Innehåll 
  
 Förkortningar ..................................................................... 
  
 11 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 13 
  
 Inledning ............................................................................................ 
  
 13 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteribrott............................. 
  
 13 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet.............................................. 
  
 18 
  
 Skriftliga berättelser .......................................................................... 
  
 20 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott.................................... 
  
 20 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 23 
  
 1. 
  
 Förslag till lag om försöksverksamhet med förenklad 
  
 handläggning vid snatteribrott ................................................ 
  
 23 
  
 2. 
  
 Förslag till förordning om försöksverksamhet med 
  
 förenklad handläggning vid snatteribrott ............................... 
  
 25 
  
 3. 
  
 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken........................ 
  
 26 
  
 4. 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:621) om 
  
 misstankeregister...................................................................... 
  
 27 
  
 1 
  
 Allmänt ..................................................................... 
  
 29 
  
 1.1 
  
 Inledning................................................................................... 
  
 29 
  
 1.2 
  
 Direktiven................................................................................. 
  
 29 
  
 1.3 
  
 Utredningsarbetet .................................................................... 
  
 31 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:44 
  
 1.4 
  
 Delbetänkanden....................................................................... 
  
 32 
  
 2 
  
 Stöldbrottet................................................................ 
  
 33 
  
 2.1 
  
 Inledning .................................................................................. 
  
 33 
  
 2.2 
  
 Stöldbrottet.............................................................................. 
  
 34 
  
 2.2.1 Gällande rätt, särskilt om gränsdragningen mellan 
  
 stöld och snatteri .......................................................... 
  
 34 
  
 2.2.2 
  
 Fullbordanspunkt vid butikstillgrepp ......................... 
  
 35 
  
 2.3 
  
 Något om brottsutvecklingen................................................. 
  
 37 
  
 3 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott......................... 
  
 39 
  
 3.1 
  
 Inledning .................................................................................. 
  
 39 
  
 3.2 
  
 Hur går det till i dag?............................................................... 
  
 39 
  
 3.3 
  
 SMS-projektet.......................................................................... 
  
 41 
  
 3.4 
  
 Arbetet mot butiksbrott på Öland......................................... 
  
 42 
  
 3.5 
  
 Några avgöranden meddelade av JO ...................................... 
  
 43 
  
 3.5.1 
  
 Allmänt ......................................................................... 
  
 43 
  
 3.5.2 
  
 JO:s beslut .................................................................... 
  
 44 
  
 4 
  
 Reformbehovet ........................................................... 
  
 49 
  
 4.1 
  
 Bakgrund .................................................................................. 
  
 49 
  
 4.2 
  
 Vilka förbättringar innebär förslagen i vårt andra 
  
 betänkande? ............................................................................. 
  
 53 
  
 4.3 
  
 Vad återstår att göra?............................................................... 
  
 55 
  
 5 
  
 Förenklingar i brottsutredningen vid snatteri .................. 
  
 57 
  
 5.1 
  
 Inledning .................................................................................. 
  
 57 
  
 5.2 
  
 Nuvarande regler ..................................................................... 
  
 59 
  
 5.2.1 
  
 Gripande m.m............................................................... 
  
 59 
  
 5.2.2 
  
 Laga självtäkt ................................................................ 
  
 60 
  
 5.2.3 
  
 Stöld och bedrägeri....................................................... 
  
 61 
  
 5.2.4 
  
 Bestämmelser om ordningsvakter ............................... 
  
 62 
  
 5.2.5 
  
 Bestämmelser om väktare ............................................ 
  
 66 
  
 6 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:44 
  
 5.3 
  
 Tidigare överväganden ............................................................. 
  
 69 
  
 5.3.1 
  
 Allmänt .......................................................................... 
  
 69 
  
 5.3.2 
  
 Ingripanden vid butikstillgrepp.................................... 
  
 71 
  
 5.4 
  
 Våra överväganden ................................................................... 
  
 75 
  
 5.4.1 
  
 Ingripande vid butikstillgrepp...................................... 
  
 75 
  
 5.4.2 
  
 Ingripande vid viss annan brottslighet......................... 
  
 77 
  
 5.4.3 
  
 Överlämnande av den gripne till närmaste 
  
 polisman......................................................................... 
  
 78 
  
 5.4.4 
  
 En polismans möjlighet att häva ett 
  
 gripandebeslut ............................................................... 
  
 81 
  
 5.4.5 
  
 Möjlighet att anmäla ett gripande till en polisman ..... 
  
 83 
  
 5.4.6 
  
 Polismannens prövning efter det att anmälan om 
  
 gripandet har skett ........................................................ 
  
 87 
  
 5.4.7 
  
 Lagöverträdare som är under 15 år............................... 
  
 92 
  
 5.4.8 
  
 Hanteringen av den tillgripna varan............................. 
  
 93 
  
 5.4.9 
  
 Butikskontrollanters och andra enskildas roll i 
  
 samband med anmälan om gripandet........................... 
  
 95 
  
 5.4.10 Ordningsvakters roll när det gäller ingripanden i 
  
 samband med butikssnatterier...................................... 
  
 96 
  
 5.4.11 Förhör med den misstänkte ....................................... 
  
 102 
  
 5.4.12 Förhör med målsäganden och vittnen ....................... 
  
 105 
  
 5.4.13 Formen för brottsutredningen................................... 
  
 106 
  
 5.4.14 Försöksverksamhet..................................................... 
  
 108 
  
 6 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet........................... 
  
 111 
  
 6.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 111 
  
 6.2 
  
 Nuvarande regler.................................................................... 
  
 113 
  
 6.2.1 
  
 Rättegångsbalken m.m................................................ 
  
 113 
  
 6.2.2 
  
 Ordningsbotskungörelsen.......................................... 
  
 119 
  
 6.2.3 
  
 Strafföreläggandekungörelsen.................................... 
  
 120 
  
 6.2.4 Riksåklagarens föreskrifter om ordningsbot m.m. ... 
  
 120 
  
 6.2.5 Rikspolisstyrelsens föreskrifter om ordningsbot...... 
  
 121 
  
 6.2.6 
  
 Riksåklagarens respektive Rikspolisstyrelsens 
  
 handböcker .................................................................. 
  
 122 
  
 6.2.7 
  
 Unga lagöverträdare.................................................... 
  
 122 
  
 6.2.8 Registrering av strafförelägganden och 
  
 ordningsbotsförelägganden ........................................ 
  
 124 
  
 6.2.9 
  
 Brottsbalken ................................................................ 
  
 124 
  
 6.3 
  
 Tidigare överväganden ........................................................... 
  
 126 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:44 
  
 6.3.1 1966 års lag om föreläggande av ordningsbot 
  
 m.m.............................................................................. 
  
 126 
  
 6.3.2 
  
 Stöldutredningen........................................................ 
  
 127 
  
 6.3.3 
  
 Åklagarutredningen.................................................... 
  
 128 
  
 6.3.4 
  
 Rikspolisstyrelsen....................................................... 
  
 129 
  
 6.4 
  
 Viss statistik gällande strafföreläggande och 
  
 föreläggande av ordningsbot................................................. 
  
 130 
  
 6.5 
  
 Våra överväganden................................................................. 
  
 130 
  
 6.5.1 
  
 Allmänt ....................................................................... 
  
 130 
  
 6.5.2 
  
 Ordningsbot för snatteri............................................ 
  
 132 
  
 6.5.3 En polismans förmåga att bedöma om ett 
  
 snatteribrott har begåtts............................................. 
  
 137 
  
 6.5.4 
  
 Brottsförebyggande aspekter..................................... 
  
 140 
  
 6.5.5 Brottsutredningen som föregår ett föreläggande 
  
 av ordningsbot............................................................ 
  
 142 
  
 6.5.6 Beslag, förverkande och enskilda anspråk................. 
  
 145 
  
 6.5.7 
  
 Unga lagöverträdare ................................................... 
  
 147 
  
 6.5.8 
  
 Åtalsunderlåtelse och rapporteftergift...................... 
  
 149 
  
 6.5.9 Registerfrågor och frågan om sammanträffande 
  
 av brott........................................................................ 
  
 152 
  
 7 
  
 Skriftliga berättelser.................................................. 
  
 155 
  
 7.1 
  
 Inledning ................................................................................ 
  
 155 
  
 7.2 
  
 Nuvarande regler ................................................................... 
  
 156 
  
 Förhör under förundersökningen......................................... 
  
 156 
  
 7.3 
  
 Tidigare förslag ...................................................................... 
  
 157 
  
 7.3.1 Promemorian med utkast till 
  
 förundersökningskungörelse ..................................... 
  
 157 
  
 7.3.2 
  
 Polisverksamhetsutredningen.................................... 
  
 158 
  
 7.3.3 
  
 Trafikmålskommittén ................................................ 
  
 158 
  
 7.3.4 JO 1979/80 s. 121....................................................... 
  
 160 
  
 7.4 
  
 Våra överväganden................................................................. 
  
 161 
  
 7.4.1 
  
 Allmänt ....................................................................... 
  
 161 
  
 7.4.2 Möjligheten att – i stället för att hålla förhör - 
  
 infordra skriftliga berättelser ..................................... 
  
 163 
  
 8 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott ................. 
  
 165 
  
 8 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:44 
  
 8.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 165 
  
 8.2 
  
 Nuvarande regler.................................................................... 
  
 166 
  
 8.2.1 
  
 Rättegångsbalken ........................................................ 
  
 166 
  
 8.2.2 
  
 Polisförordningen ....................................................... 
  
 168 
  
 8.3 
  
 Tidigare överväganden ........................................................... 
  
 169 
  
 8.3.1 
  
 1975 års Polisutredning .............................................. 
  
 169 
  
 8.3.2 
  
 Princippropositionen (prop. 1980/81:13) ................. 
  
 169 
  
 8.3.3 
  
 1981 års Polisberedning.............................................. 
  
 170 
  
 8.3.4 
  
 Förnyelsepropositionen (prop. 1989/90:155)........... 
  
 171 
  
 8.3.5 Den pågående översynen om polisens 
  
 arbetsuppgifter ............................................................ 
  
 171 
  
 8.3.6 
  
 JO................................................................................. 
  
 172 
  
 8.4 
  
 Polishögskolans utbildning i brottsutredning för 
  
 civilanställda............................................................................ 
  
 173 
  
 8.5 
  
 Rikspolisstyrelsens utvärdering av Polishögskolans 
  
 utbildning i brottsutredning för civilanställda...................... 
  
 174 
  
 8.6 
  
 Våra överväganden ................................................................. 
  
 175 
  
 8.6.1 
  
 Inledning...................................................................... 
  
 175 
  
 8.6.2 
  
 Vår bedömning............................................................ 
  
 176 
  
 9 
  
 Kostnader m.m......................................................... 
  
 181 
  
 10 
  
 Ikraftträdande .......................................................... 
  
 183 
  
 11 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 185 
  
 11.1 
  
 Förslag till lag om försöksverksamhet med förenklad 
  
 handläggning vid snatteribrott .............................................. 
  
 185 
  
 11.2 
  
 Förslag till förordning om försöksverksamhet med 
  
 förenklad handläggning vid snatteribrott ............................. 
  
 189 
  
 11.3 
  
 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken...................... 
  
 190 
  
 11.4 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:621) om 
  
 misstankeregister.................................................................... 
  
 191 
  
 Bilaga 1, Dir 2000:90...................................................... 
  
 193 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:44 
  
 Bilaga 2, Dir. 2001:61 
  
 .....................................................209 
  
 10 
 Förkortningar 
  
 BevL 
  
 Lagen (1974:191) om bevakningsföretag 
  
 BrB 
  
 Brottsbalken 
  
 BRÅ 
  
 Brottsförebyggande rådet 
  
 Dir. 
  
 Kommittédirektiv 
  
 Ds Ju 
  
 Betänkande i departementsserien från 
  
 Justitiedepartementet 
  
 FAP 
  
 Föreskrifter och allmänna råd för polisväsendet 
  
 FUK 
  
 Förundersökningskungörelsen (1947:948) 
  
 HD 
  
 Högsta domstolen 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 JO 
  
 Riksdagens ombudsmän (Justitieombudsmannen) 
  
 eller Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 
  
 LOB 
  
 Lagen (1976:511) om omhändertagande av 
  
 berusade personer m.m. 
  
 LOV 
  
 Lagen (1980:578) om ordningsvakter 
  
 LUL 
  
 Lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om 
  
 unga lagöverträdare 
  
 NJA 
  
 Nytt juridiskt arkiv 
  
 Pf 
  
 Polisförordningen (1998:1558) 
  
 Pl 
  
 Polislagen (1984:387) 
  
 11 
  
 Förkortningar 
  
 SOU 2002:44 
  
 prop. 
  
 proposition 
  
 RB 
  
 Rättegångsbalken 
  
 RH 
  
 Rättsfall från hovrätterna 
  
 RPS 
  
 Rikspolisstyrelsen 
  
 RRV 
  
 Riksrevisionsverket 
  
 RÅ 
  
 Riksåklagaren 
  
 Johnston 
  
 Riksåklagarens författningssamling 
  
 SFS 
  
 Svensk författningssamling 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SvJT 
  
 Svensk Juristtidning 
  
 12 
  
 SOU 2002:44 
  
 Sammanfattning 
  
 Sammanfattning 
 Inledning 
 Vi har i uppdrag att undersöka möjligheterna att öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. När det gäller lagföringen av brott skall vi särskilt undersöka möjligheterna att förkorta den ge- nomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmälan till dom och straffverkställighet. Vi skall också särskilt överväga på vilket sätt den brottsutredande verksamheten kan förbättras. Detta fram- går av våra huvuddirektiv (Dir. 2000:90) som återfinns som  
 bilaga 1  
 till betänkandet. 
 Genom våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) – som återfinns som  
 bilaga 2  
 till betänkandet - har vi getts i uppdrag att undersöka möj- ligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagföringen av i första hand snatteribrott. I uppdraget har in- gått att närmare analysera vissa rättsliga frågeställningar som Justi- tieombudsmannen (JO) har uppmärksammat i ett antal beslut som rör utredningar av snatteribrott. JO:s beslut rör huvudsakligen utredningar av snatterier i butiker eller varuhus. 
 Genom delbetänkandet SOU 2001:93 redovisade vi en del av vårt uppdrag enligt tilläggsdirektiven. Det gällde bl.a. möjligheten att använda det förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § rättegångsbalken (RB) vid utredning av snatteribrott. I förevarande betänkande redovisas våra överväganden i återstående delar. 
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteribrott 
 År 2000 anmäldes ca 52 000 butiksstölder i landet som helhet. Med butiksstöld avses stölder och snatterier i butiker eller varuhus. Det finns inte någon statistik som visar hur många av dessa som utgörs 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:44 
  
 av just snatteri. När det gäller snatteri meddelades emellertid drygt 13 000 lagföringsbeslut under år 2000 (dvs. beslut om åtalsunderlå- telse, strafföreläggande eller dom). Merparten av dessa avsåg san- nolikt snatteri i butik eller varuhus. 
 Butiksstölder anmäls i stort sett enbart om det finns en gär- ningsman som har gripits av en enskild person. En sådan anmälan sker i regel skriftligen. I dag är det många gånger i praktiken nämli- gen så att polisen överhuvudtaget inte kontaktas i samband med att en person som misstänks för snatteri har gripits av en butikskon- trollant eller annan enskild person. Polisen kontaktas dock om identiteten på den gripne inte går att fastställa. Om den tillkallade polismannen inte lyckas fastställa den gripnes identitet, kan polis- mannen överta gripandet (24 kap. 1 och 2 §§ jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). 
 Enligt gällande rätt  
 skall  
 emellertid den som grips av en enskild person skyndsamt överlämnas till närmaste polisman (24 kap. 7 § andra stycket RB). Polisen har dock inte resurser att komma till platsen för varje snatteribrott där någon har gripits. 
 Möjlighet att anmäla ett envarsgripande till en polisman 
 Att en polisman överhuvudtaget inte prövar en enskild persons gripande är från rättssäkerhetssynpunkt inte helt tillfredsställande för den gripne. Ett sätt att öka rättssäkerheten samtidigt som själva förfarandet effektiviseras och sker snabbare vore att skapa en möj- lighet att - i stället för att fysiskt överlämna den gripne – muntligen  
 anmäla  
 själva gripandet till en polisman. Att en polisman kontaktas i princip varje gång en person gripits misstänkt för snatteri skulle sannolikt även ha vissa brottspreventiva effekter. Vi föreslår därför att det skall införas en möjlighet att till en polisman muntligen an- mäla att en person har gripits misstänkt för snatteri. En sådan an- mälan får ske per telefon. 
 I 35 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) finns en bestämmelse om rätt för envar att gripa den som inte har fyllt 15 år. Den möjlighet att muntligen an- mäla ett gripande som vi nu föreslår skall dock inte omfatta lag- överträdare som är under 15 år. 
 14 
  
 SOU 2002:44 
  
 Sammanfattning 
  
 Polismannens prövning efter det att anmälan om gripandet har skett 
 Efter det att gripandet muntligen har anmälts till en polisman skall polismannen pröva gripandet. Vi har övervägt att låta den polisman till vilken gripandet anmäls per telefon, pröva gripandet i hela dess omfattning. 
 Det är enligt vår bedömning inte möjligt att låta en polisman per telefon meddela ett beslut om att han övertar gripandet. Det skulle ju innebära att en enskild person – ibland kanske under flera tim- mar - fick verkställa ett beslut om frihetsberövande som en polis- man meddelat per telefon. Det framstår inte som särskilt lämpligt. 
 Polismannens prövning av gripandet skall därför endast avse om det finns skäl att  
 häva  
 detta. Gripandet skall hävas, om det är up- penbart att det saknas skäl för ett fortsatt frihetsberövande. Om gripandet inte hävs, skall den gripne överlämnas till en polisman enligt vanliga regler, dvs. i regel får då en polisman inställa sig på plats för att där pröva gripandet. 
 Identifiering av den misstänkte 
 Den gripnes identitet skall alltid fastställas av polismannen innan det avgörs om det finns förutsättningar att häva gripandet. Identifi- eringen kan gå till så att polismannen vid telefonsamtalet ställer kontrollfrågor till den misstänkte med hjälp av olika register. Om den misstänkte kan ge korrekta svar på dessa frågor och det dess- utom inte finns något som tyder på att det råder någon oklarhet beträffande identiteten, är identiteten på ett tillräckligt betryggande sätt fastställd. 
 Hanteringen av den tillgripna varan 
 Att en enskild i samband med att han griper en person misstänkt för t.ex. snatteri då kan ta föremål i beslag framgår av 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. I praktiken är det dock vanligt att den person som för butikens räkning har ingripit återfår det tillgripna föremålet utan att det blir aktuellt med beslag. Vi bedömer att ett sådant informellt förfarande kan accepteras i fall med envarsgri- pande vid misstanke om snatteri. En förutsättning för det måste dock vara att den gripne som har föremålet i sin besittning inte gör 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:44 
  
 gällande någon rätt till det. Därtill fordras att föremålet snabbt skall kunna återställas till den rätte ägaren. 
 Om den enskilde tar det misstänkt tillgripna föremålet i beslag, t.ex. av det skälet att den misstänkte gör anspråk på föremålet, skall dock gripandet inte kunna anmälas till en polisman per telefon. Det beror främst på att en polisman inte har rätt att pröva ett sådant beslag. Vi anser inte heller att han bör ges denna rätt. Det innebär att en polisman då i regel måste inställa sig på plats för att ta hand om det beslagtagna och se till att beslaget prövas av en behörig per- son, i detta fall undersökningsledaren hos polismyndigheten. Om nu en polisman ändå måste inställa sig för att ta hand om det miss- tänkt tillgripna föremålet, anser vi att denne polisman också skall pröva gripandet och företa andra brottsutredande åtgärder. 
 Butikskontrollanters och andra enskildas roll i samband med anmälan om gripandet 
 Ingripanden i samband med misstanke om butikssnatterier görs i regel av butikskontrollanter eller anställda i butiken. Det kommer att vara dessa personer som per telefon för polismannen får beskri- va den händelse som har inträffat. 
 Såväl butiksanställda som butikskontrollanter har redan en viss utbildning i de frågor som här har relevans. Det utesluter förstås inte att det kan behövas ytterligare informations- eller utbildnings- insatser när våra förslag genomförs. 
 Ordningsvakters roll när det gäller ingripanden i samband med butikssnatterier 
 Ordningsvakter har i dag tillagts en antal uppgifter av polisiär na- tur. Det gäller bl.a. möjligheten att avvisa, avlägsna eller omhänder- ta en person med stöd av 13 § polislagen (1984:387), Pl, (29 § Pl) samt att omhänderta någon på grund av berusning (1 och 10 §§ la- gen [1976:511] om omhändertagande av berusade personer m.m. [LOB]). En ordningsvakt har dessutom rätt att verkställa en kroppsvisitation i samband med frihetsberövande eller avlägsnande, s.k. provisorisk skyddsvisitation (19 och 29 §§ Pl). 
 Vi anser att ytterligare en sådan uppgift kan anförtros ordnings- vakter i samband med att ett snatteri uppdagas. Om en person, som har gripits av en enskild, misstänkt för snatteri inte är villig att upp- 
 16 
  
 SOU 2002:44 
  
 Sammanfattning 
  
 uppge sin identitet eller uppger en identitet vilken direkt kan sägas framstå som osann får en ordningsvakt kroppsvisitera honom. Kroppsvisitationen skall ha till syfte att fastställa den gripnes iden- titet. 
 Om identiteten på den gripne efter det att kroppsvisitationen har genomförts alltjämt är okänd eller oklar, saknas förutsättningar för den polisman till vilken anmälan om gripandet görs att häva gri- pandet. 
 Förhör med den misstänkte och andra 
 En av fördelarna med den utredningsmetod som vi nu föreslår vid misstanke om snatteri är att förutsättningarna att genomföra för- hör under brottsutredningen ökar. Efter det att gripandet har an- mälts till en polisman per telefon och efter det att polismannen har prövat om gripandet skall hävas och därvid funnit att den gripne skall friges skall därför – som huvudregel – ett förhör omedelbart hållas med den misstänkte. 
 En förutsättning för att omedelbart genomföra förhör med den misstänkte är att han är villig att medverka till det. Om han inte är villig att underkasta sig ett förhör omedelbart, skall något förhör inte genomföras. Förhör skall inte heller äga rum omedelbart, om den misstänkte är så påverkad av något berusningsmedel att han inte kan förhöras. Förhör skall i regel inte heller då äga rum, om förhöret inte kan genomföras p.g.a. språksvårigheter eller om den misstänkte är under 18 år. 
 Även förhör med vittnen och målsäganden skall i regel ske per telefon i omedelbar anslutning till det att den misstänkte har hörts. 
 Formen för brottsutredningen 
 En brottsutredning kan verkställas genom en fullständig förunder- sökning eller genom en s.k. förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB. En form av utredning är s.k. primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. Denna kan utmynna i en förundersökning eller en förenklad utredning. 
 Vid en utredning rörande snatteri ankommer det i första hand på polismyndigheten att fatta ett beslut i frågan om formen för själva brottsutredningen (23 kap. 3 § RB). Den polisman, som i samband med att han tar emot anmälan om gripandet prövar om det skall 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:44 
  
 hävas, kommer sannolikt inte att inneha en sådan befattning inom polismyndigheten att han är behörig att avgöra frågan om formen för själva brottsutredningen. 
 Eftersom vi föreslår att utredningsåtgärder skall kunna vidtas per telefon i omedelbar anslutning till att anmälan om envarsgripandet görs uppstår ett behov av att klargöra att dessa utredningsåtgärder skall kunna vidtas utan hinder av att förundersökning eller förenk- lad brottsutredning ännu inte hunnit inledas. Vi föreslår att detta klargörs genom en uttrycklig lagbestämmelse. 
 Försöksverksamhet 
 Den förenklade handläggningen vid snatteribrott inleds med en försöksverksamhet som skall bedrivas i de län som regeringen be- stämmer och pågå under en begränsad tid. Den skall följas och ut- värderas av Brottsförebyggande rådet (BRÅ). 
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
 En grundläggande förutsättning för att kunna lagföra ett brott ge- nom ordningsbotsföreläggande är att det för brottet inte är före- skrivet svårare straff än penningböter. Brott på vilka dagsböter kan följa kan således inte tas in i ordningsbotssystemet, även om de i det enskilda fallet skulle förskylla penningböter. Vi anser att det numera inte möter några betänkligheter från rättssäkerhetssyn- punkt att föra in dessa brott i ordningsbotssystemet. En anledning till detta är att poliser i dag är har en god utbildning i bland annat straffrätt. 
 Brott som i detta sammanhang bör uppmärksammas är snatteri och då främst butikssnatterier. Snatteribrottet lämpar sig för ord- ningsbotssystemet eftersom såväl brottsutredningen som påföljds- bestämningen kan schabloniseras. 
 När det gäller snatteribrott är det enligt dagens praxis aktuellt med penningböter som påföljd om värdet av det tillgripna under- stiger 50 kr, då påföljden enligt praxis blir böter 500 kr. Denna gräns vid 50 kr kan på sikt naturligtvis komma att ändras till kanske det dubbla värdet och även mer än så. Det har emellertid inte ingått i vårt uppdrag att se över påföljden för snatteribrottet. 
 Förslaget innebär inte någon förändring när det gäller snatteri- brottets straffvärde. Det innebär inte heller någon inskränkning 
 18 
  
 SOU 2002:44 
  
 Sammanfattning 
  
 eller förändring i övrigt när det t.ex. gäller den misstänktes möjlig- heter att få sitt ärende prövat av domstol. Vidare skall de förutsätt- ningar som i dag gäller för att utfärda ordningsbotsföreläggande alltjämt gälla. 
 Den utvidgning av tillämpningsområdet för ordningsbotsinstitu- tet som vi föreslår skall inte omfatta lagöverträdare i åldern 15 – 18 år. 
 Brottsförebyggande aspekter 
 Vi är medvetna om att det kan komma att hävdas att snatteribrottet trivialiseras, om det blir möjligt att utfärda ordningsbotsföreläg- gande för brottet. Dessa farhågor förefaller dock överdrivna. I dag leder ett anmält snatteri ibland inte till någon reaktion alls från samhällets sida. I de fall en reaktion i form av lagföring kommer till stånd har i många fall alldeles för lång tid passerat sedan den aktuel- la gärningen begicks. Det skall också framhållas att enbart det för- hållandet att ett visst brott kan lagföras genom ordningsbotsföre- läggande i stället för genom strafföreläggande inte innebär att det aktuella brottet trivialiseras. 
 Brottsutredningen som föregår ett föreläggande av ordningsbot 
 Ett föreläggande av ordningsbot skall – om inte annat så av effekti- vitetsskäl - föregås av en förenklad brottsutredning enligt 23 kap. 22 § RB. De flesta ordningsbotsförelägganden avseende snatteri kommer sannolikt att ske genom ett s.k. kontorsföreläggande (48 kap. 16 § tredje stycket RB) och inte genom att en polisman på plats utfärdar ett föreläggande. Vid kontorsföreläggande finns det en möjlighet för den som är behörig att leda förundersökningen avseende brottet att besluta att detta skall utredas genom det för- enklade utredningsförfarandet. Därmed blir det också möjligt – om förutsättningarna härför i övrigt är för handen - för en polisman att utfärda ett föreläggande av ordningsbot beträffande det aktuella brottet. 
 Beträffande de fall där polisen trots allt inställer sig vid platsen där en person misstänkt för ett sådant snatteri som omfattas av vårt förslag har gripits bör det emellertid även då finnas en möjlighet att på plats – och utan allt för stor omgång - utfärda ett föreläggande 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:44 
  
 av ordningsbot. Denne polisman är dock inte alltid behörig att fatta beslut när det gäller formen för brottsutredning. 
 I vårt betänkande SOU 2001:93 har vi föreslagit bl.a. att polis- myndighet (eller åklagare) inte skall behöva fatta beslut om att in- leda en förenklad brottsutredning när en polisman utfärdar ett fö- reläggande av ordningsbot (SOU 2001:93 s. 169 och den föreslagna utformningen av 23 kap. 22 a § andra stycket RB). Det aktuella brottet kommer i den situationen således ändå att kunna utredas genom en förenklad brottsutredning. Det är en förutsättning att vårt tidigare förslag i den delen genomförs för att en polisman, som inställer sig vid brottsplatsen, på ett smidigt sätt skall kunna utfärda ett ordningsbotsföreläggande. 
 Skriftliga berättelser 
 Vi har övervägt om tillämpningsområdet för bestämmelsen i 8 § förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK) – som handlar om möjligheten att under en brottsutredning infordra en skriftlig be- rättelse i stället för att hålla ett förhör - behöver utvidgas. Vi har kommit fram till att det inte finns skäl att göra någon ändring i be- stämmelsen. 
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
 Inom polisen är det inte enbart polisutbildad personal som arbetar med brottsutredningar. Det finns uppgifter om att det för närva- rande finns ca 200 civilanställda som arbetar med sådana utredning- ar. Med civilanställd avses huvudsakligen sådana anställda inom po- lisorganisationen som inte har polis- eller polischefsutbildning. Vi har övervägt om denna personalkategori kan användas för själv- ständiga utredningsuppgifter - som t.ex. att hålla förhör - vid ut- redningar rörande snatteribrott. 
 Det finns inte särskilt många hinder i nuvarande lagstiftning mot att använda civilanställd personal för självständiga brottsutredande uppgifter i en utredning rörande snatteri. Det skall dock påpekas att den förenklade brottsutredning som vi nu har föreslagit beträf- fande snatteribrottet innebär att den utredning som görs per tele- fon skall genomföras av en polisutbildad person. 
 Vid en samlad bedömning anser vi att behovet av en ökad utred- ningskapacitet inom polisen samt de positiva erfarenheter som hit- 
 20 
  
 SOU 2002:44 
  
 Sammanfattning 
  
 tills har vunnits när det gäller att använda civilanställd personal som brottsutredare talar mycket starkt för att sådan personal skall kun- na användas som utredare vid snatteribrott. Det förutsätter givetvis att de får adekvat utbildning – bl.a. i straffrätt - för sin uppgift. En sådan utbildning bedrivs nu också av bl.a. Polishögskolan i Solna. 
 21 
 Författningsförslag 
  
 1. 
  
 Förslag till lag om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott 
  
 1 § Vid ingripande mot brott som avses i 8 kap. 2 § brottsbalken och vid utredning av ett sådant brott får denna lag tillämpas i de län som regeringen bestämmer. Om ett föremål har tagits i beslag med anledning av brottet, får denna lag dock inte tillämpas. 
 2 § I stället för vad som föreskrivs i 24 kap. 7  
 §  
 andra stycket rätte- gångsbalken om att den som gripits skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman gäller att gripandet omedelbart skall muntligen anmälas till en polisman. En sådan anmälan får ske per telefon. 
 Sedan en anmälan har skett enligt första stycket skall polisman- nen skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Polismannen skall häva gripandet, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fort- satt frihetsberövande. Om gripandet inte hävs, skall den gripne skyndsamt överlämnas till en polisman 
 . 
  
 3 § Om polismannen efter det att anmälan om gripandet har skett beslutar att gripandet skall hävas, får han omedelbart därefter hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. 
 Bestämmelsen i första stycket gäller även innan förundersökning eller sådan utredning som avses i 23 kap. 22 § rättegångsbalken har hunnit inledas. 
 4 § En ordningsvakt får i anslutning till att en person har gripits enligt 24 kap. 7 § andra stycket första meningen rättegångsbalken 
 23 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:44 
  
 kroppsvisitera den gripne i den utsträckning som är nödvändig för att den gripnes identitet skall kunna fastställas. 
 5 § Protokoll skall föras över kroppsvisitationen. Av protokollet skall framgå 
  
 1. 
  
 vem som har fattat beslutet, 
  
 2. 
  
 grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 
  
 3. 
  
 vem eller vilka som har deltagit vid ingripandet, 
  
 4. 
  
 vem eller vilka som beslutet har riktat sig mot samt 
  
 5. 
  
 vad som i övrigt har förekommit. 
  
 Ansvarig för att protokollet upprättas är den ordningsvakt som har fattat beslutet om kroppsvisitation. Protokollet skall skickas till polismyndigheten i det distrikt där kroppsvisitationen skett. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2003 och gäller fram till utgången av år 2005. 
 24 
  
 SOU 2002:44 
  
 Författningsförslag 
  
 2. 
  
 Förslag till förordning om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott 
  
 1 § Försöksverksamhet enligt lagen (0000:000) om försöksverk- samhet med förenklad handläggning vid snatteribrott skall bedrivas i XX län. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 2003 och gäller fram till utgången av år 2005. 
 25 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2002:44 
  
 3. Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 
 Härigenom föreskrivs att 48 kap. 13 § rättegångsbalken skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 48 kap. 
 Föreläggande av ordningsbot får utfärdas  
 beträffande  
 brott,  
 för vilket ej stadgas annat straff än böter omedelbart i penningar och ej heller normerade böter  
 och för vilket ordningsbot bestämts på sätt  
 föreskrives  
 i 14 §. 
 Bestämmelserna om föreläg- gande av ordningsbot  
 äro icke  
 tillämpliga, om  
 särskilt  
 villkor är  
 stadgat  
 för allmänt åtal. 
 13 § 
 Föreläggande av ordningsbot får utfärdas  
 i fråga om  
 brott, för vilket  
 böter är föreskrivet  
 och för vilket ordningsbot  
 har  
 bestämts på  
 det  
 sätt  
 som föreskrivs  
 i 14 §.  
 Föreläggande får dock utfärdas endast om brottet inte föranleder någon annan påföljd än penning- böter. 
  
 Bestämmelserna om föreläg- gande av ordningsbot  
 är inte  
 tillämpliga, om  
 det  
 är  
 föreskrivet särskilda  
 villkor för allmänt åtal. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2003. 
 26 
  
 SOU 2002:44 
  
 Författningsförslag 
  
 4. 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:621) om misstankeregister 
  
 Härigenom föreskrivs att 13 § lagen (1998:621) om misstankere- gister skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 13 § En uppgift i registret skall gallras 
  
 1. 
  
 om en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med anledning av misstanken, 
  
 2. 
  
 om åtal som har väckts med anledning av misstanken har lagts 
  
 ned, 
  
 3. om domstol har meddelat 
  
 3. om domstol har meddelat 
  
 dom eller beslut som vunnit laga 
  
 dom eller beslut som vunnit laga 
  
 kraft med anledning av misstan- 
  
 kraft med anledning av misstan- 
  
 Thomas eller den misstänkte har 
  
 Thomas eller den misstänkte har 
  
 godkänt strafföreläggande som 
  
 godkänt  
 ett sådant  
 strafföreläg- 
  
 har utfärdats i anledning av 
  
 gande  
 eller föreläggande av ord- 
  
 misstanken eller 
  
 ningsbot  
 som har utfärdats i an- 
  
 ledning av misstanken eller 
  
 4. när en begäran om utlämning har avgjorts. 
 Vad som sägs i första stycket skall i tillämpliga delar gälla även uppgifter om talan om förvandling av böter. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2003. 
 27 
 1 Allmänt 
  
 1.1 
  
 Inledning 
  
 Rättsväsendet har under senare år genomgått stora förändringar eller reformer. Reformeringen har avsett både den inre och den ytt- re organisationen. Även regelverk, arbetsmetoder m.m. har föränd- rats. 
 En förutsättning för ett väl fungerande rättsväsende är att dess myndigheter fungerar väl. Detta kräver i sin tur att myndigheterna är ändamålsenligt organiserade, har en fungerande administration, är lokaliserade på ett rationellt sätt samt har ett väl utformat regel- verk i form av lagar och andra författningar till sin hjälp. Ett väl fungerande rättsväsende förutsätter också att rättsväsendet ges till- räckliga resurser. Därutöver krävs att det inom myndigheterna finns en generellt sett hög kompetens inom respektive ansvarsom- råde. Rättsväsendet skall dessutom kunna ge en god service till medborgarna. Med god service avses bl.a. en effektiv och snabb handläggning av mål och ärenden, en hög juridisk kvalitet eller rättssäkerhet och ett gott bemötande. 
  
 1.2 
  
 Direktiven 
  
 Beredningen för rättsväsendets utveckling har i uppdrag att under- söka möjligheterna att öka effektiviteten och kvaliteten i rättsvä- sendets arbete. Det finns två ledstjärnor i detta arbete. Den ena är rättskedjeperspektivet. Det innebär att vi har till uppgift att verka för att utvecklingen inom rättsväsendet sker samordnat och utifrån ett helhetsperspektiv på verksamheterna inom rättsväsendet. Detta skall ske med respekt för den grundläggande rollfördelningen mel- lan rättsväsendets myndigheter. Den andra ledstjärnan är medbor- 
 29 
  
 Allmänt 
  
 SOU 2002:44 
  
 garperspektivet. Det innebär att det alltid är nyttan för den enskil- de medborgaren av tilltänkta förändringar och reformer som skall stå i fokus. 
 Vi har enligt våra ursprungliga direktiv (Dir. 2000:90) fyra sär- skilt angivna huvuduppgifter. Dessa är att undersöka möjligheterna att förkorta genomströmningstiderna i brottmål, att överväga hur den brottsutredande verksamheten ytterligare kan effektiviseras, att se över frågan om utbildning, kompetensutveckling och perso- nalrörlighet inom rättsväsendet samt att behandla vissa övergripan- de frågor om rättsväsendets myndigheters lokalisering. 
 Alla de nu nämnda frågorna hör naturligtvis ihop på ett eller an- nat sätt. En väl fungerande brottsutredningsverksamhet är ju en förutsättning för ett snabbare flöde av mål och ärenden genom rättsväsendets myndigheter. Det har också visat sig att frågan om var viss verksamhet är lokaliserad kan ha betydelse för bl.a. kvalite- ten på det arbete som utförs (se t.ex. Riksdagens revisorers rapport Organisationsförändringar inom rättsväsendet, Rapport 1998/99:9). 
 I juni 2001 beslutade regeringen om tilläggsdirektiv för vårt upp- drag (Dir 2001:61). I dessa sägs att vi skall undersöka möjligheter- na att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagfö- ringen av i första hand snatterier, men även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande, t.ex. kontantbedräge- rier. Vi skall lämna förslag till hur sådana förenklingar av förfaran- det kan ske samt, i den mån det behövs, ta upp därmed angränsande frågor. I uppdraget ingår att närmare analysera vissa av de rättsliga frågeställningar som JO har uppmärksammat i fyra i direktiven närmare angivna beslut. Det sistnämnda innebär att vi skall analyse- ra bl.a. bestämmelsen i 24 kap. 7 § RB om s.k. envarsgripande och hur den tillämpas i samband med ingripande mot personer som misstänks för snatteribrott, vilka krav som i en sådan situation bör ställas på identifieringen av den misstänkte, lämpligheten av att an- vända det s.k. förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § RB vid utredning av snatterier, möjligheten att ta föremål i beslag inom ramen för en förenklad utredning och vilka krav som bör stäl- las på dokumentationen när det gäller utredningar av bl.a. snatteri- er. 
 Vi skall därvid lämna förslag till de författningsändringar som behövs. 
 Det anges vidare i tilläggsdirektiven att vi under arbetet bör sam- råda med Rikspolisstyrelsen (RPS), Riksåklagaren (RÅ) och före- 
 30 
  
 SOU 2002:44 
  
 Allmänt 
  
 trädare för handeln. En särskild referensgrupp med företrädare för handeln skall också inrättas för det ändamålet. 
 Det finns inte någon sluttidpunkt för vårt uppdrag enligt huvud- direktiven. En utvärdering skall dock ske före utgången av år 2003. Uppdraget enligt tilläggsdirektivet skall redovisas senast den 1 juli 2002. 
  
 1.3 
  
 Utredningsarbetet 
  
 Vårt arbete skall ske i nära samverkan med berörda myndigheter inom rättsväsendet. För detta ändamål har vi besökt flera myndig- heter – såväl på central som lokal nivå – inom  
 polis-, 
  åklagar- och domstolsväsendena samt kriminalvården. Till oss har också knutits sakkunniga från bl.a. vissa av rättsväsendets myndigheter på central nivå. Vi har dessutom inrättat två arbetsgrupper, en för kriminalpo- lisfrågor och en som skall ägna sig åt frågan om att åstadkomma en snabbare genomströmning i brottmål. I dessa ingår företrädare från rättsväsendets myndigheter på lokal nivå och Sveriges advokatsam- fund. 
 Som en följd av det uppdrag som vi fick i tilläggsdirektiven inrät- tades i september 2001 en referensgrupp med företrädare för han- deln. Gruppen har sammanträtt tre gånger. 
 Under arbetet med detta betänkande har samråd skett med den särskilda utredare som har till uppgift att göra en översyn av poli- sens arbetsuppgifter (Dir. 2000:105). 
 Vi skall kartlägga och följa det utvecklingsarbete som äger rum inom rättsväsendet. I denna del har vi inlett vårt arbete med en kartläggning av avslutade, pågående och planerade utvecklingspro- jekt inom rättsväsendet. Kartläggningen har också omfattat resulta- ten av de granskningar av rättsväsendets myndigheter som har gjorts under de senaste åren. Samtidigt har en första probleminven- tering inletts. I kartläggningen och probleminventeringen har vi till en början med särskilt ägnat oss åt två av våra huvuduppgifter. Det gäller dels möjligheterna att förkorta den genomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmälan till dom, dels den brottsutredande verksamheten. 
 31 
  
 Allmänt 
  
 SOU 2002:44 
  
 1.4 
  
 Delbetänkanden 
  
 I juni 2001 presenterade vi vårt första delbetänkande  
 Snabbare lag- föring 1 – Några förslag till förenklingar  
 (SOU 2001:59). I betän- kandet lämnade vi förslag på ett huvudalternativ för hur – i vart fall vissa – komponenter i ett snabbförfarande i brottmål kan se ut. Vi angav där att vi planerar att i ett senare betänkande återkomma till frågan om det är möjligt att för vissa situationer – och då framför allt i storstadsregionerna – skapa ett ännu snabbare förfarande än huvudalternativet. 
 Vårt förslag om ett huvudalternativ för ett snabbförfarande i brottmål innebär att åklagares möjlighet att utfärda stämning och kalla till huvudförhandling i brottmål utvidgas. De bestämmelser i 45 kap. RB som reglerar dessa frågor skall inte längre betraktas som undantagsregler. En annan komponent i snabbförfarandet utgörs enligt förslaget av att det införs en möjlighet för åklagaren att be- sluta om viss personutredning. Det rör sig här om sådana yttranden från frivården som avses i 1 § lagen (1991:2041) om särskild per- sonutredning i brottmål, m.m. 
 I betänkandet lämnade vi även två förslag som syftar till att för- bättra den brottsutredande verksamheten. Det ena förslaget avser att effektivisera sanktionssystemet vid utevaro från förhör under förundersökningen. Vi föreslog här att det skall införas en möjlig- het att kalla personer som skall höras under en förundersökning vid äventyr av vite. Det andra förslaget gällde väglängden för hämtning till förhör. Vi föreslog att det maximala avståndet för hämtning till förhör skall utökas från nuvarande femtio kilometer till ett hundra kilometer. För vissa situationer föreslog vi dessutom att kravet på visst längsta avstånd skulle slopas helt. 
 I en proposition till riksdagen (prop. 2001/02:147) har regering- en föreslagit att de nu nämnda förslagen skall genomföras. 
 I december 2001 avlämnade vi betänkandet  
 Snabbare lagföring 2 – Förenklad brottsutredning  
 (SOU 2001:93). 
 I betänkandet behandlas frågan om en utvidgning av tillämp- ningsområdet för bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB om det förenkla- de brottsutredningsförfarandet. I betänkandet behandlas frågan om att för i första hand en stor del av vardagsbrottsligheten använda förenklad utredning i stället för förundersökning. Utvidgningen avser även möjligheten att använda vissa tvångsmedel under utred- ning i den förenklade formen. 
 I avsnitt 4.2 lämnar vi en mer utförlig redogörelse för innehållet i vårt andra betänkande. 
 32 
 2 Stöldbrottet 
  
 2.1 
  
 Inledning 
  
 Eftersom detta betänkande mycket kommer att handla om stöld- brottet och då särskilt snatterier i butiker och varuhus ägnar vi det- ta kapitel åt att redogöra något för detta brott. 
 I avsnitt 2.2 redovisas gällande rätt när det gäller stöldbrottet. Därvid behandlas särskilt gränsdragningen mellan stöld och snatte- ri. En särskild del i det avsnittet ägnas dessutom åt att redogöra för tidpunkten för brottets fullbordande vid butikstillgrepp (avsnitt 2.2.2). 
 Beskrivningen i avsnitt 2.2 bygger på Jareborg, Brotten, h 2, s. 59 f och 67 samt Thomas, m.fl., Brottsbalken, Kap.  
 1-12, 
  s. 8:3, 8:10 f f och 8:28 f f. 
 I det därpå följande avsnittet, 2.3, redovisas något om brottsut- vecklingen under de senaste åren när det gäller stölder och snatteri- er i butiker och varuhus. Som en gemensam beteckning på dessa brott används termen butiksstölder. Det är visserligen ingen juri- disk korrekt beteckning och återfinns inte heller i brottsbalken som ett brott. Beteckningen används dock i kriminalstatistiken. Vi använder den därför även här. 
 Redogörelsen i avsnitt 2.3 bygger, om inte annat anges, på upp- gifter hämtade från BRÅ:s kriminalstatistik och artikeln Butiks- stöld av Moore publicerad i BRÅ:s rapport Brottsutveck- lingen i Sverige  
 1998-2000 
  s. 99 ff. 
 33 
  
 Stöldbrottet 
  
 SOU 2002:44 
  
 2.2 
  
 Stöldbrottet 
  
 2.2.1 
  
 Gällande rätt, särskilt om gränsdragningen mellan stöld och snatteri 
  
 Till stöldbrotten räknas de brott som regleras i 8 kap. 1, 2 och 4 §§ brottsbalken (BrB). Där regleras brotten stöld, snatteri och grov stöld. Snatteri och grov stöld utgör olika svårighetsgrader av stöld- brottet. Frånsett de kvalifikationer som har lagts till i 8 kap. 2 och 4 §§ BrB överensstämmer brottsbeskrivningarna där med den i 8 kap. 1 § BrB. Grov stöld lämnas utanför redogörelsen i detta avsnitt. 
 Den som olovligen tar vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sig det, döms, om tillgreppet innebär skada, för stöld till fängelse i högst två år (8 kap. 1 § BrB). 
 Om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga om- ständigheter vid brottet är att anse som ringa, döms för snatteri till böter eller fängelse i högst sex månader (8 kap. 2 § BrB). 
 Försök till stöld är straffbart, medan försök till snatteri inte är det (8 kap. 12 § BrB). 
 Det tillgripnas värde utgör således en av de omständigheter som kan föranleda att stöld bör bedömas som snatteri. Andra faktorer att beakta är den skada, kränkning eller fara som gärningen har in- neburit. 
 När det gäller just butikstillgrepp anses det tillgripnas värde ut- göra den vanligaste och mest betydelsefulla av de nu uppräknade faktorerna. Högsta domstolen (HD) har i ett antal avgöranden sla- git fast detta. I avgörandet NJA 1990 s. 743 uttalade HD bl.a. föl- jande i denna del. 
 Frågan huruvida en gärning, som i och för sig uppfyller förut- sättningarna för stöld, skall anses som ringa brott och därmed föranleda ansvar endast för snatteri skall enligt 8 kap 2 § BrB bedömas med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga om- ständigheter vid brottet. I fråga om främst butikstillgrepp har i praxis, när inte övriga omständigheter givit anledning till annan bedömning, värdet av den tillgripna egendomen blivit avgörande för om brottet skall bedömas som stöld eller snatteri, - -  
 -. 
  
 När det gäller gränsdragningen mellan stöld och snatteri laborerar åklagarna och domstolarna med en värdegräns som förändras med penningvärdet. I det nu redovisade avgörandet fastslogs den vär- 
 34 
  
 SOU 2002:44 
  
 Stöldbrottet 
  
 demässiga gräns mellan stöld och snatteri som synes tillämpas allt- jämt, nämligen 800 kr. 
 En omständighet som, trots att värdet av det tillgripna understi- ger den gällande värdegränsen, är ägnad att hänföra gärningen till stöld anses vara att det tillgripna måste lämnas utan tillsyn. Till- grepp av delar av en uppställd eller parkerad bil har av detta skäl bedömts som stöld (SvJT 1966 rf s. 27 och 1972 rf s. 21 samt RH 1980:64). Även tillgrepp av en cykel som stod i ett cykelställ på en gata, har bedömts som stöld (SvJT 1960 rf s. 49), liksom då en per- son som var höggradigt berusad blev frånstulen sitt armbandsur (RH 1988:86). Tillgrepp ur obevakade damhandväskor på en dans- restaurang har också – trots att således det tillgripna värdet varit relativt lågt - bedömts som stöld. I det sistnämnda fallet beaktades även den omständigheten att tillgreppet inneburit ett integritetsin- trång för väskägaren (NJA 1995 s. 561). 
 I praxis har också gärningar som utmärks av förslagenhet eller att gärningen innebär att gärningsmannen sviker ett förtroende som visats honom medfört att de varit att bedöma som stöld. Av det skälet har tillgrepp av ett narkotiskt preparat på ett apotek bedömts som stöld trots att värdet av det tillgripna i det aktuella fallet upp- gick till 100 kr. Som skäl för att döma mannen för stöld angavs bl.a. det förhållandet att mannen ifråga hade släppts in bakom disken, vilket är ett utrymme dit allmänheten normalt inte har tillträde (RH 1995:117). En person hade använt sig av fotokopior av tio- kronorssedlar och därigenom vid olika tillfällen tillägnat sig bensin ur en bensinautomat. Det sammanlagda värdet av det tillgripna var 520 kr. HD konstaterade att varje tillgrepp var att bedöma som stöld, oavsett att värdet av det tillgripna vid varje tillfälle varit för- hållandevis begränsat. Avgörande för denna bedömning var enligt domstolen att det varit fråga om systematiska tillgrepp som hade genomförts på ett i viss mån förslaget sätt (NJA 1984 s. 889). 
 Här skall slutligen framhållas att det har ifrågasatts om alla de faktorer som nu har räknats upp verkligen är ägnade att göra till- greppet värt att bestraffa som svårare än snatteri, när värdet av det tillgripna är relativt obetydligt (Zavala, a.a., s. 59). 
  
 2.2.2 
  
 Fullbordanspunkt vid butikstillgrepp 
  
 För att ansvar för stöld skall kunna utkrävas fordras att fyra förut- sättningar är uppfyllda. Tillgreppet skall vara olovligt (1), stöldob- 
 35 
  
 Stöldbrottet 
  
 SOU 2002:44 
  
 jektet skall tillhöra någon annan (2), det skall finnas ett tillägnelse- uppsåt (3) och slutligen skall tillgreppet innebära skada (4). 
 Den första förutsättningen, dvs. att tillgreppet skall vara olovligt, anses vara av särskild vikt för bedömningen av butikstillgreppen. Där måste nämligen bestämmas när ett lovligt tillgrepp övergår till att bli ett olovligt sådant i butiker som bygger på självbetjäning. Här skall framhållas att tillgrepp i butiker under tid då dessa inte hålls öppna för försäljning inte erbjuder några speciella problem i detta hänseende. 
 I det följande redovisas några avgöranden från HD som anses vara vägledande för bedömningen av om ett tillgrepp skall anses vara olovligt eller inte. För samtliga avgöranden gäller den reserva- tionen att i de fall en tillägnelse sker inne i butiken, t.ex. genom konsumtion av matvaror, tillgreppet fullbordas genom tillägnelsen. Affärens sambesittning upphör nämligen då. 
 Butiker med kassaspärr 
 Genom rättsfallet NJA 1965 s. 398 anses det fastslaget att tillgrepp av en vara i en självbetjäningsbutik med kassaspärr är fullbordat först när kunden passerat spärren utan att uppvisa eller betala va- ran. 
 Varuhus med klart avgränsade avdelningar 
 I många butiker saknas dock spärranordning. Rättsfallet NJA 1964 s. 97 gällde en kund som befann sig i ett varuhus med flera olika avdelningar. En kund hade tagit ett par klädesplagg, lagt dem väl dolda i en väska och därefter lämnat den aktuella avdelningen. Av- görandet har tolkats så att HD ansett tillgreppet fullbordat först i samband med att varorna fördes bort från den aktuella avdelningen och inte vid den tidigare tidpunkten då varorna lagts dolda i en väs- ka. 
 Övriga butiker 
 För butiken som saknar såväl kassaspärr som klart avgränsade av- delningar finns vägledning i rättsfallet NJA 1972 s. 253. Fallet gäll- de en man som var åtalad för stöld. Mannen hade i en porslinsaffär tagit ett askfat av glas från en hylla och dolt det i sin rockficka. Han 
 36 
  
 SOU 2002:44 
  
 Stöldbrottet 
  
 upptäcktes medan han befann sig i affären. Den aktuella affären var inte utrustad med självbetjäning. Kunderna fick lyfta på föremålen för granskning och för att se på priset. Köpen var avsedda att ske genom ett biträde som hade att hämta ett exemplar av föremålet från lagret. 
 HD fann när det gällde bedömningen av butikstillgreppet att ett fullbordat tillgrepp inte kunde anses föreligga förrän varan förts ut från butiken eller, i fråga om varuhus med klart avgränsade avdel- ningar, ut från avdelningen. När en butik eller varuhusavdelning är försedd med kassaspärr, innebär passerandet av spärren att varan förs ut från butiken eller avdelningen. I det aktuella fallet hade emellertid mannen inte fört varan ut från butiken. Tillgreppet var av det skälet inte fullbordat enligt HD som ogillade åtalet för stöld. Då ett olovligt tillgrepp i detta fall varit att bedöma som snatteri, var det inte heller aktuellt med försöksansvar. 
  
