omfattas av förbudet mot spridning av barnpornografi 
  
 enligt bestämmelserna i rådets rambeslut 2004/68/RIF 
  
 av den 22 december 2003 om bekämpande av sexuellt 
  
 utnyttjande av barn och barnpornografi (1). 
  
 (47) Inga av de bestämmelser som införs genom det här 
  
 direktivet och som rör skyddet av den fysiska, mentala 
  
 och moraliska utvecklingen för minderåriga och mänsklig 
  
 värdighet innefattar nödvändigtvis krav på att de åtgärder 
  
 som vidtas för att skydda dessa intressen bör genomföras 
  
 genom offentliga organs förhandskontroll av audiovisuella  
  
 medietjänster. 
  
 (48) Audiovisuella medietjänster på begäran kan delvis 
  
 komma att ersätta tv-sändningar. Därför bör de, när 
  
 det är praktiskt möjligt, främja produktion och distribution  
  
 av europeiska produktioner och på så sätt aktivt 
  
 bidra till att främja den kulturella mångfalden. Sådant 
  
 stöd till europeiska produktioner skulle till exempel 
  
 kunna ges i form av ekonomiska bidrag från sådana 
  
 tjänster till produktion och förvärv av rättigheterna till 
  
 europeiska produktioner, en minsta andel av europeiska 
  
 produktioner i beställvideokataloger eller en attraktiv presentation  
  
 av europeiska produktioner i elektroniska programguider.  
  
 Det är viktigt att tillämpningen av de bestämmelser  
  
 som rör främjandet av europeisk produktion 
  
 genom audiovisuella medietjänster kontinuerligt följs 
  
 upp. I de rapporter som avses i detta direktiv, bör medlemsstaterna  
  
 också beakta det finansiella bidraget från 
  
 dessa tjänster till europeiska produktioner och förvärv 
  
 av sändningsrätter till sådana; de bör också beakta andelen  
  
 europeiska produktioner i de audiovisuella medietjänsternas  
  
 utbud samt den faktiska konsumtion som utgörs  
  
 av de europeiska produktionerna i tjänstens utbud. 
  
 (49) När medlemsstaterna definierar begreppet producent 
  
 som är oberoende av programföretag enligt artikel 5 i 
  
 direktiv 89/552/EEG bör de ta lämplig hänsyn till sådana 
  
 kriterier som produktionsföretagets ägande, antalet program  
  
 levererade till samma programföretag och äganderätten  
  
 till andrahandsrättigheterna.  
  
 (50) När bestämmelserna i artikel 4 i direktiv 89/552/EEG, i 
  
 dess ändrade lydelse, genomförs, bör medlemsstaterna 
  
 uppmuntra programföretagen att i sina programutbud 
  
 ha en lämplig andel europeiska samproduktioner eller 
  
 produktioner från andra europeiska länder. 
  
 (51) Det bör säkerställas att biograffilmer sänds inom den 
  
 tidsperiod som överenskommits mellan rättighetshavarna 
  
 och medietjänstleverantörerna. 
  
 (52) Tillgången till audiovisuella medietjänster på begäran 
  
 ökar konsumenternas valfrihet. Därmed förefaller det varken  
  
 motiverat eller logiskt ur tekniskt perspektiv att införa  
  
 detaljerade bestämmelser som reglerar audiovisuell 
  
 marknadskommunikation för audiovisuella medietjänster 
  
 på begäran. All audiovisuell marknadskommunikation 
  
 bör dock inte endast utformas på så sätt att den inte 
  
 bara följer reglerna om identifiering utan också ett antal 
  
 grundläggande kvalitativa regler i syfte att uppnå tydliga 
  
 mål av allmänt intresse. 
  
 (53) Rätten till genmäle är ett lämpligt rättsmedel för tv-sändningar  
  
 och kan även tillämpas på nätverksbaserade tjänster.  
  
 Rekommendationen om skyddet av minderåriga och 
  
 människans värdighet och om rätten till genmäle innehåller  
  
 redan lämpliga riktlinjer för genomförandet av bestämmelser  
  
 i nationell lagstiftning eller praxis för att i 
  
 tillräcklig utsträckning säkerställa rätten till genmäle eller 
  
 motsvarande medel i fråga om nätverksbaserade medietjänster. 
  
 (54) Såsom erkändes i kommissionens tolkningsmeddelande 
  
 om vissa aspekter av bestämmelserna om reklam i direktivet  
  
 om television utan gränser (2), har utvecklingen av ny 
  
 teknik för reklam och marknadsföringsinnovationerna 
  
 skapat nya effektiva möjligheter för audiovisuell marknadskommunikation  
  
 i traditionella sändningstjänster, vilket  
  
 kan göra det möjligt för dem att konkurrera på lika 
  
 villkor med innovativa beställtjänster. 
  
 (55) Affärsmässig och teknisk utveckling ger användarna 
  
 större valfrihet och ett ökat ansvar i användningen av 
  
 audiovisuella medietjänster. För att regleringen även fortsättningsvis  
  
 ska stå i proportion till målen av allmänintresse  
  
 bör den ge utrymme för en viss flexibilitet när det 
  
 gäller tv-sändningar. Principen om åtskillnad bör begränsas  
  
 till tv-reklam och teleshopping, men produktplacering 
  
 bör tillåtas under vissa omständigheter, såvida inte en 
  
 medlemsstat beslutar något annat, och vissa kvantitativa 
  
 restriktioner bör avskaffas. Produktplacering som har formen  
  
 av smygreklam bör dock förbjudas. Principen om 
  
 åtskillnad bör inte förhindra användningen av ny reklamteknik. 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/33 
  
 (1) EUT L 13, 20.1.2004, s. 44. (2) EUT C 102, 28.4.2004, s. 2. 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 593 
  
 (56) Utöver de metoder som omfattas av det här direktivet, är 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 2005/29/EG av 
  
 den 11 maj 2005 om otillbörliga affärsmetoder som tilllämpas  
  
 av näringsidkare gentemot konsumenter på den 
  
 inre marknaden (1) tillämpligt på illojala affärsmetoder, 
  
 såsom vilseledande och aggressiva metoder i samband 
  
 med audiovisuella medietjänster. Eftersom Europaparlamentets  
  
 och rådets direktiv 2003/33/EG av den 26 maj 
  
 2003 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och 
  
 andra författningar om reklam och sponsring till förmån 
  
 för tobaksvaror (2), som förbjuder reklam och sponsring 
  
 för cigaretter och andra tobaksvaror i tryckta medier, 
  
 informationssamhällets tjänster och radiosändningar, 
  
 inte påverkar tillämpningen av direktiv 89/552/EEG, 
  
 och med tanke på de audiovisuella medietjänsternas speciella  
  
 karaktär, bör förhållandet mellan direktiv 
  
 2003/33/EG och direktiv 89/552/EEG inte påverkas av 
  
 det här direktivets ikraftträdande. Artikel 88.1 i Europaparlamentets  
  
 och rådets direktiv 2001/83/EG av den 6 
  
 november 2001 om upprättande av gemenskapsregler 
  
 för humanläkemedel (3), som förbjuder reklam riktad till 
  
 allmänheten för vissa läkemedel, är tillämplig i enlighet 
  
 med artikel 88.5 och utan att det påverkar tillämpningen 
  
 av artikel 14 i direktiv 89/552/EEG. Förhållandet mellan 
  
 direktiv 2001/83/EG och direktiv 89/552/EEG bör inte 
  
 påverkas av det här direktivets ikraftträdande. Detta direktiv  
  
 bör heller inte påverka tillämpningen av Europaparlamentets  
  
 och rådets förordning (EG) nr 1924/2006 
  
 av den 20 december 2006 om näringspåståenden och 
  
 hälsopåståenden om livsmedel (4). 
  
 (57) Eftersom tittarna nu med hjälp av ny teknik, som personliga  
  
 digitala videoinspelare och ett utökat kanalutbud 
  
 har större möjlighet att undvika reklam, är det inte längre 
  
 motiverat med en detaljerad reglering av hur reklaminslagen  
  
 ska placeras för att skydda tittarna. Detta direktiv 
  
 bör visserligen inte öka den tillåtna mängden reklam per 
  
 timme, men bör ge programföretagen flexibilitet i fråga 
  
 om placering av reklaminslag, när detta inte på ett oskäligt  
  
 sätt skadar programmens integritet. 
  
 (58) Detta direktiv syftar till att värna den europeiska televisionens  
  
 speciella karaktär, där reklam företrädesvis infogas  
  
 mellan programmen, och begränsar därför de avbrott 
  
 som får göras i biograffilmer och tv-filmer samt avbrott i 
  
 vissa kategorier av program som fortfarande behöver ett 
  
 särskilt skydd. 
  
 (59) Den tidigare begränsningen av mängden tv-reklam per 
  
 dygn var i stor utsträckning rent teoretisk. Begränsningen 
  
 per timme har större betydelse eftersom den också omfattar  
  
 bästa sändningstid. Därför bör maximigränsen per 
  
 dygn avskaffas, medan maximigränsen per timme bör 
  
 bibehållas för tv-reklaminslag och teleshoppinginslag.  
  
 Kvantitativa begränsningar av den tid som avsätts för 
  
 teleshopping- och reklamkanaler förefaller inte längre 
  
 vara motiverade med tanke på konsumenternas ökade 
  
 valfrihet. Gränsen på 20 % tv-reklaminslag och teleshoppinginslag  
  
 per timme mellan hela klockslag fortsätter 
  
 dock att gälla. Begreppet tv-reklaminslag bör avse tv-reklam  
  
 enligt artikel 1 i i direktiv 89/552/EEG, ändrat 
  
 genom detta direktiv, som varar högst tolv minuter. 
  
 (60) Direktivet förbjuder dolda audiovisuella kommersiella 
  
 meddelanden på grund av deras negativa inverkan på 
  
 konsumenterna. Förbudet mot dold audiovisuell marknadskommunikation  
  
 bör inte omfatta tillåten produktplacering  
  
 inom ramen för detta direktiv, om tittaren på ett 
  
 godtagbart sätt informeras om produktplaceringen Detta 
  
 kan ske genom att man, till exempel med hjälp av en 
  
 neutral logotyp, påpekar att produktplacering förekommer  
  
 i ett visst program. 
  
 (61) Produktplacering förekommer i biograffilmer och audiovisuella  
  
 produktioner som görs för TV, men medlemsstaterna  
  
 reglerar detta fenomen på olika sätt. För att säkerställa  
  
 lika konkurrensvillkor, och därmed förbättra den 
  
 europeiska mediebranschens konkurrenskraft, är det nödvändigt  
  
 att anta regler för produktplacering. Den definition  
  
 av produktplacering som införs genom detta direktiv 
  
 bör omfatta varje form av audiovisuell marknadskommunikation  
  
 som innehåller eller hänvisar till en produkt, en 
  
 tjänst eller ett varumärke, som på så sätt framhävs i ett 
  
 program, mot betalning eller liknande ersättning. Gratis 
  
 tillhandahållande av varor eller tjänster, t.ex. rekvisita och 
  
 priser, bör betraktas som produktplacering endast om 
  
 dessa varor eller tjänster är av betydande värde. Produktplacering  
  
 bör omfattas av samma kvalitativa regler och 
  
 restriktioner som gäller för audiovisuella kommersiella 
  
 meddelanden. Det avgörande kriteriet för att skilja mellan 
  
 sponsring och produktplacering är att vid produktplacering  
  
 är hänvisningen till produkten infogad i programhandlingen,  
  
 vilket är anledningen till att definitionen i 
  
 artikel 1 m i direktiv 89/552/EEG, ändrat genom detta 
  
 direktiv, innehåller ordet i. Hänvisningar till sponsring 
  
 får däremot visas under ett program, men de ingår inte i 
  
 handlingen. 
  
 (62) Produktplacering bör i princip vara förbjuden. Det är 
  
 dock lämpligt att undanta vissa program med utgångspunkt  
  
 i en positivlista. En medlemsstat bör ha möjlighet 
  
 att helt eller delvis avstå från att tillämpa dessa undantag, 
  
 till exempel genom att endast tillåta produktplacering i 
  
 program som inte helt och hållet producerats inom den 
  
 medlemsstaten. 
  
 L 332/34 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 (1) EUT L 149, 11.6.2005, s. 22. 
  
 (2) EUT L 152, 20.6.2003, s. 16. 
  
 (3) EGT L 311, 28.11.2001, s. 67. Direktivet senast ändrat genom förordning  
  
 (EG) nr 1901/2006 (EUT L 378, 27.12.2006, s. 1). 
  
 (4) EUT L 404, 30.12.2006, s. 9. Rättad i EUT L 12, 18.1.2007, s. 3.  
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 594 
  
 (63) Dessutom bör sponsring och produktplacering som påverkar  
  
 programinnehållet på ett sådant sätt att medietjänstleverantörens  
  
 ansvar och redaktionella oberoende 
  
 påverkas förbjudas. Detta är fallet vid tematisk placering. 
  
 (64) Rätten för funktionshindrade och äldre att delta i det 
  
 sociala och kulturella livet i gemenskapen är oskiljbart 
  
 förknippad med att audiovisuella medietjänster görs tillgängliga.  
  
 Tillgänglighet bör uppnås exempelvis genom 
  
 teckenspråk, programtextning, ljudbeskrivning och lättbegripliga  
  
 skärmmenyer. 
  
 (65) Medlemsstaterna är enligt sina skyldigheter i fördraget 
  
 ansvariga för genomförandet och ett effektivt införlivande 
  
 av detta direktiv. De får fritt välja lämpliga instrument 
  
 enligt sina rättsliga traditioner och etablerade strukturer – 
  
 och framför allt formen för deras oberoende nationella 
  
 kontrollorgan – så att de kan utföra sitt arbete med att 
  
 genomföra detta direktiv opartiskt och på ett öppet sätt. 
  
 Närmare bestämt bör de instrument som medlemsstaterna  
  
 väljer bidra till att främja mediepluralism. 
  
 (66) Ett nära samarbete mellan behöriga kontrollorgan i medlemsstaterna  
  
 och kommissionen krävs för att säkerställa 
  
 en korrekt tillämpning av detta direktiv. Likaså är ett nära 
  
 samarbete mellan medlemsstaterna och mellan medlemsstaternas  
  
 regleringsorgan särskilt betydelsefullt med tanke 
  
 på den inverkan programföretag som är etablerade i en 
  
 medlemsstat kan ha på en annan medlemsstat. När det i 
  
 nationell lagstiftning finns bestämmelser om tillståndsförfaranden  
  
 och om mer än en medlemsstat berörs, är det 
  
 önskvärt att kontakter äger rum mellan respektive organ 
  
 innan sådana licenser beviljas. Samarbetet bör omfatta 
  
 samtliga områden som samordnas genom direktiv 
  
 89/552/EEG, ändrat genom detta direktiv, och särskilt 
  
 artiklarna 2, 2a och 3 i direktivet. 
  
 (67) Eftersom målen för detta direktiv, nämligen upprättandet 
  
 av ett område utan inre gränser för audiovisuella medietjänster  
  
 samtidigt som ett starkt skydd av allmänintresset, 
  
 särskilt skyddet för minderåriga och mänsklig värdighet 
  
 samt främjande av funktionshindrades rättigheter, inte i 
  
 tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna 
  
 och de därför bättre kan uppnås på gemenskapsnivå, 
  
 kan gemenskapen vidta åtgärder i enlighet med subsidiaritetsprincipen  
  
 i artikel 5 i fördraget. I enlighet med proportionalitetsprincipen  
  
 i samma artikel går detta direktiv 
  
 inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa 
  
 mål. 
  
 (68) I enlighet med punkt 34 i det interinstitutionella avtalet 
  
 om bättre lagstiftning (1) uppmanas medlemsstaterna att 
  
 för egen del och i gemenskapens intresse upprätta egna 
  
 tabeller som, så långt det är möjligt, visar överensstämmelsen  
  
 mellan direktivet och införlivandeåtgärderna samt 
  
 att offentliggöra dessa tabeller. 
  
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 
  
 Artikel 1 
  
 Direktiv 89/552/EEG ändras enligt följande: 
  
 1. Titeln ska ersättas med följande:  
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 89/552/EEG av 
  
 den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser 
  
 som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar  
  
 om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster 
  
 (direktiv om audiovisuella medietjänster) 
  
 2. Artikel 1 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 1 
  
 I detta direktiv gäller följande definitioner: 
  
 a) audiovisuell medietjänst: 
  
  en tjänst enligt definitionen i artiklarna 49 och 50 i 
  
 fördraget som faller under det redaktionella ansvaret 
  
 hos en leverantör av medietjänster och vars huvudsakliga  
  
 syfte är att i informations-, underhållningseller  
  
 utbildningssyfte tillhandahålla program i syfte 
  
 att informera, underhålla eller utbilda, till allmänheten  
  
 via elektroniska kommunikationsnät i den 
  
 mening som avses i artikel 2 a i direktiv 
  
 2002/21/EG. Sådana audiovisuella medietjänster utgörs  
  
 av antingen tv-sändningar enligt definitionen i 
  
 led e i denna artikel eller audiovisuella medietjänster 
  
 på begäran enligt definitionen i led g i denna artikel, 
  
 och/eller 
  
  ett audiovisuellt kommersiellt meddelande. 
  
 b) program: en uppsättning rörliga bilder med eller utan 
  
 ljud som utgör ett enskilt inslag i en programtablå eller 
  
 en katalog som har sammanställts av en leverantör av 
  
 medietjänster och vars form och innehåll är jämförbara 
  
 med formen och innehållet för tv-sändningar. Exempel 
  
 på sådana program är långfilmer, sportevenemang, komediserier,  
  
 dokumentärer, barnprogram och dramaproduktioner. 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/35 
  
 (1) EUT C 321, 31.12.2003, s. 1. 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 595 
  
 c) redaktionellt ansvar: faktisk kontroll av såväl valet av 
  
 program som hur de ska struktureras, antingen i en 
  
 kronologisk programtablå, när det gäller tv-sändningar, 
  
 eller i en katalog, när det gäller audiovisuella medietjänster  
  
 på begäran. Det redaktionella ansvaret medför 
  
 inte nödvändigtvis något rättsligt ansvar enligt nationell 
  
 lagstiftning för innehållet eller tillhandahållna tjänster. 
  
 d) leverantör av medietjänster: den fysiska eller juridiska person  
  
 som har det redaktionella ansvaret för valet av 
  
 audiovisuellt innehåll för den audiovisuella medietjänsten  
  
 och som avgör hur det ska struktureras. 
  
 e) tv-sändning (dvs. en linjär audiovisuell medietjänst): en audiovisuell  
  
 medietjänst som tillhandahålls av en leverantör  
  
 av medietjänster för samtidigt tv-tittande enligt en 
  
 programtablå. 
  
 f) programföretag: en leverantör av medietjänster som tillhandahåller  
  
 tv-sändningar. 
  
 g) beställtjänst (dvs. en icke-linjär audiovisuell medietjänst): en 
  
 audiovisuell medietjänst som tillhandahålls av en leverantör  
  
 av medietjänster för att ge möjlighet att se program  
  
 vid en tidpunkt som användaren väljer och på 
  
 dennes egen begäran utifrån en katalog med program 
  
 som valts ut av leverantören av medietjänster. 
  
 h) audiovisuellt kommersiellt meddelande: bilder med eller 
  
 utan ljud som är utformade för att direkt eller indirekt 
  
 marknadsföra varor eller tjänster tillhandahållna av en 
  
 fysisk eller juridisk person som bedriver ekonomisk 
  
 verksamhet eller främja dennes anseende; sådana bilder 
  
 åtföljer eller ingår i ett program mot betalning eller 
  
 liknande ersättning eller i form av egenreklam. Till de 
  
 olika formerna av audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 hör bl.a. tv-reklam, sponsring, teleshopping 
  
 och produktplacering. 
  
 i) tv-reklam: varje form av sänt meddelande antingen mot 
  
 betalning eller mot liknande ersättning eller sändning 
  
 för egenreklam, som utförs av ett offentligt eller privat 
  
 företag eller en fysisk person i samband med handel, 
  
 affärsverksamhet, hantverk eller yrke i avsikt att främja 
  
 tillhandahållande mot betalning av varor eller tjänster, 
  
 inklusive fast egendom, rättigheter och förpliktelser. 
  
 j) dolda audiovisuella kommersiella meddelanden: återgivning i 
  
 ord eller bild av varor, tjänster, namn, varumärke eller 
  
 verksamheter som utövas av en varu- eller tjänsteproducent  
  
 i program, då sådan presentation av leverantören  
  
 av medietjänster avser att sådan återgivning ska 
  
 tjäna som reklam, och då allmänheten kan vilseledas i 
  
 fråga om dess art. Sådan återgivning bör betraktas som 
  
 avsiktlig särskilt om den görs mot betalning eller liknande  
  
 ersättning. 
  
 k) sponsring:  
  
 varje bidrag, som ges för finansiering av audiovisuella  
  
 medietjänster eller program av ett offentligt 
  
 eller privat företag eller en fysisk person som inte är 
  
 engagerat/engagerad i tillhandahållande av audiovisuella 
  
 medietjänster eller i produktion av audiovisuella verk, i 
  
 syfte att främja företagets namn, varumärke, anseende, 
  
 verksamhet eller produkter. 
  
 l) teleshopping (tidigare tv-köp): sändning av direkta erbjudanden  
  
 till allmänheten med avseende på att mot betalning  
  
 tillhandahålla varor eller tjänster, inklusive fast 
  
 egendom, eller rättigheter och förpliktelser. 
  
 m) produktplacering: varje form av audiovisuellt kommersiellt  
  
 meddelande som innebär att en vara, tjänst eller 
  
 varumärket för varan eller tjänsten förekommer genom 
  
 att det ingår eller omnämns i ett program, mot betalning  
  
 eller liknande ersättning. 
  
 n) i) Med europeiska produktioner avses: 
  
  produktioner som härrör från medlemsstaterna, 
  
  produktioner som härrör från europeiska tredjestater  
  
 som är anslutna till Europarådets konvention  
  
 om gränsöverskridande television och 
  
 som uppfyller villkoren i led ii, 
  
  samproduktioner inom ramen för avtal inom 
  
 den audiovisuella sektorn som har ingåtts mellan  
  
 Europeiska gemenskapen och tredjestater 
  
 och som uppfyller de villkor som fastställs i 
  
 vart och ett av dessa avtal. 
  
  Tillämpningen av bestämmelserna i andra och 
  
 tredje strecksatserna ska vara beroende av att 
  
 produktioner som härrör från medlemsstaterna 
  
 inte är föremål för diskriminerande åtgärder i de 
  
 berörda tredjestaterna. 
  
 L 332/36 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 596 
  
 ii) Med produktioner som anges i första och andra 
  
 strecksatserna i led i avses sådana produktioner 
  
 som huvudsakligen är gjorda tillsammans med författare  
  
 och personal som är bosatta i en eller flera 
  
 av de stater som anges i första och andra strecksatserna  
  
 i led i, under förutsättning att produktionerna 
  
 uppfyller något av följande tre villkor: 
  
  De har gjorts av en eller flera producenter som 
  
 är etablerade i en eller flera av dessa stater. 
  
  Framställningen av produktionerna har övervakats  
  
 och styrts av en eller flera producenter som 
  
 är etablerade i en eller flera av dessa stater. 
  
  Bidrag från samproducenter i dessa stater utgör 
  
 en övervägande del av den totala samproduktionskostnaden  
  
 och samproduktionen styrs inte 
  
 av en eller flera producenter som är etablerade 
  
 utanför dessa stater. 
  
 iii) De produktioner som inte är europeiska produktioner  
  
 enligt led i men som har framställts inom ramen  
  
 för bilaterala avtal om samproduktion, som 
  
 har ingåtts mellan medlemsstaterna och tredjestater, 
  
 ska anses utgöra europeiska produktioner om samproducenterna  
  
 från gemenskapen bidrar med huvuddelen  
  
 av de totala produktionskostnaderna och 
  
 produktionen inte kontrolleras av en eller flera producenter  
  
 som är etablerade utanför medlemsstaterna. 
  
 3. Artikel 2 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 2 
  
 1. Varje medlemsstat ska säkerställa att alla audiovisuella 
  
 medietjänster som sänds av leverantörer av medietjänster 
  
 under dess jurisdiktion överensstämmer med reglerna i 
  
 det rättssystem som är tillämpligt på audiovisuella medietjänster  
  
 avsedda för allmänheten i den medlemsstaten. 
  
 2. I detta direktiv avses med leverantörer av medietjänster  
  
 under en medlemsstats jurisdiktion: 
  
 a) De leverantörer av medietjänster som enligt punkt 3 är 
  
 etablerade i den medlemsstaten. 
  
 b) De leverantörer av medietjänster på vilka punkt 4 är 
  
 tillämplig. 
  
