Till statsrådet och chefen för 
 Justitiedepartementet 
 Den 30 november 2000 bemyndigade regeringen chefen för Justitie- departementet, statsrådet Morgan, att tillsätta en särskild utredare för att se över de administrativa reglerna om Lagrådets verksamhet och lämna förslag till de författningsändringar som behövs. Med stöd av detta utsågs f.d. hovrättspresidenten Montgomery den 15 december 2000 till särskild utredare. Samma dag anställdes hovrättsassessorn Savage son som sekreterare i utredningen. Den 21 december 2000 förordnades kammarrättsassessorn  
 Santos 
  Gomez att som sakkunnig ingå i utredningen. 
 Utredningen har antagit namnet 2000 års lagrådsutredning. Utredningen överlämnar härmed delbetänkandet Lagrådets sam- 
 mansättning – Förslag till ändring i regeringsformen (SOU 2001:37). 
 Malmö i april 2001 
 Montgomery 
 /Per Olsson 
  
 4 
  
 SOU 2001:37 
  
 SOU 2001:37 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning.................................................................................... 
  
 7 
  
 Författningsförslag ............................................................................. 
  
 11 
  
 Inledning............................................................................................. 
  
 13 
  
 Lagrådets sammansättning ................................................................. 
  
 13 
  
 Dimensioneringen av Högsta domstolen och Regeringsrätten........... 
  
 14 
  
 Högsta domstolen ....................................................................... 
  
 15 
  
 Regeringsrätten ........................................................................... 
  
 16 
  
 Lagrådets arbetsbelastning ................................................................. 
  
 18 
  
 Krympande bas för uppdrag i Lagrådet.............................................. 
  
 21 
  
 Tänkbara lösningar ..................................................................... 
  
 22 
  
 Tidigare lagstiftning och överväganden angående anlitande av 
  
 utomstående........................................................................................ 
  
 23 
  
 Anlitande av utomstående under senare år......................................... 
  
 30 
  
 Lagrådets förankring i Högsta domstolen och Regeringsrätten ......... 
  
 33 
  
 Vidgade möjligheter att använda f.d. justitieråd och f.d. 
  
 regeringsråd? ...................................................................................... 
  
 34 
  
 Anlitande av andra jurister än aktiva eller avgångna justitieråd 
  
 och regeringsråd ................................................................................. 
  
 36 
  
 Utseende av f.d. justitieråd och f.d. regeringsråd till Lagrådet .......... 
  
 38 
  
 Sammanfattande bedömning .............................................................. 
  
 38 
  
 Föreslagen ändring i regeringsformen................................................ 
  
 39 
  
 Återstående frågor .............................................................................. 
  
 40 
  
 Kostnadsberäkningar .......................................................................... 
  
 41 
  
 BILAGA 
  
 Utdrag ur kommittédirektiv 2000:88.................................................. 
  
 43 
  
 6 
  
 SOU 2001:37 
  
 SOU 2001:37 
  
 7 
  
 Sammanfattning 
 Enligt 8 kap. 18 § regeringsformen skall det finnas ett Lagråd för att avge yttrande över lagförslag på begäran av regeringen eller ett riks- dagsutskott. Närmare bestämmelser om Lagrådet finns i en särskild lag. Lagrådets ledamöter hämtas enligt huvudregeln bland domarna i Hög- sta domstolen och Regeringsrätten, dvs. justitieråden resp. regerings- råden. 
 Utredningen har att se över de administrativa reglerna om Lag- rådets verksamhet och lämna förslag till de författningsändringar som behövs. I uppdraget ingår att undersöka vissa frågor om Lagrådets sammansättning. 
 Lagrådet kan arbeta på en till fyra avdelningar. Normalt tjänstgör tre ledamöter på varje avdelning. Gällande regler innebär att det obliga- toriskt skall ingå ett justitieråd och ett regeringsråd i en avdelning. Som tredje ledamot kan emellertid regeringen förordna annan lagfaren per- son. Det är ganska vanligt att pensionerade justitieråd och regerings- råd anlitas. 
 Under senare år har antalet justitieråd och regeringsråd successivt minskats. F.n. finns 16 ledamöter i Högsta domstolen och 17 i Murphy ringsrätten. Minskningen är i första hand att tillskriva ändringar i dom- förhetsreglerna. Följden har emellertid blivit att svårigheter uppstår för de högsta domstolarna att tillgodose behovet av ledamöter för lagråds- granskningen. Samtidigt är att märka att Lagrådets arbetsbörda inte har minskat, vare sig man ser till antal ärenden eller deras svårighetsgrad, och att ärendetillströmningen är ojämnt fördelad över året. Normalt ar- betar Lagrådet på två avdelningar, men det är inte ovanligt att även en tredje avdelning måste anlitas. 
 Mot denna bakgrund och utifrån förutsättningen att inte fler domare än nödvändigt skall tas i anspråk för arbete i Lagrådet har utredaren i direktiven ålagts att ta ställning till bl.a. följande frågor. Hur många le- damöter skall arbeta på en lagrådsavdelning? Kan man gå ifrån nu- varande regel om minst tre ledamöter? Bör fler ledamöter som inte är justitieråd eller regeringsråd kunna tjänstgöra på samma avdelning än f.n., t.ex. två pensionerade justitieråd eller regeringsråd? Vilka person- kategorier skall tjänstgöra i Lagrådet – i större utsträckning jurister som inte är eller har varit domare i de högsta instanserna? 
  
 8 
  
 SOU 2001:37 
  
 Enligt utredningen är målet att lagrådsgranskningen skall behållas på nuvarande nivå i fråga om standard och kapacitet utan att det går ut över den dömande verksamheten i de högsta domstolarna. Flera medel bör prövas för detta syfte, bl.a. bör strävas efter en jämnare tillström- ning av ärenden till Lagrådet. Utredningen återkommer till ämnet i sitt slutbetänkande, som skall presenteras före utgången av år 2001. En åt- gärd som man under alla förhållanden bör vidta är emellertid att något vidga kretsen av de personer som kan tjänstgöra i Lagrådet. Eftersom detta, som framgår av det följande, kräver en grundlagsändring, måste frågan brytas ut till behandling i ett delbetänkande. 
 Det skulle enligt utredningens mening på ett olyckligt sätt försvaga Lagrådets auktoritet, om antalet ledamöter på en avdelning fick under- stiga tre. Utredningen utgår också från att Lagrådet, liksom hittills, skall ha karaktär av ett representantskap för de högsta domstolarna; några överväganden om ett helt fristående granskningsorgan görs alltså inte. Av detta följer att majoriteten, dvs. två av tre ledamöter, bör ha sin bakgrund i Högsta domstolen eller Regeringsrätten. 
 Däremot anser utredningen att det inte bör möta något hinder mot att i viss omfattning jämställa pensionerade ledamöter ur de högsta domstolarna med aktiva i fråga om behörigheten att tjänstgöra i Lag- rådet. Dessa domare är lika kvalificerade som sina i tjänst varande kolleger, de har lång tjänstgöring i högsta instans bakom sig och de har även tidigare erfarenhet av lagrådsgranskning och, i de flesta fall, annat lagtstiftningsarbete. Resp. domstol bör utse även de pensionerade do- marna till Lagrådet. 
 Utredningen menar emellertid att utgångspunkten fortfarande skall vara att Lagrådet besätts med aktiva domare ur Högsta domstolen och Regeringsrätten. Lagrådet kan annars tänkas förlora något av sin nu- varande karaktär. Först när det uppkommer svårigheter att anlita en ak- tiv domare bör en pensionerad vara ende representant för sin domstol i Lagrådet. Som en spärr bör gälla att åtminstone  
 en  
 ledamot på en av- delning skall vara tjänstgörande domare i någon av de högsta dom- stolarna. Dessutom bör i princip dras en gräns för lagrådstjänstgöring vid 70 års ålder; det kan erinras om att detta utomlands torde vara en ganska vanlig pensionsålder för höga domare. 
 Utredningens förslag innebär att en lagrådsavdelning för framtiden skulle kunna bestå t.ex. av ett justitieråd, ett f.d. regeringsråd och en utomstående jurist, såsom en rättsvetenskapsman, eller av ett f.d. justi- tieråd och två (aktiva) regeringsråd, eller av ett justitieråd, ett f.d. justi- tieråd och ett f.d. regeringsråd. Enligt utredningens bedömning under- lättar förslaget, låt vara i begränsad omfattning, rekryteringen till Lag- rådet utan att de högsta domstolarna utsätts för besvärande störningar 
  
 SOU 2001:37 
  
 9 
  
 och utan att lagrådsgranskningen kan sägas förlora sin nuvarande ka- raktär. 
 Som framgått kan som en tredje ledamot anlitas jurist utan anknyt- ning till de högsta domstolarna. Den ökade möjligheten att låta pensio- nerad domare ersätta aktiv ger emellertid indirekt också ett något ökat utrymme för en utomstående person att ingå i Lagrådet. Även denne bör givetvis omfattas av den nämnda åldersbegränsningen. 
 De närmare bestämmelserna om Lagrådets sammansättning kommer att presenteras i slutbetänkandet, ev. tillsammans med överväganden om hur rekryteringen av ledamöter som inte är domare i de högsta in- stanserna kan underlättas. Vad som nu närmast är aktuellt är en ändring i 8 kap. 18 § regeringsformen. I första stycket av detta lagrum sägs att i lagrådet ingår domare i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Denna passus kan enligt utredningens mening inte ges annan innebörd än att den innefattar ett krav på att i varje lagrådsavdelning skall tjänstgöra en aktiv domare från vardera domstolen. Utredningens förslag innebär emellertid att en av dessa domare kan vara en förutvarande ledamot i den domstol som skall representeras. Grundlagstexten föreslås därför få den lydelsen att det skall finnas ett lagråd, vari ingår domare  
 eller, vid behov 
 ,  
 förutvarande domare  
 i Högsta domstolen och Regeringsrätten. 
 Förslag till ett första beslut om grundlagsändring inför riksdagsvalet år 2002 måste enligt huvudregeln i 8 kap. 15 § regeringsformen om formerna för grundlagsstiftning anmälas i riksdagens kammare senast i mitten av december 2001. Detta är förklaringen till att frågan om sam- mansättningen av Lagrådet inte har kunnat uppskjutas till dess utred- ningen lägger fram sitt slutliga betänkande. 
  
 10 
  
 SOU 2001:37 
  
 8 kap 
  
 18 § För att avge yttrande över lag- förslag skall finnas ett lagråd, vari ingår domare i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Yttrande från Lagrådet inhäm- tas av regeringen eller, enligt vad som närmare angives i riks- dagsordningen, av riksdagsut- skott. 
  