 2.3 
  
 Något om brottsutvecklingen 
  
 År 2000 anmäldes ca 1 200 000 brott i Sverige. Uppklaringsprocen- ten för samtliga brott uppgick det året till 26 procent. Samma år uppgick uppklaringsprocenten för brott mot brottsbalken till 19 procent. När det gäller stöld/snatterier i butik och varuhus anmäl- des drygt 52 000 sådana brott. 
 Uppklaringsprocenten var år 2000 för butiksstölder 64 procent. Med undantag för en nedgång under mitten av  
 1990-talet 
  har upp- klaringsprocenten sedan mitten på  
 1970-talet 
  befunnit sig på en relativt stabil och hög nivå om ca 70 procent. En förklaring till den höga uppklaringsprocenten anses vara att brottet anmäls i stort sett enbart om det finns en gärningsman som har gripits. 
 Butiksstölder brukar betecknas som s.k. ingripandebrott. Det innebär att antalet anmälda brott till stor del speglar bevakningen i butiken eller varuhuset. När det gäller antalet anmälda butiksstöl- der har det – sett ur ett längre perspektiv - skett en markant ökning av denna brottstyp. För att ge ett exempel anmäldes år 1980 ca 35 000 butikstillgrepp (SOU 1982:39 s. 21). Det ökade antalet anmäl- da brott brukar kopplas samman med att antalet och tillgänglighe- ten till stöldbegärliga varor har ökat. 
 När det gäller butiksstölder anses dock mörkertalet vara stort. Det beror på att många brott aldrig upptäcks och att brotten inte alltid blir föremål för en anmälan till polisen. Kostnaderna för stöl- der och snatterier täcks vanligen inte av någon försäkring. Det 
 37 
  
 Stöldbrottet 
  
 SOU 2002:44 
  
 finns därför inte något ekonomiskt incitament för butiken att göra en anmälan. Det stora mörkertalet medför emellertid att tolkning- en av kriminalstatistiken avsevärt försvåras. 
 Det har gjorts uppskattningar som pekar mot att det verkliga antalet butiksstölder skulle kunna uppgå till så mycket som omkring 20 miljoner fall per år. Siffran anses dock mycket osäker. Som en jämförelse kan nämnas att i början av  
 1980-talet 
  uppskattades den siffran till mellan två och tre miljoner per år (SOU 1982:39 s. 23). Även den siffran anses osäker. Enligt uppgift från Svensk Handel uppgår värdet av det som tillgrips vid stöld och snatteri för närvarande till uppskattningsvis sammanlagt ca 6 miljarderDetfinnskronorregionalaper årskillnader. i antalet anmälda butiksstölder. År 2000 anmäldes i landet som helhet i genomsnitt 593 butiksstölder per 100 000 invånare. I Stockholms län var motsvarande siffra 816 medan den i Norrbottens län uppgick till 371. 
 När det gäller personer lagförda för brott efter huvudbrott och huvudpåföljd meddelades under år 2000 sammanlagt drygt 13 000 domar, strafförelägganden eller åtalsunderlåtelser avseende snatteri. Antalet domar var 2 757, strafförelägganden 7 429 och åtalsunderlåtelser 3 174. Ett stort antal snatterier lagförs således i dag utan domstolens medverkan genom strafförelägganden och beslut om åtalsunderlåtelse. Av det totala antalet lagförda personer där snatteri utgjorde huvudbrott var ca 25 procent (3 380 stycken) av gärningsmännen i åldrarna  
 15-20 
  år. 
 Här skall framhållas att när det gäller lagföringsstatistiken går det inte att utläsa hur många av de lagförda snatterierna som avser snatteri i just butik och varuhus. Det anses dock rimligt att anta att majoriteten av de snatterier som ingår i lagföringsstatistiken avser sådana snatterier. 
 Under  
 1990-talet 
  har det skett en viss förskjutning i påföljderna för denna brottstyp. Andelen åtalsunderlåtelser minskade samtidigt som strafförelägganden blev vanligare. 
 38 
  
 3 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 I detta kapitel redovisas hur butikssnatterier vanligen handläggs i dag hos främst polis och åklagare (avsnitt 3.2). Handläggningsruti- nerna varierar dock från myndighet till myndighet varför avvikelser 
 – främst i detaljerna - kan förekomma. 
 I avsnitten 3.3 och 3.4 beskrivs några projekt eller arbetsmetoder som har bedrivits eller bedrivs när det gäller just butikstillgrepp. 
 Avsnittet 3.5 innehåller en beskrivning av ett antal avgöranden meddelade av JO. JO:s beslut belyser vissa rättsliga problem vid utredning av snatteribrott. De metoder för brottsutredning som beskrivs i JO:s avgöranden hade utvecklats vid några polismyndig- heter i landet och innebar att de aktuella snatteribrotten utreddes på ett sätt som avviker från det gängse. Redan här skall framhållas att JO i besluten underkänner dessa metoder för utredning av snatteribrott. 
  
 3.2 
  
 Hur går det till i dag? 
  
 Det normala förfarandet när butikssnatterier upptäcks är att en an- ställd i butiken eller en butikskontrollant, som vanligen är anställd som väktare, uppmanar den misstänkte att följa med till butikens kontor e.d. Där ombeds den misstänkte att identifiera sig och till- frågas därefter om han eller hon erkänner eller förnekar brott. Där- efter gör butikskontrollanten eller någon annan som har ingripit en skriftlig anmälan till polisen. Det föremål som har tillgripits brukar återlämnas av den misstänkte i samband med ingripandet. 
 När ärendet kommer till polisen skrivs det in i RAR. Förkort- ningen RAR står för rationell anmälansrutin och är ett ärendehan- 
 39 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 teringssystem inom polisen. Anmälan granskas därefter av en ären- defördelningsfunktion och lottas på en utredningsenhet. Brotts- misstanken registreras i misstankeregistret. Detta sker antingen i fördelningsfunktionen eller vid respektive utredningsenhet. Däref- ter sker en brottsutredning hos polisen vilket bl.a. innebär att den misstänkte och eventuella vittnen kallas till polisen för förhör. 
 Om den misstänkte är under 18 år tillämpas de särskilda reglerna som finns i LUL. Det innebär bl.a. att vårdnadshavare och företrädare för socialtjänsten kallas till förhör som hålls med den unge som misstänks för snatteri. 
 Utredningen redovisas i regel i form av kortfattade anteckningar enligt bestämmelsen i 23 kap. 21 § tredje stycket RB. Det gäller vare sig den misstänkte är myndig eller inte. 
 Den utredningspersonal som arbetar med snatteriutredningar inom polisen kan antingen vara polisutbildad personal eller civilan- ställda som har genomgått särskild utbildning. 
 Om gärningsmannen inte kan identifieras i samband med att bu- tikskontrollanten eller någon annan har ingripit kallas polis till platsen. Om tillkallad polis inte lyckas genomföra identifiering av den misstänkte, blir det aktuellt att gripa denne. Om polis lyckas att genomföra identifiering, hörs den misstänkte över brotts- misstanken. Om den misstänkte är under 18 år, sker dock inte nå- got förhör på brottsplatsen. 
 Efter genomfört förhör tillåts den misstänkte lämna butiken. Många gånger färdigställs hela den utredning som behövs på plats av de tillkallade polismännen. Utredningen genomförs då i form av en s.k. förenklad utredning enligt bestämmelserna i 23 kap. 22 § RB. Hela ärendet granskas därefter av undersökningsledaren hos polisen. Ärendet redovisas sedan till åklagare. Förfarandet med för- enklad utredning tillämpas dock inte beträffande unga lagöverträ- dare. Ärendet utreds då alltid i form av en förundersökning. 
 Den åklagare som har dagjouren tar alla inkommande ärenden av enkel beskaffenhet, däribland snatteriutredningar. Innan ärendet läggs på åklagarens bord har en kanslist gjort en slagning i misstan- keregistret och i belastningsregistret för att se om personen i fråga förekommer där. 
 Åklagaren går igenom ärendet. Om den misstänkte har erkänt och det inte finns något annat hinder utfärdar åklagaren ett straffö- reläggande. Ärendet överförs då från Brådis (det datoriserade dia- rieföringssystemet) till EnVis (det datoriserade strafföreläggande- systemet). Åklagaren förflyttar sig elektroniskt genom EnVis och skriver ut föreläggandet. Därefter skriver åklagaren under föreläg- 
 40 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 gandet. Akten läggs därefter åt sidan med det påskriva exemplaret. En kanslist ombesörjer sedan en elektronisk överföring till RPS sektion i Kiruna. Därifrån sänds ett strafföreläggande iväg till den misstänkte. Tidsåtgången för åklagaren att sköta hela ärendet är som mest ca tio minuter. Om åklagaren i stället väljer att väcka åtal för den aktuella händelsen är tidsåtgången ungefär densamma för honom. 
  
 3.3 
  
 SMS-projektet 
  
 Under år 2001 har projektet SMS bedrivits i Malmö city. SMS står för Samverkan Mot Snatterier. I projektet har ingått tre samver- kanspartners. Det är polisen, bevakningsföretagen och Malmö city- samverkan AB. Inom området där projektet har bedrivits finns ca 800 butiker. 
 Anledningen till att projektet startade var bl.a. det förhållandet att man från köpmännens sida uppgav att antalet snatterier hade ökat i Malmö. Enligt polisens statistik anmäldes vid tiden för pro- jektstarten ca 2 500 snatterier per år i hela Polisområde Malmö. Man ansåg sig dock ha belägg för att den verkliga siffran var upp till tio gånger högre. 
  
 SMS-projektet 
  har haft fem uttalade målsättningar. Det är att 
  
 N  
 öka kunskapen hos väktare och butikskontrollanter och därmed förbättra de initiala åtgärderna vid ingripanden, 
  
 N  
 öka förståelsen för snatteriproblematiken såväl bland köpmännen och vaktbolagen som hos allmänheten, 
  
 N  
 öka antalet gripna för snatteri och minska antalet snatterier,  
 N  
 minska flödet till häleributikerna samt 
  
 N  
 ge Malmö city ryktet bland kriminella att vara svårjobbat. 
 Inom ramen för projektet har man varje månad haft gemensamma informationsmöten för väktare och butikskontrollanter. Vid möte- na har trender, statistik, lagtext m.m. diskuterats. Man har också inrättat en telefonlinje mellan de olika väktarna där man har kunnat informera varandra om de gärningsmän eller ligor som för närva- rande är särskilt aktiva. 
 För polisens del fick snatteriärenden högre prioritering genom projektet. Enligt uppgift resulterade det bl.a. i att alla balanser när 
 41 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 det gäller snatteriutredningar försvann. För de snatterier som hand- lades inom ramen för projektet nedbringades utredningstiden till en vecka. Därefter kunde ärendet redovisas till åklagare. 
 Även arbetsrutinerna när ett snatteri utreds ändrades hos poli- sen. Som exempel kan nämnas att polisen inrättade särskilda snatte- riutredare. De var både poliser och civilanställda. 
 Ett annat exempel på ändrade arbetsrutiner inom polisen utgör det förhållandet att i 71 procent av de anmälda snatteriärendena i Malmö city åker polisen ut till brottsplatsen. Innan projektstarten uppgick den siffran till 44 procent. 
 En effekt av projektet uppges ha varit att antalet anmälda snatte- rier minskade i det område där projektet bedrevs. Det har dock uppgetts att det inte enbart har berott på det aktuella projektet. 
 Som en uppföljning av  
 SMS-projektet 
  gjorde polisen i Malmö i november 2001 en insats för att uppdaga bl.a. häleri avseende till- gripna varor i butiker och varuhus. Nämnas skall att det visade sig att även annan brottslighet då uppdagades bl.a. bokföringsbrott, olovlig befattning med smuggelgods samt brott mot tobakslagen. Liknande insatser kommer enligt uppgift att göras under år 2002. Ett av målen med denna insats är att försvåra avsättningen av stöld- gods. 
 Arbetet gick till så att väktare hade till uppgift att bedriva spa- ning i särskilt stöldutsatta butiker och varuhus. Samtidigt bedrev polisen spaning mot kända häleributiker i Malmö. Vid ett tillgrepp i en butik/varuhus informerade väktaren polisen om tillgreppet. Från butiken skedde ett efterföljande till aktuell häleributik där polis på plats kunde gripa såväl den som tillgripit godset som den som gjort sig skyldig till häleri avseende samma gods. 
  
 3.4 
  
 Arbetet mot butiksbrott på Öland 
  
 Här lämnas en kort beskrivning av det arbete som Närpolisen på Öland bedriver när det gäller unga personer som misstänks för bu- tikstillgrepp. Närpolisen på Öland har endast ungdomsärenden. Vuxna lagöverträdare handläggs hos polisen i Kalmar. 
 Om en person i åldern 15 – 18 år misstänks för ett butikstill- grepp åker i regel polisen ut till platsen för tillgreppet. Patrullen tar med sig den unge till ett förhör som hålls omedelbart på polissta- tionen. 
 Samtidigt som polisen åker ut till brottsplatsen underrättas soci- alnämnden om det inträffade och ombeds att närvara vid det förhör 
 42 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 som inom kort kommer att hållas med den unge inne på polissta- tionen. Även den unges vårdnadshavare kontaktas omedelbart och kallas till förhöret. 
 Enligt uppgift finns det numera inte några snatteriärenden med unga lagöverträdare i balans hos Närpolisen på Öland. 
  
 3.5 
  
 Några avgöranden meddelade av JO 
  
 3.5.1 
  
 Allmänt 
  
 I vårt uppdrag enligt tilläggsdirektiven (Dir. 2001:61) sägs att vi närmare skall analysera vissa av de rättsliga frågeställningar som JO har uppmärksammat i fyra olika beslut. Vi redovisar dessa beslut här bl.a. eftersom besluten – förutom att de belyser vissa rättsliga problem vid utredning av snatteribrott – även ger exempel på andra sätt att utreda sådana brott än det som beskrivits i föregående av- snitt. 
 De aktuella avgörandena har det gemensamt att JO gör uttalan- den om antingen lagligheten eller lämpligheten av vissa brottsut- redningsmetoder när det gäller främst snatteribrott. Det gäller bl.a. möjligheten att i samband med ett s.k. envarsgripande muntligen överlämna den gripne till en polisman per telefon, möjligheten att delge misstanke per telefon, metoden för att i denna situation iden- tifiera en person misstänkt för snatteri, tillämpningsområdet för bestämmelserna i 23 kap. 22 § RB om förenklad utredning och 8 § FUK som handlar om skriftliga berättelser samt kompetensen hos den personal inom polisen som utreder snatteribrott. 
 För de beslut som inte återfinns i JO:s ämbetsberättelse redovi- sas beslutsdatum och JO:s dnr. 
 43 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 3.5.2 
  
 JO:s beslut 
  
 JO 2000/2001 s. 137 
 I södra Sverige tillämpades under flera års tid förenklad utredning i form av s.k. snattefon vid butikssnatterier. Ingripandet mot en för snatteri misstänkt person gick till på följande sätt. 
 Då en person som misstänktes för snatteri ertappades i en butik och erkände brottet ombads han av den som påträffat honom, van- ligen en butikskontrollant, att följa med till butikens kontor. Inne på kontoret frågade butikskontrollanten den misstänkte om han var villig att förhöras av polisen per telefon. Vid ett jakande svar ringde butikskontrollanten polisen på ett särskilt telefonnummer, den s.k. snattefonen. Denna telefon var alltid bemannad hos poli- sen. Före telefonförhöret uppgav butikskontrollanten för utreda- ren hos polisen att den misstänkte personen var villig att förhöras per telefon. Vidare uppgav butikskontrollanten omständigheterna vid brottet och den misstänktes namn. Innan förhöret påbörjades kontrollerade utredaren hos polismyndigheten den misstänktes namn i de dataregister som polisen har tillgång till. Därefter genomfördes ett förhör med den misstänkte. Om identiteten var oklar genomfördes dock inte något telefonförhör. Förhör genom- fördes inte heller om den misstänkte inte ville höras per telefon. Allt redovisades genast i RAR. Utredningen, som således gjordes färdig omedelbart, överlämnades sedan till åklagare. 
 Sedan JO underkänt denna metod för brottsutredning tillämpas förfarandet inte längre (JO 2000/2001 s. 137). Här skall nämnas att RPS har begärt att regeringen skall överväga författningsändringar som gör det möjligt att handlägga snatteriärenden på det förenkla- de sätt som har beskrivits ovan. 
 JO:s uttalanden i beslutet kan sammanfattas på följande sätt. 
  
 N  
 Butikskontrollantens ingripande mot den person som misstänks för snatteri är att betrakta som ett envarsgripande enligt bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB. I beslutet diskuteras utförligt gräns- dragningen mot institutet laga självtäkt. 
  
 N  
 I 24 kap. 7 § andra stycket RB föreskrivs att den gripne skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. Det är enligt JO inte lagligen möjligt att vid ett telefonsamtal med polismyndigheten muntligen 
 44 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 överlämna någon som har blivit föremål för ett ingripande av en bu- tikskontrollant eller annan enskild person med anledning av misstanke om snatteri. För att man skall kunna förfara på detta sätt krävs en lag- ändring. 
  
 N  
 Telefonförhör per snattefon genomfördes endast om den miss- tänkte samtyckt till det. Det finns enligt JO anledning att ifrågasätta graden av frivillighet när den enskilde förklarat sig vara villig att med- verka i snattefonförfarandet. 
  
 N  
 Identifieringen av den misstänkte i de fall snattefonförfarandet användes byggde i viktiga hänseenden på uppgifter som inhämtats och per telefon vidarebefordrats till polisen av den som gjort ingripandet. JO konstaterade att åtgärden att fastställa den misstänktes identitet i en situation där denne har påträffats på bar gärning utgör ett centralt inslag i rapporterings- och anmälningsförfarandena. Lagstiftaren ställer ett antal maktmedel som alla innefattar myndighetsutövning till poli- sens förfogande i syfte att identifiera en misstänkt person. JO konsta- terade att den som gör ett envarsgripande däremot inte har rättsliga befogenheter att vidta några åtgärder i syfte att fastställa den gripnes identitet. Den gripne har enligt JO t.ex. ingen skyldighet att upplysa den som har gjort envarsgripandet om sin identitet. JO fann att det var anmärkningsvärt och inte godtagbart att en så central del av brottsut- redningsförfarandet som identifieringen av den misstänkte i huvudsak överlämnats till en enskild person som dels företräder målsägandens intressen i saken, dels kan komma att höras som vittne om det inträf- fade. Ansvaret för att den misstänktes identitet fastställs på ett riktigt sätt vilar enligt JO fullt ut på den polisiäre befattningshavare som ut- reder brottet. För att en identitetskontroll skall uppfylla rättssäkerhe- tens krav fordras, fortsatte JO, att den misstänkte konfronteras med den som gör kontrollen. Detta skall ske genom ett personligt samman- träffande. 
  
 N  
 JO gjorde även vissa uttalanden när det gäller möjligheterna att tillämpa det förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § RB i fråga om snatteribrott. I beslutet konstateras att det inte finns något formellt hinder mot att tillämpa detta förfarande i fråga om snatteri, medan denna utredningsform är utesluten i fråga om stöldbrott av normalgraden. Mot denna bakgrund konstaterar JO att det är en lämp- lighetsfråga om det förenklade förfarandet skall användas vid misstan- ke om snatteribrott. JO anser dock att det förenklade utredningsförfa- randet, generellt sett, är mindre väl ägnat för utredning av brottsbalks- brott. Det beror på att man där ofta möter rättsliga problem av olika slag. Frågan om man beträffande ett sådant brott skall använda det förenklade förfarandet måste därför enligt JO avgöras från fall till fall 
 45 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 av en befattningshavare med tillräcklig juridisk kompetens. Ställnings- tagandet om ett brott skall utredas genom förundersökning eller ge- nom användning av det förenklade utredningsförfarandet ankommer därför enligt JO i första hand på den behörige förundersökningsleda- ren till vilken den polisman som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan redovisar sina åtgärder (jfr 3 a § FUK). 
  
 N  
 När det gäller att tillämpa snattefonförfarandet i utredningar mot någon som är under 18 år framhöll Cox att det inte kan godtas att de brottsutredande myndigheterna i syfte att effektivisera utredningarna av brott av visst slag tillämpar ett förfarande som innebär att vissa reg- ler – i det här fallet i LUL - inte kan tillämpas. De regler det gäller återfinns i 5- 7 §§ LUL och handlar om underrättelse och kallelse till den unges vårdnadshavare och till socialnämnden. 
 JO:s beslut den 16 februari 2001 i ärendena dnr  
 4766-1999 
  och 1849- 2000 
 Vid Polismyndigheten i Uppsala län och Polismyndigheten i Stockholms län har det tidigare förekommit att myndigheterna an- vänt en särskild blankett vid utredning av snatterier. Blanketten var utformad på sådant sätt att den misstänkte genom att erhålla denna underrättades om brottsmisstanken. På blanketten fanns också ett särskilt utrymme där den misstänkte kunde lämna uppgift om sin inställning i skuldfrågan samt ange om han var villig att ta emot strafföreläggande. Det fanns också utrymme för angivande av öns- kemål om försvarare och om kompletterande utredning samt för erkännande av att den misstänkte tagit del av samtliga handlingar i ärendet. Blanketten skulle undertecknas av den misstänkte. 
 JO har uttalat sig om möjligheten att utreda snatterier på detta sätt (JO:s beslut den 16 februari 2001 i ärendena dnr  
 4766-1999 
  och  
 1849-2000). 
  JO uttalade bl.a. följande. 
 Jag har i ett tidigare ärende (JO 1997/98 s. 159), - -  
 -, 
  redovisat min syn på möjligheterna att inhämta skriftliga berättelser från misstänkta. Jag konstaterade därvid att regeln i 8 § FUK gör det möjligt att under en förundersökning inhämta uppgifter i skrift- lig form från den misstänkte samt att det uppenbarligen har för- utsatts att misstankedelgivning enligt 23 kap. 18 § första stycket RB skall kunna ske skriftligen i samband med att berättelsen in- fordras. - - - ett sådant förfarande förutsätter att sakförhållan- dena i ärendet är okomplicerade och att det praktiska använd- ningsområdet för förfarandet, - - -  
 -, 
  torde vara begränsat. - - - 
 46 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 såväl rättssäkerhetsskäl som praktiska skäl talar för att den miss- tänkte normalt delges misstanken vid ett muntligt förhör. 
  
 - 
  
 - butikssnatterier generellt sett inte är en brottstyp av alldeles okomplicerat slag. En förutsättning för att beslutsfattaren skall kunna ta ställning i ansvarsfrågan på ett riktigt sätt är uppenbar- ligen att den misstänkte har lämnat en redogörelse för det in- träffade som på ett tillfredsställande sätt belyser de olika mo- ment i händelseförloppet som är av betydelse för den rättsliga bedömningen av det inträffade. För att den misstänkte å sin sida skall kunna ta ställning till en anklagelse om snatteri på ett ra- tionellt och välövervägt sätt måste han bl.a. ha klart för sig vad som i objektivt hänseende krävs för att ett fullbordat snatteri- brott skall föreligga samt inse vad som fordras för att gärningen skall anses ha begåtts uppsåtligen. Det finns en betydande risk för att en skriftlig berättelse från den misstänkte i många fall inte kommer att uppfylla de krav som måste ställas på en sådan. 
  
 - 
  
 - - förmågan att uttrycka sig i skrift i hög grad varierar från en person till en annan. 
  
 JO konstaterade därefter sammanfattningsvis att inhämtandet av en skriftlig berättelse från den misstänkte som ersättning för ett muntligt förhör i allmänhet inte är någon lämplig utredningsmetod i snatteriutredningar. 
 I beslutet framhålls också att en identitetskontroll av en miss- tänkt person, för att uppfylla rättssäkerhetens krav, måste göras vid ett personligt sammanträffande mellan den misstänkte och den be- fattningshavare inom polisen som har till uppgift att utföra kon- trollen. Ett sådant förfarande, betonade Cox, ger möjlighet till kon- troll av legitimationshandlingar eller användning av andra tillförlit- liga metoder som utnyttjande av kopior av foto och passunderlag från passregistret. JO ansåg att det inte får förekomma att en blan- kett avsedd för lämnande av en skriftlig berättelse tillställs en miss- tänkt som inte dessförinnan har identifierats på nu angivet sätt, t.ex. i samband med att polis har kommit till platsen. 
 JO konstaterade slutligen att det inte är möjligt att slutdelge den misstänkte enligt bestämmelsen i 23 kap. 18 § tredje stycket RB redan i samband med att polisen fordrar in en skriftlig berättelse från honom, eftersom utredningen då ännu inte är slutförd. 
 JO:s beslut den 15 november 2000 i ärende dnr  
 3932-1999 
  
 JO uttalade i sitt beslut den 15 november 2000 i ärende dnr 3932- 1999 att det normalt inte kan godtas att ett telefonsamtal med den misstänkte utgör den enda kontakten mellan denne och polismyn- 
 47 
  
 Utredning och lagföring av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 digheten i ärendet. Om det inte har varit möjligt att höra den miss- tänkte på platsen i samband med ertappandet och då delge misstan- ke, måste han därför kallas till förhör för identifiering och misstan- kedelgivning. Ett sådant förfarande kan enligt JO underlåtas endast om förhörsledaren har sådan personlig kännedom om den miss- tänkte att han vid ett telefonsamtal med säkerhet kan utesluta ris- Thomas att han förhör fel person. 
 I beslutet görs även vissa uttalanden om användning av civilan- ställd personal för utredningar av butikstillgrepp. JO konstaterade att av de problem i rättsligt hänseende som kan uppkomma under utredningen av ett butikstillgrepp följer att det är angeläget att så- dana utredningar görs av erfaren utredningspersonal med goda kunskaper i straffrätt. Av detta skäl bör enligt JO normalt polis- män anlitas för uppgiften. 
 JO:s beslut den 19 december 2000 i ärende dnr  
 4614-1999 
  
 Slutligen skall här även redovisas ett beslut där JO gör uttalanden om möjligheten att besluta om beslag inom ramen för en förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § RB (JO:s beslut den 19 december 2000 i ärende dnr  
 4614-1999). 
  Beslutet gäller en utredning hos po- lisen om brott mot knivlagen. Det har dock sin giltighet även vid utredning av annan brottslighet, t.ex. stöldbrott, eftersom det även där förekommer tvångsmedel. 
 Polis hade kallats till platsen där en man hade gripits av ord- ningsvakter. Mannen ifråga var misstänkt för brott mot knivlagen. Efter det att mannen identifierats och hörts på plats av tillkallade polismän frigavs han. Den aktuella kniven togs i beslag av polisen. Den utredning som polisen genomförde skedde som en förenklad utredning enligt bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB. 
 JO konstaterade i sitt beslut att den aktuella brottsutredningen lagligen inte kunde genomföras som en förenklad utredning. JO:s bedömning i beslutet kan sammanfattas så att JO anser att förun- dersökning inleddes i och med att den aktuella kniven togs i beslag samt att gällande rätt utesluter användande av straffprocessuella tvångsmedel inom ramen för en summarisk utredning enligt 23 kap. 22 § RB. 
 48 
 4 Reformbehovet 
  
 4.1 
  
 Bakgrund 
  
 Vi skall i vårt utredningsarbete kartlägga och följa de granskningar som har gjorts av rättsväsendets myndigheter under de senaste åren. Kartläggningen omfattar också resultaten av dessa gransk- ningar. Vi har i vårt första betänkande redogjort för de granskning- ar som har gjorts av Riksrevisionsverket (RRV), Riksdagens reviso- rer och JO under senare år (se SOU 2001:59 avsnitt 2.2.2). För en mer fullständig redogörelse för dessa granskningar och vad som då har kommit fram hänvisas till det betänkandet. 
 Vi vill dock här särskilt lyfta fram – och något kort redogöra för - två av de granskningsrapporter som RRV har presenterat under senare år. 
 I rapporten Rättskedjan (1996:63) behandlar RRV olika aspekter på de myndigheter som verkar inom vad RRV betecknar som rätts- kedjan. Rättskedjan utgörs enligt Bishop definition av de fyra myn- dighetsområdena polis, åklagarväsende, domstolar och kriminal- vård. En av de aspekter som RRV behandlar i rapporten utgörs av genomströmningstidernas längd. RRV genomförde en ärendestudie för att mäta genomströmningstider för olika moment i rättsproces- sen. På grundval av denna ärendestudie fann RRV bl.a. att utred- ningar av de relativt okomplicerade brottstyperna snatteri och tra- fikbrott i princip tar lika lång tid att handlägga som utredningar av det genomsnittliga brottet. Detta föranledde RRV att rekommen- dera att handläggningsrutinerna runt okomplicerad brottslighet skulle undersökas särskilt (rapporten s. 66). 
 Under våren 2001 presenterade RRV rapporten Brottmålskedjan 
 – rättsadministrativ analys med internationella jämförelser (RRV 2001:3). 
 49 
  
 Reformbehovet 
  
 SOU 2002:44 
  
 I rapporten redovisas bl.a. hur lång tid det tar för rättssystemet att hantera några vanligt förekommande brottmålsärenden med en misstänkt gärningsman från brottsanmälan till dom i tingsrätt. RRV redovisar bl.a. den tid inom vilka hälften av ärendena har av- slutats (medianvärden). Man fann att medianvärdet för butiksstöl- der var ca 4,9 månader för riket som helhet. Motsvarande median- värden för rattfylleri var 4,1 månader och för misshandelsbrott 6 månader. När det gäller tider inom vilka 75 procent av ärendena var avslutade fann RRV att respektive aktör behövde två till tre gånger längre tid för att avsluta de ärenden som motsvarade de ytterligare 25 procentenheterna (rapporten s. 12 ff). RRV framhåller i sin rap- port att en stor del av genomströmningstiderna egentligen består av liggetider (rapporten s. 20). 
 Sedan hösten 1999 genomför JO en granskning av polisens brottsutredande verksamhet. Granskningen, som sker i form av inspektioner, avser bl.a. polisens handläggningstider i denna verk- samhet. Sammanfattningsvis kan här sägas att JO har konstaterat anmärkningsvärda brister bestående i långa handläggningstider vid de granskade myndigheterna. 
 År 2001 uppgick andelen brottsärenden som redovisades från polisen till åklagare till 16 procent. När det gäller tillgrepps- och skadegörelsebrott redovisades ca 26 procent av dessa till åklagare. En stor del av de sistnämnda redovisade ärendena består av stölder och snatterier – främst tillgrepp från butik eller varuhus - med en känd misstänkt person. 
 Under åren 1998 t.o.m. 2001 har det skett en minskning av det totala antalet redovisade ärenden från polisen till åklagare. Enligt RPS bedömning beror det på de ökade möjligheterna för förunder- sökningsledare vid polisen att fatta beslut om att skriva av ett ären- de med motiveringen brott kan ej styrkas, vilket endast åklagare kunde göra tidigare. Även förändringar i inflödet av olika typer av ärenden har bidragit till denna utveckling enligt RPS. Enligt RPS uppfattning återspeglar det minskade antalet redovisade ärenden till åklagare i första hand en mer rationell utredningsverksamhet (Poli- sens årsredovisning 2001 s. 24 f, bilagan s. 17 f). RÅ har dock ut- tryckt oro för det minskade antalet redovisade ärenden från polisen till åklagare (RÅ:s budgetunderlag för år 2001). 
 En rad åtgärder har vidtagits av polis- och åklagarorganisationer- na för att utveckla bekämpningen av s.k. vardags- eller mängd- brottslighet. Exempel på det är rättskedjeprojekt och effektivare samarbetsformer mellan polis och åklagare. På många orter har man inrättat en särskild åklagarfunktion som tillsammans med polisen 
 50 
  
 SOU 2002:44 
  
 Reformbehovet 
  
 går igenom inkomna brottsanmälningar. Genom att åklagare gör tidiga straffrättsliga bedömningar anses polisens arbete bli effekti- vare och förundersökningarnas kvalitet bli högre (RÅ:s årsredovis- ning 2001 s. 7). 
 Inom åklagarväsendet har man uppmärksammat mängdbrottslig- heten på olika sätt. En indelning av kamrarna i grupper ledda av specialiståklagare för denna typ av brottslighet har skett på många håll i landet. Inom åklagarväsendet har för detta ändamål avdelats 20 specialiståklagartjänster (RÅ:s budgetunderlag för  
 2003-2005 
  s. 4). 
 Inom polisen försöker man nu koncentrera den brottsutredande verksamheten så nära brottstillfället som möjligt. Brottsutredning- arna skall ledas av ett begränsat antal polisiära förundersökningsle- dare med särskild spetskompetens. Inom polisen genomförs också bl.a. av detta skäl en särskild utbildning för polisiära förundersök- ningsledare. Utredningspersonal och förundersökningsledare hålls dessutom tillgängliga för omedelbara åtgärder, även under kvällstid och helger. Försöksverksamheter med detta arbetssätt har bedrivits vid ett flertal polismyndigheter. Erfarenheterna från dessa försök tas nu till vara och sprids över hela landet (jfr Polisväsendets bud- getunderlag för åren  
 2003-2005 
  s. 23). 
 Det utvecklingsarbete som således har bedrivits har också gett visst resultat. Det är mest påtagligt för åklagarväsendets del. Åkla- garväsendet uppvisar för år 2001 en minskning vad avser den ge- nomsnittliga genomströmningstiden. Den har minskat från 48 da- gar till 29 dagar. Beslut med anledning av brottsmisstanke fattas i hälften av fallen inom 7 dagar och i två tredjedelar inom 15 dagar. Andelen förundersökningar som leder till lagföring har under samma period ökat från 84 till 86 procent. Under år 2001 avsluta- des 5 000 fler ärenden än vad som kom in till åklagarväsendet (RÅ:s årsredovisning 2001 s. 7). 
 Även för polisens del har den genomsnittliga genomströmnings- tiden minskat, dock endast marginellt och således inte alls i den omfattning som åklagarväsendet uppvisar. Den genomsnittliga genomströmningstiden totalt för brottsärenden var år 2001 43 da- gar för polisens del. Det är en minskning med en dag i förhållande till året innan. När det gäller genomströmningstiderna varierar dock utvecklingen mycket mellan polismyndigheterna. Den minskning som redovisas för år 2001 förklaras av att genomström- ningstiden vid Polismyndigheten i Stockholms län har minskat från 49 till 41 dagar. Genomströmningstiden hos polisen för tillgrepps- 
 51 
  
 Reformbehovet 
  
 SOU 2002:44 
  
 och skadegörelsebrottsärenden uppvisar dock en tydlig minskning från 24 dagar år 1999 till 20 dagar år 2001. 
 RPS har emellertid framhållit att en kortare genomströmningstid för ett visst år kan bero på att myndigheten då inte har avslutat lika många äldre ärenden som ett tidigare år. Genomströmningstidernas längd måste därför enligt styrelsen bedömas över flera års tid till- sammans med balansavvecklingen. 
 Utvecklingen tycks således gå åt rätt håll. Det är emellertid allt- jämt så att de totala genomströmningstiderna när det gäller hanter- ingen av brottmål, generellt sett, är för långa. Det är därför uppen- bart att åtgärder behöver vidtas för att förenkla såväl brottsutred- ningen som lagföringen vid vissa typer av brott. 
 Till viss del är det en resursfråga. Det ankommer emellertid i för- sta hand på myndigheterna själva att se över resursfördelningen och uppmärksamma statsmakterna på resursbehoven. Till en viss del handlar det också om arbetsorganisation och arbetsfördelning. Detta är också i första hand en fråga för myndigheterna själva. 
 Vi kan dock inte underlåta att framhålla att det enligt vår mening inte går att komma till rätta med de ganska allvarliga brister som finns när det gäller framför allt polisens brottsutredande verksam- het enbart genom omfördelning av resurser samt förändringar i ar- betsorganisation och arbetssätt. Det krävs också att polisen tilldelas väsentliga resursförstärkningar för att den nuvarande helt otill- fredsställande kapaciteten vad gäller brottsutredning skall kunna komma upp på en godtagbar nivå. För oss är det uppenbart att de nuvarande resurserna inte är tillräckliga för ändamålet. 
 Det är således enligt vår uppfattning genom en kombination av förenklingar i brottsutredningsförfarandet och brottsutredningsor- ganisationen, förbättrad utbildning av dem som skall delta i brotts- utredningsarbetet och ökade resurser på brottsutredningsområdet, framför allt till polisen, som en ökad och effektivare lagföring för brott skall kunna åstadkommas. 
 Det är dock också en uppgift för oss att utifrån våra huvuddirek- tiv (Dir. 2000:90) överväga dessa frågor, särskilt i den mån det be- hövs författningsändringar för att möjliggöra ett snabbare förfa- rande. Det gäller då särskilt brott av vardagskaraktär som är relativt okomplicerade, såväl utrednings- som lagföringsmässigt. 
 Vi har redan lämnat förslag som tar sikte på att förenkla själva utredningen av sådan brottslighet. Dessa förslag beskrivs i avsnitt 4.2 nedan. Genom förslagen har även en del av de frågor som lagts på oss att överväga genom tilläggsdirektiven (Dir. 2001:61) redovi- sats. 
 52 
  
 SOU 2002:44 
  
 Reformbehovet 
  
 I detta betänkande redovisas våra överväganden i de frågor som återstår enligt tilläggsdirektiven. Vi ägnar därför avsnitt 4.3 till att beskriva vad som – i förhållande till uppdraget i tilläggsdirektiven – övervägs i detta betänkande. 
  
 4.2 
  
 Vilka förbättringar innebär förslagen i vårt andra betänkande? 
  
 I kapitel 1 har vi kort redovisat innehållet i vårt tidigare betänkande 
 Snabbare lagföring 2 - Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93). 
 Som framgått där har vi i det betänkandet behandlat frågan om en utvidgning av tillämpningsområdet för brottsutredning genom s.k. förenklad utredning. Vi har också behandlat frågan om vilken do- kumentation som skall krävas i en sådan utredning. Här lämnas en mer utförlig beskrivning av innehållet i vårt andra betänkande. 
 Tillämpningsområdet för förenklad brottsutredning 
 För att polismyndigheten eller åklagaren skall ha möjlighet att inle- da en förenklad brottsutredning i stället för en förundersökning föreslog vi , som en allmän förutsättning, att det skulle finnas an- ledning att anta att brottet kommer att bli enkelt att utreda. Till skillnad från den nu gällande generella förutsättningen att tillräck- liga skäl för åtal skall finnas (23 kap. 22 § RB) innebär detta att be- gränsningen i tid och rum för utredningsåtgärderna har tagits bort. Brottet måste dock framstå som enkelt att utreda och utgången vara tämligen given. De faktiska omständigheterna skall med andra ord vara lättutredda och skuldfrågan juridiskt enkel. 
 Det förenklade förfarandet skall enligt förslaget få användas om den misstänkte erkänner gärningen och erkännandet framstår som materiellt riktigt alternativt när det för brottet inte är föreskrivet svårare straff än fängelse tre år. Ett sådant tillämpningsområde in- nebär att enklare vardagsbrott ofta kommer att kunna utredas i den förenklade formen även om erkännande inte föreligger. Det gäller t.ex. enklare former av misshandel, olaga hot och ofredande. Det gäller även stöld, snatteri, tillgrepp av fortskaffningsmedel, olovligt brukande, enklare bedrägerier och hälerier, skadegörelse samt våld, hot och förgripelse mot tjänsteman, olovlig körning, trafiknykter- hetsbrott, narkotikabrott upp till och med den s.k. normalgraden, 
 53 
  
 Reformbehovet 
  
 SOU 2002:44 
  
 brott mot knivlagen, ringa vapenbrott och olika former av bötes- förseelser. 
 När det gäller unga lagöverträdare skall den förenklade utred- ningsformen kunna tillämpas, om den misstänkte vid brottets be- gående var under 18 år och det för brottet inte är föreskrivet fäng- else i mer än sex månader. 
 Tillämpningen av det förenklade förfarandet skall vara fakultativ. Om det finns skäl för det skall polismyndigheten eller åklagaren när som helst under förfarandet kunna besluta att den förenklade brottsutredningen skall övergå i en förundersökning. Förunder- sökning skall alltid genomföras om den misstänktes rättssäkerhets- intressen kräver det. Dessutom skall en inledd förundersökning kunna övergå i en förenklad brottsutredning, om det finns skäl för det. 
 Den nuvarande ordningen med s.k. förundersökningsanteck- ningar, dvs. fall då brottsutredningen genomförs som förundersök- ning men där vissa lättnader i dokumentationsskyldigheten gäller, avskaffas (23 kap. 21 § tredje stycket RB). 
 Vissa tvångsmedel skall få användas även under en förenklad brottsutredning. Den enskilde skall ha samma skyldighet under en förenklad brottsutredning som under förundersökning att följa med till förhör och att stanna kvar för förhör. Det skall även finnas samma möjlighet för polisen att använda hämtning och medtagande till förhör. Vidare skall det finnas möjlighet att använda gripande, beslag, husrannsakan eller annan sådan undersökning (28 kap. 10 § RB), kroppsvisitation och kroppsbesiktning inom ramen för för- enklad brottsutredning. 
 Handläggningen 
 Den misstänkte skall alltid underrättas om brottsmisstanken även under en förenklad brottsutredning. 
 När det gäller dokumentationen får det föras kortfattade an- teckningar över det väsentliga som förekommit i utredningen. En redogörelse för vad som har kommit fram under förhör bör som huvudregel granskas av den hörde. 
 Den misstänkte och hans försvarare skall inte behöva underrättas om den verkställda utredningen när brottsutredningen har skett i det förenklade förfarandet. Däremot skall den misstänkte ha rätt att bl.a. på egen begäran ta del av vad som förekommit vid utred- ningen och ange den utredning han anser önskvärd. 
 54 
  
 SOU 2002:44 
  
 Reformbehovet 
  
 Som en rättssäkerhetsgaranti skall den misstänkte erhålla ett in- formationsblad under den förenklade brottsutredningen där hans rättigheter i olika avseenden beskrivs. 
 Förfarandet skall regleras så att det framgår av bl.a. 23 kap. RB vilka bestämmelser om förfarandet vid förundersökning som skall tillämpas under den förenklade brottsutredningen. 
  
 4.3 
  
 Vad återstår att göra? 
  
 Vissa av de frågor som vi har fått i uppdrag att utreda enligt tilläggsdirektiven har således behandlats i vårt andra delbetänkande. Det gäller möjligheten att använda ett förenklat utredningsförfa- rande vid utredning av snatterier (som framgått går vårt förslag mycket längre än så), möjligheten att ta föremål i beslag inom ra- men för en sådan utredning (även här går vårt förslag mycket läng- re än så) och vilka krav som bör ställas på dokumentationen inom ramen för utredning av bl.a. snatterier. 
 I detta betänkande redovisar vi våra överväganden i de frågor som återstår enligt våra tilläggsdirektiv. 
  
 Kapitel 5  
 ägnas åt brottsutredning vid snatteribrott. Där behand- las frågan om det är möjligt att förenkla polisens handläggning av butikssnatterier när en person har gripits av en enskild med stöd av bestämmelsen om s.k. envarsgripande i 24 kap. 7 § andra stycket RB. 
 Övervägandena där skall ses mot bakgrund av att det anmäls ca 52 000 butiksstölder per år till polisen. Hur många av dessa som avser just butikssnatterier finns det inte någon statistik om. Det är dock rimligt att anta att det rör sig om en så pass stor mängd att det är relevant att överväga om dessa kan hanteras på ett mer ratio- nellt sätt än i dag. 
 I  
 kapitel 6  
 överväger vi frågan om en utvidgning av ordningsbots- institutet. I dag är det – under vissa förutsättningar - möjligt att utfärda ett föreläggande av ordningsbot för brott för vilka inte fö- reskrivs svårare straff än penningböter. Vi kommer där att överväga om det finns förutsättningar att i ordningsbotssystemet föra in så- dana brott på vilket böter kan följa men där påföljden i det enskilda fallet stannar vid penningböter. Vad vi främst då har i åtanke är snatteribrottet. 
  
 Kapitel 7  
 ägnas åt att frågan om det finns skäl att utvidga till- lämpningsområdet för bestämmelsen i 8 § FUK. I bestämmelsen 
 55 
  
 Reformbehovet 
  
 SOU 2002:44 
  
 regleras frågan om att, i stället för att hålla förhör under en brotts- utredning, inhämta en skriftlig berättelse. 
 I  
 kapitel 8  
 redovisas våra överväganden när det gäller kompeten- sen hos den personal inom polisen som handlägger utredningar om snatteribrott. Övervägandena i denna del handlar om sådan perso- nal inom polisen som brukar benämnas civilanställda. Dessa är per- soner anställda inom polisen som inte har polis- eller polischefsut- bildning. 
 I och med detta har vi redovisat våra överväganden i de frågor som omfattas av våra tilläggsdirektiv. 
 56 
  
 5 
  
 Förenklingar i brottsutredningen vid snatteri 
  
 5.1 
  
 Inledning 
  
 Som framgått i bl.a. avsnitt 4.2 har vi i betänkandet Snabbare lagfö- ring 2 – Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93) föreslagit ut- vidgade möjligheter att utreda brott på ett förenklat sätt utan att förundersökning behöver inledas. Vi har i det betänkandet även föreslagit vissa lättnader i dokumentationskraven under en sådan förenklad brottsutredning. Våra överväganden i detta kapitel hand- lar om andra förenklingar i brottsutredningsförfarandet än de nu nämnda. Övervägandena är dessutom huvudsakligen begränsade till utredningar av snatterier i butiker eller varuhus (butikssnatterier). 
 En central plats i detta kapitel intar bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB om s.k. envarsgripande. Enligt den får envar, un- der vissa förutsättningar, gripa den som har begått ett brott på vil- ket fängelse kan följa. Den gripne skall därefter skyndsamt över- lämnas till närmaste polisman. 
 Det finns inte någon tillgänglig statistik som redovisar vid vilka brott envarsgripanden enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB före- kommer. Vi anser oss dock våga påstå att ett vanligt tillämpnings- område för bestämmelsen är just vid ingripanden i samband med stölder och snatterier i butiker och varuhus (butiksstölder). Redan här skall dock sägas att det har förekommit olika uppfattningar om den rättsliga beteckningen på sådana ingripanden. Som kommer att framgå nedan (avsnitt 5.3.2) har det av vissa hävdats att de nu aktu- Rogers ingripandena sker med stöd av bestämmelserna om laga själv- täkt. 
 Ingripanden i samband med butiksstölder görs vanligen av någon anställd i butiken eller varuhuset. Åtskilliga sådana ingripanden görs dock också av väktare som då i regel tjänstgör som butikskon- trollanter. 
 57 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 I avsnitten 5.2.1 och 5.2.2 redovisas nuvarande regler såvitt avser gripandeinstitutet och laga självtäkt. Stöldbrottet beskrivs i korthet i avsnitt 5.2.3. En mer utförlig redogörelse för detta brott samt för rättspraxis när det gäller tidpunkten för brottets fullbordande vid butikstillgrepp finns i avsnitt 2.2. Avsnittet 5.2.3 innehåller också en redogörelse för bedrägeribrottet. Att detta brott berörs i detta kapitel beror på att det i våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) har an- getts att vi när det gäller att överväga förenklingar av brottsutred- ning och lagföring inte enbart skall uppehålla oss omkring butiks- snatterier. Även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande skall ingå i våra överväganden. I anslutning därtill nämns kontantbedrägerier som exempel. 
 I avsnitt 5.2.4 redovisas de författningsbestämmelser som gäller ordningsvakter. Det handlar bl.a. om tjänstgöringsuppgifter som kan anförtros ordningsvakter, kvalifikationskrav för att förordnas som ordningsvakt, allmänna åligganden för ordningsvakter samt bestämmelser om deras utbildning. I det följande avsnittet, 5.2.5, redovisas de författningsbestämmelser som gäller väktare. 
 Anledningen till att ordningsvakter och deras roll redovisas här är att det i våra tilläggsdirektiv har angetts att vi skall överväga frå- gan om vilka uppgifter ordningsvakter bör ha när det gäller att ingripa mot personer som gör sig skyldiga till snatteri. Att regelsy- stemet som gäller för väktare också redovisas beror på att dessa re- dan i dag har en central roll när det gäller ingripanden i samband med butiksstölder, i vart fall i de större butikerna och varuhusen. Många av dem arbetar där som butikskontrollanter. Redan här skall framhållas att en del väktare också innehar förordnande som ord- ningsvakt. 
 Avsnitt 5.3 handlar om tidigare överväganden. I avsnitt 5.3.1 re- dovisas historiken bakom gripandeinstitutet. I det följande avsnit- tet, 5.3.2 
 ,  
 redovisas bl.a. den diskussion som har förekommit när det gäller den rättsliga beteckningen på sådana ingripanden som butikskontrollanter och andra enskilda gör i samband butiksstöl- der. Som framgår där råder det delade meningar i denna fråga. 
 Avsnitt 5.4 ägnas slutligen åt våra överväganden när det gäller in- gripanden vid främst butikstillgrepp. 
 58 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 5.2 
  
 Nuvarande regler 
  
 5.2.1 
  
 Gripande m.m. 
  
 Rättegångsbalken 
 Bestämmelser om häktning, anhållande och gripande finns i 24 kap. RB. 
 Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse ett år eller däröver får häktas om vissa ytterli- gare förutsättningar är uppfyllda (1 § första stycket). 
 Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får dock häktning inte ske (1 § fjärde stycket). 
 Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 
  
 1. 
  
 om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 
  
 2. 
  
 om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff (2 §). 
  
 Beslut om häktning meddelas av rätten (5 §). 
 Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häkt- ning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (6 §). 
 Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskan- de fall gripa honom även utan anhållningsbeslut. 
 Om den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, påträf- fas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, får han gripas av envar. Envar får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman (7 §). 
 Har någon gripits enligt 7 §, skall han så snart som möjligt för- höras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrät- tats om frihetsberövandet, skall det skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret omedelbart besluta om den miss- tänkte skall anhållas. Anhålls inte den misstänkte, skall beslutet om gripande omedelbart hävas. 
 59 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet, får be- slutet om gripande hävas av polismyndigheten, om det är uppen- bart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I omedel- bar anslutning till gripandet får beslutet under samma förutsätt- ningar hävas även av en polisman som har fattat beslutet (8 §). 
 Då någon grips eller anhålls eller då ett anhållningsbeslut som har meddelats i någons frånvaro har verkställts, skall den frihetsbe- rövade få besked om det brott som han är misstänkt för samt grun- den för frihetsberövandet (9 §). 
 Lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 
 Har någon före 15 års ålder begått ett brott på vilket fängelse skulle ha kunnat följa och anträffas han på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, får han gripas av envar. Om en enskild person har gripit den unge, skall denne skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. 
 Polismyndigheten eller åklagaren skall omedelbart besluta om den unge skall friges eller hållas kvar för förhör. Den unge får inte tas i förvar (35 § LUL). 
  
 5.2.2 
  
 Laga självtäkt 
  
 I 16 § 6 punkten förordningen den 16 februari 1864 (nr 11 s. 101) om nya strafflagens införande föreskrevs följande. 
 Ingen må självvilligt taga åter det han vidkännes, evad det är från honom stulet, eller han det tappat haver; utan lite befallningsha- vanden eller domaren därom till: dock må han det återtaga av den, som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, eller där stulet gods å färsk gärning finnes. 
 Enligt 14 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalken skulle den nu citerade bestämmelsen i dess lydelse vid brottsbalkens ikraftträdande alltjämt äga tillämpning. 
 Förbud mot självtäkt råder således i princip. När det gäller un- dantaget som regleras i den citerade bestämmelsens andra led gäller numera enligt punkt 3 i övergångsbestämmelserna till 1942 års strafflagsrevision att varje besittningsförhållande som någon utan rätt har rubbat får återställas på färsk gärning av den vars besittning rubbats eller som är i hans ställe (NJA II 1942 s. 522). 
 60 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 5.2.3 
  
 Stöld och bedrägeri 
  
 Stöld 
 Bestämmelser om stöld finns i 8 kap. BrB. 
 Den som olovligen tar vad som tillhör någon annan med uppsåt att tillägna sig det, döms, om tillgreppet innebär skada, för  
 stöld  
 till fängelse i högst två år (1 §). 
 Är det brott som nu har beskrivits med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständigheter vid brottet att anse som ringa, döms för  
 snatteri  
 till böter eller fängelse i högst sex månader (2 §). 
 En mer utförlig redogörelse för gränsdragningen mellan stöld och snatteri samt en redogörelse för rättspraxis när det gäller tid- punkten för brottets fullbordande vid just butikstillgrepp finns i avsnitt  
 2.2 
 . 
 Är det brott som beskrivs i 1 § att anse som grovt, döms för  
 grov stöld  
 till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. 
 Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om tillgreppet skett efter intrång i bostad, om det avsett sak som någon bar på sig, om gärningsmannen varit försedd med vapen, spräng- ämne eller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada (4 §). 
 Bedrägeri 
 Bestämmelser om bedrägeri finns i 9 kap. BrB. 
 Den som genom vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet, som innebär vinning för gärningsmannen och skada för den vilseledde eller någon i vars ställe denne är, döms för  
 bedrä- geri  
 till fängelse i högst två år (1 § första stycket). 
 I 1 § andra stycket finns en bestämmelse om s.k. datorbedrägeri. För straffansvar fordras att gärningsmannen har påverkat resultatet av en automatisk informationsbehandling eller liknande automatisk process på ett sådant sätt att det innebär vinning för gärningsman- nen och skada för någon annan. 
 Är det brott som beskrivs i 1 § med hänsyn till skadans omfatt- ning och övriga omständigheter vid brottet att anse som ringa, döms för  
 bedrägligt beteende  
 till böter eller fängelse i högst sex må- nader (2 § första stycket). 
 61 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 Begagnar sig någon av husrum, förtäring, transport, tillträde till föreställning eller något annat liknande, som tillhandahålls under förutsättning av kontant betalning, och gör han ej rätt för sig, döms, vare sig han vilseleder någon eller ej, för bedrägligt beteende. Detta gäller dock inte, om gärningen avser värde, som ej är ringa, och om den i övrigt är sådan som beskrivs i 1 § (2 § andra stycket). 
 Det brott som beskrivs i 9 kap. 2 § andra stycket BrB brukar be- nämnas snyltning. Det får åtalas av åklagare endast om åtal är på- kallat från allmän synpunkt (12 §). 
 Som framgår gäller således att om gärningen uppfyller bedrägeri- rekvisitet enligt 1 § och värdet inte är ringa, skall bedrägeribestäm- melsen i 1 § tillämpas. Är värdet ringa skall 2 § tillämpas och det behöver då inte utredas vilket av de båda styckena som tillämpas, eller med andra ord om något vilseledande föreligger eller ej. Om bedrägerirekvisiten enligt 1 § inte är uppfyllda, men värdet är högt, skall 2 § tillämpas (Thomas, m.fl., Brottsbalken, Kap.  
 1-12, 
  s. 9:46). 
 Är det brott som beskrivs i 1 § att anse som grovt, döms för  
 grovt bedräge 
 ri till fängelse, lägst sex månader och högst sex år. 
 Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningsmannen missbrukat allmänt förtroende eller begagnat falsk handling eller vilseledande bokföring eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada (3 §). 
  
 5.2.4 
  
 Bestämmelser om ordningsvakter 
  
 Författningsbestämmelser om ordningsvakter finns i bl.a. lagen (1980:578) om ordningsvakter, ordningsvaktsförordningen (1980:589) och Pl. 
 Lagen om ordningsvakter (LOV) 
 Den som inte är anställd som polisman får, under vissa förutsätt- ningar, förordnas att som ordningsvakt medverka till att upprätt- hålla allmän ordning (1 § LOV). 
 Ordningsvakter får förordnas att tjänstgöra vid 
  
 1. 
  
 allmänna sammankomster som avses i 2 kap. 1 § ordningslagen (1993:1617) och cirkusföreställningar, 
  
 2. 
  
 offentliga tillställningar som avses i 2 kap. 3 § ordningslagen, 
  
 62 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 3. 
  
 Hicks eller campingplatser och lokaler eller platser för idrott, fri- luftsliv, spel, lek, förströelse eller liknande som allmänheten har tillträde till, eller 
  
 4. 
  
 lokaler eller utrymmen där alkoholdrycker serveras till allmänhe- ten med tillstånd enligt 7 kap. 5 § alkohollagen (2 § LOV). 
  