 3. I detta direktiv anses en leverantör av medietjänster 
  
 vara etablerad i en medlemsstat i följande fall: 
  
 a) Leverantören av medietjänster har sitt huvudkontor i 
  
 medlemsstaten och redaktionella beslut om den audiovisuella  
  
 medietjänsten fattas i den medlemsstaten. 
  
 b) Om en leverantör av medietjänster har sitt huvudkontor 
  
 i en medlemsstat medan redaktionella beslut om den 
  
 audiovisuella medietjänsten fattas i en annan medlemsstat,  
  
 ska leverantören av medietjänster anses vara etablerad  
  
 i den medlemsstat där en betydande del av arbetsstyrkan  
  
 som arbetar med den audiovisuella medietjänstverksamheten  
  
 är verksam. Om en betydande del 
  
 av arbetsstyrkan som arbetar med den audiovisuella 
  
 medietjänstverksamheten är verksam i båda medlemsstaterna,  
  
 ska leverantören av medietjänster anses vara 
  
 etablerad i den medlemsstat där denne har sitt huvudkontor.  
  
 Om en betydande del av arbetsstyrkan som 
  
 arbetar med den audiovisuella medietjänstverksamheten 
  
 inte är verksam i någon av de medlemsstaterna, ska 
  
 leverantören av medietjänster anses vara etablerad i 
  
 den medlemsstat där den först började sin verksamhet 
  
 i enlighet med den medlemsstatens lagstiftning, under 
  
 förutsättning att den upprätthåller en varaktig och verklig  
  
 anknytning till ekonomin i den medlemsstaten. 
  
 c) Om en leverantör av medietjänster har sitt huvudkontor 
  
 i en medlemsstat medan beslut om den audiovisuella 
  
 medietjänsten fattas i ett tredjeland, eller vice versa, ska 
  
 leverantören av medietjänster anses vara etablerad i den 
  
 berörda medlemsstaten, under förutsättning att en betydande  
  
 del av arbetsstyrkan som arbetar med den audiovisuella  
  
 medietjänstverksamheten är verksam i den 
  
 medlemsstaten. 
  
 4. Leverantörer av medietjänster på vilka bestämmelserna  
  
 i punkt 3 inte är tillämpliga ska anses höra under 
  
 en medlemsstats jurisdiktion i följande fall: 
  
 a) De använder sig av en satellitupplänk belägen i den 
  
 medlemsstaten. 
  
 b) De använder sig inte av en satellitupplänk belägen i den 
  
 medlemsstaten men av en satellitkapacitet som hör till 
  
 den medlemsstaten. 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/37 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 597 
  
 5. Om frågan om en medlemsstats jurisdiktion inte kan 
  
 avgöras i enlighet med punkterna 3 och 4, är den behöriga 
  
 medlemsstaten den i vilken leverantören av medietjänster är 
  
 etablerad enligt artiklarna 43–48 i fördraget. 
  
 6. Detta direktiv ska inte omfatta audiovisuella medietjänster  
  
 som är avsedda uteslutande för mottagning i tredjestater  
  
 och som inte tas emot med vanlig konsumentutrustning  
  
 direkt eller indirekt av allmänheten i en eller flera 
  
 medlemsstater. 
  
 4. Artikel 2a ska ändras enligt följande: 
  
 a) Punkt 1 ska ersättas med följande: 
  
 1. Medlemsstaterna ska säkerställa fri mottagning 
  
 och får inte begränsa vidaresändning inom sina territorier  
  
 av audiovisuella medietjänster från andra medlemsstater  
  
 av skäl som hör under områden som samordnas 
  
 enligt av detta direktiv. 
  
 b) I punkt 2 ska den inledande meningen och led a ersättas  
  
 med följande: 
  
 2. Medlemsstaterna får, när det gäller tv-sändningar, 
  
 tillfälligt göra undantag från punkt 1 om följande villkor  
  
 är uppfyllda: 
  
 a) En tv-sändning som kommer från en annan medlemsstat  
  
 överträder uppenbarligen, allvarligt och 
  
 grovt artikel 22.1 eller 22.2 och/eller artikel 3b. 
  
 c) Följande punkter ska läggas till: 
  
 4. När det gäller audiovisuella medietjänster på begäran  
  
 får medlemsstaterna vidta åtgärder för att göra 
  
 undantag från punkt 1 för en viss tjänst om följande 
  
 villkor är uppfyllda: 
  
 a) Åtgärderna ska 
  
 i) vara nödvändiga av någon av följande anledningar 
  
  den allmänna ordningen, särskilt förebyggande,  
  
 utredning, upptäckt av och åtal för 
  
 brott, inklusive skydd av minderåriga och 
  
 bekämpning av uppammande till hat, grundat  
  
 på ras, kön, religion eller nationalitet 
  
 samt kränkningar av enskilda personers 
  
 mänskliga värdighet, 
  
  skydd av folkhälsan, 
  
  allmän säkerhet, inklusive skydd av nationell 
  
 säkerhet och försvar, 
  
  skydd av konsumenter, inklusive investerare, 
  
 ii) vidtas med avseende på en beställtjänst som är 
  
 till förfång för de mål som avses i punkt i eller 
  
 utgör en allvarlig risk för att dessa mål inte 
  
 uppnås, 
  
 iii) vara proportionerliga i förhållande till dessa mål. 
  
 b) Innan åtgärderna vidtas och utan att det påverkar 
  
 domstolsförfaranden, inklusive förberedande förhandlingar  
  
 och åtgärder som vidtas inom ramen 
  
 för en brottsutredning, ska medlemsstaten 
  
  ha uppmanat den medlemsstat under vars jurisdiktion  
  
 tjänsteleverantören lyder att vidta åtgärder,  
  
 varpå denna senare medlemsstat inte vidtagit  
  
 några åtgärder eller endast vidtagit otillräckliga  
  
 åtgärder, 
  
  ha anmält till kommissionen och till den medlemsstat  
  
 under vars jurisdiktion tjänsteleverantören  
  
 lyder sin avsikt att vidta sådana åtgärder. 
  
 5. Medlemsstaterna kan i brådskande fall göra undantag  
  
 från de villkor som anges i punkt 4 b.  
  
 I sådana 
  
 fall ska åtgärderna snarast möjligt anmälas till kommissionen  
  
 och till den medlemsstat under vars jurisdiktion 
  
 tjänsteleverantören lyder med uppgift om varför medlemsstaten  
  
 bedömer att fallet är brådskande. 
  
 L 332/38 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 598 
  
 6. Utan att det påverkar medlemsstaternas möjlighet 
  
 att fortsätta att vidta åtgärderna enligt punkterna 4 och 
  
 5 ska kommissionen snarast möjligt undersöka huruvida  
  
 de anmälda åtgärderna är förenliga med gemenskapsrätten.  
  
 Om kommissionen kommer fram till att 
  
 åtgärden är oförenlig med gemenskapsrätten, ska den 
  
 uppmana medlemsstaten i fråga att avhålla sig från att 
  
 vidta de planerade åtgärderna eller skyndsamt avbryta 
  
 vidtagna åtgärder. 
  
 5. Artikel 3 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 3 
  
 1. Medlemsstaterna ska ha frihet att föreskriva att leverantörer  
  
 av medietjänster under deras jurisdiktion ska följa 
  
 mer detaljerade eller striktare regler inom de områden som 
  
 samordnas enligt detta direktiv, förutsatt att dessa regler 
  
 överensstämmer med gemenskapsrätten. 
  
 2. I de fall en medlemsstat 
  
 a) har utövat sin frihet enligt punkt 1 att införa mer detaljerade  
  
 eller striktare bestämmelser i allmänhetens intresse,  
  
 och 
  
 b) bedömer att ett programföretag under en annan medlemsstats  
  
 jurisdiktion tillhandahåller en tv-sändning som 
  
 helt eller huvudsakligen är inriktad på dess territorium 
  
 får den ta kontakt med den medlemsstat som har jurisdiktion  
  
 i syfte att nå en ömsesidigt tillfredsställande lösning på 
  
 eventuella problem som uppstår. Den medlemsstat som har 
  
 jurisdiktion ska när den mottar en motiverad begäran från 
  
 den förstnämnda medlemsstaten begära att programföretaget  
  
 följer de ifrågavarande bestämmelserna i allmänhetens 
  
 intresse. Den medlemsstat som har jurisdiktion ska inom 
  
 två månader informera den förstnämnda medlemsstaten 
  
 om resultatet av denna begäran. Båda medlemsstaterna får 
  
 anmoda den kontaktkommitté som inrättas enligt artikel 
  
 23a att undersöka fallet. 
  
 3. Om den förstnämnda medlemsstaten bedömer 
  
 a) att det resultat som uppnåtts genom tillämpning av 
  
 punkt 2 inte är tillfredsställande, och 
  
 b) att programföretaget i fråga har etablerat sig i medlemsstaten  
  
 med jurisdiktion i syfte att kringgå de striktare 
  
 bestämmelser inom de områden som samordnas enligt 
  
 detta direktiv som skulle gälla om det var etablerat i den 
  
 förstnämna medlemsstaten, 
  
 får den vidta lämpliga åtgärder mot det berörda programföretaget. 
  
 Sådana åtgärder ska objektivt sett vara nödvändiga, tillämpas  
  
 på ett icke-diskriminerande sätt och vara proportionerliga  
  
 i förhållande till de avsedda målen. 
  
 4. En medlemsstat får vidta åtgärder i enlighet med 
  
 punkt 3 endast om samtliga nedanstående villkor är uppfyllda:  
  
 a) den har underrättat kommissionen och den medlemsstat  
  
 där programföretaget är etablerat att den avser att 
  
 vidta sådana åtgärder och beskriver på vilket underlag 
  
 den grundar sin bedömning, och 
  
 b) kommissionen har fastställt att åtgärderna är förenliga 
  
 med gemenskapsrätten, särskilt att de bedömningar som 
  
 har gjorts av den medlemsstat som vidtar dessa åtgärder 
  
 i enlighet med punkterna 2 och 3 är välgrundade. 
  
 5. Kommissionen ska inom tre månader efter underrättelsen  
  
 enligt punkt 4 a fastställa huruvida åtgärderna är 
  
 förenliga med gemenskapsrätten. Om kommissionen fastställer  
  
 att så inte är fallet ska den berörda medlemsstaten 
  
 avstå från att vidta de föreslagna åtgärderna. 
  
 6. Medlemsstaterna ska inom ramen för sin lagstiftning 
  
 och på lämpligt sätt säkerställa att leverantörer av medietjänster  
  
 under deras jurisdiktion effektivt uppfyller bestämmelserna  
  
 i detta direktiv. 
  
 7. Medlemsstaterna ska främja system för sam- och/eller 
  
 självreglering på nationell nivå inom de områden som samordnas  
  
 genom detta direktiv i den utsträckning det är möjligt  
  
 inom deras rättsordningar. Dessa system ska utformas 
  
 så att de blir allmänt accepterade av de viktigaste aktörerna 
  
 i de berörda medlemsstaterna och säkrar en effektiv 
  
 tillämpning. 
  
 8. Direktiv 2000/31/EG ska tillämpas om inte något 
  
 annat anges i det här direktivet. Vid en konflikt mellan 
  
 en bestämmelse i direktiv 2000/31/EG och en bestämmelse 
  
 i det här direktivet ska bestämmelserna i det här direktivet 
  
 ha företräde, såvida inte något annat föreskrivs i detta direktiv. 
  
 6. Artikel 3a ska utgå. 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/39 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 599 
  
 7. Följande kapitel ska införas: 
  
 KAPITEL IIa 
  
 BESTÄMMELSER SOM ÄR TILLÄMPLIGA PÅ SAMTLIGA 
  
 AUDIOVISUELLA MEDIETJÄNSTER 
  
 Artikel 3a 
  
 Medlemsstaterna ska säkerställa att leverantörer av audiovisuella  
  
 medietjänster under deras jurisdiktion sörjer för att 
  
 mottagarna av deras tjänster hela tiden har direkt tillgång 
  
 till åtminstone följande information, vilken ska vara lättillgänglig: 
  
 a) Namnet på leverantören av medietjänster. 
  
 b) Den geografiska adress där leverantören av medietjänster  
  
 är etablerad. 
  
 c) Uppgifter om leverantören av medietjänster, inbegripet 
  
 dennes e-postadress eller webbplats, så att det snabbt 
  
 och effektivt går att få direkt kontakt med denne. 
  
 d) I tillämpliga fall, de behöriga kontroll- eller övervakningsorganen. 
  
 Artikel 3b 
  
 Medlemsstaterna ska på lämpligt sätt säkerställa att audiovisuella  
  
 medietjänster som tillhandahålls av medietjänstföretag  
  
 under deras jurisdiktion inte innehåller något som uppammar  
  
 hat, grundat på ras, kön, religion eller nationalitet. 
  
 Artikel 3c 
  
 Medlemsstaterna ska uppmuntra medietjänstleverantörerna 
  
 inom den egna jurisdiktionen att se till att deras tjänster 
  
 successivt görs tillgängliga för syn- och hörselskadade personer. 
  
 Artikel 3d 
  
 Medlemsstaterna ska säkerställa att leverantörer av medietjänster  
  
 under deras jurisdiktion inte sänder biograffilmer 
  
 under andra tidsperioder än de som överenskommits med 
  
 rättighetsinnehavarna. 
  
 Artikel 3e 
  
 1. Medlemsstaterna ska se till att audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden som tillhandahålls av medietjänstleverantörer  
  
 under deras jurisdiktion uppfyller följande krav: 
  
 a) Audiovisuella kommersiella meddelanden ska vara lättigenkännliga  
  
 som sådana. Dolda audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden är förbjudna. 
  
 b) Audiovisuella kommersiella meddelanden får inte använda  
  
 subliminal teknik. 
  
 c) Audiovisuella kommersiella meddelanden får inte 
  
 i) strida mot respekten för mänsklig värdighet, 
  
 ii) innehålla eller främja diskriminering på grund av 
  
 kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller trosuppfattning,  
  
 funktionshinder, ålder eller sexuell läggning, 
  
 iii) uppmuntra till ett beteende som är skadligt för hälsa 
  
 eller säkerhet, 
  
 iv) uppmuntra till ett beteende som är mycket skadligt 
  
 för miljön. 
  
 d) Det är förbjudet med alla former av audiovisuella kommersiella  
  
 meddelanden för cigaretter och andra tobaksvaror. 
  
 e) Audiovisuella kommersiella meddelanden för alkoholhaltiga  
  
 drycker får inte vara särskilt riktade till minderåriga  
  
 och får inte uppmuntra till överkonsumtion av 
  
 sådana drycker. 
  
 f) Audiovisuella kommersiella meddelanden om medicinska  
  
 produkter och medicinsk behandling ska vara 
  
 förbjudna om produkterna eller behandlingarna är tillgängliga  
  
 endast efter ordination i den medlemsstat till 
  
 vars jurisdiktion leverantören av medietjänster hör. 
  
 g) Audiovisuella kommersiella meddelanden får inte orsaka  
  
 minderåriga fysisk eller moralisk skada.  
  
 Därför 
  
 får de inte direkt uppmana minderåriga att köpa eller 
  
 hyra en produkt eller tjänst genom att utnyttja deras 
  
 oerfarenhet eller godtrogenhet, direkt uppmuntra dem 
  
 att övertala sina föräldrar eller någon annan att köpa de 
  
 varor eller tjänster som ingår i reklamen, utnyttja det 
  
 speciella förtroende som minderåriga hyser för föräldrar,  
  
 lärare eller andra personer, eller utan skäl visa minderåriga  
  
 i farliga situationer. 
  
 2. Medlemsstaterna och kommissionen ska uppmuntra 
  
 leverantörer av medietjänster att ta fram uppförandekoder 
  
 om sådana olämpliga audiovisuella kommersiella meddelanden  
  
 som åtföljer eller ingår i barnprogram och som avser 
  
 livsmedel eller drycker som innehåller näringsämnen eller 
  
 ämnen som har en näringsmässig eller fysiologisk effekt, 
  
 särskilt fett, transfettsyror, salt/natrium och sockerarter, 
  
 som enligt rekommendationerna inte bör utgöra en alltför 
  
 stor del av den totala kosten. 
  
 L 332/40 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 600 
  
 Artikel 3f 
  
 1. Audiovisuella medietjänster eller program som sponsras  
  
 ska uppfylla följande krav: 
  
 a) Deras innehåll och, när det gäller tv-sändningar, deras 
  
 programläggning ska inte under några förhållanden påverkas  
  
 på ett sådant sätt att det inverkar på ansvaret och 
  
 det redaktionella oberoendet hos leverantören av medietjänster. 
  
 b) De får inte direkt uppmuntra till inköp eller förhyrning 
  
 av varor eller tjänster, särskilt inte genom särskilda säljfrämjande  
  
 hänvisningar till dessa varor eller tjänster. 
  
 c) Tittarna ska tydligt informeras om att det existerar ett 
  
 sponsoravtal. Sponsrade program ska tydligt kunna 
  
 identifieras som sådana genom att sponsorns namn, 
  
 logotyp och/eller eventuell annan symbol, såsom en 
  
 hänvisning till sponsorns produkt(er) eller tjänst(er) eller 
  
 något annat kännetecken, visas på lämpligt sätt i början 
  
 av programmet, under programmet och/eller i slutet av 
  
 programmet. 
  
 2. Audiovisuella medietjänster eller program får inte 
  
 sponsras av företag vars huvudsakliga verksamhet är tillverkning  
  
 eller försäljning av cigarretter och andra tobaksvaror. 
  
 3. Om företag vars verksamhet omfattar tillverkning eller  
  
 försäljning av medicinska produkter och medicinsk behandling  
  
 sponsrar audiovisuella medietjänster eller program,  
  
 ska denna sponsring främja företagets namn eller 
  
 anseende, men inte särskilda medicinska produkter eller 
  
 medicinska behandlingar som är tillgängliga endast efter 
  
 ordination i den medlemsstat under vars jurisdiktion leverantören  
  
 av medietjänster hör. 
  
 4. Nyhets- och samhällsprogram får inte sponsras. Medlemsstaterna  
  
 får besluta att förbjuda att sponsorns logo 
  
 visas under barnprogram, dokumentärprogram och religiösa  
  
 program. 
  
 Artikel 3g 
  
 1. Produktplacering ska vara förbjuden. 
  
 2. Med avvikelse från punkt 1 ska produktplacering vara 
  
 tillåten, såvida medlemsstaterna inte beslutar något annat, 
  
  i biograffilmer, filmer och serier producerade för audiovisuella  
  
 medietjänster, sportprogram och lätta underhållningsprogram,  
  
 eller 
  
  när det inte förekommer någon betalning utan endast 
  
 gratis tillhandahållande av vissa varor eller tjänster, exempelvis  
  
 rekvisita och priser, för att de ska ingå i ett 
  
 program. 
  
 Undantaget i den första strecksatsen ska inte gälla barnprogram. 
  
 De program som innehåller produktplacering ska uppfylla 
  
 åtminstone samtliga följande krav: 
  
 a) Deras innehåll och, när det gäller tv-sändningar, deras 
  
 programläggning får inte under några omständigheter 
  
 påverkas på ett sådant sätt att det inverkar på ansvaret 
  
 och det redaktionella oberoendet hos leverantören av 
  
 medietjänster. 
  
 b) De får inte direkt uppmuntra till inköp eller förhyrning 
  
 av varor eller tjänster, särskilt inte genom särskilda säljfrämjande  
  
 hänvisningar till dessa varor eller tjänster. 
  
 c) De får inte otillbörligen framhäva den berörda produkten. 
  
 d) Tittarna ska tydligt informeras om att det förekommer 
  
 produktplacering.  
  
 Program som innehåller produktplacering  
  
 ska identifieras på lämpligt sätt i början och i 
  
 slutet av programmet, och när programmet börjar igen 
  
 efter ett reklamavbrott, för att undvika all osäkerhet hos 
  
 tittaren. 
  
 I undantagsfall får medlemsstaterna besluta att göra avkall 
  
 på de krav som anges i led d ovan, förutsatt att programmet  
  
 i fråga varken har producerats eller beställts av leverantören  
  
 av medietjänster själv eller av ett närstående företag  
  
 till en sådan leverantör. 
  
 3. Programmen får inte under några omständigheter innehålla  
  
 någon produktplacering av 
  
  tobaksvaror eller cigaretter eller produktplacering från 
  
 företag vars huvudsakliga verksamhet är tillverkning eller  
  
 försäljning av cigaretter och andra tobaksvaror, eller 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/41 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 601 
  
  särskilda medicinska produkter eller medicinska behandlingar  
  
 som är receptbelagda i den medlemsstat under  
  
 vars jurisdiktion leverantören av medietjänster hör. 
  
 4. Bestämmelserna i punkterna 1, 2 och 3 ska endast 
  
 gälla program som producerats efter den 19 december 
  
 2009. 
  
 8. Följande kapitel ska införas: 
  
 KAPITEL IIb 
  
 BESTÄMMELSER SOM ÄR TILLÄMPLIGA ENDAST PÅ AUDIOVISUELLA  
  
 MEDIETJÄNSTER PÅ Castillo 
  
 Artikel 3h 
  
 Medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder för att se till 
  
 att audiovisuella medietjänster på begäran som tillhandahålls  
  
 av leverantörer av medietjänster under deras jurisdiktion  
  
 och som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller 
  
 moraliska utvecklingen hos minderåriga endast tillhandahålls  
  
 på ett sådant sätt att minderåriga normalt inte hör 
  
 eller ser sådana audiovisuella medietjänster på begäran. 
  
 Artikel 3i 
  
 1. Medlemsstaterna ska se till att audiovisuella medietjänster  
  
 på begäran som tillhandahålls av leverantörer av 
  
 medietjänster under deras jurisdiktion, där så är praktiskt 
  
 möjligt och på lämpligt sätt, främjar framställningen och 
  
 tillgången till europeiska produktioner. Sådant främjande 
  
 kan bl.a. avse det finansiella bidraget från sådana tjänster 
  
 till produktionen och förvärv av sändningsrätter till europeiska  
  
 produktioner eller andelen och/eller framhävandet av 
  
 europeiska produktioner i den programkatalog som erbjuds 
  
 av beställtjänsten. 
  
 2. Medlemsstaterna ska, senast den 19 december 2011 
  
 och därefter vart fjärde år, rapportera till kommissionen om 
  
 genomförandet av punkt 1. 
  
 3. Kommissionen ska på grundval av de uppgifter som 
  
 medlemsstaterna lämnar och en oberoende undersökning 
  
 rapportera till Europaparlamentet och rådet om tillämpningen  
  
 av punkt 1, med beaktande av marknadsutvecklingen  
  
 och den tekniska utvecklingen samt målet kulturell 
  
 mångfald. 
  
 9. Följande kapitel ska införas: 
  
 KAPITEL IIc 
  
 BESTÄMMELSE OM EXKLUSIVA RÄTTIGHETER OCH BESTÄMMELSER  
  
 OM KORTA NYHETSINSLAG I TV-SÄNDNINGAR 
  
 Artikel 3j 
  
 1. Varje medlemsstat får vidta åtgärder som är förenliga 
  
 med gemenskapsrätten för att säkerställa att programföretag  
  
 under dess jurisdiktion, med utnyttjande av exklusiva 
  
 rättigheter, inte sänder evenemang som av den medlemsstaten  
  
 anses vara av särskild vikt för samhället på ett sådant 
  
 sätt att en väsentlig del av allmänheten i den medlemsstaten 
  
 utestängs från möjligheten att följa sådana evenemang genom  
  
 direktsändning eller tidsförskjuten sändning i fri television.  
  
 I sådana fall ska den berörda medlemsstaten upprätta  
  
 en förteckning över de nationella eller icke-nationella 
  
 evenemang som den anser vara av särskild vikt för samhället.  
  
 Detta ska göras på ett klart och öppet sätt i rätt och 
  
 god tid.  
  
 Den berörda medlemsstaten ska härvid också bestämma  
  
 om dessa evenemang ska vara tillgängliga helt eller 
  
 delvis genom direktsändning eller, när så är nödvändigt 
  
 eller lämpligt av objektiva skäl i allmänhetens intresse, 
  
 helt eller delvis via tidsförskjuten sändning. 
  