 SOU 2001:37 
  
 11 
  
 Författningsförslag 
 Förslag till 
 Lag om ändring i regeringsformen 
 Härigenom föreskrivs i fråga om regeringsformen att 8 kap. 18 § skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 För att avge yttrande över lag- förslag skall finnas ett lagråd, vari ingår domare  
 eller, vid be- hov, förutvarande domare  
 i Högsta domstolen och Murphy ringsrätten. Yttrande från Lag- rådet inhämtas av regeringen eller, enligt vad som närmare angives i riksdagsordningen, av riksdagsutskott. 
 Yttrande av Lagrådet bör inhämtas innan riksdagen beslutar grund- lag om tryckfriheten eller om motsvarande frihet att yttra sig i ljud- radio, television och vissa liknande överföringar samt tekniska upptag- ningar, lag om begränsning av rätten att taga del av allmänna handling- ar, lag som avses i 2 kap. 3 § andra stycket, 12 § första stycket, 17- 19 §§ eller 22 § andra stycket eller lag som ändrar eller upphäver sådan lag, lag om kommunal beskattning, lag som avses i 2 eller 3 § eller lag som avses i 11 kap., om lagen är viktig för enskilda eller från allmän synpunkt. Vad nu har sagts gäller dock icke, om Lagrådets hörande skulle sakna betydelse på grund av frågans beskaffenhet eller skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandling så att avsevärt men skulle uppkomma. Föreslår regeringen riksdagen att stifta lag i något av de ämnen som avses i första meningen och har Lagrådets yttrande dess- 
  
 12 
  
 SOU 2001:37 
  
 förinnan inte inhämtats, skall regeringen samtidigt för riksdagen redo- visa skälen härtill. Att Lagrådet icke har hörts över ett lagförslag utgör aldrig hinder mot lagens tillämpning. 
 Lagrådets granskning skall avse 
  
 1. 
  
 hur förslaget förhåller sig till grundlagarna och rättsordningen i öv- rigt, 
  
 2. 
  
 hur förslagets föreskrifter förhåller sig till varandra, 
  
 3. 
  
 hur förslaget förhåller sig till rättssäkerhetens krav, 
  
 4. 
  
 om förslaget är så utformat att lagen kan antagas tillgodose angivna syften, 
  
 5. 
  
 vilka problem som kan uppstå vid tillämpningen. 
  
 Närmare bestämmelser om lagrådets sammansättning och tjänstgö- 
 ring meddelas i lag. 
 __________________ 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003. 
  
 SOU 2001:37 
  
 13 
  
 Inledning 
 Av utredningens direktiv (dir. 2000:88) framgår att den särskilde ut- redaren skall se över de administrativa reglerna om Lagrådets verk- samhet och lämna förslag till de författningsändringar som behövs. 
 I utredningens uppdrag ingår bl.a. att ta ställning till frågan om fler ledamöter som inte är justitieråd eller regeringsråd skall kunna tjänst- göra på samma avdelning. Som ett exempel anges att utredningen skall pröva om två av tre ledamöter på avdelning skall kunna vara pensione- rade justitie- eller regeringsråd. Vid besvarandet av dessa frågor har ut- redningen enligt direktiven att beakta reglerna om Lagrådets samman- sättning i 8 kap. 18 § regeringsformen. 
 Utredningens direktiv i nu aktuella delar har fogats till betänkandet som  
 bilaga 
 . 
 I 8 kap. 18 § första stycket regeringsformen anges att [f]ör att avge yttrande över lagförslag skall finnas ett lagråd, vari ingår domare i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Enligt utredningens uppfatt- ning måste lagtexten, bl.a. i belysning av dess tillkomsthistoria, tolkas på så sätt att den uppställer ett krav på att såväl minst ett aktivt justitie- råd som ett aktivt regeringsråd skall tjänstgöra på avdelning. För att möjliggöra en härifrån avvikande sammansättning av lagrådsavdel- ningar måste följaktligen en ändring av regeringsformen komma till stånd. 
 Enligt direktiven skall utredningens uppdrag redovisas senast den 31 december 2001. Eftersom val till riksdagen kommer att hållas år 2002, måste emellertid en proposition om ändring av grundlagen i an- slutning till det valet anmälas i riksdagen senast i mitten av december 2001 för att reglerna om grundlagsändring i 8 kap. 15 § första stycket och 17 § regeringsformen skall följas. För att utredningens förslag skall kunna remissbehandlas och bli föremål för propositionsskrivning inom den angivna tidsramen har utredningen valt att bryta ut frågan om grundlagsändring till behandling i detta betänkande. 
 Samråd i frågan om grundlagsändring har skett med ordförandena för Högsta domstolen och Regeringsrätten samt med Lagrådets leda- möter. 
 Lagrådets sammansättning 
 De grundläggande reglerna om Lagrådet och dess verksamhet finns, som berörts ovan, i 8 kap. 18 § regeringsformen. I denna föreskrivs att det skall finns ett lagråd för att avge yttrande över lagförslag. I Lagrå- det ingår domare i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Yttrande in- 
  
 14 
  
 SOU 2001:37 
  
 hämtas av regeringen eller, enligt vad som närmare anges i riksdags- ordningen, av riksdagsutskott. I regeringsformen anges också vilka lag- förslag som bör föranleda att yttrande inhämtas från Lagrådet och vad laggranskningen skall avse. Slutligen framgår av lagtexten att närmare bestämmelser om Lagrådets sammansättning och tjänstgöring meddelas i lag. 
 Lagen (1979:368) om lagrådet innehåller de administrativa och or- ganisatoriska bestämmelser som berör Lagrådet och dess verksamhet. De lagregler som i huvudsak berörs i detta betänkande är i korthet följ- ande (paragrafhänvisningarna avser lagen om lagrådet). 
 Lagrådet består av högst fyra avdelningar. Det är regeringen som bestämmer om Lagrådet skall bestå av mer än en avdelning (1 §). Jus- titieråd och regeringsråd, sammanlagt högst nio vid ett och samma till- fälle, tjänstgör i Lagrådet (2 § första stycket). Vid behov kan emellertid även annan lagfaren person förordnas att tjänstgöra som ledamot (2 § andra stycket). Varje avdelning består av tre eller – om särskilda skäl föreligger vid behandling av visst ärende – fyra ledamöter. I avdelning skall ingå såväl justitieråd som regeringsråd. Högst en annan lagfaren person får tjänstgöra på avdelning (3 §). Det ankommer på regeringen att bestämma hur många justitie- och regeringsråd som skall tjänstgöra i Lagrådet och hur dessa skall fördelas på avdelningar (4 §). De båda högsta domstolarna avgör emellertid själva vilka av deras respektive domare som skall vara ledamöter och vilken avdelning de skall tillhöra. Regeringen förordnar endast sådana lagfarna personer som anges i 2 § andra stycket och bestämmer även vilken avdelning en sådan ledamot skall tillhöra (5 §). 
 Dimensioneringen av Högsta domstolen och 
 Regeringsrätten 
 Vid tidpunkten för Lagrådets inrättande bestämdes i lag att Kungl. Maj:ts högsta domstol skulle utgöras av 24 justitieråd, av vilka tre skulle tjänstgöra i Lagrådet (SFS 1909:38 s.1). Samtidigt inrättades Regeringsrätten, som skulle utgöras av sju regeringsråd, av vilka en skulle tjänstgöra i Lagrådet (SFS 1909:38 s.3). 
 Alltsedan den första lagrådslagens tillkomst har utgångspunkten för bestämmelserna om laggranskningen följaktligen varit att denna upp- gift skall skötas av domare från Högsta domstolen och Regeringsrätten. Under  
 1900-talet 
  har principen luckrats upp, vilket öppnat vägen för att även sådana personer som inte är justitieråd eller regeringsråd kunnat tjänstgöra i Lagrådet. Fortfarande är utgångspunkten att andra lagfarna 
  
 SOU 2001:37 
  
 15 
  
 personer endast skall förordnas vid behov (2 § andra stycket lagrådsla- gen). 
 På senare år har målsättningen att minska antalet ledamöter i de bå- da högsta domstolarna varit påtaglig. Visserligen har reformer genom- förts av bestämmelserna om laggranskningen vilka fått till följd att trycket på Högsta domstolen och Regeringsrätten att avstå ledamöter har minskat. Bl.a. kan nämnas att laggranskningen numera kan genom- föras med tre ledamöter i stället för fyra. Även möjligheten att anlita andra lagfarna personer än aktiva domare i de båda högsta domstolarna hör hit. Men samtidigt har den ökade lagstiftningstakten inneburit att allt fler ärenden underkastats Lagrådets prövning. En följd av detta är att Lagrådet sedan  
 1960-talet 
  vid behov kan tjänstgöra på avdelningar. Ju fler avdelningar som tjänstgör, desto fler justitieråd och regeringsråd måste tas i anspråk för laggranskande uppgifter. I takt med minskning- arna av ledamotsantalet i de båda högsta domstolarna har den andel justitieråd respektive regeringsråd som kan tas i anspråk för laggransk- ningen ökat. 
 Högsta domstolen 
 Den särskilda lagen (1946:879) om högsta domstolens sammansättning och tjänstgöring ändrades 1968 i anledning av att Lagrådet, genom en provisorisk lösning, gavs möjlighet att arbeta på tre avdelningar. Det blev nu möjligt att utnämna ytterligare två justitieråd utöver dåvarande 25 (prop. 1968:15 s.10 f, SFS 1968:58). 
 I samband med fullföljdsreformen 1971 minskades antalet justitie- råd till 22 (prop. 1971:45, SFS 1971:218). Bestämmelsen infördes i den då gällande särskilda lagen om högsta domstolens sammansättning och tjänstgöring. En särskild övergångsbestämmelse innebar att antalet tills vidare kunde vara högre. Bestämmelsen fördes sedermera över till 3 kap. 4 § rättegångsbalken (SFS 1972:147). 
 En lagändring 1974 i 3 kap. 4 § rättegångsbalken (prop. 1974:35, SFS 1974:573) fick till följd att Högsta domstolen skulle utgöras av 22 justitieråd eller det högre antal som av särskilda skäl fanns erforderligt. I specialmotiveringen anfördes att antalet ledamöter för närvarande uppgick till 25 men att ambitionen borde vara att nedbringa antalet le- damöter till 22. Samtidigt upphävdes den särskilda lagen om högsta domstolens sammansättning och tjänstgöring (SFS 1974:574). 
 Efter 1971 låg ledamotsantalet – trots ambitionen att minska antalet justitieråd – i allmänhet kring 25 ledamöter. Först i början av 1990- talet hade Högsta domstolen så få som 22 ledamöter (prop. 1993/94:190 s.110). En skrivelse från Högsta domstolen föranledde att 
  
 16 
  
 SOU 2001:37 
  
 antalet justitieråd år 1994 minskades till 20 eller det högre antal som behövdes (prop. 1993/94:190, SFS 1994:1034). I skrivelsen betonades att de senaste årens ändringar i domförhetsreglerna, framför allt möj- ligheten till enmansprövning i dispensfrågor, hade möjliggjort minsk- ningar av ledamotsantalet, trots att tillströmningen av mål och ärenden fortsatt att öka. Vidare framhöll Högsta domstolen att det inte var ute- slutet med ytterligare minskningar av antalet ledamöter i framtiden. Högsta domstolen påpekade därutöver att det var angeläget att inte lag- en lägger hinder i vägen för sådana minskningar. Vid lagändringen 1994 avskaffades i enlighet härmed kravet på att det skulle finnas  
 sär- skilda  
 skäl för att ha fler ledamöter i Högsta domstolen än minimian- talet. 
 I prop. 1995/96:116 (s.10 ff) behandlades en ny skrivelse från Hög- sta domstolen i fråga om antalet ledamöter i domstolen. Högsta dom- stolen föreslog i skrivelsen att minimiantalet ledamöter skulle minskas till 16 och betonade samtidigt att det inte borde finnas rättsliga hinder för en anpassning av ledamotsantalet till vad som vid varje tidpunkt behövs. Ändringsförslaget fördes fram i propostionen och föranledde sedermera att lydelsen i 3 kap. 4 § rättegångsbalken ändrades (SFS 1996:157). Samtidigt minskades antalet ledamöter som skulle ingå i ett s.k. halvt plenum från tolv till nio. Även domförhetsreglerna ändrades på så sätt att en avdelning av Högsta domstolen blev domför med en- dast en ledamot vid prövning av fler typer av frågor än vad som tidiga- re varit fallet. Enligt propositionen (s.12) var det från flera synpunkter önskvärt att undvika att mål och ärenden handlades i en mera kvalifice- rad sammansättning än saken krävde. Vidare skulle det innebära vissa administrativa lättnader om de mål och ärenden där en prövning av en ledamot framstod som fullt tillfredsställande också kunde handläggas i den formen. En sådan ordning var enligt propositionen ägnad att leda till snabbare avgöranden. 
 Enligt uppgifter från 2000 års verksamhetsplan för Högsta domstol- en avgår fyra justitieråd med ålderspension  
 2000-2002. 
  Till följd av be- sparingskrav har Högsta domstolen gjort en framställning hos regering- en om att de två först avgångna inte skall ersättas. Detta innebär en minskning av antalet ledamöter från 18 till 16 från och med våren 2001 (parentetiskt kan nämnas att domstolen så sent som 1993 hade 23 le- damöter). 
 Regeringsrätten 
 Vid mitten av  
 1960-talet 
  gällde enligt 1 § lagen (1909:38 s.3) om Kungl. Maj:ts regeringsrätt (regeringsrättslagen) att Regeringsrätten 
  