 Ordningsvakter får under vissa förutsättningar förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroll i domstolar (2 a § LOV). 
 Om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt, får ordningsvakter förordnas även i annat fall än de nu nämnda (3 § LOV). 
 Lagen innehåller också en bestämmelse om kvalifikationskrav för ordningsvakter. Till ordningsvakt får förordnas endast den som med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för uppdraget och har fyllt 20 men inte 65 år. Regeringen eller myn- dighet som regeringen bestämmer har bemyndigats att meddela föreskrifter om ordningsvakternas utbildning (4 § LOV). Med stöd av ett bemyndigande från regeringen i 6 § ordningsvaktsförord- ningen har RPS meddelat sådana föreskrifter i FAP  
 692-1 
  (se ned- an). 
 Beträffande själva förordnandet av ordningsvakter gäller att de förordnas av RPS om tjänstgöringsområdet berör flera polisdistrikt och i övriga fall av polismyndigheten. Förordnandet meddelas för viss tid och får uppgå till högst tre år. 
 I förordnandet skall anges för vilken verksamhet och inom vilket område det gäller. Meddelas förordnandet med stöd av 3 § skall det också innehålla uppgift om tjänstgöringsställe (5 § LOV). 
 Under rubriken allmänna åligganden i LOV föreskrivs bl.a. att en ordningsvakt lyder under polismyndigheten i det distrikt där han tjänstgör. Han är, som huvudregel, skyldig att lyda en order som en polisman meddelar i tjänsten (6 § LOV). En ordningsvakt har dessutom en viss underrättelseskyldighet om förhållanden som rör hans verksamhet gentemot polismyndigheten (7 § LOV). För att verkställa en åtgärd får en ordningsvakt inte använda strängare medel än förhållandena kräver. Han bör i första hand söka vinna rättelse genom upplysningar och uppmaningar. När en ordnings- vakt ingriper skall han se till att åtgärden inte väcker onödig upp- märksamhet eller orsakar större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn till dess syfte (8 § LOV). 
 Lagen innehåller även bestämmelser om bl.a. återkallelse av för- ordnande som ordningsvakt (9 § LOV) och om tystnadsplikt för ordningsvakter (11 § LOV). En ordningsvakt får nämligen inte obehörigen röja eller utnyttja vad han på grund av uppdrag enligt 
 63 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 LOV har fått veta om enskilds personliga förhållanden eller förhål- landen av betydelse för rikets säkerhet eller för beivrandet av brott. I det allmännas verksamhet tillämpas i stället bestämmelserna i sek- retesslagen (1980:100). 
 Ordningsvaktsförordningen 
 Om en ordningsvakt får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal skall han lämna rapport om det till en polisman så snart det kan ske (4 § ordningsvaktsförordningen). 
 När det gäller ordningsvakters utbildning föreskrivs att den skall utformas så att eleverna ges de kunskaper och färdigheter som krävs för tjänstgöringen. Vid utformningen av utbildningen skall särskilt beaktas en ordningsvakts behov av yrkesetiska principer samt teoretiska och praktiska kunskaper. Grundutbildningen skall omfatta minst 60 timmar (6 § första stycket ordningsvaktsförord- ningen). 
 RPS har bemyndigats att meddela föreskrifter om utbildningens utformning och genomförande. För dem som genomgått väktar- eller skyddsvaktsutbildning har RPS dessutom bemyndigats att fö- reskriva en kortare utbildningstid än 60 timmar (6 § andra stycket ordningsvaktsförordningen). 
 RPS har meddelat sådana föreskrifter genom FAP  
 692-1 
  (se ned- an). 
 Utbildning av ordningsvakter får bedrivas av en polismyndighet eller, om det finns särskilda skäl, av någon som har fått tillstånd av RPS. Tillstånd får endast ges till den som har tillräcklig kompetens och lämplig organisation för att kunna genomföra utbildningen på ett sakkunnigt och omdömesgillt sätt (6 § tredje stycket ordnings- vaktsförordningen). 
 En ordningsvakt skall bära klädsel eller tjänstetecken som gör att det klart framgår att personen tjänstgör som ordningsvakt, utan att det uppstår risk för förväxling med polisman. RPS har även be- myndigats att meddela föreskrifter om ordningsvakternas utrust- ning (9 § ordningsvaktsförordningen). Även sådana föreskrifter finns intagna i FAP  
 692-1 
  (se nedan). 
 RPS har dessutom bemyndigats att meddela de ytterligare före- skrifter som behövs för verkställighet av lagen om ordningsvakter och förordningen i samma ämne. Polismyndigheterna har därut- över bemyndigats att meddela de verkställighetsföreskrifter som är 
 64 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 motiverade med hänsyn till lokala förhållanden (10 § ordnings- vaktsförordningen). 
 Övriga författningsbestämmelser gällande ordningsvakter 
 Enligt en bestämmelse i 2 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. har den som tjänstgör som ordnings- vakt, under vissa förutsättningar, rätt att ta alkoholhaltiga drycker i beslag. 
 En ordningsvakt kan, i den mån det följer av hans förordnande, omhänderta berusade personer enligt den särskilda lagen därom (1 och 10 §§ LOB). 
 Vissa bestämmelser i Pl gäller också för ordningsvakter (29 § Pl). Det är bestämmelserna i 10 a § om rätt att belägga någon med fäng- sel och 13 § som handlar om möjligheten att under vissa förutsätt- ningar bl.a. avvisa eller avlägsna en person från visst område eller utrymme. En ordningsvakt har dessutom befogenhet att verkställa en kroppsvisitation i samband med frihetsberövande eller avlägs- nande, s.k. provisorisk skyddsvisitation (19 och 29 §§ Pl). 
 Enligt 4 kap. 9 § ordningslagen har en ordningsvakt även rätt att 
 – under vissa förutsättningar - avvisa eller avlägsna en person som vägrats tillträde till trafikföretags område eller färdmedel. 
 RPS har meddelat föreskrifter och allmänna råd om ordningsvak- ter (FAP  
 692-1). 
  I 6 § finns föreskrifter om att en ordningsvakt vid fullgörandet av sin rapporteringsskyldighet enligt 7 § LOV skriftli- gen skall rapportera ingripanden som innebär att någon har gripits eller avvisats, avlägsnats eller omhändertagits med stöd av 13 § Pl. I anslutning till den bestämmelsen meddelas ett allmänt råd om vad en sådan skriftlig rapport bör innehålla, bl.a. vad gäller vem som har fattat beslutet om ingripandet. FAP  
 692-1 
  innehåller även före- skrifter bl.a. om utbildning  
 (8-10 
  §§), uniformering (11och 12 §§) och utrustning  
 (13-17 
  §§). 
 När det gäller utbildning föreskrivs att den skall innehålla totalt 20 timmar juridik bestående av utbildning om bl.a. Europakonventionen, regeringsformen, rättegångsbalken, brottsbalken och polislagen. 
 Enligt Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om handläggningen av anmälningar mot anställda inom polisen (FAP  
 403-2) 
  bör samma förfarande som används när anställda inom poli- sen anmäls för att ha begått brott användas när anmälan riktas mot en ordningsvakt som utför arbete inom polisen. 
 65 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 5.2.5 
  
 Bestämmelser om väktare 
  
 Författningsbestämmelser om väktare finns i bl.a. lagen (1974:191) om bevakningsföretag, förordningen (1989:149) om bevakningsfö- retag m.m., lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och an- hållna m.fl. samt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. 
 Lagen om bevakningsföretag (BevL) 
 Med bevakningsföretag avses enligt BevL den som yrkesmässigt åtar sig att för annans räkning bevaka fastighet, anläggning, viss verksamhet, offentlig tillställning eller något annat sådant eller ock- så att bevaka enskild person för dennes skydd (1 § första stycket BevL). 
 Kravet på att bevakningen skall ske för annans räkning innebär att ett företag som med egen personal utför intern bevakning inte omfattas av lagen (prop. 1974:39 s. 48). 
 Bevakningsföretag får inte bedriva sådan verksamhet som avses i 1 § första stycket BevL utan tillstånd (auktorisation). Det krävs dessutom särskild auktorisation för att bevakningsföretag skall få åta sig bevakning av enskild person för dennes skydd. 
 Föreskriven utbildning av personal som skall utföra bevaknings- tjänst får ske endast efter auktorisation enligt BevL. Företag som utan att vara bevakningsföretag bedriver sådan utbildning kallas för utbildningsföretag (2 § BevL). 
 I 3 § BevL anges när auktorisation får beviljas. Ett krav för auk- torisation är bl.a. att det kan antas att verksamheten blir bedriven i överensstämmelse med god sed inom branschen. Det kravet inne- bär bl.a. att verksamheten inte får inkräkta på det område där det av sakliga och principiella skäl bör ankomma på polisen att svara för ordning och säkerhet. Det anses inte heller stå i överensstämmelse med god sed inom branschen att låta den praktiska verksamheten ta sig sådana uttryck att allmänheten bibringas uppfattningen att be- vakningsföretaget har en funktion i samhället som har ersatt eller är jämställd med polisens (prop. 1979/80:122 s. 83). 
 I 4 § BevL finns en bestämmelse som innebär bl.a. att all perso- nal hos ett auktoriserat bevakningsföretag skall vara godkänd vid prövning med avseende på laglydnad, medborgerlig pålitlighet samt lämplighet i övrigt för anställning i ett sådant företag. Vidare finns en bestämmelse i 5 § BevL som anger att auktorisation prövas av länsstyrelsen i det län där företagets ledning har sitt säte. Där före- 
 66 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 skrivs också att länsstyrelsen skall inhämta RPS yttrande i ärende om auktorisation. 
 Enligt 7 § BevL gäller att den som är godkänd för anställning i ett bevakningsföretag och har till uppgift att utföra bevaknings- tjänst (väktare) har det skydd som avses i 17 kap. 5 § BrB när han utför sådan tjänst. 
 Länsstyrelsen har tilldelats en tillsynsuppgift över auktoriserade bevaknings- och utbildningsföretag (8 § BevL). Länsstyrelsen har rätt att inspektera auktoriserade bevaknings- och utbildningsföre- tag och att ta del av samtliga handlingar som rör företagens bevak- ningsverksamhet eller utbildning av väktare (10 § BevL). 
 BevL innehåller också bestämmelser om bl.a. när auktorisation eller ett godkännande enligt lagens 4 § kan återkallas (13 §) och att RPS får överklaga länsstyrelsens beslut i ärenden om auktorisation (15 §). 
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har getts rätt att meddela närmare föreskrifter om utbildningen av väk- tare samt om väktares uniform och utrustning i övrigt (16 § BevL). Sådana föreskrifter har meddelats i förordningen om bevakningsfö- retag m.m. och – med stöd av bemyndigande i förordningens 15 § - av RPS i FAP  
 579-2 
  (se nedan). 
 Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd till lagen om bevakningsföretag och förordningen om bevakningsföretag, FAP  
 579-2 
  
 I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd till lagen om bevakningsföretag och förordningen i samma ämne finns bestäm- melser om de kvalifikationskrav som gäller för personal som är an- ställd i ett auktoriserat bevakningsföretag. Bl.a. gäller att endast den som har fyllt 18 år får godkännas som väktare. Innan väktaren har fyllt 20 år får han inte anlitas för bevakningsuppgift som kräver större erfarenhet och mognad (3 kap. 4 § FAP  
 579-2). 
  Det finns inte något formellt hinder mot att anställa utländska medborgare som väktare (3 kap. 5 § FAP  
 579-2). 
  
 I 6 kap. FAP  
 579-2 
  finns regler om utbildning. Bevakningsföretaget ansvarar för att i företaget anställd väktare 
 får föreskriven utbildning (6 kap. 2 § FAP  
 579-2). 
  
 Utbildningen för väktare består av väktargrundkurs, specialkur- ser och fortbildning (6 kap. 11 § FAP  
 579-2). 
  Väktargrundkursen omfattar dels ett introduktionsavsnitt om 44 timmar, dels något 
 67 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 som benämns fortsatt utbildning. Den totala utbildningstiden om- fattar 217 timmar. 
 I introduktionsavsnittet ingår utbildning i bl.a. bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB om envarsgripande, laga självtäkt, de vanligast förekommande brotten med fängelse i straffskalan, polislagen, ordningsvaktsinstitutet samt polisorganisationen. 
 Väktare skall senast fyra månader efter anställningsdagen (hel- tidsarbetande) eller sex månader därefter (deltidsarbetande) ha ge- nomgått hela väktargrundkursen med godkända resultat. Den del av väktargrundkursen som benämns introduktionsavsnittet skall dock genomföras så snart som möjligt. Den som förordnats som ordningsvakt och enbart anlitas för ordningsvaktsverksamhet be- höver dock endast ha genomgått ordningsvaktsutbildning med godkända resultat (6 kap. 5 § FAP  
 579-2). 
  
 Vid behov anordnas även olika specialkurser för väktare. Det kan gälla bl.a. värdetransportkurser, hundförarkurser eller kurser för handhavande av skjutvapen (6 kap. 12 § FAP  
 579-2). 
  
 Fortbildningen skall främst avse undervisning i nytillkommen lagstiftning och andra bestämmelser eller föreskrifter liksom om nya bevakningsmetoder, bevakningshjälpmedel samt självskydd (6 kap. 13 § FAP  
 579-2). 
  
 Övriga författningsbestämmelser om väktare 
 Enligt 22 § lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. får kriminalvårdsstyrelsen eller den kriminalvårdsmyndighet som sty- relsen bestämmer förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att, inom ramen för sin anställning där, utföra vissa bevakningsuppdrag när en häktad skall vistas utanför förvaringslokalen. Om det finns särskilda skäl får ett sådant för- ordnande även avse vissa bevakningsuppgifter inom förvaringsloka- lenEnligt. 3 § vapenlagen (1996:67) får tillstånd att inneha skjutva- pen meddelas, förutom till enskilda personer, även till bl.a. auktori- serade bevakningsföretag för utlåning till väktare som har medde- lats tillstånd att som lån inneha ett sådant vapen. 
 Enligt 61 a § lagen om kriminalvård i anstalt får Kriminalvårds- styrelsen eller den kriminalvårdsmyndighet som styrelsen bestäm- mer förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att, inom ramen för sin anställning där utföra vissa bevakningsuppdrag, när en intagen skall vistas utanför anstalten. Om det finns särskilda 
 68 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 skäl får förordnandet även avse vissa bevakningsuppgifter inom anstalten. 
 I samma bestämmelse som nämns i föregående stycke föreskrivs också att väktaren inte obehörigen får röja eller utnyttja vad han på grund av sitt uppdrag har fått veta om enskilds personliga förhål- landen eller förhållanden av betydelse för rikets säkerhet eller för beivrandet av brott. Det anges dessutom att i det allmännas verk- samhet tillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen. 
  
 5.3 
  
 Tidigare överväganden 
  
 5.3.1 
  
 Allmänt 
  
 Tiden före rättegångsbalken 
 Bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB om envarsgripande har funnits i RB sedan dess ikraftträdande år 1948. För att lättare förstå innebörden av bestämmelsen lämnas först en redogörelse för rättsläget vid tiden före RB:s ikraftträdande. Redogörelsen bygger på Processkommissionens betänkande Rättegångsväsendets om- bildning (SOU 1926:32 s. 79 ff och 100). 
 Vid tiden före RB:s ikraftträdande fanns i svensk rätt endast en form av processuellt frihetsberövande, nämligen häktning. Vid handläggningen av brottmål fick domstolen förordna om häktning. Häktningsbefogenheten tillkom dock även vissa andra, t.ex. särskilt förordnade polisämbetsmän, landsfogde, landsfiskal och stadsfis- kal. Innan målet förekom vid domstol utövades häktningsrätten i praktiken enbart av de nu nämnda. 
 När det gällde anhållande föreskrevs endast att det för vissa fall var tillåtet för envar att gripa den som var misstänkt för brott och inställa denne för häktningsmyndigheten, som då hade till uppgift att pröva om den misstänkte skulle häktas eller släppas fri. Någon domstolsprövning av häktningsbeslutet förekom inte förrän i sam- band med att själva ansvarsfrågan prövades. Garantin mot obehöv- liga häktningsbeslut bestod av en föreskrift om att själva rannsak- ningen vid rätten i sådana fall skulle ske skyndsamt. 
 I praxis hade dock utbildats ett förfarande med anhållande som förberedande åtgärd för häktning. Det innebar att den som miss- 
 69 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 tänktes för brott kunde förklaras anhållen av häktningsmyndighe- ten. Något beslut i själva häktningsfrågan meddelades således inte av den myndigheten. Denna prövning fick anstå till senare. Det in- nebar att den misstänkte satt anhållen under en viss tid, vilken i regel inte översteg en vecka. Anledningen till att denna praxis hade utbildats var bl.a. att man hade sett ett behov av att ha en grundli- gare utredning inför det mer definitiva häktningsbeslutet. 
 Processkommissionen 
 En kritik som riktades mot den i tiden före RB gällande lagstift- ningen var bl.a. att häktningsrätten i princip utövades av myndighe- ter som både var åklagar- och polismyndigheter och att beslutet om frihetsberövandet inte blev föremål för prövning av annan myndig- het förrän själva ansvarsfrågan togs upp av domstolen. Därtill kom att de tjänstemän som kom att besluta om häktning i regel var utan juridisk utbildning. 
 Denna kritik ledde till att Processkommissionen i sitt lagförslag år 1926 ansåg att anhållandet skulle utgöra ett provisoriskt frihets- berövande och häktning ett mer definitivt sådant. Anhållandet skulle enligt kommissionen beslutas av de myndigheter som ome- delbart hade att befatta sig med den förberedande undersökningen i brottmål, dvs. statsåklagare och polismyndigheter. Medan det skul- le ankomma på rätten att fatta beslut om häktning, vilket skulle vara en obligatorisk prövning inom viss tid. 
 Till detta infördes enligt Processkommissionens förslag en befo- genhet för polisman att gripa den som fick anhållas. Bestämmelsen kompletterades med en regel om att den gripne skyndsamt skulle ställas inför närmaste polismyndighet eller statsåklagare som ome- delbart skulle pröva om den gripne skulle anhållas eller friges. 
 Dessutom konstaterade kommissionen att den gällande ordning- en om rätt för envar att – under vissa närmare angivna förutsätt- ningar - gripa den som begått brott på vilket kunde följa straffarbe- te eller fängelse skulle behållas. 
 I syfte att säkerställa att behörig myndighet kunde fatta beslut i frågan om frihetsberövandet föreskrevs en skyldighet för den som gripit den misstänkte att genast överlämna honom till närmaste polisman. Polismannen hade att antingen frige den misstänkte eller inställa honom för närmaste statsåklagare eller polismyndighet. Den som gripit den misstänkte skulle dock även själv ha rätt att inställa denne inför närmaste statsåklagare eller polismyndighet. 
 70 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Processkommissionens lagförslag kom att lyda så här. 
 Träffas den, som begått brott, på bar gärning eller flyende fot, må han av envar gripas, om å brottet efter lag kan följa straffar- bete eller fängelse. Detsamma skall gälla angående den, som bli- vit efterlyst för brott. 
 Den som, efter vad nu är sagt, gripit någon skall genast över- lämna honom till närmaste polisman, vilken omedelbart har att, om laga skäl till anhållande enligt hans mening ej förekommer, frigiva den gripne men eljest ställa honom inför närmaste stats- åklagare eller polismyndighet. Kan den, som gripits, med mindre omgång omedelbart ställas inför statsåklagare eller polismyn- dighet, må det ock ske. - - - 
 Processlagberedningen 
 Det var efter förslag av Processlagberedningen (SOU  
 1943:43-44) 
  som bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB fick den utform- ning som kom att inflyta i RB vid balkens ikraftträdande. Pro- cesslagberedningen konstaterade att deras förslag i den delen i stort sett överensstämde med dåvarande rättstillämpning (betänkandet s. 303). 
  
 5.3.2 
  
 Ingripanden vid butikstillgrepp 
  
 När det gäller ingripanden mot dem som ertappas misstänkta för butikstillgrepp har det förekommit en viss diskussion om ingripan- det skall betraktas som ett gripande i RB:s mening eller om ingri- pandet sker med stöd av andra bestämmelser. Vi redovisare denna diskussion här. 
 1968 års Brottmålsutredning 
 I 1968 års Brottmålsutrednings betänkande SOU 1971:10 behand- las frågan om såväl envarsgripande som andra former av ingripan- den vid butikstillgrepp (avsnitt 9.5.4, s. 111). Utredningen fann att det ingripande som en butikskontrollant gör mot en misstänkt per- son inte kan betraktas som ett envarsgripande, eftersom polis inte kallas till platsen. Utredningen uttalade bl.a. följande i denna del. 
 Det ingripande som sker mot en misstänkt, då kontrollanten ber denne följa med till företagets kontor för närmare utredning, 
 71 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 torde formellt inte betraktas som ett gripande i rättegångsbal- kens mening. - - - Kontrollantens ingripande och uppmaning till den misstänkte att underkasta sig de åtgärder som påkallas be- traktas från affärens sida närmast som en informell rutin. Det torde också allmänt ligga i den misstänktes eget intresse att en sådan ordning upprätthålls. Vägrar denne att följa kontrollan- tens begäran eller saknas i övrigt förutsättningar för en infor- mell handläggning av ärendet inom butiken, kan emellertid ett gripande i lagens mening aktualiseras. I dylikt fall måste den misstänkte överlämnas till polisen. Någon särskild prövning av anmälningsfrågan kommer då inte i fråga. - - - Enligt utredning- ens mening synes den praktiserade ordningen att utan omedel- bart polisingripande försöka klarlägga saken i affären böra för- ordas. Därmed kan ingripandet göras så skonsamt som möjligt för den misstänkte, man kan undvika att händelsen väcker onö- dig uppmärksamhet och - - - affärsledningen får möjlighet att överväga om polisanmälan är påkallad i det särskilda fallet. Här- till kommer att det inte kan vara i allmänt intresse att polisen tas i anspråk i alla dessa fall, då ett butikssnatteri uppdagats. 
 Stöldutredningen och JK 
 Stöldutredningen behandlade frågan i betänkandet Stöld i butik (SOU 1982:39). I ett särskilt avsnitt diskuteras ingripanden vid butikstillgrepp (avsnitt 7.2, s. 246 ff). Utredningen återger där vad  
 Justitiekanslern  
 (JK) hade uttalat i en skrivelse den 19 februari 1980 och vad RPS hade yttrat i samma ärende. 
 I ärendet hos JK hade klagomål framförts mot att de rutiner som i normalfallet används vid gripande av dem som misstänkts för bu- tiks- eller varuhustillgrepp inte står i överensstämmelse med be- stämmelserna om envarsgripande i RB. I klagomålen till JK angavs att butikerna eller varuhusen tillämpade en slags extensiv lagtolk- ning som innebar att man ansåg sig befriad från skyldigheten att överlämna den gripne till närmaste polisman. 
 JK inhämtade i ärendet yttrande från bl.a. RPS. I sitt yttrande anförde RPS bl.a. följande. 
 - - - har hävdat att ett ingripande av en butikskontrollant alltid är ett gripande enligt 24 kap. 7 § 2 st rättegångsbalken. Det äger sin riktighet att en butikskontrollant kan gripa en person som begått snatteri, förutsatt att det sker å bar gärning eller flyende fot. Att utifrån detta påstå att alla ingripanden av målsägande eller dennes ställföreträdare (exempelvis en butikskontrollant) för att tillvarata sin rätt i samband med tillgreppsbrott i butik är att anse som gripande enligt rättegångsbalken, kan enligt styrel- sens mening, inte vara en riktig tolkning av lagen. 
 I flertalet fall får den kontakt, som är ofrånkomlig mellan en bu- tikskontrollant och en person som misstänks för snatteri, anses 
 72 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 vara en normal umgängesform, som är nödvändig för att åter- ställa tillgripet gods och möjliggöra ett rättsligt förfarande. - - - 
 Skulle - - - den misstänkte vägra medfölja butikskontrollanten eller inte frivilligt vilja återlämna tillgripet gods, kan butikskon- trollanten bli tvungen att företa ett s k envarsgripande. 
 JK fann att RPS resonemang i denna del inte var hållbart. JK inled- de med att framhålla att butikskontrollanternas verksamhet bedrivs på ett repressivt sätt. Ingripandet mot den som misstänks för stöldbrott sker först när brottet är fullbordat. Vad som faktiskt inträffar vid ett ingripande av det aktuella slaget, framhöll JK, var att en person berövas friheten på grund av och med stöd av brotts- misstanke. Förutom att återta det tillgripna är syftet med ingripan- dena att säkerställa ett efterföljande rättsligt förfarande mot den misstänkte. Ingripandet får därmed ofrånkomligen karaktären av straffprocessuellt tvångsmedel. Om den misstänkte frivilligt un- derkastar sig ingripandet eller ej kunde vid sådant förhållande inte tillmätas någon avgörande betydelse enligt JK. 
 JK menade dock att starka praktiska skäl talade för RPS betrak- telsesätt och att det var tydligt att man hamnar i ett dilemma vilken ståndpunkt man än intar i den aktuella frågan. Orsaken till detta menade JK var att när bestämmelsen i 24 kap. RB tillkom hade de- taljhandeln en helt annan struktur än vad den numera har och bu- tikstillgreppen var inte så många. Det var, framhöll JK, inte heller möjligt för lagstiftaren att förutse den utveckling som skulle ske. JK avslutade med att konstatera att han inte kunde tillhandahålla lösningar på de frågor som inställde sig. 
  
 Stöldutredningens  
 egen slutsats i den aktuella frågan kan sam- manfattas så här. 
 Ett primärt syfte med ingripande av butiks- eller bevakningsper- sonal vid butikstillgrepp torde, menade utredningen, vara att återta det tillgripna godset. För ett sådant återtagande – laga självtäkt – krävs inte att ett brott förövats, utan endast att besittningen till godset har rubbats utan rätt. Den laga självtäkten får också, fram- höll utredningen, förenas med användning av visst våld enligt 24 kap. 1 § BrB. Vidare påpekades att den misstänkte vid laga självtäkt står under hotet av att göra sig skyldig till rånbrott om han motsät- ter sig återtagandet. Återtagandet av gods innebär inte automatiskt ett gripande och åtgärden kan inte sägas vara ett straffprocessuellt tvångsmedel enligt utredningen. Rätten att utöva laga självtäkt medför därmed, menade utredningen, inte något tvång för rättsin- nehavaren att samtidigt företa ett envarsgripande. 
 73 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 Regeringens proposition 1983/84:187 
 I regeringens proposition 1983/84:187 om utredning av brott av barn under 15 år uttalade sig departementschefen i den nu aktuella frågan (s. 26 f). 
 Han ansåg att en butikskontrollants eller annan enskilds ingri- pande i den aktuella situationen inte var något frihetsberövande eller gripande i RB:s mening. Det framhölls särskilt att polisen ge- nerellt inte hade sådana resurser att man snabbt kan komma till platsen vid varje ingripande mot misstänkta snattare. Det skulle, fortsatte han, vara olyckligt om snatterimisstänkta, som erkänt och lämnat tillbaka det tagna, kvarhölls en längre tid på platsen i avvak- tan på att polisen får möjlighet att komma dit. Han framhöll också att om man anser att butikskontrollantens ingripande alltid skall bedömas som gripande, skulle konsekvensen bli att polis alltid mås- te tillkallas, något som han inte ansåg lämpligt. 
 JO 
 JO har bedömt att det ingripande som en butikskontrollant gör mot en person som misstänks för snatteri är att betrakta som ett envarsgripande enligt bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB (JO 2000/01 s. 137 angående det i södra Sverige tillämpade s.k. snattefonförfarandet, se avsnitt 3.5.2). 
 JO hade i ärendet inhämtat yttranden från bl.a. RÅ och RPS. I yttrandena angav RÅ att man delade den uppfattning som kommit till uttryck i bl.a. Stöldutredningens betänkande medan RPS inte tog ställning i den aktuella frågan. 
 I beslutet diskuterar JO utförligt gränsdragningen mellan en- varsgripande och laga självtäkt. 
 JO framhåller att andra åtgärder än återtagande av t.ex. stulet gods inte får vidtas med stöd av bestämmelsen om laga självtäkt. De utredningsåtgärder som förhållandena kan påkalla är enligt JO förbehållna polis och åklagare. Ett undantag utgörs av det förhål- landet att den som gör ett envarsgripande har rätt att ta föremål som då påträffas i beslag enligt 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. 
 JO konstaterar vidare att när en butikskontrollant eller någon annan enskild person ingriper mot någon som misstänks för att ha tillgripit varor i en butik, är syftet regelmässigt inte bara att återta det tillgripna utan även att säkerställa ett efterföljande rättsligt för- 
 74 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 farande mot den misstänkte. Om den misstänkte frivilligt under- kastar sig ingripandet eller ej kan enligt JO inte tillmätas någon av- görande betydelse. För att ett ingripande mot en person i rättsligt hänseende skall betraktas som ett gripande krävs inte, framhöll Cox, att förfarandet är förenat med någon form av fysiskt betvingande. 
 JO hänvisar även till uttalanden i rättsfallet NJA 1990 s. 324 och framhåller att HD:s resonemang där – även om huvudfrågan i målet inte handlar om en butikskontrollants ingripande är ett betrakta som ett envarsgripande eller ej - inte kan uppfattas på annat sätt än att det aktuella slaget av ingripande är ett envarsgripande. 
 JO:s bedömning med anledning av det aktuella fallet var således sammanfattningsvis att det förfarande som regleras i 24 kap. 7 § andra stycket RB går utöver vad som kan anses följa av reglerna om laga självtäkt, eftersom det här uppenbarligen är fråga inte bara om att återta det tillgripna utan i lika hög grad att säkerställa ett efter- följande rättsligt förfarande mot den misstänkte. 
  
 5.4 
  
 Våra överväganden 
  
 5.4.1 
  
 Ingripande vid butikstillgrepp 
  
 Bedömning:  
 Det ingripande som en butikskontrollant eller annan enskild gör mot en person som misstänks för snatteri utgör ett en- varsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. 
 Allmänt 
 I avsnitt 3.2 har vi beskrivit hur ett ingripande i en butik eller ett varuhus mot en för snatteri misstänkt person går till i dag. Där framgår bl.a. att de som gör ett sådant ingripande vanligen är en anställd i butiken eller varuhuset eller en väktare som tjänstgör som butikskontrollant. En väktare är alltid anställd av ett bevakningsfö- retag. Här kan nämnas att en del väktare också innehar förordnan- de som ordningsvakt. 
 Under årens lopp har det framförts olika uppfattningar när det gäller den rättsliga beteckningen på sådana ingripanden som en bu- tikskontrollant eller annan enskild gör mot en person som är miss- 
 75 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 tänkt för butikstillgrepp. JK och JO har hävdat att dessa ingripan- den sker med stöd av bestämmelsen om envarsgripande i RB. Stöldutredningen och RÅ har bedömt att det aktuella ingripandet sker med stöd av bestämmelsen om laga självtäkt. Vi har givetvis också att ta ställning i denna fråga. I denna del har vi resonerat på följande sätt. 
 Den rättsliga beteckning på ingripanden vid butikstillgrepp 
 Ett ingripandet mot den som misstänks för stöldbrott sker – som JK framhållit - först när brottet är fullbordat. Syftet med att vänta med ett ingripande till dess att tillgreppsbrottet har fullbordats måste, anser vi, vara just en avsikt att få till stånd en efterföljande rättslig process. För att utnyttja en rätt till laga självtäkt krävs ju inte – vilket också Stöldutredningen påpekade - att något brott har förövats. Det krävs endast att besittningen till visst gods har rub- bats utan rätt. Laga självtäkt är en bestämmelse av huvudsakligen civilrättslig natur (Williams, m.fl., Brottsbalken, Kap.  
 25-38, 
  Följdförfattningar, BrP : 22). 
 Även det förhållandet att polis kallas till platsen först om den misstänktes identitet inte har gått att fastställa talar för att avsikten med ingripandet från butikskontrollantens eller någon annan en- skilds sida, förutom att återta varan, är att identifiera den person som ertappats. Den misstänktes identitet behövs främst för att – i vart fall med framgång - kunna göra en polisanmälan. 
 Eftersom det avgörande i denna fråga är avsikten hos den person 
 – butikskontrollant, butiksanställd eller annan enskild - som företar det aktuella ingripandet har vi även diskuterat frågan med företrä- dare för handeln. Resultatet av dessa diskussioner kan i korthet sammanfattas så här. 
 Butiksanställda får  
 5-10 
  timmars utbildning i säkerhetsfrågor. I denna utbildning ingår att noga gå igenom bestämmelsen om envarsgripande. Man går igenom förutsättningarna för att göra ett envarsgripande. I detta ingår att diskutera begreppen bar gärning och flyende fot som återfinns i bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB. Man lär också ut vad som gäller beträffande tidpunkten för ett snatteribrotts fullbordande (jfr avsnitt  
 2.2 
 ). Sammantaget syftar utbildningen till att lära ut att det nu aktuella slaget av ingri- pande sker med stöd av reglerna om envarsgripande. 
 Det är också från den utgångspunkten som man rent praktiskt arbetar med butikstillgrepp inom handeln. 
 76 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Hösten år 1997 gick ett antal branschorganisationer samman och bildade Svensk Handel. De organisationer som gick samman var Sveriges Köpmannaförbund, Handelns Arbetsgivarorganisation och Grossistförbundet. Svensk Handel har i dag ca 21 000 med- lemmar inom handeln. Det utgör drygt 50 procent av handelns fö- retag. 
 Svensk Handel har tagit fram ett säkerhetspaket som företag inom handeln kan beställa. I säkerhetspaketet ingår broschyrer med budskap som Alla snatterier polisanmäls! och Snatteri - Att stjä- la för några tior kan kosta tusentals kronor. Till den sistnämnda broschyren hör även en broschyr som redovisar gällande praxis när det gäller påföljden för snatteri. I paketet ingår dessutom blanket- ter för anmälan till polisen. 
 Även detta visar att man inom handeln är av den uppfattningen – och även arbetar efter - att ett ingripande från en butikskontrollant eller annan enskild person mot en person som misstänks för att ha tillgripit varor har till syfte inte bara att återta varan utan också att gripa vederbörande för att – antingen direkt eller vid en senare tid- punkt - göra en polisanmälan om händelsen. 
 Vi instämmer därför i JO:s bedömning när han anger att det för- farande som regleras i 24 kap. 7 § andra stycket RB går utöver vad som kan anses följa av reglerna om laga självtäkt, eftersom det här är fråga om inte bara att återta det tillgripna utan i lika hög grad att säkerställa ett efterföljande rättsligt förfarande mot den misstänkte. 
 Våra resonemang i det följande har således den utgångspunkten att ett ingripande som en butikskontrollant – som således många gånger innehar ett förordnande som väktare - eller annan enskild gör mot en person som misstänks för tillgrepp av en vara i en butik eller ett varuhus sker med stöd av bestämmelsen om envarsgripan- de i RB. 
  
 5.4.2 
  
 Ingripande vid viss annan brottslighet 
  
 Enligt våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) skall vi undersöka möj- ligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagföringen av i första hand butikssnatterier, men även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande. Som exempel nämns därvid kontantbedrägerier. 
 Det görs årligen en mängd ingripanden mot personer som inte har erlagt föreskriven färdavgift vid resor med t.ex. tåg, buss eller 
 77 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 tunnelbana. Dessa ingripanden görs vanligen av trafikföretagens egen personal. 
 Det brott som då skulle kunna tänkas föreligga brukar benämnas snyltning och regleras i 9 kap. 2 § andra stycket BrB. Som juridisk term används i bestämmelsen beteckningen bedrägligt beteende. Brottet består i att en person inte gör rätt för sig när han begagnar sig av något som tillhandahålls mot kontant betalning. Brottet för- utsätter inte att någon vilseleds till att tillhandahålla den aktuella prestationen. 
 Beträffande snyltning gäller emellertid att detta brott får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt (9 kap. 12 § andra stycket BrB). Här kan således sägas råda en presumtion mot åtal. 
 Det är inte heller särskilt många fall av snyltning som leder till lagföring. Enligt statistik från RÅ uppgick antalet lagföringsbeslut när det gäller just snyltningsbrottet under år 2000 till 611 fall. De fördelade sig på så sätt att i 54 fall utfärdades strafföreläggande, i 111 fall meddelades åtalsunderlåtelse och i 446 fall väcktes åtal. 
 När det gäller personer som reser med kollektiv persontrafik finns en särskild lag som möjliggör för vissa trafikföretag att ta ut en tilläggsavgift av resande som inte kan förete giltig biljett (lagen [1977:67] om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik). Lagen gäller sådana trafikföretag för vilka regeringen eller förvaltningsmyndig- het fastställer taxa. Bland dem som tillämpar lagen kan nämnas Storstockholms lokaltrafik. 
 Mot denna bakgrund – främst det förhållandet att tämligen få fall leder till lagföring - framstår det inte som särskilt angeläget att i våra överväganden beakta snyltningsbrottet. 
 Vi har inte heller i övrigt funnit anledning att i våra övervägan- den i denna fråga behandla andra brott än snatteri. 
  
 5.4.3 
  
 Överlämnande av den gripne till närmaste polisman 
  
 Bedömning:  
 När det föreskrivs i 24 kap. 7 § andra stycket RB att den gripne skall överlämnas till närmaste polisman innebär det ett krav på ett  
 fysiskt  
 överlämnande. 
 78 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 JO om sättet för överlämnande av den gripne till en polisman 
 Såväl JK som JO har bedömt att det ingripande som normalt till- lämpas av en butikskontrollant eller annan enskild för att säkerstäl- la identifiering och rapportering av en person som har ertappats med ett butikstillgrepp måste betraktas som ett envarsgripande en- ligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Vi har inte någon annan uppfatt- ning i den delen. 
 Av bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB följer att den som har blivit föremål för ingripandet skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. JO har uttalat sig även om på vilket sätt det- ta överlämnande skall ske (JO 2000/01 s. 137, se avsnitt 3.5.2). 
 I det aktuella beslutet hade JO att bedöma den metod – snatte- fonen - för utredning av snatteribrott som hade utvecklats och till- lämpats under några års tid av polisen i södra Sverige. Metoden in- nebar bl.a. att den person som hade gripits av en butikskontrollant eller någon annan enskild person överlämnades till en polisman per telefon. 
 JO ansåg att det inte är lagligen möjligt att överlämna en gripen person till en polisman på detta sätt. Överlämnandet av den gripne skall enligt JO vara ett  
 fysiskt  
 sådant. 
 Vår bedömning när det gäller sättet för överlämnandet av den gripne till en polisman 
 Det primära syftet bakom bestämmelsen om överlämnande av den gripne till en polisman är enligt vår mening – vilket också JO har framhållit - att polismannen skall inställa sig för att ha möjlighet att överta gripandet enligt 24 kap. 7 § första stycket RB. För det fall polismannen gör den bedömningen att det saknas lagliga förutsätt- ningar för honom att överta gripandet enligt den nu nämnda be- stämmelsen skall den gripne friges. 
 När det gäller just misstanke om enbart snatteri kan den situa- tionen förväntas uppkomma i ganska många fall, eftersom misstan- ke om snatteri som regel inte utgör grund för en polisman att gripa den som misstänks för brottet. 
 För att en polisman skall kunna besluta om gripande fordras ju som huvudregel att det brott varom misstanke har uppstått kan följas av fängelse ett år eller däröver (24 kap. 1 § RB jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). För att en enskild person skall kunna gripa en misstänkt är det tillräckligt att det på det aktuella brottet 
 79 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 kan följa fängelse. Snatteri har ett straffmaximum om fängelse i högst sex månader. I  
 praktiken  
 kommer således den polisman som infinner sig vid platsen för ett envarsgripande p.g.a. misstanke om snatteri många gånger att häva detta gripande. 
 När polismannen väl är på platsen där den som har gripits enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB befinner sig kan denne också – som även JO påpekat - ha skäl att företa andra brottsutredande åtgärder. Det kan t.ex. finnas skäl att kroppsvisitera den gripne om denne vägrar att uppge sin identitet (jfr 19 § Pl). Situationen med okänd identitet utgör ju dessutom skäl för en polisman att överta gripan- det enligt 24 kap. 7 § första stycket RB, även om det brott varom misstanke har uppkommit utgörs av snatteri. Några brottsutredan- de åtgärder har – med ett undantag - inte en enskild person rätt att företa. Undantaget avser behörigheten att besluta om beslag (27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB). 
 Det förhållandet att överlämnandet skall ske till  
 närmaste  
 polis- man talar mycket starkt för att med detta avses ett fysiskt överläm- nande. Om det skulle vara möjligt att överlämna en gripen person per telefon, finns det ju inte någon anledning att föreskriva att överlämnandet skall ske just till den polisman som är närmast. Det är då knappast möjligt att avgöra vem som är närmaste polisman. 
 Av redogörelsen för tidigare överväganden (avsnitt 5.3.1) fram- går att rättsläget i tiden före RB innebar att en person som hade gripits - eller anhållits som frihetsberövandet då benämndes – av en enskild rent fysiskt skulle inställas inför häktningsmyndigheten som hade att pröva om den misstänkte skulle släppas fri eller ej. Häktningsrätten utövades i denna situation inte av domstol utan av andra från domstolen fristående befattningshavare. 
 Processkommissionens lagförslag år 1926 innebar att den som hade gripits av en enskild, som huvudregel skulle överlämnas till närmaste polisman. Polismannen hade att antingen frige den miss- tänkte eller inställa honom för närmast statsåklagare eller polis- myndighet. I vissa fall kunde dock den enskilde i stället omedelbart ställa den gripne inför statsåklagare eller polismyndighet. Att man då hade något annat i åtanke än ett rent fysiskt överlämnande till polismannen, eller för den delen, till statsåklagare eller polismyn- dighet anser vi i princip är uteslutet. 
 Här skall också anmärkas att när bestämmelsen i 24 kap. 7 § and- ra stycket RB skrevs var möjligheten att överlämna en gripen per- son på annat sätt än rent fysiskt, t.ex. per telefon, om inte obefint- liga så i vart fall ytterst begränsad. Att överlämnandet skulle kunna 
 80 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 ske på det sättet var därför knappast något som lagstiftaren då hade i åtanke. 
 Vi vill här slutligen lyfta fram bestämmelsen i 35 § LUL som re- glerar rätten för envar att gripa den som är under 15 år. 
 I förarbetena till bestämmelsen i 35 § LUL uttalades i fråga om envarsgripande bl.a. att på samma sätt som gäller enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB bör föreskrivas att den gripne skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. Vidare konstaterades att det ligger i sakens natur att skyldigheten att överlämna barnet till en polisman inte gäller för det fallet att barnet har frigetts innan poli- sen har haft rimlig möjlighet att  
 komma till platsen  
 eller ett över- lämnande annars i praktiken skulle kunnat äga rum (prop. 1983/84:187 s. 25). 
 Även det nu återgivna förarbetsuttalandet visar att det inte är fråga om något annat än ett rent fysiskt överlämnande av den grip- ne, vare sig enligt bestämmelsen i RB eller – för den delen - i LUL. 
 Sammantaget innebär således detta att vi inte har någon annan uppfattning än JO i frågan om möjligheten att överlämna en en- varsgripen person till en polisman per telefon. Överlämnandet av den gripne till en polisman måste således i dag vara ett fysiskt så- dant. Ett annat sätt för överlämnandet kräver en lagändring. 
  
 5.4.4 
  
 En polismans möjlighet att häva ett gripandebeslut 
  
 Bedömning 
 : En polisman är behörig att häva ett gripande som har beslutats av en enskild person. 
 Vi har i föregående avsnitt angett att den gripne skall friges om det saknas förutsättningar för en polisman att överta ett gripande som har beslutats av en enskild person. Vi anser att det här finns skäl att något beröra en polismans möjlighet att häva ett gripande som har beslutats av en enskild person. Att den polisman till vilken en en- varsgripen person överlämnas är behörig att besluta att ett sådant gripande skall hävas framgår nämligen inte med önskvärd tydlighet av författningsbestämmelserna i saken. 
 Enligt gällande rätt är grundprincipen att det ankommer på åkla- garen att besluta om ett gripande skall hävas. Skälet till det är att ett sådant beslut anses utgöra ett negativt anhållningsbeslut (se bl.a. Colon, Rättegångsbalken, del 2, s. 24:36 samt prop. 1996/97:175 s. 56). 
 81 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 År 1997 infördes dock en möjlighet för polismyndigheten och även för en enskild polisman att i viss begränsad utsträckning fatta beslut om att ett gripande skall hävas. En bestämmelse av denna innebörd finns således numera i 24 kap. 8 § tredje stycket RB. 
 Enligt bestämmelsens ordalydelse tycks gälla att det – förutom åklagaren – endast är polismyndigheten som kan häva ett gripandebeslut som har fattats med stöd av 24 kap. 7 § andra stycket RB. En polisman får nämligen enligt bestämmelsen i 24 kap. 8 § tredje stycket RB – under vissa ytterligare förutsättningar - häva ett gripandebeslut endast om han själv har fattat beslutet. I situationen med envarsgripande har ju beslutet inte fattats av polismannen utan av en enskild person. 
 Som vi har angett innebär dock det förhållandet att den polis- man, till vilken den envarsgripne överlämnas, som gör den bedöm- ningen att det inte finns lagliga förutsättningar för honom att över- ta gripandet att den gripne skall friges. Ett annat synsätt skulle ju få orimliga konsekvenser, bl.a. skulle tiden för frihetsberövandet komma att förlängas om det fordrades ett beslut av polismyndighe- ten i den situationen. 
 Noteras skall att Processkommissionens lagförslag år 1926 inne- höll en uttrycklig bestämmelse om att en polisman ägde besluta att en envarsgripen person skulle friges (avsnitt 5.3.1). Detta kom dock inte att tas in i den slutliga utformningen av bestämmelsen i 24 kap. 7 § RB. Det framgår dock av Processlagberedningens be- tänkande några år senare att man tänkte sig att den gripne – utan att närmare ange för vilka fall detta skulle gälla - skulle kunna friges innan gripandet hade anmälts till åklagare (NJA II 1943 s. 329). Processlagberedningen anförde i denna del följande. 
 Med hänsyn till vikten av att, då någon har gripits, frågan om anhållande snarast möjlig prövas har stadgats, att anmälan om gripandet skyndsamt skall göras hos anhållningsmyndigheten, som har att besluta, om den gripne skall anhållas eller friges. Klart är, att den gripne kan, då skäl äro därtill, utan sådan anmä- lan genast frigivas. 
 När det gäller ungdomar under 15 år är regelsystemet tydligt på den här punkten. Det ankommer således på polismyndigheten eller åklagaren – och inte på en enskild polisman - att fatta beslut om den unge person som har gripits av envar skall friges (35 § andra stycket LUL). Här råder således en skillnad beroende på vilken ål- der lagöverträdaren har. Möjligen beror denna skillnad på att be- stämmelsen i LUL egentligen är till för att möjliggöra ett förhör 
 82 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 med den unge (se t.ex. SOU 1993:60 s. 154). En person under 15 år kan ju inte åtalas. 
  
 5.4.5 
  
 Möjlighet att anmäla ett gripande till en polisman 
  
 Förslag:  
 När någon har gripits för snatteri skall det muntligen an- mälas till en polisman. En sådan anmälan får göras per telefon. 
 Svårigheter att få till stånd förhör under en brottsutredning 
 I betänkandet Snabbare lagföring 1 – Några förslag till förenklingar (SOU 2001:59) har vi lämnat förslag som avser att ytterligare ef- fektivisera sanktionssystemet vid utevaro från förhör under en för- undersökning. Vi föreslog där att det skall införas en möjlighet att kalla den som skall höras under förundersökningen vid äventyr av vite (SOU 2001:59, avsnitt 3.2.4). 
 Bakgrunden till vårt förslag i den delen var bl.a. att det från po- lishåll hade framförts att det fanns svårigheter att få personer som kallas till förhör under en förundersökning att inställa sig vid för- höret. 
 Orsakerna till att personer som kallas till förhör inte vill inställa sig är säkerligen många. Ett skäl kan vara att det kan upplevas som tidsödande att infinna sig hos polisen. Ett annat skäl kan vara att den tidpunkt som av polisen har satts ut för förhöret inte passar den som skall höras. Ytterligare ett skäl kan säkerligen vara att det saknas intresse av att ett visst brott utreds och leder till lagföring. En misstänkt som i dag vill undandra sig, eller i vart fall förhala, en brottsutredning har ganska stora möjligheter att lyckas med detta genom att inte infinna sig vid förhör. 
 Ytterligare förslag som kan underlätta att förhör äger rum 
 Enligt gällande rätt skall den som grips för butikstillgrepp skynd- samt överlämnas till närmaste polisman. Om bestämmelsen tilläm- pades skulle det innebära att polis i princip skulle behöva komma till platsen för varje butikstillgrepp där någon har gripits. Det är i praktiken omöjligt. Polisens resurser räcker inte på långa vägar till för det. 
 83 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 I dag är det i stället många gånger i praktiken så att polisen över- huvudtaget inte kontaktas när en person som misstänks för snatteri har gripits av en butikskontrollant eller annan enskild person. Det sker dock i de fall då den gripnes identitet inte går att fastställa (se avsnitt 3.2). Det innebär att de flesta butikssnatterier kommer till polisens kännedom först genom en skriftlig anmälan. Den miss- tänkte blir då i regel kallad till förhör. Vi har tidigare angett att så- dana förhör ibland är svåra att få till stånd. 
 Det förfarande som i dag i praktiken tillämpas är inte helt fören- ligt med lagens regler. Det är svårt att se vilket det lagenliga alter- nativet skulle vara. Om en enskild gripit en misstänkt för butiks- tillgrepp och det inte finns någon polis som kan komma till platsen, vilket i praktiken torde vara det vanligen förekommande fallet, så finns det uppenbarligen inte någon möjlighet för den enskilde som gjort ingripandet att lagligen avsluta saken. Det är redan av det skä- let uppenbart att en reformering av reglerna måste ske. Därtill kommer att de nuvarande reglerna har medfört en brist i effektivi- teten i det brottsbeivrande systemet. 
 I avsnitt 3.5.2 finns en beskrivning av en metod att utreda bu- tikssnatterier som tillämpades under flera års tid av polisen i södra Sverige (snattefonförfarandet). Metoden gick i korthet ut på att hela brottsutredningen gjordes färdig i nära anslutning till det att den misstänkte gripits av en butikskontrollant enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Den gripne överlämnades därvid muntligen till en polisman per telefon. Polismannen prövade gripandet efter en beskrivning, lämnad av den enskilde som gjort gripandet, av den inträffade händelsen. Om den misstänkte samtyckte till det ägde därefter ett förhör rum med honom omedelbart per telefon. 
 Genom att polisen således omedelbart kontaktades när en person gripits misstänkt för snatteri skapades förutsättningar för att för- höret med den misstänkte kunde komma till stånd och dessutom i de flesta fall tämligen omedelbart. Som framgått i bl.a. avsnitt 5.4.3 var denna metod för brottsutredning inte laglig. 
 Vi anser att ytterligare förslag som kan underlätta att få personer att medverka till förhör under en brottsutredning nu bör kunna övervägas. 
 Möjlighet att anmäla ett envarsgripande till en polisman 
 Det tillvägagångssätt som i dag tillämpas gentemot personer som grips av enskilda misstänkta för snatteri innebär i många fall att den 
 84 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 enskilde – efter att ha företagit vissa andra brottsutredande åtgär- der – i praktiken häver sitt eget gripande. Den inträffade händelsen anmäls därefter skriftligen till polisen. 
 Regelsystemet beträffande rätten för envar att gripa en misstänkt tillåter inte att den enskilde häver sitt eget gripande. Den gripne  
 skall  
 ju överlämnas till en polisman (jfr dock uttalanden i prop. 1983/84 s. 25). Detta – att en polisman överhuvudtaget inte prövar gripandet – är från rättssäkerhetssynpunkt inte helt tillfredsställan- de för den gripne. 
 Ett sätt att öka rättssäkerheten för den misstänkte samtidigt som själva förfarandet effektiviseras och sker snabbare vore att skapa en möjlighet att – i vissa situationer – muntligen  
 anmäla  
 själva gripan- det till en polisman. Denna anmälan skulle då få ske per telefon. 
 Om denna möjlighet öppnades skulle således en polisman kon- taktas i princip varje gång en person gripits misstänkt för snatteri. Detta – att en polisman omedelbart kontaktas - skulle sannolikt även ha vissa brottspreventiva effekter. 
 Butiksstölder anmäls i stort sett enbart om det finns en gär- ningsman som har gripits. Vi har i avsnitt 2.3 redogjort för brotts- utvecklingen när det gäller butikstillgrepp. Där framgår bl.a. att det år 2000 anmäldes ca 52 000 butiksstölder i landet som helhet. Vi har inte lyckats få fram någon statistik som visar hur många av des- sa som utgörs av butikssnatterier. Däremot finns lagföringsstatistik beträffande snatteribrottet. Som vi har angett tidigare är inte heller den statistiken begränsad till att avse just butikssnatterier (avsnitt 2.3). Det anses dock rimligt att anta att majoriteten av de snatterier som ingår i lagföringsstatistiken avser butikssnatterier. När det gäller snatteri meddelades under år 2000 drygt 13 000 lagföringsbe- slut. De fördelade sig på så sätt att antalet domar uppgick till 2 757, strafförelägganden till 7 429 och åtalsunderlåtelser till 3 174. 
 Som också framgått tidigare kommer de flesta butikssnatterier i dag till polisens kännedom genom en skriftlig anmälan. Antagligen har denna praxis vuxit fram ur den verklighet som består i att poli- sen i dag, bl.a. till följd av att annat måste prioriteras, inte har ansett sig kunna inställa sig vid platsen – i vart fall inte inom en rimlig tid - där en för snatteri misstänkt person har gripits. Det gäller måhän- da särskilt som det i regel inte finns skäl för en polisman att överta den enskilde personens gripande om brottsmisstanken utgörs av snatteri (jfr avsnitt 5.4.3). 
 Anmälningsupptagningen per telefon kan möjligen innebära ett visst tärande på polisens resurser. En skriftlig brottsanmälan som kommer in till polisen behöver t.ex. inte nedtecknas av en polisut- 
 85 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 bildad person. Mot detta skall emellertid vägas de vinster som kan förväntas uppkomma genom att i princip hela brottsutredningen i de flesta fall kan färdigställas direkt efter ett telefonsamtal. Vi åter- kommer till detta nedan (avsnitt 5.4.11) 
 Här skall också tilläggas att RPS – med hänvisning just till den rationaliseringsvinst som förfarandet enligt styrelsens bedömning innebär - har begärt att regeringen skall överväga sådana författ- ningsändringar som gör det möjligt att handlägga snatteriärenden på det förenklade sätt som gjordes av polisen i södra Sverige genom snattefonförfarandet. Enligt RPS redovisade den aktuella polis- myndigheten under ett år ca 1 500 snatteriärenden på detta förenk- lade sätt. Det innebär enligt styrelsen en besparing av sju polistjänster (Polisväsendets budgetunderlag för åren  
 2001-2003, 
  s. 43)Vad. vi nu har sagt innebär sammantaget att möjligheten att i vis- sa fall kunna anmäla ett gripande till en polisman sannolikt skulle öka såväl rättssäkerheten som effektivisera förfarandet samt dess- utom ha vissa brottspreventiva effekter. 
 Det som möjligen skulle kunna tala emot att en sådan möjlighet införs är att snatteribrottet därigenom skulle komma att prioriteras hos polisen på bekostnad av utredningar om annan brottslighet. Sammantaget bedömer vi ändå att denna möjlighet att anmäla gri- pandet kan förväntas medföra sådana fördelar att prioriteringsfrå- gan inte bör hindra ett genomförande. Detta leder oss således till slutsatsen att det bör införas en möjlighet att till en polisman per telefon anmäla att en person har gripits misstänkt för snatteri. 
 I snattefonförfarandet (avsnitt 3.5.2) begränsades användningen till att avse enbart erkända snatteribrott. Vi anser inte att det finns skäl att begränsa tillämpningsområdet på detta sätt. Denna metod för utredning av snatterier skall således gälla oavsett den misstänk- tes inställning i skuldfrågan. 
 Något krav på att anmälan skall ske till  
 närmaste  
 polisman bör inte heller ställas upp för den nu aktuella situationen. Vi tänker oss att man inom polisen inrättar olika telefonnummer på vilka anmä- lan kan ske. Dessa telefoner bör vara bemannade under de tider bu- tiker och varuhus normalt håller öppet. 
 86 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 5.4.6 
  
 Polismannens prövning efter det att anmälan om gripandet har skett 
  
 Omfattningen av polismannens prövning 
  
 Förslag 
 : Sedan gripandet har anmälts skall polismannen skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Om gripandet inte hävs skall den gripne skyndsamt överlämnas till en polisman. 
 Efter det att gripandet anmälts till en polisman måste givetvis po- lismannen åläggas en skyldighet att på något sätt pröva gripandet. 
 När det gäller misstanke om enbart snatteri finns det skäl för en polisman att gripa den misstänkte om identiteten på den misstänk- te inte går att fastställa. Gripandeskäl föreligger dessutom – under vissa ytterligare förutsättningar - om den misstänkte saknar hem- vist inom riket (24 kap. 1 och 2 §§ jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). 
 Anledningen till att det i dessa situationer går att frihetsberöva en person även för brott av mer ringa slag är att det anses att det då finns klara indikationer på att den misstänkte avser att undandra sig att medverka i brottsutredningen. Det skall framhållas att det är förutsatt att tillämpningen av dessa bestämmelser sker med åter- hållsamhet och med allt större restriktivitet ju lindrigare brott det är fråga om (prop. 1986/87:112 s. 32). 
 Här skall också nämnas att det beträffande misstänkta som har hemvist i ett annat nordiskt land gäller att bestämmelsen som med- ger ett frihetsberövande oberoende av brottets beskaffenhet inte kan tillämpas (se härom Colon, Rättegångsbalken, del 2, s. 24:18 och vad som där anges om nordiska konventioner som tillåter del- givning och lagföring i annat nordiskt land). 
 Vi har övervägt att låta den polisman till vilken gripandet anmäls, utan någon begränsning, pröva gripandet i hela dess omfattning. En sådan prövning skulle kunna leda till att polismannen beslutar att den gripne skall friges eller att han beslutar sig för att överta den enskilde personens gripande. 
 Det går emellertid enligt vår bedömning knappast att låta en po- lisman per telefon meddela ett beslut om att han övertar gripandet. Det skulle ju innebära att en enskild person – ibland kanske under flera timmar - fick verkställa ett beslut om frihetsberövande som en 
 87 
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri SOU 2002:44 
 polisman meddelat per telefon. Det framstår inte som särskilt lämpligt. 
 Vi har därför stannat för att polismannens prövning på distans av gripandet endast skall avse om det finns skäl att  
 häva  
 gripandet. Visserligen får en enskild person i den situationen också verkställa ett beslut som en polisman har meddelat. Att den enskilde i en si- tuation som denna får verkställa ett beslut om att någon skall för- sättas på fri fot ser vi dock inget problem med. 
 Efter det att anmälan om gripandet har skett skall därför polis- mannen skyndsamt pröva om gripandet skall hävas 
 .  
 Gripandet skall därvid hävas om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. Sannolikt kommer de flesta sådana prövningar att leda till att gripandet hävs. Om gripandet emellertid inte hävs skall den gripne överlämnas till en polisman enligt vanliga regler, dvs. normalt genom att en polisman inställer sig på plats för att där prö- va gripandet. 
 Identifiering av den gripne 
  
 Förslag 
 : Den gripnes identitet skall fastställas av polismannen in- nan det avgörs om det finns förutsättningar att häva gripandet. 
 När en butikskontrollant eller annan enskild griper en person miss- tänkt för snatteri brukar den som har gjort ingripandet företa vissa brottsutredande åtgärder innan han bestämmer sig för om den gripne skall friges eller om en polisman skall kallas till platsen för att pröva gripandet (se avsnitt 3.2). De åtgärder som den enskilde företar brukar bl.a. vara att be den gripne identifiera sig. Den gripne får då uppge sitt namn och även visa en legitimationshandling för att styrka sin identitet. Därefter görs en skriftlig anmälan om brot- tet till polisen. Med hjälp av de identitetsuppgifter som finns i an- mälan kallas den misstänkte därefter till polisen för förhör. Innan förhöret genomförs sker en identitetskontroll hos polisen. Som vi har framhållit tidigare är denna praxis – dvs. att den enskilde själv friger den gripne - knappast förenlig med gällande lagstiftning. 
 Enligt vad som har uppgetts för oss inträffar det så gott som ald- rig att den person som av en enskild har identifierats på det sätt som vi nu har beskrivit inte är den han verkligen har uppgett sig vara. 
 Av JO:s uttalanden rörande tillämpningen av snattefonförfaran- det (se avsnitt 3.5.2) framgår att han är av den uppfattningen att 
 88 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 det inte är godtagbart att en så central del av brottsutredningsförfa- randet som identifieringen av den misstänkte i huvudsak överläm- nas till en enskild person, som dels företräder målsägandens intres- se i saken, dels kan komma att höras som vittne till det inträffade. Enligt JO:s bedömning ligger ansvaret för att den misstänktes identitet fastställs på ett riktigt sätt på den polisiäre befattningsha- vare som utreder brottet. 
 Vi har utgått från vad JO har sagt i denna del. Vi har därför för- utsatt att, efter det att gripandet har anmälts till en polisman,  
 denne 
  
 – innan det avgörs om gripandet skall hävas - fastställer identiteten på den gripne på samma sätt som i dag sker efter ett överlämnande. Det gäller således även om det i och för sig inte finns något som tyder på att den misstänktes uppgift om sin identitet till den som har gjort ingripandet inte är korrekt. 
 Givetvis skall polismannen, om han redan av den berättelse som lämnas av den enskilde som har gjort ingripandet (se avsnitt 5.4.9), bedömer att den inträffade händelsen inte utgör ett brott häva gripandet. Om den inträffade händelsen inte utgör ett brott finns det ju inte skäl för ett frihetsberövande. Det gäller alldeles oavsett om den gripnes identitet är fastställd eller ej. 
 Som kommer att framgå i avsnitt 5.4.10 föreslår vi där att en ordningsvakt, under vissa förutsättningar, skall kunna kroppsvisite- ra en gripen person för att fastställa dennes identitet. Vi vill därför redan här säga att polismannen skall säkerställa identiteten på den gripne även om en ordningsvakt genom en kroppsvisitation har säkerställt identiteten på den gripne. Om identiteten inte går att fastställa av polismannen saknas förutsättningar för honom att häva gripandet. 
 Hur skall identifieringen av gripna gå till per telefon? 
  