 2. Medlemsstaterna ska omedelbart till kommissionen 
  
 anmäla alla åtgärder som har vidtagits eller kommer att 
  
 vidtas enligt punkt 1. Inom tre månader efter anmälan 
  
 ska kommissionen kontrollera att sådana åtgärder är förenliga  
  
 med gemenskapsrätten och meddela dem till de andra 
  
 medlemsstaterna. Den ska inhämta yttrande från den kontaktkommitté  
  
 som inrättas i enlighet med artikel 23a. Den 
  
 ska i Europeiska unionens officiella tidning skyndsamt offentliggöra  
  
 de åtgärder som har vidtagits samt minst en gång 
  
 om året offentliggöra en samlad förteckning över de åtgärder  
  
 som medlemsstaterna har vidtagit. 
  
 3. Medlemsstaterna ska – med lämpliga medel och inom 
  
 ramen för sin lagstiftning – se till att programföretag under 
  
 deras jurisdiktion inte utövar de exklusiva rättigheter som 
  
 förvärvats av dessa programföretag efter den dag då detta 
  
 direktiv offentliggörs på sådant sätt att en väsentlig del av 
  
 allmänheten i en annan medlemsstat utestängs från möjligheten  
  
 att följa evenemang på det sätt som den andra medlemsstaten  
  
 bestämt i enlighet med punkterna 1 och 2 helt 
  
 eller delvis genom direktsändning eller, när så är nödvändigt  
  
 eller lämpligt av objektiva skäl i allmänhetens intresse, 
  
 helt eller delvis genom tidsförskjuten sändning i fri television  
  
 såsom den andra medlemsstaten har bestämt i enlighet  
  
 med punkt 1. 
  
 Artikel 3k 
  
 1. Medlemsstaterna ska när det gäller korta nyhetsinslag 
  
 se till att varje programföretag som är etablerat i gemenskapen  
  
 på rättvisa, rimliga och icke-diskriminerande villkor 
  
 har tillgång till evenemang av stort allmänintresse som 
  
 sänds med utnyttjande av exklusiva rättigheter av ett programföretag  
  
 under deras jurisdiktion. 
  
 L 332/42 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 602 
  
 2. Om ett annat programföretag som är etablerat i 
  
 samma medlemsstat som det programföretag som ansöker 
  
 om tillgång har fått exklusiva rättigheter till det berörda 
  
 evenemanget av stort allmänintresse, måste ansökan om 
  
 tillgång göras hos det programföretaget. 
  
 3. Medlemsstaterna ska se till att sådan tillgång säkerställs  
  
 genom att tillåta programföretag att fritt välja korta 
  
 utdrag från det sändande programföretagets signal med 
  
 åtminstone angivande av källan, om detta inte är omöjligt 
  
 av praktiska skäl. 
  
 4. Som ett alternativ till punkt 3 får medlemsstaterna 
  
 fastställa ett liknande system genom vilket tillgång ges på 
  
 rättvisa, rimliga och icke diskriminerande villkor på något 
  
 annat sätt. 
  
 5. Korta utdrag får endast användas i allmänna nyhetsprogram  
  
 och får användas i audiovisuella medietjänster på 
  
 begäran endast om samma program erbjuds med tidsförskjutning  
  
 från samma leverantör av medietjänster. 
  
 6. Utan att det påverkar tillämpningen av punkterna 1–5 
  
 ska medlemsstaterna se till att i enlighet med sina rättsliga 
  
 system och praxis fastställa närmare bestämmelser och villkor  
  
 för tillhandahållandet av sådana korta utdrag, särskilt 
  
 eventuella ersättningsbestämmelser, maximal längd för utdragen  
  
 och tidsgränser för sändning av dem. Om ersättning 
  
 betalas ut, får den inte överstiga de extrakostnader som är 
  
 resultatet av att tillgången tillhandahålls. 
  
 10. I artikel 4.1 ska meningen definierade i artikel 6 utgå. 
  
 11. Artiklarna 6 och 7 ska utgå. 
  
 12. Titeln på kapitel IV ska ersättas med följande: 
  
 TV-REKLAM OCH TELESHOPPING 
  
 13. Artikel 10 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 10 
  
 1. Tv-reklam och teleshopping ska vara lätta att känna 
  
 igen som sådana och kunna skiljas från det redaktionella 
  
 innehållet. Utan att det påverkar tillämpningen av nya annonseringstekniker  
  
 ska tv-reklam och teleshopping hållas 
  
 klart åtskilda från andra delar av programmet med optiska 
  
 och/eller akustiska och/eller rumsliga hjälpmedel. 
  
 2. Enstaka reklaminslag och teleshoppinginslag ska förekomma  
  
 endast undantagsvis, utom vid sändningar av sportevenemang. 
  
 14. Artikel 11 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 11 
  
 1. När tv-reklam eller teleshopping infogas i programmen  
  
 ska medlemsstaterna säkerställa att detta inte påverkar 
  
 programmens integritet eller rättighetsinnehavarnas rättigheter  
  
 och ska då beakta naturliga avbrott i programmen 
  
 samt programmens längd och karaktär. 
  
 2. Sändningar av filmer producerade för tv (med undantag  
  
 för tv-serier och dokumentärer), biograffilmer och nyhetsprogram  
  
 får avbrytas av tv-reklam och/eller teleshoppinginslag  
  
 en gång varje tablålagd period på minst trettio 
  
 minuter.  
  
 Sändningar av barnprogram får avbrytas av tvreklam  
  
 och/eller teleshopping en gång under varje tablålagd 
  
 period på minst trettio minuter, förutsatt att programmets 
  
 tablålagda längd överstiger trettio minuter. TV-reklam eller 
  
 teleshopping får inte infogas i sändningar av gudstjänster. 
  
 15. Artiklarna 12 och 13 ska utgå. 
  
 16. Artikel 14.1 ska utgå. 
  
 17. Artiklarna 16 och 17 ska utgå. 
  
 18. Artikel 18 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 18 
  
 1. Tv-reklaminslagens och teleshoppinginslagens längd 
  
 inom en given klocktimme får inte överstiga 20 %. 
  
 2. Punkt 1 är inte tillämplig på de av programföretagets 
  
 meddelanden som rör dess egna program och biprodukter 
  
 med direkt koppling till dessa program, sponsormeddelanden  
  
 och produktplaceringar. 
  
 19. Artikel 18a ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 18a 
  
 Teleshoppingblock ska tydligt identifieras som sådana med 
  
 optiska och akustiska hjälpmedel och ska ha en sammanhängande  
  
 varaktighet av minst femton minuter. 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/43 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 603 
  
 20. Artikel 19 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 19 
  
 Bestämmelserna i detta direktiv ska i tillämpliga delar gälla 
  
 för tv-kanaler som uteslutande ägnas åt reklam och teleshopping  
  
 samt tv-kanaler som uteslutande ägnas åt egenreklam.  
  
 Kapitel III samt artiklarna 11 och 18 ska inte vara 
  
 tillämpliga på dessa kanaler. 
  
 21. Artikel 19a ska utgå. 
  
 22. Artikel 20 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 20 
  
 Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 3 får medlemsstaterna,  
  
 med vederbörlig hänsyn till gemenskapsrätten, 
  
 fastställa andra villkor än de som fastställs i artikel 11.2 
  
 och i artikel 18 i fråga om tv-sändningar som är avsedda 
  
 uteslutande för det nationella territoriet och som inte kan 
  
 tas emot, direkt eller indirekt, av allmänheten i en eller flera 
  
 andra medlemsstater. 
  
 23. Titeln på kapitel V ska ersättas med följande: 
  
 SKYDD AV MINDERÅRIGA VID TV-SÄNDNINGAR 
  
 24. Artiklarna 22a och 22b ska utgå. 
  
 25. Titeln på kapitel VI ska ersättas med följande: 
  
 RÄTT TILL GENMÄLE I TV-SÄNDNINGAR 
  
 26. I artikel 23a ska led 2 e ersättas med följande: 
  
 e) Att underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna  
  
 och kommissionen om situationen och utvecklingen  
  
 på området för reglering av audiovisuella medietjänster  
  
 med hänsyn både till gemenskapens politik på 
  
 det audiovisuella området och till den relevanta tekniska  
  
 utvecklingen. 
  
 27. Följande kapitel ska införas: 
  
 KAPITEL VIb 
  
 SAMARBETE MELLAN REGLERINGSORGAN I MEDLEMSSTATERNA 
  
 Artikel 23b 
  
 Medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder för att förse 
  
 varandra och kommissionen med den information som är 
  
 nödvändig för att tillämpa bestämmelserna i detta direktiv, 
  
 särskilt artiklarna 2, 2a och 3, framför allt genom sina 
  
 behöriga oberoende regleringsorgan. 
  
 28. Artiklarna 25 och 25a ska utgå. 
  
 29. Artikel 26 ska ersättas med följande: 
  
 Artikel 26 
  
 Senast den 19 december 2011 och vart tredje år därefter 
  
 ska kommissionen till Europaparlamentet, rådet och Europeiska  
  
 ekonomiska och sociala kommittén överlämna en 
  
 rapport om tillämpningen av detta direktiv i dess ändrade 
  
 lydelse och, vid behov, utarbeta ytterligare förslag för att 
  
 anpassa det till utvecklingen i fråga om audiovisuella medietjänster,  
  
 särskilt mot bakgrund av den senaste tekniska 
  
 utvecklingen, sektorns konkurrenskraft och nivåerna för 
  
 mediekunskap i alla medlemsstater. 
  
 Denna rapport ska även omfatta en bedömning av frågan 
  
 om tv-reklam som åtföljer eller ingår i barnprogram, i 
  
 synnerhet huruvida de kvantitativa och kvalitativa bestämmelserna  
  
 i detta direktiv har gett den skyddsnivå som 
  
 krävs. 
  
 Artikel 2 
  
 Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 
  
 av den 27 oktober 2004 om samarbete mellan de nationella 
  
 tillsynsmyndigheter som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen  
  
 (1) ska ändras på följande sätt:  
  
  Punkt 4 i bilagan Direktiv och förordningar som omfattas 
  
 av artikel 3 a ska ersättas med följande: 
  
 4. Europaparlamentets och rådets direktiv 89/552/EEG av 
  
 den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser  
  
 som fastställts i medlemsstaternas lagar och 
  
 andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet  
  
 för television (*): artiklarna 3h–3i och artiklarna 
  
 10–20. Direktivet senast ändrat genom Europaparlamentets  
  
 och rådets direktiv 2007/65/EG (**). 
  
 ___________ 
  
 (*) EGT L 298, 17.10.1989, s. 23. 
  
 (**) EUT L 332, 18.12.2007, s. 27. 
  
 Artikel 3 
  
 1. Medlemsstaterna ska sätta i kraft de bestämmelser i lagar 
  
 och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta 
  
 direktiv senast den 19 december 2009. De ska genast underrätta 
  
 kommissionen om detta. 
  
 L 332/44 SV Europeiska unionens officiella tidning 18.12.2007 
  
 (1) EUT L 364, 9.12.2004, s. 1. Förordningen ändrad genom direktiv 
  
 2005/29/EG. 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 604 
  
 När en medlemsstat antar dessa bestämmelser ska de innehålla 
  
 en hänvisning till detta direktiv eller åtföljas av en sådan hänvisning  
  
 när de offentliggörs. Närmare föreskrifter om hur hänvisningen  
  
 ska göras ska varje medlemsstat själv utfärda. 
  
 2. Medlemsstaterna ska till kommissionen överlämna texten 
  
 till de centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de 
  
 antar inom det område som omfattas av detta direktiv. 
  
 Artikel 4 
  
 Detta direktiv träder i kraft dagen efter det att det har offentliggjorts  
  
 i Europeiska unionens officiella tidning. 
  
 Artikel 5 
  
 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna. 
  
 Utfärdat i Strasbourg den 11 december 2007. 
  
 På Europaparlamentets vägnar 
  
 West 
  
 Ordförande 
  
 På rådets vägnar 
  
 M. LOBO ANTUNES 
  
 Ordförande 
  
 18.12.2007 SV Europeiska unionens officiella tidning L 332/45 
  
 SOU 2008:116 - Bilaga 2 
  
 605 
  
 Bilaga 3  
  
  UBU  
  
 RÅDETS DIREKTIV  
  
 av den 3 oktober 1989  
  
 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas  
  
 lagar och andra författningar om utförandet av  
  
 sändningsverksamhet för television  
  
 (89/552/EEG)  
  
 EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR Lee  
  
 DETTA DIREKTIV  
  
 med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekomiska  
  
 gemenskapen, särskilt artiklarna 57.2 och 66 i detta,  
  
 med beaktande av kommissionens förslagTPF 
  
 1 
  
 F, PT 
  
 i samarbete med EuropaparlamentetTPF 
  
 2 
  
 F, PT 
  
 med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrandeTPF 
  
 3 
  
 F, PT 
  
 och med beaktande av följande:  
  
 De mål för gemenskapen som fastställts i fördraget innefattar upprättande  
  
 av ett allt fastare förbund mellan Europas folk, vilket skall  
  
 främja närmare förbindelser mellan de stater som den förenar,  
  
 garantera ekonomiskt och socialt framåtskridande i medlemsländerna  
  
 genom gemensamma åtgärder för att avskaffa de barriärer  
  
 som delar Europa, uppmuntra fortgående förbättringar av levnadsvillkoren  
  
 för gemenskapens folk samt garantera att fred och frihet  
  
 upprätthålls och stärks.  
  
 Fördraget föreskriver att en gemensam marknad upprättas, att  
  
 medlemsstaterna sinsemellan avskaffar hinder för fri rörlighet för  
  
 tjänster och inför ett system som säkerställer att konkurrensen på  
  
 den gemensamma marknaden inte snedvrids.  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT EGT nr C 179, 17.7.1986, s. 4.  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT EGT nr C 49, 22.2.1988, s. 53 och EGT nr C 158, 26.6.1989.  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT EGT nr C 232, 31.8.1987, s. 29.  
  
 607 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 Sändningar över gränserna med hjälp av olika tekniker är ett sätt att  
  
 uppfylla gemenskapens mål, och åtgärder bör vidtas för att medge  
  
 och säkerställa övergången från nationella marknader till en gemensam  
  
 produktions- och distributionsmarknad för program och för  
  
 att upprätta lojala konkurrensförhållanden utan att påverka den roll  
  
 i det allmännas intresse som TV-tjänsterna skall tillgodose.  
  
 Europarådet har antagit Europakonventionen om television över  
  
 gränserna.  
  
 Fördraget föreskriver att direktiv utfärdas om samordning av bestämmelser  
  
 för att underlätta egenföretagande.  
  
 Televisionssändning är normalt sett en tjänst enligt fördragets innebörd 
  
 .  
  
 Fördraget föreskriver fri rörlighet för alla tjänster som normalt tillhandahålls  
  
 mot betalning, utan inskränkning på grund av kulturellt  
  
 eller annat innehåll och utan begränsning för medborgare i medlemsstaterna  
  
 som är etablerade i ett annat EG-land än det för vilken  
  
 tjänsterna är avsedda.  
  
 Denna rättighet som den tillämpas på sändning och distribution av  
  
 televisionstjänster är också ett klart uttalande i gemenskapsrätten  
  
 av en mer allmän princip, nämligen yttrandefriheten som den fastställts  
  
 i artikel 10.1 i Konventionen om skydd för de mänskliga  
  
 rättigheterna och de grundläggande friheterna, som ratificerats av  
  
 alla medlemsstater. Ett direktiv om sändning och distribution av  
  
 TV-program måste därför säkerställa programmens fria rörlighet  
  
 mot bakgrund av nämnda artikel och med förbehåll endast för de begränsningar  
  
 som anges i stycke 2 i nämnda artikel och av artikel 56.1  
  
 i fördraget.  
  
 Medlemsstaternas lagar och andra författningar beträffande TV och  
  
 kabelsändningar innehåller olikheter, av vilka några kan hindra  
  
 den fria rörligheten för sändningar inom gemenskapen och snedvrida  
  
 konkurrensen inom den gemensamma marknaden.  
  
 Alla sådana restriktioner i friheten att tillhandahålla sändningstjänster  
  
 inom gemenskapen skall avskaffas enligt fördraget.  
  
 608 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 Ett sådant avskaffande skall ske jämsides med en samordning av  
  
 tillämpliga lagar. Denna samordning skall ha till syfte att underlätta  
  
 de berörda professionella verksamheterna och, mera allmänt, det  
  
 fria utbytet av information och tankar inom gemenskapen.  
  
 Det är följaktligen nödvändigt och tillräckligt att alla sändningar  
  
 följer lagen i den medlemsstat, varifrån de härrör.  
  
 Detta direktiv fastställer minimikraven för att garantera frihet för  
  
 sändning. Det påverkar därför inte medlemsstaternas och respektive  
  
 myndigheters ansvar i fråga om organisationen – inklusive  
  
 systemen för tillståndsgivning, administrativ auktorisering eller beskattning  
  
 – finansiering och programinnehåll. Den kulturella utvecklingens  
  
 oberoende i medlemsstaterna och bevarandet av den  
  
 kulturella mångfalden inom gemenskapen förblir därför opåverkade.  
  
 Inom den gemensamma marknaden är det nödvändigt att alla sändningar,  
  
 som härrör från och är avsedda för mottagning inom gemenskapen 
  
 , och i synnerhet de som är avsedda för mottagning i en annan  
  
 medlemsstat, följer den lag som är tillämplig på sändningar, avsedda  
  
 för mottagning av allmänheten i den medlemsstat, varifrån sändningen  
  
 kommer, samt bestämmelserna i detta direktiv.  
  
 Kravet att den medlemsstat, varifrån sändningarna härrör, verifierar  
  
 att dessa följer nationella lagar, samordnade genom detta direktiv,  
  
 är enligt gemenskapsrätten tillräckligt för att garantera fri rörlighet  
  
 för sändningar utan en andra kontroll på samma grunder i de mottagande  
  
 medlemsstaterna. Den mottagande medlemsstaten får  
  
 emellertid undantagsvis och under särskilda omständigheter interimistiskt  
  
 hindra återutsändning av televisionssändningar.  
  
 Det är viktigt att medlemsstaterna säkerställer att varje handling  
  
 förhindras, som kan visa sig skadlig för den fria rörligheten och  
  
 handeln med televisionsprogram eller som kan medföra dominerande  
  
 ställningar som skulle leda till begränsningar av den TV-överförda  
  
 informationens mångfald och frihet och av informationssektorn  
  
 i dess helhet.  
  
 Detta direktiv, som är specifikt begränsat till regler för televisionssändningar,  
  
 påverkar inte existerande eller kommande gemen609 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 skapsåtgärder beträffande harmonisering, särskilt för att tillfredsställa  
  
 tvingande krav som rör skydd för konsumenter och rimligheten  
  
 i kommersiella transaktioner och konkurrens.  
  
 Samordning är inte desto mindre nödvändig för att underlätta för  
  
 personer och företag som producerar program med ett kulturellt  
  
 syfte att ägna sig åt sin verksamhet.  
  
 Minimikraven för alla offentliga eller privata televisionsprogram  
  
 inom gemenskapen beträffande europeiska, audiovisuella produktioner  
  
 har varit ett sätt att främja produktion, oberoende produktion  
  
 och distribution i de ovan nämnda företagen och kompletterar  
  
 andra åtgärder som redan vidtagits eller kommer att föreslås för att  
  
 främja samma syfte.  
  
 Det är därför nödvändigt att främja marknader av tillräcklig storlek  
  
 för TV-produktioner i medlemsstaterna för att ge avkastning på  
  
 nödvändiga investeringar, inte bara genom att upprätta gemensamma  
  
 regler som öppnar nationella marknader utan också genom  
  
 att där så är praktiskt möjligt och med lämpliga medel se till att  
  
 europeisk produktion utgör en övervägande del av alla medlemsstaternas  
  
 TV-program. För att tillämpningen av dessa regler skall  
  
 kunna övervakas och för att dessa mål skall kunna uppfyllas, skall  
  
 medlemsstaterna till kommissionen överlämna en rapport om de  
  
 delar som reserverats för europeiska respektive oberoende produktioner  
  
 enligt detta direktiv. Vid beräkningen av proportionerna skall  
  
 hänsyn tas till den speciella situationen i Grekland och Portugal.  
  
 Kommissionen måste informera medlemsstaterna om dessa rapporter,  
  
 åtföljda där så är lämpligt av ett yttrande som särskilt tar hänsyn  
  
 till framsteg i förhållande till tidigare år, andelen nya program i  
  
 sändningarna, de speciella villkoren för nya programföretag och den  
  
 speciella situationen i länder med låg audiovisuell produktionskapacitet  
  
 eller med begränsat språkområde.  
  
 För dessa ändamål bör europeiska produktioner definieras utan  
  
 att det påverkar medlemsstaternas möjligheter att fastställa en mera  
  
 detaljerad definition i fråga om TV-programföretag inom sin jurisdiktion  
  
 i överensstämmelse med artikel 3.1 i enlighet med gemenskapsrätten  
  
 och med hänsyn till detta direktivs syften.  
  
 610 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 Det är viktigt att söka efter lämpliga medel och procedurer i överensstämmelse  
  
 med gemenskapsrätten för att främja att dessa syften  
  
 förverkligas och att lämpliga åtgärder vidtas för att uppmuntra  
  
 genomförande och utveckling av europeisk audiovisuell produktion  
  
 och distribution, särskilt i länder med låg produktionskapacitet  
  
 eller med begränsat språkområde.  
  
 Nationella stödåtgärder för utveckling av europeisk produktion  
  
 kan tillämpas i den utsträckning de överensstämmer med gemenskapsrätten.  
  
 Ett åtagande, där så är praktiskt möjligt, om att en viss del av sändningarna  
  
 skall reserveras för oberoende produktioner, skapade av  
  
 producenter som är oberoende av programföretag, kommer att  
  
 stimulera nya källor för TV-produktion, särskilt genom att små och  
  
 medelstora företag skapas. Det kommer att öppna nya möjligheter  
  
 att lansera kreativa begåvningar inom kulturella yrken och bland  
  
 personal på det kulturella området. Medlemsstaternas definition av  
  
 begreppet oberoende producent bör ta hänsyn till detta syfte  
  
 genom att vederbörligen beakta små och medelstora producenter  
  
 och tillåta finansiellt deltagande vid samproduktion med TV-företagen.  
  
 Det är nödvändigt att medlemsstaterna vidtar åtgärder för att  
  
 säkerställa att en viss period förflyter mellan premiärvisningen på  
  
 biograf och TV-premiären.  
  
 För att medge en aktiv språkpolicy till förmån för ett specifikt språk  
  
 förblir medlemsstaterna fria att fastställa mera detaljerade eller striktare  
  
 regler framför allt på grundval av språkkriterier, så länge dessa  
  
 regler överensstämmer med gemenskapsrätten och särskilt inte är  
  
 tillämpliga i fråga om återutsändning av program som producerats i  
  
 andra medlemsstater.  
  
 För att säkerställa att konsumenternas intressen som TV-tittare är  
  
 helt och fullt skyddade är det väsentligt att TV-reklamen underkastas  
  
 vissa minimiregler och standarder och att medlemsstaterna  
  
 behåller rätten att fastställa mer detaljerade eller striktare regler och  
  
 under vissa omständigheter kan fastställa olika villkor för programföretag  
  
 inom deras jurisdiktion.  
  
 611 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 Med vederbörlig hänsyn till gemenskapsrätten och i fråga om sändningar,  
  
 avsedda enbart för det egna landet vilka inte kan tas emot,  
  
 direkt eller indirekt, i en eller flera medlemsstater, skall medlemsstaterna  
  
 kunna fastställa olika villkor för reklaminslag och olika gränser  
  
 för reklamvolymen för att underlätta dessa speciella sändningar.  
  
 Det är nödvändigt att förbjuda all TV-reklam för cigaretter och  
  
 andra tobaksvaror, inklusive indirekta former av reklam vilka, utan  
  
 att direkt nämna tobaksvaran, söker kringgå reklamförbudet genom  
  
 att utnyttja märkesnamn, symboler eller andra distinkta kännetecken  
  
 för tobaksvaror eller företag, vars kända eller huvudsakliga verksamheter  
  
 innefattar produktion eller försäljning av sådana produkter.  
  
 Det är även nödvändigt att förbjuda all TV-reklam för medicinska  
  
 produkter eller medicinsk behandling som är receptbelagd i den  
  
 medlemsstat, inom vars jurisdiktion programföretaget faller, samt  
  
 att införa strikta kriterier i fråga om TV-reklam för alkoholhaltiga  
  
 drycker.  
  
 Med beaktande av den växande betydelsen av sponsorer för finansiering  
  
 av program bör lämpliga regler fastställas för detta.  
  
