Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
 Beslut vid regeringssammanträde den 17 januari 2002. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall lämna förslag till utformningen och den närmare inriktningen av en analysgrupp inom området hälsa och ohälsa i arbetslivet. Utredaren skall därvid föreslå hur en sådan analysgrupp skall kunna bidra till att 
  
 N  
 en samlad bild av ohälsan på arbetsmarknaden redovisas, 
  
 N  
 kunskaperna om ohälsan på arbetsmarknaden kontinuerligt upp- dateras, 
  
 N  
 i sammanhanget relevanta forskningsresultat tas till vara på ett konstruktivt sätt och, 
  
 N  
 enighet kring den redovisade ohälsobilden skapas. 
 Utredaren skall gå igenom för- och nackdelar med olika organisa- tionsformer för en analysgrupp. 
 Vidare skall utredaren klarlägga analysgruppens funktion och an- svar i förhållande till de myndigheter, institut m.m. som i dag har ohälsan i arbetslivet som arbetsområde. Särskild vikt skall läggas vid ansvarsfördelningen mellan analysgruppen och de myndigheter eller organisationer som ansvarar för statistik och forskning inom området. 
 Utredaren skall vidare redogöra för hur det framtida systemet för produktion av sjukförsäkringsstatistik bör utformas för att detta skall kunna uppfylla kraven på ett tillfredsställande instru- ment för uppföljning och analys av sjukfrånvarons utveckling och bedömning av olika åtgärders effektivitet. Dessutom skall utreda- ren följa upp och utvärdera utvecklingen av hälsa och ohälsa i arbetslivet. 
 79 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bakgrund 
 Allt fler sjukskrivna och personer som lämnar arbetslivet 
 Antalet sjukskrivna har ökat årligen sedan år 1997. Särskilt markant har ökningen varit för de långa sjukskrivningarna. Vid årsskiftet 2001/2002 fanns det ca 120 000 personer som har varit sjukskrivna under längre tid än ett år. Risken är stor för att de långa sjukskriv- ningarna övergår till förtidspension, vilket på sikt innebär ett ökat antal förtidspensionärer. Vid ingången av år 2002 fanns det ca 455 000 personer med förtidspension eller sjukbidrag. Enskilda människor drabbas av lidande och kostnader som följd av ohälsan. Samhällets kostnader för förmåner som betalas ut till följd av ohäl- san ökar kraftigt och risken att viktiga reformer därför inte kan genomföras tilltar. Dessutom motverkar ohälsan näringslivets ut- veckling på sikt, bl.a. genom ett minskat arbetskraftsutbud. 
 Allt fler lämnar arbetslivet före 65 års ålder antingen på grund av ohälsa, förtida uttag av ålderspension eller olika avtalslösningar. Med tanke på den förväntade demografiska utvecklingen under de närmaste årtiondena är det av yttersta vikt att denna utveckling vänds. Förutsättningar måste därför skapas för ett arbetsliv som i större utsträckning än i dag kan vidmakthålla hälsa och lust att kvarstå i arbetslivet hos den enskilda människan. Eftersom hälso- läget varierar stort mellan kvinnor och män bör utredningen ha ett medvetet könsperspektiv och ta i beaktande regeringens jämställd- hetsmålsättning. 
 Ansvaret för statistik och forskning är uppdelat 
 Arbetslivet, men även människans totala livssituation, den enskil- des fysiska och psykosociala förutsättningar samt hälso- och sjuk- vårdens funktionssätt är exempel på faktorer som kan förklara sjukskrivningarna i de fall där det inte finns en avgränsad tydlig sjukdomsdiagnos. Sjukskrivningen är ofta en process där flera fak- torer samverkar på ett sätt som är negativt för den enskilde indivi- den. 
 Flera myndigheters verksamhetsområden berörs när orsakerna till sjukfrånvaron analyseras. Detta innebär att även ansvaret för uppföljning, statistik och forskning om frågor som kan relateras till hälsa och ohälsa i arbetslivet samt till arbetskraftsutbud är uppdelat mellan olika myndigheter. 
 80 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 1 
  
 Riksförsäkringsverket (RFV) ansvarar för den officiella statisti- Brown som rör sjukförsäkringar och förtidspension. Statistiken över den korta sjukfrånvaron produceras av Statistiska Centralbyrån (SCB) och är då samordnad med den företagsbaserade sysselsätt- ningsstatistiken. Socialstyrelsen ansvarar för statistiken inom om- rådet hälso- och sjukvård. Arbetsmiljöverket har ansvaret för den officiella statistiken om arbetsskador och arbetsmiljö. På uppdrag av Arbetsmiljöverket genomför SCB arbetsmiljöundersökningar vartannat år och en årlig undersökning av arbetsorsakade besvär. Dessa undersökningar genomförs i form av tilläggsfrågor till ar- betskraftsundersökningen (AKU). Den övriga officiella arbets- marknadsstatistiken har SCB ansvar för. 
 Den officiella statistiken utgör endast en del av all statistik inom området. Det finns även andra källor. På Arbetsmarknadsverkets uppdrag genomför SCB vartannat år undersökningen om arbetsor- sakade besvär för personer med funktionsnedsättning. Frågor om arbetsmiljö ställs även i SCB:s undersökningar om levnadsförhål- landen (ULF). SCB:s integrationsregister, LUISA, omfattar upp- gifter om sjukpenning och förtidspension samt en mängd socio- ekonomiska och andra uppgifter för individerna. Frågor om sjuk- frånvaron ställs både i den företagsbaserade sysselsättningsstatisti- Brown och i AKU. Alecta (tidigare försäkringsbolaget SPP) har sam- lad statistik över långtidssjukskrivningar och behandlingsformer. Även de centrala fackförbunden TCO och LO och flera enskilda fackförbund inom SACO har genomfört undersökningar om ohäl- san i arbetslivet. 
 Även forskningen om hälsa och ohälsa i arbetslivet bedrivs av en mängd olika myndigheter och andra organ. Nedan nämns några av de viktigaste: 
  
 N  
 Arbetslivsinstitutet är ett nationellt centrum för forskning och utveckling inom arbetsmiljö, arbetsliv och arbetsmarknad. 
  
 N  
 Institutet för psykosocial medicin (IPM) forskar inom området psykisk ohälsa. 
  
 N  
 Statens folkhälsoinstitut är ett nationellt kunskapscentrum för folkhälsa. 
  
 N  
 Universitet och högskolor 
  
 N  
 OECD, WHO och andra internationella organ. 
 Även forskningens finansiering sker via flera olika instanser. Forskningsrådet för arbetsliv och socialvetenskap (FAS) finansie- rar bl.a. forskning inom områdena socialförsäkring, arbetsorgani- 
 81 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:62 
  
 sation och arbetsmiljö. Verket för innovationssystem (Vinnova) skall främja och finansiera behovsmotiverad forskning och utveck- ling för hållbar tillväxt för näringsliv, samhälle och arbetsliv. Viss forskning inom området socialförsäkringar finansieras även av Riksförsäkringsverket. Försäkringsbolaget AFA ger omfattande stöd till forskning och försöksprojekt om arbetsskador och ar- betsmiljö. 
 Det finns även ett antal organisationer som arbetar med kun- skapsspridning, bl.a. Arbetslivsinstitutet. I detta sammanhang kan även nämnas Prevent som finansieras av Svenskt Näringsliv, LO och PTK. 
 Tidigare förslag m.m. 
 Det uppdelade ansvaret för produktion av statistik och forskning har bidragit till svårigheterna att definiera den bakomliggande pro- blembilden och att hävda arbets- och kompetenslinjen i arbets- marknadspolitiken. Detta har gjort det svårare att finna lämpliga åtgärder för att motverka den ökande ohälsan och att skapa förut- sättningar för att människors vilja och förmåga till arbete inte skall hämmas av risken för arbetsrelaterad ohälsa. I departementspro- memorian Långsiktig verksamhetsutveckling ur ett arbetsmiljöper- spektiv (Ds 2001:28) poängteras behovet av ett samlat grepp på statistikproduktionen. Behovet av en instans för samlad analys och bevakning av utvecklingen av hälsa och ohälsa i arbetslivet har framförts både av Sjukförsäkringsutredningen i betänkandet Sjuk- frånvaro och sjukskrivning - fakta och förslag (SOU 2000:121) och av Utredningen om handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet  
 (HpH-utredningen) 
  i rapporten Punkter i en handlingsplan från juni 2001. 
 Sjukförsäkringsutredningen konstaterade i sitt delbetänkande Sjukförsäkringen - basfakta och utvecklingsmöjligheter (SOU 2000:72) stora brister vad avser statistiska uppföljningar och analyser av sjukfrånvaron. Utredningen föreslog därvid att RFV bör komplettera sitt sjukdataregister med uppgifter avseende dia- gnoser, intygsskrivande läkare, arbetsställen och yrke. Även i  
 HpH-utredningens 
  slutbetänkande Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet (SOU 2002:5) lyfter man fram behovet av bättre stati- stik om sjukskrivningar. Det framförs att RFV skyndsamt bör ut- veckla och produktionssätta ett adekvat system för löpande hand- 
 82 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 1 
  
 läggning och uppföljning av sjukfrånvarons utveckling och för be- dömning av olika åtgärders effektivitet. 
 Regeringen har i budgetpropositionen för 2002 presenterat ett brett program av åtgärder för ökad hälsa i arbetslivet i 11 punkter. Programmet är delvis baserat på förslagen i  
 HpH-utredningens 
  rapport från juni 2001 och förslagen i departementspromemorian Ds 2001: 28. Under punkt 10 framför regeringen att utvecklingen av den arbetsrelaterade ohälsan bör följas upp och utvärderas av t.ex. en fristående utvärderingsgrupp. Målet är att dessa utvärde- ringar skall kunna vara en viktig del av ett beslutsunderlag för kon- kreta förslag till åtgärder för att motverka den ökande arbetsrelate- rade ohälsan. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall lämna förslag till utformningen av och den närmare inriktningen för en analysgrupp inom området hälsa och ohälsa i arbetslivet. Analysgruppen kan vara fristående eller organiseras inom den nuvarande myndighetsstrukturen. 
 Med flera olika statistikproducenter försvåras möjligheterna att sammanfoga de olika statistikuppgifterna till en samlad bild av häl- soläget bland de förvärvsaktiva. Därmed försvåras också analysen av hur arbetsförhållandena samverkar med olika hälso- och ohäl- soförhållanden. Detta har tidigare kompenserats med temporära utredningsinsatser. Utredaren skall föreslå hur analysgruppen skall kunna medverka till att skapa en samlad bild av hälsoläget på ar- betsmarknaden. 
 Avsikten är att analysgruppens arbete dels skall vara en viktig del av ett beslutsunderlag för konkreta åtgärder, dels medverka till en ökad förståelse för vad som krävs för att människors vilja och för- måga till arbete skall kunna tas till vara i framtiden. Analysgruppen skall också kunna medverka i uppföljningen av de mål för hälsan i arbetslivet som bereds inom ramen för 
 arbetet att formulera ett nytt folkhälsomål och regeringens 11– punktsprogram. Analysgruppen är även fri att studera incitaments- strukturer som styr om en person hamnar bland förvärvsarbetande eller icke förvärvsarbetande. 
 Vidare skall utredaren belysa hur analysgruppen skall kunna bi- dra till att kunskaperna om hälsoläget kontinuerligt uppdateras när förhållandena på arbetsmarknaden och andra faktorer som kan ha betydelse för hälsa och ohälsa i arbetslivet ändras. Analysgruppens 
 83 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:62 
  
 möjligheter att bidra till utvecklingen av statistik på området skall belysas. Utredaren skall även ta ställning till förslaget från HpH- utredningen att analysgruppen skall bygga upp och underhålla en samlad longitudinell databas som innehåller variabler av betydelse för utvecklingen av hälsa i arbetslivet, dvs. en databas om samma individer över tiden. 
 Orsakerna och sambanden när det gäller ohälsan är komplice- rade. Statistik och de statistiska analyserna räcker inte utan det be- hövs även forskning inom såväl medicin som beteendevetenskap. Utredaren skall föreslå hur analysgruppen skall kunna bidra till att relevanta forskningsresultat tas till vara på ett konstruktivt sätt och sprids till berörda aktörer. Väsentligt är att forskningsresultat även når arbetsplatserna och kan användas. 
 En samsyn kring problemen bland de olika aktörerna på arbets- marknaden och regeringen är en förutsättning för att regeringens arbete att minska ohälsan skall lyckas. Utredaren skall klargöra hur analysgruppen skall kunna bidra till att skapa enighet kring den re- dovisade hälsobilden bland de olika aktörerna på arbetsmarknaden. 
 Utredaren skall klarlägga analysgruppens roll i förhållande till de myndigheter, institut m.fl. som i dag har ohälsan i arbetslivet som arbetsområde. Utredaren skall lägga särskild vikt vid ansvarsfördel- ningen mellan analysgruppen och myndigheter eller organisationer som ansvarar för statistik och forskning inom området. 
 Behovet av bättre sjukförsäkringsstatistik 
 Sjukförsäkringsutredningen och  
 HpH-utredningen 
  har identifierat stora brister vad avser sjukförsäkringsstatistik. Utredaren skall re- dogöra för utformning och innehåll för det framtida systemet för produktion av sjukförsäkringsstatistik för att kraven på ett tillfred- ställande instrument för uppföljning och analys av sjukfrånvarons utveckling och bedömning av olika åtgärders effektivitet skall kunna uppfyllas. Därvid skall utredaren analysera för- och nackde- larna med bl.a. två alternativa förfaranden: 
  
 N  
 Uppgifterna till en heltäckande databas inhämtas från försäkrings- kassornas ärendehanteringssystem. 
  