 Bedömning:  
 Om polismannen vid telefonsamtalet ställer kontroll- frågor till den gripne med hjälp av olika register och den gripne kan ge korrekta svar på dessa frågor och det dessutom inte finns något som tyder på att det råder någon oklarhet beträffande identiteten är identiteten på ett tillräckligt betryggande sätt fastställd. 
 89 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 Identifiering hos bl.a. polisen i dag 
 Innan vi beskriver hur den av polismannen företagna identifiering- en skall gå till vill vi säga några ord om hur identifiering av miss- tänkta i samband med polisförhör vanligen går till i dag. 
 När en person som är misstänkt för ett brott kallas till polisen för att höras över brottsmisstanken brukar denne få legitimera sig i samband med att förhöret genomförs. Om den misstänkte inte har någon legitimation får han ta med sig en person som kan intyga identiteten. Polisen kontrollerar sedan identiteten mot mantalsre- gistret. 
 Telefonförhör med misstänkta förekommer i dag i väldigt liten utsträckning. Det kan dock ske om det är någon kompletterande fråga som behöver ställas. Det är då i regel den person inom polisen som har hållit det tidigare förhöret som ringer och ställer den kompletterande frågan. 
 I kapitel 7 kommer vi att behandla frågan om skriftliga berättel- ser under en brottsutredning. Som kommer att framgå där finns en möjlighet att, i stället för att hålla förhör, infordra en skriftlig be- rättelse från t.ex. ett vittne. Bestämmelsen möjliggör dock även – i och för sig undantagsvis - att en misstänkt lämnar en skriftlig be- rättelse. När detta förfarande tillämpas under en brottsutredning sker av naturliga skäl inte heller någon kontroll av identiteten ge- nom ett personligt sammanträffande mellan den som har lämnat berättelsen och en företrädare för polisen. 
 Vi har också tittat på hur identifiering sker i dag inom andra de- lar av rättsväsendet. I domstol sker inte annat än en ytterst summa- risk identitetskontroll av den tilltalade. Brukligt är nämligen där att den tilltalade endast får bekräfta ett namn och personnummer som läses upp för honom av domaren. Även i domstol sker förhör ibland per telefon. Inte heller då synes identiteten kontrolleras på något mer ingående sätt annat än i undantagsfall. 
 JO 
 Av JO:s uttalanden rörande tillämpningen av snattefonförfarandet (se avsnitt 3.5.2) framgår att han är av den uppfattningen att det normalt måste till ett  
 personligt  
 sammanträffande mellan den hos polisen som gör en identitetskontroll av en misstänkt och den som skall identifieras. 
 90 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Vår bedömning 
 Utgångspunkten har för oss varit att identifieringen av den gripne vid telefonsamtalet med en polisman måste kunna lösas på ett prak- tiskt sätt som inte medför en alltför stor omgång. Tillvägagångssät- tet måste även vara betryggande ur rättssäkerhetssynpunkt. Det skulle ju inte uppstå några som helst vinster – snarare tvärtom - om den gripnes identitet inte kunde fastställas på ett betryggande sätt i detta förfarande. Det är vi självklart inte intresserade av. 
 Vår bedömning är att identifiering vid ett telefonsamtal mellan en polisman och en misstänkt person mycket väl går att utforma på ett sådant sätt att rättssäkerheten inte äventyras. Vi anser nämligen att JO:s farhågor för misstag i samband identifiering per telefon är överdrivna. Vad vi känner till har det inte kommit fram något som visar att det i samband med att snattefonförfarandet tillämpades, vilket var under flera års tid, förekom några felaktigheter när det gäller identifieringen av den misstänkte. Anmärkas skall dock att det inte har skett någon utvärdering av det försöket. 
 Om en polisman vid ett telefonsamtal ställer kontrollfrågor till den misstänkte med hjälp av olika register och den misstänkte kan ge korrekta svar på dessa frågor och det dessutom inte finns något som tyder på att det råder någon oklarhet beträffande identiteten anser vi att identiteten på ett tillräckligt betryggande sätt är fast- ställd. 
 Att det av oss föreslagna tillvägagångssättet för att identifiera misstänkta avviker från den rutin som i dag vanligen tillämpas gentemot en misstänkt person är inte särskilt märkligt. Den brottsutredningsmetod som vi nu vill införa har ju inte varit lagli- gen möjlig tidigare. 
 Vi vill här också tillägga att det inte är helt ovanligt att den som misstänks för ett butikssnatteri sedan tidigare är känd av polisen. När sådana situationer föreligger behöver oftast kontrollfrågor på sätt som nu har beskrivits inte ställas beträffande identiteten. Palmer sonlig kännedom är således ofta ensamt en tillräckligt betryggande form för identifiering. 
 När det gäller möjligheten att fastställa identiteten på misstänkta som har hemvist i ett annat land – vare sig det är i Norden eller utanför - kan det vara svårt att göra det på det sätt som vi har tänkt oss. Det gör att beträffande sådana gripna personer kan i regel an- mälan om gripande inte ske i stället för att överlämna den gripne till en polisman (se dock vad vi har sagt om personlig kännedom). 
 91 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 Sådana gripna personer får då – precis som i dag - överlämnas till en polisman. 
  
 5.4.7 
  
 Lagöverträdare som är under 15 år 
  
 Förslag 
 : Möjligheten att anmäla ett gripande till en polisman per telefon i stället för att överlämna den gripne gäller inte om den gripne är under 15 år. 
 I 35 § LUL finns en bestämmelse om rätt för envar att gripa den som inte har fyllt 15 år. Bakgrunden till denna särreglering beträf- fande de allra yngsta lagöverträdarna är att ett barn under 15 år inte kan gripas enligt 24 kap. RB eftersom brott överhuvudtaget inte kunde begås av barn under 15 år vid tiden för RB:s ikraftträdande år 1948. Då gällde nämligen fortfarande 1864 års strafflag. I och med BrB:s ikraftträdande år 1965 kan dock barn under 15 år begå brott. En misstanke om brott är ju en grundförutsättning för att bestämmelserna om gripande skall kunna tillämpas. Därmed öpp- nades möjligheten att föreskriva att även barn under 15 år skulle kunna gripas. Det dröjde dock fram till mitten av  
 1980-talet 
  innan en bestämmelse om detta togs in i LUL (prop. 1983/84:187 s. 24 ff, SFS 1984:954). 
 Vi har övervägt om denna möjlighet att anmäla ett gripande till en polisman skall gälla även lagöverträdare som är under 15 år. 
 När det gäller lagöverträdare som är under 15 år ankommer det på antingen polismyndigheten eller åklagaren att fatta beslut om den unge som har gripits skall friges eller hållas kvar för förhör (35 § andra stycket LUL). Beslutanderätten i frågan om ett eventuellt fortsatt frihetsberövande ligger således på en högre nivå än polis- mans. Det skulle därmed fordras att en eventuell anmälan om gri- pandet sker antingen till polismyndigheten eller till åklagaren. Det framstår inte som en särskilt praktisk lösning. 
 Därtill kommer att ett barn under 15 år inte kan åtalas för den händelse som har föranlett gripandet. Bestämmelsen om envarsgri- pande i LUL är, som framgått, i första hand till för att möjliggöra förhör med den unge lagöverträdaren (se härom även SOU 1993:60 s. 154). 
 Det innebär sammantaget att beträffande den nu aktuella ålderskategorin – dvs. personer som är under 15 år - skall det inte vara möjligt att anmäla gripandet till en polisman i stället för att överlämna den gripne till en polisman. 
 92 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 5.4.8 
  
 Hanteringen av den tillgripna varan 
  
 Förslag:  
 Om den enskilde har beslagtagit en vara som misstänks vara tillgripen, skall anmälan om gripandet inte kunna användas i stället för att den gripne överlämnas till en polisman. 
 Ett informellt förfarande 
 När en person som misstänks för snatteri ertappas kan det måhän- da tyckas som att det finns behov av att ta de tillgripna föremålen i beslag. Att en enskild person – t.ex. en butikskontrollant – i sam- band med ett gripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB i och för sig kan ta föremål i beslag framgår av 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. 
 I praktiken är det dock tämligen vanligt att butikskontrollanten eller den person som för butikens räkning har ingripit återfår det tillgripna föremålet utan att det blir aktuellt med beslag. När den misstänkte erkänner tillgreppet – eller i vart fall inte förnekar det – är det förfarandet sannolikt undantagslöst. Även när den gripne förnekar brott händer det många gånger att han inte gör anspråk på den vara som misstänks vara tillgripen. 
 Ett sådant informellt förfarande som nu har beskrivits tycks av många accepterat i situationen med envarsgripande, dvs. när gär- ningsmannen ertappas på bar gärning eller på flykt från brottsplat- sen. Som en ytterligare förutsättning för att tillämpa detta infor- mella förfarande fordras dock att egendomen snabbt kan återställas till den rätte ägaren (Fitger, Rättegångsbalken, del 2, s. 27:8 f där det också framgår att JO under senare år ställt sig allt mer negativ till ett sådant informellt förfarande). 
 Vi ansluter oss till ståndpunkten att det informella förfarandet måste accepteras i fallet när en person som misstänks för ett bu- tikstillgrepp grips av envar. Det tillgripna föremålet kan ju här dessutom i regel snabbt återställas till den rätte ägaren. En förut- sättning för det måste dock, anser vi, vara att den gripne som har föremålet i sin besittning inte gör gällande någon rätt till det. Vi vill framhålla att detta tillvägagångssätt är ett undantag från det formel- la förfarande som normalt skall tillämpas gentemot en person som har egendom i sin besittning och beträffande vilken beslagsreglerna i 27 kap. RB formellt är tillämpliga. 
 När detta informella förfarande tillämpas är det dock viktigt att det av den dokumentation som polismannen upprättar framgår dels 
 93 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 att det aktuella föremålet har återlämnats, dels värdet på föremålet. Det sistnämnda behövs ju främst för att avgöra om ett snatteribrott föreligger (se avsnitt 2.2). 
 Mot den nu redovisade bakgrunden anser vi att hanteringen av den vara som misstänks tillgripen  
 normalt  
 – dvs. när det informella förfarandet tillämpas - inte erbjuder något särskilt problem. 
 Föremål tas i beslag 
 Annorlunda förhåller det sig när den enskilde verkligen tar det misstänkt tillgripna föremålet i beslag, t.ex. av det skälet att den misstänkte gör anspråk på föremålet. 
 Regelsystemet beträffande beslag framstår inte som särskilt anpassat till fallet när en enskild person tar föremål i beslag. Möjligen beror det just på att det inte inträffar särskilt ofta (se Fitger, Rättegångsbalken, del 2, s. 27:3 där den situationen beskrivs som i extrema fall). 
 Den bestämmelse som vi främst tänker på här är den som före- skriver att när ett beslag verkställs av någon annan än undersök- ningsledaren eller åklagaren, och denne inte har beslutat om besla- get, anmälan skyndsamt skall göras hos honom. Undersökningsle- daren eller åklagaren skall då omedelbart pröva om beslaget skall bestå (27 kap. 4 § tredje stycket RB). Det är således så att beträf- fande ett beslag som har verkställts av en enskild person i samband med ett gripande det i regel inte är en polisman – ens om han infin- ner sig på brottsplatsen – som är behörig att pröva beslaget. 
 Särskilt detta förhållande gör att vi anser att, om det till äventyrs ändå skulle inträffa fall att den enskilde tar ett föremål som miss- tänks tillgripet i beslag, polisen skall inställa sig på plats för att dels pröva gripandet, dels – och framför allt - ta hand om det beslagtag- na och låta en behörig person inom polismyndigheten pröva besla- get. 
 Vi har i våra överväganden här även tagit särskild hänsyn till att det är svårt för en enskild person – som i regel intar ställning som målsäganden eller i vart fall representant för denne - att själv kom- ma i kontakt med en i detta avseende behörig person inom polisen. 
 94 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Bör en polisman ges rätt att pröva beslag av enskilda? 
 Vi har givetvis övervägt att ge en polisman behörighet att pröva beslag som har gjorts av enskilda. Vi har stannat för att inte föreslå något sådant, främst eftersom situationen med beslag av enskilda inte är särskilt vanligt förekommande. 
  
 5.4.9 
  
 Butikskontrollanters och andra enskildas roll i samband med anmälan om gripandet 
  
 Ingripanden i samband med misstanke om butikssnatterier görs i regel av butikskontrollanter (väktare) eller anställda i butiken. Det kommer att vara dessa personer som per telefon för polismannen får beskriva den händelse som har inträffat. Om man bortser från att beskrivningen skall lämnas per telefon, är detta i och för sig ing- en ny uppgift för dem. De gör det ju i dag i de fall när polisen in- ställer sig vid platsen för brottet. Även vid en skriftlig polisanmälan är det i regel de som har gjort ingripandet som beskriver den inträf- fade händelsen genom att nedteckna den. 
 Såväl butiksanställda som butikskontrollanter har redan en viss utbildning i de frågor som här har relevans. Det gäller t.ex. frågor om fullbordanstidpunkten vid butikstillgrepp. Vi har tidigare be- skrivit att butiksanställda i dag får  
 5-10 
  timmars utbildning i säker- hetsfrågor samt att det i denna utbildning ingår bl.a. att noga gå igenom bestämmelsen om envarsgripande samt de regler som gäller beträffande fullbordanstidpunkten för ett snatteribrott (avsnitt 5.4.1). 
 När det gäller utbildningen av butikskontrollanter – som ju i re- gel innehar förordnanden som väktare – hänvisas till avsnitt 5.2.5 och redogörelsen där för innehållet i FAP  
 579-2. 
  Vi kan dock här särskilt lyfta fram att väktare får utbildning i bl.a. bestämmelserna om envarsgripande och laga självtäkt samt de vanligaste brotten med fängelse i straffskalan. Dessa delar ingår i väktargrundkursens introduktionsavsnitt. Avsnittet omfattar totalt 44 timmars utbild- ning. 
 Vad vi nu anfört utesluter förstås inte att det kan behövas ytter- ligare informations- eller utbildningsinsatser när våra förslag genomförs. 
 95 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 5.4.10 
  
 Ordningsvakters roll när det gäller ingripanden i samband med butikssnatterier 
  
 Allmänt 
 Som vi har angett tidigare finns det när det gäller misstanke om enbart snatteri skäl för en polisman att gripa den misstänkte om identiteten på den misstänkte inte går att fastställa. Gripandeskäl föreligger dessutom – under vissa ytterligare förutsättningar - om den misstänkte saknar hemvist inom riket (24 kap. 1 och 2 §§ jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). 
 I fall med okänd identitet på den misstänkte kan olika situationer tänkas uppkomma. Det inträffar således att den som grips av envar misstänkt för butikstillgrepp vägrar att uppge sin identitet. Det kan också inträffa fall när den misstänkte visserligen uppger en viss identitet, men hans uppgift direkt framstår som osann. I sådana fall kallas i dag polis till platsen för att pröva gripandet 
 Som framgått tidigare har det i våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) angetts att vi skall överväga frågan om vilken roll ord- ningsvakter bör ha när det gäller att ingripa mot personer som gör sig skyldiga till snatteri. Frågor som i direktiven anges bör ingå i våra överväganden i denna del är i vilken utsträckning ordningsvak- ter bör kunna medverka i samband med identifiering av en för snat- teri misstänkt person samt vid dokumentering av förhållanden som är av betydelse för utredningen av sådana brott. 
 Innan vi redovisar våra överväganden i denna del vill vi först be- skriva den roll ordningsvakter har i dag. 
 Ordningsvakters roll i dag 
 Enligt uppgift till oss finns det ca 12 000 ordningsvaktsförordnan- den i landet i dag. Det totala antalet personer som innehar ord- ningsvaktsförordnanden är dock svårt att beräkna. En och samma person kan nämligen inneha flera förordnanden. I genomsnitt för- ordnas ca  
 610-620 
  nya ordningsvakter per år i Sverige. Siffran om- fattar inte sådana förordnanden som beror på att tiden för ett tidi- gare meddelat förordnande har gått ut. Ordningsvaktsförordnan- den meddelas ju för viss tid som får uppgå till högst tre år (5 § LOV). 
 96 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Den roll som ordningsvakter har i dag kan kort beskrivas så att de skall medverka till att upprätthålla allmän ordning (1 § LOV). Ordningsvakter får förordnas att tjänstgöra vid t.ex. sådana all- männa sammankomster som avses i 2 kap. 1 § ordningslagen och sådana offentliga tillställningar som avses i 2 kap. 3 § samma lag (2 § LOV). De får också, under vissa förutsättningar, förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroll i domstolar (2 a § LOV). 
 Om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt, får emellertid ordningsvakter förordnas även i annat fall än som avses i 2 och 2 a §§ LOV (3 § LOV). Som exem- pel på när en ordningsvakt kan förordnas med stöd av 3 § LOV kan nämnas ordningshållning vid ambassader och konsulat, på innetorg och centrumanläggningar samt vid sjukhusmottagningar (prop. 1979/80:122 s. 25 f och 30 samt de allmänna råd som har meddelats i anslutning till bestämmelsen i 1 § i FAP  
 692-1). 
  
 Framhållas skall att bestämmelsen i 3 § LOV är utformad som en undantagsregel. Den är avsedd att användas först sedan det visat sig vara praktiskt omöjligt eller i varje fall mycket svårt att lösa ett pro- blem på annat, godtagbart sätt. Vid denna prövning bör först undersökas om uppgiften är av den arten att det överhuvudtaget är nödvändigt att personal med särskilda befogenheter svarar för ord- ningshållningen. Om så är fallet skall först övervägas om uppgiften bör fullgöras av polisutbildad personal och om det kan ske utan att andra för polisverksamheten angelägna uppgifter eftersätts (prop. 1979/80:122 s. 29 ff). 
 Det är emellertid så att ordningsvakter numera relativt ofta tjänstgör vid centrumanläggningar och innetorg. 
 Ordningsvakter har tillagts motsvarande befogenheter som en polisman när det gäller möjligheten att belägga någon med fängsel (10 a och 29 §§ Pl), avvisa, avlägsna eller omhänderta en person med stöd av 13 § Pl (29 § Pl) samt att omhänderta en person på grund av berusning (1 och 10 §§ LOB). En ordningsvakt har dess- utom rätt att verkställa en kroppsvisitation i samband med frihets- berövande eller avlägsnande, s.k. provisorisk skyddsvisitation. En förutsättning härför är att det är nödvändigt för att vapen eller and- ra farliga föremål skall kunna tas om hand. En sådan rätt att företa kroppsvisitation tillkommer för övrigt även enskilda personer som ingriper med stöd av 24 kap. 7 § andra stycket RB (19 och 29 §§ Pl, se härom även Stevens, Foley, Polislagen, tredje upplagan, s. 156). 
 Ordningsvakter förordnas av RPS eller av polismyndigheten. En ordningsvakt är i princip skyldig att lyda en order som en polisman 
 97 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 meddelar honom i tjänsten och han har även en underrättelseskyl- dighet gentemot polismyndigheten  
 (5-7 
  §§ LOV). En ordningsvakt har också en rapporteringsskyldighet gentemot en polisman (4 § ordningsvaktsförordningen). 
 Vi vill avslutningsvis nämna att det inom Justitiedepartementet pågår en övergripande översyn av användningen av ordningsvakter och väktare, deras arbetsuppgifter och befogenheter. I mars 2001 gav Justitiedepartementet en utredare i uppdrag att biträda vid den- na översyn. I utredarens uppdrag har ingått bl.a. att överväga ord- ningsvakters utbildning och organisatoriska ställning, ordningsvak- ters arbetsuppgifter samt om det finns skäl att behålla skillnaden mellan ordningsvakter och väktare. Frågorna övervägs alltjämt i Justitiedepartementet 
 . 
  
 Ordningsvakter ges en ny uppgift vid ingripanden i samband med butikssnatterier 
  
 Förslag 
 : En ordningsvakt får i anslutning till det att en person har gripits enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB kroppsvisitera den grip- ne i den utsträckning som är nödvändig för att dennes identitet skall kunna fastställas. 
 En ordningsvakt skall dokumentera sitt beslut om kroppsvisita- tion i ett protokoll. Detta skall skickas till polismyndigheten. 
 Vår uppgift när det gäller ordningsvakter inskränker sig till att överväga om de kan ges en roll när det gäller att ingripa mot perso- ner som gör sig skyldiga till snatteri. I våra direktiv har uttryckligen angetts att vi bör överväga i vilken utsträckning ordningsvakter kan medverka i samband med identifiering av den misstänkte. 
 Här skall också nämnas att det för närvarande pågår en översyn av polisens arbetsuppgifter (Dir. 2000:105). Det är således  
 inte  
 en uppgift för oss att i något vidare perspektiv överväga vilka arbets- uppgifter som polisen skall ha och vilka uppgifter som lämpligen kan skötas av andra. Vi har tidigare också angett att det inom Justi- tiedepartementet pågår en övergripande översyn när det gäller an- vändningen av bl.a. ordningsvakter, deras arbetsuppgifter och befo- genheter. Det är således inte heller en uppgift för oss att göra en sådan översyn. 
 Som framgått har ordningsvakter i dag tillagts en antal uppgifter av polisiär natur. Det gäller bl.a. möjligheten att avvisa, avlägsna 
 98 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 eller omhänderta en person med stöd av 13 § Pl (29 § Pl) samt att omhändertaga någon på grund av berusning (1 och 10 §§ LOB). En ordningsvakt har dessutom rätt att verkställa en kroppsvisitation i samband med frihetsberövande eller avlägsnande, s.k. provisorisk skyddsvisitation (19 och 29 §§ Pl). 
 Användningen av ordningsvakter för uppgifter som kan betrak- tas som polisiära har skett mot bakgrund av bl.a. att man inte längre anses kunna räkna med att samhällets brottsbekämpande organ, utan hjälp av enskilda och andra, kan svara för det arbete som be- höver utföras för att förebygga och förhindra brott (se t.ex. SOU 1995:146 s. 17). 
 Eftersom identifiering i samband med envarsgripanden i dag – i situationen med okänd identitet - sköts av en polisman innebär det att våra överväganden kommer att handla om huruvida en ord- ningsvakt skall ges ytterligare befogenheter av polisiär karaktär. 
 Det skall framhållas att det finns skäl att tro att det inte rör sig om särskilt många fall där den som grips misstänkt för butikssnat- teri av en enskild har okänd identitet. De allra flesta uppger frivil- ligt sin identitet för den som har gjort gripandet. Dessutom är det inte helt ovanligt att den som grips misstänkt för snatteri, men gi- vetvis också andra brott, sedan tidigare är känd av den som har gjort ingripandet. 
 Just detta skulle måhända tala för att ingen annan än polisen skall ha befogenheten att med hjälp av någon tvångsåtgärd fastställa en gripen persons identitet. Att inrikta en lagstiftning, som dessutom innebär ett ingrepp i en grundläggande fri- och rättighet, på situa- tioner som inte inträffar särskilt ofta är måhända inte särskilt ange- läget. Ett alternativ har därför för oss varit att behålla nuvarande ordning. Det skulle innebära att frågan om att fastställa en miss- tänkt persons identitet i en situation som den förevarande  
 uteslu- tande  
 är en uppgift för en polisman. 
 Å andra sidan är det önskvärt att den tid som en person är fri- hetsberövad kan förkortas så mycket som möjligt. Det ligger inte minst i den misstänktes intresse. Som framgått tidigare har polisen i sin utryckningsverksamhet inte alltid möjlighet att prioritera brott av mer ringa slag, ens om en person är gripen för detta brott. Det gör att den enskilde, efter att ha företagit vissa brottsutredande åtgärder på egen hand, ofta häver sitt eget gripande. I fall med okänd identitet på den gripne brukar dock den enskilde inte häva gripandet utan vänta till dess att polis infinner sig. Vi har fått berät- tat för oss att det kan ta lång tid, ibland flera timmar, innan polisen inställer sig för att pröva ett gripande av det aktuella slaget. 
 99 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 En annan omständighet som möjligen skulle tala emot att ge ordningsvakter en ny roll i samband med ingripanden vid butiks- snatterier är att det inte är tänkt – annat än undantagsvis - att ord- ningsvakter skall tjänstgöra i inomhuscentra eller liknande (prop. 1979/80:122 s. 29 ff). Om vi nu ger ordningsvakter behörighet att företa vissa brottsutredande åtgärder i samband med butikstill- grepp förutsätter det ju att ordningsvakter finns att tillgå i butiker och varuhus. 
 Vi bedömer dock att detta inte är något större problem. Som vi angett tidigare tjänstgör ordningsvakter relativt ofta vid centrumanläggningar och innetorg. Det innebär att det finns ordningsvakter att tillgå på många sådana ställen. I regel är dock deras förordnanden utformade så att de  
 inte  
 omfattar själva butikslokalerna. Det är då upp till RPS eller, i förekommande fall, respektive polismyndighet att se till att ordningsvaktsförordnanden utformas så att de omfattar även sådana ingripanden som en ord- ningsvakt gör inne i en butikslokal (jfr 5 § LOV). 
 Vid en samlad bedömning har vi kommit fram till att en ord- ningsvakt bör kunna ges en roll när det gäller att fastställa identite- ten på en gripen person. Om en person som har gripits misstänkt för snatteri inte är villig att uppge sin identitet eller uppger en iden- titet vilken direkt kan sägas framstå som osann bör man kunna ac- ceptera att denne person skall kunna kroppsvisiteras av en ord- ningsvakt. Kroppsvisitationen skall ha till syfte att fastställa identiteten på den gripne. 
 Vi vill här på nytt framhålla att en ordningsvakt redan i dag har befogenhet att besluta om kroppsvisitation (s.k. provisorisk skyddsvisitation, 19 och 29 §§ Pl). Det är således i sig inte en ny uppgift för dem. Det nya är att kroppsvisitationen nu får ske i ett annat syfte än vad som för närvarande är fallet. 
 Om identiteten på den misstänkte alltjämt är oklar eller okänd efter det att kroppsvisitationen har genomförts, saknas förutsätt- ningar för den polisman, till vilken anmälan om gripandet har skett, att häva den enskildes gripande. Samma sak gäller om det inte finns en ordningsvakt att tillgå som kan besluta om kroppsvisitation av den gripne. Sådana situationer kan – trots vad vi har angett i denna del ovan - undantagsvis tänkas uppkomma. En polisman måste då normalt inställa sig på plats och pröva om det finns förutsättningar att överta gripandet med stöd av 24 kap. 7 § första stycket RB. I den delen blir det således inte någon förändring i förhållande till vad som gäller för närvarande. 
 100 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Begreppet kroppsvisitation 
 Begreppet kroppsvisitation finns definierat i 28 kap. 11 § RB. Den- na definition är avsedd att vara vägledande för tolkningen och till- lämpningen av detta begrepp även i annan lagstiftning än RB (se bl.a. prop. 1993/94:24 s. 58 och vad som där sägs om RB som en "baslag"). 
 Med kroppsvisitation avses således även i detta sammanhang en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig (jfr 28 kap. 11 § tredje stycket RB). 
 Med uttrycket annat som någon bär på sig avses t.ex. en plån- bok. Om den medhavda egendomen är sluten, t.ex. en stängd handväska, eller inte har inte någon betydelse i detta sammanhang (prop. 1993/94:24 s. 39 ff). Det anses således utgöra en kroppsvisi- tation att undersöka t.ex. en väska eller en plånbok som någon har med sig även om dessa råkar vara öppna. 
 I samband med att en ordningsvakt genomför en kroppsvisita- tion kan det – i undantagsfall - inträffa att han påträffar ett föremål eller en vara som är tillgripen. Vi har behandlat frågan om hanter- ingen av den tillgripna varan under avsnitt 5.4.8 
 . 
  
 Verkställighetsföreskrifter 
 En kroppsvisitation som har beslutats med stöd av 28 kap. RB skall, om den är av mera väsentlig omfattning, verkställas inomhus och i avskilt rum. Det finns också regler för själva verkställigheten när det är en kvinna som skall kroppsvisiteras (28 kap. 13 § andra och tredje styckena RB). 
 I Pl finns – som framgått - en bestämmelse som ger en polisman rätt att i vissa situationer kroppsvisitera en person för att kunna fastställa dennes identitet (19 § första stycket 2 Pl). Även om det i anslutning till den bestämmelsen inte har getts några särskilda verkställighetsföreskrifter anses det ändå som självklart att en så- dan kroppsvisitation skall göras med tillbörlig hänsyn till den om- händertagnes kön och på ett sådant sätt att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet (Stevens, Foley, Polislagen, tredje upp- lagan, s. 126). 
 Vi anser att det mot den bakgrunden inte heller finns skäl att meddela några uttryckliga föreskrifter beträffande själva verkstäl- ligheten när en ordningsvakt skall kroppsvisitera en person i syfte 
 101 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 att säkerställa dennes identitet. Vad som har anförts i det föregåen- de om tillvägagångssättet får nämligen gälla även i förevarande fall. 
 Här skall också framhållas att det i 8 § LOV föreskrivs att en ordningsvakt när han ingriper skall se till att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet eller orsakar större olägenhet än som är oundvikligt med hänsyn till dess syfte. 
 Dokumentation av kroppsvisitationen 
 Bestämmelser om skyldighet att dokumentera olika polisingripan- den finns i bl.a. RB och Pl. Sådana bestämmelser anses ha stor be- tydelse från rättssäkerhetssynpunkt, bl.a. eftersom det tydliggör att en polisman före ett ingripande måste ta ställning till om förutsätt- ningarna för ingripandet är uppfyllda. Dessutom medger dokumen- tationsskyldigheten en kontroll av polisens verksamhet (prop. 1996/97:175 s. 64). 
 Av samma skäl är det alldeles uppenbart att även en ordnings- vakts beslut om kroppsvisitation skall dokumenteras. För detta än- damål skall därför ett protokoll upprättas. Av protokollet skall framgå bl.a. vem som har fattat beslutet, grunden för beslutet och vem eller vilka beslutet har riktat sig mot samt vad som i övrigt har förekommit. Den ordningsvakt som har fattat beslutet om kropps- visitation är ansvarig för att protokollet upprättas. 
 Enligt 7 § LOV gäller att en ordningsvakt skall hålla polismyn- digheten underrättad om förhållanden som rör hans verksamhet och är av sådan art att de bör komma till myndighetens kännedom. 
 Det kan säkerligen hävdas att en ordningsvakt redan till följd av den bestämmelsen är skyldig att underrätta polismyndigheten om en av honom företagen kroppsvisitation. Enligt vår bedömning bör dock en uttrycklig bestämmelse om att protokollet över kroppsvi- sitationen skall skickas till polismyndigheten författningsregleras särskilt. 
  
 5.4.11 
  
 Förhör med den misstänkte 
  
 Förslag 
 : Efter det att polismannen har hävt gripandet får den miss- tänkte omedelbart förhöras. 
 102 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Som framgått tidigare utgör en av fördelarna med den utrednings- metod som vi nu föreslår att förutsättningarna att genomföra för- hör under brottsutredningen ökar (avsnitt 5.4.5). 
 Efter det att gripandet har anmälts till en polisman per telefon och efter det att polismannen har prövat om gripandet skall hävas och därvid funnit att den gripne skall friges skall därför – som hu- vudregel – ett förhör omedelbart hållas med den misstänkte. Det skall understrykas att det förhör som polismannen vid telefonsam- talet genomför med den misstänkte  
 inte  
 kommer att vara ett s.k. anhållningsförhör enligt 24 kap. 8 § RB. Förhöret per telefon äger ju rum trots att den misstänkte inte längre är frihetsberövad. 
 Fråga inställer sig då hur man skall åstadkomma att förhöret med den misstänkte genomförs. Vår bedömning är att tidpunkten för förhöret i viss mån måste få vara beroende av den misstänktes medverkan. Något tvång för den misstänkte att omedelbart under- kasta sig ett förhör per telefon är det således inte fråga om. Vi ser dock framför oss att de flesta misstänkta personer kommer att tycka att det är en smidig och praktisk lösning att få förhöras di- rekt, i stället för att kanske behöva infinna sig hos polisen vid en senare tidpunkt. 
 Om den misstänkte inte frivilligt vill medverka till att ett förhör genomförs omedelbart, får förhöret äga rum vid en senare tid- punkt. Det finns givetvis inget hinder mot att tidpunkten för ett eventuellt senare förhör sätts ut i samband med detta telefonsam- tal. Det framstår snarare som ett lämpligt tillvägagångssätt. 
 Vi är medvetna om att det kan komma att hävdas att frivillighe- ten för den misstänkte i den situation som nu har beskrivits är illu- sorisk. Vår bedömning är dock att det mycket väl går att skapa ett system med en reell frivillighet för den misstänkte. Här skall också som en jämförelse framhållas att den som skall höras i en brottsut- redning i regel – vare sig denne är misstänkt, målsägande eller vitt- ne - inte får tillfälle att påverka tidpunkten för förhöret innan en kallelse skickas till honom. Genom det av oss föreslagna systemet för utredningen av snatteribrott kommer den som har varit föremål för ett envarsgripande i själva verket att få en större valfrihet när det gäller tidpunkten för ett förhör än vad andra misstänkta får. 
 Därtill kommer att förhör under en brottsutredning, som hu- vudregel, skall hållas på tid och plats som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras. Förhör skall även i övrigt an- ordnas så att onödig tidsspillan för den hörde undviks (5 § första stycket FUK). Det förhållandet att förhör kan hållas på det sätt som vi nu föreslår är helt i överensstämmelse med detta. 
 103 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 Vilka misstänkta skall inte förhöras omedelbart? 
 Det förekommer ibland att personer som grips misstänkta för t.ex. snatteri är påverkade av alkohol eller andra berusningsmedel. Det kan också inträffa fall när den som grips inte behärskar det svenska språket tillräckligt väl och förhöret inte heller kan genomföras på något annat språk. 
 När det gäller personer som inte till fullo behärskar det svenska språket, eller om förhöret inte kan genomföras på något annat språk, skall - i regel - något förhör inte genomföras omedelbart med dem. Samma sak gäller om den som skall höras är påverkad av något berusningsmedel. Givetvis skall förhör kunna äga rum – om förutsättningarna härför i övrigt är för handen (se ovan) - om det hos polisen finns en tolk tillgänglig eller om den som är påverkad av något berusningsmedel ändå bedöms vara i sådant skick att han kan förhöras omedelbart. 
 Sådana misstänkta personer som är i åldern 15 – 18 år skall inte heller förhöras omedelbart per telefon. Det beror på att det finns regler i främst LUL som hindrar detta. Vi tänker här på bestämmel- serna om underrättelse och kallelse till den unges vårdnadshavare och till socialnämnden som finns i  
 5-7 
  §§ LUL. Avsnitt 6.2.7 inne- håller en utförlig redogörelse för dessa bestämmelser. Vi återger därför inte dessa här. 
 Vi vill framhålla att de situationer som nu har beskrivits inte har något med själva metoden för brottsutredningen att göra. En po- lisman som infinner sig på platsen för ett envarsgripande kan ju inte heller genomföra något förhör med den gripne i de nu aktuella situationerna. 
 Möjlighet att delge misstanke per telefon 
 En särskild fråga som gäller förhör med misstänkta per telefon är möjligheten att delge misstanke per telefon. Som redovisats i av- snitt 3.5.2 har JO gjort vissa uttalanden om möjligheten att delge en person misstanke om snatteri per telefon (JO:s beslut den 15 november 2000 i ärende dnr  
 3932-1999). 
  
 JO uttalade i beslutet att det normalt inte kan godtas att ett tele- fonsamtal med den misstänkte utgör den enda kontakten mellan denne och polismyndigheten i ärendet. Om det inte har varit möj- ligt att höra den misstänkte på platsen i samband med ertappandet och då delge misstanke, måste han därför kallas till förhör för iden- 
 104 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 tifiering och misstankedelgivning. Ett sådant förfarande kan enligt JO underlåtas endast om förhörsledaren har sådan personlig kän- nedom om den misstänkte att han vid ett telefonsamtal med säker- het kan utesluta risken att han förhör fel person. 
 Frågan om möjligheten att delge misstanke per telefon hör såle- des samman med frågan om en tillräckligt betryggande identifiering av den som delges misstanke på detta sätt. Eftersom den frågan re- dan har fått sin lösning (se avsnitt 5.4.6) anser vi oss kunna lämna den. Enligt vår uppfattning bör således misstanke kunna delges per telefon om förhöret kan hållas per telefon. 
  
 5.4.12 
  
 Förhör med målsäganden och vittnen 
  
 Förslag 
 : Förhör med vittnen och målsäganden skall också i regel ske per telefon i omedelbar anslutning till det att den misstänkte har hörts. 
 Som framgått är tanken att förhöret med den misstänkte skall kun- na äga rum vid det telefonsamtal där anmälan om gripandet har skett. Tanken är dessutom att en stor del av de förhör med vittnen och målsäganden som behöver genomföras vid brottsutredningen skall kunna ske per telefon i omedelbar anslutning till det att den misstänkte hörs. 
 Om det av något skäl – t.ex. tidsskäl - inte är möjligt att höra t.ex. ett vittne per telefon torde dennes berättelse kunna infordras i form av en skriftlig berättelse. Som kommer att framgå i avsnitt 7.4.1 är det inte en helt ovanlig utredningsmetod när det gäller vitt- nesberättelser från t.ex. en butikskontrollant som har ingripit mot en person som misstänks för snatteri. 
 Identifieringen av vittnen och målsäganden erbjuder enligt vår bedömning inte heller några särskilda problem i detta sammanhang. Vad vi känner till sker i regel inte någon identitetskontroll av vitt- nen eller målsäganden i samband med polisförhör. Det gäller vare sig de kallas till polisen för förhör eller om förhöret äger rum per telefon. Här skall tilläggas att just vittnesförhör per telefon under en brottsutredning i dag är en vanlig förhörsform, särskilt när det gäller brott av mindre allvarligt slag. 
 105 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 5.4.13 
  
 Formen för brottsutredningen 
  
 Förslag 
 : Om polismannen efter det att anmälan om gripandet har skett beslutar att gripandet skall hävas, får han i omedelbar anslut- ning till beslutet hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Det gäller även innan förun- dersökning eller sådan utredning som avses i 23 kap. 22 § RB hun- nit inledas. 
 Olika former för brottsutredning 
 En brottsutredning kan i dag verkställas genom en fullständig för- undersökning eller genom en s.k. förenklad utredning. En form av utredning är s.k. primärutredning. Den kan senare utmynna i en förundersökning eller utgöra en förenklad utredning. Dessa förfa- randen regleras huvudsakligen i 23 kap. RB. Vi redovisar dessa för- faranden översiktligt här. En mer utförlig redogörelse för dessa brottsutredningsförfaranden finns i vårt betänkande Snabbare lag- föring 2 – Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93) kapitel 2 och 3. 
 Förundersökning 
 Förundersökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör Carter allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § RB). 
 Beslut att inleda en förundersökning fattas antingen av polis- myndighet eller åklagaren (23 kap. 3 § första stycket RB). Frågan om vilken befattningshavare som för polismyndigheternas del har getts denna behörighet brukar regleras i myndigheternas delega- tionsordning. Den begränsning som därvid gäller är att polismyn- digheten inte får delegera till någon annan än en polisman att avgö- ra eller leda handläggningen av ärenden som enligt RB skall skötas av en polismyndighet (3 kap. 6 a § polisförordningen [1998:1558], Pf). Det är vanligt att uppgiften att vara polisiär förundersöknings- ledare ligger på lägst inspektörsnivå. Det förekommer dock att den behörigheten – under vissa förutsättningar som t.ex. att tvångsme- del inte då får förekomma - läggs på en befattningshavare på lägre nivå inom polisen. 
 106 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 Förenklad utredning 
 I vissa fall behöver dock förundersökning inte genomföras. Ett så- dant fall är om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter (23 kap. 22 § RB). Brottet utreds då i regel genom  
 förenklad utred- ning 
 . Det finns också vissa ytterligare fall när förundersökning inte behöver genomföras. Dessa saknar betydelse i detta sammanhang. 
 Primärutredning 
 Bestämmelsen om primärutredning finns i 23 kap. 3 § tredje styck- et RB och innebär att en polisman, innan förundersökning hunnit inledas, får hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Vid en primärutredning bör de all- männa bestämmelserna om förundersökning iakttas i tillämpliga delar (NJA II 1969 s. 678). 
 Primärutredning är tänkt att användas endast i det initiala skedet av en brottsutredning, innan polismannen har rapporterat om brot- tet till sin förman (jfr 9 § Pl). 
 I 3 a § FUK finns en kompletterande bestämmelse enligt vilken en polisman som ingriper mot brott eller annars kommer till plat- sen för ett brott eller tar upp anmälan skall vidta de utredningsåt- gärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit inle- das. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. Vid- tagna åtgärder skall så snart som möjligt anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. 
 Formen för brottsutredningen vid misstanke om snatteri 
 Vid en utredning rörande snatteri ankommer det i första hand på polismyndigheten (och inte åklagaren) att fatta ett beslut i frågan om formen för själva brottsutredningen. 
 Den polisman, som i samband med att han tar emot anmälan om gripandet och prövar om det skall hävas kommer sannolikt inte att inneha en sådan befattning inom polismyndigheten att han är behö- rig att avgöra frågan om formen för själva brottsutredningen. Det är för övrigt i regel inte heller den polisman som infinner sig för att plats pröva ett envarsgripande. 
 Att en polisman – som inte själv befinner sig på själva brottsplat- sen – skulle kunna företa utredningsåtgärder med stöd av bestäm- 
 107 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 SOU 2002:44 
  
 melsen om primärutredning är sannolikt inte avsett. Det tycks som att man har utgått från att primärutredning skall verkställas av en polisman som befinner sig på själva brottsplatsen (se t.ex. uttalan- den i prop. 1994/95:23 s. 77). 
 När vi nu föreslår att utredningsåtgärder skall kunna vidtas per telefon i omedelbar anslutning till att anmälan om envarsgripandet görs per telefon uppstår ett behov av att klargöra att dessa utred- ningsåtgärder skall kunna vidtas utan hinder av att förundersökning eller förenklad brottsutredning ännu inte hunnit inledas. Vi föreslår därför att detta klargörs genom en uttrycklig lagbestämmelse. 
 Om den polisman som genomför brottsutredningen per telefon inte är behörig att besluta om själva formen för brottsutredningen medför vårt förslag att polismannen – precis som en polisman som infinner sig vid platsen för gripandet och där prövar gripandet och tar upp anmälan - skall redovisa sina vidtagna åtgärder till en person inom polisen som är behörig att besluta om formen för den fortsat- ta utredningen. Denne får sedan avgöra utredningens form. I detta ligger också att denne kan konstatera att den utredning som före- ligger i beslutsögonblicket är tillräcklig för lagföringen. 
  
 5.4.14 
  
 Försöksverksamhet 
  
 Förslag 
 : Den förenklade handläggningen vid snatteribrott inleds med en försöksverksamhet som skall bedrivas i de län som reger- ingen bestämmer och pågå under en begränsad tid. 
 Den metod för förenklad handläggning vid snatteribrott som vi nu har föreslagit innebär en ganska stor förändring i det brottsutre- dande arbetet. Den innebär också att de som skall använda meto- den behöver utbildas och tränas i arbetet. Vidare krävs viss organi- satorisk anpassning. Allt detta gör att vi anser att det kan vara lämpligt att inleda användandet av denna metod med en försöks- verksamhet. 
 En försöksverksamhet av detta slag bör vara tidsbegränsad. Med tanke på de organisatoriska anpassningarna och utbildningsbeho- ven kan det också finnas skäl att begränsa den geografiskt. Vi före- slår därför att den får omfatta två till tre län och vara i högst två och ett halvt år. 
 Till en försöksverksamhet hör också att den bör utvärderas så att slutsatser kan dras rörande eventuell permanentning av verksamhe- 
 108 
  
 SOU 2002:44 
  
 Förenklingar i brottsutredning vid snatteri 
  
 ten och eventuella behov av justeringar. Det bör därför uppdras åt BRÅ att svara för en sådan utvärdering. 
 109 
  
 6 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 6.1 
  
 Inledning 
  
 Vi har genom de tilläggsdirektiv som beslutades i juni 2001 (Dir. 2001:61) i uppgift att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagföringen av i första hand snatterier, men även annan brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande. 
 Vi behandlar frågan om förenklad lagföring genom ordningsbot av främst butikssnatterier i detta kapitel. Med butikssnatteri avses här snatteri i butik eller varuhus. De flesta lagförda snatteribrott är sannolikt att hänföra till denna kategori (jfr avsnitt 2.3). 
 Som en allmän bakgrund till våra överväganden i detta kapitel vill vi här lyfta fram ytterligare två granskningsrapporter som RRV har presenterat (jfr avsnitt 4.1). 
 I rapporten Little – i Sverige och andra länder (RRV 1999:30) har RRV kartlagt och analyserat olika problemområden inom vad RRV kallar för brottmålskedjan. 
 I rapporten framhåller RRV fyra huvudansatser som särskilt gil- tiga när det gäller att angripa problemen i brottmålsprocessen. En sådan menar RRV är möjligheten att använda förenklade förfaran- den i ökad utsträckning. Med förenklade förfaranden avses här för- faranden som innebär att utredning och den övriga rättsprocessen sker i förenklade former. Exempel på det finns i strafföreläggande- och ordningsbotsinstituten men också i bestämmelserna om för- enklad utredning i 23 kap. 22 § RB och förundersökningsanteck- ningar i 23 kap. 21 § RB. 
 En annan av dessa huvudansatser är att man bör använda sådana processer hos polis och åklagare som innebär att ärenden kan sorte- ras bort från vidare handläggning i brottmålsprocessen. Det inne- bär också att ärendena inte går vidare till rättegång. Exempel på 
 111 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 detta är föreläggande av ordningsbot, strafföreläggande samt beslut att inte inleda en förundersökning eller att lägga ned en förundersökning. 
 Strafföreläggande- och ordningsbotsinstituten är således exem- pel på såväl förenklade förfaranden för utredning och lagföring av brott som på sätt att sortera bort ärenden från vidare handläggning i brottmålsprocessen. 
 Frågan om att i ökad utsträckning tillämpa förenklade förfaran- den och sätt för bortsortering av ärenden får, menar vi, anses ha särskild giltighet beträffande sådana brott som kan betraktas som mer lätta att utreda än andra. Till denna kategori anser vi kan räk- nas brott där gärningsmannen är känd och brottet inte är förnekat samt påföljden kan stanna vid böter. Det finns anledning att på- minna om de uttalanden som gjordes för mer än 30 år sedan i sam- band med att frågan om ett utvidgat tillämpningsområde för straff- föreläggande var aktuell. Det fanns då ett önskemål om att avlasta domstolarna arbete med erkända brott som i praktiken föranledde böter som påföljd. Ett brott bland flera som omnämndes som "synnerligen enkla att bedöma var erkänt snatteri (prop. 1968:82 s. 58). 
 Vi är givetvis medvetna om att även sådana brott ibland kan krä- va vissa juridiska bedömningar som – i vart fall för en lekman – inte alltid är lätta att göra. 
 I vårt betänkande Snabbare lagföring 2 – Förenklad brottsutred- ning (SOU 2001:93) har vi lämnat förslag som innebär att tillämp- ningsområdet för bestämmelserna i nuvarande 23 kap. 22 § RB av- sevärt utvidgas. Vi har också lämnat förslag som innebär lättnader i dokumentationskraven om ett brott utreds i förenklad form. För en sammanfattande redogörelse för innehållet i det betänkandet hänvisas – förutom till det betänkandets sammanfattning - till av- snitt 4.2 ovan. 
 En annan faktor som har lyfts fram under senare år och som är av betydelse när man skall försöka att minska de totala genom- strömningstiderna inom rättsväsendet är frågan om att försöka minska antalet överlämnanden – såväl interna som externa - av mål eller ärenden. 
 Med externa överlämnanden avses här den situationen när t.ex. polisen redovisar och överlämnar ett ärende till åklagare eller när åklagaren väcker åtal i domstol. Exempel på ett internt överläm- nande är när man byter utredningsman, åklagare eller domare i ett ärende eller mål. 
 112 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 Det har framförts synpunkter på att allt för många sådana över- lämnanden, förutom att öka genomströmningstiderna, även kan påverka kvaliteten på det arbete som utförs (jfr Riksdagens reviso- rers rapport Organisationsförändringar inom rättsväsendet, 1998/99:9 s. 6). 
 I det följande redovisas den rättsliga reglering som i dag finns när det gäller förenklade former av lagföring och något om reglernas historia (avsnitt 6.2) samt också tidigare överväganden när det gäll- er ordningsbot och snatteri (avsnitt 6.3). Därefter redovisas viss statistik (avsnitt 6.4) och slutligen våra överväganden (avsnitt 6.5). 
  
 6.2 
  
 Nuvarande regler 
  
 6.2.1 
  
 Rättegångsbalken m.m. 
  
 23 kap. RB om förundersökning och förenklat utredningsförfarande 
 I 23 kap. RB finns bestämmelser om förundersökning. Förunder- sökning skall inledas så snart det på grund av angivelse eller av an- nat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. 
 I vissa fall behöver dock förundersökning inte inledas. Ett sådant fall är om det är uppenbart att brottet inte går att utreda (1 §). 
 Förundersökning behöver inte heller genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter (22 §). Det finns ock- så vissa ytterligare fall, som dock saknar betydelse i det nu aktuella sammanhanget. 
 Som har redovisats i det föregående har vi i vårt tidigare betän- kande SOU 2001:93 föreslagit en utvidgning av tillämpningsområ- det för det förenklade utredningsförfarandet i 23 kap. 22 § RB. 
 Åtalsunderlåtelse och rapporteftergift 
 Åtalsunderlåtelse regleras i bl.a. 20 kap. 7 § RB. Åklagare får enligt 20 kap. 7 § första stycket RB besluta att underlåta åtal för brott i 
 113 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 fyra särskilt angivna situationer under förutsättning att något vä- sentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts. 
 De fyra särskilt angivna situationerna när åtalsunderlåtelse kan meddelas är följande. 
  
 N  
 Bötesfallen, dvs. om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. 
  
 N  
 Villkorligdomfallen, dvs. om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse. 
  
 N  
 Konkurrensfallen, dvs. om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet. 
  