 SOU 2001:37 
  
 17 
  
 skulle bestå av 17 regeringsråd, detta efter en lagändring 1965 (SFS 1965:189). Särskilda lagar om tillfälliga förstärkningar hade emellertid gällt alltsedan  
 40-talet. 
  En kraftig men, enligt förarbetena, tillfällig för- stärkning ägde även rum 1967, då lagen (1967:64) om tillfällig ökning av regeringsrådens antal infördes och tillfälligt satte regeringsrättslagen ur kraft. Enligt den nya förstärkningslagen skulle Regeringsrätten till och med den 30 juni 1971 utgöras av 21 regeringsråd för att därefter nedbringas till 17 i den mån det kunde ske till följd av inträffade ledig- heter (prop. 1967:13). Ökningen motiverades av Regeringsrättens stora balanser av oavgjorda mål. Regeringsrätten förstärktes även 1968, dock endast med en ledamot till 22 i stället för 21 regeringsråd (prop. 1968:15, SFS 1968:60). 
 Genom införandet av lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings- domstolar bestämdes att Regeringsrätten skulle bestå av högst 18 rege- ringsråd (3 §). Samtidigt upphörde regeringsrättslagen och 1967 års lag om tillfällig förstärkning att gälla. Till bestämmelsen fanns fogad en övergångsbestämmelse av innebörd att Regeringsrätten fick bestå av fler än 18 regeringsråd till dess antalet gått ned till detta antal till följd av inträffade ledigheter samt att, om särskilda skäl förelåg, nya leda- möter fick utses dessförinnan. Antalet regeringsråd uppgick den 1 juli 1971 till 22. 
 1974 genomfördes en ändring i 3 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Ledamotsantalet bestämdes till 18 eller det hög- re antal som av särskilda skäl finnes erforderligt (SFS 1974:577). Enligt förarbetena var ledamotsantalet vid denna tidpunkt 23, men am- bitionen borde enligt departementschefen vara att nedbringa antalet till 18, även om man inte kunde utesluta att det också i framtiden ibland kunde komma att föreligga behov av ett något större antal ledamöter (prop. 1974:35 s.111). 
 När Högsta domstolens ledamotsantal 1994 minskades gjorde rege- ringen bedömningen att det fanns skäl att också minska minimiantalet regeringsråd med två ledamöter, dvs. från 18 till 16 (prop. 1993/94:190 s.110 f, SFS 1994:1042). I likhet med vad som kom att gälla för Högsta domstolen skulle emellertid Regeringsrätten kunna bestå av ett högre antal ledamöter om detta behövdes. Departementschefen betonade att någon faktisk minskning inte var aktuell för tillfället. 
 I samband med att den senaste ändringen av Högsta domstolens sammansättning ägde rum skrev även Regeringsrätten till regeringen med en begäran om att minimiantalet ledamöter skulle minskas, nämli- gen från 16 till 14 (prop. 1995/96:116 s.12 f). Regeringsrätten förklara- de att den hade gjort bedömningen att arbetsbelastningen under hösten 1996 skulle vara sådan att 14 regeringsråd kunde hantera den. I propo- sitionen framhöll regeringen att det, på samma sätt som för Högsta 
  
 18 
  
 SOU 2001:37 
  
 domstolen, var viktigt att det inte fanns några rättsliga hinder mot att anpassa ledamotsantalet till vad som behövdes vid varje tidpunkt. Re- geringens förslag blev därmed att Regeringsrätten skulle bestå av 14 ledamöter eller det högre antal som behövs (3 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar). Någon ändring av sammansättnings- reglerna föreslogs inte vid detta tillfälle. 
 Enligt Regeringsrättens kansli planeras en ökning av ledamots- antalet med en, vilket skulle få till följd att Regeringsrätten kommer att bestå av 18 regeringsråd. 
 Lagrådets arbetsbelastning 
 Lagrådet har under åren  
 1990-2000 
  fått 1 000 remisser för laggransk- ning, vilket motsvarar ett genomsnittligt antal om 91 remisser per år (medianvärdet är 95 remisser per år). Antalet remisser kan emellertid skifta stort från år till år. År 1990 kom exempelvis endast 62 remisser in medan 107 stycken inregistrerades 1998. Antalet remisser år 2000 var 91. Några klara tendenser i fråga om Lagrådets arbetsbörda för framtiden kan inte skönjas. Det torde emellertid stå klart att laggransk- ningen i dagsläget berör aspekter av juridiken, exempelvis Sveriges åtaganden med anledning av medlemskapet i EU, som inte hade samma aktualitet för ett antal år sedan (se Hill i Festskrift till Wilkins, s.449 ff). En inte alltför djärv bedömning av Lagrådets arbetssituation i framtiden ger vid handen att arbetsbördan i vart fall inte kommer att minska, varken i fråga om mängden ärenden eller de enskilda ärendenas komplexitet. 
 Lagrådets verksamhet är känslig för arbetsuppgifter av särskilt stor och tidskrävande omfattning. Även vid vissa återkommande tidpunkter under året, särskilt i anslutning till de s.k. stoppdagarna, kan arbets- belastningen på de tjänstgörande avdelningarna bli hög. Med stoppdag avses den dag en proposition senast skall vara avlämnad till riksdagen för att vara färdigbehandlad vid en viss tidpunkt (se i första hand 3 kap. 3 § riksdagsordningen). Å andra sidan kan det vid andra tillfällen råda i det närmaste stiltje i verksamheten. Belastningen på Lagrådet är alltså ojämn. Arbetstopparna föranleder ofta regeringen att tillsätta fler av- delningar. I sådana situationer måste med gällande regler alltid ytter- ligare minst ett justitieråd och ett regeringsråd tas i anspråk för laggrans- kande uppgifter. 
 En undersökning av förhållandena under åren  
 1990-2000 
  visar att Lagrådet har bestått av fyra avdelningar under sammanlagt åtta sam- manhängande perioder (totalt 179 dagar) under  
 1990-talet. 
  Av dessa sammanhängande förordnanden (således inklusive förlängningar) hän- 
  
 SOU 2001:37 
  
 19 
  
 för sig sex till första hälften av  
 1990-talet. 
  Efter 1994 har Lagrådet be- stått av fyra avdelningar under två perioder, den senaste i februari 1997, varvid tjänstgöringen vid båda tillfällena omfattat tolv dagar. Av de nämnda undersökningsresultaten framgår att Lagrådet vid långt fler tillfällen bestått av tre avdelningar, i allmänhet i anslutning till arbets- toppar under våren och hösten. Under den berörda elvaårsperioden tjänstgjorde Lagrådets tredje avdelning under sammanlagt 21 samman- hängande perioder (inklusive eventuella förlängningar av förordnande- na) eller sammanlagt 1 052 dagar. Av dessa dagar hänför sig mer än hälften till en sammanhängande period i inledningen av  
 1990-talet. 
  Det senaste tillfället då tre avdelningar tjänstgjorde inträffade i februari 2000. Övrig tid har Lagrådet tjänstgjort på två avdelningar med undan- tag av fyra perioder åren  
 1994-1996 
  (sammanlagt ca sex månader), då Lagrådet endast bestod av en avdelning. 
  
 20 
  
 SOU 2001:37 
  
 SOU 2001:37 
  
 21 
  
 Krympande bas för uppdrag i Lagrådet 
 Det minskande antalet ledamöter i de högsta domstolarna har aktu- aliserat frågan hur kapaciteten och standarden i lagrådsgranskningen skall kunna vidmakthållas för framtiden utan att det går ut över den dömande verksamheten. En jämnare tillförsel av lagrådsremisser bör eftersträvas, men resultatet är osäkert. Tanken att lagrådsavdelning skall kunna bestå av endast två ledamöter avvisas. Den lösning som närmast bör prövas är att bredda basen för rekrytering av lagråds- ledamöter genom att vidga behörigheten för jurister som inte är ak- tiva ledamöter i Högsta domstolen eller Regeringsrätten. 
 Den gjorda redovisningen visar, vid en jämförelse mellan antalet till- gängliga ledamöter för lagrådstjänstgöring i de båda högsta domstolar- na förr och nu, att utrymmet för att använda sig av aktiva justitie- och regeringsråd utanför domstolarna har minskat. Detta har sin förklaring i att domstolarna har tillgång till färre ledamöter. En annan viktig faktor är att måltillströmningen har varit fortsatt hög på senare år. Trots änd- rade regler i fråga om domförhet skulle de högsta domstolarnas verk- samhet påverkas negativt av att fler domare tas i anspråk för lagråds- tjänstgöring än vad som sker för tillfället, vilket med gällande bestäm- melser alltid blir fallet om regeringen förordnar att Lagrådet skall bestå av tre eller fyra avdelningar. 
 I samband med den senaste lagändringen rörande ledamotsantalet för Högsta domstolen och Regeringsrätten pekade regeringen på att antalet ledamöter i dessa domstolar har betydelse också för Lagrådets granskning av regeringens lagförslag med hänsyn till att främst justitie- råd och regeringsråd tjänstgör i detta. Regeringen, som betonade att man på bästa sätt måste hushålla med Högsta domstolens och Murphy ringsrättens resurser, anförde att fler domare från de högsta domstolar- na inte fick tas i anspråk för arbete i Lagrådet än vad som oundgäng- ligen krävdes med hänsyn till lagstiftningsarbetet. Å andra sidan måste det enligt regeringen finnas så många ledamöter i de båda domstolarna att man klarar både den dömande och den laggranskande verksamheten (prop. 1995/96:116 s.13 f). 
 Utredningen delar uppfattningen att laggranskningsarbetet inte skall få gå ut över verksamheten i landets båda högsta domstolar i större ut- sträckning än vad som är fallet i nuläget. Huvudsysslan för domarna i dessa domstolar är och måste förbli dömandet, om kvaliteten i rättskip- ningen skall kunna garanteras. Samtidigt måste självklart de högsta domstolarna vara dimensionerade så att den i grundlag anvisade lag- rådsgranskningen kan fullgöras tillfredsställande. Det kan ifrågasättas 
  