 N  
 Uppgifterna samlas in genom återkommande urvalsundersök- ningar. 
 84 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 1 
  
 Vid utformningen av förslag om statistik som baseras på person- uppgifter skall utredaren särskilt beakta behovet av skydd för den personliga integriteten och de krav som den lagstiftning som finns om behandling av personuppgifter ställer. Detta gäller i synnerhet i fråga om förslag som innebär att många personuppgifter av känslig natur, såsom uppgifter om hälsa, samlas på ett ställe. Särskilt viktigt är detta vid överväganden om analysgruppens möjligheter att bygga upp och upprätthålla en longitudinell databas. 
 Behovet av kontinuitet i analysen 
 Sjukförsäkringsutredningen påbörjade ett sammanhållet myndig- hetsöverskridande arbete med att följa upp och identifiera orsa- kerna till och sambanden kring den ökande ohälsan i arbetslivet. Analysen fortsatte i  
 HpH-utredningen 
  och i den arbetsgrupp i Regeringskansliet som arbetade med att ta fram departementspro- memorian Ds 2001:28. Det är angeläget att detta arbete inte av- stannar under den mellanperiod som uppstår efter det att HpH- utredningen lämnat sitt slutbetänkande i januari 2002 och innan den nya tänkta analysgruppen har påbörjat sin verksamhet. Därför skall den särskilda utredaren parallellt med uppgiften att utforma analysgruppen, fortsätta med den uppföljning och utvärdering av hälsan och ohälsan bland de yrkesverksamma som påbörjats i de två utredningarna och arbetsgruppen. Utredaren skall således redovisa adekvata uppgifter om utvecklingen av hälsan och ohälsan i arbets- livet bl.a. bland kvinnor och män, mellan olika sektorer samt i olika regioner. Det skall särskilt framgå av redovisningen hur den stress- relaterade ohälsan utvecklas. Vidare skall utredaren redovisa forsk- ningsresultat som kan bidra till ökad förståelse för sambanden mellan hälsan och ohälsan i arbetslivet. 
 Organisation och finansiering 
 Utredaren skall lämna förslag till hur analysgruppen skall organise- ras och analysgruppens behov av personal och andra resurser. Ut- redaren skall analysera och bedöma för- och nackdelar med olika tänkbara organisationsformer, t.ex. myndighets- och kommitté- formen eller att analysgruppen ingår som en del av någon av de myndigheter som i dag har ohälsan som arbetsområde. De ekono- miska konsekvenserna av de olika alternativen skall analyseras och 
 85 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:62 
  
 kommenteras. Finansieringen av analysgruppens verksamhet skall ske inom nuvarande ramar. Dock skall även möjligheterna att delfi- nansiera verksamheten med externa uppdrag övervägas. 
 Redovisning 
 Utredaren skall i sitt arbete samråda med arbetsmarknadens parter samt med de myndigheter som i dag ansvarar för statistikproduk- tion och forskning inom de områden som omfattar de här aktuella frågeställningarna. Det är av värde att det skapas en samsyn om analysgruppen roll. 
 Utredaren skall den 1 augusti 2002 redovisa förslaget till ett sy- stem för framtida statistikinhämtning. Samtidigt skall utredaren redovisa delresultat från uppföljning och utvärdering av ohälsan på arbetsmarknaden. Uppdraget i dess helhet skall slutredovisas senast den 31 mars 2003. 
 (Socialdepartementet) 
 86 
 Bilaga 2 
 Sjukfrånvarons utveckling under senare år 
 Riksförsäkringsverket 
 Franklin 
 Silva 
  
 2002-06-12 
  
 87 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 88 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 RFV har fått uppdrag att för  
 AHA-utredningen 
  redovisa utveck- lingen ohälsa/sjukfrånvaro i arbetslivet. 
 Redovisningen baseras på sjukfrånvarodata i RFV:s databaser. För närvarande saknas uppgifter om diagnoser och arbetsgi- vare/arbetsställe i RFV:s register. Sjukfrånvaro under sjuklöneperi- oden registreras inte heller löpande. Ett utvecklingsarbete har på- börjats i syfte att från årsskiftet 2002/2003 kunna redovisa såväl diagnos och arbetsställe som sjukfrånvaro under sjuklöneperiod. 
 Målet för RFV:s löpande uppföljning är att befintliga sjukdata- baser skall utvecklas/utnyttjas på ett sådant sätt att de möjliggör en kontinuerlig flödesanalys. 
 Varifrån kommer de sjukskrivna och varför, vad händer under sjuk- skrivningen, vad händer efter sjukskrivningen? 
  
 Inflöd 
 e 
  
 Sjukskrivningsperio 
 d 
  
 Utflöd 
 e 
  
 - 
  
 varifrån 
  
 - aktiviteter, åtgärder 
  
 - till 
  
 - 
  
 varför 
  
 Arbete 
  
 Sjukpenning 
  
 Sjukpenning 
  
 - 
  
 tidigare 
  
 - rehabilitering, vård, behandling 
  
 - 
  
 nytt 
  
 Sjuklön 
  
 Arbetsförmedling 
  
 - 
  
 rehabilitering 
  
 - 
  
 arbetslöshet 
  
 Variabler 
 : ålder, kön 
  
 Förtidspension 
  
 Ålderspension 
  
 sysselsättningsstatus, 
  
 Studier 
  
 arbetsplats- sektor, bransch, region 
  
 An 
 nat 
  
 diagnos, sjukskrivande instans 
  
 Sjukdata kommer också att kompletteras med arbetsmarknadsdata, uppgifter från SCB:s korttidsstatistik, arbetsmiljöundersökningar m.m. Samkörningar med andra databaser kommer regelmässigt att göras för att komplettera statistiken med fördjupade individdata. 
 89 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Innehåll 
  
 1. 
  
 Sammanfattning 
  
 2. 
  
 Sjukfrånvarons utveckling och struktur 
  
 2.1. 
  
 Sjukskrivna längre än 30 dagar 
  
 2.2. 
  
 Individer som erhållit sjukpenning 
  
 2.3. 
  
 Sjukfallens längd 
  
 2.4. 
  
 Långtidssjukskrivna och förtidspensionärer 
  
 2.5. 
  
 Pågående och avslutade fall 
  
 2.6. 
  
 Ohälsotal 
  
 2.7. 
  
 Befolkningen, åldersstrukturen och sjukfrånvarons utveckling 
  
 2.8. 
  
 Regionala skillnader 
  
 2.9. 
  
 Diagnoser 
  
 90 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 1 Sammanfattning 
 Vid årsskiftet 2001/2002 hade 173 500 kvinnor och 100 300 män varit sjukskrivna längre än 30 dagar. 
 År 2001 erhöll 840 000 individer, 516 000 kvinnor och 324 000 män, sjukpenning eller rehabiliteringsersättning. Ökningen från år 1999 uppgick till 140 000 individer eller 20 procent. 
 Ökningen av antalet sjukpenningdagar mellan åren 1999 och 2001 kan till 50 procent hänföras till ökat antal sjukskrivna individer och resterande 50 procent förklaras av större antal sjukpenningdagar per individ. 
 Vid månadsskiftet februari/mars 2002 hade 76 000 kvinnor och 41 000 män varit sjukskrivna längre tid än 1 år. 
 De långtidssjukskrivnas sjukpenningdagar svarar för en växande an- del av det totala antalet ersatta dagar. 
 Under år 1998 ökade antalet sjukpenningdagar (netto) med 8,5 mil- joner. Av dessa svarade ökningen av antalet dagar för sjukskrivna längre än 1 år för 20 procent. Under åren 1999 och 2000 var mot- svarande andel av ökningen 36 procent. 
 År 2001 utgjorde det ökade antalet sjukpenningdagar till sjukskrivna längre än 1 år 53 procent av den totala ökningen. 
 Antalet förtidspensionärer/sjukbidragstagare uppgick vid utgången av år 2001 till totalt 454 000, 261 000 kvinnor och 195 000 män. 
 15,7 procent (435 000) av kvinnorna och 10,3 procent (295 000) av männen i åldern  
 16–64 
  år var vid årsskiftet 2001/2002 sjukskrivna eller förtidspensionärer. 
 Det samlade pensionsåtagandet för förtidspensioner med hänsyn till gruppens storlek och åldersstruktur uppgår i maj 2002 till 5 miljoner år. Med en antagen årlig förtidspension på 100 000 kronor motsvarar detta ett åtagande på 500 miljarder kronor. 
 Av den faktiska ökningen av sjukfrånvaron mellan åren 1995 och 2001 kan 6,7 procent förklaras av befolkningens ändrade åldersstruk- tur. 
 91 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 De regionala skillnaderna i ohälsotal, sjukfrånvaro och förtidspension, kan inte förklaras av skillnader i befolkningsstruktur. 
 Den sjukdomstyp som har ökat kraftigast under senare år bland de (långvarigt) sjukskrivna är utan tvekan de psykiska sjukdomarna. Särskilt dramatisk har denna utveckling varit bland kvinnorna där andelen långvarigt sjukskrivna för psykisk ohälsa ökat från 16 till 30 procent. Totalt sett står sjukdomar som berör den psykiska hälsan, för minst 27 procent av de långvariga sjukskrivningarna. 
 92 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 2 
  
 Sjukfrånvarons utveckling och struktur 
  
 2.1 
  
 Sjukskrivna längre än 30 dagar 
  
 Den officiella statistiken omfattar endast sjukskrivna som erhållit ersättning från sjukförsäkringen. Frånvaro under karensdag och sjuklöneperiod registreras således inte. För att få jämförbarhet över tiden med hänsyn variationer avseende karensdagar och sjuklöne- perioder redovisas nedan endast individer med en sjukskrivnings- period som är längre än 30 dagar. 
  
 Diagram 1.  
 Antal sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 
  
 1976 – 2001 
  
 200 000 
  
 180 000 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 160 000 
  
 140 000 
  
 120 000 
  
 100 000 
  
 80 000 
  
 60 000 
  
 40 000 
  
 20 000 
  
 0 
  
 1976 
  
 1981 
  
 1986 
  
 1991 
  
 1996 
  
 2001 
  
 Källa: RFV 
  
 Vid årsskiftet 2001/2002 hade 173 538 kvinnor och 100 277 män varit sjukskrivna längre än 30 dagar. Som framgår av diagrammet är dessa nivåer de högsta som hittills noterats. 
 1980 – 1981 var lika många kvinnor som män sjukskrivna. Därefter har kvinnornas andel av de sjukskrivna ökat successivt och kraftigt och var vid slutet av 2001 63 procent. Kvinnornas förvärvsfrekvens har under tiden från 1990 varit oförändrad och motsvarar ca 45 
 93 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 procent av arbetskraften. Kvinnornas ökande andel av sjukskriv- ningarna kan således inte förklaras av ett högre arbetslivsdelta- gande. 
 Antalet sjukskrivna har under år 2002 fortsatt att öka. Vid ut- gången av mars hade 177 884 kvinnor och 101 521 män varit sjuk- skrivna längre än 30 dagar. 
 I följande diagram redovisas antal sjukskrivna enligt ovan som andelar av befolkningen. 
  
 Diagram 2.  
 Sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 1976 – 
  
 2001 (Procent av befolkningen  
 16–64 
  år). 
  
 7% 
  
 6% 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 5% 
  
 4% 
  
 3% 
  
 2% 
  
 1% 
  
 0% 
  
 1976 
  
 1981 
  
 1986 
  
 1991 
  
 1996 
  
 2001 
  
 Källa: RFV 
 Närmare 5 procent av befolkningen i åldern  
 16–64 
  år hade vid års- skiftet 2001/2002 varit sjukskrivna längre än 30 dagar; 6,25 procent av kvinnorna och 3,5 procent av männen. 
 I följande diagram och tabeller redovisas utvecklingen av antalet sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 1992 – 2001 för- delade på olika åldersgrupper samt de sjukskrivnas andel av befolk- ningen i respektive köns- och åldersgrupp. 
 94 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Diagram 3.  
 Antal sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 
  
 1992 – 2001 fördelade på olika åldersgrupper. 
  
 120 000 
  
 20-29 
  
 30-39 
  
 40-49 
  
 100 000 
  
 50-59 
  
 60-64 
  
 80 000 
  
 60 000 
  
 40 000 
  
 20 000 
  
 0 
  
 1992 
  
 1995 
  
 1998 
  
 2001 
  
 Källa: RFV 
 Av de totalt 273 000 sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av år 2001 var 95 500 eller 35 procent i åldern  
 50–59 
  år. Motsvarande tal för åldersgruppen  
 40–49 
  år var 72 300 eller 27 procent, för ålders- gruppen  
 30–39 
  år 59 000 eller 22 procent, för åldersgruppen  
 20–29 
  år 23 600 eller 9 procent. Antalet sjukskrivna i den äldsta ålders- gruppen var 22 500 motsvarande 8 procent av totalen. 
 Vid utgången av år 1992 hade 178 800 individer varit sjukskrivna längre än 30 dagar. Av dessa var 52 000 eller 29 procent i åldern 50– 59 år. Motsvarande tal för åldersgruppen  
 40–49 
  år var 50 600 eller 28 procent, för åldersgruppen  
 30–39 
  år 34 500 eller 19 procent, för åldersgruppen  
 20–29 
  år 21 000 eller 12 procent. Antalet sjukskrivna i den äldsta åldersgruppen var 20 700 motsvarande 12 procent av totalen. 
 De yngstas och de äldstas andelar av de sjukskrivna minskade mellan 1992 och 2001. Största ökningen har åldersgruppen  
 50–59 
  år, vars andel ökade från 29 till 35 procent. 
 95 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Tabell 1.  
 Sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 1992 – 2001 fördelade på åldersgrupper. Procent av befolkningen. 
  
 20–29 
  
 30–39 
  
 40–49 
  
 50–59 
  
 60–64 
  
 1992 
  
 1,7 % 
  
 3,0 % 
  
 3,9 % 
  
 5,6 % 
  
 5,0 % 
  
 1993 
  
 1,4 % 
  
 2,6 % 
  
 3,5 % 
  
 4,9 % 
  
 3,7 % 
  
 1994 
  
 1,3 % 
  
 2,5 % 
  
 3,4 % 
  
 4,7 % 
  
 3,3 % 
  
 1995 
  
 1,0 % 
  
 2,0 % 
  
 2,9 % 
  
 4,0 % 
  
 3,0 % 
  
 1996 
  
 1,1 % 
  
 2,1 % 
  
 2,9 % 
  
 3,8 % 
  
 2,6 % 
  
 1997 
  
 1,0 % 
  
 2,2 % 
  
 3,1 % 
  
 4,0 % 
  
 2,3 % 
  
 1998 
  
 1,2 % 
  
 2,6 % 
  
 3,7 % 
  
 5,0 % 
  
 3,1 % 
  
 1999 
  
 1,5 % 
  
 3,3 % 
  
 4,6 % 
  
 6,1 % 
  
 3,8 % 
  
 2000 
  
 1,8 % 
  
 4,0 % 
  
 5,5 % 
  
 7,0 % 
  
 4,4 % 
  
 2001 
  
 2,2 % 
  
 4,7 % 
  
 6,2 % 
  
 7,6 % 
  
 4,9 % 
  
 Källa: RFV 
 Andelen sjukskrivna i procent av befolkningen minskar för alla åldersgrupper från 1992 till mitten av  
 1990-talet 
  för att därefter minst fördubblas fram till år 2001. 
  