 Det är vidare nödvändigt att införa regler för program och TVreklam  
  
 för att skydda minderårigas fysiska, mentala och moraliska  
  
 utveckling. Även om TV-programföretag normalt är skyldiga att  
  
 garantera att programmen presenterar fakta och händelser på ett  
  
 korrekt sätt är det inte desto mindre viktigt att programföretagen  
  
 åläggs speciella skyldigheter med hänsyn till rätten till genmäle eller  
  
 motsvarande så att varje person, vars legitima intressen har skadats  
  
 av ett påstående som gjorts under ett TV- program, effektivt kan  
  
 utnyttja denna rättighet.  
  
 612 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
  UBU  
  
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.  
  
 KAPITEL 1  
  
 Definitioner  
  
 Artikel 1  
  
 I detta direktiv avses med  
  
 a) TV-sändning: den ursprungliga överföringen av TV-program  
  
 avsedda för mottagning av allmänheten, per tråd eller genom  
  
 luften inklusive överföring via satellit, i okodad eller kodad  
  
 form. Den innefattar överföring av program mellan företag för  
  
 vidaresändning till allmänheten. Den innefattar inte kommunikationstjänster  
  
 som tillhandahåller data eller andra meddelanden  
  
 som efterfrågas individuellt såsom telefax, databaser och  
  
 andra liknande tjänster.  
  
  UM1  
  
 b) Programföretag: den fysiska eller juridiska person som har det  
  
 redaktionella ansvaret för sammansättningen av TV-program  
  
 enligt a och som sänder ut eller låter sända ut dem genom tredje  
  
 part.  
  
 c) TV-reklam: varje form av sänt meddelande antingen mot betalning  
  
 eller mot liknande ersättning eller sändning för egenreklam,  
  
 som utförs av ett offentligt eller privat företag i samband  
  
 med handel, affärsverksamhet, hantverk eller yrke i avsikt  
  
 att främja tillhandahållande mot betalning av varor eller tjänster,  
  
 inklusive fast egendom, eller rättigheter och förpliktelser.  
  
 613 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
  UBU  
  
  UM1U d) Smygreklam: presentation i ord eller bild av varor,  
  
 tjänster, namn, varumärke eller verksamheter som  
  
 utövas av en varu- eller tjänsteproducent i program,  
  
 då sådan presentation av programföretaget avses tjäna  
  
 som reklam, och då allmänheten kan vilseledas i fråga  
  
 om presentationens art. Sådan presentation betraktas  
  
 som avsiktlig, särskilt om den görs mot betalning  
  
 eller liknande ersättning.  
  
  UM1U e) Sponsring: varje bidrag, som ges för finansiering av TVprogram  
  
 av ett offentligt eller privat företag som inte  
  
 är engagerat i TV-verksamhet eller i produktion av  
  
 audiovisuella verk, i syfte att främja företagets namn,  
  
 varumärke, anseende, verksamhet eller produkter.  
  
  UM1U  
  
 f) TV-köp: sändning av direkta erbjudanden till allmänheten med  
  
 avseende på att mot betalning tillhandahålla varor eller tjänster,  
  
 inklusive fast egendom, eller rättigheter och förpliktelser  
  
  UBU  
  
 KAPITEL 2  
  
 Allmänna bestämmelser  
  
  UM1U  
  
 Artikel 2  
  
 1. Varje medlemsstat skall säkerställa att alla TV-sändningar som  
  
 sänds av programföretag inom dess jurisdiktion överensstämmer  
  
 med bestämmelserna i det rättssystem som gäller för sändningar  
  
 avsedda för allmänheten i denna medlemsstat.  
  
 2. I detta direktiv avses med programföretag inom medlemsstatens  
  
 jurisdiktion följande:  
  
 614 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 - De programföretag som enligt punkt 3 är etablerade i den medlemsstaten.  
  
 - De programföretag på vilka punkt 4 är tillämplig.  
  
 3. I detta direktiv bedöms ett programföretag vara etablerat i en  
  
 medlemsstat i följande fall:  
  
 a) Programföretaget har sitt huvudkontor i medlemsstaten och  
  
 redaktionella beslut om programsammansättningen fattas i den  
  
 medlemsstaten.  
  
 b) Om ett programföretag har sitt huvudkontor i en medlemsstat  
  
 medan redaktionella beslut om programsammansättningen  
  
 fattas i en annan medlemsstat skall programföretaget anses vara  
  
 etablerat i den medlemsstat där en betydande del av arbetsstyrkan  
  
 som arbetar med TV-sändningsverksamheten är verksam.  
  
 Om en betydande del av arbetsstyrkan som arbetar med  
  
 TV-sändningsverksamheten är verksam i båda medlemsstaterna,  
  
 skall programföretaget bedömas som om det vore etablerat i  
  
 den medlemsstat där det har sitt huvudkontor. Om en betydande  
  
 del av arbetsstyrkan som arbetar med TV-sändningsverksamheten  
  
 inte är verksam i någon av de medlemsstaterna, skall  
  
 programföretaget bedömas vara etablerat i den medlemsstat där  
  
 det först började sända i enlighet med den medlemsstatens  
  
 rättssystem, under förutsättning att det upprätthåller en varaktig  
  
 och verklig anknytning till ekonomin i den medlemsstaten.  
  
 c) Om ett programföretag har sitt huvudkontor i en medlemsstat  
  
 medan beslut om programsammansättningen fattas i ett tredje  
  
 land, eller vice versa, skall programföretaget anses vara etablerat  
  
 i den berörda medlemsstaten under förutsättning att en betydande  
  
 del av arbetsstyrkan som arbetar med TV-sändningsverksamheten  
  
 är verksam i den medlemsstaten.  
  
 4. Programföretag på vilka bestämmelserna i punkt 3 inte är tillämpliga  
  
 skall anses höra under en medlemsstats jurisdiktion i följande  
  
 fall:  
  
 615 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 a) De använder sig av en frekvens som har upplåtits av den medlemsstaten.  
  
 b) Utan att använda sig av en frekvens som har upplåtits av en  
  
 medlemsstat, använder de sig av en satellitkapacitet som hör till  
  
 den medlemsstaten.  
  
 c) Utan att vare sig använda en frekvens som har upplåtits av en  
  
 medlemsstat eller en satellitkapacitet som hör till en medlemsstat  
  
 använder de sig av en satellitupplänk belägen i denna medlemsstat.  
  
 5. Om frågan om en medlemsstats jurisdiktion inte kan avgöras  
  
 enligt punkterna 3 och 4 är den behöriga medlemsstaten den i  
  
 vilken programföretaget är etablerat enligt artikel 52 och följande i  
  
 Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen.  
  
 6. Detta direktiv skall inte omfatta sändningar som är avsedda uteslutande  
  
 för mottagning i tredje land och som inte tas emot direkt  
  
 eller indirekt av allmänheten i en eller flera medlemsstater.  
  
 Artikel 2a  
  
 1. Medlemsstaterna skall säkerställa fri mottagning och får inte begränsa  
  
 vidaresändning inom sina territorier av TV-sändningar från  
  
 andra medlemsstater av skäl som hör under områden som omfattas  
  
 av detta direktiv.  
  
 2. Medlemsstaterna kan tillfälligt göra undantag från punkt 1 om  
  
 följande villkor uppfylls:  
  
 a) En TV-sändning som kommer från en annan medlemsstat överträder  
  
 uppenbarligen, allvarligt och grovt artikel 22.1 eller 22.2  
  
 och/eller artikel 22a.  
  
 b) Programföretaget har under de föregående tolv månaderna överträtt  
  
 bestämmelsen/bestämmelserna som avses i a vid minst två  
  
 tillfällen.  
  
 c) Den berörda medlemsstaten har skriftligen underrättat programföretaget  
  
 och kommissionen om de angivna överträdelserna och  
  
 616 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 om de åtgärder staten avser att vidta om en sådan överträdelse  
  
 skulle inträffa igen.  
  
 d) Samråd med den sändande medlemsstaten och kommissionen  
  
 har inte resulterat i någon uppgörelse i godo inom 15 dagar efter  
  
 den skriftliga underrättelsen enligt c och den angivna överträdelsen  
  
 fortsätter.  
  
 Kommissionen skall inom två månader från underrättelsen om de  
  
 åtgärder som vidtagits av medlemsstaten besluta om åtgärderna är  
  
 förenliga med gemenskapsrätten. Om kommissionen beslutar att så  
  
 inte är fallet, måste medlemsstaten skyndsamt avsluta åtgärderna i  
  
 fråga.  
  
 3. Punkt 2 skall inte påverka tillämpningen av förfaranden, åtgärder  
  
 eller sanktioner mot överträdelserna i fråga i den medlemsstat som  
  
 har jurisdiktion över det berörda programföretaget.  
  
 Artikel 3  
  
 1. Medlemsstaterna skall ha frihet att föreskriva att TV-programföretagen  
  
 inom deras jurisdiktion skall följa mer detaljerade eller  
  
 striktare regler inom de områden som omfattas av detta direktiv.  
  
 2. Medlemsstaterna skall inom ramen för sin lagstiftning och på  
  
 lämpligt sätt säkerställa att TV-programföretagen inom deras jurisdiktion  
  
 effektivt uppfyller bestämmelserna i detta direktiv.  
  
 3. Åtgärderna skall omfatta lämpliga förfaranden så att en tredje  
  
 part som är direkt berörd, inbegripet medborgare från andra medlemsstater,  
  
 skall kunna vända sig till behörigt juridiskt organ eller  
  
 annan myndighet för att se till att bestämmelserna efterlevs fullständigt  
  
 i enlighet med nationella bestämmelser.  
  
 Artikel 3a  
  
 1. Varje medlemsstat får vidta åtgärder som är förenliga med gemenskapsrätten  
  
 för att säkerställa att programföretag inom dess jurisdiktion  
  
 inte, med utnyttjande av exklusiva rättigheter, sänder evenemang  
  
 som av den medlemsstaten anses vara av särskild vikt för  
  
 samhället på ett sådant sätt att en väsentlig del av allmänheten i den  
  
 617 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 medlemsstaten utestängs från möjligheten att följa sådana evenemang  
  
 genom direktsändning eller tidsförskjuten sändning i fri TV.  
  
 I sådana fall skall den berörda medlemsstaten upprätta en förteckning  
  
 över de evenemang, nationella eller icke-nationella, som den  
  
 anser vara av särskild vikt för samhället. Detta skall göras på ett  
  
 klart och öppet sätt i rätt och god tid. Den berörda medlemsstaten  
  
 skall härvid också bestämma om dessa evenemang skall vara tillgängliga  
  
 helt eller delvis via direktsändning eller, när det är nödvändigt  
  
 eller lämpligt på grundval av objektiva orsaker i allmänhetens  
  
 intresse, helt eller delvis via tidsförskjuten sändning.  
  
 2. Medlemsstaterna skall omedelbart till kommissionen anmäla alla  
  
 åtgärder som har vidtagits eller kommer att vidtas enligt punkt 1.  
  
 Inom en period på tre månader efter anmälan skall kommissionen  
  
 verifiera att sådana åtgärder är förenliga med gemenskapsrätten och  
  
 meddela dem till de andra medlemsstaterna. Den skall inhämta yttrande  
  
 från den kommitté som inrättas i enlighet med artikel 23a.  
  
 Den skall i Europeiska gemenskapernas officiella tidning skyndsamt  
  
 offentliggöra de åtgärder som har vidtagits samt minst en gång om  
  
 året den konsoliderade förteckningen över de åtgärder som har vidtagits  
  
 av medlemsstaterna.  
  
 3. Medlemsstaterna skall – med lämpliga medel och inom ramen för  
  
 sin lagstiftning – säkerställa att programföretag inom deras jurisdiktion  
  
 inte utövar de exklusiva rättigheter som förvärvats av dessa  
  
 programföretag efter den dag då detta direktiv offentliggörs på sådant  
  
 sätt att en väsentlig del av allmänheten i en annan medlemsstat  
  
 utestängs från möjligheten att följa evenemang på det sätt som den  
  
 andra medlemsstaten bestämt i enlighet med föregående punkter helt  
  
 eller delvis via direktsändning eller när det är nödvändigt eller lämpligt  
  
 på grundval av objektiva orsaker i allmänhetens intresse, helt eller delvis  
  
 via tidsförskjuten sändning i fri TV så som den andra medlemsstaten  
  
 har bestämt i enlighet med punkt 1.  
  
 618 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
  UBU  
  
 KAPITEL 3  
  
 Främjande av distribution och produktion av TV-program  
  
 Artikel 4  
  
 1. Medlemsstaterna skall, där så är praktiskt möjligt och på lämpligt  
  
 sätt, säkerställa att programföretagen reserverar en övervägande del  
  
 av sin sändningstid med undantag av tid för nyheter, sportevenemang,  
  
 tävlingar, reklam UM1, U teletexttjänster och köp-TV för  
  
 europeiska produktioner definierade i artikel 6. Denna andel bör  
  
 uppnås gradvis på grundval av lämpliga kriterier med beaktande av  
  
 programföretagets ansvar gentemot sin publik för information, utbildning,  
  
 kultur och underhållning.  
  
 2. Om den andel som anges i punkt 1 inte kan uppnås, får den inte  
  
 vara mindre än genomsnittet under 1988 i den berörda medlemsstaten.  
  
 Vad avser Grekland och Portugal skall år 1988 ersättas av år 1990.  
  
 3. Från och med den 3 oktober 1991 skall medlemsstaterna vartannat  
  
 år till kommissionen överlämna en rapport om tillämpningen  
  
 av denna artikel och artikel 5.  
  
 Rapporten skall innefatta en statistisk uppgift om den uppnådda  
  
 andelen som anges i denna artikel och i artikel 5 för vart och ett av  
  
 de TV-program som faller inom den berörda medlemsstatens jurisdiktion,  
  
 skälen i varje enskilt fall till att man inte uppnått denna andel  
  
 och de åtgärder som vidtagits eller förutses för att uppnå målet.  
  
 Kommissionen skall informera de övriga medlemsstaterna och  
  
 Europaparlamentet om rapporterna, som då så är lämpligt skall åtföljas  
  
 av ett yttrande. Kommissionen skall säkerställa att denna artikel  
  
 och artikel 5 tillämpas i överensstämmelse med bestämmelserna  
  
 i fördraget. Kommissionen får i sitt yttrande särskilt beakta de framsteg  
  
 som uppnåtts i förhållande till tidigare år, andelen premiärproduktioner  
  
 i programplaneringen, de särskilda omständigheterna för  
  
 nya TV-programföretag och den speciella situationen i länder med  
  
 låg audiovisuell produktionskapacitet eller begränsat språkområde.  
  
 619 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 4. Rådet skall senast vid slutet av det femte året efter detta direktivs  
  
 antagande granska genomförandet av denna artikel med utgångspunkt  
  
 från en rapport från kommissionen, åtföljd av alla de förslag  
  
 till åtgärder som den kan anse lämpliga.  
  
 För detta ändamål skall kommissionens rapport, baserad på den av  
  
 medlemsstaterna enligt punkt 3 tillhandahållna informationen, särskilt  
  
 ta hänsyn till utvecklingen inom den gemensamma marknaden  
  
 och till det internationella sammanhanget.  
  
 Artikel 5  
  
 Medlemsstaterna skall där så är praktiskt möjligt och på lämpligt  
  
 sätt säkerställa att programföretagen reserverar minst 10 % av sin  
  
 sändningstid, med undantag för tid reserverad för nyheter, sportevenemang,  
  
 tävlingar, reklam UM1U, teletexttjänster och köp-TV  
  
 eller alternativt, efter medlemsstatens bedömande, minst 10 % av  
  
 sin programbudget, för europeiska produktioner, skapade av producenter  
  
 som är oberoende av programföretagen. Denna andel bör  
  
 uppnås gradvis och baseras på lämpliga kriterier med tanke på programföretagets  
  
 ansvar gentemot sina tittare när det gäller information,  
  
 utbildning, kultur och underhållning. Detta måste uppnås  
  
 genom öronmärkning av en lämplig andel för nya produktioner, dvs.  
  
 produktioner som sänds inom fem år efter framställningen.  
  
 Artikel 6  
  
 1. I detta kapitel avses med europeiska produktioner  
  
  UM1U  
  
 a) produktioner som härrör från medlemsstaterna,  
  
 tillämpningen av bestämmelserna i b och c är beroende av att  
  
 produktioner som härrör från medlemsstaterna inte är föremål  
  
 för diskriminerande åtgärder i de berörda tredje länderna,  
  
 620 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
  UBU  
  
 b) produktioner som härrör från europeiska tredjestater som är  
  
 anslutna till Europarådets konvention om gränsöverskridande  
  
 television och som uppfyller villkoren i punkt 2,  
  
 c) produktioner som härrör från andra europeiska tredjestater och  
  
 som uppfyller villkoren i punkt 3.  
  
 2. Med produktioner som anges i punkt 1 a och 1 b avses sådana  
  
 produktioner som huvudsakligen är gjorda tillsammans med författare  
  
 och personal som är bosatta i en eller flera av de stater som  
  
 anges i punkt 1 a och 1 b, under förutsättning att produktionerna  
  
 uppfyller ett av följande tre villkor:  
  
 a) De har gjorts av en eller flera producenter som är etablerade i  
  
 en eller flera av dessa stater.  
  
 b) Framställningen av produktionerna har övervakats och styrts av  
  
 en eller flera producenter, etablerade i en eller flera av dessa  
  
 stater.  
  
 c) Bidrag från samproducenter i dessa stater utgör en övervägande  
  
 del av den totala samproduktionskostnaden och samproduktionen  
  
 styrs inte av en eller flera producenter, etablerade utanför  
  
 dessa stater.  
  
  UM1U  
  
 3. De produktioner som anges i punkt 1 c är produktioner som har  
  
 utförts av producenter etablerade i ett eller flera europeiska tredje  
  
 länder med vilka gemenskapen har slutit avtal som omfattar den  
  
 audiovisuella sektorn, antingen ensamma eller i samarbete med producenter  
  
 etablerade i en eller flera medlemsstater, om dessa produktioner  
  
 huvudsakligen har utförts med författare och personal  
  
 som är bosatta i en eller flera europeiska stater.  
  
 4. De produktioner som inte är europeiska produktioner enligt  
  
 punkt 1 men som har framställts inom ramen för bilaterala avtal om  
  
 samproduktion, som har ingåtts mellan medlemsstaterna och tredje  
  
 land, skall anses utgöra europeiska produktioner om samproducen621 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 terna från gemenskapen bidrar med huvuddelen av de totala produktionskostnaderna  
  
 och produktionen inte kontrolleras av en  
  
 eller flera producenter som är etablerade utanför medlemsstaterna.  
  
  UBU  
  
  UM1U 5. Produktioner som inte är europeiska produktioner enligt  
  
 punkt 1 M1U U och punkt 4 , men som huvudsakligen gjorts tillsammans  
  
 med författare och personal som är bosatta i en eller flera  
  
 medlemsstater, skall betraktas som europeiska produktioner i den  
  
 utsträckning som motsvarar andelen bidrag från gemenskapens samproducenter  
  
 till de totala produktionskostnaderna.  
  
  UM1U  
  
 Artikel 7  
  
 Medlemsstaterna skall säkerställa att programföretag inom deras  
  
 jurisdiktion inte sänder biograffilmer utöver de perioder som det  
  
 avtalats om med rättighetsinnehavarna.  
  
 Artikel 9  
  
 Detta kapitel skall inte gälla TV-sändningar som är avsedda för en  
  
 lokal publik och som inte ingår i ett nationellt nät.  
  
  UBU  
  
 KAPITEL 4  
  
  UM1U  
  
 TV-reklam, sponsring och köp-TV  
  
 Artikel 10  
  
 1. TV-reklam och köp-TV skall vara lätta att känna igen som sådana  
  
 och hållas klart åtskilda från andra delar av programtjänsten med  
  
 optiska och/eller akustiska hjälpmedel.  
  
 622 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 2. Enstaka reklaminslag och köp-TV-inslag skall förekomma endast  
  
 undantagsvis.  
  
 3. Reklam och köp-TV får inte använda subliminalteknik.  
  
 4. Smygreklam och smyg-köp-TV är förbjudna.  
  
 Artikel 11  
  
 1. Reklam och köp-TV-inslag skall infogas mellan programmen.  
  
 Under förutsättning att villkoren i punkterna 2–5 uppfylls får reklam  
  
 och köp-TV-inslag också infogas i program på sådant sätt och med  
  
 hänsyn till naturliga pauser samt programmets sändningslängd och  
  
 karaktär, att varken programmets integritet och värde eller innehavarnas  
  
 rättigheter kränks.  
  
 2. I program som består av fristående delar eller i sportprogram och  
  
 evenemang som struktureras på liknande sätt samt i föreställningar  
  
 som innehåller pauser, får reklam och köp-TV-inslag infogas endast  
  
 mellan sådana delar eller i pauserna.  
  
 3. Sändningar av audiovisuella produktioner såsom spelfilm och  
  
 filmer gjorda för TV (utom TV-serier, lätta underhållningsprogram  
  
 och dokumentärer) får, under förutsättning att deras programlagda  
  
 sändningstid överstiger 45 minuter, avbrytas en gång för varje hel  
  
 period om 45 minuter. Ytterligare ett avbrott är tillåtet om den  
  
 programlagda sändningstiden är minst 20 minuter längre än två  
  
 eller flera fullständiga 45-minutersperioder.  
  
 4. Om andra program än de som omfattas av punkt 2 avbryts av  
  
 reklam eller köp-TV-inslag skall en period om minst 20 minuter  
  
 förflyta mellan reklaminslagen i programmet.  
  
 5. Reklam och köp-TV får inte infogas i sändningar av gudstjänster.  
  
 Nyhetsprogram och program om aktuella samhällsfrågor, dokumentärprogram,  
  
 religiösa program och barnprogram får inte avbrytas  
  
 av reklam eller TV-köp om deras programlagda sändningstid  
  
 är mindre än 30 minuter. Om deras programlagda sändningstid är  
  
 30 minuter eller mer skall de ovan angivna styckena gälla.  
  
 623 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
  UBU  
  
 Artikel 12  
  
  UM1U  
  
 TV-reklam och köp-TV får inte  
  
  UBU  
  
 a) undergräva respekten för den mänskliga värdigheten,  
  
 b) diskriminera någon på grund av ras, kön eller nationalitet,  
  
 c) angripa religiös eller politisk övertygelse,  
  
 d) uppmuntra ett beteende som är skadligt för hälsa eller säkerhet,  
  
 e) uppmuntra ett beteende som är skadligt för miljön.  
  
  UM1U  
  
 Artikel 13  
  
 Alla former av TV-reklam och köp-TV för cigarretter och andra  
  
 tobaksvaror skall vara förbjudna.  
  
  UBU  
  
 Artikel 14  
  
  UM1U 1. TV-reklam för medicinska produkter och medicinsk  
  
 behandling skall vara förbjuden, om produkterna eller behandlingarna  
  
 är tillgängliga endast efter ordination i den medlemsstat till  
  
 vars jurisdiktion programföretaget hör.  
  
  UM1U  
  
 2. Köp-TV för medicinska produkter skall vara förbjudet om det  
  
 krävs försäljningstillstånd för dem i enlighet med rådets direktiv  
  
 65/ 65/EEG av den 26 januari 1965 om tillnärmning av bestäm624 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 melser som fastställts genom lagar eller andra författningar och  
  
 som gäller farmaceutiska specialiteterTPF 
  
 1 
  
 F, PT och köp-TV för medicinsk  
  
 behandling skall också vara förbjudet.  
  
  UBU  
  
 Artikel 15  
  
  UM1  
  
 TV-reklam och köp-TV för alkoholhaltiga drycker skall uppfylla  
  
 följande kriterier:  
  
  UBU  
  
 a) Den får inte rikta sig speciellt till minderåriga eller särskilt skildra  
  
 minderåriga som intar dessa drycker.  
  
 b) Den skall inte förknippa konsumtion av alkohol med förbättrad  
  
 fysisk prestation eller med bilkörning.  
  
 c) Den skall inte ge intryck av att konsumtion av alkohol bidrar  
  
 till social eller sexuell framgång.  
  
 d) Den skall inte göra gällande att alkohol har terapeutiska egenskaper  
  
 eller att den är ett stimulerande eller lugnande medel  
  
 eller ett medel för att lösa personliga konflikter.  
  
 e) Den skall inte uppmuntra överkonsumtion av alkohol eller ge  
  
 en negativ bild av nykterhet eller återhållsamhet.  
  
 f) Den skall inte framhålla en hög alkoholhalt som en positiv egenskap  
  
 hos dryckerna.  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT EGT nr 22, 9.2.1965, s. 369. Direktivet senast ändrat genom direktiv 93/39/EEG (EGT  
  
 nr L 214, 24.8.1993, s. 22).  
  