 22 
  
 SOU 2001:37 
  
 om Högsta domstolen och Regeringsrätten f.n. förfogar över den be- hövliga kapaciteten för detta. En ökning av ledamotsantalet med tanke på lagrådstjänstgöring innebär å andra sidan i längden knappast någon god lösning, om man nämligen vill bibehålla en rimlig proportion mel- lan de ledamöter som tjänstgör i dömande verksamhet och dem som deltar i laggranskningen. Med hänsyn till det sagda kan det problem som utredningen nu tar upp till behandling formuleras så att det gäller hur kapaciteten och standarden för laggranskningen skall kunna upp- rätthållas i framtiden, trots att färre ledamöter potentiellt står till för- fogande än under tidigare perioder samt med beaktande av den fortsatta tendensen till minskning av ledamotsantalet i de högsta domstolarna. Detta får också anses vara det underförstådda temat i utredningens di- rektiv. 
 Tänkbara lösningar 
 Flera alternativ står till buds för att i framtiden behålla och helst för- bättra förutsättningarna för laggranskningen. 
 Ett sätt att angripa problematiken på är att se över de rutiner som styr planeringen av Lagrådets arbete. Regeringen fattar de flesta admi- nistrativa beslut som berör Lagrådet. Det är dessutom Regerings- kansliet som ansvarar för sammanställningen av de arbetsuppgifter som skall överlämnas för behandling i Lagrådet. Med ledning av plane- ringsarbetet i Regeringskansliet får regeringen en inblick i den rådande och förväntade arbetsbelastningen och kan utifrån detta bestämma hur många avdelningar som skall tjänstgöra. Icke desto mindre förekommer kraftiga arbetstoppar under vissa tidpunkter av året, medan det vid and- ra tillfällen är svårt att sysselsätta de lagrådsavdelningar som är i tjänst. En slutsats som kan dras av dessa förhållanden är att arbetskapaciteten hos de tjänstgörande lagrådsledamöterna skulle kunna utnyttjas bättre om laggranskningsuppgifterna fördelade sig jämnare över året. Riks- dagens arbetsperioder och regelverk måste emellertid beaktas i detta sammanhang. Ett annat sätt att utnyttja det faktum att stiltje ibland rå- der i granskningsarbetet är att ytterligare underlätta för ledamöterna att tjänstgöra i den domstol som de tillhör (jfr 16 § lagrådslagen). I utred- ningens slutbetänkande kommer dessa frågor att behandlas närmare. Det är inte osannolikt att en del står att vinna i att strukturerna kring laggranskningen trimmas. Samtidigt tyder mycket på att dessa medel är otillräckliga för att komma till rätta med det grundläggande problemet. 
 En lösning på det personella problemet skulle kunna vara att minska det normala antalet ledamöter per lagrådsavdelning till två, åtminstone för vissa ärenden. Därutöver kan det finnas skäl att överväga huruvida 
  
 SOU 2001:37 
  
 23 
  
 möjligheten för regeringen att besluta om att även en fjärde ledamot skall tjänstgöra på avdelning bör finnas kvar. Båda dessa uppslag nämns i utredningens direktiv. 
 Mot en minskning av antalet ledamöter per avdelning till två talar att Lagrådets auktoritet otvivelaktigt skulle bli lidande. Dessutom har sammansättningar med tre ledamöter på avdelning visat sig vara lämp- liga för diskussioner. Med tre ledamöter har det också varit möjligt att besätta en majoritet av platserna med ledamöter som är mest hemma- stadda på det lagstiftningsområde som saken berör, utan att för den skull utesluta synpunkter från en tredje ledamot med annan bakgrund. Det kan här vara värt att notera att en lagrådsavdelning fram till ikraft- trädandet av 1979 års lagrådslag skulle bestå av fyra ledamöter. Utred- ningen lutar redan nu åt att avstyrka alternativet med mindre än tre le- damöter. Ett avskaffande av möjligheten att anlita en fjärde ledamot kan i och för sig diskuteras. Mot bakgrund av att sammansättningar med fyra ledamöter är mycket sällan förekommande saknar frågan på det hela taget praktisk betydelse. 
 Vad som tycks återstå är att bredda det personella underlaget för re- krytering av lagrådsledamöter. De möjligheter som lagstiftningen i dag medger att anlita andra jurister än aktiva domare i de högsta domstol- arna förefaller, som framgår av den fortsatta redogörelsen, i stort sett redan vara väl utnyttjade. Därmed aktualiseras en ändring av behörig- hetsreglerna. Denna skulle kunna ta sikte på en vidgad användning dels av f.d. justitieråd och f.d. regeringsråd, dels av andra jurister, helt utan anknytning till de högsta domstolarna. 
 Tidigare lagstiftning och överväganden angående anlitande av utomstående 
 När Lagrådet kom till år 1909 föreslogs i propositionen rörande Lag- rådets inrättande (21 § 1809 års regeringsform) att detta skulle bestå av två ledamöter av Högsta domstolen och en av Regeringsrättens lagfarna ledamöter (prop. 1908:37 s. 2 och 40 ff) 
 .  
 Vidare föreslogs att tre extra ordinarie ledamöter skulle kunna förordnas om det prövades nödvän- digt. Dessa skulle ha samma kompetens som krävdes för att kunna ut- nämnas till justitieråd. Konstitutionsutskottet avstyrkte emellertid för- slaget beträffande utnämnande av tre extra ordinarie ledamöter och framhöll i stället att Lagrådet borde bestå av fyra ordinarie ledamöter, varav tre justitieråd och ett regeringsråd. Motiveringen till att samman- sättningen skulle vara denna var enligt KU att auktoriteten hos ett lag- råd borde stärkas (KU 1908:10 s.173 ff och 180 
 ).  
 Dessutom ansåg KU 
  
 24 
  
 SOU 2001:37 
  
 att ytterligare ledamot, som var känd för insikt, erfarenhet och redlig- het, skulle kunna förordnas till ledamot för att Lagrådet skulle få till- gång till den speciella sakkunskap som kunde krävas för att bedöma ett visst lagförslag. Kraven på den extra ledamoten var identiska med de allmänna kvalifikationerna för dem som skulle bekläda rikets högsta ämbeten. Riksdagen gick på KU:s linje och antog förslaget (rskr 1909:19). Grundläggande regler om sammansättningen togs upp i 21 § regeringsformen. 
 Författningsutredningen redovisade i sitt förslag till regeringsform synpunkter på frågan om Lagrådets uppgifter och organisation. Utred- ningen fann att sammansättningen av Lagrådet inte borde anges på an- nat sätt i grundlag än att det i regeringsformen fastslogs att i Lagrådet tjänstgör ledamöter av högsta domstolen och av högsta förvaltnings- domstolen. Utredningen ansåg inte heller att det var påkallat att bi- behålla möjligheten att för visst ärende till ledamot av Lagrådet förord- na ytterligare en person (SOU 1963:17 s.359 
 ). 
  
 I prop. 1964:140, som behandlade vissa grundlagsändringar, togs frågan om Lagrådets organisation upp till diskussion. Som allmän ut- gångspunkt framhölls att en förstärkning av Lagrådets arbetskapacitet borde ske i den formen, att Lagrådet skulle beredas möjlighet att vid behov arbeta på två avdelningar. Departemenstchefen förordade att antalet ledamöter, som obligatoriskt skulle delta i ärendenas behand- ling, alltjämt skulle vara fyra. – När det gällde lagrådsavdelnings sam- mansättning påpekade departementschefen att den vägledande princip- en fortfarande borde vara att ledamöterna till övervägande del rekryte- rades från de båda högsta rättskipningsorganen. En av de fyra obligato- riska ledamöterna på avdelning skulle vara regeringsråd. Montgomery Maj:t skulle ha en möjlighet att i stället för ett av justitieråden förordna an- nan lagfaren, skicklig och oväldig person att tjänstgöra som ledamot antingen på en eller på båda lagrådsavdelningarna. Departementschefen anförde vidare (Cook): 
 Om övriga tre obligatoriska ledamöter, såsom nu är fallet, skall vara justitieråd, skulle detta medföra, att när lagrådet arbetar på avdel- ningar sex justitieråd mot nuvarande tre kommer att tagas i anspråk för laggranskande uppgifter. En så stor minskning av antalet döman- de ledamöter i högsta domstolen skulle säkerligen i regel icke kunna ske utan att menligt inverka på rättskipningens snabbhet i högsta in- stans. En ökning av antalet justitieråd bör å andra sidan så långt möjligt förebyggas. Härom har allmän enighet rått bland remiss- organen. Behovet av en sådan ökning skulle minska, om härför kva- lificerad person utanför de aktiva justitierådens och regeringsrådens krets kunde tagas i anspråk för laggranskning i stället för något av 
  
 SOU 2001:37 
  
 25 
  
 justitieråden. Även utanför denna krets finnes nämligen personer, som är väl lämpade för en dylik uppgift. Jag tänker härvid exempel- vis på förutvarande justitieråd och regeringsråd med obruten arbets- kapacitet, erfarna och skickliga domare i första och andra instans samt framstående rättsvetenskapsmän och advokater. 
 Propositionen innehöll i enlighet med departementschefens uttalande ett förslag om att i Lagrådet skulle tjänstgöra tre justitieråd och en av Regeringsrättens lagfarna ledamöter (21 § regeringsformen). I stället för ett av justitieråden skulle emellertid annan lagfaren, skicklig och oväldig person enligt Konungens förordnande få tjänstgöra såsom le- damot av Lagrådet. Som tidigare skulle ytterligare en för insikt, erfa- renhet och redlighet känd person få tjänstgöra i behandlingen av visst ärende utöver de fyra obligatoriska ledamöterna, där så prövades nöd- vändigt. Departementschefen framhöll att Lagrådet genom den före- slagna lösningen i huvudsak skulle bibehålla sin karaktär av en repre- sentation för de båda högsta rättskipningsorganen samtidigt som medel skapades för att motverka en icke önskvärd ökning av antalet domare i högsta instans. – I två motioner som behandlades av Konstitutions- utskottet samtidigt med propositionen framhölls att Montgomery Maj:t i lag- frågor av kontroversiell natur skulle kunna försäkra sig om visst gehör i det kommande lagrådsutlåtandet, om justitierådsersättare utsågs av Chan nungen. I stället föreslogs i motionerna att ersättaren skulle utses av Högsta domstolen. KU delade inte farhågorna och motiverade sitt ställ- ningstagande med att det inte behövde befaras att Montgomery Maj:t skulle låta andra än rent sakliga bevekelsegrunder påverka personvalet. Där- emot uttalade KU att tjänstemän i Kungl. Maj:ts kansli inte borde anli- tas för tjänstgöring i Lagrådet. Propositionsförslaget antogs av riksda- gen (KU 1964:19 s.38 ff och 1965:19, rskr 1965:162). 
 1965 års lagrådslag innebar alltså att Lagrådet skulle kunna bedriva arbete på två avdelningar, en ordinarie och en extra. Den sistnämnda avdelningen skulle träda i tjänst om Montgomery Maj:t så förordnade. Detta tänktes bli fallet när arbetsbördan i Lagrådet kunde antas bli särskilt betungande (prop. 1965:27, 1LU 16, rskr 1965:157). 
 Den år 1966 tillkallade grundlagberedningen, som tillsatts för att fortsätta och slutföra det arbete på en total författningsreform som in- letts av författningsutredningen, föreslog i sitt betänkande (SOU 1972:15 s.24 och 166) att regeringsformen i fråga om Lagrådets sam- mansättning endast skulle föreskriva att det i Lagrådet skulle ingå do- mare i Högsta domstolen och Regeringsrätten samt att närmare be- stämmelser i ämnet skulle meddelas i lag. Departementschefen anförde i prop. 1973:90 ("Ny regeringsform och ny riksdagsordning, m.m.", s.326) att han i likhet med beredningen ansåg att Lagrådet liksom dit- 
  