 N  
 Abnormfallen, dvs. om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd. 
 Åtal får enligt bestämmelsens andra stycke underlåtas även i andra fall än de nu nämnda, om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. 
 När det gäller lagöverträdare under 18 år finns särskilda regler om åtalsunderlåtelse i LUL (se nedan). 
 En polisman kan inte meddela åtalsunderlåtelse. För polisens del finns i stället möjlighet att meddela rapporteftergift (9 § Pl). Här skall framhållas att utrymmet för att meddela rapporteftergift är avsevärt mindre än för att meddela åtalsunderlåtelse. Bestämmelsen om rapporteftergift lyder. 
 När en polisman får kännedom om ett brott som hör under all- mänt åtal, skall han lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. En polisman får dock lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. 
 RPS har meddelat föreskrifter och allmänna råd när det gäller rap- porteftergift (RPSFS 2000:36, vilka finns intagna i FAP  
 101-2). 
  Där finns bl.a. allmänna råd om vad som avses med obetydliga brott respektive brott som bedöms uppenbart föranleda böter. 
 Följande sägs när det gäller begreppet obetydliga brott. 
 Vid en bedömning av om ett brott är obetydligt bör hänsyn tas till samtliga föreliggande omständigheter. Ett brott bör bedömas som obetydligt bl.a. om det framstår som bagatellartat och föga 
 114 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 straffvärt. Det bör också beaktas vilka resurser som bedöms åtgå för att lagföra den misstänkte. Om lagföring är påkallad från allmän synpunkt, bör brottet inte anses obetydligt. 
 Brott som har inneburit påtaglig fara för någons liv eller hälsa el- ler för värdefull egendom bör inte anses som obetydligt. 
 Exempel på brott för vilka rapporteftergift bör kunna lämnas ef- tersom brottet är obetydligt är enligt de allmänna råden mycket lindriga former av bedrägligt beteende, egenmäktigt förfarande, snatteri samt obetydliga överträdelser av vissa specialstraffrättsliga bestämmelser. 
 Vad gäller frågan om vilka brott som bedöms uppenbart föranle- da böter krävs enligt de allmänna råden att det för den beslutande polisen står klart att endast böter kan komma i fråga. 
 I samma allmänna råd anges även vissa fall när rapporteftergift inte bör lämnas. Där nämns bl.a. att enbart den omständigheten att en polis anser sig kunna utgå ifrån att åtal inte kommer att väckas eller att förundersökning inte kommer att inledas inte utgör skäl för beslut om rapporteftergift. 
 Rapporteftergift kan meddelas antingen omedelbart eller i efter- hand (4 § FAP  
 101-2). 
  RPS har också meddelat föreskrifter om dokumentation och underrättelse när det gäller rapporteftergift (5 § FAP  
 101-2). 
  Bl.a. gäller att en underrättelse om ett beslut om rapporteftergift till den som inte fyllt 18 år om möjligt bör lämnas i närvaro av vårdnadshavare eller annan som svarar för den unges vård. 
 48 kap. RB om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot 
 Allmänt 
 Frågan om ansvar för brott som hör under allmänt åtal får under de förutsättningar som anges i 48 kap. RB tas upp av åklagare genom strafföreläggande eller av polisman genom föreläggande av ord- ningsbot. Sådana förelägganden som nu har nämnts träder i stället för åtal i den utsträckning som framgår av bestämmelsen i 48 kap. 3 § RB (48 kap. 1 § RB). Båda instituten är avsedda att utgöra enkla och effektiva instrument för att beivra mer bagatellartad brottslig- het. 
 Strafföreläggande innebär att den misstänkte till godkännande omedelbart eller inom viss tid föreläggs ett bötesstraff efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda. Strafföreläggande får un- 
 115 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 der vissa förutsättningar avse villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter. Ett strafföreläggande får också omfatta enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet. 
 Föreläggande av ordningsbot innebär att den misstänkte, ome- delbart eller inom en viss tid, föreläggs ett bötesstraff på visst när- mare angett sätt. Är brott förenat med egendoms förverkande, an- nan sådan särskild rättsverkan eller särskild rättsverkan i form av avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond, skall också den- na föreläggas den misstänkte till godkännande. Detsamma gäller kostnad för blodprovstagning och blodundersökning som avser den misstänkte och som har gjorts för utredning om brottet (48 kap. 2 § RB). 
 Har ett föreläggande enligt kapitlet utfärdats till godkännande inom viss tid, får frågan om ansvar för brottet tas upp på nytt innan denna tid har gått ut endast om den misstänkte har förklarat att han inte godkänner föreläggandet. 
 Har ett föreläggande godkänts, gäller det som en dom som har vunnit laga kraft (48 kap. 3 § RB). 
 Särskilt om strafföreläggande 
 Bötesstraff får föreläggas genom strafföreläggande beträffande brott, för vilket böter ingår i straffskalan, dock inte normerade bö- ter. Det finns dessutom särskilda bestämmelser om föreläggande av bötesstraff för brott som har begåtts av någon som är under 18 år (se nedan). Bestämmelsen i 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB är till- lämplig vid föreläggande av bötesstraff (48 kap. 4 § första stycket RB). 
 Bestämmelsen i 34 kap. 1 § BrB handlar om den situationen då någon som har dömts till en viss påföljd i en tidigare rättegång har begått nya brott. I 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB föreskrivs att det då är möjligt att döma särskilt till påföljd för det nya brottet. 
 Villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter får föreläggas genom strafföreläggande i fall då det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Detta gäller dock inte för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt 18 år eller om det finns anledning att förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst (48 kap. 4 § andra stycket RB). 
 Det finns vissa inskränkningar när det gäller behörigheten att ut- färda strafföreläggande med villkorlig dom. Ett sådant föreläggande 
 116 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 får nämligen inte utfärdas av en assistentåklagare (3 § RÅ:s före- skrifter om strafföreläggande, Johnston 1998:3). 
 I vissa situationer får strafföreläggande inte utfärdas. Det gäller om förutsättningar för allmänt åtal inte föreligger eller om det i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt åklagarens vetskap föreligger till bedömning. Strafföreläggande får inte heller utfärdas om målsäganden förklarat att han avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet som avser annat än betalningsskyldighet eller om talan om företagsbot skall föras i an- ledning av brottet (48 kap. 5 § RB). 
 Har målsäganden anmält enskilt anspråk avseende betalnings- skyldighet i anledning av brottet och är omständigheterna sådana att åklagaren enligt 22 kap. 2 § första stycket RB är skyldig att ut- föra målsägandens talan, skall också det enskilda anspråket föreläg- gas den misstänkte till godkännande (48 kap. 5 a § RB). 
 Det finns också bestämmelser om bl.a. vilka uppgifter ett straff- föreläggande skall innehålla (48 kap. 6 § RB), hur ett strafföreläg- gande godkänns (48 kap.  
 9-11 
  §§ RB) och rättelse av strafföreläg- gande (48 kap. 12 a § RB). 
 Särskilt om föreläggande av ordningsbot 
 Föreläggande av ordningsbot får utfärdas beträffande brott, för vil- ket inte stadgas annat straff än penningböter och ej heller norme- rade böter och för vilket ordningsbot bestämts på sätt som före- skrivs i 48 kap. 14 § (se nedan). Bestämmelserna om ordningsbot är inte tillämpliga, om det för allmänt åtal finns särskilda villkor (48 kap. 13 § RB). 
 I 48 kap. 14 § RB finns vissa ytterligare förutsättningar för ord- ningsbot angivna. Regeringen får enligt bestämmelserna i denna paragraf meddela föreskrifter om det högsta belopp, till vilket ord- ningsbot får bestämmas, och om andra begränsningar för använd- ningen av föreläggande av ordningsbot. 
 Vidare gäller att RÅ, i samråd med RPS, väljer ut de brott för vilka ordningsbot skall bestämmas. 
 RÅ bestämmer för olika brott ordningsbotens belopp. Därvid anges även grunder för beräkning av gemensam ordningsbot för flera brott. Om det finns särskilda skäl, får RÅ uppdra åt överåkla- gare som är myndighetschef inom åklagarväsendet att i fråga om vissa brott bestämma ordningsbotens belopp. 
 Något regeringsbeslut som begränsar den högsta bötesnivån för en ordningsbot finns för närvarande inte. Regeringen har däremot 
 117 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 genom bestämmelsen i 5 § ordningsbotskungörelsen (1968:199) utnyttjat möjligheten att begränsa användningen av ordningsbot. Begränsningen avser möjligheten att vid ordningsbot ta med också förverkande (se nedan). 
 Med stöd av bestämmelsen i 48 kap. 14 § RB har RÅ meddelat föreskrifter om ordningsbot för vissa brott (se nedan). 
 Föreläggande av ordningsbot får inte utfärdas, om den misstänk- te förnekar gärningen, om det i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt polismannens vetskap föreligger till bedömning, eller om det föreligger anledning att anta att talan om enskilt anspråk kommer att föras. 
 Föreläggande bör inte heller utfärdas, om det i annat fall kan an- tas vara påkallat att åklagare prövar frågan om strafföreläggande eller åtal för brottet (48 kap. 15 § RB). 
 Föreläggande av ordningsbot skall avfattas skriftligen och under- tecknas av polismannen. Föreläggande bör utfärdas i den misstänk- tes närvaro, varvid den misstänkte skall få tillfälle att omedelbart godkänna föreläggandet. 
 Om föreläggande utfärdas i den misstänktes frånvaro (s.k. kon- torsföreläggande) eller om en misstänkt, som är närvarande när fö- reläggande utfärdas, behöver rådrum, får polismannen skicka eller ge föreläggandet till honom för senare ställningstagande till frågan om godkännande (48 kap. 16 § RB). 
 I 48 kap. RB finns också bestämmelser om bl.a. vilka uppgifter ett föreläggande av ordningsbot skall innehålla, om rättelse av före- läggande av ordningsbot och om återkallelse av föreläggandet (48 kap. 6, 12 a, 17 och 18 §§ RB). 
 Regeringen får förordna att föreläggande av ordningsbot får ut- färdas även av åklagare och tulltjänsteman (48 kap. 20 § RB). Såda- na bestämmelser finns i 2 § ordningsbotskungörelsen. 
 Klagan över domvilla 
 I 59 kap. RB finns bestämmelser om klagan över domvilla m.m. I kapitlet finns även regler om klagan över godkända strafföreläg- ganden och godkända förelägganden av ordningsbot. 
 Ett strafföreläggande skall efter klagan undanröjas bl.a. om god- kännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, om det vid ärendets behandling har förekommit sådant fel, att föreläggandet bör anses ogiltigt eller om föreläggandet av annan anledning inte överensstämmer med lag. Har strafföreläggande undanröjts, får 
 118 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 inte därefter för samma gärning dömas till eller föreläggas svårare straff (6 §). 
 Bestämmelserna i bl.a. 6 § skall tillämpas även i fråga om godkänt föreläggande av ordningsbot. I mål om klagan på sådant föreläg- gande är allmän åklagare motpart till den misstänkte (10 §). 
  
 6.2.2 
  
 Ordningsbotskungörelsen 
  
 I ordningsbotskungörelsen finns inledningsvis bestämmelser om behörighet att utfärda föreläggande av ordningsbot (1 och 2 §§). Där föreskrivs bl.a. att föreläggande av ordningsbot inte får utfär- das eller rättas av andra polismän än sådana som uppfyller de krav som RPS föreskriver om tjänsteställning eller utbildning eller i an- nat avseende. RPS har meddelats sådana föreskrifter i FAP  
 261-1 
  (se nedan). 
 Ett föreläggande som upptar förverkande får, under vissa ytterli- gare förutsättningar, utfärdas för brott mot vissa bestämmelser i ordningslagen och lagen (2000:1225) om straff för smuggling och försök till sådant brott. I övrigt får föreläggande inte utfärdas för brott som är förenade med förverkande av egendom eller annan sådan särskild rättsverkan (5 §). 
 Föreläggandet skall utfärdas enligt ett formulär som fastställs av RÅ. I föreläggandet eller på annat sätt skall den misstänkte anma- nas att snarast betala ordningsboten, om han godkänner föreläg- gandet (6 §). 
 Godkännande i samband med föreläggandets utfärdande skall lämnas till polismannen. Denne lämnar därefter en kopia av före- läggandet till den misstänkte (7 §). 
 I fall som avses i 48 kap. 16 § tredje stycket RB, dvs. bl.a. vid kontorsförelägganden (se föregående avsnitt), lämnas godkännande till den myndighet vid vilken föreläggandet har utfärdats om god- kännandet sker skriftligen, och till RPS om godkännandet sker ge- nom betalning. 
 I ordningsbotskungörelsen finns också bestämmelser om bl.a. underrättelse till RPS om utfärdade förelägganden (9 §) och om undanröjande av utfärdade förelägganden  
 (16-18 
  §§). Här kan sär- skilt noteras att åklagare är behörig att klaga på ett godkänt före- läggande. 
 Vad som föreskrivs i lag eller annan författning om skyldighet för tingsrätt att underrätta myndighet om dom i brottmål tillämpas också på RPS i fråga om godkänt föreläggande. Skall tingsrätten 
 119 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 sända en dom, skall RPS i stället sända en underrättelse om föreläg- gandets innehåll och om godkännandet (12 § 
 ) 
 . 
 Det finns också bestämmelser som reglerar vilka åtgärder som skall företas när föreläggande av ordningsbot inte omedelbart god- känns. Bl.a. gäller att i fall som avses i 48 kap. 16 § tredje stycket RB (bl.a. vid kontorsförelägganden) eller om den misstänkte för- nekar brott eller om föreläggande av ordningsbot av någon annan anledning inte kan utfärdas, polismannen om möjligt skall delge den misstänkte upplysningar om förenklad delgivning enligt 3 b § andra stycket delgivningslagen, 1970:428 (13 §). 
  
 6.2.3 
  
 Strafföreläggandekungörelsen 
  
 I strafföreläggandekungörelsen (1970:60) har lämnats närmare be- stämmelser om strafföreläggande. 
 Innan åklagaren utfärdar ett strafföreläggande för brott som bör föranleda mer än 40 dagsböter skall åklagaren i den utsträckning RÅ bestämmer undersöka om det också finns misstanke om andra brott (4 §). 
 Strafföreläggande utfärdas antingen i form av ett elektroniskt dokument eller skriftligen (5 §). 
 Där finns också bestämmelser om bl.a. godkännande av straffö- reläggande (7 och 8 §§) och uppgiftslämnande till och mellan olika myndigheter  
 (9-15 
  §§). 
  
 6.2.4 
  
 Riksåklagarens föreskrifter om ordningsbot m.m. 
  
 I Riksåklagarens föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott finns bl.a. en förteckning över de brott för vilka föreläggande av ordningsbot får utfärdas. Det är brott mot trafikförfattningarna som dominerar. Föreskrifterna är föremål för kontinuerlig översyn vilket bl.a. inneburit att utrymmet för att meddela ordningsbotsfö- reläggande har vidgats under årens lopp. Den senaste ändringen beslutades i december 2001 och trädde i kraft den 1 januari 2002. 
 Föreskrifterna innehåller också bl.a. straffsatsen för varje särskilt brott och föreskrifter för hur sammanräkningen av böter skall ske då ett föreläggande avser flera brott. Det är inte möjligt för den enskilde polismannen att göra avsteg från de belopp som finns upp- tagna där. Det innebär t.ex. att återfall inte kan beaktas i straffskär- pande riktning. 
 120 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 6.2.5 
  
 Rikspolisstyrelsens föreskrifter om ordningsbot 
  
 RPS har meddelat föreskrifter och allmänna råd om tillämpningen av ordningsbot inom polisen, RPSFS 2000:10, vilka finns i FAP  
 261-1. 
  
 Där finns föreskrifter om bl.a. behörigheter när det gäller att ut- färda förelägganden av ordningsbot och att besluta om rättelser av sådana  
 (3-5 
  §§). Här kan nämnas att det finns en behörighetsin- skränkning när det gäller den krets av polismän som får utfärda ordningsbotsförelägganden som upptar bristfälligheter på fordon. Vidare kan nämnas att ett rättelsebeslut får fattas endast av en po- lisman som av polismyndigheten har förordnats till detta. 
 Ett föreläggande av ordningsbot får inte utfärdas om det är känt att den misstänkte vid tidpunkten för brottet är föremål för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, är föremål för vård enligt lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall, lider av sådan allvarlig psykisk störning som av- ses i 30 kap. 6 § BrB eller är intagen i kriminalvårdsanstalt eller på annat sätt avtjänar ett frihetsstraff. I det fall någon av dessa situa- tioner föreligger, skall ärendet rapporteras till åklagare (8 §). 
 Vid utfärdande av föreläggande av ordningsbot får rådrum med godkännandet medges. Den misstänkte skall då underrättas om vad rådrum innebär. Rådrum får dock inte lämnas en person som en- dast tillfälligt uppehåller sig i landet (9 §). I anslutning till den före- skriften meddelas också allmänna råd av vilket bl.a. framgår att hu- vudregeln är att ett föreläggande av ordningsbot omedelbart skall godkännas. Som ett skäl att medge rådrum anges det fallet att den misstänkte vill inhämta råd från en advokat innan godkännande lämnas. Vidare anges att tiden för godkännande bör bestämmas till åtta dagar. Är den misstänkte under 18 år bör han medges rådrum för att rådgöra med föräldrar eller annan vuxen person. Det skall särskilt beaktas om botbeloppet är 800 kronor eller däröver. 
 När det gäller utfärdandet av kontorsföreläggande meddelas all- männa råd som anger när sådant föreläggande bör användas. Det gäller bl. a. om det före utfärdandet behöver göras ytterligare kon- troll av den misstänktes identitet eller om den misstänkte vid gär- ningstillfället är märkbart påverkad av alkohol eller av andra droger. 
 Beträffande förverkande i samband med ordningsbotsföreläg- ganden finns en föreskrift som säger att om den misstänkte mot- sätter sig förverkande får föreläggande inte utfärdas. I stället görs beslag i kombination med primärrapport (20 §). 
 121 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 6.2.6 
  
 Riksåklagarens respektive Rikspolisstyrelsens handböcker 
  
 Såväl RÅ som RPS har gett ut handböcker när det gäller strafföre- läggande respektive ordningsbotsföreläggande. 
 RÅ:s handbok för handläggning av strafföreläggande är från juli 1998. RPS handbok om ordningsbot uppdateras kontinuerligt ge- nom de ändringstryck som kommer ut två gånger per år. Handbo- ken innehåller bl.a. ordningsbotsbelopp med förtryckta koder, ett särtryck ur 48 kap. RB och minneslista. 
  
 6.2.7 
  
 Unga lagöverträdare 
  
 I LUL finns särskilda bestämmelser om handläggningen hos polis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den miss- tänkte inte har fyllt 21 år. De flesta av dessa regler gäller ungdomar i åldern  
 15-18 
  år. 
 Beträffande förundersökningen gäller att om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott, vårdnadshavaren eller någon annan som svarar för den unges vård och fostran skall ome- delbart underrättas och kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns sär- skilda skäl mot det (5 § LUL). 
 Syftet med den bestämmelsen är att föräldrarna skall få större kännedom om vad förundersökningen och lagföringsprocessen i övrigt innebär och själva ta ansvar för den unge (prop. 1994/95:12 s. 97). 
 Som exempel på situationer där underrättelse och kallelse får un- derlåtas på grund av att det finns särskilda skäl, nämns i förarbetena att det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag. Ett an- nat exempel som anges är att förhöret med den unge måste hållas omedelbart och hans vårdnadshavare inte kan nås (prop. 1987/88:135 s. 33). 
 Om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa skall socialnämnden genast under- rättas (6 § LUL). Vid förhör med den som inte har fyllt 18 år och som är misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa skall företrä- dare för socialtjänsten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 § LUL). 
 Bestämmelserna i 6 och 7 §§ LUL infördes genom en lagändring som trädde i kraft den 1 mars 1995. Syftet bakom bestämmelsen i 
 122 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 lagens 6 § var att öka möjligheterna för företrädare för socialtjäns- ten att medverka under brottsutredningen. Det bedömdes att infö- randet av bestämmelsen om underrättelse även skulle ge förutsätt- ningar för att snabbt genomföra den utredning om den unges lev- nadsomständigheter som måste göras. En tidig underrättelse ansågs dessutom ge socialnämnden möjlighet att agera på ett tidigt stadi- um för att få igång olika stödåtgärder. 
 Motivet bakom bestämmelsen i 7 § LUL är att socialtjänstens närvaro skall utgöra ett stöd för den unge samtidigt som social- tjänsten får information om brottet och omständigheterna omkring detta (prop. 1994/95:12 s. 66 f). 
 Tillämpningsområdena för bestämmelserna i såväl 6 som 7 §§ LUL är begränsat till att avse brott på vilket fängelse kan följa. I förarbetena diskuterades om bestämmelserna skulle omfatta enbart brott med fängelse i mer än sex månader i straffskalan. Det konsta- terades dock att de skäl som motiverade att bestämmelserna införs också gäller för mindre allvarliga brott, med undantag för brott med enbart böter i straffskalan (prop. 1994/95:12 s. 67). 
 Lagen innehåller även regler om att åklagare under vissa förut- sättningar får besluta att inte inleda förundersökning beträffande visst brott (8 §) och om särskild åtalsprövning (9 §). 
 I lagen finns en särskild bestämmelse om strafföreläggande. En- ligt denna får åklagaren, trots de begränsningar som gäller enligt 48 kap. 4 § första stycket första meningen RB, utfärda strafföreläg- gande för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt 18 år, om det kan antas att den unge, om åtal hade väckts, skulle ha dömts endast till böter. Därvid skall åklagaren beakta de särskilda regler enligt vilka rätten kan döma till lindrigare straff än det är föreskri- vet för brottet (15 §). 
 Har åklagaren med stöd av 15 § LUL utfärdat strafföreläggande, skall den unge underrättas om beslutet vid ett personligt samman- träffande och, om det är möjligt, i vårdnadshavares närvaro. Om ett personligt sammanträffande inte är möjligt eller brottet är ringa, får underrättelsen vara skriftlig (1 § första stycket förordningen [1994:1763] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). 
 För lagöverträdare under 18 år gäller dessutom särskilda regler om åtalsunderlåtelse  
 (16-22 
  §§). Dessa regler är primära i förhål- lande till RB:s regler om åtalsunderlåtelse (prop. 1987/88:135 s. 17). 
 123 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 6.2.8 
  
 Registrering av strafförelägganden och ordningsbotsförelägganden 
  
 Belastningsregistret skall innehålla uppgifter om den som genom dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har ålagts påföljd för brott (3 § 1 lagen [1998:620] om belastnings- register). Det gäller under förutsättning att domen eller beslutet har meddelats i Sverige. Beträffande domar och beslut som har meddelats i utlandet finns särskilda bestämmelser i detta avseende (4 § lagen om belastningsregister). 
 Uppgifter om böter gallras fem år efter domen, beslutet eller godkännandet av strafföreläggandet eller föreläggandet av ord- ningsbot (17 § 8 lagen om belastningsregister ). 
 När det gäller uppgifter om brottsmisstankar finns bestämmelser i lagen (1998:621) om misstankeregister. 
 Misstankeregistret skall innehålla uppgifter om den som har fyllt 15 år och som enligt förundersökningsledarens bedömning är skä- ligen misstänkt för bl.a. brott mot BrB eller annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet (3 § lagen om misstankeregis- ter). 
 En uppgift i misstankeregistret skall gallras bl.a. om domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft med anledning av misstanken eller den misstänkte har godkänt strafföreläggande som har utfärdats i anledning av misstanken (13 § 3 lagen om misstan- keregister). 
  
 6.2.9 
  
 Brottsbalken 
  
 Stöld och snatteri 
 Den som olovligen tar vad annan tillhör med uppsåt att tillägna sig det, döms, om tillgreppet innebär skada, för stöld till fängelse i högst två år (8 kap. 1 § BrB). 
 Om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga om- ständigheter vid brottet är att anse som ringa, döms för snatteri till böter eller fängelse i högst sex månader (8 kap. 2 § BrB). 
 Försök till stöld är straffbart medan försök till snatteri inte är det (8 kap. 12 § BrB). 
 124 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 En mer utförlig redogörelse för gränsdragningen mellan stöld och snatteri samt en redogörelse för rättspraxis när det gäller full- bordanstidpunkten vid just butikstillgrepp finns i avsnitt 2.2. 
 Böter som påföljd 
 I 25 kap. BrB finns bestämmelser om böter som påföljd. 
 Böter skall dömas ut, enligt vad som är föreskrivet för brottet i fråga, i dagsböter, penningböter eller normerade böter. Är viss bö- tesform inte föreskriven för brottet, döms böter ut i dagsböter el- ler, om brottet bör föranleda lägre straff än trettio dagsböter, i pen- ningböter (1 §). 
 Dagsböter skall bestämmas till ett antal av minst trettio och högst etthundrafemtio. Varje dagsbot fastställs till ett visst belopp från och med trettio till och med ettusen kronor, efter vad som be- döms som skäligt med hänsyn till den tilltalades inkomst, förmö- genhet, försörjningsskyldighet och ekonomiska förhållanden i öv- rigt. Om det finns särskilda skäl, får dagsbotens belopp jämkas. Minsta bötesbelopp är fyrahundrafemtio kronor (2 §). 
 Penningböter skall bestämmas till lägst etthundra kronor och högst tvåtusen kronor. Om ett lägre högsta belopp är särskilt före- skrivet, gäller dock detta (3 §). 
 Normerade böter är böter som, enligt vad som är föreskrivet för brottet, skall bestämmas efter särskild beräkningsgrund. Minsta bötesbelopp är etthundra kronor (4 §). Normerade böter finns inte föreskrivna i BrB. Även inom specialstraffrätten har denna bötes- form i det närmaste avvecklats. Normerade böter återfinns nu en- dast i ett par specialförfattningar, bl.a. i 41 § fiskelagen (1993:426). Bestämmelsen handlar om böter för vissa fall av otillåtet trålfiske (se härom Williams, m.fl., Brottsbalken, Kap.  
 25-38, 
  s. 25:21). 
 Böter får användas som gemensamt straff för flera brott, om bö- ter kan följa på vart och ett av brotten. Om det finns särskilda skäl, får rätten döma till penningböter för ett eller flera brott för vilka sådan påföljd är föreskriven och samtidigt döma till annan form av böter för brottsligheten i övrigt. Gemensamt straff i böter får inte avse brott för vilket är föreskrivet normerade böter eller böter som inte får förvandlas till fängelse (5 §). 
 Böter som gemensamt straff för flera brott döms ut i dagsböter, om något av brotten bör föranleda dagsböter. Som gemensamt straff får dagsböter bestämmas till ett antal av högst tvåhundra och penningböter till ett belopp av högst femtusen kronor. Om det för 
 125 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 något av brotten är föreskrivet ett visst lägsta bötesstraff, får detta inte underskridas (6 §). 
 Böter tillfaller staten (7 §). 
 Om uppbörd och indrivning av böter finns bestämmelser i bö- tesverkställighetslagen (1979:189). Böter som inte betalas får, om inte annat är föreskrivet, förvandlas till fängelse i lägst fjorton da- gar och högst tre månader enligt bestämmelserna i bötesverkstäl- lighetslagen (8 §). 
  
 6.3 
  
 Tidigare överväganden 
  
 6.3.1 
  
 1966 års lag om föreläggande av ordningsbot m.m. 
  
 Strafföreläggandeinstitutet infördes i svensk rätt år 1948 genom den då nya RB. Strafföreläggande fick ursprungligen användas en- dast vid brott på vilka böter kunde följa. Föreläggandet fick då inte avse mer än 20 dagsböter. Det fick inte heller utfärdas om den misstänkte var under 18 år eller om det fanns anledning anta att målsägande förekom (NJA II 1943 s. 602 f). 
 Lagen om föreläggande av ordningsbot tillkom år 1966 efter för- slag av Trafikmålskommittén i betänkandet Trafikmål (SOU 1963:27). Lagen trädde i kraft den 1 januari 1967. Syftet bakom den lagstiftningen var ett önskemål om att snabbt kunna beivra trafik- förseelser och därmed medverka till en förbättrad trafikdisciplin och ökad trafiksäkerhet (NJA II 1966 s. 415). Den nya lagen inne- bar en överflyttning av en del av strafföreläggandeområdet från åklagarna till polisen. 
 Vid införandet av 1966 års lag angavs i förarbetena att det var an- geläget att personalen inom rättsväsendet utnyttjas effektivt. Sär- skilt viktigt angavs vara att man för handläggningsuppgifter av olika slag inte tog i anspråk mer kvalificerad personal än uppgiftens art krävde. Dessutom framhölls som angeläget att man tog till vara varje möjlighet att uppnå större snabbhet i handläggningen, så att påföljden blev fastställd snarast möjligt efter det att brottet begåtts (NJA II 1966 s. 409 f). 
 I förarbetena till 1966 års lag kommenterades också frågan om det kunde anses förenligt med polisens uppgifter att ägna sig åt vad som hade likheter med dömande verksamhet. Uppgiften ansågs vara av sådan art att den bedömdes falla inom ramen för polisens 
 126 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 huvuduppgift att upprätthålla ordning och säkerhet. Det framhölls att det inte var frågan om att en polisman skulle gå in på någon prövning när den enskilde hade en annan mening i skuldfrågan eller i fråga om straffmätningen. Polismannen hade i stället enbart att konstatera att, som han uppfattat saken, en förseelse av visst slag blivit begången. Konstaterandet att en förseelse föreligger ansågs enligt vad som uttalades i förarbetena inte annorlunda beskaffad än den bedömning polismannen gör när han beslutar att upprätta en rapport angående en överträdelse eller beslutar att meddela rap- porteftergift. 
 En annan fråga som kommenterades i förarbeten till 1966 års lag var frågan om en polisman kunde anses ha de kvalifikationer som krävs för ett polisbötessystem. Det framhölls i anslutning till detta bl.a. att polismän redan hade anförtrotts uppgifter som var minst lika kvalificerade som de som – allmänt sett - kunde komma i fråga i ett sådant system. Det uttalades dock att frågan om kvalifikatio- ner var beroende på dels vilket tillämpningsområde det då nya po- lisbötessystemet skulle få, dels vilken utbildning som skulle anord- nas för polismännen i ett nytt sådant system. Slutsatsen var dock att det inte fanns anledning att tro annat än att den svenska po- liskåren var vuxen att handha denna nya uppgift (NJA II 1966 s. 412 f). 
 År 1968 arbetades ordningsbotsinstitutet in i 48 kap. RB. Samti- digt utvidgades dess tillämpningsområde. Då infördes nämligen en möjlighet att i begränsad omfattning ta med förverkande i ett före- läggande (NJA II 1968 s. 749). 
  
 6.3.2 
  
 Stöldutredningen 
  
 I Stöldutredningens betänkande Stöld i butik (SOU 1982:39) be- handlas frågan om ytterligare möjligheter till förenklad lagföring vid butikstillgrepp. Utredningen inriktade sig därvid bl.a. på att se över möjligheterna att ytterligare öka effektiviteten och snabbheten vid strafföreläggande och ordningsbotsföreläggande. 
 När det gällde just ordningsbot lämnades förslag om att sådana skulle kunna föreläggas vid butikssnatterier samt att, om denna möjlighet infördes, begränsningen till penningböter vid ordnings- bot skulle frångås och möjlighet att ålägga dagsböter införas. 
 För att begränsa området för tillämpningen av ordningsbotsföre- läggande vid snatteri ansåg utredningen att hänsyn skulle tas till det tillgripnas värde. En lämplig värdegräns ansågs av utredningen vara 
 127 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 hälften av beloppet mellan stöld och snatteri, vilket då var ca 200 kronor. Utredningen framhöll i anslutning till detta att varje förhållande som ansågs kunna medföra att brottet skiljde sig från normalfallet skulle utgöra hinder för handläggning genom ord- ningsbotsföreläggande (SOU 1982:39 s. 214 ff). 
 Stöldutredningens förslag i den delen ledde inte till någon lag- stiftning. 
  
 6.3.3 
  
 Åklagarutredningen 
  
 I Åklagarutredningens betänkande Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61) lämnades ett förslag om att införa en möjlighet att förelägga ordningsbot även för vissa brott som har dagsböter i straffskalan, om brottet inte föranleder svårare påföljd än penning- böter. Huvudsyftet med förslaget var att det därigenom skulle bli möjligt att förelägga ordningsbot för vissa fall av snatteri (betän- kandet avsnitt 3.5.3). Utredningen ansåg att de ändringar i bötes- reglerna som då nyligen hade genomförts hade öppnat möjligheter till detta. Möjligheten att bestämma påföljden till penningböter även om detta inte är stadgat för brottet infördes nämligen genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari 1992 (prop. 1990/91:68, SFS 1991:240). 
 Åklagarutredningen framhöll att en förutsättning för att ord- ningsbot överhuvudtaget skulle kunna komma i fråga för ett brott är att detta förekommer med viss frekvens och att tillämpningen i viss mån är schabloniserad. Enligt utredningen utesluter detta ord- ningsbot för många brott som i och för sig förskyller penningbö- ter. Brott som i detta sammanhang borde uppmärksammas bedöm- des av utredningen vara de mindre förmögenhetsbrotten och då främst butikssnatterier, vilka genom sin frekvens ansågs inta en särställning. 
 Utredningen framhöll att de farhågor som tidigare framförts mot att införa en möjlighet att förelägga ordningsbot vid snatteri var överdrivna. Det gällde bl.a. invändningar att polis saknar till- räcklig utbildning för att klara av att göra en uppsåtsbedömning och att snatteri är ett så allvarligt brott att de kriminalpolitiska ef- fekter som ligger i själva förfarandet vid strafföreläggande och för- handling i domstol bör tas till vara. 
 Åklagarutredningens förslag i den delen ledde inte till någon lag- stiftning. I den proposition som följde på betänkandet uttalades bl.a. följande (prop. 1994/95:23 s. 106 f). 
 128 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 Även om det är en förutsättning för att förslaget skall genomfö- ras att endast helt okomplicerade fall blir föremål för ett före- läggande kvarstår enligt regeringens mening en viss tveksamhet om det lämpliga i att polis anförtros denna uppgift. Riksåklaga- ren anför i sitt remissvar att snatteribrottet enligt hans mening ofta är juridiskt svårbedömt och att det därför inte är någon slump att många förundersökningar slutar med ett beslut att inte väcka åtal och att åtal inte sällan leder till en frikännande dom. Förutom uppsåtsfrågan skall det beaktas om brottet är fullbordat och om gärningen är sådan att det är tillräckligt med penningböter som påföljd. Det är inte endast värdet av det till- gripna som är avgörande för den senare frågan. Som Riksdagens ombudsmän har påpekat torde det ofta krävas goda kunskaper i straffrätt för att avgöra om situationen är problematisk ur rätts- lig synvinkel eller inte. Enligt regeringens mening kan det därför ur rättssäkerhetssynpunkt ifrågasättas om utredningens förslag skall genomföras. 
 För att det över huvud taget skall vara aktuellt att genomföra förslaget måste det stå klart att detta leder till en effektivare an- vändning av de befintliga resurserna för brottsbekämpningen. Utredningen tar upp en del praktiska svårigheter i samman- hanget. Den mest påtagliga invändningen mot förslaget är enligt regeringens mening att det, särskilt i de större städerna, är rela- tivt sällan som polis kommer till platsen sedan ett snatteri upp- täckts. Utredningen görs i stället på det sättet att en butikskon- trollant eller motsvarande får vissa uppgifter av den misstänkte på platsen eller genom att polis kontaktas per telefon varefter ett telefonförhör hålls med den misstänkte. - - - 
 Utredningen förslag tycks mot bakgrund av detta inte medföra några effektivitetsvinster. 
  
 6.3.4 
  
 Rikspolisstyrelsen 
  
 År 1999 lämnade RPS in en framställan till Regeringskansliet om ett utvidgat tillämpningsområde för institutet ordningsbot (dnr Ju 1999/3148). RPS förslag innebär att en polisman skulle ges möjlig- het att utfärda föreläggande av ordningsbot för brott på vilket pen- ningböter kan följa och för vilket ordningsbot bestämts på sätt som föreskrivs i 48 kap. 14 § RB. RPS förslag omfattar dock inte lag- överträdare som är under 18 år. 
 RPS skrivelse har överlämnats till oss. 
 129 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 6.4 
  
 Viss statistik gällande strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot 
  
 I avsnitt 2.3 har vi redogjort för brottsutvecklingen när det gäller bl.a. butiksstölder (stöld/snatterier i butik och varuhus). Där fram- går bl.a. att det år 2000 anmäldes drygt 52 000 butiksstölder. 
 Vi redovisar här viss statistik som gäller strafförelägganden och föreläggande av ordningsbot. Uppgifterna är hämtade från RÅ, RPS och BRÅ:s kriminalstatistik. 
 Under första halvåret 2001 utfärdades totalt 26 494 strafföreläg- ganden. Av dessa godkändes 19 373 stycken. Under hela år 2001 utfärdades totalt 215 290 förelägganden av ordningsbot. De flesta av dessa avsåg överträdelser av trafikförfattningar. Endast 1 500 förelägganden avsåg brott som  
 inte  
 utgjordes av trafikbrott. När det gäller föreläggande av ordningsbot har under de senaste åren noterats en ökning beträffande antalet utfärdade sådana. Som en jämförelse kan nämnas att år 1998 utfärdades 192 550 föreläggan- den. 
 När det gäller personer lagförda för brott efter huvudbrott och huvudpåföljd meddelades under år 2000 sammanlagt drygt 13 000 domar, strafförelägganden eller åtalsunderlåtelser när det gäller snatteri. Antalet strafförelägganden utgjorde av detta 7 429 och antalet åtalsunderlåtelser 3 174 stycken. 
 Antalet godkända strafförelägganden som innehåller snatteri och där påföljden bestämts till penningböter uppgick under första halv- året 2001 till 1 297 stycken. Av dessa avsåg 226 stycken personer som var under 18 år. 
 Antalet strafförelägganden som upphävdes med hjälp av extraor- dinära rättsmedel uppgick under första halvåret 2001 till 24. För ordningsbotsföreläggandenas del uppgick antalet undanröjda såda- na till 549 stycken år 1999. Motsvarande siffra år 2000 var 387 stycken. 
  
 6.5 
  
 Våra överväganden 
  
 6.5.1 
  
 Allmänt 
  
 Redan vid RB:s införande år 1948 fanns ett behov av att kunna handlägga enklare brottmål på annat sätt än inför domstol. Det be- tonades då att det ordinära domstolsförfarandet var anpassat till 
 130 
 SOU 2002:44 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
 betydelsefulla och invecklade mål samt att det skulle vara alltför betungande för den misstänkte och medföra onödiga kostnader för det allmänna, om man skulle tillämpa samma förfarande för obetydliga, erkända förseelser (NJA II 1943 s. 601). Möjligheten att beivra mindre brott genom en förenklad handläggning tillgodosågs då genom införandet av strafföreläggandeinstitutet. 
 Behovet av att kunna handlägga mindre brott på ett enkelt och rationellt sätt har under årens lopp ökat. Bestämmelserna om strafföreläggande har av detta skäl ändrats vid flera tillfällen. Ur- sprungligen kunde strafföreläggande användas endast vid brott på vilka böter kunde följa. I dag är det möjligt att förelägga villkorlig dom genom ett strafföreläggande. Utvecklingen har således gått åt det hållet att allt fler överträdelser successivt har kunnat beivras genom strafföreläggande. Denna utveckling kan sammanfattnings- vis sägas ha karaktäriserats av att man försiktigt har provat sig fram med begränsade reformer (se härom bl.a. NJA II 1968 s. 745). 
 Även när det gäller ordningsbotsinstitutet har detta institut se- dan dess införande år 1966 successivt kommit att omfatta allt fler och andra brott än överträdelser av trafikförfattningar. Ordnings- bot kan nu användas för att lagföra vissa brott av enkel beskaffen- het som har det gemensamt att de kan sägas lämpa sig för en scha- blonmässig bedömning. Här skall framhållas att i stort sett samtliga brott för vilka ordningsbot kan komma ifråga är att hänföra till specialstraffrätten. 
 Senaste utvidgningen beträffande brott för vilka föreläggande av ordningsbot kan utfärdas skedde genom RÅ:s föreskrifter som be- slutades i december 2001. 
 Det beslut som under senare år har inneburit den största överflyttningen av ärenden från åklagarväsendet till polisen är sannolikt RÅ:s beslut om ordningsbot från mars 1999. Det gjordes då beräkningar som visade att åklagarväsendet genom detta beslut kunde förväntas avlastas med ca 20 000 ärenden per år. Redogörel- sen ovan för statistik beträffande ordningsbot visar också att vid en jämförelse mellan antalet utfärdade sådana år 1998 och år 2001, det är en ökning på närmare 23 000 ärenden (avsnitt 6.4). Vi har dock inte något underlag för att påstå att hela denna ökning är en följd av RÅ:s beslut från mars 1999. 
 Om det i samband med RB:s införande kan sägas ha funnits en ambition att i fråga om mindre brott minska belastningen på dom- stolarna, har reformarbetet sedan dess också kommit att inriktas på att beträffande denna brottslighet minska belastningen på åklagar- na. Vid sidan av ett önskemål att förenkla handläggningsformerna i 
 131 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 de mer bagatellartade brottmålen, var nämligen ett av syftena med att införa ordningsbotsinstitutet just att avlasta åklagarna arbete med strafförelägganden (NJA II 1966 s. 413, jfr även uttalanden i prop. 1994/95:23 s. 97). 
 Så sent som i budgetpropositionen för år 2000 konstaterade re- geringen att arbetet med att utfärda strafförelägganden för enkla förseelser är en belastning för åklagarväsendet. Utgångspunkten angavs där vara att förseelser och brott som inte kan föranleda an- nan påföljd än penningböter i möjligaste mån skall lagföras genom utfärdande av föreläggande av ordningsbot av polisman (prop. 1999/2000:1, volym 3, utg.omr. 4, s. 84). 
 Den utveckling som nu har beskrivits har således inneburit att ett stort antal brott i dag beivras utan domstolens medverkan. När det gäller ordningsbot medverkar inte heller åklagaren. 
 Det är mot den nu redovisade allmänna bakgrunden vi har att överväga om tillämpningsområdet för föreläggande av ordningsbot kan utvidgas till att även omfatta andra brott, främst snatteribrot- tet. 
  
 6.5.2 
  
 Ordningsbot för snatteri 
  
 Förslag:  
 Bestämmelsen i 48 kap. 13 § första stycket RB ändras så att en polisman skall kunna utfärda föreläggande av ordningsbot för alla brott med böter i straffskalan under förutsättning att endast penningböter kan komma i fråga i det enskilda fallet. Alltjämt kommer det dock att fordras att RÅ i samråd med RPS bestämmer vilka brott som skall omfattas av ordningsbotssystemet. 
 Utgångspunkter 
 När ett brott har begåtts är det viktigt att en snabb reaktion kom- mer från samhällets sida. Varje möjlighet att förkorta tiden från det att ett brott begås till dess att lagföring sker måste således tas till vara. Detta var något som framhölls redan år 1966 när ordnings- botsinstitutet författningsreglerades för första gången i svensk rätt (NJA II 1966 s. 409 f). 
 En annan sak som bör framhållas är att de båda instituten straff- föreläggande och ordningsbot har många likheter. Det innebär att 
 132 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 om man ser över gränsdragningen mellan processformerna det i praktiken inte blir fråga om att föreslå några systemändringar. 
 Båda förfarandena är skriftliga och äger rum utan domstolens medverkan, de innehåller ett dispositivt moment på så sätt att den misstänkte genom sitt godkännande avstår från domstolsprövning, ansvarspåståendena föreläggs enligt en mall och straffnivåerna är förutsebara. När det gäller ordningsbot följer straffets storlek av ordningsbotskatalogen. För strafföreläggandenas del har RÅ och överåklagarna utarbetat rekommendationer. 
 Därtill kommer att båda instituten medger en snabb och effektiv form av lagföring vilket innebär fördelar för såväl den misstänkte som för samhället. Den misstänkte får en snabb reaktion på gär- ningen och slipper också en tidskrävande och kostsam inställelse inför domstol. Även samhället har givetvis ett intresse av att ett brott följs av en snabb reaktion och att inte mer kvalificerad perso- nal än uppgiftens art kräver tas i anspråk. 
 Ett krav när man skall föreslå åtgärder för att effektivisera han- teringen av mål och ärenden inom brottmålsprocessen är givetvis att systemet alltjämt skall uppfattas som och även vara rättssäkert. Rättssäkerheten ställer krav på bl.a. förutsebarhet och enhetlighet i rättstillämpningen. Det är givetvis en av våra utgångspunkter. 
 Ytterligare några utgångspunkter vid våra överväganden finns beskrivna i våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61). Där anges att det knappast är aktuellt att till ordningsbotsinstitutet föra över fall där brottet är så pass allvarligt att det skulle bli fråga om dagsböter. Där framhålls också att möjligheterna att på plats utfärda ord- ningsbotsföreläggande för ett brott med fängelse i straffskalan, t.ex. snatteri, när den misstänkte är under 18 år framstår som be- gränsade. 
 Tidigare revisioner 
 Det är nu mer än 30 år sedan det gjordes några större ändringar när det gäller de formella förutsättningarna - såsom de framgår av RB - för att utfärda ordningsbotsföreläggande. Den större ändring vi tänker på här är år 1968 då det blev det möjligt att i ett föreläggan- de även ta med förverkande. En del smärre justeringar har dock gjorts under dessa år. En sådan gjordes t.ex. i början av  
 1980-talet 
  då det infördes en möjlighet att besluta om rättelse av ett godkänt föreläggande (48 kap. 17 § RB). 
 133 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 Den revision som företas inom ramen för RÅ:s fortlöpande översyn av vilka brott som skall tas med i ordningsbotskatalogen har inte förutsatt några formella ändringar i själva ordningsbotssy- stemet. Att allt fler brott ändå successivt har kommit att omfattas av ordningsbotssystemet har kanske främst berott på att påföljder- na för en del förseelser i trafikförfattningarna ändrats från dagsbö- ter till penningböter (se härom t.ex. SOU 1992:61 s. 194). På 30 år har samhället och brottsligheten förändrats. Vi har i avsnitt  
 2.3  
 re- dogjort något för brottsutvecklingen när det gäller butiksstölder. Vi upprepar inte vad som sägs där utan hänvisar till det avsnittet. 
 Begränsningar i nuvarande användningsområde 
 En förutsättning för att ordningsbot skall komma ifråga för ett brott är att detta förekommer med viss frekvens och att tillämp- ningen i viss mån kan schabloniseras (SOU 1992:61 s. 215). Den schabloniserade tillämpningen måste gälla för såväl själva brottsut- redningen som påföljdsbestämningen. 
 Det finns i dag viss brottslighet som väl uppfyller dessa kriterier men där ordningsbot – till följd av avgränsningen av dess tillämp- ningsområde - inte kan användas. 
 Brott på vilka dagsböter kan följa kan i dag inte tas in i ord- ningsbotssystemet, även om de i det enskilda fallet skulle förskylla penningböter. Vi anser att det i dag finns förutsättningar för att föra in dessa brott i ordningsbotssystemet. En anledning till detta är att poliser i dag är har en god utbildning i bland annat straffrätt. Detta beskrivs i avsnitt 6.5.3. 
 Brott som i detta sammanhang bör uppmärksammas är snatteri och då främst butikssnatterier. De flesta lagförda snatterier torde avse just snatteri i butik och varuhus (se avsnitt 2.3). Andra brott som – i vart fall möjligen på sikt – kan vara aktuella i detta sam- manhang är bedrägligt beteende och egenmäktigt förfarande. 
 Snatterier intar dock genom sin frekvens en särställning i förhål- lande till de andra nämnda brotten. Vi har i avsnitten 2.3 och 6.4 redogjort för viss statistik när det gäller snatteribrottet. Där fram- går bl.a. att antalet godkända strafförelägganden som innehåller snatteri och där påföljden bestämts till penningböter under första halvåret 2001 uppgick till 1 297 stycken. Av dessa avsåg 226 styck- en personer som var under 18 år. 
 När det gäller egenmäktigt förfarande utfärdades under hela år 2000 totalt 181 strafförelägganden. Siffran är således inte begränsad 
 134 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 till just fall där penningböter förelades. När det gäller bedrägeri utfärdades totalt 282 strafförelägganden år 2000. Siffran omfattar samtliga former av bedrägeri och är inte heller den begränsad till fall där penningböter förelades. När det gäller bedrägligt beteende i form av s.k. snyltning (9 kap. 2 § andra stycket BrB) utfärdades totalt 54 strafförelägganden under år 2000. Inte heller den siffran är begränsad till fall där penningböter förelades. 
 Här skall framhållas att beträffande just snyltning gäller en sär- skild begränsning i åklagarens åtalsrätt. Detta brott får nämligen åtalas endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt (9 kap. 12 § andra stycket BrB). Beträffande detta brott kan därför sägas råda en viss presumtion mot åtal. 
 Böter som påföljd 
 Det finns här skäl att något uppehålla sig kring böter som påföljd. Enligt 25 kap. 1 § BrB skall böter dömas ut, enligt vad som är fö- 
 reskrivet för brottet i fråga, i dagsböter, penningböter eller norme- rade böter. Är viss bötesform inte föreskriven för brottet, döms böter ut i dagsböter eller, om brottet bör föranleda lägre straff än trettio dagsböter, i penningböter. Som har redovisats tidigare är bötesformen normerade böter i det närmaste avvecklad (avsnitt 6.2.9). 
 Det är således möjligt att döma till penningböter även i fråga om vissa brott för vilka dagsböter ingår i straffskalan. Den möjligheten infördes genom en lagändring år 1992 (SFS 1991:240). 
 Avsikten med 25 kap. 1 § BrB var att mer bagatellartade brott skulle falla utanför dagsbotsområdet. Till brott där penningböter kan bli aktuellt hörde enligt förarbetena till bestämmelsen bl.a. vis- sa ringa förmögenhetsbrott såsom just snatteri, bedrägligt beteende och egenmäktigt förfarande (prop. 1990/91:68 s. 112). 
 Utvidgning av användningsområdet 
 Mot den nu redovisade bakgrunden anser vi att ordningsbot skall kunna föreläggas även för ett sådant brott som har dagsböter och fängelse i straffskalan men där påföljden i det enskilda fallet blir penningböter. Det är aktuellt om brottet föranleder lägre straff än trettio dagsböter. När det gäller snatteri gäller det om det tillgrip- 
 135 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 nas värde understiger 50 kr, då påföljden enligt praxis blir böter 500 kr. 
 Vi har inte i uppdrag att se över straffskalan för snatteri. Vi vill dock framhålla att denna gräns vid 50 kr på sikt naturligtvis kan komma att ändras till kanske det dubbla värdet och även mer än så. Det torde i sin tur innebära att fler snatteribrott kan beivras genom föreläggande av ordningsbot än vad som är teoretiskt möjligt om vårt förslag skulle genomföras i dag. Den statistik som vi förut har presenterat visar att om det i dag skulle vara möjligt att utfärda ordningsbotsföreläggande för sådana snatterier som omfattas av vårt förslag, skulle antalet sådana uppgå till ett par tusen per år. Det kan måhända tyckas som ett litet antal. På sikt öppnar dock vårt förslag för att fler snatterier än så kan beivras genom föreläggande av ordningsbot i stället för genom strafföreläggande. 
 Vi vill understryka att förslaget inte innebär någon förändring när det gäller snatteribrottets straffvärde. De brott som i dag beiv- ras skall således även i fortsättningen beivras och leda till samma påföljd som för närvarande. Förslaget innebär inte heller någon in- skränkning eller förändring i övrigt när det t.ex. gäller den miss- tänktes möjligheter att få sitt ärende prövat av domstol. 
 Vidare skall de förutsättningar som i dag gäller för att utfärda ordningsbotsföreläggande alltjämt gälla. Det innebär t.ex. att om polismannen gör den bedömningen att ett visst konkret fall av snatteri avviker från normalfallet, skall ordningsbotsföreläggande inte utfärdas (NJA II 1966 s. 421 f och NJA II 1968 s. 764). 
 Syftet med förslaget är helt enkelt att effektivisera och förenkla handläggningen av dessa bötesbrott. 
 Förslaget om ett utvidgat tillämpningsområde för ordningsbots- föreläggande förutsätter att bestämmelsen i 48 kap. 13 § första stycket RB ändras. Bestämmelsen bör utformas så att föreläggande av ordningsbot får utfärdas för alla brott med böter i straffskalan under förutsättning att endast penningböter kommer i fråga i det enskilda fallet. 
 En sådan ändring av bestämmelsen i 48 kap. 13 § första stycket RB skulle föra med sig att samtliga brott för vilka böter är föreskri- vet och på vilka det kan följa penningböter kommer att kunna beiv- ras genom föreläggande av ordningsbot. Exempel på sådana brott är 
 – förutom snatteri – egenmäktigt förfarande och bedrägligt beteen- de. Alltjämt kommer det dock att fordras att RÅ i samråd med RPS bestämmer vilka brott som skall omfattas av ordningsbotssystemet (48 kap. 14 § RB). 
 136 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 Det är tveksamt om det i dag finns skäl att ta in t.ex. egenmäk- tigt förfarande och bedrägligt beteende i ordningsbotssystemet. Det beror främst på att de inte förekommer med tillräcklig fre- kvens (jfr s. 134 f). Effektivitetsvinsterna med en sådan ändring skulle därmed bli marginella. 
 I de fall där polisen i dag utfärdar föreläggande av ordningsbot är det i regel så att den polisman som gör detta själv har bevittnat den händelse som föreläggandet avser. Så kommer det sannolikt inte att vara beträffande de nu aktuella snatterierna. Det utgör dock inte något hinder mot att utfärda ett föreläggande av ordningsbot. Det avgörande är i stället att det inte föreligger någon oklarhet i skuld- frågan. 
 I förarbetena till den särskilda lagen om ordningsbot förutsattes att det skulle kunna finnas fall då polismannen inte själv hade be- vittnat en förseelse utan att uppgifter därom kom fram genom an- mälningar från enskilda eller myndigheter eller på annat sätt. Ge- nom sådant material, i regel kompletterat med uppgifter från den misstänkte, ansågs det ändå kunna bli klarlagt att en förseelse före- ligger (NJA II 1966 s. 420 f). Detta återspeglas också i utformning- en av bestämmelsen i 48 kap. 16 § tredje stycket RB. 
 Vi vill slutligen framhålla att förslaget om ordningsbot för vissa snatterier ligger väl i linje även med de tankar som går ut på att an- talet överlämnanden – interna eller externa - skall minskas. De snatterier som kan beivras genom ordningsbotsföreläggande behö- ver inte överlämnas av polisen till åklagare. Därigenom försvinner ett externt överlämnande. 
  