 625 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 Artikel 16  
  
  UM1U 1. TV-reklam skall inte orsaka moralisk eller fysisk skada  
  
 hos minderåriga och måste därför uppfylla följande kriterier:  
  
 a) Den skall inte direkt uppmana minderåriga att köpa en produkt  
  
 eller tjänst genom att utnyttja deras oerfarenhet eller godtrogenhet.  
  
 b) Den skall inte direkt uppmuntra minderåriga att övertala sina  
  
 föräldrar eller andra att köpa de utannonserade varorna eller  
  
 tjänsterna.  
  
 c) Den skall inte utnyttja det speciella förtroende minderåriga hyser  
  
 för föräldrar, lärare eller andra personer.  
  
 d) Den skall inte utan skäl visa minderåriga i farliga situationer.  
  
  UM1U  
  
 2. Köp-TV skall uppfylla bestämmelserna i punkt 1 och dessutom  
  
 inte uppmana underåriga att ingå avtal om köp eller förhyrning av  
  
 varor och tjänster.  
  
  UBU  
  
 Artikel 17  
  
 1. Sponsrade TV-program skall uppfylla följande krav:  
  
 a) Innehåll och programläggning av sponsrade program får under  
  
 inga förhållanden påverkas av sponsorn på ett sätt som inverkar  
  
 på programföretagets ansvar och redaktionella oberoende avseende  
  
 program.  
  
 b) De måste klart identifieras som sponsrade genom att sponsorns  
  
 namn och/eller logotyp anges i början och/eller slutet av programmen.  
  
 c) De skall inte uppmuntra till köp eller förhyrning av sponsorns  
  
 eller en tredje parts produkter eller tjänster, särskilt inte genom  
  
 626 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 att göra speciella säljfrämjande referenser till dessa produkter  
  
 eller tjänster.  
  
  UM1U  
  
 2. TV-program får inte sponsras av företag vars huvudsakliga verksamhet  
  
 är tillverkning eller försäljning av cigarretter och andra  
  
 tobaksvaror.  
  
 3. Om företag, vars verksamhet inbegriper tillverkning eller försäljning  
  
 av medicinska produkter och medicinsk behandling, sponsrar  
  
 TV-program får denna sponsring främja företagets namn eller  
  
 anseende, men inte särskilda medicinska produkter eller medicinska  
  
 behandlingar som är tillgängliga endast efter ordination i den medlemsstat  
  
 under vars jurisdiktion programföretaget hör.  
  
  UBU  
  
  UM1U 4. Nyheter och program som tar upp aktuella samhällsfrågor  
  
 får inte sponsras.  
  
  UM1U  
  
 Artikel 18  
  
 1. Sändningstiden för köp-TV-inslag, reklaminslag och andra former  
  
 av reklam, med undantag för sändningsblock för köp-TV i enlighet  
  
 med artikel 18a, får inte överstiga 20 % av den dagliga sändningstiden.  
  
 Sändningstiden för reklaminslag får inte överstiga 15 % av  
  
 den dagliga sändningstiden.  
  
 2. Reklaminslagens och köp-TV-inslagens längd inom en given  
  
 timme mellan hela klockslag får inte överstiga 20 %.  
  
 3. I denna artikel anses följande inte utgöra reklam  
  
 - Programföretagens annonseringar i samband med företagets  
  
 egna program och produkter med programanknytning som har  
  
 direkt koppling till programmen.  
  
 627 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 - Meddelanden till allmänheten och välgörenhetsuppmaningar  
  
 som sänds gratis.  
  
 Artikel 18a  
  
 1. Sändningsblock för köp-TV- i en kanal som inte uteslutande är  
  
 avsedd för köp-TV skall ha en sammanhängande varaktighet av  
  
 minst 15 minuter.  
  
 2. Det högsta antalet sändningsblock per dag skall vara åtta. Den  
  
 sammanlagda sändningstiden får inte överstiga tre timmar per dag.  
  
 De skall tydligt anges som sändningsblock för köp-TV med optiska  
  
 och akustiska hjälpmedel.  
  
 Artikel 19  
  
 Kapitlen I, II, IV, V, VI, VIa och VII skall på motsvarande sätt  
  
 tillämpas på kanaler som uteslutande är avsedda för köp-TV. Reklam  
  
 i sådana kanaler skall vara tillåten inom de dagliga begränsningar  
  
 som fastställs i artikel 18.1. Artikel 18.2 skall inte gälla.  
  
 Artikel 19a  
  
 Kapitlen I, II, IV, V, VI, VIa och VII skall på motsvarande sätt  
  
 tillämpas på kanaler som uteslutande är avsedda för egenreklam.  
  
 Annan reklam skall vara tillåten i sådana kanaler inom de begränsningar  
  
 som fastställs i artikel 18.1 och 18.2. Denna bestämmelse  
  
 skall särskilt ses över enligt artikel 26.  
  
 Artikel 20  
  
 Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 3 får medlemsstaterna,  
  
 med vederbörlig hänsyn till gemenskapsrätten, fastställa andra  
  
 villkor än de som fastställs i artikel 11.2–11.5 och i artiklarna 18  
  
 och 18a i fråga om sändningar som är avsedda uteslutande för det  
  
 nationella territoriet och som inte kan tas emot, direkt eller indirekt,  
  
 av allmänheten i en eller flera andra medlemsstater.  
  
 628 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
  UBU  
  
 KAPITEL 5  
  
  UM1  
  
 Skydd av underåriga och allmän ordning  
  
 Artikel 22  
  
 1. Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa  
  
 att TV-sändningar från programföretag inom respektive stats jurisdiktion  
  
 inte innehåller program som allvarligt kan skada den fysiska,  
  
 mentala eller moraliska utvecklingen hos underåriga, särskilt program  
  
 som innehåller pornografi eller meningslöst våld.  
  
 2. Åtgärderna i punkt 1 skall utsträckas till att gälla andra program  
  
 som kan bedömas skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen  
  
 hos underåriga, utom då det kan anses säkert, genom val  
  
 av sändningstid eller genom tekniska åtgärder, att de underåriga  
  
 inom sändningsområdet normalt inte hör eller ser sådana sändningar.  
  
 3. Om sådana program sänds i okodad form skall medlemsstaterna  
  
 dessutom se till att de föregås av en akustisk varning eller att de  
  
 markeras med en visuell symbol under hela sändningstiden.  
  
 Artikel 22a  
  
 Medlemsstaterna skall säkerställa att sändningarna inte innehåller  
  
 något som uppammar hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet.  
  
 Artikel 22b  
  
 1. Kommissionen skall i den rapport som avses i artikel 26 fästa särskild  
  
 vikt vid tillämpningen av bestämmelserna i detta kapitel.  
  
 2. Kommissionen skall inom ett år från det datum då detta direktiv  
  
 offentliggörs och i samarbete med de behöriga myndigheterna i  
  
 medlemsstaterna utföra en undersökning av de eventuella för- och  
  
 nackdelar med ytterligare åtgärder i syfte att underlätta för för629 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 äldrar eller vårdnadshavare att kontrollera de program som underåriga  
  
 får se skall bl.a. omfatta det önskvärda av att  
  
 - det ställs krav på att nya TV-apparater har sådan teknisk utrustning  
  
 att föräldrar eller vårdnadshavare har möjlighet att spärra  
  
 vissa program,  
  
 - upprätta lämpliga bedömningsmetoder,  
  
 - främja politik för familjens TV-tittande och andra åtgärder för  
  
 utbildning och medvetandegörande,  
  
 - beakta erfarenheter som gjorts på detta område i och utanför  
  
 Europa och inhämta åsikter från berörda parter, t.ex. programföretag,  
  
 producenter, lärare, mediespecialister och berörda sammanslutningar.  
  
  UBU  
  
 KAPITEL 6  
  
 Rätt till genmäle  
  
 Artikel 23  
  
  UM1U  
  
 1. Utan att det påverkar tillämpningen av andra bestämmelser inom  
  
 civilrätt, straffrätt eller administrativ lagstiftning som antagits av  
  
 medlemsstaterna, skall varje fysisk eller juridisk person oberoende  
  
 av nationalitet, vars legitima intressen – i synnerhet dennes rykte  
  
 och goda namn – har skadats av felaktiga påståenden i ett TV-program,  
  
 ha rätt till genmäle eller motsvarande. Medlemsstaterna skall  
  
 säkerställa att det faktiska utövandet av rätten till genmäle eller  
  
 motsvarande inte hindras av orimliga regler eller villkor. Genmälet  
  
 skall sändas inom rimlig tid efter det att begäran inlämnats samt vid  
  
 lämplig tidpunkt och på ett lämpligt sätt med hänsyn till den sändning  
  
 som genmälet avser.  
  
 630 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
  UBU  
  
 2. Rätt till genmäle eller motsvarande skall gälla gentemot alla programföretag  
  
 inom en medlemsstats jurisdiktion.  
  
 3. Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för  
  
 att etablera rätten till genmäle eller motsvarande och skall fastställa  
  
 den procedur som skall följas för att genomföra detta. Särskilt skall  
  
 de säkerställa att en tillräcklig tidrymd medges och att procedurerna  
  
 är sådana, att tillfälle till genmäle eller motsvarande vederbörligen  
  
 kan ges fysiska eller juridiska personer som bor eller är etablerade  
  
 i andra medlemsstater.  
  
 4. En begäran om genmäle eller motsvarande kan avvisas om detta  
  
 inte är motiverat enligt de villkor som angetts i punkt 1 eller skulle  
  
 innebära en straffbar handling eller skulle medföra civilrättsligt ansvar  
  
 för programföretaget eller skulle överskrida gränserna för allmän  
  
 anständighet.  
  
 5. Bestämmelser skall fastställas för förfaranden, varigenom tvister  
  
 om rätten till genmäle eller motsvarande kan bli föremål för rättslig  
  
 prövning.  
  
  UM1U  
  
 KAPITEL VIa  
  
 Kontaktkommitté  
  
 Artikel 23a  
  
 1. En kontaktkommitté skall inrättas under kommissionen. Den  
  
 skall bestå av företrädare för de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna.  
  
 Den skall ha en företrädare för kommissionen som  
  
 ordförande och sammanträda antingen på dennes initiativ eller på  
  
 begäran av en medlemsstats delegation.  
  
 2. Kommittén skall ha följande uppgifter:  
  
 a) Att underlätta det faktiska genomförandet av detta direktiv genom  
  
 regelbundna samråd om alla praktiska problem i samband  
  
 631 
  
 Bilaga 3 SOU 2008:116  
  
 med dess genomförande, särskilt genomförandet av artikel 2,  
  
 och om alla övriga frågor där en diskussion bedöms vara av  
  
 värde.  
  
 b) Att på eget initiativ eller på kommissionens begäran avge yttranden  
  
 om tillämpningen av direktivet i medlemsstaterna.  
  
 c) Att diskutera vilka frågor som skall ingå i de rapporter som  
  
 medlemsstaterna skall överlämna enligt artikel 4.3, om rapporternas  
  
 metodik, om mandatet för den oberoende undersökning  
  
 som anges i artikel 25a, om bedömningen av anbuden för att  
  
 genomföra undersökningen och om själva undersökningen.  
  
 d) Att diskutera resultatet av kommissionens regelbundna samråd  
  
 med företrädare för programföretag, producenter, konsumenter,  
  
 tillverkare, tjänsteproducenter, fackföreningar och personer  
  
 med konstnärliga yrken.  
  
 e) Att underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna  
  
 och kommissionen om situationen och utvecklingen på området  
  
 för reglering av TV-utsändningar med hänsyn både till gemenskapens  
  
 politik på det audiovisuella området och till den relevanta  
  
 utvecklingen på det tekniska området.  
  
 f) Att undersöka all utveckling på området där en diskussion bedöms  
  
 vara av värde.  
  
  UBU  
  
 KAPITEL 7  
  
 Slutbestämmelser  
  
 Artikel 24  
  
 På områden som inte omfattas av detta direktiv skall direktivet inte  
  
 påverka medlemsstaternas rättigheter och skyldigheter till följd av  
  
 gällande konventioner som handlar om telekommunikation och  
  
 rundradio.  
  
 632 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 3  
  
 Artikel 25  
  
 1. Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar  
  
 som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den  
  
 3 oktober 1991. De skall genast informera kommissionen om detta.  
  
 2. Medlemsstaterna skall till kommissionen överlämna texten till  
  
 centrala bestämmelser i nationell lagstiftning som de antar inom  
  
 det område som omfattas av detta direktiv.  
  
  UM1U  
  
 Artikel 25a  
  
 En ytterligare granskning i enlighet med vad som anges i artikel 4.4  
  
 skall företas före den 30 juni 2002. Vid granskningen skall hänsyn  
  
 tas till en oberoende undersökning av effekterna av de aktuella åtgärderna  
  
 både på gemenskapsnivå och nationell nivå.  
  
 Artikel 26  
  
 Senast den 31 december 2000 och vartannat år därefter skall kommissionen  
  
 till Europaparlamentet, rådet och Ekonomiska och sociala  
  
 kommittén överlämna en rapport om genomförandet av detta direktiv  
  
 i dess senaste lydelse och, om nödvändigt, utarbeta ytterligare  
  
 förslag för att anpassa det till utvecklingen på TV-sändningsområdet,  
  
 särskilt mot bakgrund av den senaste tekniska utvecklingen.  
  
  UBU  
  
 Artikel 27  
  
 Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.  
  
 633 
  
 Bilaga 4  
  
 TV-branschens behov och önskemål  
  
 om förändringar i radio- och TV-lagen  
  
 Rapport till utredningen för översynen av radio- och TV-lagen  
  
 m.m  
  
 Undertecknad har fått i uppdrag att kartlägga tv-branschens behov  
  
 och önskemål om förändringar i Radio- och TV-lagen (1996:844,  
  
 nedan benämnd RTL), med anledning av implementeringen av det  
  
 nya AV-direktivet (2007/65/EG) tidigare TV-direktivet  
  
 (89/552/EG).  
  
 1. Allmänt om en översyn av reglerna för linjära sändningar  
  
 Syftet med det nya AV-direktivet har varit att anpassa det gamla  
  
 regelverket till att affärsverksamheten för audiovisuella medietjänster  
  
 påverkas av strukturella förändringar, informations- och  
  
 kommunikationsteknikens spridning och den tekniska utvecklingen,  
  
 i synnerhet när det gäller finansieringen av kommersiell  
  
 sändningsverksamhet. Syftet har varit att skapa optimala konkurrensvillkor  
  
 och rättsäkerhet med bibehållen respekt för kulturell  
  
 och språklig mångfald (se bland annat första preambeln). Jag  
  
 kommer nedan att fokusera på tv-branschens önskemål och behov  
  
 av förändringar av de regler som avser linjära sändningar. Gränserna  
  
 mellan olika distributionsformer för audiovisuell media suddas ut  
  
 alltmer. Som exempel distribueras idag tv-program på tv, Internet  
  
 och i mobil.TPF 
  
 1 
  
 FPT Den bransch som sedan länge sysslat med linjär  
  
 distribution av tv anser att det är omodernt och konkurrensTP 
  
 1 
  
 PT Ett populärt exempel på nya distributionsformer brukar vara mobil-tv. För teknisk  
  
 beskrivning av hur mobil-tv distribueras, se bland annat SOU 2006:51 Tillgänglighet, mobil  
  
 TV samt vissa andra radio- och TV-rättsliga frågor sid 170 ff eller Radio- och TV-verkets  
  
 rapport om mobil-tv från 2007, sid 10 ff.  
  
 635 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 snedvridande att ha olika regler med stora skillnader för å ena sidan  
  
 linjär distribution och å den andra sidan icke-linjär.  
  
 Branschen anser sig ha behov av en större flexibilitet för att  
  
 möta den nya konkurrensen från såväl fler tv-kanaler som annat  
  
 medieinnehåll. En trend över hela världen är att stora tv-kanaler  
  
 tappar tittare till förmån för mindre tv-kanaler och till förmån för  
  
 tv on demand. Till följd av den nya fragmentiseringen i tvbranschen  
  
 uppstår fråga om hur tv-branschen ska tjäna pengar och  
  
 ta betalt för sitt innehåll. Värdet av reklam är ifrågasatt och det blir  
  
 allt vanligare att tittarna har utrustning med inspelningsfunktioner  
  
 (mest känt är begreppet PVR, personal video recorder) där inspelning  
  
 kan ske med ytterst liten tidsförskjutning och tittaren enkelt  
  
 kan hoppa över reklamen. Behovet av nya intäktsströmmar ökar  
  
 därför. Det finns många analysföretag som gjort undersökningar på  
  
 tittarnas nya vanor och mediekonsumtion. Bland dem finns Ellis  
  
 Future som har gjort en analys av framtida medietrender i Radio och  
  
 TV-verkets publikation Medieutveckling 2007. WilliamsFuture menar att utmaningen för medieaktörerna blir att hålla  
  
 kvar konsumenten inom deras mediesfär. Detta leder också till  
  
 integrerade mediesystem med ett stort beroende mellan olika  
  
 medieformer. Liksom många andra förutspår de att nästan all  
  
 media kommer att finnas tillgänglig överallt på alla plattformar.  
  
 Men olika plattformar har olika styrkor och svagheter, vilket  
  
 medför höga krav på innovativa och nyskapande idéer för hur de  
  
 bäst kan utnyttjas.  
  
 AV-direktivet är fortfarande ett minimidirektiv och strängare  
  
 regler är tillåtna. Det finns idag svenska regler i RTL som är  
  
 strängare än AV-direktivets motsvarande regler, och som varit  
  
 strängare än TV-direktivets, antingen för att de är formulerade så  
  
 eller för att branschens upplevelse är att Granskningsnämnden för  
  
 radio och tv har tolkat dem strängare och därför bildat en svensk  
  
 praxis som är strängare än i andra EU-länder. I det följande tar jag  
  
 upp ett antal sådana regler som tv-branschen önskar en förändring  
  
 av i samband med att det nya AV-direktivet ska implementeras och  
  
 i samband med att utredaren för nya radio- och tv-lagen har fått i  
  
 uppdrag att förenkla lagen.  
  
 Med tv-branschen menar jag tv-kanaler, tv-produktionsbolag,  
  
 distributörer och annonsörer. I vissa delar berörs också andra  
  
 såsom rättighetsinnehavare till särskilda program. Typiskt sett  
  
 brukar intressena bakom upphovsmannaorganisationer skilja sig  
  
 från motsvarande organisationer för sporträttighetsinnehavare.  
  
 636 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 Upphovsmannaorganisationer har varit kritiska till reklam och nya  
  
 tekniker för reklam, medan sporträttighetsinnehavare normalt intar  
  
 en rakt motsatt inställning.  
  
 I de fall tv-branschen har inbördes olika åsikter så försöker jag  
  
 redovisa det i samband med de frågor där det finns motsättningar.  
  
 2. Annonsbegreppet – vad ska räknas in i annonstiden?  
  
 AV-direktivet Artikel 1 h)  
  
 audiovisuellt kommersiellt meddelande: bilder med eller utan ljud som  
  
 är utformade för att direkt eller indirekt marknadsföra varor eller  
  
 tjänster tillhandahållna av en fysisk eller juridisk person som bedriver  
  
 ekonomisk verksamhet eller främja dennes anseende; sådana bilder  
  
 åtföljer eller ingår i ett program mot betalning eller liknande ersättning  
  
 eller i form av egenreklam. Till de olika formerna av audiovisuella  
  
 kommersiella meddelanden hör bl.a. tv-reklam, sponsring, teleshopping  
  
 och produktplacering.  
  
 RTL 7 kap.  
  
 Med annonser avses reklam samt sändningar som utan att vara reklam  
  
 sänds på uppdrag av någon annan. Lag (2007:1289).  
  
 Mellan Granskningsnämnden och TV4 har sedan ganska länge  
  
 pågått en diskussion om hur annonstiden ska beräknas under  
  
 markerad annonstid, där TV4 vid flera tillfällen har överskridit  
  
 maxgränsen med några sekunder. Enligt Granskningsnämnden ska i  
  
 princip allt som sänds under markerad annonstid räknas in i den  
  
 största tillåtna annnonsvolymen per timme, med undantag för  
  
 trailers och s k VMA-meddelanden. Granskningsnämnden har  
  
 dock inte accepterat de svartrutor som TV4 lägger in mellan  
  
 annonserna. TV4 vill räkna bort tiden för svartrutorna och i dessa  
  
 diskussioner har TV4 bland annat hänvisat till Olson regler för  
  
 annonstid där Ofcom inte räknar in public service  
  
 announcements, charity appeals free of charge, announcements  
  
 required by Ofcom i annonstiden. I analogi med detta menar TV4  
  
 att svartrutor inte är reklam och därför inte ska räknas in i tiden för  
  
 annonser. Med hänvisning till att reklamtiden nu har ändrats i  
  
 radio- och TV-lagen, från 10 procent till 15 procent per dygn, så  
  
 har Granskningsnämnden återkallat sin talan mot TV4 i  
  
 Kammarrätten. I skrivande stund har dock Kammarrätten inte tagit  
  
 beslut om att acceptera återkallelsen.  
  
 Även om programbolagen i framtiden kan placera reklamen var  
  
 de vill under en timme så gäller en maximigräns om 20 procent  
  
 637 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 reklam per timme, se mer nedan. Det kommer därför även i framtiden  
  
 vara intressant att avgöra vad som ska anses utgöra annonser  
  
 och som alltså ska räknas in i annonstiden. I vart fall under sådana  
  
 tider på dygnet och runt sådana program då annonstiden är attraktiv  
  
 och de 20 procenten (12 minuterna) för annonser under en  
  
 timme utnyttjas maximalt.  
  
 I AV-direktivets preambel 26 anges att samhällsinformation och  
  
 välgörenhetsinslag som sänds utan avgift, inte ska omfattas av  
  
 begreppet audiovisuell marknadskommunikation. De kommersiella  
  
 tv-kanalerna kommer vilja att AV-direktivets definition på reklam  
  
 införs i RTL och att man i linje med Ofcom också inför en regel  
  
 som undantar samhällsinformation och välgörenhetsinslag från  
  
 beräkningen av annonstid. Branschen (eller i vart fall TV4)  
  
 kommer använda undantagen i beräkningen av annonstid som  
  
 argument för att få Granskningsnämnden att räkna enbart den  
  
 effektiva tiden för annonserna vid granskning av efterlevnaden av  
  
 20-procentsgränsen.  
  
 3. Placeringen av reklamavbrott  
  
 AV-direktivet Artikel 11  
  
 1. När tv-reklam eller teleshopping infogas i programmen ska  
  
 medlemsstaterna säkerställa att detta inte påverkar programmens  
  
 integritet eller rättighetsinnehavarnas rättigheter och ska då beakta  
  
 naturliga avbrott i programmen samt programmens längd och karaktär.  
  
 2. Sändningar av filmer producerade för tv (med undantag för tv-serier  
  
 och dokumentärer), biograffilmer och nyhetsprogram får avbrytas av  
  
 tv-reklam och/eller teleshoppinginslag en gång varje tablålagd period  
  
 på minst trettio minuter. Sändningar av barnprogram får avbrytas av  
  
 tv-reklam och/eller teleshopping en gång under varje tablålagd period  
  
 på minst trettio minuter, förutsatt att programmets tablålagda längd  
  
 överstiger trettio minuter. TV-reklam eller teleshopping får inte  
  
 infogas i sändningar av gudstjänster."  
  
 RTL 7 kap. 7 §  
  
 Annonser skall i TV-sändning sändas mellan programmen. Under  
  
 förutsättning att villkoren i 7 a § uppfylls får annonser dock avbryta  
  
 ett program om det sker på sådant sätt att – med hänsyn till naturliga  
  
 pauser samt programmets sändningslängd och karaktär – varken  
  
 programmets integritet och värde eller rättighetshavarnas rättigheter  
  
 kränks.  
  
 Den största nyheten i AV-direktivet, förutom nyheten att ickelinjära  
  
 sändningar också ska regleras, är förmodligen att det står  
  
 638 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 medlemsländerna fritt att låta programbolagen, med vissa undantag  
  
 för film och barnprogram, placera reklam var de vill så länge de  
  
 håller sig inom gränsen om 20 procent reklam per timme. Detta har  
  
 välkomnats av tv-branschen även i Sverige. Fortfarande gäller dock  
  
 även i AV-direktivets förslag att reklamavbrotten ska placeras med  
  
 beaktande av naturliga avbrott i programmen samt programmens  
  
 längd och karaktär. Medlemsstaterna ska säkerställa att reklamavbrott  
  
 inte infogas till men för programmens integritet eller  
  
 rättighetsinnehavarnas rättigheter.  
  