 26 
  
 SOU 2001:37 
  
 tills borde bestå av domare från de två högsta instanserna men att det saknades anledning att grundlagsfästa de närmare reglerna om Lag- rådets sammansättning. Departementschefens ståndpunkt kom till ut- tryck i förslag till 8 kap. 18 § RF. Enligt dess lydelse skulle ett lagråd finnas för att avge yttrande till regeringen över lagförslag. I Lagrådet skulle ingå domare i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Även riksdagsutskott skulle få inhämta yttrande från Lagrådet enligt vad som närmare angavs i riksdagsordningen. I övrigt hänvisades till bestäm- melser i lag. Riksdagen beslutade i enlighet med förslaget (KU 1973:26 s.55 f och 1974:8, rskr 1974:19 
 ) 
 . Tidigare bestämmelser från 1809 års regeringsform angående Lagrådet flyttades i sak utan ändring över till 1965 års lagrådslag (prop. 1974:35, SFS 1974:578). 
 År 1977 tilkallades en särskild utredare för att utreda frågan om Lagrådets ställning och uppgifter. Utredningen, som antog namnet lag- rådsutredningen, behandlade i sitt betänkande (Ds Ju 1977:10, även SOU 1978:34 s.235 ff) bl.a. frågor om Lagrådets sammansättning och arbetsformer, om inriktningen av lagrådsgranskningen och om av- gränsningen av ett obligatoriskt granskningsområde, allt med den i di- rektiven givna utgångspunkten att obligatorisk lagrådsgranskning skulle införas på vissa lagstiftningsområden. Samtidigt lämnades för- slag till ny lag om Lagrådet. I utredningens betänkande (SOU 1978:34 s.265 ff) konstaterades att möjligheten att ersätta ett justitieråd med an- nan lagfaren person begagnats vid flera tillfällen. Nästan undantagslöst hade det då varit fråga om förordnanden för f.d. justitieråd eller f.d. re- geringsråd som tjänstgjort i stället för ett av justitieråden. I ett fall hade annan lagfaren person (en hovrättslagman) förordnats som ersättare. Enligt lagrådsutredningen hade befogenheten att anlita särskild fack- man utnyttjats mycket sällan. 
 Lagrådsutredningen hade i anslutning till frågan om anlitande av andra lagfarna personer följande utgångspunkter: 
 Beträffande lagrådets sammansättning inställer sig till en början frågan, om lagrådets karaktär av i princip en representation för hög- sta domstolen och regeringsrätten bör bibehållas. Ett annat alterna- tiv skulle vara att laggranskningen utfördes av andra kategorier ju- rister, t.ex. domare från andra domstolar, rättsvetenskapsmän och advokater. Mellanlösningar är naturligtvis också tänkbara. 
 Som skäl för att laggranskningen skall utföras av ledamöter i högsta domstolen och regeringsrätten har brukat anföras främst vär- det av att den erfarenhet av den dömande verksamheten i högsta in- stans som dessa domare har förvärvat tillförs lagstiftningsarbetet, liksom den betydelse för rättstillämpningen som deltagandet i granskningen av lagförslag anses ha. Förhållandena på lagstiftning- 
  
 SOU 2001:37 
  
 27 
  
 ens område har visserligen ändrats väsentligt sedan lagrådet in- rättades. Bl.a. har lagstiftningen numera en helt annan omfattning än tidigare och lagreglering sker ofta på nya områden, inte sällan till följd av sociala omvärderingar eller tekniska framsteg. En stor del av lagstiftningen faller också utanför högsta domstolens och rege- ringsrättens verksamhetsområden, bl.a. till följd av att särskilt in- rättad domstol, såsom arbetsdomstolen, marknadsdomstolen eller försäkringsdomstolen, är sista instans. Nyss anförda skäl för att lag- granskningen bör ankomma på domare i högsta domstolen och rege- ringsrätten är likväl enligt utredningens mening fortfarande i huvud- sak bärande. Till stöd för denna ordning kan också åberopas andra förhållanden. Verksamhet i någon av de båda högsta domstolarna är ägnad att ge stor förtrogenhet med rättssystemet och överblick över detta. Justitieråd och regeringsråd har också i allmänhet betydande erfarenhet av lagstiftningsarbete. Att laggranskningen åvilar leda- möter i högsta domstolen och regeringsrätten har dessutom ansetts utgöra en garanti för det granskande organets självständighet gent- emot regeringen och riksdagen. 
 Om laggranskningen i stället skall ankomma på andra kategorier av jurister, kan å ena sidan granskningskapaciteten i princip ökas i den utsträckning som anses önskvärd. Det kan å andra sidan inte uteslutas att en sådan ordning skulle kunna få konsekvenser i fråga om granskningens kvalitet. Följden skulle då kunna bli att lagrådets synpunkter inte tillmättes samma betydelse som hittills. Om inte fasta tjänster inrättas i lagrådet [] skulle en principiellt viktig skillnad även följa av att ledamöterna i lagrådet för förhållandevis korta mandatperioder utsågs av regeringen. Lagrådets självständiga ställning gentemot regeringen och riksdagen skulle därmed kunna äventyras. Det förtjänar också framhållas att anlitande i större ut- sträckning av andra jurister än domare i de högsta instanserna kan väntas föranleda praktiska svårigheter. Den personkrets som kan komma i fråga är troligen i praktiken inte särskilt stor. Det kan för- Rodriguez att i och för sig lämpliga personer inte alltid skulle vilja ställa sig till förfogande, t. ex. beroende på bostadsort eller svårig- heter att lämna ordinarie verksamhet. 
 Lagrådsutredningens ståndpunkt blev att Lagrådet även i fortsättningen i huvudsak borde vara sammansatt av ledamöter i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Utredningen tillade emellertid följande: 
 Vad som har sagts i det föregående om att lagrådet i huvudsak bör bestå av domare i högsta domstolen och regeringsrätten utesluter inte att även jurister av andra kategorier kan i viss utsträckning ingå 
  
 28 
  
 SOU 2001:37 
  
 i lagrådet. En sådan möjlighet finns redan enligt gällande bestäm- melser. De kategorier jurister som närmast kan komma i fråga är pensionerade justitieråd och regeringsråd, domare i hovrätt, kam- marrätt eller tingsrätt samt rättsvetenskapsmän och advokater. An- litande av sådana jurister bör ofta kunna medföra att laggranskning- en tillförs värdefulla synpunkter. Det kan också visa sig nödvändigt med en möjlighet att anlita andra jurister än justitieråd och rege- ringsråd, om arbetsbördan i lagrådet skall kunna bemästras. 
 Av vad utredningen har anfört om att lagrådet i princip bör re- presentera de båda högsta domstolarna följer att antalet lagråds- ledamöter som rekryteras från annat håll bör vara lägre än antalet justitieråd och regeringsråd som ingår i lagrådet. Frågan hur stor del av lagrådet som bör kunna utgöras av andra jurister än justitieråd och regeringsråd är beroende av hur många ledamöter som skall in- gå i lagrådsavdelning [...]. 
 De skäl som i det föregående har anförts till stöd för att andra än ledamöter i högsta domstolen och regeringsrätten inte bör i någon större omfattning ingå i lagrådet har mindre styrka i fråga om pen- sionerade justitieråd och regeringsråd. Beträffande allmänna kvali- fikationer är dessa givetvis jämställda med justitieråd och regerings- råd. Det kan därför diskuteras om inte pensionerade justitieråd och regeringsråd bör likställas med aktiva sådana domare i fråga om lag- rådets sammansättning. Från principiell synpunkt – bottnande i själ- va systemet med en pensionsålder – framstår det emellertid som mindre lämpligt med en myndighetsorganisation som delvis bygger på att pensionerade befattningshavare måste anlitas, särskilt som dessas medverkan måste vila på frivillig grund. Det finns dessutom vissa andra jurister som efter avgång ur aktiv tjänst särskilt kan komma i åtanke för tjänstgöring i lagrådet, t. ex. förutvarande justi- tiekansler, riksåklagare, justitieombudsman, hovrättspresident eller kammarrättspresident, utan att det är möjligt att särbehandla dem när det gäller lagrådets sammansättning. Utredningen har sålunda inte funnit tillräckliga skäl att beträffande lagrådets sammansättning likställa pensionerade justitieråd och regeringsråd med aktiva såda- na domare. En annan sak är att, när det är aktuellt att anlita annan än justitieråd eller regeringsråd för tjänstgöring i lagrådet, det är lämp- ligt att i första hand söka utnyttja den erfarenhet och kunskap som pensionerade justitieråd och regeringsråd besitter; därvid är inte minst att beakta att de regelmässigt har tidigare erfarenhet av lag- rådsarbete. När sådan person tjänstgör i lagrådet, saknas vidare an- ledning att i fråga om arbetsförhållandena göra skillnad mellan den- ne och de aktiva justitieråd eller regeringsråd som ingår i lagrådet. 
  
 SOU 2001:37 
  
 29 
  
 Enligt lagrådsutredningens förslag skulle lagrådsgranskningen utföras av avdelning med tre (mot tidigare fyra) ledamöter (SOU 1978:34 s.268 ff). Av dessa borde en kunna rekryteras utanför kretsen av aktiva justitieråd och regeringsråd. En sådan ledamot borde emellertid enligt utredningen inte anlitas annat än när arbetsbördan i Lagrådet eller i Högsta domstolen eller Regeringsrätten krävde det. Pensionerade le- damöter borde användas på så sätt att ett f.d. justitieråd skulle träda i tjänst i stället för ett justitieråd och ett f.d. regeringsråd skulle tjänst- göra i stället för ett regeringsråd. Utredningen förordade att det även fortsättningsvis skulle vara möjligt att vid behov förordna en person för visst ärende, vars bedömande krävde särskild fackkunskap. En sådan s.k. fackman borde emellertid förordnas att biträda som särskild sak- kunnig, inte som ledamot. Därmed skulle en fackman kunna bistå Lag- rådet i den utsträckning som avdelningen fann lämpligt i stället för att delta i hela behandlingen av ärendet. Fackmannen skulle förordnas av regeringen på avdelnings begäran. 
 Parallellt med lagrådsutredningen tillkallades år 1977 en kommitté för att utreda frågan om förstärkt skydd i regeringsformen för de med- borgerliga fri- och rättigheterna (rättighetsskyddsutredningen). Enligt direktiven skulle kommittén bl.a. ta ställning till lagprövningens roll i rättighetsskyddet och utformningen härav. Vidare var en av kom- mitténs uppgifter att ta ställning till hur man skulle avgränsa området för en obligatorisk laggranskning i Lagrådet, hur Lagrådet skulle vara sammansatt och hur dess granskning av rättighetsbegränsande lagar skulle föras in som en särskild del av rättighetsskyddet. Departements- chefen förordnade sedermera att lagrådsutredningens betänkande skulle överlämnas till rättighetsskyddsutredningen. 
 Rättighetsskyddsutredningen hade som given utgångspunkt att Lag- rådet åtminstone till väsentlig del skulle bestå av justitieråd och re- geringsråd. Därigenom erhöll man garanti inte bara för hög kompetens i allmänhet utan också för att aktuell erfarenhet av rättskipning på skil- da områden skulle komma att stå till Lagrådets förfogande (SOU 1978:34 s.131). Rättighetsskyddsutredningen anslöt sig i huvudsak till lagrådsutredningens förslag i fråga om de organisatoriska frågorna. I synnerhet framhöll utredningen att det med den föreslagna minskning- en av antalet ledamöter per avdelning till tre skulle bli möjligt att orga- nisera tre lagrådsavdelningar utan att anlita någon utomstående, vilket ansågs som en stor fördel. Dessutom betonades att möjligheten att an- lita pensionerat justitie- eller regeringsråd eller annan utomstående ju- rist såsom ledamot av Lagrådet borde utnyttjas främst när man undan- tagsvis behövde en fjärde avdelning eller en fjärde ledamot på någon av avdelningarna. Såvitt gällde förslaget om förordnande av särskild sakkunnig ansåg emellertid rättighetsskyddsutredningen att det sak- 
  
 30 
  
 SOU 2001:37 
  
 nades skäl för att en sådan person skulle förordnas av regeringen. I öv- rigt anslöt sig Rättighetsskyddsutredningen i allt väsentligt till lagråds- utredningens förslag till lag om Lagrådet (SOU 1978:34 s.146 f). 
 Departementschefen förordade i prop. 1978/79:195, som bl.a. inne- höll förslag ny lagrådslag, att rättighetsskyddsutredningens förslag skulle godtas i fråga om Lagrådets sammansättning (s.49). Följaktligen framhölls i propositionen att Lagrådet i första hand skulle bestå av jus- titieråd och regeringsråd. Även annan lagfaren person än justitieråd och regeringsråd skulle emellertid kunna förordnas att tjänstgöra som le- damot i Lagrådet, främst när Lagrådet skulle arbeta på fyra avdelningar eller när fyra ledamöter behövdes på någon avdelning. Departements- chefen anförde att företrädesvis pensionerade justitieråd och regerings- råd borde komma i fråga för sådant förordnande. Det normala antalet ledamöter på avdelning skulle vara tre med möjlighet för regeringen att 
  
 – 
  
 om särskilda skäl förelåg – bestämma att avdelning skulle bestå av fyra ledamöter. Enligt förslaget till ny lagrådslag, 3 § andra stycket, skulle såväl justitieråd som regeringsråd ingå i avdelning. Mer än en annan lagfaren person skulle inte få tjänstgöra på avdelning. 
  