 6.5.3 
  
 En polismans förmåga att bedöma om ett snatteribrott har begåtts 
  
 Bedömning:  
 En polisutbildad person klarar mycket väl av att göra såväl uppsåtsbedömningar som andra rättsliga bedömningar som kan uppkomma vid utredning och lagföring av snatteribrott. 
 För stöldansvar fordras att gärningen har begåtts uppsåtligen. Det innebär att gärningsmannens uppsåt skall täcka de objektiva rekvi- siten för brottet. 
 Det har i samband med tidigare väckta förslag framhållits att snatteribrottet skiljer sig från vad som i övrigt gäller beträffande de brott som omfattas av ordningsbotsinstitutet på så sätt att snatteri är ett uppsåtligt brott. Det har med anledning av detta framförts 
 137 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 synpunkter på vanskligheten att göra uppsåtsbedömningar i sam- band med ordningsbotsförelägganden. Det har också framförts att polisen inte skulle ha tillräcklig utbildning för att klara av denna uppgift (se t.ex. SOU 1992:61 s. 216). 
 Frågan om de subjektiva rekvisiten inom specialstraffrätten har diskuterats under många år. Före en lagändring som skedde i BrB år 1994 ansågs det många gånger som oklart vad som gällde inom specialstraffrätten beträffande den subjektiva sidan. I äldre special- straffrättsliga författningar var nämligen frågan ofta oreglerad. Man hade att pröva frågan om vad som krävdes på den subjektiva sidan med hänsyn till straffskalans utformning och straffbudets praktiska funktion. Ytterst var frågan beroende av domstolarnas tolkning av den aktuella bestämmelsen (NJA II 1962 s. 46 ff och 423). 
 I BrB finns en bestämmelse som föreskriver att en gärning, om inte annat är särskilt föreskrivet, skall anses som brott endast då den begås uppsåtligen (1 kap. 2 § första stycket BrB). Den lagänd- ring som skedde år 1994 innebar att bestämmelsen inte längre är begränsad till att avse brott som finns beskrivna i BrB. Numera gäller den således även inom specialstraffrätten. 
 Sammantaget innebär detta att det är helt klart att poliser i dag gör uppsåtsbedömningar i samband med att ett föreläggande av ordningsbot utfärdas. Det blir således ingen ny uppgift för dem. 
 En annan invändning som kan förväntas är att stöldbrottet inne- håller även andra rättsliga problem som polisen inte alltid kan för- väntas klara av att bedöma. Det gäller bl.a. frågor om gränsdrag- ningen mellan stöld och snatteri och frågan om tidpunkten för brottets fullbordande vid just butikssnatterier. Det finns emellertid en väl utvecklad rättspraxis i dessa frågor. En redogörelse för denna praxis finns i avsnitt 2.2. 
 Poliser får i dag genom sin utbildning goda kunskaper i bl.a. straffrätt. I polisutbildningen ingår 5 poäng straffrätt. Av dessa av- ser 3 poäng studier i straffrättens allmänna del och 2 poäng special- straffrätt. Utbildningen i straffrättens allmänna del bedrivs av Po- lishögskolan i samarbete med Uppsala universitet. I polisutbild- ningen ingår även kriminologi (5 poäng) och en kurs om rättsord- ningen och juridisk metod (5 poäng) samt processrätt (5 poäng). 
 Därtill kommer att hela polisprogrammet har sin grund i ett problembaserat lärande. Lärandet bygger på problem- och händel- sebaserade situationer och praktikfall. Straffrättsliga frågeställning- ar förekommer därför i seminarier och olika övningsuppgifter un- der hela utbildningstiden. 
 138 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 De flesta poliser har i dag en betydande erfarenhet när det gäller bedömning av misstänkt snatteribrottslighet. Här skall framhållas att det i stor utsträckning är polisen som bereder de ärenden som lämnas över till åklagaren för utfärdande av strafföreläggande. Denna yrkeserfarenhet i förening med den nuvarande polisutbild- ningen gör att vi bedömer att polisen är mycket väl rustad för att klara av att göra sådana juridiska bedömningar som kan bli aktuella i samband med att ett snatteri uppdagas. 
 När det gäller polisens förmåga att göra bedömningar i brottsut- redningar som handlar om snatteribrottet skall här också vägas in att det i andra sammanhang har framförts synpunkter på att utred- ningar av snatteribrott, och då särskilt butikstillgrepp, innehåller sådana problem i rättsligt hänseende som gör att normalt endast polisutbildade personer bör anlitas för att utreda dessa brott (se t.ex. JO 2000/2001 s. 137 och JO:s beslut den 15 november 2000 i ärende dnr  
 3932-1999). 
  
 De överträdelser som för närvarande kan beivras genom föreläg- gande av ordningsbot gäller i stor utsträckning överträdelser mot trafikförfattningar. Dessa författningar är väl så komplicerade att tillämpa. Att kunna avgöra om ett snatteribrott har begåtts är – i jämförelse med det regelsystem som finns när det gäller trafiköver- trädelser – en uppgift som en polisutbildad person väl kan anför- tros. 
 Som har framgått under avsnitt 6.4 undanröjs endast ett fåtal av de ordningsbotsförelägganden som i dag utfärdas. Detta kan anses vara ett mått på att poliser i dag väl klarar av att göra de bedöm- ningar som fordras när det gäller att avgöra om ett föreläggande av ordningsbot skall utfärdas. Det gäller såväl bedömningar som hän- för sig till själva förfarandet som bedömningar i fråga om en över- trädelse har begåtts. 
 Sammantaget leder det nu sagda oss till slutsatsen att en polisut- bildad person mycket väl klarar av att göra uppsåtsbedömningar och andra bedömningar som krävs i samband med utredning och lagföring av ett snatteri. 
 Särskilda behörighetsregler 
 Om det trots vad vi nu har anfört anses nödvändigt med någon form av behörighetsinskränkning när det gäller den krets av polis- män som får utfärda eller rätta ett föreläggande av ordningsbot för 
 139 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 t.ex. snatteri kan RPS meddela föreskrifter om detta. Regler härom finns i 1 § ordningsbotskungörelsen. 
 Således gäller för ordningsbotens del att sådana förelägganden inte får utfärdas eller rättas av andra polismän än sådana som upp- fyller de krav som RPS föreskriver om tjänsteställning eller utbild- ning eller i annat avseende (1 § ordningsbotskungörelsen). 
 RPS har meddelat en behörighetsinskränkning vad avser möjlig- heten att utfärda föreläggande av ordningsbot som upptar bristfäl- ligheter på motordrivna fordon och släpfordon (4 § FAP  
 261-1). 
  
 Vidare gäller en behörighetsinskränkning i fråga om möjligheten att besluta om rättelse av utfärdade förelägganden av ordningsbot. Ett rättelsebeslut får nämligen fattas endast av en polis som av po- lismyndigheten har förordnats till detta. Polismyndigheten har där- vid möjlighet att besluta att funktionen skall vara knuten till viss befattning eller tjänst (5 § FAP  
 261-1). 
  
 Förslaget om ett utvidgat tillämpningsområde för ordningsbots- institutet kräver enligt vår bedömning inte någon ändring i det nu redovisade regelsystemet om behörighetsinskränkningar för polis- män att utfärda eller rätta ett föreläggande av ordningsbot. Det bör även i fortsättningen vara en fråga för RPS att besluta om. 
  
 6.5.4 
  
 Brottsförebyggande aspekter 
  
 Bedömning:  
 Enbart det förhållandet att ett brott kan beivras ge- nom att en polisman utfärdar ett föreläggande av ordningsbot – i stället för att en åklagare utfärdar strafföreläggande - innebär inte att det aktuella brottet trivialiseras. 
 I våra tilläggsdirektiv (Dir 2001:61) anges att en viktig aspekt att beakta när man överväger ytterligare effektivisering och rationali- sering av utredning och lagföring av vissa brottstyper, är vilka kon- sekvenser detta kan få för allmänhetens uppfattning om de brott som berörs. Det framhålls i anslutning till detta att ordningsbot i dag kan utfärdas endast för mindre allvarlig brottslighet. När man överväger en utvidgning av tillämpningsområdet för ordningsbot till att omfatta exempelvis snatteribrott, måste enligt direktiven beaktas hur detta skulle komma att påverka allmänhetens inställ- ning till den typen av brottslighet. Det sägs också i direktiven att det inte är önskvärt att en effektivisering och rationalisering av ut- redning och lagföring av brott får till följd att den aktuella brotts- ligheten trivialiseras i allmänhetens ögon. 
 140 
 SOU 2002:44 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
 Vi är givetvis medvetna om att det kan komma att hävdas att snatteribrottet trivialiseras om det blir möjligt att förelägga ord- ningsbot för brottet. Den kritiken har ju framförts i samband med tidigare förslag i ämnet. 
 Vi anser emellertid att dessa farhågor är överdrivna. I dag leder ett anmält snatteri ibland inte till någon reaktion alls från samhäl- lets sida. I de fall en reaktion i form av lagföring kommer till stånd har i många fall alldeles för lång tid passerat sedan den aktuella gär- ningen begicks. Vi kan här hänvisa till bl.a. RRV:s rapport Rätts- kedjan (1996:63). Den ärendestudie som RRV genomförde – och som redovisas i rapporten - visade bl.a. att utredningar av de relativt okomplicerade brottstyperna snatteri och trafikbrott i princip tar lika lång tid att handlägga som det genomsnittliga brottet (se av- snitt 4.1). 
 Det skall också framhållas att enbart det förhållandet att ett visst brott kan lagföras genom ordningsbotsföreläggande i stället för genom strafföreläggande inte innebär att det aktuella brottet trivia- liseras. Att ordningsbotsinstitutet kommer till användning innebär inte att brottet föranleder ett lindrigare straff än om strafföreläg- gande hade använts. Det innebär bara ett enklare och snabbare för- farande för lagföring. Vi har tidigare (avsnitt 6.5.2) pekat på de många likheter som finns mellan dessa båda institut. 
 En annan sak är att de snatterier där påföljden bedöms kunna stanna vid penningböter har ansetts som ett bagatellartat brott. I denna del kan vi hänvisa till vad som sades redan för tio år sedan i samband med bötesreformen år 1992. Sådana snatterier omnämn- des då – i sällskap med bedrägligt beteende och egenmäktigt förfa- rande - som exempel på bagatellartad brottslighet (prop. 1990/91:68 s. 112). 
 Ett annat exempel på hur snatteribrottet betraktas finns i Riks- polisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om rapporteftergift (FAP  
 101-2). 
  Där anges några exempel på vad som utgör obetydli- ga brott och för vilka rapporteftergift således skall kunna meddelas (jfr 9 § Pl). Där nämns bl.a. mycket lindriga former av bedrägligt beteende, egenmäktigt förfarande samt snatteri. 
 För att ge ytterligare ett exempel kan vi nämna att bestämmelsen i 1 § första stycket förordningen (1994 1763) om unga lagöverträ- dare i praktiken tillämpas på ett sådant sätt att i princip alla snatte- ribrott – och således inte enbart sådana som omfattas av vårt för- slag - anses som ringa brott. 
 När åklagaren utfärdar ett strafföreläggande mot en ung lagöver- trädare skall den unge - som huvudregel - underrättas om beslutet 
 141 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 vid ett personligt sammanträffande. Det gäller dock inte bl.a. om brottet är ringa (1 § första stycket förordningen med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare). 
 Bestämmelsen om personligt sammanträffande har tillkommit för att markera det allvar med vilket samhället ser på den aktuella brottsligheten (prop. 1987/88:135 s. 23). 
 Vi har inhämtat att åklagare i regel inte kallar till personligt sam- manträffande med en ung lagöverträdare om det brott som är aktuellt att lagföra genom strafföreläggande avser ett snatteri där påföljden kommer att stanna vid böter. Det gäller oavsett om den aktuella påföljden är penningböter eller dagsböter. Skälet är att snatteri är ett brott som bedöms som ringa. 
 Sammantaget kan det därför sägas att sådana snatterier som om- fattas av vårt förslag om ordningsbot – beroende på sammanhang och oberoende av sättet för lagföring - har benämnts omväxlande som bagatellartade, obetydliga eller ringa. Vi vill understryka att dessa benämningar har vuxit fram genom årens lopp trots att de aktuella snatterierna under denna tid  
 inte  
 har kunnat bli föremål för ordningsbot. 
  
 6.5.5 
  
 Brottsutredningen som föregår ett föreläggande av ordningsbot 
  
 Förslag 
 : Polismyndighet eller åklagare skall inte behöva fatta beslut om att inleda en förenklad brottsutredning när en polisman utfär- dar ett föreläggande av ordningsbot. 
 Brottsutredningens form vid ordningsbotsföreläggande 
 I 23 kap. 22 § RB finns en bestämmelse som gör det möjligt att ut- reda brott på ett förenklat sätt utan att förundersökning behöver inledas. Enligt denna behöver förundersökning nämligen inte genomföras om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäll- er brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. 
 I våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) har framhållits att en  
 förut- sättning  
 för att använda ordningsbotsinstitutet är att polisen kan tillämpa det förenklade brottsutredningsförfarandet som regleras i 23 kap. 22 § RB. Det finns dessutom förarbetsuttalanden som går ut på att vid förelägganden av ordningsbot förundersökning  
 i regel  
 inte förekommer (NJA II 1968 s. 771) eller att en del av  
 effektivi- 
  
 142 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 tetsvinsterna  
 med en förenklad reaktionsform skulle gå förlorade om inte brottsutredningen kan genomföras på ett förenklat sätt (prop. 1994/95: 23 s. 75). 
 I avsnitt 4.2 har vi lämnat en sammanfattande redogörelse för våra förslag i betänkandet Snabbare lagföring 2 - Förenklad brotts- utredning (SOU 2001:93) 
 .  
 I det betänkandet har vi också utgått från att ett föreläggande av ordningsbot även fortsättningsvis skall föregås av en förenklad brottsutredning (betänkandet s. 169). 
 Det kan i och för sig ifrågasättas varför ett ordningsbotsföreläg- gande inte skulle kunna föregås av en förundersökning. Vi inser naturligtvis att det  
 i praktiken  
 knappast finns behov av att utreda ett icke förnekat brott av förseelsekaraktär där påföljden stannar vid penningböter i form av en förundersökning. Frågan framstår mot den bakgrunden som kanske mest av teoretiskt intresse. Om våra förslag i betänkandet SOU 2001:93 genomförs, kommer det dessutom vara möjligt att övergå från en förundersökning till en förenklad brottsutredning (den i betänkandet föreslagna lydelsen av 23 kap. 22 e § RB). 
 Våra överväganden i detta avsnitt bygger emellertid på att ett fö- reläggande av ordningsbot – om inte annat så av effektivitetsskäl - skall föregås av en förenklad brottsutredning. 
 JO om tillämpningsområdet för förenklad brottsutredning 
 JO har i ett av de beslut som vi redogjort för i avsnitt  
 3.5  
 gjort vissa uttalanden när det gäller möjligheterna att tillämpa det förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § RB i fråga om snatteri- brott och övriga brottsbalksbrott (JO 2000/2001 s. 137). 
 JO anser att det förenklade utredningsförfarandet är väl lämpat för brottsutredning direkt på platsen av enkla, klart iakttagbara och ostridiga händelseförlopp där bedömningen av det subjektiva rekvi- sitet typiskt sett inte vållar några svårigheter. Som exempel på så- dana brott nämner JO olovlig körning och förseelser av olika slag mot trafikförfattningarna. 
 I det aktuella beslutet konstateras vidare att det inte finns något formellt hinder mot att tillämpa detta förenklade förfarande i fråga om snatteri, medan denna utredningsform är utesluten i fråga om stöldbrott av normalgraden. Mot denna bakgrund anger JO att det är en lämplighetsfråga om det förenklade förfarandet skall användas vid misstanke om snatteribrott. I anslutning till detta framhålls att 
 143 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 den som för polisens del skall göra denna lämplighetsbedömning är den i ärendet behörige förundersökningsledaren inom polisen. 
 JO uttalar också i samma beslut – med hänvisning till SOU 1995:47 s. 155 och JO 1993/94 s. 97 - att resultatet av att en polis- man med stöd av bestämmelserna i 24 kap. 2 § och 7 § första styck- et RB övertar ett envarsgripande av en för snatteri misstänkt per- son blir att förundersökning inleds. 
 Brottsutredningen vid misstanke om snatteri 
 I avsnitt 3.2 har vi redogjort för hur det normalt går till i dag när ett butikssnatteri upptäcks och lagförs. Där framgår bl.a. att det som regel endast är då den misstänkte inte går att identifiera som polis kallas till platsen för brottet. Vi har dessutom i avsnitt 5.4.1 angett att det ingripande som en butikskontrollant eller annan enskild gör mot en person som misstänks för snatteri är att betrakta som ett envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. En person som har gripits på detta sätt skall – även om det således inte alltid sker i praktiken - skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. 
 Beträffande de snatterier som omfattas av vårt förslag kommer polisen sannolikt – som regel – inte att inställa sig vid platsen för brottet. 
 Det innebär i sin tur att dessa snatterier i regel kommer att bringas till polisens kännedom genom en skriftlig anmälan (vi bort- ser här från vårt förslag om en försökslag med förenklad handlägg- ning av snatterier i kapitel 5). Det finns då en möjlighet för den som är behörig att leda förundersökningen avseende brottet att be- sluta att detta skall utredas genom det förenklade utredningsförfa- randet. Därmed blir det också möjligt – om förutsättningarna här- för i övrigt är för handen - för en polisman att utfärda ett föreläg- gande av ordningsbot beträffande det aktuella brottet. Föreläggan- det sker då genom ett kontorsföreläggande (48 kap. 16 § tredje stycket RB). 
 Även med nuvarande utformning av bestämmelsen i 23 kap. 22 § RB är det således i och för sig fullt  
 möjligt  
 att utreda ett icke förne- kat snatteribrott av mer ringa slag genom en förenklad utredning. 
 Beträffande de fall – vilka visserligen inte är så många - där poli- sen trots allt inställer sig vid platsen där en person misstänkt för ett sådant snatteri som omfattas av vårt förslag har gripits bör det emellertid även då finnas en möjlighet att på plats – och utan allt för stor omgång - utfärda ett föreläggande av ordningsbot. Denne 
 144 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 polisman är dock inte alltid behörig att fatta beslut när det gäller formen för brottsutredning. Detta hindrar att ett föreläggande ut- färdas trots att de formella förutsättningarna i övrigt ändå förelig- ger. En polisman som inte är behörig kan visserligen i den situatio- nen – t.ex. per telefon – inhämta ett beslut vad gäller bl.a. formen för själva brottsutredningen från polismyndigheten. Ett sådant till- vägagångssätt framstår dock som tämligen opraktiskt och inte sär- skilt motiverat – vare sig av rättssäkerhetsskäl eller andra skäl - för den typ av brott det här är fråga om. 
 Den situation som har beskrivits i föregående stycke – med po- lismannen som inställer sig vid platsen för ett snatteribrott och där vill utfärda ett föreläggande av ordningsbot - omfattas av vårt för- slag i betänkandet SOU 2001:93. Vi föreslår där bl.a. att polismyn- dighet (eller åklagare) inte skall behöva fatta beslut om att inleda en förenklad brottsutredning när en polisman utfärdar ett föreläggan- de av ordningsbot (SOU 2001:93 s. 169 och den föreslagna ut- formningen av 23 kap. 22 a § andra stycket RB). Det aktuella brot- tet kommer i den situationen således ändå att kunna utredas genom en förenklad brottsutredning. 
 Vi konstaterar att det i princip är en förutsättning att vårt förslag i den delen genomförs för att den polisman som inställer sig vid brottsplatsen - på ett smidigt sätt - skall kunna utfärda ett ord- ningsbotsföreläggande. 
  
 6.5.6 
  
 Beslag, förverkande och enskilda anspråk 
  
 Förslag:  
 Uppkommer behov av beslag av den tillgripna varan eller av eventuella brottsverktyg skall, liksom hittills, ordningsbotsföre- läggande inte kunna utfärdas. Även förekomsten av enskilda an- språk utesluter alltjämt sådana förelägganden. 
 Beslag och förverkande 
 Möjligheten att i ett ordningsbotsföreläggande också förelägga ett förverkande av egendom infördes år 1968 i samband med att ord- ningsbotsinstitutet inarbetades i RB. 
 Bakgrunden till den då utvidgade möjligheten att utfärda ord- ningsbotsförelägganden var ett önskemål om att kunna använda ordningsbot vid t.ex. fylleriförseelser men även andra förseelser. I det sistnämnda fallet nämndes bl.a. ringa varusmuggling. 
 145 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 Det var i fråga om fylleri nämligen ganska vanligt att den för fyl- leri misstänkte hade sprit och andra berusningsmedel som togs i beslag för att senare förklaras förverkade. Förverkandefrågorna be- dömdes i dessa fall som enkla att bedöma, varför det inte fanns några betänkligheter mot att anförtro polisen att ta upp även vissa förverkandefrågor i ordningsbotsförfarandet (NJA II 1968 s. 749). 
 Än i dag gäller begränsningar beträffande möjligheten att i ett ordningsbotsföreläggande ta upp förverkande (5 § ordningsbots- kungörelsen). De förverkanden som överhuvudtaget kan bli aktuel- la är sådana förverkanden som är en följd av brott som upptas i fö- reläggandet. I viss omfattning anses dock rent förverkande kunna ske i föreläggande med stöd av 36 kap. 3 § BrB (Karnov, 2000/01 del 3, s. 2875, not. 1507). 
 Vi har övervägt om möjligheten att i ett ordningsbotsföreläg- gande ta upp förverkande bör utvidgas, främst mot bakgrund av att det vid snatteri möjligen kan vara aktuellt med förverkande av t.ex. brottsverktyg. 
 Vi har stannat för att inte föreslå en sådan utvidgning. Det beror helt enkelt på att vi inte ser något behov av detta. De fall av snatte- rier som med vårt förslag kommer att kunna beivras genom före- läggande av ordningsbot är nämligen med största sannolikhet inte sådana där brottsverktyg har kommit till användning. Det kan dock finnas skäl att överväga detta på nytt i den mån ytterligare brott kommer att föras in i ordningsbotssystemet. 
 När en person som misstänks för snatteri ertappas kan det må- hända tyckas som att det finns behov av att ta de tillgripna föremå- len i beslag. Det primära syftet med ett sådant beslag skulle då vara att säkerställa målsägandens rätt. Att en enskild person – t.ex. en butikskontrollant – i samband med ett gripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB (envarsgripande) i och för sig kan ta föremål i beslag framgår av 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. 
 I praktiken är det dock tämligen vanligt att butikskontrollanten eller den person som för butikens räkning har ingripit återfår det tillgripna föremålet utan att det blir aktuellt med beslag. När den misstänkte erkänner tillgreppet – eller i vart fall inte förnekar det – är det förfarandet sannolikt undantagslöst (se även avsnitt 5.4.8). Vi ser därför inte något som helst behov av att utvidga ordnings- botsinstitutet till att omfatta den situationen. I de enstaka fall när en tillgripen vara verkligen har tagits i beslag utesluter detta således möjligheten att förelägga ordningsbot. 
 146 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 Enskilda anspråk 
 Ända sedan ordningsbotsinstitutet infördes i svensk rätt har före- komsten av enskilda anspråk hindrat att ordningsbot föreläggs. Be- stämmelsen därom återfanns ursprungligen i 3 § i den särskilda la- gen om ordningsbot och återfinns nu i 48 kap. 15 § RB. 
 När bestämmelsen ursprungligen infördes gjordes den bedöm- ningen att det i praktiken inte skulle förekomma särskilt många fall där själva brottet i och för sig omfattades av ordningsbotssystemet men där talan om enskilt anspråk skulle komma att föras. Det framhölls att det dessutom förekommer att målsäganden förklarar sig inte vilja framställa något ersättningsanspråk eller att en uppgö- relse träffas om ersättning mellan de inblandade parterna (NJA II 1966 s. 421). 
 Även om snatteri nu förs in i ordningsbotssystemet är vår be- dömning att dessa uttalanden alltjämt har sin giltighet. Det kom- mer med andra ord inte att röra sig om särskilt många fall där det finns anledning att anta att talan om enskilt anspråk kommer att föras. Det finns således inte någon anledning att ändra på den aktu- ella bestämmelsen – och således utvidga tillämpningsområdet för ordningsbot - i detta hänseende. Det innebär att förekomsten av ett enskilt anspråk alltjämt hindrar att ordningsbot föreläggs. 
  
 6.5.7 
  
 Unga lagöverträdare 
  
 Förslag:  
 En utvidgning av tillämpningsområdet för ordningsbots- institutet skall inte omfatta lagöverträdare i åldern 15 – 18 år. 
 I våra tilläggsdirektiv (Dir. 2001:61) har särskilt berörts frågan om ordningsbot och unga lagöverträdare. Där sägs att möjligheterna att på plats utfärda ordningsbotsföreläggande för ett brott med fängelse i straffskalan, t.ex. snatteri, när den misstänkte är under 18 år framstår som begränsade. Det sammankopplas i direktiven med vad som sägs i Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om handläggningen av brottmål utan förundersökning (RPSFS 2000:73, vilka finns intagna i FAP  
 404-1). 
  Där anges i ett allmänt råd att omständigheter som innebär att en förundersökning nor- malt bör inledas kan vara att den misstänkte är under 18 år. 
 I tilläggsdirektiven anges dessutom att det i LUL även finns sär- skilda regler om strafföreläggande och åtalsunderlåtelse vad avser gärningsmän under 18 år. Dessutom framhålls att ett viktigt syfte 
 147 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 med reglerna i LUL är att få till stånd en samverkan mellan den unges vårdnadshavare och de sociala och brottsutredande myndig- heterna så att lämpliga åtgärder kan vidtas för att tillrättaföra den unge. Det understryks i våra direktiv att detta intresse särskilt mås- te beaktas inom ramen för ett effektiviserings- och rationaliserings- arbete. Det påpekas att ett sådant arbete inte får resultera i att unga lagöverträdares ställning i de avseenden som nämnts på något vis försämras. 
 Det som i denna del sägs i våra direktiv är en tydlig anvisning om att det inte är aktuellt att låta lagöverträdare som är under 18 år omfattas av den utvidgning av ordningsbotsinstitutet som nu före- slås. Förutom de särskilda reglerna om själva brottsutredningen och reglerna om strafföreläggande och åtalsunderlåtelse som nämns i direktiven finns en annan bestämmelse i LUL som ytterligare komplicerar ordningsbotsinstitutets tillämpning på dessa unga lag- överträdare. Det är bestämmelsen i 9 § LUL om särskild åtalspröv- ning. 
 Bestämmelserna om särskild åtalsprövning är visserligen inte till- lämpliga på den form av beivrande som sker genom ordningsbots- föreläggande. Detta beror på att institutet ordningsbot är formellt fristående från åtalsinstitutet. Det anses emellertid ändå att före- komsten av bestämmelser om åtalsprövning ibland bör medföra att föreläggande inte utfärdas. Ett sådant exempel är just om bestäm- melsen om åtalsprövning i LUL är tillämplig (NJA II 1966 s. 422). Vi går dock inte närmare än så här in på den bestämmelsen. 
 Det skall här också framhållas att det förslag om ett utvidgat till- lämpningsområde för ordningsbotsinstitutet som RPS lämnat in till Regeringskansliet och som har överlämnats till oss (se avsnitt 6.3) också innehåller ett undantag för lagöverträdare under 18 år. 
 När det gäller själva brottsutredningen vill vi här ändå nämna att den utvidgning av tillämpningsområdet för förenklad brottsutred- ning som vi har behandlat i betänkandet SOU 2001:93 innebär att förenklad brottsutredning skall kunna användas även gentemot lagöverträdare i åldern 15 – 18 år. Detta under förutsättning att det för brottet inte är föreskrivet svårare straff än fängelse sex månader (den i betänkandet föreslagna lydelsen av 23 kap. 22 § andra stycket RB). Om vårt tidigare förslag genomförs innebär det således att ett snatteri som begås av en person i åldern 15- 18 år kommer att kun- na utredas genom en förenklad brottsutredning. 
 Att lagöverträdare i åldern 15 – 18 år undantas från den utvidg- ning av ordningsbotsinstitutet som nu föreslås fordrar enligt vår bedömning inte någon särskild författningsreglering, vare sig i RB 
 148 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 eller i LUL. Det beror främst på att det redan finns vissa bestäm- melser i LUL som hindrar att ordningsbotsföreläggande utfärdas beträffande annat än rena penningbötesbrott mot någon i den nu aktuella åldern. Vilka dessa bestämmelser är har redovisats ovan. 
 Vi vill här slutligen framhålla att ett föreläggande av ordningsbot i dag kan utfärdas även för lagöverträdare i åldern  
 15-18 
  år. Vi vill för tydlighetens skull ange att denna utvidgning av ordningsbotsin- stitutet som nu föreslås inte skall innebära att tillämpningsområdet för ordningsbot inskränks i förhållande till i dag. Det innebär såle- des att föreläggande av ordningsbot skall kunna utfärdas mot unga lagöverträdare i samma utsträckning som i dag. De särskilda regler i LUL som hindrar att unga lagöverträdare omfattas av vårt förslag hindrar i regel inte att ordningsbot föreläggs beträffande rena pen- ningbötesbrott. 
 Ett brott som sannolikt denna åldersgrupp finns representerad i är överträdelse av föreskrifterna om tillåtet antal åkande på cykel eller moped. Påföljden är då 300 kr. Personer i den åldern anses således i och för sig mogna nog att godkänna ett bötesstraff utan vare sig föräldrars eller socialnämndens medverkan. 
 RPS har dock rekommenderat att rådrum medges om den miss- tänkte är under 18 år. Detta för att den unge skall kunna rådgöra med sina föräldrar eller annan vuxen person. Enligt rekommenda- tionen skall detta särskilt beaktas om bötesbeloppet är över 800 kr (se härom de allmänna råd som RPS meddelat i anslutning till före- skriften i 9 § i FAP  
 261-1). 
  
 6.5.8 
  
 Åtalsunderlåtelse och rapporteftergift 
  
 Bedömning: U 
 trymmet för en åklagare att meddela åtalsunderlå- telse är vidare än utrymmet för en polisman att meddela rapportef- tergift. Om det finns skäl att meddela åtalsunderlåtelse – men inte rapporteftergift - skall ordningsbotsföreläggande inte utfärdas. Ärendet skall då redovisas till åklagare på sedvanligt sätt. 
 Den absoluta åtalsplikten 
 I Sverige råder vad man brukar kalla för en absolut åtalsplikt. Den kommer till uttryck i bestämmelsen i 20 kap. 6 § RB där det före- skrivs att åklagaren, om inte annat är föreskrivet, skall åtala alla brott som hör under allmänt åtal. Denna åtalsplikt är försedd med 
 149 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 en del undantag. Ett sådant undantag finns i reglerna om åtalsun- derlåtelse. Ett annat finns i bestämmelsen om rapporteftergift. Be- slut om åtalsunderlåtelse fattas av åklagare medan beslut om rap- porteftergift fattas av polisman. 
 Åtalsunderlåtelse 
 Åtalsunderlåtelse regleras i 20 kap. 7 § RB. Åtalsunderlåtelse kan enligt bestämmelsens första stycke meddelas i fyra situationer. För samtliga fall gäller den grundförutsättningen att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte får åsidosättas. Åtalsunderlåtelse kan meddelas, om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter (bötesfallen), om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunder- låtelse (villkorligdomfallen) samt om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet (konkurrensfallen). Det fjärde fallet gäller om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd (ab- normfallen). 
 Åtal får underlåtas också i andra fall än de som nu nämnts. I pa- ragrafens andra stycke anges nämligen att åtalsunderlåtelse får meddelas om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och att det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. 
 Bestämmelsen i 20 kap. 7 § RB gäller oavsett gärningsmannens ålder. När det gäller ungdomar som vid tiden för brottet inte har fyllt 18 år finns en särskild regel om åtalsunderlåtelse i LUL (17 §). Eftersom vårt förslag om ordningsbot inte omfattar denna ålders- kategori uppehåller vi oss inte mer vid den regeln. 
 Här kan vi upprepa (se avsnitt  
 2 
 .3) att det år 2000 meddelades sammanlagt 3 174 beslut om åtalsunderlåtelse avseende snatteri som huvudbrott. Av den tillgängliga statistiken går det emellertid inte att utläsa hur många av dessa som – om de hade lagförts på an- nat sätt – hade föranlett penningböter som påföljd. Säkerligen finns det dock ett antal sådana fall. 
 150 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 Rapporteftergift 
 Ett annat undantag från den absoluta åtalsplikten finns i institutet rapporteftergift. En polisman har en i princip ovillkorlig skyldighet att lämna rapport till sin förman om sådana brott som hör under allmänt åtal och som han får kännedom om. Polismannen får emel- lertid lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omstän- digheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter (9 § Pl). 
 Som framgår är således utrymmet – formellt sett - för att medde- la rapporteftergift avsevärt mindre än för att meddela åtalsunderlå- telse enligt 20 kap. 7 § RB. 
 Detta kan tyckas utgöra ett argument mot en utvidgning av ord- ningsbotsinstitutet på det sätt som nu föreslagits. Vi menar att det inte är det. 
 Om man tittar närmare på hur rapporteftergift respektive åtals- underlåtelse tillämpas i praktiken när det just gäller sådana snatteri- er som med vårt förslag kommer att omfattas av ordningsbotssy- stemet är skillnaden i tillämpningen marginell. 
 I Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om rapportef- tergift (FAP  
 101-2) 
  meddelas i anslutning till föreskriften i 3 § all- männa råd om vad som avses med obetydliga brott respektive brott som bedöms uppenbart föranleda böter. Vid sådana brott skall ju rapporteftergift kunna meddelas enligt 9 § Pl. Som exempel på den kategori brott som i detta sammanhang kan betraktas som obetyd- liga nämns i de allmänna råden mycket lindriga former av bedräg- ligt beteende, egenmäktigt förfarande, och snatteri samt obetydliga överträdelser av vissa specialstraffrättsliga bestämmelser. 
 När det således gäller mycket lindriga former av snatteri innebär RPS allmänna råd att det finns möjlighet att meddela rapportefter- gift. Den kategori av snatterier som vårt förslag riktar in sig på an- ser vi hör till denna grupp av snatterier där det är  
 möjligt  
 att medde- la rapporteftergift. 
 Det kan givetvis inträffa enstaka fall där den enskilde polisman- nen gör den bedömningen att rapporteftergift inte kan meddelas men att det sannolikt finns skäl att meddela åtalsunderlåtelse. Så- dana fall får då rapporteras på sedvanligt sätt. Det blir sedan en åklagares uppgift att bedöma om åtalsunderlåtelse kan meddelas eller om t.ex. strafföreläggande skall utfärdas. Vår bedömning är dock att det inte kommer att röra sig om särskilt många fall som är aktuella för vare sig rapporteftergift eller åtalsunderlåtelse. 
 151 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 SOU 2002:44 
  
 Vi vill här också framhålla att ett beslut om rapporteftergift inte vinner laga kraft och inte har någon rättskraft. Det innebär att såväl polismyndigheten som åklagare kan inleda en förundersökning eller företa en förenklad utredning enligt RB:s bestämmelser, utan hän- syn till att beslut om rapporteftergift tidigare meddelats rörande brottet. 
  
 6.5.9 
  
 Registerfrågor och frågan om sammanträffande av brott 
  
 Förslag:  
 En uppgift i misstankeregistret skall gallras också när den misstänkte i efterhand har godkänt ett ordningsbotsföreläggande som har utfärdats med anledning av misstanken. 
 Misstankeregistret m.m. 
 Misstankeregistret skall innehålla uppgifter om den som har fyllt 15 år och som enligt förundersökningsledarens bedömning är skä- ligen misstänkt för bl.a. brott mot BrB eller annat brott för vilket svårare straff än böter är föreskrivet (3 § lagen om misstankeregis- ter). Det innebär att när en person som har fyllt 15 år är skäligen misstänkt för snatteri återfinns uppgiften i misstankeregistret. Vårt förslag om att det skall införas en möjlighet att beivra vissa fall av snatterier genom ordningsbotsföreläggande innebär, för det fall ett sådant föreläggande utfärdas för godkännande i efterhand, att brottsmisstanken skall framgå av misstankeregistret. Detta fordrar inte någon författningsändring. 
 I lagen om misstankeregister finns också bestämmelser om gall- ring av uppgifter ur registret (13 §). En uppgift i registret skall så- ledes gallras bl.a. om den misstänkte har godkänt strafföreläggande som har utfärdats i anledning av misstanken. 
 Det finns ingen gallringsbestämmelse i den lagen som reglerar den situationen när ett föreläggande av ordningsbot godkänns i ef- terhand. På motsvarande sätt som när ett strafföreläggande har godkänts, vilket regelmässigt sker i efterhand, måste också fallet med föreläggande av ordningsbot som godkänns i efterhand regle- ras i gallringsbestämmelsen. Vi föreslår att en sådan bestämmelse tas in i 13 § 3 lagen om misstankeregister. 
 Vårt förslag om ordningsbot fordrar inte någon ändring i lagen om belastningsregister. Där finns nämligen redan en bestämmelse enligt vilken föreläggande av ordningsbot skall registreras (3 §). 
 152 
  
 SOU 2002:44 
  
 Utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
  
 Sammanträffande av brott 
 Vi vill även kort kommentera bestämmelsen i 48 kap. 4 § första stycket RB som föreskriver bl.a. att bestämmelsen i 34 kap. 1 § för- sta stycket 2 BrB inte är tillämplig vid föreläggande av bötesstraff i ett strafföreläggande. Någon motsvarande bestämmelse finns inte för ordningsbotens del. 
 Bestämmelsen i 34 kap. 1 § BrB handlar om den situationen då någon som har dömts till påföljd i en tidigare rättegång har begått nya brott. I 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB föreskrivs att det då är möjligt att döma särskilt till påföljd för det nya brottet. För ord- ningsbotens del saknas dock en motsvarande hänvisning till den aktuella bestämmelsen i BrB. Det skulle i sådant fall hindra att ord- ningsbot föreläggs om det finns en tidigare dom varigenom viss påföljd ådömts. Så torde emellertid inte vara fallet. Det har nämli- gen för strafföreläggandenas del ansetts att åklagaren, även utan den hänvisning som finns till 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB, skul- le ha kunnat besluta om böter utan hinder av en tidigare dom (se härom Colon, Rättegångsbalken, del 3, s. 48:14 a). Mot den bak- grunden finner vi inte anledning att för ordningsbotens del övervä- ga att införa en motsvarande bestämmelse som den som för straffö- reläggandenas del finns i 48 kap. 4 § första stycket RB. 
 153 
 7 Skriftliga berättelser 
  
 7.1 
  
 Inledning 
  
 Under en brottsutredning finns det ofta behov av att hålla förhör med såväl misstänkta som målsägande och vittnen. Det vanligaste sätet att hålla dessa förhör är att det sker antingen genom ett per- sonligt sammanträffande mellan en företrädare för polisen och den som skall höras eller genom ett telefonsamtal. Den sistnämnda formen för förhör är särskilt vanlig när det gäller vittnen. 
 Den som för polisens räkning sköter dessa förhör är till övervä- gande del polisutbildade personer. Det förekommer emellertid ock- så att sådana förhör hålls av andra anställda inom polisväsendet än polisutbildad personal. 
 Det är dock möjligt att - i stället för att hålla förhör - infordra en skriftlig berättelse från t.ex. ett vittne. En bestämmelse som regle- rar detta förfarande finns i 8 § FUK. Bestämmelsen torde i dag ha sitt största tillämpningsområde vid utredningar av olika trafikförse- elser. Den används dock även vid andra brottsutredningar, t.ex. vid utredningar om butiksstölder. 
 Våra överväganden i detta kapitel handlar om tillämpningsområ- det för bestämmelsen i 8 § FUK. Bakgrunden till vårt uppdrag i denna del är att JO, med utgångspunkt i förarbetena till bestäm- melsen, har gjort vissa uttalanden om dess tillämpningsområde (JO:s beslut den 16 februari 2001 i ärendena dnr  
 4766-1999 
  och  
 1849-2000, 
  se avsnitt 3.5.2). 
 Nedan redovisas i korthet den rättsliga reglering som i dag finns när det gäller förhör under förundersökningen och möjligheten att under en brottsutredning inhämta skriftliga berättelser (avsnitt 7.2). Därefter följer något om historiken bakom bestämmelsen om skriftliga berättelser (avsnitt 7.3). Slutligen redovisas våra övervä- ganden (avsnitt 7.4). 
 155 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 SOU 2002:44 
  
 7.2 
  
 Nuvarande regler 
  
 Förhör under förundersökningen 
 Under en förundersökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). 
 Vid förhör skall såvitt möjligt ett av undersökningsledaren an- modat trovärdigt vittne närvara. 
 Undersökningsledaren skall bestämma om någon annan än ett vittne får närvara vid förhör. Vid förhör, som enligt 23 kap. 18 § andra stycket RB hålls på den misstänktes begäran, har han och hans försvarare rätt att närvara. Även vid annat förhör får försvara- re närvara, om det kan ske utan men för utredningen . 
 Målsägandebiträde har rätt att närvara vid förhör med målsägan- den. Detsamma gäller en stödperson, om hans närvaro inte är till men för utredningen. 
 Är den som hörs under 15 år, bör den som har vårdnaden om honom vara närvarande vid förhöret, om det kan ske utan men för utredningen (23 kap. 10 § första  
 –fjärde 
  styckena RB). 
 Är den misstänkte eller hans försvarare närvarande vid förhör, får han i den ordning undersökningsledaren bestämmer framställa frågor till den som hörs. Detsamma gäller målsägandebiträde vid förhör med målsäganden. Om någon annan är närvarande vid för- hör, får denne inte utan undersökningsledarens tillstånd vid förhö- ret meddela sig med den hörde (23 kap. 11 § RB). 
 Förhör skall, såvida inte därigenom förundersökningens behöri- ga gång motverkas eller polisens eller åklagarens arbete avsevärt försvåras, hållas på tid och plats, som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras. Förhör skall även i övrigt an- ordnas så, att onödig tidsspillan för den hörde undviks (5 § första stycket FUK). 
 I LUL finns särskilda bestämmelser om handläggningen hos po- lis, åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt 21 år. De flesta av dessa regler gäller ung- domar i åldern  
 15-18 
  år. 
 Beträffande förundersökningen gäller att om någon som inte har fyllt 18 år är skäligen misstänkt för brott, vårdnadshavaren eller någon annan som svarar för den unges vård och fostran skall ome- delbart underrättas och kallas till förhör som hålls med den unge, 
 156 
  
 SOU 2002:44 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns sär- skilda skäl mot det (5 § LUL). 
 Vid förhör med den som inte har fyllt 18 år och som är miss- tänkt för brott på vilket fängelse kan följa skall företrädare för so- cialtjänsten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utredningen (7 § LUL). 
 I stället för att förhör hålls får skriftlig berättelse infordras (8 § FUK). 
  
 7.3 
  
 Tidigare förslag 
  
 Frågan om att i stället för att hålla förhör under en förundersök- ning inhämta skriftliga berättelser har övervägts vid ett flertal till- fällen. 
  
 7.3.1 
  
 Promemorian med utkast till förundersökningskungörelse 
  
 Den promemorian med utkast till förundersökningskungörelse m.m. som upprättades inom Justitiedepartementet i mars 1947 in- nehåller följande uttalanden i fråga om skriftliga berättelser. 
 Den regelmässiga formen för införskaffande under förunder- sökning av uppgifter från den misstänkte är muntligt förhör. Emellertid är förfarandet ej bundet vid någon viss form. - - - 
 Processlagberedningen har (motiven s. 296) erinrat att i fråga om brott, för vilka åtal skall upptagas omedelbart av högre rätt, den förberedande utredningen för närvarande ofta sker genom skriftväxling. Beredningen har funnit denna ordning kunna utan olägenhet bibehållas, då brottet är av lindrigare art. För sådant fall kan skriftväxling  
 ersätta  
 förundersökning (23:22).Emellertid torde ett skriftväxlingsförfarande stundom innebära en lämplig form för utredningen även då mål skall upptas av underrätt. Därvid komma närmast mål angående vissa tjänsteförseelser i åtanke, eftersom de brottmål, vilka anhängiggöras i överrätt som första instans tillhöra denna kategori. - - - - 
 Med hänsyn till utformningen av stadgandena i 23:22 kan, när utredningen i visst mål, som skall anhängiggöras i underrätt som första instans, verkställes i form av skriftväxling, denna skrift- växling ej ersätta förundersökningen, såvida ej första punkten av nämnda lagrums första stycke är tillämplig. Endast i där angivna fall erfordras ej förundersökning, nämligen om det gäller brott, varå icke kan följa svårare straff än böter, eller förseelser i rätte- gång eller inför rätta samt tillräckliga skäl för åtal ändock före- ligga. Äro dessa förutsättningar ej för handen, måste förunder- sökning verkställas och protokoll eller anteckningar föras. Till 
 157 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 SOU 2002:44 
  
 protokollet eller anteckningarna kunna skriftväxlingshandlingar fogas som bilagor. Om förfarandet när förundersökning ej er- fordras komma vissa anvisningar att lämnas nedan i samband med redogörelsen för protokoll och anteckningar. 
 Stundom kan det finnas lämpligt att komplettera muntligt för- hör genom att den hörde lämnar uppgifter skriftligen. 
 Vad nu sagts om skriftväxling som ersättning för eller komplettering av förhör gäller tydligen vare sig den som har att lämna uppgifter är misstänkt eller vittne eller eljest skall höras. 
 För att undanröja eventuell tvekan om tillåtligheten av dylikt förfarande torde böra i förundersökningskungörelsen givas en anvisning om att muntligt förhör må kunna kompletteras ge- nom skriftligt yttrande samt att förhör om särskilda skäl äro därtill även kunna ersättas av skriftligt uttalande. 
  
 7.3.2 
  
 Polisverksamhetsutredningen 
  
 I Polisverksamhetsutredningens betänkande Polisens brottsbe- kämpande verksamhet (SOU 1961:15) behandlas den aktuella frå- gan i 12 kap. Ett förenklat utredningsförfarande i trafikmål (s. 210). 
 Utredningen vill i detta sammanhang redovisa en metod för upptagande av vittnesförhör i trafikmål, som sedan flera år till- baka tillämpats bl.a. i Västtyskland. Förfarandet innebär i hu- vudsak att vittnen, som inte kunnat höras på olycksplatsen, till- ställs ett frågeformulär, på vilket de själva får skriva ned svaren på frågor, som polisen vill ha besvarade. Formuläret som är tryckt innehåller vissa standardfrågor. Vill polisen ha ytterligare frågor besvarade kan dessa framställas särskilt på formuläret. Vittnet underrättas om att syftet med förfarandet är att bespara honom det besvär och den tidsförlust, som följer med inställelse till förhör på polisstationen. Den här beskrivna metoden som dock inte tillämpas i fråga om mera komplicerade trafikolyckor- na, uppges ha besparat den utredande personalen mycket arbete. - Utredningen förordar, att man även här i landet bör pröva det förfarandet, som här beskrivits. 
 Utredningens förslag i denna del tillstyrktes eller lämnades utan erinran av flertalet remissinstanser (se härom SOU 1967:59 s. 132). Förslaget ledde dock inte till någon lagstiftning. 
  
 7.3.3 
  
 Trafikmålskommittén 
  
 Det var efter förslag av Trafikmålskommittén i betänkande Förun- dersökning (SOU 1967:59) som 8 § FUK fick sin nuvarande lydel- se. Innan vi redogör för kommitténs resonemang vill vi här återge 
 158 
  
 SOU 2002:44 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 den lydelse som bestämmelsen i 8 § FUK hade vid tiden för kom- mitténs överväganden. 
 Erfordras komplettering av uppgifter som lämnats vid förhör, må, där så finnes lämpligen kunna ske, den hörde anmanas avgi- va skriftligt yttrande. Om särskilda skäl äro därtill, må skriftligt yttrande infordras i stället för att förhör hålles. 
 Det positiva mottagandet av Polisverksamhetsutredningens förslag samt de goda erfarenheter man utomlands hade haft av skriftliga berättelser gjorde att kommittén bestämde sig för att överväga möjligheterna att i större utsträckning än vad som dittills före- kommit använda utredningsmetoden med skriftliga berättelser un- der förundersökningen i trafikmål. 
 För att få ett underlag inför sina överväganden bedrev kommit- tén en viss försöksverksamhet med skriftliga berättelser. Man valde ut vissa försöksdistrikt som fick blanketter som var avsedda att de- las ut på trafikolycksplatser eller sändas till målsäganden eller vitt- nen omedelbart efter händelsen. 
 Kommittén fann efter en utvärdering att metoden med skriftliga berättelser från målsäganden och vittnen i trafikmål slagit väl ut. Det framhölls bl.a. att inte obetydliga tidsvinster hade redovisats från polisens sida och att utredningstiderna hade kunnat förkortas väsentligt. En särskild lättnad i polisens arbete utgjordes, framhölls det, av det förhållandet att man kunnat begära in skriftliga berättel- ser även från personer som var bosatta långt ifrån den ort där hän- delsen utreddes. 
 Kommittén framhöll att det vid förhör med misstänkta kan vara önskvärt att ett vanligt polisförhör hölls. Väsentliga frågeställning- ar blir annars lätt förbigångna menade man. I vissa speciella fall an- sågs dock förhör kunna ersättas med skriftliga berättelser även från misstänkta. Det gällde vid överträdelser av regler av mer ordnings- mässig karaktär. 
 Även beträffande vittnen och målsäganden ansåg kommittén att ett vanligt polisförhör i vissa situationer var att föredra. Som exem- pel angavs att vittnet är släkt med den misstänkte. 
 Kommittén kunde inte se några direkta olägenheter med syste- met med skriftliga berättelser om det brukades med förstånd. En praktisk fråga uppmärksammades dock. Det gällde den att varje polisenhet borde ha en kopieringsapparat till sitt förfogande efter- som det var nödvändigt att kunna mångfaldiga den skriftliga berät- telsen som ju bara avgavs i ett exemplar. 
 159 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 SOU 2002:44 
  
 Om förfarandet med skriftliga berättelser kom till användning menade kommittén att den hörde skulle nedteckna sin berättelse på en särskild blankett. Något ovillkorligt krav på att blanketten skul- le undertecknas av den som nedtecknat berättelsen ansåg man inte kunde uppställas. Det framhölls dock att det ändå var naturligt att berättelsen undertecknades, bl.a. eftersom detta kunde ha betydelse från straffrättslig synpunkt. Om en person undertecknar en berät- telse med annan persons namn torde en sådan gärning vara att be- döma som urkundsförfalskning framhöll kommittén. Om den hör- de medvetet eller av oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter i den skriftliga berättelsen, kunde ansvar för falsk eller vårdslös tillvitelse bli aktuellt enligt kommitténs bedömning. 
 När det gällde bestämmelsens tillämpning utanför trafikmålens område gjorde kommittén följande bedömning (s. 139 f). 
 Även om svårigheterna att överföra denna förhörsform från tra- fikmål till andra brottmål ej skall underskattas, kan således sy- stemet säkerligen i viss omfattning även brukas utanför trafik- området. I de fall där polismän är direkt inblandade, t.ex. i fråga om våldsamt motstånd och våld mot tjänsteman, bör som regel polismannen vid avrapporteringar skriftligen berätta om händel- sen på ett sådant sätt, att berättelsen sedan direkt kan mångfal- digas och biläggas förundersökningsprotokollet. Vid butikssnat- terier hörs som regel en butikskontrollant som vittne. Kontrol- lanten själv skriver efter varje ingripande en skriftlig berättelse angående händelseförloppet. Berättelsen sänds därefter till po- lismyndigheten. Enligt vad kommittén inhämtat är denna rap- port i regel så utförlig, att den väl skulle kunna användas vid förundersökningen. - - - - 
 Liksom under försöksverksamheten bör dock den här ifrågava- rande förhörsformen i allmänhet endast komma i fråga beträf- fande målsägande och vittnen. Vid utredningar av ordningsför- seelser, t.ex. vissa överträdelser av reglerna i allmänna ordnings- stadgan, torde dock den misstänktes uppfattning med fördel kunna inhämtas genom skriftlig berättelse. I grövre brottmål torde man i allmänhet ej annat än undantagsvis kunna tillämpa detta förfaringssätt. Som exempel på en sådan undantagssitua- tion kan anges när svar önskas på en viss bestämd sak. Ofta är annars frågeställningarna i dessa mål alltför invecklade. 
  
 7.3.4 
  
 JO 1979/80 s. 121 
  
 I avgörandet konstaterade JO att han fann det obegripligt att i stäl- let för förhör med polismän som anmälts för brott i samband med ett ingripande infordrats skriftliga berättelser såsom i enklare fall. 
 160 
  
 SOU 2002:44 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 7.4 
  
 Våra överväganden 
  
 7.4.1 
  
 Allmänt 
  
 Bestämmelsen i 23 kap. 6 § RB om att det under en förundersök- ning får hållas förhör med var och en som antas kunna lämna upp- lysningar av betydelse för utredningen ger uttryck för en allmän regel om rätt för undersökningsledaren att låta anställa förhör Carter förundersökningen (Fitger, Rättegångsbalken, del 2, s. 23:34). Det anses också vara en medborgerlig skyldighet att underkasta sig förhör under en förundersökning. 
 Förhör under en förundersökning äger rum på de mest skilda platser. Frågan om lämplig plats för att hålla förhör är inte författ- ningsreglerad i vidare mån än att förhöret, som huvudregel, skall hållas på tid och plats som kan antas medföra minsta olägenhet för den som skall höras (5 § FUK). Det finns också bestämmelser som kan sägas uppmana till att förhör hålls på själva brottsplatsen (23 kap. 3 § tredje stycket RB om s.k. primärutredning och 3 a § FUK). 
 Det vanligaste sättet för att hålla förhör är dock sannolikt att den som skall höras kallas att infinna sig hos polisen för förhör. När det gäller förhör med misstänkta kan det sägas vara huvudregel. Den som inte hörsammar en sådan kallelse kan under vissa förutsätt- ningar hämtas till förhöret (23 kap. 7 § första stycket RB). 
 Det är emellertid inte helt ovanligt att förhör äger rum i den hör- des bostad. Det var t.o.m. något som rekommenderades när det gällde förhör med personer som inte var misstänkta för brott i samband med att själva förundersökningsförfarandet författnings- reglerades i svensk rätt (SOU 1926:32 s. 68 och 75). Många gånger sker förhör också per telefon. Det är en vanlig form för förhör med vittnen, i vart fall vid utredningar av mindre grov brottslighet. 
 Som framgått kan förhör även äga rum på själva brottsplatsen i anslutning till att ett brott har begåtts. Den som befinner sig på en brottsplats är dessutom i vissa fall skyldig att medfölja till ett för- hör som hålls omedelbart därefter (23 kap. 8 § första stycket RB). 
 I RB finns också regler om bl.a. vilka som får närvara vid förhör (23 kap. 10 §) och om möjlighet för de närvarande att ställa frågor till den som hörs (23 kap. 11 §). Bestämmelsernas närmare innehåll har redovisats ovan (avsnitt 7.2.1). 
 161 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 SOU 2002:44 
  
 I stället för att hålla förhör infordras dock ibland skriftliga berät- telser. Bestämmelsen som möjliggör detta finns, som framgått, i 8 § FUK. 
 Det var på  
 1960-talet 
  efter förslag av Trafikmålskommittén som bestämmelsen i 8 § FUK fick sin nuvarande utformning (SOU 1967:59). Trafikmålskommittén hade att överväga möjligheterna att i större utsträckning än vad som dittills varit fallet använda skriftli- ga berättelser under förundersökningen i trafikmål. 
 Bestämmelsen om skriftliga berättelser var vid tiden för Trafik- målskommitténs överväganden utformad så att, om det inte var fråga om komplettering av uppgifter som tidigare lämnats vid för- hör, det krävdes att det förelåg särskilda skäl för att en skriftlig be- rättelse skulle få inhämtas. Förfarandet med skriftliga berättelser hade då således närmast karaktären av ett undantag från det vanliga förhörsförfarandet (SOU 1967:59 s. 140). 
 Efter vad vi har förstått genom de kontakter vi har haft med fö- reträdare för polis- och åklagarväsendena på olika nivåer är det just vid överträdelser av olika trafikförfattningar som utredningsmeto- den med skriftliga berättelser är mest förekommande än i dag. Här kan nämnas att RPS har tagit fram blanketter som är avsedda att användas vid infordrandet av skriftliga berättelser. Blanketterna är anpassade just för trafikbrottslighet. Blanketterna benämns Begä- ran om skriftlig berättelse, RPS 411.23.1  
 94-11 
  respektive Skriftlig berättelse, RPS 411.23.2  
 00-04. 
  På den sistnämnda blanketten finns ett s.k. fritextfält där det anges att fältet är tänkt att innehålla en Kort redogörelse för Era iakttagelser av händelsen (bl. a. var Ni befann Er, de inblandades handlande före olyckan; hastighet, bromsning, . . . ). 
 Vi har emellertid inhämtat att utredningsmetoden även används när det gäller att få in vittnesberättelser från väktare. Det gäller då normalt inte berättelser om iakttagelser rörande trafikbrottslighet. Inom polisen anses väktare vara så pass vana att skriva ned iaktta- gelser att systemet med fördel kan användas beträffande denna yr- keskategori. Exempel på brott som utreds på detta sätt när det gäll- er vittnesberättelser är butikstillgrepp. 
 Just utredningar om butikssnatterier var något som Trafikmåls- kommittén nämnde när man diskuterade möjligheten att inhämta skriftliga berättelser utanför trafikområdet. Det gällde då vittnesbe- rättelser från butikskontrollanter (som ju ofta innehar väktarför- ordnande, se avsnitt 5.1). Kommittén hade inhämtat att deras be- rättelser angående händelseförloppet i samband med ett ingripande mot en för snatteri misstänkt person i regel var så utförliga att de 
 162 
  
 SOU 2002:44 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 mycket väl skulle kunna användas vid förundersökningen (SOU 1967:59 s. 140). 
 När det gäller utredningar av grövre brott använder sig polisen i dag av något som benämns  
 dörrknacknings-PM. 
  Dessa är tänkta att användas av polismän för att dokumentera uppgifter från perso- ner lämnade i samband med dörrknackning i t.ex. ett bostadsområ- de. Om de personer som söks inte är anträffbara brukar polisen lägga en sådan PM i brevlådan för att den sökte skall kunna lämna en allmän redogörelse för sina iakttagelser under en viss period eller vid visst klockslag. Uppgifterna i de PM som lämnas in till polisen ligger sedan till grund för om en person bedöms som intressant att kalla till ett förhör. De inlämnade promemoriorna kan således lik- nas vid skriftliga berättelser. De  
 ersätter  
 dock inte ett förhör med den som har lämnat berättelsen. 
  