 Enligt RTL ska placeringen bedömas med hänsyn till naturliga  
  
 pauser, programmets sändningslängd och karaktär och placeringen  
  
 får inte strida mot:  
  
  rättighetsinnehavarnas intressen  
  
  programmets integritet  
  
 Rättighetsinnehavarnas intressen bör överensstämma med regeln  
  
 om ideell rätt i Upphovsrättslagens 3 §. Den 18 mars i år meddelade  
  
 Högsta Domstolen dom i ett uppmärksammat mål där domstolen  
  
 hade att ta ställning till huruvida reklamavbrott i två filmer, som  
  
 Granskningsnämnden godkänt, utgör ideellrättsligt intrång enligt  
  
 Upphovsrättslagen.TPF 
  
 2 
  
 FPT Högsta Domstolen anser att reklamavbrott  
  
 utgör ideellrättsligt intrång och att TV4 hade agerat oaktsamt när  
  
 man infogat reklamen i filmerna. Det faktum att RTL och TVdirektivet  
  
 tillåter reklamavbrott har ingen avgörande betydelse för  
  
 bedömningen av intrång enligt domstolen. Domstolen menar att  
  
 den upphovsrättsliga prövningen ska ske oberoende av den  
  
 offentligrättsliga regleringen i RTL. Följden av domen är att vid en  
  
 prövning av rättighetsinnehavarnas intressen, så måste Granskningsnämnden  
  
 undersöka huruvida det finns tillstånd från rättighetsinnehavarna.  
  
 Innebörden av Högsta domstolens beslut är  
  
 dessutom att sådana tillstånd måste vara väldigt tydliga. Intresseorganisationen  
  
 Konstnärer och Litterära Yrkesutövares Samarbetsnämnd  
  
 (KLYS) stödde processen i Högsta Domstolen och  
  
 motsätter sig reklamavbrott i spelfilmer. Organisationen och  
  
 kommersiellt tv har därför motsatta intressen när det gäller regler  
  
 om reklamavbrott.  
  
 Programmets integritet är detsamma som tittarnas intressen i  
  
 Granskningsnämndens praxis. Granskningsnämnden har, med  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Williams dödsbo och Robinson ./. TV4 om reklamavbrott i filmerna Washington  
  
 och Hajen som visste för mycket, Mål nr 2117-06, 18 mars 2008.  
  
 639 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 hänvisning till programmets integritet, kunnat fälla reklamavbrott i  
  
 sådana fall där rättighetsinnehavarna (producent, regissör och andra  
  
 medverkande till programmet) har accepterat, eller i vissa fall till  
  
 och med rekommenderat, en viss placering av avbrottet ifråga.  
  
 Branschens inställning har varit att avbrott i så kallade  
  
 cliffhangers bör vara tillåtet. Med cliffhangers menas avbrott på  
  
 platser i programmet där handlingen är som mest spännande.  
  
 Granskningsnämnden och branschen drivs av två väldigt olika  
  
 intressen. Alla tv-kanaler, även kanaler utan reklam, vill behålla sin  
  
 publik mellan alla avbrott, oavsett om avbrottet är mellan två olika  
  
 program, mellan olika dygn eller olika säsonger. Det handlar om att  
  
 få publiken att vilja stanna kvar framför tv:n vid avbrott eller  
  
 återkomma till viss programserie efter ett säsongsavslut. Avbrotten  
  
 eller sista avsnitten görs normalt så att det ska finnas en spänning  
  
 kvar. Den enda bortre gräns för hur avbrottet kan placeras,  
  
 förutom lagen förstås, är tittarens irritation att avbrottet kan bli  
  
 alltför abrupt. Detsamma gäller säsongsavslut som kan uppröra  
  
 vissa tittare när de slutar väldigt abrupt så att man som tittare ska  
  
 vilja återkomma efter sommaren / julen och se den spännande  
  
 fortsättningen.  
  
 Frågan om branschens eller i vart fall TV4s problem med  
  
 placering av reklam går, såvitt jag kan se, inte att lösa med stöd av  
  
 en implementering av den exakta ordalydelsen i AV-direktivet. AVdirektivet  
  
 stipulerar ju faktiskt att avbrott ska ske med beaktande  
  
 av naturliga avbrott i programmen. En snabb rundfrågning hos  
  
 några kollegor i andra europeiska länder ger vid handen att  
  
 cliffhangers regleras på ungefär samma sätt som i RTL men att  
  
 avbrotten inte har varit föremål för granskning på samma sätt som i  
  
 Sverige.TPF 
  
 3 
  
 FPT Det måste noteras att efterforskningen är långt ifrån en  
  
 uttömmande komparativ studie. Möjligen anser dock andra  
  
 myndigheter, motsvarande Granskningsnämnden, i andra länder att  
  
 cliffhangers är naturliga avbrott i större utsträckning än Granskningsnämnden.  
  
 Mot bakgrund av AV-direktivets formulering om  
  
 reklamavbrottens placering och svårigheten med att åstadkomma  
  
 en tydlig komparativ studie av praxis så har jag har svårt att se att  
  
 branschen kan komma på något konkret förslag på lösning i den  
  
 här frågan, se min avslutande kommentar nedan.  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT I vart fall har frågan inte varit uppe för prövning i Belgien, Holland, Tyskland och UK.  
  
 640 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 4. Produktplacering och Otillbörligt kommersiellt gynnande  
  
 AV-direktivet Artikel 3g  
  
 1. Produktplacering ska vara förbjuden.  
  
 2. Med avvikelse från punkt 1 ska produktplacering vara tillåten, såvida  
  
 medlemsstaterna inte beslutar något annat,  
  
 - i biograffilmer, filmer och serier producerade för audiovisuella  
  
 medietjänster, sportprogram och lätta underhållningsprogram, eller  
  
 - när det inte förekommer någon betalning utan endast gratis tillhandahållande  
  
 av vissa varor eller tjänster, exempelvis rekvisita och  
  
 priser, för att de ska ingå i ett program.  
  
 Undantaget i den första strecksatsen ska inte gälla barnprogram.  
  
 De program som innehåller produktplacering ska uppfylla åtminstone  
  
 samtliga följande krav:  
  
 a) Deras innehåll och, när det gäller tv-sändningar, deras programläggning  
  
 får inte under några omständigheter påverkas på ett sådant  
  
 sätt att det inverkar på ansvaret och det redaktionella oberoendet hos  
  
 leverantören av medietjänster.  
  
 b) De får inte direkt uppmuntra till inköp eller förhyrning av varor  
  
 eller tjänster, särskilt inte genom särskilda säljfrämjande hänvisningar  
  
 till dessa varor eller tjänster.  
  
 c) De får inte otillbörligen framhäva den berörda produkten.  
  
 d) Tittarna ska tydligt informeras om att det förekommer produktplacering.  
  
 Program som innehåller produktplacering ska identifieras på  
  
 lämpligt sätt i början och i slutet av programmet, och när programmet  
  
 börjar igen efter ett reklamavbrott, för att undvika all osäkerhet hos  
  
 tittaren.  
  
 I undantagsfall får medlemsstaterna besluta att göra avkall på de krav  
  
 som anges i led d ovan, förutsatt att programmet i fråga varken har  
  
 producerats eller beställts av leverantören av medietjänster själv eller av  
  
 ett närstående företag till en sådan leverantör.  
  
 3. Programmen får inte under några omständigheter innehålla någon  
  
 produktplacering av  
  
 - tobaksvaror eller cigaretter eller produktplacering från företag vars  
  
 huvudsakliga verksamhet är tillverkning eller försäljning av cigaretter  
  
 och andra tobaksvaror, eller  
  
 - särskilda medicinska produkter eller medicinska behandlingar som är  
  
 receptbelagda i den medlemsstat under vars jurisdiktion leverantören  
  
 av medietjänster hör.  
  
 RTL 6 kap. 4 §  
  
 Program som inte är reklam får inte på ett otillbörligt sätt gynna  
  
 kommersiella intressen.  
  
 641 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 4.1 Produktplacering viktig intäktskälla i framtiden?  
  
 På vissa håll i branschen finns en stor förväntan på värdet av  
  
 produktplacering i framtiden. Värdet av reklamavbrott är, som  
  
 nämnts ovan, omdiskuterat och produktplacering beskrivs ibland  
  
 som en ny intäktskälla som kan kompensera bortfallet i vanlig  
  
 reklam. Även om intäkter från produktplacering inte kommer att  
  
 kunna ersätta reklamintäkter fullt ut så är den nya uttalade möjligheten  
  
 till produktplacering i vissa typer av program välkomnad av  
  
 branschen, såväl tv-kanaler som produktionsbolag. För SVT kan  
  
 dock frågan vara problematisk med tanke på SVTs finansieringsform.  
  
 SVT får inte tjäna pengar på reklam eller produktplacering  
  
 och kan komma att begränsas i sina inköp av programinnehåll på en  
  
 marknad där allt fler program innehåller produktplacering.  
  
 Tv-producenter beskriver ibland produktplacering som ett  
  
 nödvändigt ont som tv-kanalerna använder för att pressa priset på  
  
 produktioner av program. Tv-kanalerna vill normalt kontrollera  
  
 förekomsten av produkter i programmet. Producenternas erfarenhet  
  
 är att tv-kanalerna kan släppa på den kontrollen och tillåta  
  
 förmånliga upphandlingar eller gratis produkter till produktionen,  
  
 för att ge producenten en kostnadsbesparing. För somliga  
  
 produktionsbolag är den här skillnaden i budgeterad kostnad och  
  
 gratisprodukter den enda rörelsemarginalen i en produktion.  
  
 Producenternas inställning till produktplacering är därför lite  
  
 tudelad; de välkomnar en större frihet men befarar att det kommer  
  
 att fortsätta användas som en prispressare bland köparna, d v s tvkanalerna.  
  
 4.2 Nya regleringen och Granskningsnämndens praxis  
  
 Enligt AV-direktivet är, som framgår ovan, produktplacering  
  
 tillåten under vissa förutsättningar. Direktivet innehåller inte längre  
  
 någon regel om otillbörligt kommersiellt gynnande, eller smygreklam  
  
 som det benämndes i det gamla TV-direktivet. Tillåtligheten  
  
 av produkter i ett program synes numera avgöras mot bakgrund  
  
 av reklambestämmelserna eller regeln om produktplacering.  
  
 Produktplaceringsregeln förutsätter att produkten förekommer i  
  
 programmet mot betalning eller i vart fall gratis.  
  
 I RTL finns idag inget uttryckligt förbud mot produktplacering.  
  
 Det finns ett förbud mot otillbörligt kommersiellt gynnande som  
  
 642 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 är tillämpligt oavsett om exponeringen av en produkt eller ett  
  
 varumärke i ett program är avsiktlig eller inte. Likaså kan en  
  
 överexponering av en produkt eller ett varumärke vara otillåten  
  
 oavsett om programbolaget eller producenten har fått betalt för  
  
 exponeringen. Om exponeringen av en produkt eller ett varumärke  
  
 innebär ett kommersiellt gynnande och det gynnandet inte  
  
 motiveras av ett informations- eller underhållningsintresse så fäller  
  
 Granskningsnämnden programmet.  
  
 När Granskningsnämnden prövar en exponering av en produkt  
  
 eller ett varumärke så ser nämnden allvarligare på en varumärkesexponering  
  
 om det förekommer någon ersättning från tillverkaren/  
  
 varumärkesinnehavaren. Om så är fallet, är risken avsevärt större  
  
 att exponeringen bedöms som otillåten. Trots detta är det allmänt  
  
 vedertaget i branschen att det förekommer produktplacering.  
  
 Vanligast är gratisfinansieringen, d v s att produkter erhålls till en  
  
 produktion gratis; exempelvis kläder till programledarna, vinster  
  
 för utlottning i tävlings- eller lotteriprogram, redaktionsbilar,  
  
 resor. Med andra ord produkter och tjänster som är kostnadsbesparande  
  
 för produktionen men som inte tillför produktionen  
  
 några pengar.  
  
 Särskilt problematiskt för programbolagen blir den svenska  
  
 regeln om otillbörligt kommersiellt gynnande när programbolagen  
  
 köper in material från andra länder (särskilt utanför Europa) där  
  
 reglerna ser annorlunda ut. Trots att det inte har funnits någon  
  
 uttrycklig ansvarsbefrielse i vare sig RTL eller i TV-direktivet så är  
  
 det branschens uppfattning att Granskningsnämnden dragit en  
  
 gräns för ansvaret såtillvida att programbolagens ansvar för inköpta  
  
 program inte varit lika stort som för egenproducerade eller  
  
 beställda program. I vart fall har Granskningsnämndens aldrig fällt  
  
 produktplacering i spelfilmer medan förekomsten av produkter i  
  
 programserierna Oprah och Cummings inte har godtagits. Oprah  
  
 Lloyd har i sitt program, när det fällts, bland annat delat ut  
  
 presenter till publiken där presenterna har utgjorts av produkter  
  
 som har exponerats väldigt tydligt. Sedan Oprah fällts tre gånger av  
  
 Granskningsnämnden beslutade TV4 att inte längre sända programmet.  
  
 Vid tillfället för Kammarrättens prövning om avgift 2003  
  
 sändes programserien i vart fall i Danmark, Holland, Irland samt  
  
 Island (enligt uppgift från distributören som också upplyste om att  
  
 serien vid den tiden totalt sänts i 10 europeiska länder). Idag sänds  
  
 programserien på TV3.  
  
 643 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 Som ovan konstaterats förutsätter AV-direktivet för att det ska  
  
 handla om produktplacering att det föreligger någon slags betalning,  
  
 eller prestation såsom att en produkt skänks till ett program.  
  
 Formuleringen av produktplaceringsreglerna i AV-direktivet indikerar  
  
 att det handlar om en avsikt att exponera en produkt och att  
  
 det finns en uppgörelse mellan en producent eller tv-kanal och tillverkaren  
  
 eller försäljaren av produkten/varumärket. Reglerna i  
  
 artikel 3 g finns där för att upprätthålla, som det står, det redaktionella  
  
 oberoendet hos leverantören av medietjänster, d v s programbolaget.  
  
 Branschens mål kommer vara att få så stor frihet som möjligt  
  
 och att enbart de produktexponeringar som avses i AV-direktivet  
  
 ska omfattas av svenska RTL, det vill säga sådana kommersiella  
  
 gynnanden som är föremål för betalning eller en kostnadsbesparing.  
  
 Branschen kommer läsa AV-direktivet som att det måste  
  
 finnas ett tydligt uppsåt för att det svenska programbolaget ska  
  
 kunna ställas som ansvarig för eventuell produktplacering i  
  
 programmen. Detta i en förhoppning att Granskningsnämndens  
  
 praxis ändras, se mer nedan om effekterna av en ändring.  
  
 4.3 Undantaget från informationskravet  
  
 I AV-direktivet i Artikel 3g sista stycket införs en möjlighet till  
  
 lättnad i förhållande till inköpt material som varken har producerats  
  
 eller beställts av leverantören (tv-kanalen eller av närstående  
  
 företag till denne). I sådana fall behöver inte programbolaget  
  
 informera om produktplaceringen som annars enligt punkt d i  
  
 samma artikel. Principen att frånta programbolagen ett visst mått  
  
 av ansvar för inköpt material är välkommet i branschen. Oavsett  
  
 informationslättnaden för inköpta program så kvarstår dock  
  
 förbudet mot att framhäva de placerade produkterna, se nedan.  
  
 (Ex: Om Oprah-serien framhäver produkter på ett sätt som är  
  
 otillåtet enligt 3 g punkt 2 c så hjälper informationslättnaden föga,  
  
 då är produktplaceringen otillåten ändå, se mer nedan.)  
  
 4.4 Effekten av AV-direktivet i svensk praxis  
  
 En fråga som man naturligen ställer sig mot bakgrund av ovanstående  
  
 är om Oprah, som använts som exempel, skulle klara sig  
  
 644 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 mot det nya AV-direktivets regler om produktplacering. Hur ska  
  
 man för det första kunna få uppgifter om huruvida produkterna har  
  
 placerats på sådant sätt att förbudet är tillämpligt? Om vi förutsätter  
  
 att produkterna åtminstone har skänkts till produktionen så  
  
 är produktplaceringsregeln tillämplig. Framhävs produkterna i så  
  
 fall på ett otillbörligt sätt enligt artikel 3 g punkt 2 c)? Vad är otillbörligt  
  
 här? Är det detsamma som Granskningsnämndens praxis  
  
 för otillbörligt kommersiellt gynnande? Det kommer troligen inte  
  
 branschen hålla med om.  
  
 Branschen kommer önska en ny praxis mot bakgrund av AVdirektivets  
  
 syfte, d v s att upprätthålla ett redaktionellt oberoende.  
  
 I fallet med Oprah har inte den svenska (eller engelska) kanalen  
  
 erhållit någon ersättning för produkterna eller åtnjutit den kostnadsbesparing  
  
 som möjligen produkterna lett till för produktionen  
  
 av serien. Tvärtom har programbolagen betalat för programmet.  
  
 Detsamma gäller även inköpta spelfilmer där det kan förekomma  
  
 produktplacering. I själva verket är troligen det svenska programbolaget  
  
 när det gäller utländska inköp helt ovetandes om förekomsten  
  
 av produkter. Det finns inget beroende mellan tillverkarna  
  
 av produkterna i Oprah-programmet och programbolaget. Tittaren  
  
 utsätts för kommersiella budskap på programtid, vilket är olyckligt,  
  
 men det har inget med det svenska programbolaget att göra. Motsvarande  
  
 program kan inte produceras för den europeiska marknaden,  
  
 d v s på uppdrag av en europeisk kanal, men i USA ser  
  
 reglerna annorlunda ut. Det bör inte vara AV-direktivets syfte att  
  
 hindra att amerikanska program sänds i europeisk tv.  
  
 En förändring av reglerna till AV-direktivet borde innebära att  
  
 förekomsten av varumärken på programdeltagares kläder blir  
  
 alltmer tillåten. Synliga varumärken på kläder som inte har skänkts  
  
 till programproduktionen bör vara tillåtna, så länge de inte exponeras  
  
 på ett sådant sätt att det bedöms som reklam. Men särskilt  
  
 inbjudna gäster eller medverkande som inte är företrädare för  
  
 programbolaget, bör inte behöva byta kläder som de måste idag om  
  
 de har kläder med synliga varumärken när de ska delta i program.  
  
 Skillnaden mellan förutsättningarna betalning eller gratis enligt  
  
 ovan skulle troligen leda till att Granskningsnämnden i vissa fall  
  
 måste anta hur det ligger till med betalning och kostnadsfria  
  
 produkter och följaktligen kommer programbolag kunna fällas mot  
  
 sin vilja även under sådana omständigheter, alternativt måste  
  
 branschen tillåta nämnden att få insyn i underliggande avtal. Men  
  
 branschens förhoppning är att en förändring av RTL och  
  
 645 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 implementering av AV-direktivets formulering kan komma att lösa  
  
 branschens problem. Effekten av AV-direktivets formulering på  
  
 branschens upplevda problem är dock inte självklar och även under  
  
 den här punkten hänvisar jag till min avslutande kommentar för  
  
 svårlösta frågor.  
  
 5. Sponsringsregler  
  
 AV-direktivet Artikel 3f  
  
 1. Audiovisuella medietjänster eller program som sponsras ska uppfylla  
  
 följande krav:  
  
 a) Deras innehåll och, när det gäller tv-sändningar, deras programläggning  
  
 ska inte under några förhållanden påverkas på ett sådant sätt  
  
 att det inverkar på ansvaret och det redaktionella oberoendet hos  
  
 leverantören av medietjänster.  
  
 b) De får inte direkt uppmuntra till inköp eller förhyrning av varor  
  
 eller tjänster, särskilt inte genom särskilda säljfrämjande hänvisningar  
  
 till dessa varor eller tjänster.  
  
 c) Tittarna ska tydligt informeras om att det existerar ett sponsoravtal.  
  
 Sponsrade program ska tydligt kunna identifieras som sådana genom  
  
 att sponsorns namn, logotyp och/eller eventuell annan symbol, såsom  
  
 en hänvisning till sponsorns produkt(er) eller tjänst(er) eller något  
  
 annat kännetecken, visas på lämpligt sätt i början av programmet,  
  
 under programmet och/eller i slutet av programmet.  
  
 2. Audiovisuella medietjänster eller program får inte sponsras av  
  
 företag vars huvudsakliga verksamhet är tillverkning eller försäljning  
  
 av cigarretter och andra tobaksvaror.  
  
 3. Om företag vars verksamhet omfattar tillverkning eller försäljning  
  
 av medicinska produkter och medicinsk behandling sponsrar audiovisuella  
  
 medietjänster eller program, ska denna sponsring främja företagets  
  
 namn eller anseende, men inte särskilda medicinska produkter  
  
 eller medicinska behandlingar som är tillgängliga endast efter ordination  
  
 i den medlemsstat under vars jurisdiktion leverantören av medietjänster  
  
 hör.  
  
 4. Nyhets- och samhällsprogram får inte sponsras. Medlemsstaterna  
  
 får besluta att förbjuda att sponsorns logo visas under barnprogram,  
  
 dokumentärprogram och religiösa program.  
  
 RTL 7 kap. 8 §  
  
 8 § Om ett program som inte är en annons helt eller delvis har  
  
 bekostats av någon annan än den som bedriver sändningsverksamheten  
  
 eller som framställer audiovisuella verk (sponsrat program), skall på  
  
 lämpligt sätt i början och slutet av programmet eller vid ettdera  
  
 tillfället anges vem eller vilka bidragsgivarna är. I sökbar text-TV skall  
  
 ett sådant meddelande lämnas löpande. Sådana uppgifter behöver inte  
  
 646 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 omges av signatur på det sätt som anges i 1 § första stycket och skall  
  
 inte räknas in i den annonstid som anges i 5 §.  
  
 I RTL står idag att sponsringsmeddelanden, i branschen även kallat  
  
 billboards, ska utformas på lämpligt sätt. Vad som är lämpligt har  
  
 Granskningsnämnden bestämt genom sin praxis. Sponsringsmeddelanden  
  
 har två syften, det ena är att upplysa tittarna om att  
  
 ett visst program är sponsrat, d v s helt eller delvis bekostat av  
  
 annan än programbolaget. Ur detta perspektiv är det viktigt att  
  
 sponsringsmeddelandet är informativt och inte kryptiskt, för kort  
  
 eller för snabbt. Detta informationsintresse för tittarna bildar på så  
  
 vis den minsta gränsen för vad som ska finnas med i ett sponsringsmeddelande.  
  
 Det andra syftet med sponsringsmeddelanden är det  
  
 kommersiella intresset hos sponsorn att tala om att den bidragit till  
  
 programmet. Sponsorn vill normalt ge så mycket information om  
  
 sig själv som möjligt. För att inte sponsringsmeddelandet ska bli  
  
 alltför långt eller framstå som ett reklaminslag så uppställer RTL en  
  
 bortre gräns, en maximigräns, för vad ett sponsringsmeddelande får  
  
 innehålla.  
  
 Branschen önskar att kriteriet lämpligt skulle tolkas så att det  
  
 tillåter även tilläggsförklaringar och/eller slogan för sponsorn.  
  
 Granskningsnämnden har till exempel hittills inte godtagit följande  
  
 sponsringsmeddelanden:  
  
 Go Green – hälsosam mat från Axa  
  
 Always Coca-Cola (med bild på Ferguson Cola-flaska)  
  
 Power – alltid pressade priser  
  
 Jackson – Sveriges största vitvarukedja  
  
 Granskningsnämnden har inte heller tillåtit adress, telefonnummer  
  
 eller webbadress i sponsringsmeddelanden. Webbadress har endast  
  
 tillåtits då sponsorns bolagsnamn utgörs av en sådan adress. Att  
  
 avbilda sponsorns produkt har inte heller varit tillåtet.  
  
 I AV-direktivet står också att en sponsor tydligt ska identifieras  
  
 på lämpligt sätt, som exempel ges namn, logotyp och/eller annan  
  
 symbol såsom en hänvisning till sponsorns produkt(er) eller  
  
 tjänst(er) eller något annat kännetecken. Enligt direktivet borde  
  
 det därför vara helt i sin ordning att visa sponsorns produkt och  
  
 hänvisa till adress, webbadress, telefonnummer eller liknande.  
  
 Vidare står att sponsrade program inte direkt får uppmuntra till  
  
 inköp eller förhyrning av varor eller tjänster, särskilt inte genom  
  
 särskilda säljfrämjande hänvisningar till dessa varor eller tjänster.  
  