 Diagram 4.  
 Kvinnor sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 1992 – 2001 fördelade på åldersgrupper. 
  
 70 000 
  
 60 000 
  
 20-29 
  
 30-39 
  
 40-49 
  
 50-59 
  
 60-64 
  
 50 000 
  
 40 000 
  
 30 000 
  
 20 000 
  
 10 000 
  
 0 
  
 1992 
  
 1995 
  
 1998 
  
 2001 
  
 Källa: RFV 
 Av de totalt 173 000 kvinnor sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av år 2001 var 58 200 eller 34 procent i åldern  
 50–59 
  år. Mot- svarande tal för åldersgruppen  
 40–49 
  år var 46 800 eller 27 procent, för åldersgruppen  
 30–39 
  år 39 900 eller 23 procent, för åldersgrup- 
 96 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 pen  
 20–29 
  år 15 600 eller 9 procent. Antalet sjukskrivna i den äldsta åldersgruppen var 12 500 motsvarande 7 procent av totalen. 
 Vid utgången av år 1992 hade 97 900 kvinnor varit sjukskrivna längre än 30 dagar. Av dessa var 27 300 eller 28 procent i åldern 50– 59 år. Motsvarande tal för åldersgruppen  
 40–49 
  år var 28 500 eller 29 procent, för åldersgruppen  
 30–39 
  år 19 500 eller 20 procent, för åldersgruppen  
 20–29 
  år 12 200 eller 12 procent. Antalet sjukskrivna i den äldsta åldersgruppen var 10 400 motsvarande 11 procent av totalen. 
 Även för kvinnorna har de yngstas och de äldstas andelar av de sjukskrivna minskat. Största ökningen har åldersgruppen  
 50–59 
  år, vars andel ökade från 28 till 34 procent. 
  
 Tabell 2.  
 Kvinnor sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 1992 – 2001 fördelade på åldersgrupper. Procent av befolkningen. 
  
 20–29 
  
 30–39 
  
 40–49 
  
 50–59 
  
 60–64 
  
 1992 
  
 2,0 % 
  
 3,4 % 
  
 4,5 % 
  
 5,9 % 
  
 4,8 % 
  
 1993 
  
 1,7 % 
  
 3,0 % 
  
 4,0 % 
  
 5,2 % 
  
 3,7 % 
  
 1994 
  
 1,6 % 
  
 3,0 % 
  
 4,0 % 
  
 5,1 % 
  
 3,4 % 
  
 1995 
  
 1,3 % 
  
 2,6 % 
  
 3,5 % 
  
 4,5 % 
  
 3,0 % 
  
 1996 
  
 1,4 % 
  
 2,7 % 
  
 3,6 % 
  
 4,4 % 
  
 2,5 % 
  
 1997 
  
 1,3 % 
  
 2,9 % 
  
 3,8 % 
  
 4,7 % 
  
 2,4 % 
  
 1998 
  
 1,6 % 
  
 3,5 % 
  
 4,7 % 
  
 6,0 % 
  
 3,3 % 
  
 1999 
  
 1,9 % 
  
 4,5 % 
  
 6,0 % 
  
 7,4 % 
  
 4,1 % 
  
 2000 
  
 2,4 % 
  
 5,5 % 
  
 7,1 % 
  
 8,7 % 
  
 4,9 % 
  
 2001 
  
 2,9 % 
  
 6,4 % 
  
 8,1 % 
  
 9,4 % 
  
 5,5 % 
  
 Källa: RFV 
 Andelen sjukskrivna kvinnor i procent av befolkningen minskar för alla åldersgrupper från 1992 till mitten av  
 1990-talet 
  för att därefter minst fördubblas fram till år 2001 och då vara betydligt högre än år 1992. 
 97 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Diagram 5.  
 Män sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren 
  
 1992 – 2001 fördelade på åldersgrupper. 
  
 40 0 00 
  
 20  
 -29 
  
 30  
 -39 
  
 40  
 -4 
  9 
  
 35 0 00 
  
 50  
 -59 
  
 60  
 -64 
  
 30 0 00 
  
 25 0 00 
  
 20 0 00 
  
 15 0 00 
  
 10 0 00 
  
 5 0 00 
  
 0 
  
 199 2 
  
 1995 
  
 19 98 
  
 2001 
  
 Källa: RFV 
 Av de totalt 100 000 män sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av år 2001 var 37 300 eller 37 procent i åldern  
 50–59 
  år. Motsva- rande tal för åldersgruppen  
 40–49 
  år var 25 600 eller 26 procent, för åldersgruppen  
 30-39 
  år 19 100 eller 19 procent, för åldersgruppen  
 20–29 
  år 8 000 eller 8 procent. Antalet sjukskrivna i den äldsta åldersgruppen var 10 000 motsvarande 10 procent av totalen. 
 Vid utgången av år 1992 hade 70 500 män varit sjukskrivna längre än 30 dagar. Av dessa var 24 700 eller 35 procent i åldern  
 50–59 
  år. Motsvarande tal för åldersgruppen  
 40–49 
  år var 22 100 eller 31 procent, för åldersgruppen  
 30–39 
  år 14 900 eller 21 procent, för åldersgruppen  
 20–29 
  år 8 800 eller 12 procent. Antalet sjukskrivna i den äldsta åldersgruppen var 10 400 motsvarande 15 procent av totalen. 
 För männen ökade andelen för åldersgruppen  
 50–59 
  år från 35 till 37 procent. Övriga åldersgruppers andelar minskade. 
 98 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Tabell 3.  
 Män sjukskrivna längre än 30 dagar vid slutet av åren  
 1992–2001 
  fördelade på åldersgrupper. Procent av befolkningen. 
  
 20–29 
  
 30–39 
  
 40–49 
  
 50–59 
  
 60–64 
  
 1992 
  
 1,4 % 
  
 2,5 % 
  
 3,4 % 
  
 5,3 % 
  
 5,1 % 
  
 1993 
  
 1,1 % 
  
 2,1 % 
  
 3,0 % 
  
 4,6 % 
  
 3,8 % 
  
 1994 
  
 1,0 % 
  
 2,0 % 
  
 2,8 % 
  
 4,2 % 
  
 3,3 % 
  
 1995 
  
 0,7 % 
  
 1,6 % 
  
 2,3 % 
  
 3,5 % 
  
 2,9 % 
  
 1996 
  
 0,8 % 
  
 1,6 % 
  
 2,3 % 
  
 3,3 % 
  
 2,6 % 
  
 1997 
  
 0,7 % 
  
 1,6 % 
  
 2,4 % 
  
 3,3 % 
  
 2,2 % 
  
 1998 
  
 0,9 % 
  
 1,8 % 
  
 2,8 % 
  
 4,0 % 
  
 2,8 % 
  
 1999 
  
 1,0 % 
  
 2,3 % 
  
 3,3 % 
  
 4,8 % 
  
 3,4 % 
  
 2000 
  
 1,2 % 
  
 2,6 % 
  
 3,8 % 
  
 5,3 % 
  
 4,0 % 
  
 2001 
  
 1,4 % 
  
 2,9 % 
  
 4,3 % 
  
 5,9 % 
  
 4,4 % 
  
 Källa: RFV 
 Även andelen sjukskrivna män i procent av befolkningen minskar för alla åldersgrupper från 1992 till mitten av  
 1990-talet 
  för att där- efter öka fram till år 2001. Ökningarna av de sjukskrivnas andelar av befolkningen är dock inte lika påtagliga för männen som för kvinnorna. 
  
 2.2 
  
 Individer som erhållit sjukpenning 
  
 I följande diagram och tabell redovisas det antal individer som un- der åren  
 1999–2001 
  erhållit ersättning från sjukförsäkringen i form av sjukpenning eller rehabiliteringsersättning samt hur antalet ersatta dagar utvecklats under samma period. Under dessa år var sjuklöneperioden densamma varför siffrorna är helt jämförbara. 
 99 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Diagram 6.  
 Antal individer som erhållit sjukpenning åren 1999– 2001 
  
 1 000 000 
  
 800 000 
  
 600 000 
  
 Samtliga 
  
 Kvinnor 
  
 400 000 
  
 Män 
  
 200 000 
  
 0 
  
 2000 
  
 2001 
  
 1999 
  
 Samtliga 
  
 700 802 
  
 780 681 
  
 840 553 
  
 Kvinnor 
  
 425 893 
  
 477 942 
  
 516 411 
  
 Män 
  
 274 909 
  
 302 739 
  
 324 142 
  
 Källa: RFV 
 År 1999 erhöll 700 000 individer, 425 000 kvinnor och 275 000 män, sjukpenning eller rehabiliteringsersättning. 
 Motsvarande antal år 2001 var 840 000 individer totalt, varav 516 000 kvinnor och 324 000 män. Antalet sjukskrivna kvinnor ökade mellan åren 1999 och 2001 med 91 000 motsvarande 21 pro- cent och antalet män med 49 000 eller 18 procent. Den totala ökningen uppgick till 140 000 individer eller 20 procent. 
 100 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Diagram 7.  
 Antal sjukpenningdagar (Hayden) åren  
 1999–2001. 
  
 100 000 000 
 90 000 000 
 80 000 000 
 70 000 000 
 60 000 000 
 50 000 000 
 40 000 000 
 30 000 000 
 20 000 000 
 10 000 000 
 0 
  
  Kvinnor 
  
  Män 
 Samtliga 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 Källa: RFV 
 Antalet sjukpenningdagar netto, dvs. med hänsyn tagen till partiella sjukskrivningar, ökade mellan åren 1999 och 2001 med 26 miljoner dagar. Från 62,5 miljoner sjukpenningdagar 1999 till 88,2 miljoner 2001. Ökningen i relativa tal uppgick till totalt 41 procent, 45 pro- cent för kvinnorna och 36 procent för männen. 
 Ökningen av antalet sjukpenningdagar var betydligt högre än ökningen av antalet individer. Sjukskrivningarna har således i ge- nomsnitt blivit längre. 
 Tabell 4. Antal sjukpenningdagar (netto) per sjukskriven individ åren  
 1999–2000. 
  
 Samtliga 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1999 
  
 89 
  
 88 
  
 90 
  
 2000 
  
 98 
  
 98 
  
 98 
  
 2001 
  
 105 
  
 106 
  
 104 
  
 Källa: RFV 
 År 2001 var det genomsnittliga antalet sjukpenningdagar för indi- vider som under året erhållit sjukpenning 105, vilket innebar en ökning med 16 dagar jämfört med år 1999. 
 Om antalet sjukpenningdagar/individ varit detsamma år 2001 som år 1999 hade ökningen av det totala antalet sjukpenningdagar varit hälften så stor som den faktiskt blev. 
 101 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Ökningen av antalet sjukpenningdagar mellan åren 1999 och 2001 kan till 50 procent hänföras till ökat antal sjukskrivna indivi- der och resterande 50 procent förklaras av större antal sjukpen- ningdagar per individ. 
  
 2.3 
  
 Sjukfallens längd 
  
 Den genomsnittliga sjukfallstiden för fall längre än 60 dagar redo- visas nedan. Som framgår av tabellen sjönk sjukfallstiden under 1998 och 1999 för att därefter, framför allt från och med hösten 2000, snabbt öka. 
  
 Diagram 8.  
 Genomsnittlig sjukfallstid i dagar för individer sjuk- skrivna längre än 60 dagar  
 9801–0202. 
  
 4 5 0 
  
 4 4 5 
  
 S a m tlig a 
  
 K v in n o r 
  
 M ä n 
  
 4 4 0 
  
 4 3 5 
  
 4 3 0 
  
 4 2 5 
  
 4 2 0 
  
 4 1 5 
  
 4 1 0 
  
 4 0 5 
  
 4 0 0 
  
 3 9 5 
  
 9 8 0 1 
  
 9 8 0 7 
  
 9 9 0 1 
  
 9 9 0 7 
  
 0 0 0 1 
  
 0 0 0 7 
  
 0 1 0 1 
  
 0 1 0 7 
  
 0 2 0 1 
  
 Källa: RFV 
 Den genomsnittliga sjukfallstiden var i januari 1998 431 dagar. I januari 1999 var den 421 dagar för att sedan stiga till 441 dagar vid utgången av februari 2002. Männens genomsnittligga sjukfallstid sjönk från 437 dagar 9801 till 421 i april 1999 för att därefter stiga till 436 dagar i februari 2002. Noterbart är att kvinnorna vid treårs- periodens början hade ett lägre antal genomsnittliga sjukdagar (428) än männen. I juli 2001 var sjukfallstiderna lika långa. Under perioden därefter har kvinnornas sjukfallstid successivt blivit längre 
 102 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 än männens. I februari 2002 var den genomsnittliga sjukfallstiden 444 dagar. 
 Mellan åren 1997 och 1999 ökade antalet individer som erhöll sjukpenning mycket kraftigt, från 500 000 till 700 000, vilket på- tagligt påverkade den genomsnittliga sjukfallstiden. Ökningen av sjukpenningdagarna under denna period kan i stort hänföras till de många nya individer som kom in i systemet. De två senaste åren har visserligen ytterligare ett stort antal individer (140 000) tillkommit, som konstaterades ovan, men de längre sjukfallstiderna påverkar i allt större utsträckning det totala antalet sjukpenningdagar. 
 I nedanstående diagram redovisas antal sjukskrivna i öppna fal- längdsklasser, dvs. fall som varat längre än 1 månad, längre än 2 månader, 3 månader etc. 
  
 Diagram 9.  
 Sjukskrivna vid slutet av åren  
 1997–2001. 
  