 Sistnämnda föreskrift skulle enligt specialmotiveringen (s.69) få självständig betydelse vid sidan av bestämmelsen, att såväl justitieråd som regeringsråd skulle ingå i avdelning, endast när en avdelning be- stod av fyra ledamöter. När en sådan person tjänstgjorde i avdelning borde tillses att han representerade det ämnesområde på vilket ärenden företrädesvis skulle handläggas på avdelningen. Antalet justitieråd och regeringsråd som skulle tas i anspråk för tjänstgöring i Lagrådet var be- roende av i vilken utsträckning andra jurister skulle komma att använ- das för laggranskning; emellertid borde inte andra än justitieråd och re- geringsråd anlitas för sådan tjänstgöring annat än när Lagrådets arbets- börda eller arbetsförhållandena i Högsta domstolen eller Regerings- rätten krävde det. I propositionen förordades även lagrådsutredningens förslag om att regeringen skulle förordna sakkunnig på begäran av lag- rådsavdelningen. Denne skulle – till skillnad från vad som gällt i tidiga- re lagstiftning – inte vara ledamot av Lagrådet utan biträda detta (s.72). 
  
 – 
  
 Propositionens förslag till ny lagrådslag antogs av riksdagen (KU 1978/79:39, rskr 1978/79:359). 
  
 Anlitande av utomstående under senare år 
 Under perioden  
 1990-2000 
  tjänstgjorde sammanlagt 23 justitieråd och 17 regeringsråd i Lagrådet under längre eller kortare tid. Under samma tidrymd arbetade vid skilda tillfällen fem f.d. justitieråd och åtta f.d. regeringsråd i Lagrådet i enlighet med regeringens förordnanden (vissa 
  
 SOU 2001:37 
  
 31 
  
 av dessa har även räknats in i kategorin av aktiva domare, eftersom de har gått i pension under  
 1990-talet). 
  Vidare deltog ytterligare fyra personer i laggranskningen (en f.d. kanslichef i Justitieutskottet, en – sedermera f.d. – president i Försäkringsöverdomstolen, en hovrättspre- sident, tidigare justitieråd, och en kammarrättslagman). 
 Sammantaget innehöll samtliga tjänstgörande lagrådsavdelningar i deras olika konstellationer utom Lagrådets första avdelning under åren  
 1990-2000 
  en pensionär eller annan utomstående jurist. Lagrådets första avdelning bestod emellertid enbart av aktiva justitie- eller re- geringsråd ända fram till den 30 augusti 1999, då en ny lagrådsperiod inleddes med pensionerade justitieråd som ordförande på såväl första som andra lagrådsavdelningen. Från och med den 30 augusti 1999 har inte någon av lagrådsavdelningarna bestått av enbart aktiva justitieråd och regeringsråd. Parentetiskt kan nämnas att detta i sig inneburit att Lagrådet under hela den undersökta tidsperioden haft beredskap för tjänstgöring på fyra avdelningar utan att riskera att överträda förbuds- regeln i 2 § lagrådslagen om att högst nio justitieråd och regeringsråd samtidigt får tas i anspråk för lagrådstjänstgöring. Enda undantaget här- ifrån var en period under 1990, då Lagrådet tjänstgjorde på tre avdel- ningar; två av dessa bestod av fyra ledamöter. 
  
 32 
  
 SOU 2001:37 
  
 SOU 2001:37 
  
 33 
  
 Lagrådets förankring i Högsta domstolen och Regeringsrätten 
 Lagrådet skall även i fortsättningen huvudsakligen utgöras av leda- möter som representerar Högsta domstolen och Regeringsrätten. Om Lagrådet tjänstgör på flera avdelningar, skall samma princip gälla för var och en av de tjänstgörande avdelningarna. Av de tre leda- möterna på avdelning får endast en ledamot hämtas utanför katego- rin av nuvarande eller förutvarande justitieråd och regeringsråd. 
 Ända sedan tillkomsten av 1809 års regeringsform har de laggranskan- de uppgifterna i Sverige ankommit på ledamöterna i Högsta domstolen. När Lagrådet 1909 inrättades som ett fristående organ för laggransk- ning, beslutade riksdagen att även den då nyinrättade Regeringsrätten skulle bidra med ledamöter. Först 1965 öppnades möjligheten att för- ordna annan lagfaren, skicklig och oväldig person i stället för någon av ledamöterna i de högsta domstolarna. Högsta domstolen och Re- geringsrätten svarar fortfarande för den huvudsakliga rekryteringen av Lagrådets ledamöter. 
 Andra konstruktioner av ett lagråd än den nu gällande är i och för sig möjliga. En nyordning skulle kunna innebära att kopplingen mellan laggranskningen och de högsta domstolarna bryts och att Lagrådet kan- ske till och med förses med permanenta ledamöter. Ett annat alternativ skulle kunna vara att laggranskningen helt integreras i de högsta dom- stolarnas ordinarie verksamhet. Vid lagrådsreformen 1979, som tillkom efter utredning i en parlamentarisk kommitté, ifrågasattes emellertid inte den nuvarande ordningen med ett särskilt lagråd, förankrat i de högsta domstolarna. Det ligger inte inom ramen för denna utrednings direktiv att överväga en radikal omläggning av Lagrådets ställning. Riksdagen har för övrigt i mars 2001 gett regeringen i uppdrag att utre- da frågor om domstolarnas lagprövning, vilket också innefattar övervä- ganden kring Lagrådets ställning och frågan om behovet av en speciell författningsdomstol (bet. 2000/01:KU11). 
 Under alla omständigheter synes de skäl för fortsatt förankring av Lagrådet i Högsta domstolen och Regeringsrätten som redovisades av 1977 års lagrådsutredning (se ovan under rubriken Tidigare lagstiftning och överväganden angående anlitande av utomstående) fortfarande vara bärande. Mot bakgrund av den i grundlag reglerade lagprövningen framstår denna konstruktion t.o.m. som än mer påkallad än vad som var fallet före den nya regeringsformens tillkomst. Normprövningen i för- hållande till svensk grundlag har nämligen fått ökad betydelse i Lag- rådets granskning av lagförslagen, och det måste anses vara av stor vikt 
  
 34 
  
 SOU 2001:37 
  
 att en sådan preventiv kontroll utförs av jurister med anknytning till de högsta domstolarna. Något liknande kan sägas om prövningen av lag- förslag i relation till Europakonventionen om de mänskliga rättigheter- na och till  
 EG-rätten. 
  
 Utredningens utgångspunkt blir därför att Lagrådets bas alltjämt skall utgöras av ledamöter som kan sägas representera Högsta domstol- en och Regeringsrätten. Om Lagrådet tjänstgör på flera avdelningar, skall samma princip gälla för var och en av de tjänstgörande avdelning- arna. Av de tre ledamöterna på avdelning bör därför endast  
 en  
 ledamot kunna hämtas utanför kategorin av tjänstgörande eller f.d. justitieråd och regeringsråd (att avdelning består av fyra ledamöter är så ovanligt att det inte i sig vållar problem). Vad som emellertid härnäst bör dis- kuteras är om f.d. justitieråd och f.d. regeringsråd kan användas för laggranskning i Lagrådet i fall där så inte är möjligt f.n. 
 Vidgade möjligheter att använda f.d. justitieråd och f.d. regeringsråd? 
 Lagrådet bör i huvudsak alltjämt bestå av aktiva ledamöter i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Dessa kan emellertid ersättas av f.d. ledamöter i de högsta domstolarna. I en avdelning skall alltid ingå en aktiv eller, vid behov, en f.d. domare från vardera domstolen. En av ledamöterna måste vara aktiv domare. Åldersgränsen för de f.d. le- damöternas tjänstgöring bör i princip vara 70 år. 
 Frågan blir sålunda om man beträffande behörigheten att tjänstgöra i Lagrådet i större eller mindre omfattning kan jämställa f.d. justitieråd och f.d. regeringsråd med aktiva ledamöter. Detta skulle bredda basen för rekryteringen till Lagrådet samtidigt som trycket på Högsta dom- stolen och Regeringsrätten att avstå sina ledamöter minskar. 
 Redan 1977 års lagrådsutredning berörde som framgått denna fråga och uttalade sig i positiva ordalag om de pensionerade ledamöternas kvaliteter. Utredningen förordade exempelvis att sådana ledamöter an- vänds framför helt utomstående ledamöter, som saknar tidigare erfaren- het av lagrådsarbete. 
 De pensionerade ledamöternas allmänna kvalifikationer är, som 1977 års lagrådsutredning alltså framhöll, givetvis att jämställa med de aktiva justitie- och regeringsrådens. Det bör härvid betonas att de svenska domarnas pensionsålder framstår som låg i en internationell jämförelse; 70 år är en i flera länder förekommande gräns (jfr SOU 1994:99 del A s.85 f). Till detta kommer att de f.d. justitieråden och re- 
  
 SOU 2001:37 
  
 35 
  
 geringsråden har stor erfarenhet av dömande i högsta instans och regel- mässigt kan åberopa tidigare lagrådstjänstgöring och annat lagstift- ningsarbete. Det kan också konstateras att laggranskningsarbetet på se- nare år i stor utsträckning genomförts med hjälp av f.d. ledamöter i de båda högsta domstolarna, t.o.m. i vidare omfattning än vad som förut- sattes vid 1979 års lagrådsreform, utan att förhållandet som sådant ve- terligen har lett till kritik. 
 I detta sammanhang är det av intresse att peka på att en grund- lagsändring i början av  
 1990-talet 
  gjorde det möjligt för f.d. domare i Högsta domstolen respektive Regeringsrätten att som tillfälliga ersätta- re tjänstgöra i sina respektive domstolar (11 kap. 1 § första stycket re- geringsformen, SFS 1991:1502). Vid tillkomsten av denna bestämmel- se betonade departementschefen att endast justitieråd och regeringsråd som avgått med ålderspension borde komma i fråga (prop. 1990/91:66 s.8). Denna begränsning fastställdes i lag (3 kap. 4 § rättegångsbalken och 3 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). Några föreskrifter om en övre åldersgräns för tjänstgöring som ersättare ansågs inte be- hövliga. I specialmotiveringen hänvisades i stället till att de principer som tillämpas för pensionerade justitieråds och regeringsråds tjänst- göring i Lagrådet i tillämpliga delar torde kunna tjäna som förebild (s.10 f). 
 De ovan angivna faktorerna talar för att pensionerade ledamöter i de högsta domstolarna borde kunna likställas med aktiva justitieråd och regeringsråd när det gäller lagrådstjänstgöring. Utredningen förordar en regel om detta. Frågan är emellertid i vilken utsträckning en sådan för- ändring är önskvärd och om huvudregeln rörande de aktiva ledamöter- nas dominans i Lagrådet bör överges. 
 Lagrådsreformen 1979 utgick från att ledamöterna i Lagrådets av- delningar skulle vara aktiva justitieråd och regeringsråd samt att åter- hållsamhet skulle prägla anlitandet av andra ledamöter. En utökad möjlighet att använda sig av pensionerade domare bör inte få föranleda att utgångspunkten om de aktiva justitierådens och regeringsrådens deltagande i laggranskningen överges. En ändring av Lagrådets sam- mansättning bör inte drivas längre än vad som föranleds av de praktiska behov som gör sig gällande, nämligen främst att i omtanke om Lag- rådets kapacitet parera den krympande basen för rekryteringen från de högsta domstolarna. 
 Utredningen förordar därför att tre aktiva ledamöter i de båda hög- sta domstolarna såvitt är möjligt skall ingå i Lagrådet när detta tjänst- gör på endast en avdelning. Även när Lagrådet tjänstgör på fler avdel- ningar bör man eftersträva att dessa skall besättas med aktiva leda- möter, i vart fall helst, som f.n., med en aktiv ledamot från såväl Högsta domstolen som Regeringsrätten på varje avdelning. Undantag härifrån 
  