 647 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 Här kommer branschen särskilt notera formuleringen direkt  
  
 uppmuntra. Branschens uppfattning är att direktivets tolerans för  
  
 information om sponsorn är större än den svenska praxisen. Som  
  
 en jämförelse tolererar Ofcom telefonnummer, webbadresser och  
  
 liknande kontaktuppgifter till sponsorn samt slogans och  
  
 produktavbildningar så länge inte dessa innehåller direct appeals  
  
  to buy or try the sponsors goods or services. Ett exempel på  
  
 sistnämnda och något som Ofcom inte har godkänt är ett  
  
 sponsringsmeddelande som innehöll releasedatum för en DVD.  
  
 AV-direktivet tillåter också att sponsorn nämns under programmets  
  
 gång, artikel 3 f punkt 1 c). Det är branschens önskemål att  
  
 också få samma valfrihet i svensk rätt mot bakgrund av samma skäl  
  
 som beskrivits ovan om behoven av att mer flexibelt kunna  
  
 finansiera tv-produktion i framtiden.  
  
 För att åstadkomma en förändring i Granskningsnämndens  
  
 praxis är det branschens uppfattning att RTL borde vara mer  
  
 detaljerad och uttryckligen tolerera vissa uppgifter i sponsringsmeddelande.  
  
 Ett sätt är att använda den text som AV-direktivet  
  
 idag har i artikel 3 f.  
  
 5. Nya reklamtekniker och elektroniska företagsskyltar  
  
 TV-branschen internationellt har sedan länge använt sig av nya  
  
 tekniker för annonsering, särskilt:  
  
  delad skärm där annonser visas på ena sidan tv-skärmen  
  
 samtidigt som program pågår på den andra halvan av tv-skärmen  
  
  virtuell annonsering – vanligt förekommande i sportsändningar  
  
 där man byter ut annonser på arenan och virtuellt infogar nya  
  
 annonser i sändningen, antingen direkt eller i efterhand. Man  
  
 kan också lägga in de virtuella annonserna på andra platser,  
  
 såsom i gräset på en fotbollsmatch eller över publiken. Virtuell  
  
 inplacering av produkter kan också användas i filmer, med  
  
 tillåtelse från rättighetsinnehavare.  
  
  elektroniska företagsskyltar – också vanliga i sportsammanhang  
  
 för att visa tid och resultat där företagsnamnet på den som  
  
 tillhandahåller utrustningen för tid- och resultatmätning anges.  
  
 Ingen av dessa nya annonseringstekniker har tillåtits av Granskningsnämnden.  
  
 Nämnden har fällt förekomsten av virtuell reklam i  
  
 en Premier League-match, trots att Canal + inte hade några  
  
 648 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 möjligheter att påverka innehållet i sändningen. I det tidigare TVdirektivet  
  
 fanns ingen uttrycklig tillåtelse av de nya annonseringsteknikerna  
  
 men Kommissionen klargjorde i ett Meddelande  
  
 2004/C 102/2TPF 
  
 4 
  
 FPT att TV-direktivet inte lägger hinder i vägen för nya  
  
 reklamtekniker, förutsatt att:  
  
  den virtuella annonseringen inte påverkar tittarnas bekvämlighet  
  
 och nöje eller att programmens integritet och värde eller  
  
 rättighetshavarnas rättigheter kränks,  
  
  tittarna får information om virtuella annonser i förväg,  
  
  det finns förhandstillstånd från arrangören samt från rättighetsinnehavarna  
  
 till det evenemang som sänds samt  
  
  den virtuella annonseringen enbart förekommer på de ytor kring  
  
 planen eller stadion där reklammeddelanden kan placeras ut fysiskt  
  
 och normalt används för reklamändamål. Virtuella meddelanden  
  
 får inte heller vara mer iögonfallande eller framträdande  
  
 än de som normalt förekommer på platsen.  
  
 I den översyn som gjordes av RTL under 2003–2006 föreslog utredare  
  
 Davis i SOU 2005: 62 en anpassning av RTL till den  
  
 digitala tekniken. Han föreslog då att all tre ovan nämnda tekniker  
  
 skulle tillåtas under vissa givna förutsättningar som i huvudsak  
  
 överensstämde med Kommissionens meddelande.  
  
 I AV-direktivet anges att reklamen ska hållas skild från  
  
 programmen utan att lägga hinder i vägen för ny reklamteknik  
  
 och att enstaka reklaminslag får förekomma i bland annat  
  
 sportsändningar, se preambel 55 och artikel 10 p 1. AV-direktivet  
  
 öppnar här upp för vissa reklam- och sponsringsmeddelanden inne  
  
 i programmen just med hänsyn till ny teknik.  
  
 Den svenska tv-branschen har sedan länge önskat en förändring  
  
 och acceptans av nya reklamtekniker. Särskilt svårt har det varit  
  
 med inköpta program som kan innehålla elektroniska företagsskyltar  
  
 och virtuell reklam utan att programbolagen som köpare  
  
 har kunnat påverka innehållet. Branschen har upplevt en begränsning  
  
 och en svagare position som köpare med strängare regler. Som  
  
 köpare har svenska programbolag ingen kraft att påverka innehållet  
  
 i till exempel sportsändningar från andra länder, tvärtom är det ofta  
  
 en huggsexa om dessa sporträttigheter där högstbjudande vinner.  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Commission interpretative communication on certain aspects of the provisions on  
  
 televised advertsing in the Television without Frontiers Directive 2004/C 102/2  
  
 649 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 Det finns också flera svenska företrädare för sporträttighetsinnehavare  
  
 och organisatörer av sportevenemang som önskar  
  
 samma förändringar som tv-branschen enligt ovan. Även dessa  
  
 önskar sig en harmonisering för att öka sin konkurrenskraft.  
  
 Mot bakgrund av Granskningsnämndens praxis skulle det behövas  
  
 en förändring i RTL så att det finns en uttrycklig tillåtelse av  
  
 nya reklamtekniker, om man vill tillmötesgå branschens önskemål.  
  
 Branschen kommer att föreslå formuleringen i antingen Kommissionens  
  
 meddelande eller i SOU 2005:62.  
  
 6. Korta nyhetsklipp  
  
 AV-direktivet Artikel 3k  
  
 1. Medlemsstaterna ska när det gäller korta nyhetsinslag se till att varje  
  
 programföretag som är etablerat i gemenskapen på rättvisa, rimliga och  
  
 icke-diskriminerande villkor har tillgång till evenemang av stort  
  
 allmänintresse som sänds med utnyttjande av exklusiva rättigheter av  
  
 ett programföretag under deras jurisdiktion.  
  
 2. Om ett annat programföretag som är etablerat i samma medlemsstat  
  
 som det programföretag som ansöker om tillgång har fått exklusiva  
  
 rättigheter till det berörda evenemanget av stort allmänintresse, måste  
  
 ansökan om tillgång göras hos det programföretaget.  
  
 3. Medlemsstaterna ska se till att sådan tillgång säkerställs genom att  
  
 tillåta programföretag att fritt välja korta utdrag från det sändande  
  
 programföretagets signal med åtminstone angivande av källan, om  
  
 detta inte är omöjligt av praktiska skäl.  
  
 4. Som ett alternativ till punkt 3 får medlemsstaterna fastställa ett  
  
 liknande system genom vilket tillgång ges på rättvisa, rimliga och icke  
  
 diskriminerande villkor på något annat sätt.  
  
 5. Korta utdrag får endast användas i allmänna nyhetsprogram och får  
  
 användas i audiovisuella medietjänster på begäran endast om samma  
  
 program erbjuds med tidsförskjutning från samma leverantör av  
  
 medietjänster.  
  
 6. Utan att det påverkar tillämpningen av punkterna 1–5 ska medlemsstaterna  
  
 se till att i enlighet med sina rättsliga system och praxis fastställa  
  
 närmare bestämmelser och villkor för tillhandahållandet av sådana  
  
 korta utdrag, särskilt eventuella ersättningsbestämmelser, maximal  
  
 längd för utdragen och tidsgränser för sändning av dem. Om  
  
 ersättning betalas ut, får den inte överstiga de extrakostnader som är  
  
 resultatet av att tillgången tillhandahålls."  
  
 AV-direktivet har introducerat en rätt för programbolag att i sina  
  
 allmänna nyhetsprogram använda korta utdrag från evenemang av  
  
 stort allmänintresse som sänds hos andra programbolag. De sist650 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 nämnda programbolagen ska ge tillgång till dessa korta klipp på  
  
 rättvisa, rimliga och icke-diskriminerande villkor.  
  
 Branschens inställning till den föreslagna regeln beror till stor  
  
 del på vem som har rättigheterna till evenemangen av stort  
  
 allmänintresse. Det har framkommit redan under arbetet med AVdirektivet  
  
 att vissa tv-kanaler och sporträttighetsinnehavare/organisationer  
  
 är emot den föreslagna regeln. För hela branschen finns  
  
 det ett stort värde i nyhetsklipp från de stora evenemangen och för  
  
 dem som betalar väldigt stora belopp för rättigheterna till ett  
  
 evenemang så brukar ibland rätten att vidareupplåta nyhetsrättigheter  
  
 ingå i totalersättningen. Möjligheten att sälja vidare  
  
 nyhetsklipp blir då ett sätt att delfinansiera det stora evenemanget,  
  
 om än till liten del då kostnaden för evenemanget normalt är  
  
 avsevärt större än de intäkter som nyhetsklippen inbringar. Det  
  
 kontroversiella i AV-direktivet är därför att ersättningen för rätten  
  
 att ta korta nyhetsklipp inte får överstiga de extrakostnader som är  
  
 resultatet av att tillgången tillhandahålls.  
  
 I tv-branschen har funnits så kallade 90-sekundersavtal, ibland  
  
 bara muntliga överenskommelser, om rätt att ta korta bilder från  
  
 varandras nyhets- och sportinslag. Rättigheterna är ömsesidiga och  
  
 den som tar bilder ska alltid ange källan ordentligt. Avtalen brukar  
  
 dock inte omfatta stora sportevenemang. Det återstår att se vad  
  
 som händer med de aktörer i branschen som kommer att utnyttja  
  
 sin rätt att ta bilder från stora evenemang, till det självkostnadspris  
  
 som AV-direktivet föreskriver. Det mest troliga är att de inte  
  
 kommer få åtnjuta byteshandeln i form av de hittills gällande 90sekundersavtalen  
  
 för andra nyhetsklipp.  
  
 Branschens inställning till korta nyhetsklipp verkar vara väldigt  
  
 splittrad och införandet av regeln kräver en balansakt mellan olika  
  
 intressen och iakttagande av Upphovsrättslagen. Möjligen skulle  
  
 man här kunna uppfylla direktivets krav med hjälp av självreglering  
  
 där de svenska tv-kanalerna kan komma överens om gemensamma  
  
 regler för tillgången till korta nyhetsklipp. Om så sker, får det dock  
  
 inte vara föremål för några högre ersättningsanspråk än AVdirektivet  
  
 anger och utländska programbolag ska också kunna få  
  
 samma tillgång till klippen. (Se mer om självreglering nedan)  
  
 7. Barnreklam  
  
 AV-direktivet Artikel 3e  
  
 651 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 g) Audiovisuella kommersiella meddelanden få inte orsaka minderåriga  
  
 fysisk eller moralisk skada. Därför får de inte direkt uppmana minderåriga  
  
 att köpa eller hyra en produkt eller tjänst eller genom att utnyttja  
  
 deras oerfarenhet eller godtrogenhet, direkt uppmuntra dem att  
  
 övertala sina föräldrar eller någon annan att köpa de varor eller tjänster  
  
 som ingår i reklamen, utnyttja det speciella förtroende som minderåriga  
  
 hyser för föräldrar, lärare eller andra personer, eller utan skäl visa  
  
 minderåriga i farliga situationer.  
  
 2. Medlemsstaterna och kommissionen ska uppmuntra leverantörer av  
  
 medietjänster att ta fram uppförandekoder om sådana olämpliga audiovisuella  
  
 kommersiella meddelanden som åtföljer eller ingår i barnprogram  
  
 och som avser livsmedel eller drycker som innehåller näringsämnen  
  
 eller ämnen som har en näringsmässig eller fysiologisk effekt,  
  
 särskilt fett, transfettsyror, salt/natrium och sockerarter, som enligt  
  
 rekommendationerna inte bör utgöra en alltför stor del av den totala  
  
 kosten.  
  
 RTL 7 kap. 4 §  
  
 Reklam i en tv-sändning får inte syfta till att fånga uppmärksamheten  
  
 hos barn under 12 år. I en reklam i en TV-sändning får det inte uppträda  
  
 personer eller figurer som spelar en framträdande roll i program  
  
 som huvudsakligen vänder sig till barn under tolv år.  
  
 Tv-reklam som riktar sig till barn sänds idag på de kanaler som är  
  
 etablerade i England. De tv-kanaler som är etablerade i Sverige har  
  
 aldrig formulerat något riktigt motstånd mot det svenska barnreklamsförbudet.  
  
 Sveriges Annonsörer, som bland sina medlemmar  
  
 har tillverkare och återförsäljare av produkter som riktar sig till  
  
 barn, har dock motsatt sig förbudet.  
  
 Det råder såvitt jag förstår delade meningar om huruvida barnreklamsförbudet  
  
 kan upprätthållas mot bakgrund av harmoniseringskraven  
  
 i Direktivet om otillbörliga affärsmetoder och  
  
 Sverige måste anmäla förbudet till Kommissionen vid implementeringen  
  
 1 juli i år.  
  
 Ett resultat av barnreklamsförbudet är att svenska barnprogram  
  
 sänds i ytterst liten utsträckning på kommersiella kanaler. Barnprogram  
  
 får som bekant inte heller sponsras eller omges med vanlig  
  
 reklam och det är därför svårt att finansiera barnprogram. Det är  
  
 tillåtet att exploatera barnprogram i form av merchandising, försäljning  
  
 av produkter som baseras på programmet som till exempel  
  
 DVD, spel och dockor, men det brukar sällan täcka produktionskostnaderna.  
  
 652 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 8. Etableringslandsprincipen och ev förändring i RTL  
  
 Det politiska motståndet, där Sverige bland annat ingick, mot  
  
 etableringslandsprincipen ledde till ett antal tillägg till AV-direktivet.  
  
 Även med tilläggen är det oklart om svenska regler kan  
  
 tillämpas på de svenskspråkiga kanaler som idag sänds av bolag  
  
 etablerade i England, men klart är att Granskningsnämnden avser  
  
 att samarbeta och kommunicera med Ofcom i större utsträckning  
  
 än tidigare. Granskningsnämnden har sedan 5 april 2007 ett samarbete  
  
 med Ofcom innebärande att nämnden översänder alla anmälningar  
  
 rörande de dessa kanaler till Ofcom för prövning enligt  
  
 det brittiska regelverket. Under ett år har nämnden mottagit 33  
  
 svenska anmälningar mot kanalerna, tio av dem är avgjorda, varav  
  
 två har lett till fällningar.  
  
 De svenskspråkiga kanaler som sänder från England kan ha olika  
  
 intressen i en harmonisering av de svenska reglerna på det sätt som  
  
 diskuteras i denna rapport. Antingen har de ett intresse av att  
  
 bibehålla skillnaderna i reglerna eller så välkomnar de förändringar i  
  
 RTL. Jag tror att det kommer bli svårt för Granskningsnämnden  
  
 att tillämpa RTL på de utlandsbaserade svenskspråkiga kanalerna,  
  
 även med en förändring av etableringslandsprincipen, men nämnden  
  
 kommer vara aktiv på ett helt annat sätt framöver med stöd av  
  
 de nya reglerna. Om RTL och Granskningsnämndens praxis harmoniseras  
  
 med AV-direktivet och därmed också med de engelska  
  
 reglerna, finns inte samma skäl för Granskningsnämndens bevakning  
  
 av dessa svenskspråkiga kanaler. De utlandsbaserade svenskspråkiga  
  
 kanalerna skulle kunna ifrågasätta hur Granskningsnämnden  
  
 motiverar en bevakning (och samarbete med Ofcom) av dem  
  
 när samma regler gäller i båda länderna (med enda undantag för  
  
 barnreklamsförbudet som eventuellt kan upprätthållas). Hur  
  
 mycket resurser ska läggas på detta i så fall?  
  
 Sammanfattningsvis kan de svenskspråkiga kanalerna etablerade  
  
 i England ha intresse av att RTL harmoniseras, eller i vart fall inte  
  
 motsätta sig det, antingen för att det finns en liten risk att de kan  
  
 komma att omfattas av de svenska reglerna eller för att de vill  
  
 undvika Granskningsnämndens bevakning och täta kontakter med  
  
 Ofcom.  
  
 9. Kvotregler  
  
 TV-direktivet Artikel 5  
  
 653 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 Medlemsstaterna skall där så är praktiskt möjligt och på lämpligt sätt  
  
 säkerställa att programföretagen reserverar minst 10 % av sin sändningstid,  
  
 med undantag för tid reserverad för nyheter, sportevenemang,  
  
 tävlingar, reklam och teletexttjänster, eller alternativt, efter  
  
 medlemsstatens bedömande, minst 10 % av sin programbudget, för  
  
 europeiska produktioner, skapade av producenter som är oberoende av  
  
 programföretagen. Denna andel bör uppnås gradvis och baseras på  
  
 lämpliga kriterier med tanke på programföretagets ansvar gentemot  
  
 sina tittare när det gäller information, utbildning, kultur och underhållning.  
  
 Detta måste uppnås genom öronmärkning av en lämplig  
  
 andel för nya produktioner, d v s produktioner som sänds inom fem år  
  
 efter framställningen.  
  
 RTL 6 kap. 8 §  
  
 Den som sänder tv-program över satellit eller med stöd av tillstånd av  
  
 regeringen skall, om det inte finns särskilda skäl mot det, se till  
  
 1. att mer än hälften av den årliga sändningstiden upptas av program av  
  
 europeiskt ursprung, och  
  
 2. att minst tio procent av den årliga sändningstiden eller minst tio  
  
 procent av programbudgeten avser program av europeiskt ursprung  
  
 som har framställts av självständiga producenter; en så stor andel som  
  
 möjligt bör utgöras av program som färdigställts under de närmast  
  
 föregående fem åren.  
  
 Kvar i det nya AV-direktivet finns den kvotregel som kräver att  
  
 minst 10 procent av ett programbolags sändningstid eller minst 10  
  
 procent av bolagets programbudget ska bestå av europeiska produktioner  
  
 skapade av oberoende producenter. Producentföreningen  
  
 som representerar oberoende producenter vill att kvoten  
  
 höjs. Enligt föreningen är Sverige ett av de länder som har lägst  
  
 krav på den här typen av produktion av oberoende producenter och  
  
 enligt uppgift från föreningen har man i flera länder högre kvoter,  
  
 antingen direkt i lagen eller genom själv- eller samreglering. I Danmark  
  
 och Norge har man 21 respektive 19 procent, i Nederländerna  
  
 24 procent, UK 25 procent och Frankrike så mycket som  
  
 60 procent.  
  
 En omdebatterad fråga mellan tv-kanaler och producenter är  
  
 vem som ska äga rättigheterna till ett program. Då producentföreningen  
  
 anser att de stora tv-kanalerna har en dominerande  
  
 ställning på tv-marknaden och att de fristående produktionsbolagen  
  
 tvingas acceptera tv-kanalernas villkor för produktion, så  
  
 vill föreningen koppla kvoten för fristående produktion till en  
  
 definition av vad som ska anses som fristående. En förutsättning  
  
 för att en produktion ska anses som fristående bör enligt föreningen  
  
 vara att produktionsbolaget äger rättigheterna till pro654 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 grammet. Det skulle enligt producentföreningen stärka produktionsbolagens  
  
 ställning gentemot tv-kanalerna.  
  
 Många programbolag lägger redan ut mer än 10 procent av sin  
  
 produktion på fristående produktionsbolag. Producentföreningen  
  
 gör heller ingen hemlighet av att önskemålet ovan riktar sig mot  
  
 SVT. Rättighetsfrågan är dock gemensam för alla programbolagen  
  
 som anser att rättigheterna till ett fullfinansierat program bör  
  
 tillkomma dem.  
  
 10. Själv- och samreglerande system  
  
 AV-direktivets preambel 36  
  
 I kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet,  
  
 "Lagstifta bättre för tillväxt och arbetstillfällen i Europeiska unionen",  
  
 betonades att det är nödvändigt med en noggrann analys av vilken  
  
 lagstiftningsmetod som är lämplig, särskilt för att fastställa huruvida  
  
 konventionell lagstiftning är att föredra för den aktuella sektorn och  
  
 det aktuella problemet, eller huruvida alternativ som samreglering eller  
  
 självreglering bör övervägas. Erfarenheten har dessutom visat att både  
  
 samreglering och självreglering som genomförs i enlighet med medlemsstaternas  
  
 olika rättsliga traditioner i hög grad kan bidra till en god  
  
 nivå på konsumentskyddet. Åtgärder som syftar till att uppnå mål i  
  
 allmänhetens intresse inom den framväxande audiovisuella medietjänstsektorn  
  
 är mer effektiva om de vidtas med aktivt stöd av tjänsteleverantörerna  
  
 själva.  
  
 Självreglering är således ett slags frivilligt initiativ som ger ekonomiska  
  
 aktörer, arbetsmarknadens parter, icke-statliga organisationer  
  
 eller föreningar möjlighet att själva och för eget vidkommande anta  
  
 gemensamma riktlinjer. Medlemsstaterna bör i enlighet med sina olika  
  
 rättsliga traditioner erkänna den roll som effektiv självreglering kan ha  
  
 för att komplettera befintliga mekanismer inom lagstiftning, domstolsväsende  
  
 och/eller administration samt dess viktiga bidrag till uppnåendet  
  
 av målen i detta direktiv. Även om självreglering skulle kunna  
  
 vara en kompletterande metod för att genomföra vissa av bestämmelserna  
  
 i detta direktiv, bör den inte ersätta den nationella lagstiftarens  
  
 skyldigheter.  
  
 Samreglering utgör, i sin minimala form, en "rättslig länk" mellan  
  
 självreglering och den nationella lagstiftaren, i enlighet med medlemsstaternas  
  
 rättsliga traditioner. Samregleringen bör ge fortsatt möjlighet  
  
 för staten att ingripa om samregleringsmålen inte uppfylls. Även om  
  
 direktivet inte påverkar medlemsstaternas formella skyldighet när det  
  
 gäller införlivande, uppmuntras användning av samreglering och självreglering 
  
 . Detta bör varken innebära att medlemsstaterna åläggs att  
  
 upprätta system för sam- och/eller självreglering eller att nuvarande  
  
 655 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 sam- eller självregleringsinitiativ som redan finns i medlemsstaterna  
  
 och som fungerar effektivt avbryts eller äventyras.  
  
 TV4 har vid några tillfällen kritiserat systemet med en politiskt  
  
 tillsatt Granskningsnämnd som ska granska frågor som opartiskhet,  
  
 saklighet, våld och liknande programetiska regler. TV4 har  
  
 efterfrågat ett system liknande Pressens Opinionsnämnd istället.TPF 
  
 5 
  
 FPT  
  
 AV-direktivet öppnar upp för sam- och självreglering och i  
  
 preambel 36 står bland annat att åtgärder som syftar till att uppnå  
  
 mål i allmänhetens intresse inom den framväxande audiovisuella  
  
 medietjänstsektorn är mer effektiva om de vidtas med stöd av  
  
 tjänsteleverantörerna själva. I samma preambel beskrivs vad som  
  
 menas med själv- respektive samreglering med inte helt tydliga  
  
 riktlinjer för medlemsstaternas möjligheter att leva upp till direktivets  
  
 regler med dessa alternativa regleringar istället för lag.  
  
 I reklambranschen finns två självregleringsorgan där också tv-branschen  
  
 ingår; Etiska rådet mot könsdiskriminerande reklam (ERK)  
  
 samt Marknadsetiska rådet (MER). Dessa kommer tillsammans  
  
 med andra självreglerande organ för marknadsföringsfrågor  
  
 sammanföras till en gemensam organisation under benämningen  
  
 Reklamombudsman, RekO (http://www.annons.se/?get=  
  
 contentaction=viewid=127-177).  
  
 Även om man i teorin skulle kunna tänka sig att delar av Granskningsnämndens  
  
 uppgifter kunde tas över av en sammanslagen  
  
 Pressens Opinionsnämnd (som TV4/Grimes har föreslagit)  
  
 samt av den nya Reklamombudsmannen, så är ingen av dessa idéer  
  
 så konkretiserade att de utgör ett reellt alternativ idag. Själv- och  
  
 samreglering bygger som sagt på branschens egna initiativ och så  
  
 konkreta har inte de nämnda självreglerande alternativen blivit  
  
 ännu.  
  