 300 000 
  
 200112 
  
 200012 
  
 199912 
  
 200 000 
  
 199812 
  
 199712 
  
 100 000 
  
 0 
  
 Fallets 
  
 1 
  
 6 
  
 12 
  
 24 
  
 längd > 
  
 mån 
  
 mån 
  
 mån 
  
 mån 
  
 Källa: RFV 
 Digrammets kurvor är logaritmiska trendlinjer baserade på faktiska uppgifter om fallängder längre än 1, 2, 3, 6, 12 och 24 månader. 
 Kurvorna visar att antalet fall i stor sett fördubblats över hela skalan mellan åren 1997 och 2001 och att antalet fall minskar i avta- gande takt med ökad längd. 
 103 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 2.4 
  
 Långtidssjukskrivna och förtidspensionärer 
  
 Antalet sjukskrivna längre än 1 år har under åren  
 1998–2001 
  i det 
  
 närmaste tredubblats. Utvecklingen för kvinnor och män 9212– 
  
 0202 redovisas i nedanstående diagram. 
  
 Diagram 10.  
 Sjukskrivna längre än 1 år  
 9912–0202 
  
 140 000 
  
 Samtliga 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 120 000 
  
 100 000 
  
 80 000 
  
 60 000 
  
 40 000 
  
 20 000 
  
 0 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 2 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 8 
  
 9 
  
 0 
  
 1 
  
 99 
  
 99 
  
 99 
  
 99 
  
 99 
  
 99 
  
 99 
  
 99 
  
 00 
  
 00 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 2 
  
 2 
  
 Källa: RFV 
 Vid månadsskiftet februari/mars 2002 hade 76 000 kvinnor och 41 000 män varit sjukskrivna längre tid än 1 år. 
 De långtidssjukskrivnas sjukpenningdagar svarar också för en växande andel av det totala antalet ersatta dagar. 
 Under år 1998 ökade antalet sjukpenningdagar (netto) med 8,5 miljoner. Av dessa svarade ökningen av antalet dagar för sjuk- skrivna längre än 1 år för 20 procent. Under åren 1999 och 2000 var motsvarande andel av ökningen 36 procent. 
 År 2001 utgjorde det ökade antalet sjukpenningdagar till sjuk- skrivna längre än 1 år 53 procent av den totala ökningen. 
 Samtidigt som antalet sjukskrivna längre än 1 år ökat kraftigt sti- ger antalet nybeviljade förtidspensioner/sjukbidrag i snabb takt. Det ökade antalet långtidssjukskrivna motsvaras således inte av någon minskning av nybeviljade förtidspensionärer. 
 104 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Tabell 5.  
 Antal nybeviljade förtidspensioner/sjukbidrag under åren  
 1998–2001. 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 Kvinnor 
  
 18 600 
  
 21 900 
  
 27 900 
  
 32 600 
  
 Män 
  
 15 900 
  
 17 600 
  
 21 300 
  
 24 500 
  
 Samtliga 
  
 34 500 
  
 39 500 
  
 49 200 
  
 57 100 
  
 Källa: RFV 
 Som framgår av tabellen ökar antalet nybeviljade förtidspensio- ner/sjukbidrag under åren  
 1998–2001, 
  från 34 500 år 1998 till 57 100 år 2001. Kvinnornas andel av nybeviljade förtidspensioner varierar mellan 54 och 57 procent. 
  
 Diagram 11.  
 Antal individer med förtidspension/sjukbidrag vid slutet av åren  
 1993–2001. 
  
 500 000 
  
 400 000 
  
 300 000 
  
 Män 
  
 200 000 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 100 000 
  
 0 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 Källa: RFV 
 Antalet förtidspensionärer/sjukbidragstagare uppgick vid utgången av år 2001 till totalt 454 000, 261 000 kvinnor och 195 000 män. Antalet ökade under perioden 1993 till 2001 med 52 000. Av dessa var inte mindre än 42 000 kvinnor. 
 Heltidsfrånvaron med hänsyn till partiella förtidspensioner mot- svarar under perioden  
 88–90 
  procent av de i diagrammet redovisade bruttoantalen. År 2001 motsvarade förtidspensionärerna en hel- tidsfrånvaro på 400 000. 
 105 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Det samlade pensionsåtagandet för förtidspensioner med hänsyn till gruppens storlek och åldersstruktur uppgår i maj 2002 till 5 miljoner år. Med en antagen årlig förtidspension på 100 000 kronor motsvarar detta ett åtagande på 500 miljarder kronor. 
  
 Diagram 12 
 . Summa sjukskrivna >30 dagar och förtidspensionärer vid slutet av åren  
 1993-2001 
  i procent av befolkningen  
 (16–64 
  år). 
  
 16,0% 
  
 12,0% 
  
 8,0% 
  
 4,0% 
  
 0,0% 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 1993 
  
 Män 
  
 9,3% 
  
 9,1% 
  
 8,7% 
  
 8,5% 
  
 8,6% 
  
 8,8% 
  
 9,3% 
  
 9,7% 
  
 10,3% 
  
 Kvinnor 
  
 11,5% 
  
 11,6% 
  
 11,2% 
  
 11,3% 
  
 11,5% 
  
 12,2% 
  
 13,3% 
  
 14,5% 
  
 15,7% 
  
 Samtliga 
  
 10,4% 
  
 10,4% 
  
 9,9% 
  
 9,9% 
  
 10,0% 
  
 10,5% 
  
 11,2% 
  
 12,1% 
  
 12,9% 
  
 Källa: RFV SCB 
 I ovanstående diagram summeras sjukskrivna >30 dagar och för- tidspensionärer. 15,7 procent (435 000) av kvinnorna och 10,3 pro- cent (295 000) av männen var vid årsskiftet 2001/2002 sjukskrivna eller förtidspensionärer. Andelen sjukfrånvarande kvinnor har under perioden  
 1993–2001 
  ökat med hela 4,2 procentenheter (125 000). 
 106 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 2.5 
  
 Pågående och avslutade fall 
  
 I nedanstående diagram redovisas antalet pågående och avslutade fall olika längdklasser vid utgången av respektive 12 månaders- period från december 1996 till december 2001. 
  
 Diagram 13.  
 Antal pågående fall i olika längdklasser 199612 – 200201. 
  
 70 000 
  
 60 000 
  
 60-89 
  dagar 
  
 50 000 
  
 90-179 
  dagar 
  
 40 000 
  
 180-364 
  dagar 
  
 30 000 
  
 1-2 
  år 
  
 20 000 
  
 Över 2 år 
  
 10 000 
  
 0 
  
 9612 
  
 9712 
  
 9812 
  
 9912 
  
 0012 
  
 0112 
  
 Källa: RFV 
  
 Diagram 14.  
 Antal avslutade fall i olika längdklasser 199612 – 200201 
 Rullande  
 12-månaderstal. 
  
 80 000 
  
 70 000 
  
 60-89 
  dagar 
  
 60 000 
  
 90-179 
  dagar 
  
 50 000 
  
 180-364 
  dagar 
  
 40 000 
  
 1-2 
  år 
  
 30 000 
  
 20 000 
  
 Över 2 år 
  
 10 000 
  
 0 
  
 9612 
  
 9712 
  
 9812 
  
 9912 
  
 0012 
  
 0112 
  
 Källa: RFV 
 Antalet pågående fall ökar snabbt från 1998. Framför allt ökar de längsta fallen i snabb takt. Från 1998 avslutas färre långa fall under löpande  
 12-månadersperioder 
  än antalet pågående, dvs. inflödet av 
 107 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 nya långa fall är större än utflödet, varför antalet långa fall ökar kontinuerligt. 
  
 Diagram 15.  
 Antal pågående fall vid periodens slut i relation till antalet avslutade fall under föregående 12 månadersperiod i olika längdklasser. 
  
 150% 
  
 130% 
  
 110% 
  
 90% 
  
 70% 
  
 50% 
  
 30% 
  
 10% 
  
 -10% 
  
 9712 
  
 9812 
  
 9912 
  
 0012 
  
 0112 
  
 9612 
  
 8% 
  
 8% 
  
 9% 
  
 10% 
  
 11% 
  
 11% 
  
 60-89 
  dagar 
  
 24% 
  
 26% 
  
 28% 
  
 29% 
  
 30% 
  
 31% 
  
 90-179 
  dagar 
  
 43% 
  
 45% 
  
 51% 
  
 53% 
  
 56% 
  
 57% 
  
 180-364 
  dagar 
  
 75% 
  
 80% 
  
 100% 
  
 110% 
  
 114% 
  
 118% 
  
 1-2 
  år 
  
 92% 
  
 99% 
  
 122% 
  
 134% 
  
 138% 
  
 146% 
  
 Över 2 år 
  
 100% 
  
 107% 
  
 123% 
  
 124% 
  
 115% 
  
 115% 
  
 Samtliga 
  
 22% 
  
 27% 
  
 27% 
  
 30% 
  
 34% 
  
 37% 
  
 Källa: RFV 
 Diagrammet visar relationen mellan antalet pågående fall vid perio- dens slut i relation till antalet avslutade fall under föregående 12 månadersperiod i olika längdklasser. För en minskning av antalet pågående fall krävs att kvoten för fall längre än 1 år understiger 100 procent, för fall  
 180–364 
  dagar understiger 75 procent, för fall 90– 179 dagar understiger 40 procent och för fall  
 60–89 
  dagar under- stiger 20 procent. Som framgår av tabellen överstiger de faktiska kvoterna vida de tal som krävs för balans. Detta gäller framför allt de längre sjukfallen. 
 108 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 2.6 
  
 Ohälsotal 
  
 Ohälsotalet beräknas som antal utbetalda dagar med sjukpenning, arbetsskadesjukpenning, rehabiliteringspenning, förtidspension och sjukbidrag från socialförsäkringen per inskriven försäkrad 16– 64 år (befolkningen). Alla dagar är omräknade till heldagar. 
  
 Tabell 6.  
 Ohälsotal för 12 månadersperioden t.o.m. april 2002. Dagar. 
  
 Samtliga 
  
 16–29 
  år 
  
 30–49 
  år 
  
 50–59 
  år 
  
 60–64 
  år 
  
 Samtliga 
  
 Ohälsotal 
  
 42,6 
  
 9,8 
  
 32,9 
  
 69,9 
  
 127,3 
  
 Sjukpenning 
  
 17,2 
  
 5,6 
  
 18,5 
  
 26,0 
  
 23,4 
  
 FTP/SJB 
  
 25,5 
  
 4,1 
  
 14,5 
  
 43,9 
  
 104,0 
  
 Kvinnor 
  
 Ohälsotal 
  
 50,5 
  
 11,3 
  
 40,8 
  
 82,8 
  
 138,8 
  
 Sjukpenning 
  
 21,6 
  
 7,5 
  
 24,3 
  
 31,4 
  
 25,7 
  
 FTP/SJB 
  
 28,9 
  
 3,9 
  
 16,5 
  
 51,5 
  
 113,1 
  
 Män 
  
 Ohälsotal 
  
 35,0 
  
 8,3 
  
 25,3 
  
 57,2 
  
 115,8 
  
 Sjukpenning 
  
 12,9 
  
 3,9 
  
 12,8 
  
 20,7 
  
 21,1 
  
 FTP/SJB 
  
 22,1 
  
 4,4 
  
 12,5 
  
 36,5 
  
 94,7 
  
 Källa: RFV 
 Det totala ohälsotalet var vid utgången av april 2002 42,6 dagar, varav 17,2 sjukpenningdagar och 25,5 förtidspensionsdagar. Ohälsotalet har ett starkt samband med kön och ålder. Talet är lägst för yngre män och högst för äldre kvinnor. 
 Kvinnornas ohälsotal uppgick i genomsnitt till 50,5 dagar och männens till 35. För kvinnorna varierar ohälsotalet mellan de olika åldersgrupperna från 11,3 dagar för de yngsta till 138,8 för de äldsta. För männen är motsvarande tal 8,3 dagar för de yngsta och 115,8 dagar för de äldsta. 
 En påtaglig skillnad mellan könen är att förtidspensionsdelen av ohälsotalet hos kvinnorna är lägre än männens i den yngsta ålders- gruppen men att den stiger avsevärt snabbare än männens med till- tagande ålder och att den i de högre åldersgrupperna ligger på en betydligt högre nivå än männens. 
 109 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Tabell 7 
 . Ohälsotalets förändring sedan april 1999. Dagar. 
  
 Samtliga 
  
 16–29 
  år 
  
 30–49 
  år 
  
 50–59 
  år 
  
 60–64 
  år 
  
 Samtliga 
  
 Ohälsotal 
  
 8,1 
  
 2,8 
  
 8,3 
  
 9,4 
  
 8,6 
  
 Sjukpenning 
  
 6,7 
  
 2,3 
  
 7,5 
  
 8,7 
  
 9,6 
  
 FTP/SJB 
  
 1,5 
  
 0,5 
  
 0,9 
  
 0,7 
  
 -1,0 
  
 Kvinnor 
  
 Ohälsotal 
  
 11,2 
  
 3,7 
  
 11,7 
  
 12,9 
  
 15,5 
  
 Sjukpenning 
  
 8,9 
  
 3,2 
  
 10,5 
  
 11,0 
  
 11,2 
  
 FTP/SJB 
  
 2,3 
  
 0,4 
  
 1,3 
  
 1,9 
  
 4,3 
  
 Män 
  
 Ohälsotal 
  
 5,1 
  
 2,0 
  
 5,0 
  
 5,8 
  
 1,9 
  
 Sjukpenning 
  
 4,6 
  
 1,5 
  
 4,6 
  
 6,3 
  
 8,1 
  
 FTP/SJB 
  
 0,6 
  
 0,5 
  
 0,5 
  
 -0,5 
  
 -6,3 
  
 Källa: RFV 
  
 Ohälsotalet ökar totalt under perioden  
 9904–0204 
  med 8,1 dagar, 11,2 för kvinnor och 5,1 för män. Sjukpenningen svarar för huvud- parten av förändringen. Kvinnornas ohälsotal ökar i alla ålders- grupper betydligt mer än männens. Särskilt i de äldsta åldersgrup- perna är skillnaden markant. 
  