 36 
  
 SOU 2001:37 
  
 bör kunna göras endast när påfrestningarna på Högsta domstolen eller Regeringsrätten annars skulle bli alltför kännbara och i vissa jämförba- ra fall. För att inte huvudprincipen om justitierådens och regeringsrå- dens deltagande i laggranskningen skall utarmas, bör uppställas den formella spärren att varje avdelning alltid skall rymma minst  
 en  
 aktiv ledamot från någon av de högsta domstolarna. 
 Enligt utredningens mening bör också införas en formell ålders- gräns. Det bör föreskrivas att pensionerade justitieråd och regeringsråd inte skall få tjänstgöra i Lagrådet efter utgången av det kalenderår då de fyller 70 år annat än då behandlingen av ett visst ärende inte av- slutats vid årets utgång. Därmed åstadkoms ett visst tidsmässigt sam- band med pensionsavgången från aktiv tjänst. Samtidigt upprätthålls även för de pensionerade ledamöterna vad som redan gäller för de akti- va ledamöterna i de båda högsta domstolarna, nämligen att lagråds- tjänstgöringen inte skall få karaktären av en permanent tjänstgöring. 
 Utredningens förslag kan sammanfattas på följande sätt. Utgångs- punkten är att Lagrådet alltjämt skall bestå av aktiva ledamöter i Hög- sta domstolen och Regeringsrätten. Dessa kan dock ersättas av f.d. le- damöter i domstolarna (om andra utomstående jurister, se föregående och följande avsnitt). I en avdelning, som i detta sammanhang förut- sätts ha tre ledamöter, skall alltid ingå en aktiv eller, om det visar sig behövligt, en f.d. domare från vardera domstolen; en av ledamöterna måste emellertid vara aktiv domare. Åldersgränsen för de f.d. ledamö- ternas tjänstgöring bör i princip vara 70 år. 
 Med utredningens förslag skulle – till skillnad mot vad som nu gäl- ler – en avdelning med tre ledamöter exempelvis kunna bestå av ett justitieråd, ett f.d. regeringsråd och en utomstående jurist; av ett f.d. justitieråd och två regeringsråd; av ett justitieråd, ett f.d. justitieråd och ett f.d. regeringsråd. 
 Anlitande av andra jurister än aktiva eller avgångna justitieråd och regeringsråd 
 Lagfarna personer utan bakgrund i Högsta domstolen och Re- geringsrätten bör även i fortsättningen kunna anlitas för tjänstgöring i Lagrådet. 
 Utredningen har ovan konstaterat att två av de – i praktiken – tre leda- möterna på lagrådsavdelning skall ha förankring i Högsta domstolen eller Regeringsrätten. Den föreslagna ändringen ger därför inte något i egentlig mening vidgat utrymme att anlita andra utomstående jurister 
  
 SOU 2001:37 
  
 37 
  
 än f.d. justitieråd och regeringsråd (se dock nedan). Samtidigt bör be- tonas att det givetvis inte heller finns något krav på att en sådan utom- stående ledamot  
 skall  
 finnas representerad i Lagrådet. 
 Detta hindrar emellertid inte att sådana ledamöter i vissa fall bör anlitas för tjänstgöring i Lagrådet. Utredningen ser ett värde i sig i att denna möjlighet finns och att den också utnyttjas, främst när den som tas i anspråk har särskilda sakkunskaper på det område som är föremål för laggranskning. De som skulle komma i fråga för sådan tjänstgöring är främst domare i första och andra instans, f.d. JK, f.d. JO, f.d. riks- åklagare, advokater och rättsvetenskapsmän. 
 Ett skäl till att anlita andra utomstående personer kan helt enkelt va- ra bristen på tillgång till intresserade pensionärer. Tjänstgöringen för de pensionerade ledamöterna måste naturligtvis vila på frivillig grund, och de enskilda personernas inställning till fortsatt arbete efter pen- sionsåldern kan av naturliga skäl variera. Dessutom måste minskning- arna av ledamotsantalet i Högsta domstolen och Regeringsrätten få återverkningar på det antal som sedermera avgår från domartjänsterna med ålderspension. En försiktig bedömning ger vid handen att uppemot en handfull ledamöter från vardera domstolen vid varje given tidpunkt kommer att befinna sig i åldersintervallet  
 67-70 
  år, varvid  
 70-årsåldern 
  enligt utredningens förslag sätter gränsen för möjligheten att anlita dem för laggranskningsuppgifter. I sammanhanget kan nämnas att sjuttioårsregeln givetvis bör gälla också för de personer som utan an- knytning till de högsta domstolarna engageras i lagrådsarbetet 
 En annan faktor som kan påverka frekvensen av utomstående leda- möter i Lagrådet är att det under den kartlagda perioden skett en viss prioritering av pensionerade ledamöter från Högsta domstolen och Re- geringsrätten framför anlitande av personer utan bakgrund i dessa dom- stolar. En sidoeffekt av att aktiva och f.d. justitieråd respektive re- geringsråd likställs beträffande lagrådstjänstgöring skulle bli att fler helt utomstående ledamöter, som följaktligen saknar förankring i Hög- sta domstolen och Regeringsrätten, kunde utnyttjas för tjänstgöring. De nuvarande bestämmelserna tillåter nämligen inte att ett f.d. justitieråd eller regeringsråd tjänstgör på samma avdelning som en sådan utomstå- ende ledamot. 
  
 38 
  
 SOU 2001:37 
  
 Utseende av f.d. justitieråd och f.d. regeringsråd till Lagrådet 
 Pensionerad ledamot av Högsta domstolen eller Regeringsrätten skall förordnas av den domstol som ledamoten tillhört. 
 Som en konsekvens av att f.d. justitie- och regeringsråd i princip skall jämställas med aktiva sådana bör även bestämmelsen om vem som för- ordnar andra lagfarna ledamöter i 5 § lagrådslagen ses över. Pen- sionerade ledamöter i de högsta domstolarna har i enlighet med denna lagregel förordnats av regeringen, medan de aktiva ledamöterna har ut- setts av resp. domstol. Med nuvarande bestämmelser har de båda hög- sta domstolarna följaktligen alltid kunnat utse majoriteten av leda- möterna på en avdelning. Den föreslagna lagändringen, som i sin för- längning innebär att endast en av ledamöterna på en avdelning i vissa fall är aktivt justitieråd eller regeringsråd, skulle emellertid kunna leda till att regeringen utser två av tre ledamöter på avdelningen. 
 För att markera Lagrådets självständighet bör uppgiften att utse f.d. ledamöter i de högsta domstolarna till medlemmar av Lagrådet an- komma på domstolarna själva. Man kan dessutom förvänta en smidiga- re hantering av rekryteringsfrågor vid ledamotsbyten, om Högsta dom- stolen resp. Regeringsrätten bär detta ansvar för samtliga domare som härrör från den egna domstolen. I gällande lagstiftning saknas reglering om vad som sker vid förfall för någon av de av regeringen förordnade ledamöterna, däribland de f.d. justitie- och regeringsråden. Med det här framförda förslaget får även den frågan delvis en lösning (jfr 13 § första stycket lagrådslagen och prop. 1978/79:195 s.73). 
 Sammanfattande bedömning 
 Det framlagda förslaget till vidgning av personkretsen av de jurister som kan ingå i Lagrådet måste sägas innebära att Lagrådets karaktär av att representera de högsta domstolarna i landet behålls. På det princi- piella planet snarare förstärks Lagrådets självständighet genom att även de ledamöter som är förutvarande justitieråd eller regeringsråd utses av respektive domstol. 
 En följd av att dominansen av aktiva ledamöter från de högsta dom- stolarna i Lagrådet står kvar blir å andra sidan att ändringsförslaget en- dast i ganska begränsad utsträckning underlättar rekryteringen av le- damöter till Lagrådet. Det måste hållas i minnet att anlitandet av f.d. 
  
 SOU 2001:37 
  
 39 
  
 justitieråd och regeringsråd och av helt utomstående jurister i Lagrådet som nämnts förutsätter särskilt åtagande och att några garantier alltså inte finns för deras medverkan i granskningsarbetet. Trots dessa reser- vationer ser utredningen förslaget till vidgning av behörighetsreglerna som en värdefull åtgärd för att förena en bibehållen kvalificerad lag- rådsgranskning med en ostörd rättskipning i de högsta instanserna. Gi- vetvis bör under det fortsatta utredningsarbetet prövas även andra me- del att uppnå detta resultat, enligt vad som förut har skisserats. Ett in- slag kan bli att söka metoder att underlätta rekryteringen av de frivilli- ga krafterna till Lagrådet. 
 Föreslagen ändring i regeringsformen 
 Den gällande bestämmelsen om Lagrådets sammansättning i 8 kap. 18 § första stycket regeringsformen föreskriver att det skall finnas ett lagråd, vari ingår domare i Högsta domstolen och Regeringsrätten. Lagtexten måste tolkas på så sätt att den förutsätter att såväl ett justitie- råd som ett regeringsråd deltar på varje tjänstgörande avdelning samt att dessa skall vara i aktiv tjänst i sina respektive domstolar (jfr 3 § andra stycket lagrådslagen). Om den föreslagna utvidgningen av de pensionerade domstolsledamöternas behörighet skall kunna genom- föras, blir det därför, som redan har konstaterats i inledningen till be- tänkandet, nödvändigt att göra en ändring i regeringsformen. 
 Utredningen har övervägt om det kunde vara tillräckligt att ange att kravet på representation från Högsta domstolen och Regeringsrätten i Lagrådet är uppfyllt genom att den som är eller har varit ledamot i res- pektive domstol tjänstgör i Lagrådet. Därigenom skulle en viss lik- formighet nås med bestämmelsen om vem som får tjänstgöra i Högsta domstolen och Regeringsrätten (11 kap. 1 § första stycket regerings- formen). Det är emellertid angeläget att markera att huvudregeln skall vara den som gäller för närvarande, nämligen att minst en aktiv leda- mot från vardera domstolen skall delta i laggranskningsarbetet. Utred- ningen föreslår därför att 8 kap. 18 § första stycket RF ges följande ly- delse: 
 För att avge yttrande över lagförslag skall finnas ett lagråd, vari in- går domare  
 eller, vid behov, förutvarande domare  
 i Högsta domstolen och Regeringsrätten. 
 Bestämmelsen i föreslagen lydelse är, liksom i gällande lydelse, en minimiregel som säger att en domare – aktiv eller, vid behov, förut- varande – från var och en av de högsta domstolarna skall ingå bland le- damöterna i Lagrådet, underförstått på varje granskande enhet. Be- stämmelsen anger ingenting om kvalifikationerna för andra ledamöter 
  