 11. Avslutande kommentarer  
  
 Den här rapporten är en genomgång av tv-branschens önskemål om  
  
 förändring av reglerna för linjära sändningar i RTL. Under två  
  
 punkter ovan har jag hänvisat till det här stycket med avslutande  
  
 kommentarer. Det gäller branschens klagomål på nuvarande reglering  
  
 av placering av reklam och produktplacering och otillbörTP 
  
 5 
  
 PT Se publikationen Medieetik under debatt och Leon Ellungs bidrag En gemensam  
  
 etiknämnd för press och etermedier SNS Förlag, 2007.  
  
 656 
  
 SOU 2008:116 Bilaga 4  
  
 ligt kommersiellt gynnande. Branschens behov går kanske inte att  
  
 möta med enbart en förändring till AV-direktivets formuleringar.  
  
 Reglerna är inte ens idag särskilt olika TV-direktivets eller andra  
  
 länders motsvarande regler. Missnöjet hittills bottnar snarare i en  
  
 upplevd orättvisa i praxis visavi andra programbolag utomlands.  
  
 Men hur vet vi med bestämdhet att Granskningsnämndens  
  
 praxis är så mycket strängare när det gäller placeringen av reklam i  
  
 cliffhangers än till exempel Ofcom? Eller att nämndens praxis när  
  
 det gäller otillbörligt kommersiellt gynnande är strängare än andra  
  
 länders motsvarande förbud?  
  
 Det finns indikationer på att Granskningsnämnden faktiskt är  
  
 strängare än sina utländska motsvarigheter. I vissa fall är skillnaderna  
  
 i praxis lätta att jämföra, för att de är mätbara (i till  
  
 exempel tid) eller tydliga på annat sätt. I de fall det har varit möjligt  
  
 att ganska snabbt göra jämförelser så har jag gjort det, då framgår  
  
 det av ovanstående jämförelser med AV-direktivet och till exempel  
  
 engelsk rätt och Olson praxis. Men företeelser som kommersiellt  
  
 gynnande och placering av reklamavbrott måste jämföras på ett  
  
 grundligare sätt innan man kan veta hur mycket strängare Granskningsnämnden  
  
 är och på vilket sätt; är det för att den är strängare i  
  
 sin materiella bedömning, för att den granskar oftare eller kanske  
  
 för att den ansöker om avgift som sanktion oftare än sina utländska  
  
 kollegor?  
  
 Det synes som om skillnaden mellan användningen av avgift  
  
 som sanktion skiljer sig mellan Granskningsnämnden och t ex  
  
 Ofcom såtillvida att den svenska nämnden ansöker om avgift oftare  
  
 än Ofcom som i gengäld verkar ansöka om högre avgift när de väl  
  
 beslutar om det.  
  
 Den svenska tv-branschen har länge pekat på att de engelska  
  
 reklamreglerna är förmånligare än de svenska. De engelska kanalerna  
  
 menar dock att reglerna är mer lika än vad den svenska tv-branschen  
  
 påstår. Vid en djupare jämförelse mellan de olika reglerna  
  
 kanske sanningen finns någonstans däremellan. Olika länder har  
  
 sina intressefrågor tillgodosedda i sina regelverk. I UK är reglerna  
  
 strängare avseende naket och svordomar. Likaså menar somliga att  
  
 Ofcom är lika stränga som Granskningsnämnden när det gäller  
  
 förekomsten av varumärken som syns i bild.  
  
 En fråga som inte hör till regelförenklingen i RTL men som  
  
 hänger ihop med ovanstående jämförelse av de verkliga orsakerna  
  
 bakom skillnaderna mellan Sverige och till exempel UK samt med  
  
 möjligheterna till sam- och självreglering, är frågan om Gransk657 
  
 Bilaga 4 SOU 2008:116  
  
 ningsnämndens resurser och instruktion. Används Granskningsnämndens  
  
 resurser ändamålsenligt? Eller är det den svenska allmänheten  
  
 som anmäler program flitigare till Granskningsnämnden än  
  
 folk i allmänhet gör i andra länder? Att granskning behövs är  
  
 troligen alla i branschen ense om, men mot bakgrund av vad AVdirektivet  
  
 säger ovan om själv- och samreglering kommer troligen  
  
 tv-branschen så småningom att organisera sig kring ett konkret  
  
 förslag som alternativ till Granskningsnämnden.  
  
 Stockholm 2008-05-12  
  
 Downs Miksche  
  
 658 
  
 Statens offentliga utredningar 2008 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1. Barlastvattenkonventionen – om Sveriges 
  
 anslutning. N. 
  
 2. Immunitet för stater och deras egendom. 
  
 UD. 
  
 3. Skyddet för den personliga integriteten. 
  
 Bedömningar och förslag. Ju. 
  
 4. Omreglering av apoteksmarknaden. S. 
  
 5. Könsdiskriminerande reklam. 
  
 Kränkande utformning av kommersiella  
  
 meddelanden. IJ. 
  
 6. Fastighetsmäklaren och konsumenten. Ju. 
  
 7. Världsklass! Åtgärdsplan för den kliniska 
  
 forskningen. U. 
  
 8. Bidrag på lika villkor. U. 
  
 9. Transportinspektionen. En myndighet för 
  
 all trafik. + Bilagor. N. 
  
 10. 21+1 2. En ny myndighet för tillsyn 
  
 och effektivitetsgranskning av socialförsäkringen.  
  
 S. 
  
 11. Frihet för studenter – om hur kår- och 
  
 nationsobligatoriet kan avskaffas. U. 
  
 12. Finansiella sektorn bär frukt.  
  
 Analys av finansiella sektorn ur ett  
  
 svenskt perspektiv. Fi. 
  
 13. Bättre kontakt via nätet – om anslutning 
  
 av förnybar elproduktion. 
  
 + Cooper: Grid issues for electricity  
  
 production based on renewable energy 
  
 sources in Spain, Portugal, Germany, and 
  
 United Kingdom. N 
  
 14. Timmar, kapital och teknologi  
  
 – vad betyder mest?  
  
 En analys av produktivitetsutvecklingen 
  
 med hjälp av tillväxtbokföring. Fi. 
  
 15. LOV att välja – Lag Om Valfrihetssystem. 
  
 S. 
  
 16. Förtursförklaring i domstol. Ju. 
  
 17. Frivux – valfrihet i vuxenutbildningen. U. 
  
 18. Evidensbaserad praktik inom social 
  
 tjänsten– till nytta för brukaren. S. 
  
 19. Att slutförvara långlivat farligt avfall  
  
 i undermarksdeponi i berg. M. 
  
 20. Patentskydd för biotekniska uppfinningar 
  
 . Ju. 
  
 21. Permanent förändring.  
  
 Globalisering, strukturomvandling  
  
 och sysselsättningsdynamik. Fi. 
  
 22. Ett stabsstöd i tiden. Fi. 
  
 23. Konsulär katastrofinsats. UD. 
  
 24. Svensk klimatpolitik. M. 
  
 25. Ett energieffektivare Sverige  
  
 +Bilaga. N. 
  
 26. Värna språken – förslag till språklag. Ku. 
  
 27. Framtidsvägen – en reformerad 
  
 gymnasieskola + Bilagedel. U. 
  
 28. Apoteksdatalagen. S. 
  
 29. Yrkeshögskolan. För yrkeskunnande i 
  
 förändring. U. 
  
 30. Forskningsfinansiering – kvalitet och 
  
 relevans. U. 
  
 31. Miljödomstolarna – domkretsar  
  
 – lokalisering – handläggningsregler. M. 
  
 32. Avskaffande av revisionsplikten för  
  
 små företag. Ju. 
  
 33. Detaljhandel med vissa receptfria  
  
 läkemedel. S. 
  
 34. Lättare att samverka 
  
 – förslag om förändringar i samtjänstlagen.  
  
 Fi. 
  
 35. Digital-TV-övergången.  
  
 + Engelsk översättning. Ku. 
  
 36. Svenska Spels nätpoker. En utvärdering. 
  
 Fi. 
  
 37. Vårdval i Sverige. S. 
  
 38. EU, allmännyttan och hyrorna. 
  
 + Bilagor. Fi. 
  
 39. Framtidens polisutbildning. Ju. 
  
 40. Bredband till hela landet. N. 
  
 41. Människohandel och barnäktenskap 
  
 – ett förstärkt straffrättsligt skydd  
  
 + bilaga. Ju. 
  
 42. Normgivningsmakten. 
  
 Expertgruppsrapport Ju. 
  
 43. Tre rapporter till Grundlagsutredningen. 
  
 Ju. 
  
 44. Transportinspektionen. 
  
 Ansvarslag för vägtrafiken m.m. N. 
  
 45. Rapporter från en mr-verkstad. IJ. 
  
 46. Handel med läkemedel för djur. S. 
  
 47. Frågor om hyra och bostadsrätt. Ju. 
  
 48. En utvecklad havsmiljöförvaltning. M. 
  
 49. Aktiekapital i privata aktiebolag. Ju. 
  
 50. Skyddet för samhällsviktig verksamhet. 
  
 Fö. 
  
 51. Värdigt liv i äldreomsorgen. S. 
  
 52. Legitimation och skärpta behörighetsregler 
  
 . U. 
  
 53. Styra rätt! Förslag om Sjöfartsverkets 
  
 organisation.N. 
  
 54. Obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. A. 
  
 55. Kustbevakningens rättsliga befogenheter 
  
 . Fö. 
  
 56. Mångfald som möjlighet. Åtgärder för  
  
 ökad integration på landsbygden. Jo. 
  
 57. Skattelättnader för hushållstjänster. Fi. 
  
 58. Egenansvar – med professionellt stöd. IJ. 
  
 59. Föreningsfostran och tävlingsfostran.  
  
 En utvärdering av statens stöd till 
  
 idrotten. Ku. 
  
 60. Personnummer och samordningsnummer. 
  
 Fi. 
  
 61. Krisberedskapen i grundlagen. 
  
 Översyn och internationell utblick. 
  
 Expertgruppsrapport Ju. 
  
 62. Myndighet för miljön 
  
 – en granskning av Naturvårdsverket. M. 
  
 63. Förstärkt skydd för företagshemligheter.  
  
 Ju. 
  
 64. Kontinuitet och förändring. + Lättläst + 
  
 Daisy. Ku. 
  
 65. Sekretess och offentliga biträden i utlänningsärenden.  
  
 Ju. 
  
 66. Arbetsförmåga? 
  
 En översikt av bedömningsmetoder i 
  
 Sverige och andra länder. S. 
  
 67. Enklare redovisning. Ju. 
  
 68. Bygg – helt enkelt! M. 
  
 69. Välja fritt och välja rätt. Drivkrafter för 
  
 rationella utbildningsval. Fi. 
  
 70. Slutförvaring av kärnavfall. Kärnavfallsrådets  
  
 yttrande över SKB:s Fud-program  
  
 2007. M. 
  
 71. Uppföljning av kriminalvårdens 
  
 effektiviseringsarbete. Ju. 
  
 72. Effektivare signaler. N. 
  
 73. Kemikalietillsyn  
  
 – organisation och finansiering. M.  
  
 74. Rätt och riktigt. Åtgärder mot felaktiga 
  
 utbetalningar från välfärdssystemen. Fi. 
  
 75. Ägande och förvaltning av hyreshus. Ju. 
  
 76. F-skatt åt flera. Fi. 
  
 77. Möjlighet att leva som andra. Ny lag om 
  
 stöd och service för vissa personer med 
  
 funktionsnedsättning. + Bilagor  
  
 + Lättläst + Daisy. S. 
  
 78. Eftersök av trafikskadat vilt. En kostnad 
  
 för trafikförsäkringen? S. 
  
 79. Revisorers skadeståndsansvar. Ju. 
  
 80. Beskattningstidpunkten för näringsverksamhet.  
  
 Fi. 
  
 81. Stalkning – ett allvarligt brott. Ju. 
  
 82. Vägen tillbaka för överskuldsatta. Ju. 
  
 83. Avgifter inom arbetslöshetsförsäkringen.  
  
 A. 
  
 84. Alkolås för rattfyllerister och körkortsprov  
  
 i privat regi. N. 
  
 85. Straff i proportion till brottets allvar. Ju. 
  
 86. Prövning av vindkraft. M. 
  
 87. Åklagarväsendets brottsbekämpning. 
  
 Integritet – Effektivitet. Ju. 
  
 88. Elektroniskt kungörande av författningar. 
  
 Ju. 
  
 89. Trygghetssystemen för företagare. N. 
  
 90. Svensk export och internationalisering. 
  
 Utveckling, utmaningar, företagsklimat 
  
 och främjande. UD. 
  
 91. En svensk veteranpolitik, del 2. 
  
 Ansvaret för personalen före, under och 
  
 efter internationella militära insatser. Fö 
  
 92. Konkurrens på spåret. N. 
  
 93. Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m.  
  
 Ju. 
  
 94. Tillval i hyresrätt. Ju. 
  
 95. Enklare semesterregler. A. 
  
 96.  
  
 Kommersiell radio  
  
 – nya sändningsmöjligheter. Ku. 
  
 97. Styr samverkan 
  
 – för bättre service till medborgarna. Fi. 
  
 98. Totalförsvarsplikten i framtiden. Fö. 
  
 99. Nya ersättningsbestämmelser i expropriationslagen,  
  
 m.m. Ju. 
  
 100. Bidragsspärr. Fi. 
  
 101. Ny inriktning av frivillig beredskapsverksamhet.  
  
 Fö. 
  
 102. Brist på brådska  
  
 – en översyn av aktivitetsersättningen. 
  
 + Lättläst + Daisy. S. 
  
 103. Hur ska skogspolitiken genomföras  
  
 på Gotland. Jo. 
  
 104. Självständiga lärosäten. U. 
  
 105. Långtidsutredningen 2008. 
  
 Huvudbetänkande. Fi. 
  
 106. Ökat förtroende för domstolarna. 
  
 Strategier och förslag.  
  
 + Bilagedel A – Enkätundersökningar. 
  
 + Bilagedel B – Språkrapporter m.m. Ju. 
  
 107. Etiken, miljön och pensionerna. Fi. 
  
 108. Sveriges ekonomi. Scenarier på lång sikt. 
  
 Fi. 
  
 109. En hållbar lärarutbildning. U. 
  
 110. Vägen till ett energieffektivare Sverige.  
  
 NM. 
  
 111. Barn som misstänks för brott. Ju. 
  
 112. Yrkeskunnande – en likvärdig sökväg till 
  
 lärarutbildningen mot yrkesämnen. U. 
  
 113. Knight bra hela livet. + Del B: Bilagor. S. 
  
 114. Försörjningskrav vid anhöriginvandring.  
  
 Ju. 
  
 115. Finansmakten. Rapport från en referensgrupp.  
  
 Ju. 
  
 116. En ny radio- och TV-lag. Ku. 
  
 Statens offentliga utredningar 2008 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Skyddet för den personliga integriteten. 
  
 Bedömningar och förslag. [3] 
  
 Fastighetsmäklaren och konsumenten. [6] 
  
 Förtursförklaring i domstol. [16] 
  
 Patentskydd för biotekniska uppfinningar. 
  
 [20] 
  
 Avskaffande av revisionsplikten för små  
  
 företag. [32] 
  
 Framtidens polisutbildning. [39] 
  
 Människohandel och barnäktenskap – ett förstärkt  
  
 straffrättsligt skydd+ bilaga. [41] 
  
 Normgivningsmakten. 
  
 Expertgruppsrapport XI. [42] 
  
 Tre rapporter till Grundlagsutredningen. [43] 
  
 Frågor om hyra och bostadsrätt. [47] 
  
 Aktiekapital i privata aktiebolag. [49] 
  
 Krisberedskapen i grundlagen. 
  
 Översyn och internationell utblick. 
  
 Expertgruppsrapport. [61] 
  
 Förstärkt skydd för företagshemligheter. [63] 
  
 Sekretess och offentliga biträden i utlänningsärenden.  
  
 [65] 
  
 Enklare redovisning. [67] 
  
 Uppföljning av kriminalvårdens effektiviseringsarbete.  
  
 [71] 
  
 Ägande och förvaltning av hyreshus. [75] 
  
 Revisorers skadeståndsansvar. [79] 
  
 Stalkning – ett allvarligt brott. [81] 
  
 Vägen tillbaka för överskuldsatta. [82] 
  
 Straff i proportion till brottets allvar. [85] 
  
 Åklagarväsendets brottsbekämpning. 
  
 Integritet – Effektivitet. [87] 
  
 Elektroniskt kungörande av författningar. [88] 
  
 Partsinsyn och ny teknik i domstol, m.m. [93] 
  
 Tillval i hyresrätt. [94] 
  
 Nya ersättningsbestämmelser i expropriationslagen,  
  
 m.m. [99] 
  
 Ökat förtroende för domstolarna. 
  
 Strategier och förslag.  
  
 + Bilagedel A – Enkätundersökningar. 
  
 + Bilagedel B – Språkrapporter m.m. [106] 
  
 Barn som misstänks för brott. [111] 
  
 Försörjningskrav vid anhöriginvandring. [114] 
  
 Finansmakten. Rapport från en referensgrupp. 
  
 [115] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Immunitet för stater och deras egendom. [2] 
  
 Konsulär katastrofinsats. [23] 
  
 Svensk export och internationalisering. 
  
 Utveckling, utmaningar, företagsklimat 
  
 och främjande. [90] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Skyddet för samhällsviktig verksamhet. [50] 
  
 Kustbevakningens rättsliga befogenheter. [55] 
  
 En svensk veteranpolitik, del 2. 
  
 Ansvaret för personalen före, under och 
  
 efter internationella militära insatser. [91] 
  
 Totalförsvarsplikten i framtiden. [98] 
  
 Ny inriktning av frivillig beredskapsverksamhet.  
  
 [101] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Omreglering av apoteksmarknaden. [4] 
  
 21+1 2. En ny myndighet för tillsyn 
  
 och effektivitetsgranskning av socialförsäkringen.  
  
 [10]. 
  
 LOV att välja – Lag Om Valfrihetssystem. [15] 
  
 Evidensbaserad praktik inom socialtjänsten 
  
 – till nytta för brukaren. [18] 
  
 Apoteksdatalagen. [28] 
  
 Detaljhandel med vissa receptfria läkemedel.  
  
 [33] 
  
 Vårdval i Sverige. [37] 
  
 Handel med läkemedel för djur. [46] 
  
 Värdigt liv i äldreomsorgen. [51] 
  
 Arbetsförmåga? 
  
 En översikt av bedömningsmetoder i 
  
 Sverige och andra länder. [66] 
  
 Möjlighet att leva som andra. Ny lag om stöd  
  
 och service för vissa personer med  
  
 funktionsnedsättning. + Bilagor + Lättläst 
  
 + Daisy. [77] 
  
 Eftersök av trafikskadat vilt. En kostnad för  
  
 trafikförsäkringen. [78] 
  
 Brist på brådska  
  
 – en översyn av aktivitetsersättningen. 
  
 + Lättläst + Daisy. [102] 
  
 Knight bra hela livet. + Del B: Bilagor [113] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Finansiella sektorn bär frukt.  
  
 Analys av finansiella sektorn ur ett svenskt  
  
 perspektiv. [12] 
  
 Timmar, kapital och teknologi  
  
 – vad betyder mest?  
  
 En analys av produktivitetsutvecklingen 
  
 med hjälp av tillväxtbokföring. [14] 
  
 Permanent förändring.  
  
 Globalisering, strukturomvandling  
  
 och sysselsättningsdynamik. [21] 
  
 Ett stabsstöd i tiden. [22] 
  
 Lättare att samverka 
  
 – förslag om förändringar i samtjänstlagen. 
  
 [34] 
  
 Svenska Spels nätpoker. En utvärdering. [36] 
  
 EU, allmännyttan och hyrorna. 
  
 + Bilagor. [38] 
  
 Skattelättnader för hushållstjänster. [57] 
  
 Personnummer och samordningsnummer. [60] 
  
 Välja fritt och välja rätt. Drivkrafter för 
  
 rationella utbildningsval. [69] 
  
 Rätt och riktigt. Åtgärder mot felaktiga utbetalningar  
  
 från välfärdssystemen. [74] 
  
 F-skatt åt flera. [76] 
  
 Beskattningstidpunkten för näringsverksamhet.  
  
 [80] 
  
 Styr samverkan 
  
 – för bättre service till medborgarna. [97] 
  
 Bidragsspärr. [100] 
  
 Långtidsutredningen 2008. Huvudbetänkande. 
  
 [105] 
  
 Etiken, miljön och pensionerna. [107] 
  
 Sveriges ekonomi. Scenarier på lång sikt. [108] 
  
 Utbildningsdepartementet 
  
 Världsklass! Åtgärdsplan för den kliniska 
  
 forskningen. [7] 
  
 Bidrag på lika villkor. [8] 
  
 Frihet för studenter – om hur kår- och 
  
 nationsobligatoriet kan avskaffas. [11] 
  
 Frivux – valfrihet i vuxenutbildningen. [17] 
  
 Framtidsvägen – en reformerad gymnasieskola  
  
 + Bilagedel. [27] 
  
 Yrkeshögskolan. För yrkeskunnande i 
  
 förändring. [29] 
  
 Forskningsfinansiering – kvalitet och 
  
 relevans.[30] 
  
 Legitimation och skärpta behörighetsregler 
  
 . [52] 
  
 Självständiga lärosäten. [104] 
  
 En hållbar lärarutbildning. [109] 
  
 Yrkeskunnande – en likvärdig sökväg till 
  
 lärarutbildningen mot yrkesämnen. [112] 
  
 Jordbruksdepartementet 
  
 Mångfald som möjlighet. Åtgärder för ökad  
  
 integration på landsbygden. [56] 
  
 Hur ska skogspolitiken genomföras  
  
 på Gotland. [103] 
  
 Miljödepartementet 
  
 Att slutförvara långlivat farligt avfall i undermarksdeponi  
  
 i berg. [19] 
  
 Svensk klimatpolitik. [24] 
  
 Miljödomstolarna – domkretsar – lokalisering 
  
 – handläggningsregler. [31] 
  
 En utvecklad havsmiljöförvaltning. [48] 
  
 Myndighet för miljön 
  
 – en granskning av Naturvårdsverket. [62] 
  
 Bygg – helt enkelt! [68] 
  
 Slutförvaring av kärnavfall. Kärnavfallsrådets 
  
 yttrande över SKB:s Fud-program 2007.  
  
 [70] 
  
 Kemikalietillsyn  
  
 – organisation och finansiering. [73] 
  
 Prövning av vindkraft. [86] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Barlastvattenkonventionen – om Sveriges 
  
 anslutning. [1] 
  
 Transportinspektionen. En myndighet för 
  
 all trafik. + Bilagor. [9] 
  
 Bättre kontakt via nätet – om anslutning 
  
 av förnybar elproduktion. 
  
 + Cooper: Grid issues for electricity  
  
 production based on renewable energy 
  
 sources in Spain, Portugal, Germany, and 
  
 United Kingdom. [13] 
  
 Ett energieffektivare Sverige + Bilaga. [25] 
  
 Bredband till hela landet. [40] 
  
 Transportinspektionen. Ansvarslag för  
  
 vägtrafiken m.m. [44] 
  
 Styra rätt! Förslag om Sjöfartsverkets 
  
 organisation. [53] 
  
 Effektivare signaler. [72] 
  
 Alkolås för rattfyllerister och körkortsprov  
  
 i privat regi. [84] 
  
 Trygghetssystemen för företagare. [89] 
  
 Konkurrens på spåret. [92] 
  
 Vägen till ett energieffektivare Sverige. [110] 
  
 Integrations- och jämställdhetsdepartementet 
  
 Könsdiskriminerande reklam. 
  
 Kränkande utformning av kommersiella 
  
 meddelanden. [5] 
  
 Rapporter från en mr-verkstad. [45] 
  
 Egenansvar – med professionellt stöd. [58] 
  
 Kulturdepartementet 
  
 Värna språken – förslag till språklag. [26] 
  
 Digital-TV-övergången.  
  
 + Engelsk översättning.[35] 
  
 Föreningsfostran och tävlingsfostran.  
  
 En utvärdering av statens stöd till idrotten. 
  
 [59] 
  
 Kontinuitet och förändring. + Lättläst +  
  
 Daisy. [64] 
  
 Kommersiell radio  
  
 – nya sändningsmöjligheter. [96] 
  
 En ny radio- och TV-lag. [116] 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet 
  
 Obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. [54] 
  
 Avgifter inom arbetslöshetsförsäkringen. [83] 
  
 Enklare semesterregler. [95]