 2.7 
  
 Befolkningen, åldersstrukturen och sjukfrånvarons utveckling 
  
 I följande tabell redovisas uppgifter om befolkning, sjukpenning- dagar och sjukpenningtal för åren 1995 och 2001. Uppgifterna lig- ger grund för en analys av demografins relativa betydelse för den kraftiga ökningen av sjukfrånvaron mellan åren 1995 och 2001. 
 110 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Tabell 8.  
 Befolkning, sjukpenningdagar och sjukpenningtal år 1995 och 2001. 
  
 Befolkning 
  
 1995 
  
 2001 
  
 Åldersgrupp 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 16–29 
  
 1 602 600 
  
 783 649 
  
 818 951 
  
 1 489 010 
  
 729 518 
  
 759 492 
  
 30–49 
  
 2 457 653 
  
 1 203 589 
  
 1 254 064 
  
 2 419 666 
  
 1 189 806 
  
 1 229 860 
  
 50–59 
  
 1 065 217 
  
 525 965 
  
 539 252 
  
 1 242 920 
  
 615 784 
  
 627 136 
  
 60–64 
  
 403 202 
  
 206 649 
  
 196 553 
  
 454 139 
  
 228 190 
  
 225 949 
  
 Summa 
  
 5 528 672 
  
 2 719 852 
  
 2 808 820 
  
 5 605 735 
  
 2 763 298 
  
 2 842 437 
  
 Sjukpenningdagar 
  
 1995 
  
 2001 
  
 (netto) 
  
 Åldersgrupp 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 16–29 
  
 5 482 107 
  
 3 253 607 
  
 2 228 500 
  
 7 522 455 
  
 4 897 120 
  
 2 625 337 
  
 30–49 
  
 24 741 405 
  
 14 343 479 
  
 10 397 926 
  
 40 196 568 
  
 25 922 265 
  
 14 274 305 
  
 50–59 
  
 16 125 510 
  
 8 808 286 
  
 7 317 224 
  
 30 356 362 
  
 18 160 706 
  
 12 195 659 
  
 60–64 
  
 4 954 726 
  
 2 505 061 
  
 2 449 665 
  
 10 035 231 
  
 5 511 578 
  
 4 523 652 
  
 Summa 
  
 51 303 748 
  
 28 910 433 
  
 22 393 315 
  
 88 110 616 
  
 54 491 669 
  
 33 618 953 
  
 Sjukpenningtal 
  
 (dagar/individ) 
  
 1995 
  
 2001 
  
 Åldersgrupp 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 16–29 
  
 3,4 
  
 4,2 
  
 2,7 
  
 5,1 
  
 6,7 
  
 3,5 
  
 30–49 
  
 10,1 
  
 11,9 
  
 8,3 
  
 16,6 
  
 21,8 
  
 11,6 
  
 50–59 
  
 15,1 
  
 16,7 
  
 13,6 
  
 24,4 
  
 29,5 
  
 19,4 
  
 60–64 
  
 12,3 
  
 12,1 
  
 12,5 
  
 22,1 
  
 24,2 
  
 20,0 
  
 Summa 
  
 9,3 
  
 10,6 
  
 8,0 
  
 15,7 
  
 19,7 
  
 11,8 
  
 Källa: RFV, SCB 
  
 Analysen av den förändrade åldersstrukturens inverkan på sjuk- frånvaroutvecklingen har gjorts genom att beräkna hur stor sjuk- frånvaron skulle ha blivit om sjuktalen hållits konstanta för de olika åldersgrupperna. 
 111 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Tabell 9.  
 Beräkning av åldersstrukturens respektive andra faktorers påverkan på sjukfrånvaroutvecklingen mellan åren 1995 och 2001. 
 Ökat antal sjukpenningdagar på grund av ändrad åldersstruktur. 
  
 Åldersgrupp 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 16–29 
  
 -386 
  542 
  
 -224 
  745 
  
 -161 
  798 
  
 30–49 
  
 -364 
  940 
  
 -164 
  256 
  
 -200 
  685 
  
 50–59 
  
 2 696 707 
  
 1 504 190 
  
 1 192 517 
  
 60–64 
  
 627 493 
  
 261 126 
  
 366 366 
  
 Summa 
  
 2 572 717 
  
 1 376 316 
  
 1 196 400 
  
 Andel av faktisk 
  
 förändring 
  
 7,0% 
  
 5,4 
  
 10,6 
  
 Ökat antal sjukpenningdagar på grund andra faktorer 
  
 Åldersgrupp 
  
 Totalt 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 16–29 
  
 2 426 892 
  
 1 868 258 
  
 558 635 
  
 30–49 
  
 15 820 105 
  
 11 743 042 
  
 4 077 064 
  
 50–59 
  
 11 534 148 
  
 7 848 230 
  
 3 685 918 
  
 60–64 
  
 4 453 011 
  
 2 745 391 
  
 1 707 621 
  
 Summa 
  
 34 234 157 
  
 24 204 920 
  
 10 029 238 
  
 Andel av faktisk 
  
 förändring 
  
 93,0 
  
 94,6 
  
 89,4 
  
 Källa: RFV, SCB 
  
 Av den faktiska ökningen av sjukfrånvaron mellan åren 1995 och 2001 kan 6,7 procent förklaras av en äldre befolkning och 93 pro- cent av andra faktorer. 
 Det som i första hand påverkat utvecklingen de senaste åren är ett stigande antal sjukskrivna individer samt framför allt de allt längre sjukskrivningstiderna, som kommer till utryck i särskilt de äldre åldersgruppernas snabbt stigande sjuktal. 
 112 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 2.8 
  
 Regionala skillnader 
  
 De länsvisa skillnaderna i sjukfrånvaro och förtidspensionering redovisas nedan med hjälp av ohälsotal och genomsnittliga sjuk- fallstider samt uppgifter om antal förtidspersionärer/sjukbidrag och sjukfall per 1000 försäkrade (invånare). 
 Ohälsotalet beräknas som antal utbetalda dagar med sjukpen- ning, arbetsskadesjukpenning, rehabiliteringspenning, förtidspen- sion och sjukbidrag från socialförsäkringen per inskriven försäkrad  
 16–64 
  år (befolkningen). Alla dagar är omräknade till heldagar. 
 De faktiska ohälsotalen jämförs med förväntade ohälsotal, som beräknats med respektive läns befolknings fördelning på kön och ålder i åldersgrupperna  
 16–29 
  år,  
 30–49 
  år,  
 50–59 
  år samt  
 60–64 
  år som bas. 
 113 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Tabell 10.  
 Faktiska och förväntade ohälsotal länsvis 2001. 
  
 Skillnaden mellan faktiska 
  
 Län 
  
 Faktiska ohälsotal 2001 
  
 Förväntade ohälsotal 2001 
  
 och förväntade ohälsotal 
  
 Kv. 
  
 M 
  
 Kv.+M 
  
 Kv. 
  
 M 
  
 Kv.+M 
  
 Kv. 
  
 M 
  
 Kv.+M 
  
 Kronoberg 
  
 33,8 
  
 40,9 
  
 27,0 
  
 41,8 
  
 49,5 
  
 34,5 
  
 -8,0 
  
 -8,6 
  
 -7,5 
  
 Stockholm 
  
 35,2 
  
 41,0 
  
 29,5 
  
 40,1 
  
 47,5 
  
 32,8 
  
 -4,9 
  
 -6,5 
  
 -3,3 
  
 Halland 
  
 35,5 
  
 41,6 
  
 29,5 
  
 42,4 
  
 50,2 
  
 34,8 
  
 -6,9 
  
 -8,6 
  
 -5,3 
  
 Jönköping 
  
 35,8 
  
 42,9 
  
 29,0 
  
 41,5 
  
 49,5 
  
 34,0 
  
 -5,7 
  
 -6,6 
  
 -5,0 
  
 Skåne 
  
 38,5 
  
 45,3 
  
 31,8 
  
 41,7 
  
 49,2 
  
 34,3 
  
 -3,2 
  
 -3,9 
  
 -2,5 
  
 Uppsala 
  
 39,6 
  
 47,3 
  
 31,8 
  
 39,8 
  
 46,6 
  
 32,9 
  
 -0,2 
  
 0,7 
  
 -1,1 
  
 Gotland 
  
 39,8 
  
 46,8 
  
 32,9 
  
 42,7 
  
 50,5 
  
 35,2 
  
 -2,9 
  
 -3,7 
  
 -2,3 
  
 Västra Götaland 
  
 40,6 
  
 47,9 
  
 33,5 
  
 40,9 
  
 48,5 
  
 33,6 
  
 -0,3 
  
 -0,6 
  
 -0,1 
  
 Kalmar 
  
 41,0 
  
 48,1 
  
 34,2 
  
 43,5 
  
 51,7 
  
 35,8 
  
 -2,5 
  
 -3,6 
  
 -1,6 
  
 Blekinge 
  
 41,8 
  
 50,7 
  
 33,4 
  
 43,2 
  
 51,7 
  
 35,3 
  
 -1,4 
  
 -1,0 
  
 -1,9 
  
 Örebro 
  
 42,1 
  
 51,2 
  
 33,3 
  
 42,4 
  
 50,0 
  
 34,9 
  
 -0,3 
  
 1,2 
  
 -1,6 
  
 Östergötland 
  
 42,8 
  
 53,8 
  
 32,4 
  
 41,3 
  
 49,3 
  
 33,7 
  
 1,5 
  
 4,5 
  
 -1,3 
  
 Södermanland 
  
 43,5 
  
 53,2 
  
 34,1 
  
 43,5 
  
 51,4 
  
 35,9 
  
 0,0 
  
 1,8 
  
 -1,8 
  
 Västmanland 
  
 44,6 
  
 54,8 
  
 34,9 
  
 43,3 
  
 51,4 
  
 35,6 
  
 1,3 
  
 3,4 
  
 -0,7 
  
 Västernorrland 
  
 44,8 
  
 53,9 
  
 36,2 
  
 43,8 
  
 52,0 
  
 36,1 
  
 1,0 
  
 1,9 
  
 0,1 
  
 Värmland 
  
 46,4 
  
 55,6 
  
 37,5 
  
 43,0 
  
 51,3 
  
 35,2 
  
 3,4 
  
 4,3 
  
 2,3 
  
 Dalarna 
  
 46,9 
  
 55,9 
  
 38,4 
  
 43,4 
  
 51,5 
  
 35,9 
  
 3,5 
  
 4,4 
  
 2,5 
  
 Gävleborg 
  
 48,2 
  
 57,8 
  
 39,0 
  
 43,5 
  
 51,6 
  
 35,9 
  
 4,7 
  
 6,2 
  
 3,1 
  
 Jämtland 
  
 51,3 
  
 63,0 
  
 40,2 
  
 42,5 
  
 50,6 
  
 34,9 
  
 8,8 
  
 12,4 
  
 5,3 
  
 Västerbotten 
  
 52,6 
  
 65,0 
  
 40,7 
  
 40,6 
  
 48,1 
  
 33,5 
  
 12,0 
  
 16,9 
  
 7,2 
  
 Norrbotten 
  
 53,9 
  
 63,7 
  
 44,8 
  
 43,1 
  
 51,7 
  
 35,2 
  
 10,8 
  
 12,0 
  
 9,6 
  
 Källa: RFV, SCB 
  
 De faktiska ohälsotalen varierar med mer än 20 dagar, från 33,8 dagar i Kronoborgs län till 53,9 dagar i Norrbottens län. 
 Ohälsotalen i de olika länen skulle med hänsyn till respektive läns befolkningsstruktur och i övrigt lika förhållanden variera med 4 dagar, från 39,8 dagar i Uppsala län till 43,8 dagar i Västernorr- lands län. 
 Västerbottens län har totalt 12 fler ohälsodagar än vad som kan förklaras av länets befolkningsstruktur. Hallands län har 8 färre ohälsodagar än förväntat. 
 Avvikelserna från de förväntade ohälsotalen är större för kvinnor än för män. I Västerbotten har kvinnorna 16,9 fler ohälsodagar än förväntat medan kvinnorna i Hallands och Kronobergs län har 8,6 färre. För männen är avvikelserna störst i Norrbotten med 9,6 fler 
 114 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 dagar än förväntat och återigen i Halland med 7,5 färre ohälsodagar än förväntat. 
 De länsvisa skillnaderna i ohälsotal, sjukfrånvaro och förtidspen- sion, kan inte förklaras av skillnader i befolkningsstruktur. 
  
 Tabell 11.  
 Genomsnittlig sjukfallstid i fall längre än 60 dagar för kvinnor och män samt avvikelser från genomsnittet år 2001. 
  
 Antal dagar 
  
 Avvikelse från genomsnitt 
  
 Samtliga 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Samtliga 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Hallands län 
  
 396 
  
 398 
  
 394 
  
 -45 
  
 -46 
  
 -42 
  
 Kronobergs län 
  
 402 
  
 408 
  
 392 
  
 -39 
  
 -36 
  
 -44 
  
 Värmlands län 
  
 407 
  
 410 
  
 401 
  
 -34 
  
 -34 
  
 -35 
  
 Khan 
  
 414 
  
 416 
  
 410 
  
 -27 
  
 -28 
  
 -26 
  
 Gotlands län 
  
 420 
  
 420 
  
 421 
  
 -21 
  
 -24 
  
 -15 
  
 Dalarnas län 
  
 422 
  
 430 
  
 410 
  
 -19 
  
 -14 
  
 -26 
  
 Örebro län 
  
 423 
  
 430 
  
 410 
  
 -18 
  
 -14 
  
 -26 
  
 Västmanlands län 
  
 423 
  
 426 
  
 418 
  
 -18 
  
 -18 
  
 -18 
  
 Norrbottens län 
  
 426 
  
 429 
  
 420 
  
 -15 
  
 -15 
  
 -16 
  
 Jönköpings län 
  
 438 
  
 443 
  
 432 
  
 -3 
  
 -1 
  
 -4 
  
 Västernorrlands län 
  
 438 
  
 436 
  
 441 
  
 -3 
  
 -8 
  
 5 
  
 Västra Götalands län 
  
 440 
  
 441 
  
 437 
  
 -1 
  
 -3 
  
 1 
  
 Samtliga 
  
 441 
  
 444 
  
 436 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 Skåne län 
  
 442 
  
 446 
  
 436 
  
 1 
  
 2 
  
 0 
  
 Västerbottens län 
  
 445 
  
 450 
  
 435 
  
 4 
  
 6 
  
 -1 
  
 Stockholms län 
  
 448 
  
 447 
  
 449 
  
 7 
  
 3 
  
 13 
  
 Blekinge län 
  
 449 
  
 454 
  
 439 
  
 8 
  
 10 
  
 3 
  
 Jämtlands län 
  
 451 
  
 462 
  
 432 
  
 10 
  
 18 
  
 -4 
  
 Södermanlands län 
  
 459 
  
 466 
  
 446 
  
 18 
  
 22 
  
 10 
  
 Kalmar län 
  
 464 
  
 463 
  
 464 
  
 23 
  
 19 
  
 28 
  
 Östergötlands län 
  
 481 
  
 484 
  
 474 
  
 40 
  
 40 
  
 38 
  
 Uppsala 
  
 486 
  
 494 
  
 470 
  
 45 
  
 50 
  
 34 
  
 Källa: RFV 
 I slutet av februari 2001 var den genomsnittliga sjukfallstiden i sjukfall som varit längre än 60 dagar 441 dagar. Skillnaderna mellan länen är anmärkningsvärda. Mellan högsta och lägsta tal är skiljer 90 dagar för kvinnor och män sammantaget, 96 dagar för kvinnor och 82 dagar för män. De längsta sjukfallstiderna finns i Uppsala och Östergötlands län, de kortaste i Hallands och Kronobergs län. 
 115 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 Tabell 12.  
 Sjukfall och förtidspensioner/sjukbidrag per 1000 för- säkrade vid utgången av mars månad 2002. Nybeviljade förtidspeni- soner/sjukbidrag under perioden  
 200104–200203. 
  Antal samt avvi- kelse från riksgenomsnittet  
 (+/-). 
  