 7.4.2 
  
 Möjligheten att – i stället för att hålla förhör - infordra skriftliga berättelser 
  
 Bedömning:  
 Tillämpningsområdet för bestämmelsen i 8 § FUK framstår som väl avvägt. Det finns därför inte skäl att göra någon ändring i bestämmelsen. 
 Vi har att överväga tillämpningsområdet för bestämmelsen i 8 § FUK om skriftliga berättelser. Bakgrunden till vårt uppdrag i denna del är att JO i ett beslut har gjort vissa uttalanden om bestämmel- sens tillämpningsområde (JO:s beslut den 16 februari 2001 i ären- Harrington  
 4766-1999 
  och  
 1849-2000, 
  se även avsnitt 3.5). I beslutet konstaterade JO sammanfattningsvis att inhämtandet av en skriftlig berättelse från den  
 misstänkte  
 som ersättning för ett muntligt för- hör inte är en lämplig utredningsmetod i snatteriutredningar. 
 Vi vill inledningsvis säga att vår bedömning är att ett muntligt förhör i jämförelse med en skriftlig berättelse många gånger är en överlägsen utredningsmetod. En av fördelarna med ett förhör är uppenbar. Ett förhör ger möjlighet att ställa kompletterande frågor. Det går visserligen att i samband med att en skriftlig berättelse in- fordras ange vilka frågor man önskar svar på. Ofta ger emellertid en berättelse upphov till en hel del följdfrågor som vid förhörets bör- jan inte var förutsebara. Sådana frågor blir av naturliga skäl inte omedelbart ställda när en berättelse avges skriftligen. För detta fordras antingen en kompletterande berättelse eller ett komplette- rande förhör. 
 163 
  
 Skriftliga berättelser 
  
 SOU 2002:44 
  
 Trafikmålskommitténs förslag, som således ligger till grund för den nuvarande utformningen av bestämmelsen i 8 § FUK, var i hu- vudsak begränsat till skriftliga berättelser från vittnen och målsä- ganden i förundersökningar i trafikmål (se avsnitt  
 7.3.3 
 ). Endast undantagsvis var det tänkt att sådana berättelser skulle infordras från misstänkta. Kommittén nämnde här utredningar av ordnings- förseelser. Bestämmelsens tillämpningsområde utanför trafikområ- det var dessutom avsett att vara tämligen begränsat. Inte någon av de nu nämnda begränsningarna – dvs. personkategorin och brotts- typ - har satt några avtryck i utformningen av bestämmelsen i 8 § FUK. Men gällande rätt får – i det här avseendet - ändå anses ha just detta innehåll. 
 Vi har diskuterat behovet av en utvidgning av tillämpningsområ- det för bestämmelsen i 8 § FUK med ett stort antal praktiskt verk- samma såväl poliser som åklagare och även med några domare och advokater. 
 Det har då framkommit att man  
 inte  
 anser att det finns något behov av en utvidgning av möjligheten att infordra skriftliga berät- telser under en brottsutredning. Det finns således inte något behov av att, i större utsträckning än vad som Trafikmålskommittén före- slog för mer än 30 år sedan, inhämta skriftliga berättelser under en brottsutredning. En anledning till detta har för oss uppgetts vara att de skriftliga berättelser som i dag lämnas inte är av sådan kvali- tet att det är särskilt effektivt att använda den metoden för att in- hämta upplysningar. Även om en skriftlig berättelse har infordrats måste man många gånger hålla ett kompletterande förhör med den som har lämnat berättelsen. 
 Det sistnämnda talar mycket starkt för att det inte är motiverat att utvidga tillämpningsområdet för bestämmelsen i 8 § FUK. Möj- ligen kan det tyckas tala för att tillämpningsområdet inskränks. Vi har dock inte fått några indikationer på något sådant behov heller. 
 164 
  
 8 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 8.1 
  
 Inledning 
  
 Polisväsendet har i dag ca 22 700 anställda. Av dessa är ca 16 100 poliser medan resterande del är vad man brukar benämna civilan- ställda. Med civilanställda avses huvudsakligen sådana anställda inom polisorganisationen som inte har polis- eller polischefsutbild- ning. Här skall nämnas att även termen administrativ personal har – främst tidigare - förekommit som beteckning på denna personalka- tegori inom polisen (se även t.ex. Polisens årsredovisning där beteckningen övriga anställda används). 
 Den civilanställda personalens arbetsområden inom polisen handlar till största delen om intern service och administration. Ci- vilanställda handlägger emellertid också en stor del av de s.k. po- lismyndighetsärendena som t.ex. passärenden, hittegodsärenden, vapenlicenser och delgivningar. Civilanställd personal används dessutom inom polisens brottsutredande verksamhet. Det rör sig här om såväl självständiga utredningsuppgifter (t.ex. att hålla för- hör) som att biträda polispersonal i utredningsarbetet. 
 När polisväsendet i början av  
 1990-talet 
  ålades besparingar vid- togs åtgärder för att minska lönekostnaderna. Det ansågs viktigt att minska just på dessa kostnader eftersom de utgör ca 80 procent av en polismyndighets budget. Under åren 1993 – 2000 minskade an- talet civilanställda av den anledningen med ca 15 procent. Detta genomfördes huvudsakligen genom uppsägningar. Några poliser sades inte upp i det sammanhanget. Antalet poliser minskade ändå dels till följd av förtida pensioneringar, dels till följd av att antag- ningen till Polishögskolan upphörde under ett par år (SOU 2001:87 s. 30 f och Riksdagens revisorers rapport 1998/99:9 Orga- nisationsförändringar inom rättsväsendet s. 15). 
 165 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 I juni 1997 gav regeringen RPS i uppdrag att samma år påbörja en kompletterande utbildning vid Polishögskolan för viss civilan- ställd personal inom polisväsendet (dnr Ju97/2327). Den första utbildningsomgången startade i december 1997 vid Polishögskolan i Solna. Fram till hösten år 2001 har ca 150 civilanställda utbildats till brottsutredare. 
 Våra överväganden i detta kapitel handlar om användningen av civilanställd personal som utredare av snatteribrott. Bakgrunden till vårt uppdrag i denna del är att JO har tagit upp frågan om lämplig- heten av att använda civilanställd personal för utredning av sådan brottslighet (JO:s dnr  
 3932-1999). 
  
 Avsnitt 8.2 innehåller en redogörelse för de rättsliga regler som finns i fråga om vem som får handlägga olika uppgifter under en brottsutredning. 
 I avsnitt 8.3 finns en redogörelse för tidigare överväganden när det gäller användningen av civilanställda brottsutredare inom poli- sen. Som kommer att framgå där har frågan övervägts vid ett flertal tillfällen. Senast det skedde var så sent som i slutet av år 2001. 
 I avsnitt 8.4 finns en översiktlig redogörelse för Polishögskolans utbildning i brottsutredning för civilanställda. Under år 2001 gjor- de RPS en inspektion av denna utbildning. Resultatet av den redo- visas i avsnitt 8.5. 
 Avsnitt 8.6 innehåller så slutligen våra överväganden. 
  
 8.2 
  
 Nuvarande regler 
  
 Vi redovisar här vissa bestämmelser som gäller beträffande vilken personalkategori inom polisen som får handlägga olika uppgifter under en brottsutredning. 
  
 8.2.1 
  
 Rättegångsbalken 
  
 Polismyndigheten 
 Det ankommer på polismyndigheten att - i vissa fall - leda förun- dersökning avseende brott (23 kap. 3 § RB). En rad beslutsbefo- genheter är knutna till förundersökningsledarskapet. Den viktigast är här kanske behörigheten att besluta om vissa tvångsmedel, bl.a. hämtning till förhör (6 § FUK), beslag (27 kap. 4 §), husrannsakan 
 166 
  
 SOU 2002:44 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 (28 kap. 4 § RB) samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 13 § RB). Det är också undersökningsledaren som får besluta att inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 § RB). 
 Ibland ankommer det dessutom på undersökningsledaren att be- sluta om vissa frågor under ett förhör, bl.a. vilka som får närvara vid förhör eller att vad som har förekommit vid ett förhör inte får uppenbaras (23 kap. 10 § RB). Undersökningsledaren har också att bestämma om bl.a. i vilken ordning den misstänkte eller hans för- svarare, i den mån de är närvarande vid förhöret, skall få ställa frå- gor till den som hörs (23 kap. 11 § RB). Det anses dock att samtli- ga i detta stycke nämnda uppgifterna kan delegeras till den person som skall leda det aktuella förhöret (Fitger, Rättegångsbalken, del 2, s. 23:43 ff där en hänvisning görs till 23 kap. 3 § RB). 
 Polisman 
 Det finns också vissa i författning angivna begränsningar när det gäller befogenheten för någon annan än polisman att vidta åtgärder under en förundersökning. Vi kan här nämna befogenheten att vid- ta tvångsåtgärder såsom t.ex. gripande (24 kap. 7 § första stycket RB), medtagande till förhör (23 kap. 8 § RB), beslag (27 kap. 4 § RB), husrannsakan (28 kap. 5 § RB) samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 13 § RB). 
 Vidare gäller att behörigheten att för polismyndighetens del vara undersökningsledare inte får delegeras till någon annan än en po- lisman (3 kap. 6 a § Pf, se avsnitt 8.2.2). Det innebär i sin tur att frågan om vilket brott en person skall delges misstanke om vid ett förhör under en förundersökning inte får överlämnas åt någon an- nan än en polisman att besluta om. Det är också en polisman som skall besluta när och hur slutdelgivning enligt bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB skall ske (jfr JO:s beslut den 20 augusti 1993, dnr  
 2698-1992 
 ). 
  
 Frågan om vem som är behörig att leda förhör under en förun- dersökning är inte – annat än undantagsvis - författningsreglerad i RB. De bestämmelser av undantagskaraktär som finns innebär att behörigheten att hålla förhör då är förbehållen en polisman. En så- dan bestämmelse finns i 23 kap. 3 § tredje stycket RB som handlar om primärutredning (Fitger, Rättegångsbalken, del 2, s. 23:35 där det även görs en hänvisning till bestämmelsen i 23 kap. 3 § andra stycket RB). En primärutredning är en sådan brottsutredning som 
 167 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 äger rum på brottsplatsen, i nära anslutning till det att ett brott har begåtts. 
 Det finns också en bestämmelse i RB som reglerar vem som får hålla det s.k. anhållningsförhöret. Detta skall hållas av åklagaren eller en polisman (24 kap. 8 § andra stycket RB). 
 Förhörsledare 
 Slutligen skall här nämnas att det finns en möjlighet för den som är förhörsledare att i vissa fall besluta om hämtning till förhör (6 § FUK). Befogenheten att besluta om sådan hämtning anses inte kunna delegeras till andra anställda inom polisen än just polismän (Fitger, Rättegångsbalken, del 2, s. 23:35). 
  
 8.2.2 
  
 Polisförordningen 
  
 I 1 kap. 4 § Pf finns en definition av vad som avses med polisman. Med polisman avses enligt bestämmelsen länspolismästare, biträ- dande länspolismästare, polismästare, polisöverintendent, polisin- tendent och polissekreterare. Även kommissarie, inspektör och polisassistent samt polisaspirant som under tjänstgöringstid fullgör aspirantutbildning vid en polismyndighet anses som polisman. Dessutom anses vissa befattningshavare vid RPS som polisman. 
 I 3 kap. Pf finns bestämmelser om bl.a. länspolismästarens och andra anställdas uppgifter. I 3 kap. 6 § Pf föreskrivs att ärenden vid en polismyndighet som inte skall avgöras av polisstyrelsen eller po- lisnämnden avgörs av länspolismästaren. Om sådana ärenden inte behöver prövas av länspolismästaren, får de dock avgöras av någon annan anställd enligt vad som anges i arbetsordningen eller i sär- skilda beslut. 
 Enligt 3 kap. 6 a § Pf gäller att när polismyndigheten bestämmer om fördelning av ärenden enligt 6 § skall den se till att ärendena fördelas mellan de anställda efter deras kvalifikationer. Vid fördel- ningen skall myndigheten beakta vad som krävs för att upprätthålla kvalitet och säkerhet i handläggningen och se till att effektivitet och snabbhet i verksamheten främjas. Myndigheten skall också be- akta i vilken utsträckning handläggningen kräver särskild kompe- tens, utbildning eller erfarenhet. Samtidigt skall myndigheten se till att ärendena inte handläggs av personal som är mer kvalificerad än vad ärendet kräver. Polismyndigheten får dock inte överlämna åt 
 168 
  
 SOU 2002:44 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 någon annan än en polisman att avgöra eller leda handläggningen av ärenden som enligt RB skall skötas av en polismyndighet. 
  
 8.3 
  
 Tidigare överväganden 
  
 Här redovisas något om tidigare överväganden när det gäller att använda civilanställd personal för brottsutredande arbete. 
  
 8.3.1 
  
 1975 års Polisutredning 
  
 I februari 1979 avlämnade 1975 års Polisutredning delbetänkandet Polisen (SOU 1979:6). 
 Polisutredningen angav att det hade framförts önskemål om att polisväsendet borde avlastas en del av de uppgifter som utförs av den brottsutredande personalen. Generella åtgärder i den riktning- en skulle enligt utredningen vara bl.a. en utvidgning av möjlighe- terna till åtalsunderlåtelse, förundersökningsbegränsning och rap- porteftergift. Utredningen ansåg att det även fanns andra sätt att minska arbetsbördan för den brottsutredande personalen hos poli- sen. Ett sådant sätt var enligt utredningen att föra över uppgifter som inte behövde utföras av polisutbildad personal till administra- tiv sådan (betänkandet s. 150). 
  
 8.3.2 
  
 Princippropositionen (prop. 1980/81:13) 
  
 I regeringens proposition 1980/81:13 konstaterades att icke polis- utbildad personal kan göra värdefulla insatser i utredningsarbetet (s. 34). Departementschefen anslöt sig till Polisutredningens upp- fattning att denna personal bör tas i anspråk för utredningsarbetet även i fortsättningen. Ett skäl härför angavs vara att man därige- nom kunde sätta in den polisutbildade personalen på mer kvalifice- rade uppgifter. 
 Det framhölls dessutom av departementschefen att det som Svenska polisförbundet angett i sitt remissvar om möjligheten att i större utsträckning än vad som dittills skett integrera den administ- rativa personalen i det kvalificerade utredningsarbetet var värt att utveckla vidare. 
 169 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 8.3.3 
  
 1981 års Polisberedning 
  
 I november 1985 avlämnade 1981 års Polisberedning sitt slutbetän- kande, Inriktningen av polisverksamheten (SOU 1985:62). I ett särskilt avsnitt behandlas frågan om fördelningen av arbetsuppgif- ter mellan administrativ personal och polispersonal (avsnitt 6.5.3). 
 Polisberedningen redogjorde inledningsvis för vilka arbetsupp- gifter den administrativa personalen då hade inom utredningsverk- samheten inom polisen. Det rörde sig om bl.a. att protokollera för- hör eller beslag eller att fungera som förhörsvittne. Beredningen konstaterade dessutom att den administrativa personalen även hade självständiga utredningsuppgifter. Det rörde sig här om utredning- ar av vissa enkla bötesbrott, framför allt snatteri, enklare trafikför- seelser, ärenden om bestridande av parkeringsanmärkning m.m. 
 Polisberedningen konstaterade att administrativ personal använ- des i utredningsverksamheten i mycket varierande omfattning. Vid vissa polismyndigheter hade den administrativa personalen i stor utsträckning självständiga utredningsuppgifter medan den vid and- ra myndigheter endast biträdde polispersonalen i utredningsarbe- tet. 
 Beredningen bedömde att det borde finnas ökade möjligheter att använda den administrativa personalen för utredningsuppgifter och att därmed öka utrymmet för polispersonalen att ägna sig åt svårare utredningar. 
 När det gällde frågan om vilka utredningsuppgifter som den ad- ministrativa personalen bedömdes kunna handlägga självständigt ansåg beredningen att det var uteslutet att de kunde ges några själv- ständiga utredningsuppgifter i förundersökningar där åklagare var förundersökningsledare. Det berodde enligt beredningen främst på att åklagare regelmässigt leder utredningar som inte är av enkel beskaffenhet. 
 När det gällde polisledda förundersökningar ansåg beredningen att vissa begränsningar måste göras. Beredningen ville undanta alla utredningar i vilka den misstänkte förnekade brottet och sådana utredningar i vilka tvångsmedel förekommit. Även sådana brott som krävde uppsåtsbedömningar borde enligt beredningen gene- rellt undantas. Här bedömde dock beredningen att vissa brott ändå borde kunna utredas av administrativ personal. Det gällde sådana brott där handläggningen kunde sägas vara schematisk. Som exem- pel på sådana brott angav beredningen bl.a. snatteri, vissa fall av egenmäktigt förfarande samt snyltning i form av gratisåkning med allmänna kommunikationsmedel. 
 170 
  
 SOU 2002:44 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 Inte heller samtliga brott inom specialstraffrätten ansåg bered- ningen kunde anförtros åt administrativ personal. Bl.a. ansågs det inte lämpligt att sådan personal utredde brott mot författningar som sällan tillämpas eller mot författningar som nyss hade trätt i kraft. 
 Sammantaget innebar beredningens förslag att man bedömde att den administrativa personalen i större utsträckning borde kunna utnyttjas som en resurs i det brottsutredande arbetet. Beredningen förutsatte dock att i den mån administrativ personal självständigt utförde utredningsuppgifter detta skulle ske i nära kontakt med den inom polisen som är undersökningsledare. 
  
 8.3.4 
  
 Förnyelsepropositionen (prop. 1989/90:155) 
  
 I regeringens proposition 1989/90:155, som handlar om förnyelse inom polisen, konstateras att det sedan länge inom polisen har fun- nits en strävan efter att avlasta polispersonalen uppgifter genom att till administrativa tjänstemän överföra arbetsuppgifter som inte kräver polisutbildning (s. 29 f). Där nämns bl.a. att personal i kon- torskarriären har tagits i anspråk för enklare brottsutredningar un- der polismans ledning. 
 I propositionen redovisas innehållet i en promemoria som upp- rättats vid RPS. I promemorian anges ett antal funktioner som i sin helhet kan utföras av administrativ personal. Det gäller bl.a. enklare brottsutredningar. 
 Departementschefen konstaterade att ambitionen att avlasta den polisutbildade personalen uppgifter som kan utföras av annan per- sonal bör fullföljas. Det framhölls att de idéer som redovisats i RPS promemoria var en bra utgångspunkt för en fortsatt utveckling på området. De tankegångar som redovisats i den promemorian borde enligt departementschefen snarast genomföras. 
  
 8.3.5 
  
 Den pågående översynen om polisens arbetsuppgifter 
  
 I december 2000 tillkallade regeringen en särskild utredare med uppgift att göra en översyn av polisens arbetsuppgifter (Dir 2000:105). Utredaren skall utreda och lämna förslag till ändringar som innebär att polisens verksamhet renodlas så att polisen i ökad utsträckning kan koncentrera sig på sin centrala funktion att mins- ka brottsligheten och öka människors trygghet. Utredaren har ock- 
 171 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 så i uppgift att se över bl.a. vilka möjligheter det finns att komplet- tera polisens resurser och insatser i glest befolkade delar av Sverige. 
 I november 2001 avlämnade utredaren delbetänkandet Mot ökad koncentration – förändring av polisens verksamhet (SOU 2001:87). 
 I ett särskilt avsnitt behandlas frågan om civilanställda i vad som benämns polisens kärnverksamhet (betänkandet avsnitt 6.4). Med kärnverksamhet avses här sådan verksamhet som syftar till att upp- rätthålla allmän ordning och säkerhet. Utredaren berör möjlighe- terna för civilanställda att fullgöra sysslor som i dag i mycket hög utsträckning utförs av poliser. De områden som utredaren behand- lar är här bl.a. arbete vid utredningsavdelningar. 
 Utredaren konstaterar bl.a. att det från polismyndigheternas sida inte har uttryckts någon skepsis mot att använda civila brottsutre- dare. Myndigheterna har tvärtom pekat på vissa positiva erfarenhe- ter med denna verksamhet. Utredaren konstaterar att en anledning till detta kan vara att en civilanställd som fått chansen att bli brottsutredare ofta ser detta som en befordran med de positiva ef- fekter som det har. 
 Utredaren uppger att andelen civilanställda som arbetar med brottsutredning vid polismyndigheterna varierar mellan en och elva procent. Även om talen inte kan ställas i direkt förhållande till var- andra bedömer utredaren att detta är en låg siffra med hänsyn till andelen brott av enkel beskaffenhet som finns och där brottsarbe- tet kan anses som rutinartat. Mot den bakgrunden kommer utreda- ren fram till att det borde finnas utrymme för fler civilanställda att bli brottsutredare. På så sätt skulle enligt utredarens bedömning flera polisårsarbetskrafter kunna frigöras för mer kvalificerade upp- gifter i polisens kärnverksamhet. 
 Betänkandet bereds för närvarande inom Justitiedepartementet. 
  
 8.3.6 
  
 JO 
  
 JO har vid ett par tillfällen under årens lopp uttalat sig om använd- ningen av civilanställd personal för brottsutredande arbete. 
 JO:s beslut den 28 augusti 1993 i ärende dnr  
 2698-1992 
  
 Det ärende som Cox granskade handlade om att en civilanställd per- son hade hållit ett förhör med en misstänkt under en förundersök- 
 172 
  
 SOU 2002:44 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 ning om vårdslöshet i trafik m.m. Efter det att JO funnit att en del formella felaktigheter hade begåtts av den civilanställde konstatera- de JO i sitt beslut bl.a. att det var viktigt att den icke polisutbildade personalen som används i utredningsarbete får adekvat utbildning. 
 JO:s beslut den 15 november 2000 i ärende dnr  
 3932-1999 
  
 JO har även uttalat sig om möjligheten att använda civilanställd personal för utredningar av butikstillgrepp (JO:s beslut den 15 no- vember 2000 i ärende dnr  
 3932-1999, 
  se även avsnitt 3.5.2). JO an- ser att det är angeläget att sådana utredningar görs av erfaren ut- redningspersonal med goda kunskaper i straffrätt. Av detta skäl menar Cox att polismän normalt bör anlitas för den uppgiften. 
  
 8.4 
  
 Polishögskolans utbildning i brottsutredning för civilanställda 
  
 Det var således genom ett regeringsbeslut i juni 1997 som RPS gavs i uppdrag att påbörja en kompletterande utbildning vid Polishög- skolan för viss civilanställd personal inom polisväsendet. Avsikten med denna utbildning angavs vara att den utbildade personalen skulle kunna avlasta poliser i utredningsarbetet eller på annat sätt svara för handläggande uppgifter. Det angavs vidare i beslutet att utbildningen borde kunna prövas under några år med inriktning på att senare permanentas. 
 Polisväsendet gavs ekonomiskt stöd för att bedriva utbildningen från Trygghetsstiftelsen och Arbetsmarknadsstyrelsen. Anledning- en till detta var att utbildningen kunde ses som ett led i att genom kompetensutveckling förbättra anställningstryggheten inom den statliga sektorn och motverka uppsägningar av civilanställd perso- nal (RPS dnr  
 VKA-128-950/01 
  s. 4, se även avsnitt 8.5). 
 Nedan redovisas viss fakta om utbildningen vad gäller omfatt- ning och innehåll. Även viss statistik när det gäller antalet utbildade och fördelning över landets polismyndigheter redovisas. Faktaupp- gifterna i detta avsnitt är – om inte annat anges - hämtade från RPS inspektionsrapport  
 2001-11-01 
 (VKA-128-950/01, 
  se avsnitt 8.5) och från Polishögskolan. 
 Den första utbildningsomgången påbörjades i december 1997 vid Polishögskolan i Solna. Fram till hösten år 2001 har ca 150 civilan- ställda utbildats av Polishögskolan till brottsutredare. Under hös- 
 173 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 ten år 2001 bedrevs den nionde kursomgången. En tionde omgång är planerad till hösten år 2002. 
 De flesta polismyndigheter har civila brottsutredare. Det är dock inte något formellt krav på att dessa för att få arbeta med brottsutredningar också skall ha genomgått Polishögskolans utbildning. Alla civila brottsutredare har inte heller genomgått utbildningenNärdet gäller. fördelningen över landets polismyndigheter kan nämnas att det vid Polismyndigheten i Stockholms län finns till- gång till 32 personer som har genomgått Polishögskolans utbild- ning. Motsvarande antal för polismyndigheterna i Västra Götaland och Östergötlands län är 21 respektive 12 personer. Det är de nu nämnda polismyndigheterna som har flest personer som har ge- nomgått utbildningen. 
 Den utbildningsomgång som hölls under hösten år 2001 omfat- tade totalt 18 sammanhängande veckor. Av dessa tillbringades 15 veckor vid Polishögskolan medan tre veckor ägnades åt praktik ute på myndigheter. Den utbildningsomgång som hölls under den nämnda hösten innehöll 26 olika ämnen eller moment. Bland äm- nena som lästes kan nämnas förhörslära/förhörsteknik (36 tim), rättegångsbalken (44 tim), straffrätt/specialstraffrätt (56 + 10 tim), polisrätt (20 tim), civilrätt (16 tim), brottsofferverksamhet (20 tim) samt rättsprocessen (12 tim). Ett moment i utbildningen ut- gjordes dessutom av studiebesök vid bl.a. Stockholms tingsrätt. 
  
 8.5 
  
 Rikspolisstyrelsens utvärdering av Polishögskolans utbildning i brottsutredning för civilanställda 
  
 Under år 2001 genomförde RPS en inspektion av Polishögskolans utbildning i brottsutredning för civilanställda. Utbildningen hade då pågått sedan år 1997 och hade fram till januari månad 2001 be- drivits i sju omgångar. Inspektionen omfattade dessa sju kursom- gångar. Inspektionens syfte var att i ett nationellt perspektiv få en samlad bild av bl.a. utbildningens omfattning och kvalitet samt hur de utbildades kunskaper efter utbildningen kommit till användning. 
 Inspektionen genomfördes med hjälp av enkäter som skickades till dels samtliga polismyndigheter, dels samtliga civilanställda som genomgått utbildningen. Vidare genomfördes en erfarenhetsin- hämtning från myndighetsföreträdare och utbildningsdeltagare vid två polismyndigheter. Det sistnämnda genomfördes genom besök vid polismyndigheterna i Skåne och Uppsala län. Där fördes även samtal med företrädare för respektive åklagarmyndighet. 
 174 
  
 SOU 2002:44 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 Inspektionen föranledde i huvudsak följande sammanfattande iakttagelser från inspektionsgruppen. 
  
 N  
 Utbildningen har i huvudsak nått sitt syfte både vad avser utbildningens kvalitet och resultat. Med resultat avses här en utökad utredningskapacitet inom polisen. 
  
 N  
 Polismyndigheterna och berörda åklagare bedömer att civil- utredarna överlag gör ett gott utredningsarbete. 
  
 N  
 Det är en samfälld uppfattning hos polismyndigheterna och berörd personal att det finns ett behov av civila utredare. 
  
 N  
 Efter avslutad utbildning har de civila utredarna i påfallande hög utsträckning används för  
 andra  
 uppgifter än brottsutre- dande verksamhet. 
  
 N  
 Såväl kursdeltagarna som polismyndigheterna är nöjda med utbildningens kvalitet och det lärande den inneburit. Det finns dock synpunkter på utbildningens geografiska och tidsmässiga förläggning. Det sistnämnda föranledde inspek- tionsgruppen att rekommendera ett förnyat helhetsgrepp kring utbildningens upplägg, bl.a. förordades ett mer tilläm- pat arbetssätt och krav på förkunskaper. 
 RPS har överlämnat inspektionsrapporten till bl.a. samtliga po- lismyndigheter i landet. I det missiv som då medföljde rapporten konstaterar RPS att betydelsen av den nu aktuella utbildningen har ökat, eftersom brottsutredningsläget fortsatt är ansträngt och bristen på poliser är besvärande. RPS konstaterar också att användningen av civilanställda i utredningsverksamheten är en framgångsrik väg för att öka effektiviteten i utredningsarbetet och förbättra resursanvändningen. 
  
 8.6 
  
 Våra överväganden 
  
 8.6.1 
  
 Inledning 
  
 Hanteringen av brottmål intar en central plats inom rättsväsendet. I brottmålsprocessen intar brottsutredningarna hos polisen en sär- ställning. Under år 2001 inkom ca 1 142 000 brottsärenden till lan- dets polismyndigheter. Det är en minskning från år 2000 med 1.8 procent. Ett minskat antal rapporterade tillgrepps- och skadegörel- 
 175 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 sebrott utgör den huvudsakliga orsaken till denna minskning (Poli- sens årsredovisning 2001 s. 23). 
 Brottsutredningar bedrivs i dag inom polisen på olika nivåer. Den bedrivs hos närpolisen och vid kriminal- och länskriminalav- delningar. Viss brottsutredande verksamhet bedrivs centralt vid RPS hos Rikskriminalpolisen och Säkerhetspolisen. Även i den lo- kala polisens utryckningsverksamhet bedrivs brottsutredning i form av s.k. förstahandsåtgärder. 
 För närvarande arbetar ca 30 procent av landets poliser med brottsutredningar. Av dessa beräknas ca 1 200 vara närpoliser me- dan 3 700 arbetar vid kriminal- och länskriminalavdelningarna (Po- lisväsendets budgetunderlag för åren  
 2001-2003, 
  avsnitt 7.3). 
 Som framgått är det emellertid inte endast polisutbildad personal som arbetar med brottsutredningar inom polisen. Användningen av icke polisutbildade personer för denna uppgift har sannolikt ökat under senare år. De flesta polismyndigheter har också numera civila brottsutredare. Andelen civilanställda som arbetar med brottsut- redningar vid polismyndigheterna varierar mellan en och elva pro- cent (SOU 2001:87 s. 179). 
 Det finns uppgifter om att det för närvarande finns ca 200 civil- anställda som arbetar med brottsutredningar inom polisen (SOU 2001:87 s. 179). Som framgått tidigare har ca 150 personer genom- gått Polishögskolans utbildning. Det finns således ett antal civilan- ställda personer som arbetar med brottsutredningar trots att de  
 inte  
 har genomgått denna utbildning. Hur många det rör sig om känner vi inte till, men sannolikt är det fler än 50 eftersom alla som har genomgått utbildningen inte arbetar med brottsutredningar (jfr avsnitt 8.5). De har då i regel genomgått annan utbildning, anting- en den utbildning som tidigare bedrevs vid Polishögskolan eller intern utbildning vid respektive polismyndighet. 
  
 8.6.2 
  
 Vår bedömning 
  
 Bedömning 
 : Vår bedömning är att civilanställd personal – under förutsättning att de erhåller adekvat utbildning - mycket väl kan ha självständiga utredningsuppgifter i en utredning rörande snatteri- brott. 
 176 
  
 SOU 2002:44 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 Allmänt 
 Enligt våra tilläggsdirektiv har vi att överväga ett antal frågeställ- ningar som JO har uppmärksammat i några beslut under senare år. En redogörelse för dessa beslut finns i avsnitt 3.5 ovan. Vi kommer här att överväga frågan om civilanställd personal inom polisen kan tas i anspråk för att utreda just snatteribrott. 
 De utredningsåtgärder som civilanställd personal i dag  
 självstän- digt  
 företar under en brottsutredning består till stor del i att hålla förhör med olika personer. Det kan här gälla förhör med såväl misstänkta som målsäganden och vittnen. Civilanställda  
 biträder  
 emellertid även polispersonalen med en mängd uppgifter under en brottsutredning. Det kan t.ex. gälla att göra registerslagningar, att kalla personer till förhör samt att inhämta olika skriftliga handling- ar. Våra överväganden är begränsade till att avse möjligheten att använda civilanställd personal för självständiga utredningsuppgifter vid utredningar rörande snatteribrott. 
 Civilanställd personal har använts under många år för självständiga brottsutredande uppgifter 
 Även om den utbildning som nu bedrivs vid Polishögskolan endast har pågått under de senaste åren skall framhållas – vilket har fram- gått tidigare (avsnitt 8.3) - att företeelsen med civilanställda som arbetar med självständiga uppgifter under en brottsutredning inte är ny. Vi kan dessutom hänvisa till den beskrivning som lämnas av 1981 års Polisberedning i dess slutbetänkande Inriktningen av po- lisverksamheten (SOU 1985:62 s. 238 f). Där redovisas resultatet av en enkätundersökning som gjordes av en av RPS tillsatt arbets- grupp. Av den undersökningen framgick att civilanställd personal, vid vissa polismyndigheter, utför brottsutredning i mycket stor omfattning. 
 Att företeelsen med civilanställda brottsutredare inte är ny visar även det förhållandet att det fram till år 1989 fanns föreskrifter ut- färdade av RPS som reglerade frågan om i vilken utsträckning an- nan personal än polisman fick utföra utredningsarbete. Dessa fanns intagna i FAP  
 404-2. 
  Där föreskrevs bl.a. att administrativ personal, under vissa förutsättningar, fick utreda brott för vilket inte var fö- reskrivet svårare påföljd än böter och beträffande vilket förunder- sökning inte behövde genomföras. De fick också utreda brott un- der en förundersökning om det kunde antas att brottet inte kunde 
 177 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 föranleda annan påföljd än böter och förundersökningen var av mindre omfattning (se härom SOU 1985:62 s. 247 f och JO:s be- slut den 20 augusti 1993, dnr  
 2698-1992). 
  
 Förenklad handläggning av snatteribrott 
 När det gäller frågan om civilanställd personal kan eller bör utreda just snatteribrott vill vi framhålla att den lag om förenklad hand- läggning vid snatteribrott som vi har föreslagit i kapitel 5 ju innebär att i princip hela brottsutredningen skall färdigställas direkt efter det att en person som misstänks för snatteri har gripits av en en- skild enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. Den brottsutredning som då görs skall verkställas av en polisman. Det är nödvändigt efter- som det då till en början är fråga om att pröva om ett tvångsme- delsbeslut skall hävas. Det är i denna situation både naturligt och nödvändigt att den polisman till vilken envarsgripandet har anmälts också håller de förhör som skall äga rum omedelbart efter det att gripandet har hävts (jfr utformningen av försökslagens 4 §, men även avsnitt 6.l och vad som där sägs om interna överlämnanden). Att då låta en annan befattningshavare inom polisen än en polisman förhöra den misstänkte eller ett vittne går således inte. 
 I de fall detta förenklade sätt att utreda snatteribrott inte kan tillämpas t.ex. av det skälet att det inte finns förutsättningar för den polisman till vilken gripandet anmäls att direkt häva gripandet skall ju en polisman inställa sig på platsen för gripandet för att där pröva detta. Även i detta fall skall den utredning som därefter behöver genomföras i regel ske omedelbart, denna gång dock av den tillkal- lade polismannen. Utredningen genomförs då många gånger i form av en primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. En så- dan utredning får endast genomföras av en polisman. 
 Om den tillkallade polismannen finner skäl att överta gripandet skall ett anhållningsförhör äga rum med den misstänkte. Vi har ti- digare angett att ett sådant förhör alltid skall hållas av antingen en polisman eller åklagare (24 kap. 8 § RB). 
 Detta innebär sammantaget att om snatteribrott fortsättningsvis kommer att utredas på det sätt som vi har föreslagit i kapitel 5 framstår frågan om civilanställd personal kan utreda just snatteri- brott närmast som teoretisk. 
 178 
  
 SOU 2002:44 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 Bör civilanställda användas i utredningar om snatteribrott? 
 Vi är dock medvetna om att det kan ta en viss tid innan den av oss föreslagna försökslagstiftningen om förenklad handläggning av snatteribrott permanentas och därmed genomförs fullt ut i hela landet. Under denna tid kommer således alltjämt en ganska stor mängd snatteribrott till polisens kännedom genom en skriftlig an- mälan. 
 De brottsutredande åtgärder som civilanställd personal i dag självständigt verkställer består – som framgått - till största delen i att hålla förhör med den misstänkte och något vittne. Ibland läm- nas dessutom vittnesberättelsen skriftligen (se avsnitt 7.4.1). Något förhör behöver då inte hållas. 
 Som framgått i avsnitt 8.2 finns det en del begränsningar när det gäller befogenheten för någon som inte är undersökningsledare el- ler polisman att vidta åtgärder under en brottsutredning. När det gäller möjligheten att hålla förhör finns det emellertid inte särskilt många begränsningar vad avser vilka som får hålla sådana. De får dock inte hålla anhållningsförhör eller sådana förhör som är avsed- da att hållas inom ramen för en primärutredning enligt bestämmel- sen i 23 kap. 3 § tredje stycket RB. 
 Det finns dessutom en del åtgärder som kan företas i samband med förhör som civilanställd personal inte är behörig att besluta om. I regel tillkommer beslutsbefogenheten då undersökningsleda- ren. Det ankommer t.ex. på undersökningsledaren att besluta om vilka som får närvara vid förhör eller att vad som har förekommit vid ett förhör inte får uppenbaras (23 kap. 10 § RB). Sådana uppgif- ter anses dock undersökningsledaren kunna delegera till den som skall hålla det aktuella förhöret (Fitger, Rättegångsbalken, del 2, s. 23:43 ff ). Enligt vår bedömning förutsätter det att en sådan delega- tion sker till en polisman. 
 När det gäller en brottsutredning rörande snatteri kommer emel- lertid de regler som åsyftas i föregående stycke i regel inte vara ak- tuella att tillämpa. Sammantaget finns det således inte särskilt många hinder i nuvarande lagstiftning mot att använda civilanställd personal för självständiga brottsutredande uppgifter i en utredning rörande snatteri. 
 I vårt första delbetänkande angav vi - enligt vad vi då hade in- hämtat - att de brottsutredningar som har handlagts av andra än polisutbildade personer håller god kvalitet (SOU 2001:59 s. 97). Vi har vid de förnyade diskussioner som vi nu har fört i ämnet med representanter för såväl åklagar- som polisväsendena inte fått några 
 179 
  
 Civilanställda som utredare av snatteribrott 
  
 SOU 2002:44 
  
 indikationer på att detta inte alltjämt skulle gälla. Här kan också hänvisas till den utredare som senast övervägde frågan. Utredaren konstaterade att polismyndigheterna har pekat på vissa positiva er- farenheter med denna verksamhet (2001:87 s. 179, se avsnitt 8.3.5). 
 Den utvärdering som har gjorts av Polishögskolans utbildning för civilanställda brottsutredare (avsnitt 8.5) ger vid handen att så- väl inom åklagar- som polisväsendena är bedömningen den att civil- anställda brottsutredare överlag gör ett gott utredningsarbete. Vi- dare är bedömningen inom polisen att det finns ett behov av civil- anställda brottsutredare för att öka utredningskapaciteten där. Där- till kommer att den utbildning som bedrivs vid Polishögskolan ger en tillräcklig straffrättslig kompetens för dem som har genomgått den. 
 Snatteribrott förekommer dessutom med sådan frekvens att det är möjligt att schablonisera - t.ex. genom att ta fram mallar – för hur dessa skall utredas. Det gör att snatteribrottet lämpar sig sär- skilt väl att handhas även av sådana personer som inte har genom- gått fullständig polisutbildning. 
 Sammantaget gör detta – dvs. de positiva erfarenheter som hit- tills har vunnits, behovet av en ökad utredningskapacitet inom poli- sen, Polishögskolans utbildning som möjliggör tillräckliga straff- rättsliga kunskaper och möjligheten att schablonisera snatteriut- redningar - att vi inte ser några hinder mot att även personer som inte har genomgått en fullständig polisutbildning skulle kunna ar- beta som utredare i den typen av brott. 
 Självfallet skall den civilanställda personalen – liksom även en po- lisutbildad person – ha kontinuerlig kontakt med den inom polis- myndigheten som leder brottsutredningen avseende det aktuella brottet. Om denne person – undersökningsledaren – bedömer att ett visst anmält snatteribrott avviker från det gängse, t.ex. för att det är aktuellt att tillämpa någon av bestämmelserna i 23 kap. 10 och 11 §§ RB, skall givetvis den aktuella brottsutredningen inte skötas av en civilanställd brottsutredare. 
 180 
 9 Kostnader m.m. 
 Kostnaderna för att genomföra de förslag som presenteras i betän- kandet kan hållas relativt låga. För rättsväsendets del rör det sig i första hand om utbildningsinsatser till poliser. Det kan också komma att krävas vissa ändringar i  
 IT-stödet. 
  Vi bedömer dock att något behov av resursförstärkningar för detta inte föreligger. 
 De framlagda förslagen om förenklingar i utredningen av snatte- rier och utvidgningen av ordningsbotsinstitutet kommer att öka effektiviteten i polisens arbete och leda till att fler snatteribrott kan utredas och lagföras. Det innebär för polisens del att resurser kan frigöras för annat polisarbete. Överförandet av en del av strafföre- läggandeinstitutet till ordningsbotsinstitutet kommer inte att inne- bära några besparingar att tala om för åklagarväsendets del. Effek- ten pulveriseras genom att det arbete som försvinner är spritt på så många åklagare. 
 Förslagens betydelse för brottslighet och brottsförebyggande arbete har redovisats på andra ställen i betänkandet. 
 181 
 10 Ikraftträdande 
 De föreslagna reformerna kräver vissa utbildnings- och informa- tionsinsatser till i första hand poliser, ordningsvakter och väktare. En lämplig tidpunkt för ikraftträdandet av reformerna kan vara den 1 juli 2003. Försöksverksamheten med förenklad handläggning vid snatteribrott bör pågå fram till utgången av år 2005. 
 Vi föreslår inte några särskilda övergångsbestämmelser för re- formerna. 
 183 
 11 Författningskommentar 
  
 11.1 
  
 Förslag till lag om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott 
  
 1 § 
 Vid ingripande mot brott som avses i 8 kap. 2 § brottsbalken och vid utredning av ett sådant brott får denna lag tillämpas i de län som re- geringen bestämmer. Om ett föremål har tagits i beslag med anledning av brottet, får denna lag dock inte tillämpas. 
 I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. 
 Lagen skall tillämpas vid ingripanden vid snatteribrott och den därpå följande brottsutredningen. Detta behandlas i avsnitt 5.4.5. 
 När det gäller lagens geografiska tillämpningsområde hänvisas till förslaget till förordning om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott (avsnitt 11.2). 
 Frågan om hanteringen av det tillgripna föremålet behandlas i av- snitt 5.4.8. Att en enskild i samband med att han griper en person kan ta föremål i beslag framgår av 27 kap. 1 § och 4 § första stycket RB. Det förekommer dock mycket sällan att en enskild person i samband med ingripanden vid misstanke om butikssnatteri tar det misstänkt tillgripna föremålet i beslag. I stället tillämpas ett infor- mellt förfarande för att återfå föremålet. Om det ändå skulle bli aktuellt med beslag, t.ex. av det skälet att den gripne gör anspråk på föremålet, får lagen dock inte tillämpas. 
 185 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2002:44 
  
 2 § 
 I stället för vad som föreskrivs i 24 kap. 7 § andra stycket rättegångs- balken om att den som gripits skyndsamt skall överlämnas till närmas- te polisman gäller att gripandet omedelbart skall muntligen anmälas till en polisman. En sådan anmälan får ske per telefon. 
 Sedan en anmälan har skett enligt första stycket skall polismannen skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Polismannen skall häva gripandet, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt fri- hetsberövande. Om gripandet inte hävs, skall den gripne skyndsamt överlämnas till en polisman 
 . 
  
 Förslaget i paragrafens  
 första stycke  
 behandlas i avsnitt 5.4.5. 
 Enligt bestämmelsen om envarsgripande i 24 kap. 7 § andra stycket RB skall en enskild som har gripit en misstänkt person skyndsamt överlämna den gripne till närmaste polisman. Ett sådant överlämnande skall vara ett fysiskt överlämnande av den gripne. I förevarande stycke anges att själva gripandet i stället skall anmälas till en polisman. En sådan anmälan skall ske muntligen. Det innebär att anmälan om gripandet inte kan ske t.ex. per telefax, via  
 e-post 
  eller genom att ett  
 SMS-meddelande 
  skickas. En sådan anmälan får däremot ske per telefon. Något krav på att anmälan skall ske till just den polisman som är närmast gäller inte i denna situation. 
 Möjligheten att anmäla ett gripande på detta sätt skall gälla oav- sett den misstänktes inställning i skuldfrågan. 
 Enligt bestämmelsens  
 andra stycke  
 skall den polisman till vilken anmälan om gripandet har gjorts skyndsamt pröva om gripandet skall hävas. Detta behandlas i avsnitt 5.4.6. Som framgår där har omfattningen av polismannens prövning av gripandet avgränsats så att det inte skall vara möjligt för polismannen att överta gripandet per telefon. 
 Vid misstanke om enbart snatteri finns det skäl för en polisman att överta ett gripande bl.a. om den gripnes identitet är okänd (24 kap. 1 och 2 §§ jfrd med 24 kap. 7 § första stycket RB). Innan po- lismannen avgör om det finns förutsättningar att häva gripandet måste därför identiteten på den gripne fastställas av polismannen. 
 Det kan gå till på så sätt att polismannen vid telefonsamtalet stäl- ler kontrollfrågor till den gripne med hjälp av olika register. Om den gripne kan ge korrekta svar på dessa frågor och det dessutom inte finns något som tyder på att det råder någon oklarhet beträf- fande identiteten är den gripnes identitet på ett tillräckligt betryg- gande sätt fastställd. 
 186 
  
 SOU 2002:44 
  
 Författningskommentar 
  
 Undantagsvis kan det naturligtvis inträffa att en polisman befin- ner sig på eller kommer till platsen där någon just har gripits för snatteri av en enskild person, t.ex. en butikskontrollant. I sådant fall är det inget som hindrar att den muntliga anmälan om gripan- det som skall ske enligt denna paragraf görs direkt till den polis- mannen. Om så sker får identifieringen av den misstänkte ske på det sätt som hittills har skett. 
 Om den gripne sedan tidigare är känd av polismannen, behöver i regel kontrollfrågor inte ställas. Personlig kännedom är oftast en- samt en tillräckligt betryggande form för identifiering. 
 Om polismannen redan av den berättelse som lämnas av den som har gjort ingripandet bedömer att den inträffade händelsen inte ut- gör ett brott, behöver identiteten inte fastställas på detta sätt av polismannen innan gripandet hävs. 
 Om gripandet inte hävs, skall den gripne överlämnas till en po- lisman enligt vanliga regler, dvs. normalt får då en polisman inställa sig vid platsen för gripandet för att där pröva detta. 
 3 § 
 Om polismannen efter det att anmälan om gripandet har skett beslutar att gripandet skall hävas, får han omedelbart därefter hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. 
 Bestämmelsen i första stycket gäller även innan förundersökning el- ler sådan utredning som avses i 23 kap. 22 § rättegångsbalken hunnit inledas. 
 Paragrafen har utformats delvis med bestämmelsen i 23 kap. 3 § tredje stycket RB som förebild. 
  
 Första stycket  
 behandlas i avsnitten 5.4.11 och 5.4.12. 
 Om polismannen – efter det att gripandet har anmälts till honom - har hävt gripandet skall i regel ett förhör hållas omedelbart med den misstänkte. För att förhöret skall kunna genomföras förutsätts dock att den misstänkte är villig att medverka till att förhöras ome- delbart. Det är inte möjligt att tvångsvis genomföra förhör i denna situation. 
 Förhör kan naturligtvis inte ske omedelbart om den misstänkte är så påverkad av något berusningsmedel att han inte kan förhöras. Förhör skall i regel inte heller då äga rum, om förhöret inte kan genomföras p.g.a. språksvårigheter eller om den misstänkte är Carter 18 år. 
 187 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2002:44 
  
 Även förhör med målsäganden och vittnen kan ske per telefon i omedelbar anslutning till det att den misstänkte har hörts. Om det av något skäl inte går att genomföra förhör med t.ex. ett vittne kan många gånger dennes uppgifter infordras genom en skriftlig berät- telse enligt bestämmelsen i 8 § FUK. 
 Den polisman som genomför en brottsutredning per telefon kommer sannolikt inte att inneha en sådan befattning inom polis- myndigheten att han är behörig att avgöra frågan om själva formen för brottsutredningen. I  
 andra stycket  
 – som behandlas i avsnitt 5.4.13 – anges därför att de utredningsåtgärder som polismannen omedelbart företar får genomföras trots att förundersökning eller förenklad brottsutredning inte hunnit inledas. Polismannen får ef- ter genomförd utredning anmäla sina åtgärder till en person inom polismyndigheten som är behörig att avgöra formen för den fort- satta utredningen. 
 4 § 
 En ordningsvakt får i anslutning till att en person har gripits enligt 24 kap. 7 § andra stycket första meningen rättegångsbalken kroppsvisitera den gripne i den utsträckning som är nödvändig för att den gripnes identitet skall kunna fastställas. 
 Paragrafen behandlas i avsnitt 5.4.10. 
 Ordningsvakter har i dag getts ett antal befogenheter av polisiär natur. I paragrafen läggs ytterligare en sådan befogenhet på ord- ningsvakter. 
 Om en person som har gripits av en enskild misstänkt för snatte- ri inte är villig att uppge sin identitet eller uppger en identitet vil- Thomas direkt kan sägas framstå som osann får en ordningsvakt kroppsvisitera honom. Kroppsvisitationen skall ha till syfte att fast- ställa den gripnes identitet. 
 Om identiteten på den gripne efter det att kroppsvisitationen har genomförts, alltjämt är okänd eller oklar, saknas förutsättningar för den polisman, till vilken anmälan om gripandet görs, att häva gri- pandet. Samma sak gäller om det inte finns en ordningsvakt att till- gå. En polisman måste då som regel inställa sig på platsen för gri- pandet och pröva om det finns förutsättningar att överta detta en- ligt 24 kap. 7 § första stycket RB. 
 Begreppet kroppsvisitation finns definierat i 28 kap. 11 § RB. Det har i förevarande paragraf samma betydelse som enligt RB. 
 188 
  
 SOU 2002:44 
  
 Författningskommentar 
  
 Några särskilda verkställighetsföreskrifter har inte getts i föreva- rande paragraf. Den företagna kroppsvisitationen skall dock göras med tillbörlig hänsyn till den visiterades kön och på ett sådant sätt att åtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet (jfr 28 kap. 13 § andra och tredje styckena RB). 
 5 § 
 Protokoll skall föras över kroppsvisitationen. Av protokollet skall framgå 
  
 1. 
  
 vem som har fattat beslutet, 
  
 2. 
  
 grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 
  
 3. 
  
 vem eller vilka som har deltagit vid ingripandet, 
  
 4. 
  
 vem eller vilka som beslutet har riktat sig mot samt 
  
 5. 
  
 vad som i övrigt har förekommit. 
  
 Ansvarig för att protokollet upprättas är den ordningsvakt som har fattat beslutet om kroppsvisitation. Protokollet skall skickas till polis- myndigheten i det distrikt där kroppsvisitationen skett. 
 Paragrafen behandlas i avsnitt 5.4.10. 
 Av  
 första stycket  
 framgår att ordningsvaktens beslut om kropps- visitation skall dokumenteras av honom. För detta ändamål skall ett protokoll upprättas. 
 I  
 andra stycket  
 har tagits in en uttrycklig bestämmelse om att protokollet över kroppsvisitationen skall skickas till polismyndig- heten i det distrikt där kroppsvisitationen har skett. Protokollet får sedan tillföras det kriminalärende som upprättas med anledning av det aktuella brottet. 
  
 11.2 
  
 Förslag till förordning om försöksverksamhet med förenklad handläggning vid snatteribrott 
  
 1 § 
 Försöksverksamhet enligt lagen (0000:000) med förenklad handlägg- ning vid snatteribrott skall bedrivas i XXX län. 
 Regeringen får enligt 1 § lagen om försöksverksamhet med förenk- lad handläggning vid snatteribrott bestämma i vilka län lagen skall tillämpas. Frågan om vilka län som skall delta i försöksverksamhe- ten får bestämmas senare. 
 189 
  
 Författningskommentar 
  
 SOU 2002:44 
  
 11.3 
  
 Förslag till lag om ändring i rättegångsbalken 
  
 48 kap. 13 § 
 Föreläggande av ordningsbot får utfärdas i fråga om brott, för vilket böter är föreskrivet och för vilket ordningsbot har bestämts på det sätt som föreskrivs i 14 §. Föreläggande får dock utfärdas endast om brot- tet inte föranleder någon annan påföljd än penningböter. 
 Bestämmelserna om föreläggande av ordningsbot är inte tillämpli- ga, om det är föreskrivet särskilda villkor för allmänt åtal. 
 Den föreslagna ändringen behandlas i avsnitt 6.5.2. 
 Paragrafens  
 första stycke  
 har ändrats så att det skall vara möjligt att utfärda föreläggande av ordningsbot för alla brott med böter i straffskalan under förutsättning att endast penningböter kan kom- ma i fråga i det enskilda fallet. Det är aktuellt om brottet föranleder lägre straff än trettio dagsböter (25 kap. 1 § BrB). Anledningen till ändringen är i första hand att möjliggöra ordningsbotsföreläggande vid vissa snatteribrott. 
 Hänvisningen till bestämmelsen i kapitlets 14 § finns kvar. Det innebär att det alltjämt fordras att RÅ i samråd med RPS bestäm- mer vilka brott som skall omfattas av ordningsbotssystemet. 
 De förutsättningar som i dag gäller för att utfärda ordningsbots- föreläggande skall alltjämt gälla. Det innebär t.ex. att, om polis- mannen gör den bedömningen att ett visst konkret fall av snatteri avviker från normalfallet, ordningsbotsföreläggande skall inte ut- färdas. 
 Uppkommer behov av beslag av den tillgripna varan eller av eventuella brottsverktyg skall – liksom hittills - ordningsbotsföre- läggande inte heller kunna utfärdas. Även förekomsten av enskilda anspråk utesluter sådana förelägganden (se avsnitt 6.5.6). Vidare gäller att om det finns skäl att meddela åtalsunderlåtelse, men inte rapporteftergift, skall ordningsbotsföreläggande inte utfärdas. Ärendet skall då redovisas till åklagare (se avsnitt 6.5.8). 
  