 40 
  
 SOU 2001:37 
  
 och hindrar alltså inte att en ledamot som saknar bakgrund i Högsta domstolen eller Regeringsrätten tjänstgör i Lagrådet. Ytterligare be- stämmelser om Lagrådets sammansättning bör liksom hittills föras in i lag (se 8 kap. 18 § fjärde stycket regeringsformen). Det torde vara till- räckligt att där ställa upp, utom annat, det föreslagna kravet på minst en aktiv ledamot från de högsta domstolarna på varje lagrådsavdelning, liksom den tänkta åldersbegränsningen avseende pensionerade leda- möter. Likaså bör frågan om vem som utser de förutvarande justitie- råden och regeringsråden till Lagrådet regleras i lagrådslagen. 
 Behovet av ledamöter i Lagrådet från de högsta domstolarna kom- mer med all sannolikhet att vara stort även i fortsättningen, trots den föreslagna ändringen i regeringsformen. Det kan därför bli nödvändigt att föreskriva ett maximital för justitieråd och regeringsråd som kan avdelas för lagrådstjänstgöring. Enligt gällande lagstiftning kan högst nio sådana ledamöter tas i anspråk för tjänstgöring i Lagrådet (2 § första stycket lagrådslagen). I utredningens direktiv nämns sex leda- möter som ett tänkbart antal för framtiden. Lösningen på detta problem är i sin tur beroende av utredningens ställningstagande till den i direk- tiven väckta frågan om hur många avdelningar som Lagrådet skall kun- na bestå av. 
 För att en förutvarande domare i någon av de högsta domstolarna ensam skall få representera sin domstol i Lagrådet krävs enligt den föreslagna texten att det finns ett behov av att ersätta en aktiv doma- re. De situationer som ligger närmast till hands är givetvis hänförliga till ledamöterna i Lagrådet, främst tillfälligt förfall, sjukdom eller jäv för ordinarie ledamot. Behovet kan också uppstå med anledning av ar- betsförhållandena i de högsta domstolarna, såsom vid stor arbetsbörda eller vid bortfall av ledamöter p.g.a. sjukdom. Det kan även tänkas att domstolarna har särskilt behov av sina ledamöter i anslutning till peri- oder med täta pensionsavgångar. En viktig faktor som, kanske i sam- verkan med de nämnda omständigheterna, kan konstituera behov av att anlita en förutvarande domare är givetvis stor arbetsbelastning i Lag- rådet som föranleder att två eller fler avdelningar sätts upp. Det kan då hända att man når det maximum för antalet justitieråd och regeringsråd i Lagrådet som kan komma att föreskrivas, med påföljd att det blir oundvikligt att söka lagrådsledamöter utanför kretsen av aktiva domare. 
 Återstående frågor 
 I föregående avsnitt har nämnts vissa frågor som bör regleras i lagråds- lagen. Utredningen återkommer med ställningstaganden och förslag i dessa delar i slutbetänkandet. 
  
 SOU 2001:37 
  
 41 
  
 Även vissa andra följdändringar i lagrådslagen blir nödvändiga till det nu givna förslaget om att f.d. justitieråd och f.d. regeringsråd skall jämställas med aktiva sådana. Exempelvis framstår det som angeläget att frågan om vem som bestämmer ledamöternas placering på avdel- ningar får en tillfredsställande lösning. En annan fråga som aktualiseras är vem som skall utse de helt utomstående ledamöterna, dvs. de leda- möter som inte har förankring i någon av de båda högsta domstolarna. Också till detta återkommer utredningen i sitt slutbetänkande. Utred- ningens inställning är emellertid att principen om Lagrådets själv- ständighet så långt möjligt bör genomsyra lösningen på även dessa problem. 
 Kostnadsberäkningar 
 Utredningens utgångspunkt är att Lagrådet även fortsättningsvis huvud- sakligen skall bestå av justitieråd och regeringsråd. Med det lämnade förslaget till ändring i regeringsformen ges emellertid ökade möjlig- heter att anlita pensionerade ledamöter i de högsta domstolarna, vilket i sin förlängning kan få betydelse även för anlitandet av helt utom- stående ledamöter. I den mån dessa möjligheter utnyttjas kan det före- komma perioder då fler ledamöter som inte är aktiva domare i de hög- sta domstolarna tjänstgör i Lagrådet än vad som varit fallet vid tidigare perioder med motsvarande arbetsbelastning. Dessa ledamöters lön be- stäms av regeringen och kan utgöra en kostnadsökning för staten. För de ledamöter som helt saknar förankring i de högsta domstolarna torde statens kostnadsökning bli som störst för det fall dessa inte arbetar i statlig tjänst. 
 Någon uppskattning av i vilken utsträckning de utomstående leda- möterna kommer att utnyttjas för lagrådstjänstgöring är synnerligen svår att göra. Det är emellertid att märka att alternativet till att utom- stående ledamöter utnyttjas i större utsträckning än tidigare mycket väl kan vara att fler ledamöter utses i de högsta domstolarna för att dessa skall kunna tillgodose Lagrådets behov av granskningskapacitet. Ut- redningens ändringsförslag torde därför i kostnadshänseende kunna betraktas som ett s.k. nollalternativ. 
  
 42 
  
 SOU 2001:37 
  
 SOU 2001:37 
  
 43 
  
 Kommittédirektiv 
  
 Översyn av de administrativa reglerna om 
  
 Dir. 
  
 Lagrådets verksamhet 
  
 2000:88 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 30 november 2000 
 _ _ _ _ _ _ _ _ 
 Inledning 
 Lagrådsgranskningen är en viktig del av lagstiftningsarbetet och tilldrar sig stort intresse både juridiskt och politiskt. Flera av de frågor som är förbundna med Lagrådets ställning som sådan, med området för lag- rådsgranskningen och med ledamöternas konkreta arbetsförhållanden aktualiseras därför återkommande såväl i den juridiska som i den all- mänpolitiska debatten. 
 Lagen (1979:368) om Lagrådet har i oförändrat skick gett de admi- nistrativa och organisatoriska ramarna för Lagrådets verksamhet under de senaste tjugo åren. Under denna tid har flera olika typer av föränd- ringar inträtt som direkt eller indirekt påverkat förutsättningarna för Lagrådets arbete. Bland annat har omkringliggande regelverk föränd- rats. Reglerna om Högsta domstolens och Regeringsrättens samman- sättning liksom reglerna om domförheten vid dessa domstolar har t.ex. genomgått betydande förändringar. Vidare kan en viss ökning av Lag- rådets arbetsbörda urskiljas över den senaste tioårsperioden. Under 1990 remitterades 62 lagstiftningsärenden till Lagrådet. Under 1998 var motsvarande siffra 107, vilket delvis kan förklaras av att det året var valår, något som brukar medföra toppar i lagstiftningsarbetet. Ock- så inför den svenska anslutningen till EU var antalet remisser till Lag- rådet högt, 105 lagförslag remitterades under 1994. Ett annat mått på Lagrådets arbetsbörda är hur många veckor per år som avdelningar av Lagrådet har tjänstgjort. Någon sådan undersökning har inte genom- förts, men det allmänna intrycket är ändå att Lagrådets arbetsbörda - även ur ett sådant perspektiv - har ökat. Det ökande internationella 
  
 44 
  
 SOU 2001:37 
  
 samarbetet - och medlemskapet i EU i synnerhet - har också medfört nya tekniskt komplicerade frågor där regeringen behöver inhämta Lag- rådets ställningstaganden. Det har därför sammanfattningsvis, såväl med hänsyn till rättsutvecklingen som till förändringarna i samhället i övrigt, blivit dags för en översyn av de administrativa regler som styr Lagrådet och dess verksamhet. 
 _ _ _ _ _ _ _ _ 
 Reformbehov och uppdrag 
 _ _ _ _ _ _ _ _ 
 Lagrådets dimensionering och sammansättning 
 Utredaren skall undersöka om den förändrade dimensioneringen av de högsta domstolarna och de ändrade reglerna om domförhet där på nå- got sätt bör avspegla sig i ändrade regler om Lagrådets antal avdelning- ar och sammansättning. Det är naturligtvis viktigt att - som framhölls vid 1996 års ändringar av antalet ledamöter i Högsta domstolen och Regeringsrätten - på bästa sätt hushålla med dessa domstolars resurser så att inte fler domare tas i anspråk för arbete i Lagrådet än vad som oundgängligen krävs med hänsyn till lagstiftningarbetet (prop. 1995/96:116 s. 13). Utredaren skall i denna del ta ställning till följande frågor. 
  
 – 
  
 Hur många justitieråd och regeringsråd skall totalt och samtidigt få tas i anspråk för tjänstgöring i Lagrådet? Bör man gå ned från maximiantalet nio till förslagsvis sex råd? Utredaren skall undersö- ka om det efter den förändrade dimensioneringen av de högsta in- stanserna är möjligt eller lämpligt att ta nio justitie- och regerings- råd i anspråk för samtidigt arbete i Lagrådet. Den här frågeställ- ningen hänger samman med hur många avdelningar som Lagrådet maximalt skall kunna arbeta i och om det även i fortsättningen skall vara en bred bas av aktiva domare i de högsta instanserna som tjänstgör i Lagrådet. 
  
 – 
  
 Hur många ledamöter skall arbeta i ett lagråd? Även om nuvarande modell med tre ledamöter fungerar väl och tre personer utgör en bra diskussionsgrupp kan det finnas skäl att dröja vid den frågan. Finns det anledning att frångå nuvarande huvudregel om tre ledamöter, generellt eller i vissa fall, och bör möjligheterna att förordna en fjärde ledamot finnas kvar? 
  
 SOU 2001:37 
  
 45 
  
 – 
  
 Bör fler ledamöter som inte är justitieråd eller regeringsråd kunna tjänstgöra på samma avdelning? Bör exempelvis två av tre ledamö- ter kunna vara pensionerade justitie- eller regeringsråd? Här måste reglerna om Lagrådets sammansättning i 8 kap. 18 § regeringsfor- men beaktas. Om fler ledamöter som inte är ordinarie domare skall kunna arbeta på samma avdelning, hur bör i så fall dessa ledamöter utses? 
  
 – 
  
 Vilka skall kunna tjänstgöra i Lagrådet? Utredaren skall ta ställning till om reglerna bör ändras i syfte att göra det lättare att utse leda- möter som inte är eller har varit domare i de högsta domstolarna, t.ex. framstående rättsvetenskapsmän. Stommen i Lagrådet utgörs av aktiva justitie- och regeringsråd. Anknytningen till de högsta dömande instanserna tillförsäkrar kvalitet och neutralitet. En värde- full tillgång utgör de pensionerade justitie- och regeringsråd som ställer upp för ledamotskap under längre eller kortare perioder. Även om det i praktiken är svårt för en rättsvetenskapsman att frigö- ra sig någon längre tid skulle det förmodligen vara av stort värde för det framtida lagstiftningsarbetet med deltagande från en rättsveten- skapsman när större remisser - t.ex. en ny balk - granskas av Lagrå- det. 
  
 – 
  
 Hur många lagrådsperioder i följd skall ledamöterna i Lagrådet maximalt kunna arbeta där? Ett justitieråd eller regeringsråd kan inte utan särskilda skäl arbeta under längre tid i följd i Lagrådet än en hel lagrådsperiod, (7 §). Det måste sedan gå ytterligare en lag- rådsperiod innan vederbörande på nytt kan förordnas att tjänstgöra i Lagrådet. Någon motsvarande bestämmelse för de ledamöter som inte är justitieråd eller regeringsråd finns inte. Utredaren skall ta ställning till om några ändringar av bestämmelsen är motiverade på grund av andra föreslagna ändringar eller för att åstadkomma en lik- formig reglering när det gäller samtliga ledamöter i Lagrådet. 
  
 _ _ _ _ _ _ _ _ 
 (Justitiedepartementet) 
 _ _ _ _ _ _ _ _