 Förtidspensionärer/sjukbidrag 
  
 Sjukfall 
  
 Bestånd 
  
 Nybeviljande 
  
 Samtliga 
  
 över 1 år 
  
 över 2 år 
  
 Antal 
  
 +/- 
  
 Antal 
  
 +/- 
  
 Antal 
  
 +/- 
  
 Antal 
  
 +/- 
  
 Antal 
  
 +/- 
  
 Stockholms län 
  
 65 
  
 -14 
  
 9 
  
 -2 
  
 48 
  
 -6 
  
 18 
  
 -3 
  
 8 
  
 -1 
  
 Kronobergs län 
  
 69 
  
 -11 
  
 9 
  
 -1 
  
 48 
  
 -6 
  
 17 
  
 -4 
  
 6 
  
 -3 
  
 Uppsala län 
  
 73 
  
 -6 
  
 10 
  
 0 
  
 58 
  
 4 
  
 25 
  
 4 
  
 11 
  
 3 
  
 Hallands län 
  
 73 
  
 -6 
  
 8 
  
 -3 
  
 47 
  
 -7 
  
 16 
  
 -5 
  
 6 
  
 -3 
  
 Jönköpings län 
  
 74 
  
 -6 
  
 9 
  
 -1 
  
 50 
  
 -4 
  
 20 
  
 -1 
  
 8 
  
 -1 
  
 Skåne län 
  
 76 
  
 -3 
  
 10 
  
 0 
  
 50 
  
 -4 
  
 20 
  
 -2 
  
 8 
  
 -1 
  
 Samtliga 
  
 79 
  
 0 
  
 10 
  
 0 
  
 54 
  
 0 
  
 21 
  
 0 
  
 8 
  
 0 
  
 Kalmar län 
  
 80 
  
 0 
  
 10 
  
 -1 
  
 57 
  
 3 
  
 24 
  
 3 
  
 10 
  
 2 
  
 Västra Götalands län 
  
 80 
  
 0 
  
 10 
  
 0 
  
 53 
  
 -1 
  
 20 
  
 -1 
  
 8 
  
 -1 
  
 Örebro län 
  
 82 
  
 2 
  
 12 
  
 1 
  
 55 
  
 1 
  
 21 
  
 0 
  
 8 
  
 -1 
  
 Gotlands län 
  
 83 
  
 4 
  
 12 
  
 1 
  
 49 
  
 -5 
  
 18 
  
 -3 
  
 7 
  
 -1 
  
 Blekinge län 
  
 84 
  
 5 
  
 9 
  
 -1 
  
 52 
  
 -3 
  
 21 
  
 0 
  
 8 
  
 0 
  
 Östergötlands län 
  
 84 
  
 5 
  
 11 
  
 0 
  
 57 
  
 3 
  
 25 
  
 4 
  
 11 
  
 3 
  
 Västernorrlands län 
  
 88 
  
 9 
  
 11 
  
 0 
  
 64 
  
 9 
  
 25 
  
 4 
  
 10 
  
 1 
  
 Södermanlands län 
  
 89 
  
 10 
  
 10 
  
 -1 
  
 53 
  
 -1 
  
 22 
  
 1 
  
 9 
  
 0 
  
 Värmlands län 
  
 91 
  
 12 
  
 12 
  
 2 
  
 59 
  
 5 
  
 22 
  
 1 
  
 8 
  
 0 
  
 Västmanlands län 
  
 92 
  
 13 
  
 14 
  
 3 
  
 52 
  
 -2 
  
 18 
  
 -3 
  
 6 
  
 -2 
  
 Khan 
  
 93 
  
 14 
  
 14 
  
 4 
  
 64 
  
 10 
  
 24 
  
 3 
  
 8 
  
 0 
  
 Dalarnas län 
  
 95 
  
 15 
  
 11 
  
 0 
  
 63 
  
 9 
  
 25 
  
 3 
  
 9 
  
 1 
  
 Jämtlands län 
  
 97 
  
 18 
  
 13 
  
 3 
  
 73 
  
 18 
  
 30 
  
 9 
  
 12 
  
 4 
  
 Norrbottens län 
  
 105 
  
 25 
  
 12 
  
 2 
  
 69 
  
 14 
  
 28 
  
 6 
  
 11 
  
 3 
  
 Västerbottens län 
  
 105 
  
 26 
  
 13 
  
 3 
  
 74 
  
 20 
  
 32 
  
 11 
  
 13 
  
 5 
  
 Källa: RFV, Store 
  
 Även när det gäller de andelar av befolkning som förtidspensione- rade eller sjukskrivna föreligger mycket stora skillnader mellan länen. 
 Antalet förtidspensionärer/sjukbidragsmottagare varierar från 65 per 1000 invånare i Stockholm till 105 i Norrbottens och Väster- bottens län. I dessa senare län är mer än 10 procent av befolkningen förtidspensionerade eller uppbär sjukbidrag. 
 Spridningen av de relativa sjukskrivningstalen – totalt och för långa sjukskrivningar – är ännu större. Lägst ligger Hallands, Kro- 
 116 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Owens och Stockholms län med totalt  
 Burtonsjukskrivna per 1000 invånare. Högst ligger Västerbottens, Jämtlands och Norrbottens län med  
 69–74 
  sjukskrivna per 1000. 
 Sammantaget innebär talen att vid slutet av mars 2002 var  
 17–18 
  procent av befolkningen i Västerbottens, Jämtlands och Norrbot- tens län sjukskrivna eller förtidspensionerade. I Stockholms, Kro- nobergs och Hallands län var motsvarande andel  
 11–12 
  procent. 
  
 2.9 
  
 Diagnoser 
  
 Sjukskrivningsdiagnosernas utveckling under det senaste decenniet 
 Vissa diagnosgrupper dominerar bland de vars arbetsförmåga är nedsatt på grund av sjukdom. Förändringar över tid i fördelningen i olika diagnosgrupper kan därför vara en viktig indikation på för- ändringar på arbetsmarknaden eller i arbetskraftens egenskaper. Ett generellt tolkningsproblem är dock att diagnoserna inte bara av- speglar ett förändrat sjukdomspanorama utan också påverkas av utvecklingen inom läkarvetenskapen och förändringar i hur läkare ställer diagnos. 
 I sjukförsäkringsregistren har diagnoser hittills inte kunnat regi- streras löpande. RFV har därför genomfört särskilda diagnosunder- sökningar. Den senaste omfattar avslutade sjukfall år 1990 (se RFV Redovisar 1996:3) och den föregående omfattar avslutade sjukfall år 1983 (se RFV Informerar 1987:5). För att bland annat studera diagnoser hos långvarigt sjukskrivna har RFV dessutom genomfört särskilda undersökningar. En av dessa är den så kallade  
 Riks-LS- 
  undersökningen som täcker åren 1991 till 1994. Sedan 1999 genomförs också årligen den så kallade  
 RFV-LS-undersökningen 
  som hittills omfattar åren 1999 till 2001. 
 I Tabell 13 redovisas diagnosfördelningen för de dominerande diagnosgrupperna för män respektive kvinnor sedan början av  
 1990-talet. 
  För sjukskrivningar som har pågått i 60 dagar eller längre (långvariga sjukskrivningar) är rörelseorganens sjukdomar den största diagnosgruppen för både kvinnor och män. För kvin- norna har dock andelen med sådana besvär minskat under senare år medan andelen med rörelseorganens sjukdomar är relativt konstant bland männen. Andelen skador och förgiftningar samt cirkula- tionsorganens sjukdomar har också minskat sedan början av 1990- 
 117 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 talet. Bland kvinnorna står sjukskrivningar i samband med gravidi- tet för en icke försumbar del av de långvariga sjukskrivningarna. Andelen graviditetssjukskrivningar har dock minskat sedan början av  
 1990-talet 
  vilket delvis förklaras av de mycket höga födelsetalen i början av  
 1990-talet. 
  
 Den sjukdomstyp som har ökat kraftigast under senare år bland de (långvarigt) sjukskrivna är utan tvekan de psykiska sjukdo- marna. Särskilt dramatisk har denna utveckling varit bland kvin- norna där andelen långvarigt sjukskrivna för psykisk ohälsa ökat från 16 till 30 procent. Dessa förändringar ligger i linje med vad Socialstyrelsen rapporterat i den senaste folkhälsorapporten. An- delen med självrapporterade psykiska besvär har ökat påtagligt under  
 1990-talet, 
  framförallt bland kvinnorna. Däremot har det inte skett någon ökning av det som brukar benämnas psykiska sjukdomar t.ex. psykoser och psykosliknande tillstånd. 
 1  
 I en studie av långtidssjukskrivningar för psykisk sjukdom och utbrändhet konstaterades att det mellan 1999 och 2000 i huvudsak hade skett en ökning av de mindre svårartade psykiska sjukdomarna, som kan betecknas som psykiska besvär snarare än psykiska sjukdomar. 
 2  
 De mer svårartade psykiska sjukdomarna såsom psykoser och förstämningssyndrom (t.ex.  
 mano-depressivitet) 
  stod för drygt 10 procent av långtidssjukskrivningarna år 2000. Denna andel var dock oförändrad mellan 1999 och 2000. Däremot ökade de psykiska be- svären såsom stressrelaterade syndrom och olika neurostillstånd. Andelen sjukskrivna med sådana besvär hade ökat från knappt 8 procent 1999 till strax under 12 procent år 2000. Ökningen var markant bland både kvinnor och män. Liknande indikationer har kommit från Arbetarskyddsstyrelsen och SCB. De har rapporterat att det mellan åren 1998 och 1999 skett en ökning i av arbetet för- anledda psykiska besvär på grund av stress och andra psykiska på- frestningar. De största problemen orsakas dock fortfarande av på- frestande arbetsställningar, tung manuell hantering och upprepade arbetsmoment vilket ökar risken för problem i rygg, nacke och axlar. 
 3 
  
 1 
  
 Socialstyrelsen (2001)  
  
 Folkhälsorapport 2001. 
  
 2 
  
 Riksförsäkringsverket (2002a)  
 Långtidssjukskrivningar för psykisk sjukdom och utbrändhet – Vilka egenskaper och förhållanden är utmärkande för de drabbade?  
 RFV Analyserar 2002:4. 
  
 3 
  
 SCB Statistiska meddelanden Am 43 SM 9901. 
  
 118 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Tabell 13 
  
 .  
 De långvariga sjukskrivningarnas (60 dagar eller längre) fördelning på diagnos för olika tidsperioder. 
  
 Kvinnor 
  
 Diagnosgrupp 
  
 1991–1994 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 Rörelseorganens 
  
 37 
  
 41 
  
 37 
  
 34 
  
 sjukdomar 
  
 Psykiska sjukdomar* 
  
 16 
  
 21 
  
 27 
  
 30 
  
 Graviditetskomplikationer 
  
 12 
  
 7 
  
 6 
  
 7 
  
 Skador och förgiftningar 
  
 10 
  
 6 
  
 7 
  
 7 
  
 Cirkulationsorganens 
  
 4 
  
 3 
  
 3 
  
 3 
  
 sjukdomar 
  
 Övriga sjukdomar 
  
 21 
  
 22 
  
 20 
  
 19 
  
 Summa 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 Män 
  
 Diagnosgrupp 
  
 1999–1994 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 Rörelseorganens 
  
 36 
  
 36 
  
 37 
  
 37 
  
 sjukdomar 
  
 Psykiska sjukdomar* 
  
 16 
  
 19 
  
 22 
  
 22 
  
 Skador och förgiftningar 
  
 17 
  
 13 
  
 12 
  
 12 
  
 Cirkulationsorganens 
  
 11 
  
 10 
  
 7 
  
 8 
  
 sjukdomar 
  
 Övriga sjukdomar 
  
 20 
  
 22 
  
 22 
  
 21 
  
 Summa 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 År  
 1991–1994=Riks-LS-undersökningen. 
  År 1999, 2000 och  
 2001=RFV-LS- 
  undersökningen. 
 *Inkl. utbrändhet. 
 Sannolikt finns det ett nära samband mellan utvecklingen av lång- variga sjukskrivningar och psykisk ohälsa samt de indikationer på negativa förändringar i den psykosociala arbetsmiljön som flera studier rapporterat. De psykosociala arbetsmiljöproblemen har ökat under  
 1990-talet. 
 4 
  
 Särskilt framträdande har försämringarna varit för anställda inom kommuner och landsting och för kvinnor. 
 5 
  
 Utbrändhet är också en diagnos som tilldragit sig stort intresse i samband med att stressrelaterad arbetsohälsa uppmärksammats 
  
 4 
  
 Robinson C (2000)  
 Arbetsmiljö och arbetsrelaterade besvär under  
 1990-talet 
 och Anderson (2000)  
 Åldersskillnader i arbete, arbetsmiljö och ohälsa.  
 Båda i Marklund S (red.) Arbetsliv och hälsa 2000. Arbetslivsinstitutet och Arbetarskyddsstyrelsen. 
  