 Andra stycket  
 innehåller endast språkliga justeringar. 
 I vårt betänkande SOU 2001:93 föreslog vi en ny paragraf i 23 kap. RB av följande lydelse. 
 23 kap. 22 a § 
 Bestämmelserna om förundersökning i  
 2-12 
  §§, 14 § första stycket, 17 §, 18 § andra stycket, 19 och 20 §§, 21 § 
 190 
  
 SOU 2002:44 
  
 Författningskommentar 
  
 tredje stycket och 23 § gäller också i en förenklad brotts- utredning. 
 Hänvisningen i första stycket till 3 § gäller inte om po- lisman utfärdar ett föreläggande av ordningsbot enligt 48 kap. 
 Anledningen till förslaget i den paragrafens andra stycke är att po- lismyndighet eller åklagare inte skall behöva fatta beslut om att in- leda en förenklad brottsutredning när en polisman utfärdar ett föreläggande av ordningsbot. Förslaget är framtaget i första hand för att den polisman som inte själv är behörig att avgöra formen för själva brottsutredningen - och som inställer sig vid brottsplatsen - direkt skall kunna utfärda ett föreläggande av ordningsbot. Försla- get kommenteras i avsnitt 6.5.5 i detta betänkande. 
  
 11.4 
  
 Förslag till lag om ändring i lagen (1998:621) om misstankeregister 
  
 13 § 
 En uppgift i registret skall gallras 
  
 1. 
  
 om en förundersökning har avslutats utan att åtal väckts med anled- ning av misstanken, 
  
 2. 
  
 om åtal som har väckts med anledning av misstanken har lagts ned, 
  
 3. 
  
 om domstol har meddelat dom eller beslut som vunnit laga kraft med anledning av misstanken eller den misstänkte har godkänt ett sådant strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot som har utfärdats i anledning av misstanken eller 
  
 4. 
  
 när en begäran om utlämning har avgjorts. 
  
 Vad som sägs i första stycket skall i tillämpliga delar gälla även upp- gifter om talan om förvandling av böter. 
 Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.9. 
 I  
 första stycket  
 3 har det tagits in en bestämmelse om gallring som skall tillämpas i det fallet att den misstänkte i efterhand har god- känt ett föreläggande av ordningsbot som har utfärdats i anledning av misstanken. 
 191 
 Bilaga 1, Dir 2000:90 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En beredning tillkallas med uppgift att verka för rättsväsendets ut- veckling. En huvuduppgift för beredningen blir att undersöka möj- ligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. När det gäller lagföringen av brott skall beredningen särskilt undersöka möjligheterna att för- korta den genomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmä- lan till dom och straffverkställighet. Beredningen skall också sär- skilt överväga på vilket sätt brottsutredningsverksamheten kan för- bättras. Beredningen skall vidare uppmärksamma frågor om myn- digheters lokalisering. I beredningens uppgift skall även ingå att överväga frågor om utbildning, kompetensutveckling och personal- rörlighet inom rättsväsendet. Beredningens överväganden bör kun- na leda till förslag som kan komma att innefatta allt från författ- ningsändringar till ändringar av såväl administrativ som organisato- risk karaktär. 
 Beredningens arbete skall ske i nära samverkan med berörda myndigheter inom rättsväsendet och därvid ta hänsyn till det ut- vecklingsarbete som pågår. Detta utgör en fortsättning på och ett komplement till det arbete som redan inletts mellan företrädare för myndigheterna inom rättsväsendet och Regeringskansliet. 
 Delbetänkanden skall presenteras av beredningen efter hand som olika frågor behandlas. 
 Beredningen skall senast före utgången av år 2003 redovisa det vid detta tillfälle aktuella läget inom rättsväsendet för de frågor som ankommer på beredningen samt en plan för det fortsatta arbe- tet. 
 193 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 SOU 2002:44 
  
 Bakgrund 
 Målet för rättsväsendet är den enskildes rättstrygghet och rättssä- kerhet (prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.1, bet. 2000/01:JuU1). Häri ligger bl.a. krav på att brott skall klaras upp samt leda till lagföring så snabbt och effektivt som möjligt utan att rättssäkerhetskraven åsidosätts. I syfte att uppnå detta har ett om- fattande utvecklingsarbete bedrivits inom rättsväsendet under sena- re år. Sverige har vid en internationell jämförelse kommit långt i arbetet med att skapa ett rättsväsende som svarar mot högt ställda krav på snabbhet, effektivitet och rättssäkerhet. Samarbetet mellan rättsväsendets olika myndigheter utvecklas positivt. Samverkan är etablerad i många olika former och på flera nivåer. 
 Denna positiva utveckling till trots har ibland frågor av t.ex. administrativ, organisatorisk och författningsmässig karaktär be- traktats utan tillräcklig samordning. Processer som hänför sig till gränssnitten mellan myndigheterna förtjänar således att ägnas ytterligare uppmärksamhet. En utvecklad och djupgående myndig- hetssamverkan som ett sätt att uppnå bl.a. en ökad snabbhet och effektivitet bör ha förutsättningar att få större genomslag. Samver- kan skall ske med respekt för den grundläggande rollfördelningen mellan rättsväsendets myndigheter. Denna rollfördelning utgör ytterst en garanti för den demokratiska rättsstaten. I detta sam- manhang måste främst domstolarnas och domarnas oberoende och särskilda roll framhållas. 
 En utgångspunkt bör kunna vara att en ökad samverkan myn- digheter emellan samt en helhetssyn på rättsväsendet och ett flö- desorienterat tänkesätt kan bidra till ökad effektivitet, snabbhet och rättssäkerhet. Det bör också bidra till att allmänheten uppfattar myndigheterna som mera tillgängliga och att stärka uppfattningen om en bra information och ett positivt bemötande. 
 Behov av en reformering 
 Allmänna utgångspunkter 
 Det fortsatta reformarbetet bör liksom hittills utgå från ett med- borgarperspektiv och en helhetssyn på verksamheten inom rättsvä- sendet (jfr prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.4.1). Medborgarperspektivet innebär att det alltid är nyttan för den en- skilde medborgaren av tilltänkta förändringar och reformer som 
 194 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 skall stå i fokus. Helhetssynen innebär bl.a. att konsekvenserna för samtliga myndigheter av tilltänkta reformer och förändringar måste beaktas. Hinder av administrativ, organisatorisk och författnings- mässig art som motverkar en snabb, effektiv och rättssäker hanter- ing inom rättsväsendet bör identifieras och – i den mån det är möj- ligt och önskvärt – undanröjas. En långtgående myndighetssamver- kan – med fortsatt bibehållen respekt för den grundläggande roll- fördelningen – skall eftersträvas. Rättskedjeperspektivet, där sam- verkan och sambanden mellan myndigheterna poängteras, tillsam- mans med medborgarperspektivet skall således utgöra ledstjärnor i arbetet. 
 När det gäller innebörden av uttrycket rättsväsendet skall fram- hållas att i detta sammanhang avses – om inte annat uttryckligen anges - myndigheter som omfattas av politikområdet rättsväsendet. 
 I det följande redovisas ett antal områden där det bör finnas ut- rymme för förändringar av olika slag. För närvarande intar därvid frågor om minskade genomströmningstider i brottmål, den brotts- utredande verksamheten, myndigheters lokalisering, utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet en central plats. I ett senare skede kan det också bli aktuellt att mera direkt inrikta sig mot andra frågor, t.ex. sådana som rör tvistemål och förvaltnings- mål. Regeringen återkommer i så fall till dessa frågor. Här skall framhållas att det arbete med att utveckla och reformera rättsvä- sendet som nu och i framtiden bedrivs av rättsväsendets myndighe- ter och av regering och riksdag inte får hämmas av den tillkallade beredningens uppdrag. Det är tvärtom viktigt att detta reformarbe- te fortsätter med oförminskad kraft. Ett exempel på vad som pågår inom detta område är reformeringen av tingsrättsorganisationen. 
 De frågor som behandlas i det följande hör nära samman med och går delvis in i varandra. Så torde t.ex. en väl fungerande brotts- utredningsverksamhet vara en förutsättning för ett snabbare flöde genom brottmålskedjan. Myndigheters lokalisering bör även ha betydelse för en effektiv och snabb hantering etc. 
 Minskade genomströmningstider i brottmål 
 En huvuduppgift i ett framtida reformarbete är att se över rättsvä- sendets hantering av brottmål för att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förkorta de totala genomströmnings- tiderna. 
 Det kan här vara relevant att återge viss statistik som rör genomströmningstider i brottmål. 
 195 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 SOU 2002:44 
  
 Antalet till polisen inkomna ärenden utgjorde ca 1 160 000 år 1997, 1 170 000 år 1998 och 1 164 000 år 1999. De balanserade ärendena minskade med drygt 23 000 ärenden eller med 12 procent mellan 1997 och 1998 samt med 2 procent mellan 1998 och 1999 (se prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.6.1 samt prop. 1999/2000:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.4). Trots de minskade balanserna ökade andelen balanserade ärenden som var äldre än tolv månader från 22 procent vid utgången av år 1997 till 24 procent vid utgången av år 1998. Vid utgången av år 1999 hade denna andel dock minskat till 19 procent. Genomströmningstiderna blev under perioden  
 1997–1999 
  längre inom nästan samtliga områden. Inom närpolisen har dock den genomsnittliga handläggningstiden inte ökat nämnvärt. Vid utgången av år 1999 var den 67 dagar. Antalet ärenden som redovisats till åklagare minskade från 192 482 ärenden år 1997 till 185 430 ärenden år 1998. År 1999 minskade antalet yt- terligare till 168 228 ärenden. 
 Ur polisens årsredovisning för 1999 framgår att den genom- snittliga genomströmningstiden nu är för t.ex. våldsbrottsärenden 143 dagar, narkotikabrottsärenden 81 dagar och tillgrepps- och skadegörelsebrott 24 dagar. 
 Det finns naturligtvis flera förklaringar till de ökande genom- strömningstiderna. Så förlänger, statistiskt sett, t.ex. avarbetningar av balanser av äldre mål den genomsnittliga genomströmningstiden för nya mål/ärenden. 
 Runt om i landet pågår nu en rad försöksprojekt som syftar till att, inom ramen för gällande regelverk, förkorta de totala genom- strömningstiderna från brottsanmälan till dom. De första projekten startade för ca ett och ett halvt år sedan i Handen och i Jönköping. Ett av flera medel som man i projekten har använt för att minska genomströmningstiderna har varit att öka parallelliteten i hand- läggningen. Det innebär att nästa led i kedjan påbörjar handlägg- ningen innan det tidigare ledet är helt klart med sin del. Man har också – i detaljerna – sett över rollfördelningen mellan framför allt polis och åklagare men även mellan åklagare och tingsrätt. En posi- tiv effekt – vid sidan av minskade genomströmningstider – av det utökade samarbetet på dessa orter uppges för t.ex. domstolarnas del ha varit att antalet inställda huvudförhandlingar har minskat. 
 Det finns inte några givna svar på frågan hur brottmålsprocessen kan effektiviseras och förbättras. En författningsöversyn i syfte att skapa ett permanent snabbt förfarande i brottmål bör dock kunna övervägas. För att nämna några exempel skulle det inom ramen för en sådan översyn kunna vara aktuellt att t.ex. se över rollfördel- 
 196 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 ningen inom brottmålskedjan men också att överväga att införa särskilda tidsfrister för olika led i brottmålsprocessen. Frågan om tidsfrister är emellertid komplicerad, bl.a. eftersom detta skulle komma att innebära en ytterligare prioritering av vissa brottmål vid sidan av de prioriteringar som redan finns. Samtidigt måste också beaktas att ett snabbförfarande inte får leda till sämre rättssäkerhet för den som är berörd av brottsutredningen. 
 Det kan också finnas anledning att överväga vilken omfattning som brottsutredningarna måste ha i olika situationer. Det är möj- ligt att förenklingar kan genomföras i detta avseende som i kombi- nation med andra åtgärder kan leda till en snabbare genomström- ning. Även frågor om dokumentationskraven under en förunder- sökning kan vara aktuella att överväga i detta sammanhang. 
 Det finns naturligtvis även andra åtgärder än en författnings- översyn som kan vara aktuella. Det kan t.ex. gälla allt från att se över administrativa rutiner till frågan om harmonisering av organi- sationer. 
 En särskild fråga när det gäller att förkorta genomströmningsti- derna är möjligheterna att utnyttja modern teknik. Den moderna tekniken bör i långt större utsträckning än i dag kunna bidra till att stödja brottmålsprocessen och därigenom också medverka till att förkorta genomströmningstiderna i rättsväsendet. Inom detta om- råde bör det således finnas utrymme för förändringar av olika slag. 
 Den brottsutredande verksamheten m.m. 
 Hanteringen av brottmål intar en central plats inom rättsväsendet. I brottmålskedjan intar brottsutredningarna hos polisen en särställ- ning. Frågan om hur denna utredningsverksamhet skall kunna yt- terligare förbättras bör också hamna i fokus i det fortsatta reform- arbetet. 
 Brottsutredningar bedrivs i dag inom polisen på olika nivåer, nämligen hos närpolisen samt vid kriminal- och länskriminalavdel- ningar. Viss brottsutredande verksamhet bedrivs centralt vid Riks- polisstyrelsen hos Rikskriminalpolisen och Säkerhetspolisen. Även i den lokala polisens utryckningsverksamhet bedrivs brottsutred- ning i form av s.k. förstahandsåtgärder. 
 För närvarande arbetar cirka 30 procent av landets 16 200 poli- ser med brottsutredningar. Av dessa beräknas ca 1 200 vara närpoli- ser medan 3 700 arbetar vid kriminal- och länskriminalavdelningar- na (Polisväsendets budgetunderlag för åren  
 2001–2003, 
  avsnitt 7.3). 
 197 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 SOU 2002:44 
  
 En stor del av landets brottsutredningar avseende ekonomisk brottslighet bedrivs av poliser som är inkommenderade att tjänst- göra vid Ekobrottsmyndigheten. Ekobrottsmyndigheten – som är en åklagarmyndighet – inrättades den 1 januari 1998. Inrättandet av Ekobrottsmyndigheten har inneburit att två av länkarna i den s.k. brottmålskedjan i viktiga avseenden har kommit närmare varandra med betydande effektivitetsvinster som följd. Vid myndigheten arbetar åklagare, poliser och även andra specialister i nära samver- kan med varandra. Under år 1999 tjänstgjorde i genomsnitt 387 personer vid Ekobrottsmyndigheten. Av dessa var 194 anställda vid myndigheten. Övriga 193 var poliser. 
 Även vid skattemyndigheterna bedrivs idag brottsutredande verksamhet. Denna verksamhet utförs vid skattebrottsenheterna, som inrättades under år 1998. Enheterna har bedrivit operativ verk- samhet med inriktning på skatte- och bokföringsbrott sedan våren 1999. Under år 2000 tjänstgjorde ca 100 personer vid skattebrotts- enheterna och en ytterligare utbyggnad planeras. Enheterna har inneburit ett resurstillskott för utredning av ekonomisk brottslig- het. 
 Tullverket har ansvaret för utredning av alla smugglingsbrott. Brottsutredningarna verkställs av särskilda tullkriminalenheter inom verket. Enheterna är organisatoriskt åtskilda från den fiskala verksamheten. Personalen vid tullkriminalenheterna är tulltjänste- män som har fått kompletterande utbildning för handläggning av brottsutredningar. Under år 2000 tjänstgjorde ca 94 personer vid enheterna. 
 Uppklaringsprocenten för samtliga brott år 1998 var 27 procent. Samma år uppgick uppklaringsprocenten för brott mot brottsbal- Thomas till 20 procent Andelen uppklarade brott har minskat succes- sivt, främst sedan början av  
 1980-talet. 
  Det har dock skett en tydlig förbättring under de senaste två åren (uppgifterna är hämtade ur Brottsförebyggande rådets kriminalstatistik och Brottsförebyggan- de rådets tidskrift, APROPÅ nr 2/2000 s. 30 f). 
 Det totala antalet ärenden som redovisades från polisen till åkla- gare minskade med 9 procent mellan åren 1998 och 1999. Betydan- de minskningar i denna del gällde för tillgrepps- och skadegörelse- brott, våldsbrott, övriga brott och ekobrott (uppgifterna är hämta- de ur Polisens årsredovisning för 1999). Endast 14 procent av poli- sens ärenden överlämnas nu till åklagare mot 26 procent vid mitten av  
 1990-talet. 
  Drygt en miljon ärenden lades ned eller skrevs av un- der år 1998 på grund av att spaningsuppslag saknades eller spaning- 
 198 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 arna inte gett något resultat (uppgifterna är hämtade ur den s.k.  
 SAMRED-rapporten 
  991011 från Justitiedepartementet). 
 Under senare tid har det, från olika håll, framförts vissa syn- punkter när det gäller den brottsutredande verksamheten. 
 Riksåklagaren har konstaterat att möjligheten att klara upp ett brott väsentligt har minskat under hela  
 1990-talet. 
  Riksåklagaren framhåller att det inom hela åklagarorganisationen finns en oro för att polisens resurser för den brottsutredande verksamheten inte tillgodoser de krav som måste ställas på en av de kanske viktigaste funktionerna i ett rättssamhälle, nämligen att de brott som har be- gåtts skall klaras upp och leda till lagföring. Det gäller en oro för såväl kvalitet som kvantitet. Riksåklagaren har från åklagarväsendet inhämtat att kvalitén på polisutredningarna ofta inte uppnår en godtagbar nivå och att det i mycket stor utsträckning krävs kom- pletteringar av utredningarna såväl vad gäller rena formella krav som mer materiellt inriktade uppgifter. Riksåklagaren uppger också att många åklagare upplever att de får kämpa om utredningsmän och att det blir allt svårare att driva utredningar med de krav som nu gäller i fråga om förbättrad lagföring och kortare handlägg- ningstider (uppgifterna är hämtade ur Riksåklagarens budgetunder- lag för år 2001). 
 Granskningskommissionen i anledning av brottsutredningen efter mordet på Russell har i sitt betänkande pekat på brister och oklarheter i brottsutredningssystemet (SOU 1999:88). I be- tänkandet behandlas således frågor om bl.a. ansvars- eller rollför- delningen mellan polis och åklagare samt förundersökningsledar- skapets innebörd. 
 När det gäller frågan hur utredningsverksamheten hos polisen bör vara organiserad har riksdagen i ett tillkännagivande till reger- ingen uttalat att regeringen bör se över denna fråga och vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma en specialisering av ut- redningsverksamheten inom närpolisen (bet. 1999/2000:JuU11, rskr. 1999/2000:211). 
 Rikspolisstyrelsen har uppgett att den brottsutredande verk- samheten, till följd av resursläget, inte är helt tillfredsställande (Po- lisväsendets budgetunderlag för åren  
 2001–2003, 
  avsnitt 6.4). Riks- polisstyrelsen har dock framhållit att en av orsakerna till att antalet ärenden som redovisats till åklagare har minskat är de nya reglerna om ledningen av förundersökningen i brottmål, det s.k. fördel- ningscirkuläret. Dessa har inneburit att polisen har fått större möj- ligheter att på egen hand slutföra handläggningen av vissa ärenden. Även förändringar i antalet till polisen inkomna ärenden har lyfts 
 199 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 SOU 2002:44 
  
 fram när det gäller antalet ärenden som redovisas till åklagare (upp- gifterna är hämtade ur Polisens årsredovisning för år 1999). 
 Det pågår arbete inom såväl polis- som åklagarväsendena för att förbättra den brottsutredande verksamheten. Samtidigt finns det skäl att i det fortsatta utvecklingsarbetet fokusera än mer på denna verksamhet. Det finns naturligtvis inget enkelt svar på frågan hur det går att uppnå en bättre fungerande sådan verksamhet. Ett brett angreppssätt bör därför anläggas där såväl ny lagstiftning som ad- ministrativa och organisatoriska förändringar övervägs. Även frå- gor om rollfördelning, utveckling av arbetsmetoder, möjlighet att utnyttja modern teknik, utbildning och kompetensutveckling samt rekrytering bör kunna övervägas i detta sammanhang. Samarbete och samverkan inom rättsväsendet bör utgöra ledstjärnor i arbetet. 
 Vad gäller rättsväsendets och särskilt polisens arbetsmetoder finns det anledning att överväga om det behövs författningsänd- ringar som kan förbättra möjligheterna att förhindra, avslöja, utre- da eller lagföra brott. Inte minst gäller det brott av organiserad eller annan allvarlig karaktär. I det sammanhanget kan det t.ex. finnas anledning att överväga frågor om tvångsmedel. 
 Utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet 
 Vid sidan av de reformer som rör redovisade områden kan sägas ligga frågor om utbildning, kompetensutveckling och personalrör- lighet inom rättsväsendet. När det gäller den framtida utvecklingen bör dock på nytt framhållas att frågorna hör ihop på ett eller annat sätt. Frågor som rör utbildning, kompetensutveckling och perso- nalrörlighet bör således kunna vara aktuella även vid överväganden som gäller t.ex. minskade genomströmningstider i brottmål och den brottsutredande verksamheten. 
 Brottsutvecklingen har inneburit att det ställs allt större krav när det gäller kompetens, skicklighet och effektivitet. Rättsväsendets myndigheter utvecklar också fortlöpande sin verksamhet för att kunna möta dessa krav. Här redovisas i korthet vad som pågår på detta område inom  
 polis-, 
  åklagar- och domstolsväsendena. 
 Polisutbildningen har genomgått stora förändringar under de senaste åren. Den nya grundutbildningen startade i januari 1998 vid Polishögskolan i Solna. Ett nytt antagningssystem tillämpas och utbildningen bygger på en ny metodik. Umeå universitet har fått ansvaret att vid sidan av Polishögskolan bedriva grundutbildning för poliser. Inom Rikspolisstyrelsen övervägs nu om utbildningen 
 200 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 också skall förläggas till ytterligare någon eller några orter i de söd- ra delarna av landet. 
 Polismyndigheterna har utarbetat chefsförsörjningsprogram och planer för kompetensförsörjning. Flera myndigheter har ett samar- bete i dessa frågor med universitet och högskolor. Ledarskapscent- rum vid Polishögskolan har tillkommit för att stödja polismyndig- heterna i deras arbete med chefsförsörjning och chefsutveckling. Polishögskolan erbjuder vidareutbildning till samtliga polismyn- digheter och flera av utbildningarna är öppna för civilanställd per- sonal och deltagare från övriga rättsväsendet. 
 Även åklagarväsendet utvecklar fortlöpande sin verksamhet för att kunna möta de krav som ställs på en modern organisation inom rättsväsendet. Inom åklagarväsendet genomförs därför betydande utbildningssatsningar för åklagarna. Det finns numera ett stort an- tal åklagare med specialistkompetens på de kriminalpolitiskt priori- terade områdena. Under år 2000 har alla specialiståklagare påbörjat en  
 3-årig 
  högre åklagarutbildning som bl.a. tar sikte på olika brotts- typer, t.ex. gränsöverskridande grov brottslighet, grova vålds- och narkotikabrott samt grova sexualbrott mot barn. Dessutom får samtliga åklagare som genomgått grundkursen för åklagare fortlö- pande vidareutbildning varje år. Under 1999 ökade antalet utbild- ningsdagar från 4 till 17. Utvecklingen inom åklagarväsendet har fört med sig att det numera finns goda möjligheter till individuell utveckling och verksamhetsanpassad kompetens för åklagarna. 
 Inom domstolsväsendet genomförs nu utbildningsåtgärder i en- lighet med en av Domstolsverket tillsammans med domstolarna utarbetad plan för domstolsanställda. Genom denna nya utbild- ningsplan kommer antalet kurser att utökas för samtliga personal- kategorier. Utbildningsinsatser för icke ordinarie domare kommer sannolikt att utökas ytterligare till följd av det uppdrag som reger- ingen lämnade till Domstolsverket i regleringsbrevet för år 2000 avseende utformningen av domarutbildningen. Ordinarie domare kommer under de första anställningsåren att kallas till sammanlagt fem veckors obligatorisk utbildning. Samtliga domare kommer fortsättningsvis att kallas till en veckas återkommande utbildning vart tredje år. I övrigt erbjuds ett omfattande utbud av fördjup- ningskurser och specialkurser i olika ämnen. Samarbetet med uni- versitet och högskolor kommer att utökas. Enligt utbildningspla- nen kommer även övrig personal att kallas till baskurser, grundkur- ser, påbyggnadskurser och återkommande utbildning. 
 När det gäller domarutbildningen har regeringen fattat beslut om att den praktiska tjänstgöringen i underrätt skall förlängas från 
 201 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 SOU 2002:44 
  
 ett till två år. Regeringen har dessutom för avsikt att i särskild ord- ning se över domarutbildningen i ett bredare perspektiv (se reger- ingens skrivelse [1999/2000:106] Reformeringen av domstolsvä- sendet – en handlingsplan). 
 Här kan också nämnas den högre utbildning i tillämpad krimi- nologi som Brottsförebyggande rådet bedriver tillsammans med kriminologiska institutionen vid Stockholms universitet. Utbild- ningen, som startade vårterminen 1999, ger 40 universitetspoäng och vänder sig till all personal inom rättsväsendet. Hittills har 110 personer antagits till utbildningen. 
 Det finns även i fortsättningen skäl att följa det arbete som på- går – i detta sammanhang – för att förvissa sig om att utvecklingen sker samordnat och med en helhetssyn för ögonen. Ett reformbe- hov inom nu aktuellt område kan handla om allt från gemensam utbildning och utbytestjänstgöring till behörighetskrav för de olika yrkesbanorna och arbetsuppgifter inom ramen för dem. 
 Lokaliseringsfrågor 
 En annan fråga gäller myndigheters lokalisering. Vid överväganden om myndigheters lokalisering innebär det anlagda helhetsperspek- tivet att myndigheternas planering av var viss verksamhet skall lo- kaliseras måste samordnas. Om t.ex. kriminalvården planerar var häkten skall lokaliseras får detta konsekvenser även för polisen när det gäller t.ex. lokalisering av arrester. Å andra sidan är kriminal- vårdens transportorganisation beroende av var tingsrätterna är lokaliserade. Även åklagarna är beroende av och tjänar på korta av- stånd till tingsrätterna etc. 
 Medborgarperspektivet innebär i detta sammanhang att det inte skall vara orimliga geografiska avstånd mellan medborgarna och rättsväsendets myndigheter. Å andra sidan bör man beakta att myndigheternas verksamhet ställer olika krav på närhet. Detta för- hållande leder till att vissa av rättsväsendets myndigheter bör finnas lokaliserade till många orter över hela landet. 
 De omorganisationer av framför allt polis- och åklagarväsendena som ägt rum under senare år har på många orter fått till följd att de geografiska avstånden mellan utredningspersonalen och åklagarna har ökat. Det har framförts att det i sin tur har inneburit försäm- ringar när det gäller det faktiska utredningsarbetet och samarbetet mellan polis och åklagare. Det finns nu skäl att överväga vilka åt- gärder som skulle kunna vidtas för att i möjligaste mån överbrygga de hinder som uppstått genom organisationsförändringarna. 
 202 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 Här kan nämnas att i det arbete som nu pågår i särskild ordning med att reformera tingsrättsorganisationen utgör bl.a. den geogra- fiska samordningen med rättsväsendets övriga myndigheter en vik- tig komponent. 
 Även för övriga delar av rättsväsendet och alldeles oavsett om organisationsförändringar har ägt rum finns det skäl att ägna lokali- seringsfrågor särskild uppmärksamhet. En fråga som bör vara aktu- ell att överväga i detta sammanhang är om det finns behov av ett särskilt samordningsforum för lokaliseringsfrågor inom hela rättsväsendet. Vid ett sådant forum skulle myndigheterna ha att t.ex. presentera sina såväl kortsiktiga som långsiktiga planer i loka- liseringsfrågor. Även andra frågor som hör samman med var viss verksamhet skall vara lokaliserad bör kunna diskuteras och sam- ordnas inom ramen för ett sådant forum. 
 Uppdraget 
 En särskild beredning tillkallas med uppgift att verka för rättsvä- sendets utveckling. En huvuduppgift för beredningen blir att un- dersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effekti- viteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. 
 En viktig uppgift för beredningen är att bidra till att utveck- lingsarbetet inom rättsväsendet sker samlat och utifrån ett helhets- perspektiv. 
 Målet för beredningen skall vara att bidra till att uppnå en ökad kvalitet i vid bemärkelse inom hela rättsväsendet. Beredningen skall därvid särskilt uppmärksamma frågor om en effektivare lagföring för brott och kortare genomströmningstid för mål och ärenden. I det sammanhanget skall beredningen överväga om det behövs för- ändringar i de regelsystem som styr främst polisens spanings- och utredningsverksamhet, åklagarnas verksamhet samt rättegångsför- farandet. Beredningen bör även överväga om det behövs några or- ganisatoriska åtgärder på detta område. 
 Beredningen skall kontinuerligt kartlägga och följa det utveck- lingsarbete som äger rum inom rättsväsendet. Resultaten av de granskningar av rättsväsendets myndigheter som har gjorts i olika sammanhang bör analyseras och beaktas. Beredningen skall fortlö- pande identifiera organisatoriska, administrativa och författnings- mässiga hinder för en rationell och effektiv verksamhet. Beredning- en skall vidare bedöma och utveckla andras och egna förslag och idéer och därefter initiera det arbete som krävs. Här skall framhål- 
 203 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 SOU 2002:44 
  
 las att den formella kompetensen att genomföra förändringar i vissa fall ligger hos myndigheterna och i andra fall hos regering och riks- dag. Beredningens uppdrag innebär i detta hänseende självfallet ingen förändring. I många fall kan beredningen fullgöra sitt upp- drag genom att ta initiativ till att myndigheterna uppmärksammas på att det finns ett behov av förändring och sedan överlämna åt myndigheterna att själva besluta om åtgärder eller om att lägga fram förslag. I andra fall krävs att beredningen själv lägger fram förslag. Det får bli en uppgift för beredningen att från fall till fall ta ställning till vilken väg som bör väljas. 
 En del frågor som ligger inom ramen för beredningens uppdrag kan vara föremål för redan pågående arbete inom Regeringskansliet eller hos någon myndighet. Det är inte avsikten att sådant arbete skall avstanna eller försenas genom tillsättandet av beredningen. I sådana fall förutsätts i stället att beredningen och berörda parter kommer överens om hur arbetet i fortsättningen skall bedrivas. Under den tid som beredningen arbetar kan det också framträda nya områden där ett reformbehov föreligger. Även i sådana fall får det förutsättas att beredningen och berörda parter kommer överens om hur arbetet skall bedrivas. 
 En aktiv medverkan från rättsväsendets myndigheter är en nöd- vändig förutsättning för att utvecklingsarbetet skall kunna bli framgångsrikt. Hinder för ett snabbt och effektivt flöde genom rättskedjan identifieras bäst med hjälp av dem som rent faktiskt arbetar inom rättsväsendet. Beredningens arbete skall således ske i nära samverkan med berörda myndigheter inom rättsväsendet. För detta ändamål skall inrättas särskilda referens- och arbetsgrupper. 
 Inom de områden som här redovisas bör det finnas utrymme för förändringar av olika slag. Beredningen är oförhindrad att ta upp även andra frågor som arbetet ger anledning till och som gäller ut- vecklingen av rättsväsendet. För domstolarnas del kan det t.ex. gäl- la handläggningen av tvistemål och övriga domstolsuppgifter. 
 Beredningens arbete skall dock, åtminstone tills vidare, såvitt gäller domstolsväsendet endast omfatta verksamheten vid de all- männa domstolarna. Detta hindrar emellertid inte att beredningen när den lägger fram sina förslag kan ta hänsyn till att de lösningar som tas fram kan komma till användning också inom domstolsvä- sendet i övrigt. 
 I det följande redovisas några frågor som beredningen särskilt bör uppmärksamma inom ramen för sitt arbete. 
 204 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 Minskade genomströmningstider i brottmål 
 En huvuduppgift för beredningen är att se över rättsväsendets han- tering av brottmål i syfte att undersöka möjligheterna att med bi- behållen rättssäkerhet förkorta den totala genomströmningstiden från brottsanmälan till dom och straffverkställighet. Beredningen bör här kunna lämna förslag till åtgärder av olika slag. Dessa förslag kan komma att innefatta allt från att identifiera behov av författ- ningsändringar till att ta fram färdiga förslag till sådana. Även för- slag till förändringar av såväl administrativ som organisatorisk ka- raktär bör kunna ingå i beredningens överväganden. Frågor om ut- bildning och kompetensutveckling skulle också kunna bli aktuella att överväga i detta sammanhang. 
 Det är också en uppgift för beredningen att överväga på vilket sätt den moderna tekniken på ett bättre sätt än i dag kan stödja brottmålsprocessen och därigenom också bidra till bl.a. kortare genomströmningstider. Uppdraget i denna del innefattar även att undersöka om det i lagstiftningen finns hinder mot ett effektivt utnyttjande av  
 IT-stödet 
  i rättsväsendets verksamhet. 
 Den brottsutredande verksamheten m.m. 
 En annan huvuduppgift för beredningen, som hör nära samman med den föregående, är den brottsutredande verksamheten. En väl fungerande brottsutredningsverksamhet torde vara en grundförut- sättning för en hög uppklaringsprocent samt ett snabbare flöde ge- nom brottmålskedjan. 
 Beredningen skall överväga på vilket sätt denna verksamhet kan förbättras. Frågan bör närmas utifrån ett brett angreppssätt och kan komma att innefatta överväganden som innebär förslag till för- ändringar av såväl författningsmässig som administrativ och organi- satorisk karaktär. Även frågor om rollfördelning, utveckling av ar- betsmetoder, möjligheter att utnyttja modern teknik, utbildning och kompetensutveckling samt rekrytering bör kunna ingå i över- vägandena. För att nå målen när det gäller kriminalpolisverksamhe- ten är det nödvändigt att beredningen också i viss utsträckning be- handlar frågor om ordningspolisverksamheten. Det är emellertid inte avsikten att beredningen mera allmänt skall göra någon över- syn av arbetsmetoderna inom ordningspolisverksamheten. 
 Beredningens överväganden när det gäller frågor av författ- ningsmässig karaktär kan innebära allt ifrån att identifiera behov av författningsändringar till att presentera färdiga förslag till sådana. 
 205 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 SOU 2002:44 
  
 Såvitt avser beredningens överväganden av författningsmässig karaktär och frågor om arbetsmetoder är det motiverat att även in- begripa Tullverkets och skattemyndigheternas brottsutredande verksamhet i beredningens uppdrag. 
 När det gäller frågor av organisatorisk karaktär skall det i be- redningens uppdrag även ingå att se över frågan om en specialise- ring av utredningsverksamheten inom närpolisen och jämföra detta med andra alternativ. 
 Beredningen skall vidare beakta de synpunkter som framförs i Granskningskommissionens betänkande (SOU 1999:88) såvitt gäller den brottsutredande verksamheten. Det innebär att bered- ningen skall ha till uppgift att bl.a. se över frågan om ansvarsför- delningen mellan polis och åklagare. 
 Utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet 
 Beredningen skall följa det arbete som pågår inom rättsväsendet när det gäller utbildning, kompetensutveckling och personalrörlighet. Beroende på resultatet av denna kartläggning bör beredningen kunna lämna förslag som syftar till att uppnå största möjliga sam- ordning även inom detta område. Beredningens överväganden kan komma att handla om gemensam utbildning och gemensamma ut- bildningsinstitutioner samt olika former av utbytestjänstgöring inom rättsväsendet. Även frågor om behörighetskrav för yrkesba- norna inom rättsväsendet eller för fullgörandet av särskilda uppgif- ter där kan ingå i övervägandena. 
 Lokaliseringsfrågor 
 Beredningen skall överväga om det finns anledning att ta några ini- tiativ när det gäller att få till stånd en ökad samordning mellan rättsväsendets myndigheter i lokaliseringsfrågor. Det kan t.ex. ifrå- gasättas om det finns behov av ett särskilt samordningsforum där myndigheterna hade att presentera såväl sina kortsiktiga som lång- siktiga planer i lokaliseringsfrågor. Om beredningen kommer fram till att så är fallet bör man också kunna redovisa på vilket sätt och i vilka former ett sådant forum skulle kunna verka. 
 206 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2000:90) 
  
 Övrigt 
 Förutom att beredningen skall arbeta med referens- och arbets- grupper bör beredningen särskilt uppmärksamma behovet av sam- råd med dels berörda myndigheter inom rättsväsendet, dels sådana utredningar som initieras under beredningens arbete och som kan ha samband dess uppdrag. 
 Beredningen bör samråda med 
  
 - 
  
 1999 års rättegångsutredning (Ju 1999:11), 
  
 - 
  
 utredningen om genomförandet av polisregisterlagstiftningen (Ju 2000:01) samt 
  
 - 
  
 Rådet för rättsväsendets informationsförsörjning (dnr Ju96/3163). 
  
 Beredningen bör dessutom hålla kontakt med den arbetsgrupp inom domstolsväsendet som arbetar med processrättsliga frågor. 
 Beredningen bör hålla sig informerad om den fortsatta bered- ningen med anledning av betänkandena Den centrala polisen (SOU 2000:25) och Organiserad brottslighet, hets mot folkgrupp, hets mot homosexuella, m.m. – straffansvarets räckvidd – (SOU 2000:88). 
 Förslag skall presenteras i delbetänkanden av beredningen efter hand som olika frågor behandlas. 
 Beredningen skall senast före utgången av år 2003 redovisa det vid detta tillfälle aktuella läget inom rättsväsendet för de frågor som ankommer på beredningen samt en plan för det fortsatta arbe- tet. 
 (Justitiedepartementet) 
 207 
 Bilaga 2, Dir. 2001:61 
 Sammanfattning av uppdraget 
 Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) ges i uppdrag att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagföringen av i första hand snatteribrott. I upp- draget ingår att närmare analysera vissa rättsliga frågeställningar som Justitieombudsmannen har uppmärksammat i ett antal beslut som berör utredningen av sådan brottslighet. 
 Beredningens nuvarande uppdrag 
 Den 7 december 2000 beslutade regeringen att tillkalla en bered- ning med uppgift att verka för rättsväsendets utveckling. En hu- vuduppgift för beredningen är att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effektiviteten och kvalitén i rättsvä- sendets arbete. När det gäller lagföringen av brott skall beredning- en särskilt undersöka möjligheterna att förkorta den genomsnittli- ga genomströmningstiden från brottsanmälan till dom och straff- verkställighet. Beredningen skall också särskilt överväga på vilket sätt brottsutredningsverksamheten kan förbättras. I beredningens uppgift skall även ingå att överväga frågor om utbildning, kompe- tensutveckling och personalrörlighet inom rättsväsendet. 
 Beredningens överväganden bör kunna leda till förslag som kan komma att omfatta allt från författningsändringar till ändringar av såväl administrativ som organisatorisk karaktär. 
 Beredningens arbete skall ske i nära samverkan med berörda myndigheter inom rättsväsendet och ta hänsyn till det utvecklings- arbete som pågår. 
 Delbetänkanden skall presenteras av beredningen efter hand som olika frågor behandlas. 
 209 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 SOU 2002:44 
  
 Beredningen skall senast före utgången av år 2003 redovisa det aktuella läget inom rättsväsendet för de frågor som ankommer på beredningen samt en plan för det fortsatta arbetet. 
 Behovet av tilläggsdirektiv 
 Varje år anmäls cirka 60 000 snatterier och stölder i butik. Av dessa klaras  
 60-70 
  procent upp. Av de uppklarade snatteribrotten lagför- des år 1999 60 procent genom strafföreläggande. Drygt 20 procent prövades av domstol och knappt 20 procent blev föremål för åtals- underlåtelse. Snatteribrotten utgör således genom sitt stora antal en inte obetydlig belastning på rättsväsendet. Samtidigt utgör snatte- ribrotten en relativt homogen grupp av brott. Dessa faktorer gör att utredning och lagföring av snatteribrott torde vara särskilt läm- pade att studera från ett rationaliserings- och effektiviseringsper- spektiv. 
 Utredning och lagföring av snatterier i dag 
 Det normala förfarandet när butikssnatterier upptäcks är att bu- tikskontrollanten eller någon annan i butiken uppmanar den miss- tänkte att följa med till butikens kontor e.d. Där ombeds den miss- tänkte att identifiera sig och tillfrågas om han eller hon erkänner eller förnekar brott. Därefter gör butikskontrollanten en skriftlig polisanmälan. Flertalet snatteribrott lagförs genom strafföreläg- gande. Ett strafföreläggande innebär att den misstänkte skriftligen föreläggs ett bötesstraff. Ett föreläggande kan förenas med förver- kande eller annan sådan rättsverkan av brott samt enskilt anspråk. Strafföreläggande får utfärdas för ett brott för vilket böter ingår i straffskalan. Ett godkänt strafföreläggande gäller som dom som vunnit laga kraft. 
 Rikspolisstyrelsens förslag om en utvidgning av ordningsbotsinstitutet 
 Rikspolisstyrelsen har i samråd med Riksåklagaren i en skrivelse till Justitiedepartementet (dnr Ju 1999/3148) föreslagit att ordnings- bot skall kunna utfärdas även för brott som har dagsböter och fängelse i straffskalan men där påföljden i det enskilda fallet blir penningböter. Syftet med förslaget är främst att möjliggöra till- lämpning av ordningsbotsinstitutet vid snatteribrott men även vid 
 210 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 annan typ brottslighet som generellt sett kan anses lämplig för en sådan förenklad handläggning. 
 Beslut av Justitieombudsmannen 
 Justitieombudsmannen har i beslut som meddelats 2000 respektive 2001 aktualiserat frågor som rör polisens handläggning av snatteri- brott. I det första beslutet (dnr  
 4538-1998) 
  (dnr Ju 2000/1167) be- handlar Justitieombudsmannen lämpligheten av att tillämpa ett för- enklat förfarande, den s.k. snattefonen, vid butikssnatterier och därmed sammanhängande frågor. Snattefonförfarandet innebar i korthet att i stället för att göra en skriftlig anmälan till polisen ringde exempelvis butikskontrollanten upp polisen som höll ett telefonförhör med den misstänkte, varigenom utredningen kunde slutföras direkt. Förfarandet förutsatte att den misstänkte hade er- känt brottet och samtyckt till att höras på telefon. 
 I det andra beslutet (dnr  
 3932-1999) 
  behandlas frågan om vilken typ av dokumentation som bör krävas inom ramen för utredning av snatteribrott. I samma beslut tar Justitieombudsmannen vidare upp frågan om lämpligheten av att använda civilanställd personal för utredning av sådan brottslighet. Det tredje beslutet (dnr 4614- 1999) rör möjligheten att besluta om beslag inom ramen för en summarisk utredning enligt 23 kap. 22 § rättegångsbalken. I det fjärde beslutet (dnr  
 4766-1999 
  och  
 1849-2000) 
  aktualiseras slutli- gen frågan om lämpligheten av att vid utredning av snatteribrott infordra en skriftlig berättelse från den misstänkte i stället för att ett muntligt förhör hålls med denne. 
 De ställningstaganden som JO gör i sitt beslut i snattefonärendet har betydelse inte bara för möjligheten att tillämpa snattefonförfa- randet utan också för 
  
 – 
  
 möjligheten att tillämpa det förfarande som normalt tillämpas i samband med snatteribrott 
  
 – 
  
 möjligheten att utvidga ordningsbotsinstitutet på det sätt som Rikspolisstyrelsen föreslagit. 
  
 Snattefonärendet och därmed sammanhängande frågor 
 Snattefonförfarandet tillämpades i södra Sverige under ett par år. I sitt beslut underkände Justitieombudsmannen förfarandet på flera punkter. 
 Enligt Justitieombudsmannens bedömning utgör en butikskon- trollants ingripande ett s.k. envarsgripande enligt 24 kap. 7 § andra 
 211 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 SOU 2002:44 
  
 stycket rättegångsbalken. Enligt den bestämmelsen får envar gripa en person som begått ett brott på vilket fängelse kan följa och som påträffas på bar gärning eller flyende fot. Den gripne skall skynd- samt överlämnas till närmaste polisman. Justitieombudsmannen anser att bestämmelsen måste tolkas som att det överlämnande som skall ske till polisen avser ett fysiskt överlämnade. Överlämnande per telefon kan enligt Justitieombudsmannen således inte komma i fråga enligt gällande rätt. 
 När det sedan gäller frågan om identifiering av den misstänkte anser Justitieombudsmannen att det normalt bör krävas ett person- ligt sammanträffande mellan den misstänkte och en företrädare för polisen. Identifiering genom telefonsamtal med den misstänkte och kontroll i olika register är enligt Justitieombudsmannen således inte tillräckligt. Att helt eller delvis överlämna uppgiften att identi- fiera den misstänkte till butiksägaren, en butikskontrollant eller någon annan enskild person kan enligt Justitieombudsmannen över huvud taget inte godtas. 
 En förutsättning för att kunna använda snattefonförfarandet, och även ordningsbotsinstitutet, är att polisen kan tillämpa det s.k. förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § rättegångsbal- Thomas. Enligt den bestämmelsen behöver förundersökning inte genomföras om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäll- er brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Det förenklade förfarandet är således formellt tillämpligt på snatte- ribrott. Justitieombudsmannen ifrågasätter emellertid lämpligheten av att tillämpa förfarandet vid snatteribrott med hänvisning till att sådan brottslighet i många fall kan vara juridiskt komplicerad. 
 Beslag 
 Justitieombudsmannen har vid flera tillfällen uttalat (bl.a. dnr 4614- 1999) att straffprocessuella tvångsåtgärder med stöd av  
 24-28 
  kap. rättegångsbalken endast kan vidtas inom ramen för en förunder- sökning. Om en tvångsåtgärd företagits i en situation där förunder- sökning inte dessförinnan har inletts med stöd av 23 kap. 1 § rätte- gångsbalken anses en förundersökning rent faktiskt inledd. Justi- tieombudsmannen konstaterar sammanfattningsvis att gällande rätt mot den bakgrunden utesluter användande av straffprocessuella tvångsmedel inom ramen för en summarisk utredning enligt 23 kap. 22 § rättegångsbalken. 
 212 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 Det aktuella ärendet rör brott mot knivlagen, men berör också utredning av snatteribrott eftersom beslag inte sällan förekommer i sådana utredningar. 
 Krav på dokumentation 
 Enligt 23 kap. 21 § första stycket rättegångsbalken skall vid förun- dersökningen protokoll föras över vad som därvid förekommit av betydelse för utredningen. Enligt tredje stycket samma paragraf får dock i mindre mål i stället för protokoll föras kortfattade anteck- ningar över det väsentliga som förekommit vid förundersökningen. Ett sådant förfarande är vanligt förekommande i snatteriutredning- ar. Enligt Justitieombudsmannens bedömning (dnr  
 3932-1999) 
  är det emellertid inte tillräckligt att dokumentera snatteriutredningar på detta förenklade sätt, eftersom händelseförloppet måste klarläg- gas i alla de hänseenden som krävs för att åklagaren skall kunna göra ett välgrundat ställningstagande i ansvarsfrågan. 
 Infordrande av skriftlig berättelse från den misstänkte 
 Enligt 8 § förundersökningskungörelsen (1947:948) får i stället för att förhör hålls med den misstänkte en skriftlig berättelse fordras in. Med stöd av den bestämmelsen har polismyndigheterna i Stockholms och Uppsala län i vissa fall använt en blankett i sam- band med utredning av snatteribrott. Blanketten, som sänds till den misstänkte, är utformad på så sätt att den misstänkte genom att erhålla denna underrättas om brottsmisstanken. På blanketten finns vidare särskilda utrymmen där den misstänkte kan lämna uppgift om sin inställning i skuldfrågan samt ange om han är villig att ta emot strafföreläggande. Det finns också utrymme för angivande av önskemål om försvarare och om kompletterande utredning samt för erkännande att den misstänkte tagit del av samtliga handlingar i ärendet. Blanketten har endast använts när bedömningen varit att det rört sig om ett klart fall av snatteri och gärningsmannen varit över 18 år vid tidpunkten för brottet. 
 Justitieombudsmannen (dnr  
 4766-1999 
  och  
 1849-2000) 
  anser emellertid att inhämtande av en skriftlig berättelse från den miss- tänkte i stället för att förhör hålls i allmänhet inte är någon lämplig utredningsmetod i snatteriutredningar, med hänvisning till att bu- tikssnatteri generellt sett inte är en alldeles okomplicerad brotts- typ. 
 213 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kompetens hos utredande personal 
 Enligt 3 kap. 6 a § polisförordningen (1998:1558) skall polismyn- digheten fördela ärenden mellan anställda efter deras kvalifikationer och vid fördelningen beakta bl.a. vad som krävs för att upprätthålla kvalitet och säkerhet vid handläggningen. Bestämmelsen torde inte utesluta att även civilanställd personal deltar i arbetet med brottsut- redningar. När det gäller utredning av snatteribrott har emellertid Justitieombudsmannen uttalat (dnr  
 3932-1999) 
  att polismän nor- malt bör anlitas för uppgiften, eftersom sådana brott kan ge upp- hov till svåra juridiska bedömningar. 
 Rikspolisstyrelsens förslag med anledning av snattefonärendet 
 Rikspolisstyrelsen har med anledning av Justitieombudsmannens beslut i snattefonärendet begärt att regeringen överväger författ- ningsändringar som gör det möjligt att handlägga snatteriärenden på detta förenklade sätt. 
 Behovet av en översyn 
 Allmänt 
 Den utveckling som under senare år ägt rum inom rättsväsendet syftar till att få en effektivare och snabbare hantering av ärenden med bibehållen rättssäkerhet. Ett ärende skall inte handläggas på en högre nivå än som är nödvändigt. Därigenom kan rättsväsendets resurser tas till vara på ett bättre sätt. Effektiv användning av resur- serna för brottsbekämpningen förutsätter bl.a. att handläggnings- formerna i olika avseenden förenklas. Ett viktigt inslag i reformar- betet inom rättsväsendet har varit att i fråga om mindre brott minska belastningen på domstolarna och även på åklagarna. Som ett led i detta utvecklingsarbete finns behov av att göra en allmän översyn av hur snatteribrott handläggs och hur förfarandet kan förenklas för den typen av brott med bibehållen rättssäkerhet. Inom ramen för en sådan allmän översyn bör en närmare analys göras av de rättsliga frågeställningar som aktualiserats av Justitie- ombudsmannen i de beslut som behandlats ovan. Vidare aktualise- ras frågan om vilka uppgifter ordningsvakter bör ha när det gäller att ingripa mot personer som gör sig skyldiga till snatteri. Ovan har beskrivits vilken funktion ordningsvakter i dag normalt har vid in- 
 214 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 gripande mot snatterier. Frågor som bör analyseras är exempelvis i vilken utsträckning ordningsvakter bör kunna medverka i samband med identifikation av en för snatteri misstänkt person samt vid do- kumentering av förhållanden som är av betydelse för utredningen av sådana brott. 
 Brottsförebyggande aspekter 
 En aspekt som är viktig att beakta när man överväger ytterligare effektivisering och rationalisering av utredning och lagföring av vissa brottstyper, är vilka konsekvenser detta kan få för allmänhe- tens uppfattning om de brott som berörs. Ordningsbot kan i dag utfärdas endast för mindre allvarlig brottslighet. När man övervä- ger en utvidgning av tillämpningsområdet för ordningsbot till att omfatta exempelvis snatteribrott, måste beaktas hur detta skulle komma att påverka allmänhetens inställning till den typen av brottslighet. Det är givetvis inte önskvärt att effektivisering och rationalisering av utredning och lagföring av brott får till följd att den aktuella brottsligheten trivialiseras i allmänhetens ögon. 
 Särskilt om ordningsbotsinstitutet 
 Rikspolisstyrelsens förslag om en utvidgning av ordningsbotsinsti- tutet skulle innebära att ordningsbot kunde utfärdas även för de brott som har dagsböter och fängelse i straffskalan men där påfölj- den i det enskilda fallet blir penningböter, det vill säga om brottet föranleder lägre straff än trettio dagsböter. När det gäller snatteri blir detta aktuellt om det tillgripnas värde understiger 50 kr då på- följden enligt praxis blir böter 500 kr. 
 Att utvidga tillämpningsområdet för ordningsbotsinstitutet till fall där brottet är så pass allvarligt att det skulle bli fråga om dags- böter är knappast aktuellt. Ordningsbotsinstitutet bygger på att bötesbeloppet kan bestämmas efter fastlagda tariffer, vilket inte är möjligt med dagsböter som är beroende av den enskildes inkomst- förhållanden. 
 Särskilt om unga lagöverträdare 
 I lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare (LUL) finns bestämmelser om utredning och lagföring av brott där den misstänkte inte har fyllt 21 år. 
 215 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 SOU 2002:44 
  
 En förundersökning mot den som inte fyllt 18 år skall alltid ledas av åklagaren, om det är fråga om brott med mer än sex månaders fängelse i straffskalan. 
 Om någon som är under 18 år är skäligen misstänkt för brott, skall vårdnadshavaren eller annan som svarar för den unges vård och fostran omedelbart underrättas och kallas till förhör som hålls med den unge, om detta inte är till men för utredningen eller det annars finns särskilda skäl mot det. Som exempel på situationer där underrättelse och kallelse får underlåtas på grund av att det finns särskilda skäl, nämns i förarbetena att det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag (prop. 1987/88:135 s. 33). 
 Om någon under 18 år är skäligen misstänkt för ett brott på vil- ket fängelse kan följa, skall socialnämnden genast underrättas. Vid förhör med den som är under 18 år och som är misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa, skall företrädare för socialtjäns- ten närvara om det är möjligt och det kan ske utan men för utred- ningen. Socialnämndens medverkan är avsedd att utgöra ett stöd för den unge samtidigt som det har ansetts vara av vikt att social- nämnden får information om brottet och omständigheterna kring detta. 
 Av bl.a. Rikspolisstyrelsens föreskrifter framgår att utrymmet för att underlåta en formell förundersökning när den misstänkte är under 18 år mycket litet. Möjligheterna att på plats utfärda ord- ningsbot för ett brott med fängelse i straffskalan, t.ex. snatteri, när den misstänkte är under 18 år framstår därför som begränsade. 
 I detta sammanhang bör också nämnas att det i LUL även finns särskilda regler om strafföreläggande och åtalsunderlåtelse vad av- ser gärningsmän under 18 år. 
 Ett viktigt syfte med reglerna i LUL är att få till stånd en sam- verkan mellan den unges vårdnadshavare och de sociala och brotts- utredande myndigheterna så att lämpliga åtgärder kan vidtas för att tillrättaföra den unge. Detta intresse måste särskilt beaktas inom ramen för ett effektiviserings- och rationaliseringsarbete. Ett så- dant arbete får inte resultera i att unga lagöverträdares ställning i de avseenden som nämnts ovan på något vis försämras. 
 Uppdraget 
 Beredningen för rättsväsendets utveckling skall undersöka möjlig- heterna att med bibehållen rättssäkerhet förenkla utredningen och lagföringen av i första hand butikssnatterier, men även annan 
 216 
  
 SOU 2002:44 
  
 Kommittédirektiv (Dir. 2001:61) 
  
 brottslighet som kan vara lämpad för ett förenklat förfarande, t.ex. kontantbedrägerier. Beredningen skall lämna förslag till hur sådana förenklingar av förfarandet kan ske, samt, i den mån det behövs, ta upp därmed angränsande frågor. I uppdraget ingår att närmare ana- lysera vissa av de rättsliga frågeställningar som Justitieombudsman- nen har uppmärksammat i de beslut som redogjorts för ovan. Be- redningen skall således analysera bestämmelsen om s.k. envarsgri- pande och hur den tillämpas i samband med ingripande mot perso- ner som misstänks för snatteribrott, vilka krav som bör ställas på identifieringen av den misstänkte, lämpligheten av att använda det s.k. förenklade utredningsförfarandet enligt 23 kap. 22 § rätte- gångsbalken vid utredning av snatterier, möjligheten att ta föremål i beslag inom ramen för en sådan utredning och vilka krav som bör ställas på dokumentationen inom ramen för utredning av bl.a. snat- terier. 
 Beredningen skall lämna förslag till de författningsändringar som behövs. 
 Arbetet bör ske i samråd med Rikspolisstyrelsen, Riksåklagaren och företrädare för handeln. En särskild referensgrupp med före- trädare för handeln skall inrättas för det ändamålet. 
 Uppdraget skall redovisas senast den 1 juli 2002. 
 (Justitiedepartementet) 
 217