 5 
  
 Ramirez (2001)  
 Med välfärdsstaten som arbetsgivare – arbetsmiljön och dess konsekvenser inom välfärdstjänsteområdet på  
 1990-talet. 
 I SOU 2001:52 Välfärdstjänster i omvandling, Kommittén Välfärdsbokslut. Williamson. Stockholm. 
  
 119 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 alltmer under senare år. Även om fenomenet utbrändhet inte är nytt fanns denna särskilda benämning inte med i Socialstyrelsens tidigare klassifikation av sjukdomar. Begreppet tillkom dock i den nya utgåvan av Klassifikation av sjukdomar och hälsoproblem 1997 (Socialstyrelsen 1997). Det är emellertid fortfarande år 2001 en relativt liten del av de långtidssjukskrivna som på läkarintyget får diagnosen utbrändhet: 2 procent. Liksom för övrig psykisk ohälsa är andelen något högre bland kvinnorna än bland männen 2 respektive 1 procent av de långvarigt sjukskrivna som har utbränd- hetsdiagnos. Ökningen av de psykiska sjukdomarna som sjukskriv- ningsdiagnos tyder dock på att problemet med den psykiska arbetsohälsan är omfattande. Totalt sett står sjukdomar som berör den psykiska hälsan, för minst 27 procent av de långvariga sjuk- skrivningarna. 
 6 
  
 Den kraftigaste ökningen i antalet sjukskrivningar har skett när det gäller olika psykiska besvär. Men antalet sjukskrivningar har ökat för alla typer av sjukdomar, även om det i de flesta fall är fråga om måttliga ökningar. Sedan början av  
 1990-talet 
  har antalet lång- varigt sjukskrivna kvinnor ökat från drygt 75 000 till 154 000 vilket innebär mer än en fördubbling av antalet fall, se Figur 1. Antalet långa sjukskrivningar för rörelseorganens sjukdomar ökade bland kvinnorna från 28 000 till 53 000. Rörelseorganens sjukdomar står fortfarande för den största delen av de långvariga sjukskrivning- arna. Att den psykiska arbetsohälsan har ökat dramatiskt bland kvinnorna framgår tydligt av Figur 1. För de långvariga sjukskriv- ningarna har det skett en ökning från 12 000 till över 45 000 sjuk- skrivningar. Det innebär i det närmast en tredubbling av antalet långvariga sjukskrivningar. 
  
 6  
  
 Riksförsäkringsverket (2002b)  
 Långtidssjukskrivna – diagnos, yrke, arbetsgivare och återgång i arbete. En jämförelse mellan 2000 och 2001.  
 RFV Redovisar 2002:3. 
  
 120 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Figur 1 
  
 .  
 Antal långvarigt sjukskrivna 60 dagar efter sjukdoms- typ* Kvinnor 
  
 Antal 
  
 180000 
  
 160000 
  
 140000 
  
 120000 
  
 100000 
  
 80000 
  
 60000 
  
 40000 
  
 20000 
  
 0 
  
 1992-1994 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
  V Psykiska sjukdomar 
  
  XIII Rörelseorganens sjukdomar 
  
  XIX Skador och Förgiftningar 
  
  XV Graviditet, förlossning och barnsängstid 
  
  Övriga sjukdomar 
 *Andelar beräknade i  
 Riks-LS 
 (1991-1994) 
  och  
 RFV-LS 
 (1999-2001) 
  relaterade till antalet pågående  
 60-dagars 
  sjukskrivningar i december respektive år (genomsnittligt antal för  
 1992-94) 
  
 Också bland männen har det skett en markant ökning av antalet långvariga sjukskrivningar under  
 1990-talet. 
  I början av  
 1990-talet 
  var omkring 61 000 män långvarigt sjukskrivna. År 2001 hade an- talet ökat till drygt 88 000 vilket innebär en ökning med 45 pro- cent, se Figur 2. Rörelseorganens sjukdomar har ökat från 22 000 till 32 000 långvariga sjukskrivningar bland männen. Liksom för kvinnorna har dock den starkaste tillväxten bland männen skett för sjukskrivningar på grund av psykisk arbetsohälsa. Antalet sjuk- skrivningar har här ökat från omkring 
 10 000 till 19 000 vilket i det närmaste är en fördubbling. Antalet långvarigt sjukskrivna män är dock betydligt färre än antalet lång- varigt sjukskrivna. Kvinnorna står nu för närmare  
 2/3-delar 
  av de långvariga sjukskrivningarna. 
 7 
  
 Förändringen i antalet långvariga sjukskrivningar under 1990- talet och de diagnosgrupper som genomgått störst förändringar kan sammanfattas i Tabell 14. Sedan åren  
 1992–94 
  har antalet lång- variga sjukskrivningar ökat från i genomsnitt 136 500 sjukskriv- ningar till 242 500 i slutet av år 2001. Vilket innebär en ökning med 106 000 fall eller 78 procent. Den starkaste tillväxten har skett bland de psykiska sjukdomarna vilka har ökat med nästan 
  
 7  
 Ibid. 
 121 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:62 
  
 200 procent. Rörelseorganens sjukdomar har också de ökat kraf- tigt; 70 procent. Övriga sjukskrivningsorsaker har tillsammans ökat med 43 procent. Eftersom tillväxten har varit så kraftig för den psykiska arbetsohälsan står den också för den största andelen av den totala ökningen i antalet långa sjukskrivningar; 43 procent. Rö- relseorganens sjukdomar är fortfarande den största enskilda sjuk- domsgruppen men står för en mindre del av den totala ökningen än de psykiska sjukdomarna; 33 procent. Övriga sjukskrivningsor- saker står tillsammans för resterande 26 procent av ökningen i antalet långvariga sjukskrivningar. 
 Enligt en nyligen publicerad rapport svarar rörelseorganens sjukdomar och psykiska sjukdomar för sammanlagt 59 procent av sjukpenningkostnaderna. Av de totala sjukpenningkostnaderna på 38,4 miljarder kronor år 2001 svarar rörelseorganens sjukdomar för uppskattningsvis 14,3 miljarder kronor. De psykiska sjukdomarna kostade omkring 8,4 miljarder i sjukpenning. Av övriga stora sjuk- domsgrupper stod skador och förgiftningar för 2,8 miljarder samt cirkulationsorganens sjukdomar för 2,3 miljarder kronor i sjuk- penning. Den enskilt största diagnosen är ryggvärk som står för nästan elva procent av de totala sjukpenningkostnaderna. Andra sjukdomar som enskilt står för en stor del av sjukpenningkostna- derna är depressioner, stressreaktioner, muskelvärk, ångestsyn- drom, utbrändhet, diskbråck, disksjukdomar i halskotpelaren samt olika ledsjukdomar. 
 8 
  
 8  
  
 Riksförsäkringsverket (2002c)  
 Vad kostar olika sjukdomar? – sjukpenningkostnaderna fördelade efter sjukskrivningsdiagnos.  
 RFV Redovisar 2002:2. 
  
 122 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 2 
  
 Figur 2.  
 Antal långvarigt sjukskrivna 60 dagar efter sjukdoms- 
  
 typ* Män. 
  
 Antal 
  
 100000 
  
 90000 
  
 80000 
  
 70000 
  
 60000 
  
 50000 
  
 40000 
  
 30000 
  
 20000 
  
 10000 
  
 0 
  
 1992-1994 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
  V Psykiska sjukdomar 
  
  XIII Rörelseorganens sjukdomar 
  
  XIX Skador och Förgiftningar 
  
  IX Cirkulationsorganens 
 sjukdomar 
  
  Övriga sjukdomar 
 *Andelar beräknade i  
 Riks-LS 
 (1991-1994) 
  och  
 RFV-LS 
 (1999-2001) 
  relaterade till antalet pågående  
 60-dagars 
  sjukskrivningar i december respektive år (genomsnittligt antal för  
 1992-94) 
  
 Tabell 14 
  
 .  
 Ökningen i antalet långvariga sjukskrivningar (60 da- gar eller längre) fördelat efter sjukdomstyp 
  
 Diagnos grupp 
  
 Antal 
  
 fall 
  
 Antal fall 
  
 Ökning antal 
  
 Procentuell 
  
 Ande 
  
 av 
  
 1992–1994 
  
 2001 
  
 fall 
  
 ökning 
  
 ökningen 
  
 Rörelseorganens 
  
 50 100 
  
 85 300 
  
 35 200 
  
 70 % 
  
 33 % 
  
 sjukdomar 
  
 Psykiska 
  
 21 700 
  
 65 000 
  
 43 300 
  
 199 % 
  
 41 % 
  
 sjukdomar 
  
 Övriga sjukdomar 
  
 64 700 
  
 92 200 
  
 27 500 
  
 43 % 
  
 26 % 
  
 Totalt 
  
 136 500 
  
 242 500 
  
 106 000 
  
 78 % 
  
 100 % 
  
 Pågående sjukskrivningar 60 dagar eller längre i december (genomsnitt för åren  
 1992–1994) 
  enligt RFV: s officiella statistik. Fördelningen över sjukdomstyp hämtade från  
 Riks-LS 
  och  
 RFV-LS 
  undersökningarna. 
 123 
 Bilaga 3 
 Arbetsmiljöns utveckling för kvinnor och män i olika ålder 
 Davis 
 Statistiska Centralbyrån 
  
 2002-06-10 
  
 125 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 126 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 Arbetsmiljöns utveckling för kvinnor och män i olika ålder 
 Redovisningen koncentreras på att följa arbetsmiljöns och den arbetsrelaterade ohälsans förändringar för kvinnor och män i olika åldersgrupper under de senaste tio åren. För detta används material från Arbetsmiljöundersökningarna, som SCB genomför vartannat år på uppdrag av Arbetsmiljöverket, och där det nu föreligger resultat från den nya undersökningen från slutet av 2001. I Arbetsmiljöundersökningen år 1991 tillfrågades 15 200 personer, år 1999 tillfrågades 14 200 och år 2001 14 400 personer. Svarsfrekvensen varierar mellan olika år och grupper. ( 
 Arbetsmiljön 2001  
 publicerades juni 2002. För metodbeskrivning hänvisas till denna rapport.) 
 Arbetsmiljöundersökningarna innehåller inte i sig uppgifter om sjukskrivningar. Som underlag för två tidigare statliga utredningar, Sjukförsäkringsutredningen och HpH, Handlingsplan för ökad hälsa i arbetslivet, har SCB gjort rapporter där arbetsmiljödata har kombinerats med uppgifter om sjukskrivning. Det ingår inte i detta uppdrag. 
 De åldersgrupper som används är främst  
 16–29 
  år,  
 30–49 
  år och  
 50–64 
  år, men även en finare indelning används för att nyansera bilden. Sjukersättningarnas ökning bland de yngre sysselsatta har uppmärksammats, och därför kommer i denna rapport de ungas arbetsmiljö och självrapporterade ohälsa att behandlas särskilt. 
 Följande aspekter av arbetsmiljö behandlas: 
  
 Ergonomiska förhållanden 
 : kroppsligt ansträngande arbete, påfrestande arbetsställningar, upprepade arbetsmoment  
 Psykosociala förhållanden 
 : krav och kontroll och kombi- nationer av dessa (bl.a. arbete med hög anspänning), stöd från chefer och arbetskamrater. 
  
 Ohälsa 
 : ont i axlar/armar, ont i nacke och övre delen av ryggen, ont i nedre delen av ryggen, kroppslig uttröttning, trötthet och håglöshet, olust när man går till jobbet, sömn- svårigheter 
 Fotnot 
 Arbetsmiljöundersökningarnas flesta frågor avser beskrivningar av arbetsmiljön. För att ge den aktuella bilden av detta undantas personer som vid undersökningstillfället inte alls varit på arbetsplatsen under de tre senaste månaderna. Bland dessa finns en del som har varit frånvarande på grund av arbetsrelaterad ohälsa, varför skattningar av den liksom av sjukfrånvaro, när sådana data kopplas på, tenderar att bli något för låg. 
 127 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 För att begränsa siffermängden redovisas flertalet resultat endast för åren 1991, 1999 och 2001. Det ger en förenklad men i allt väsentligt riktig bild av utvecklingen under tioårsperioden och med kontroll för vad som hänt under de sista två åren. 
 Resultaten presenteras i särskilda avsnitt för respektive ålders- grupp. 
  
 16-29-åriga 
  kvinnors och mäns arbetsmiljö och arbetsrelaterade besvär  
 1991-2001 
  
 Vilka är de unga och var arbetar de? 
 För att kunna bedöma utvecklingen av  
 de ungas arbetssituation  
 under tioårsperioden  
 1991-2001 
  är det viktigt att kontrollera eventuella förändringar inom gruppen unga  
 16–29 
  år. Det har under perioden skett en viss förskjutning åldersmässigt så att en något större andel är minst 25 år. 
 ( 
 Not 
 : Uppgifterna kommer från respektive års Arbetsmiljöundersökning och kan skilja sig något från AKU bl.a. genom att här har de som varit frånvarande minst tre månader vid undersökningen har tagits bort.) 
 Kvinnor 
 Bland de yngsta,  
  
 16–24 
  
  år 
 , har det blivit vanligare att ha tidsbegrän- sad anställning (från ca 35 procent till 50), vanligare att arbeta del- tid (från ca 35 till 60 procent), något mindre vanligt att arbeta i offentlig sektor (från ca 50 till 42 procent). Under hela tiden har två av tre av de yngsta arbetaryrken. Bland kvinnor i åldern  
  
 25–29 
  
  år  
 har de tidsbegränsade jobben också ökat (från ca 14 till 24 pro- cent, men var ännu något vanligare för några år sedan. Var tredje har deltidsarbete, vilket är något mindre än under första delen av nittiotalet. Något mindre andel arbetar i offentlig sektor (ca 42 procent jämfört med ca52). Andelen i arbetaryrken sjunker något (från ca 50 procent till 40), och tjänstemännen ökar motsvarande. 
 Män 
 Bland de yngsta männen,  
  
 16–24 
  
  år 
 , har tidsbegränsade anställningar ökat (från ca 22 procent till 30), där andelen ligger stabilt. Deltids- arbetet har blivit vanligare (från 16 till 30 procent). Arbete i offentlig sektor är relativt ovanligt (ca 14 till 10 procent). Under hela perioden är tre av fyra i denna grupp arbetare. Bland män  
 24– 
  
 128 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 29 år  
 har också de tidsbegränsade anställningarna blivit vanligare (från ca 7 till 13 procent), men situationen är stabil under de senare åren. Deltidsarbete är ovanligt (ca  
 5–7 
  procent). Arbete i offentlig sektor är i stort sett stabilt (ca 14 procent). Andelen arbetare mins- kar sakta (från ca 58 procent till 51) och tjänstemännen ökar. 
 De ungas delvis förändrade anknytning till arbetslivet kan antas påverka deras arbetsmiljö, hälsa och sjukfrånvaro. Unga kvinnor och män har jämfört med de äldre betydligt oftare tidsbegränsade jobb och deltidsjobb, och även kvinnorna arbetar i störst utsträck- ning inom den enskilda sektorn. Unga kvinnor har oftare än män denna lösare anknytning till arbetet. En betydande skillnad finns mellan unga under 25 år och dem som är  
 25–29 
  år. Därför görs en del av redovisningen nedan med två ålderskategorier unga. 
 Fysisk arbetsmiljö bland kvinnor och män  
 16–29 
  år.  
 1991–2001 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande minst ¼ av tiden 
  
 Kroppsligt ansträngande arbete 
  
 44,6 
  
 46,7 
  
 44,6 
  
 55,8 
  
 52,1 
  
 50,5 
  
 Tar i så att man andas snabbare 
  
 10,7 
  
 16,4 
  
 15,8 
  
 26,0 
  
 27,5 
  
 25,8 
  
 Arbetar framåtböjd utan stöd 
  
 32,8 
  
 34,3 
  
 34,6 
  
 32,9 
  
 33,1 
  
 32,2 
  
 Arbetar i vriden ställning 
  
 32,0 
  
 36,1 
  
 33,6 
  
 30,6 
  
 29,5 
  
 27,0 
  
 Arbetsförhållande minst ½ tiden 
  
 Upprepade arbetsmoment 
  
 39,0 
  
 49,9 
  
 54,9 
  
 36,2 
  
 45,0 
  
 38,7 
  
 Upprepade moment, enkelt arbete 
  
 25,3 
  
 30,7 
  
 34,5 
  
 19,0 
  
 24,4 
  
 22,7 
  
 Antal svarande 
  
 1454 
  
 832 
  
 841 
  
 1460 
  
 837 
  
 767 
  
 Bland unga  
 kvinnor  
 sker inga större förändringar av den fysiska arbetsmiljön under tioårsperioden. Arbetsuppgifter som medför stor kroppsansträngning har dock ökat något och berör nu var sjätte kvinna. Arbete med mycket upprepade arbetsmoment har blivit vanligare, och det gäller även när villkoret att det skall röra sig om ett enkelt arbete läggs till. Bland unga  
 män  
 är den fysiska arbetsmiljön i stort oförändrad. Arbete med mycket upprepade arbetsmoment ökar till 1999 men verkar därefter vara nere på 1991 års nivå igen. 
 Kroppsligt ansträngande och tunga arbeten är vanligare bland män än kvinnor. Bland kvinnor är arbete i vriden arbetsställning vanligare liksom arbete med mycket upprepade arbetsmoment. 
 129 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 Fysisk arbetsmiljö och upprepade arbetsmoment bland syssel- satta i åldrarna  
 16–24 
  år och  
 25-29 
  år. 1991, 1999, 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Ålder 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande minst ¼ av tiden 
  
 Kroppsligt ansträngande arbete 
  
 16–24 
  
 48,9 
  
 54,2 
  
 50,0 
  
 61,1 
  
 61,6 
  
 57,6 
  
 25–29 
  
 39,6 
  
 41,3 
  
 40,1 
  
 50,6 
  
 45,3 
  
 45,3 
  
 Tar i så att man andas snabbare 
  
 16–24 
  
 11,4 
  
 20,1 
  
 17,8 
  
 28,3 
  
 33,7 
  
 28,5 
  
 25–29 
  
 10,0 
  
 13,8 
  
 14,1 
  
 23,6 
  
 23,0 
  
 23,9 
  
 Arbetar framåtböjd utan stöd 
  
 16–25 
  
 36,1 
  
 39,3 
  
 37,1 
  
 35,0 
  
 37,8 
  
 38,0 
  
 25–29 
  
 29,0 
  
 30,7 
  
 32,3 
  
 30,8 
  
 29,8 
  
 28,1 
  
 Arbetar i vriden ställning 
  
 16–24 
  
 34,2 
  
 41,1 
  
 38,2 
  
 34,4 
  
 32,6 
  
 27,8 
  
 25–29 
  
 29,6 
  
 32,5 
  
 29,6 
  
 26,9 
  
 27,2 
  
 26,3 
  
 Arbetsförhållande minst ½ tiden 
  
 Upprepade arbetsmoment 
  
 16–24 
  
 42,9 
  
 62,2 
  
 64,1 
  
 39,9 
  
 52,1 
  
 47,8 
  
 25–29 
  
 34,5 
  
 40,9 
  
 47,0 
  
 32,5 
  
 41,3 
  
 32,1 
  
 Upprepade moment, enkelt arbete 
  
 16–24 
  
 29,8 
  
 44,8 
  
 48,0 
  
 23,5 
  
 31,8 
  
 32,4 
  
 25–29 
  
 20,1 
  
 20,3 
  
 22,9 
  
 14,5 
  
 19,1 
  
 15,7 
  
 Antal svarande 
  
 16–24 
  
 787 
  
 353 
  
 380 
  
 742 
  
 352 
  
 311 
  
 25–29 
  
 667 
  
 479 
  
 461 
  
 718 
  
 485 
  
 456 
  
 När de unga indelats i två grupper  
 16–24 
  år och  
 25–29 
  år, kvarstår skillnaderna för kvinnor och män i båda grupperna. För både kvin- nor och män är det för varje fråga vanligare att de yngsta är utsatta för påfrestande arbetsförhållanden. Bland  
 kvinnorna  
 har stor kroppsansträngning blivit vanligare i båda åldersgrupperna liksom arbete med mycket upprepade arbetsmoment. I övrigt har inga större förändringar skett i den fysiska arbetsmiljön i de aktuella frågorna. Bland  
 männen  
 noteras två förändringar bland de yngsta. De har i större utsträckning fått vridna arbetsställningar. Mycket upprepade arbetsmoment har också blivit vanligare, och det gäller även upprepade arbetsmoment vid enkelt arbete. Sådant arbete är bland de yngsta männen dubbelt så vanligt som bland de något äldre unga. Samtidigt är sådant arbete fortfarande ännu vanligare bland de yngsta kvinnorna. 
 130 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 Psykosocial arbetsmiljö bland kvinnor och män  
 16–29 
  år. 1991– 2001 
 De psykosociala förhållanden som studeras här är om man är utsatt för höga eller låga arbetskrav och om man har hög eller låg grad av kontroll över sin arbetssituation. Kombinationerna av krav och kontroll visas och särskilt uppmärksammas den kategori som är utsatt för höga krav men har liten kontroll, det som kallas arbete med hög anspänning eller spänt arbete och som innebär störst risk för olika former av stressrelaterad ohälsa. Dessutom visas hur van- ligt det är att sakna stöd från såväl chef som arbetskamrater. 
 Krav, kontroll och stöd bland sysselsatta i åldern  
 16-29 
  år. 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande 
  
 Utsatt för höga arbetskrav 
  
 39,2 
  
 52,2 
  
 48,5 
  
 35,9 
  
 50,2 
  
 40,5 
  
 Liten egenkontroll över arbetet 
  
 52,2 
  
 58,3 
  
 61,4 
  
 44,3 
  
 49,3 
  
 50,4 
  
 Låg anspänning i arbetet 
  
 31,3 
  
 22,9 
  
 21,5 
  
 35,3 
  
 25,7 
  
 30,6 
  
 Aktiva jobb 
  
 16,6 
  
 18,7 
  
 17,1 
  
 20,4 
  
 25,0 
  
 19,0 
  
 Passiva jobb 
  
 29,5 
  
 24,9 
  
 30,1 
  
 28,9 
  
 24,2 
  
 29,0 
  
 Hög anspänning i arbetet 
  
 22,7 
  
 33,5 
  
 31,4 
  
 15,5 
  
 25,2 
  
 21,4 
  
 Ej stöd från både chef och arbetskamrater 
  
 28,1 
  
 35,5 
  
 33,8 
  
 35,2 
  
 33,1 
  
 35,2 
  
 Bland unga  
 kvinnor  
 har det blivit vanligare att vara utsatt för höga krav i arbetet och att ha liten egen kontroll (litet inflytande). Färre har de relativt lättsamma jobben med låg anspänning (låga krav och god egenkontroll), och fler har jobb med hög anspänning (höga krav och låg grad av kontroll). Denna utveckling ser ut att ha planat ut. Att inte ha stöd från både chef och arbetskamrater har blivit vanligare, men även denna utveckling kan ha brutits under de senaste åren. Bland unga  
 män  
 är förändringarna likartade. Det har blivit vanligare att utsättas för höga arbetskrav från 1991 till 1999, men därefter har en minskning inträtt. Det har blivit vanligare att ha liten egenkontroll över sin arbetssituation, och detta kvarstår. Andelen med hög anspänning i arbetet har ökat påtagligt från 1991 till 1999 men kan därefter ha stagnerat. Stöd från chef eller arbetskamrater har varit relativt oförändrat. 
 131 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 Unga kvinnor har jämfört med jämnåriga män oftare arbete med höga krav, liten egenkontroll och hög anspänning i arbetet. 
 Krav, kontroll och stöd bland sysselsatta i åldrarna  
 16–24 
  år och  
 25–29 
  år. 1991, 1999, 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Ålder 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande 
  
 Utsatt för höga arbetskrav 
  
 16–24 
  
 34,7 
  
 44,2 
  
 42,3 
  
 29,8 
  
 45,7 
  
 33,6 
  
 25–29 
  
 44,6 
  
 58,1 
  
 53,7 
  
 41,9 
  
 53,5 
  
 45,5 
  
 Liten egenkontroll över arbetet 
  
 16–24 
  
 54,7 
  
 60,4 
  
 69,9 
  
 49,1 
  
 54,2 
  
 58,3 
  
 25–29 
  
 49,2 
  
 56,8 
  
 54,2 
  
 39,7 
  
 45,8 
  
 44,7 
  
 Låg anspänning i arbetet 
  
 16–24 
  
 32,8 
  
 27,0 
  
 19,8 
  
 35,8 
  
 27,5 
  
 28,3 
  
 25–29 
  
 29,5 
  
 19,9 
  
 22,9 
  
 34,7 
  
 24,4 
  
 32,2 
  
 Aktiva jobb 
  
 16–24 
  
 12,5 
  
 12,6 
  
 10,4 
  
 15,1 
  
 18,4 
  
 13,4 
  
 25–29 
  
 21,4 
  
 23,3 
  
 22,9 
  
 25,6 
  
 29,9 
  
 23,1 
  
 Passiva jobb 
  
 16–24 
  
 32,5 
  
 28,8 
  
 37,9 
  
 34,4 
  
 26,9 
  
 38,1 
  
 25–29 
  
 26,0 
  
 22,0 
  
 23,4 
  
 23,4 
  
 22,2 
  
 22,3 
  
 Hög anspänning i arbetet 
  
 16–24 
  
 22,2 
  
 31,6 
  
 32,0 
  
 14,7 
  
 27,3 
  
 20,2 
  
 25–29 
  
 23,2 
  
 34,8 
  
 30,9 
  
 16,3 
  
 23,6 
  
 22,3 
  
 Ej stöd från både chef och arbets- 
  
 16–24 
  
 27,3 
  
 31,6 
  
 34,8 
  
 33,2 
  
 33,4 
  
 31,9 
  
 kamrater 
  
 25–29 
  
 28,9 
  
 38,3 
  
 33,0 
  
 37,2 
  
 32,8 
  
 37,6 
  
 Antal svarande 
  
 16–24 
  
 787 
  
 353 
  
 380 
  
 742 
  
 352 
  
 311 
  
 25–29 
  
 667 
  
 479 
  
 461 
  
 718 
  
 485 
  
 456 
  
 Bland de yngsta  
 kvinnorna 
 ,  
 16–24 
  år, synes de ökade kraven kvar- stå och låg kontroll över arbetet fortsätta bli vanligare. Den höga anspänningen är fortsatt lika vanlig. I den något äldre gruppen, 25– 29 år, har en utplaning skett i alla dessa avseenden. Bland de yngsta  
 männen  
 har arbetskraven ökat fram till 1999 för att sedan minska tydligt. Samma utveckling sker i den äldre gruppen men med mindre utslag. Bland de yngsta har det blivit vanligare att ha lite kontroll över arbetssituationen och inget tyder på att den utveck- lingen brutits. Arbete med hög anspänning har blivit betydligt van- ligare, men utvecklingen förefaller ha vänt bland de yngsta och pla- nat ut bland de något äldre. 
 Både bland kvinnor och män gäller att de yngsta i mindre ut- sträckning är utsatta för höga krav, men de har också klart oftare liten egenkontroll över sin arbetssituation. Hög anspänning är lika 
 132 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 vanlig oavsett ålder. De tidigare noterade skillnaderna mellan unga kvinnor och män gäller i båda åldersgrupperna. 
 Kroppsliga och andra besvär bland kvinnor och män  
 16-29 
  år.  
 1991-2001 
  
 I det föregående har arbetsmiljön beskrivits. Den har betydelse för hälsa och ohälsa. I detta avsnitt redovisas resultaten beträffande mått på ohälsa eller besvär. 
 Olika former av besvär bland sysselsatta i åldern  
 16-29 
  år. 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Kroppsligt eller annat besvär 
 , 
  
 varje vecka 
  
 Ont i axlar eller armar 
  
 20,9 
  
 26,5 
  
 24,8 
  
 12,6 
  
 15,9 
  
 15,1 
  
 Ont i övre delen av ryggen eller nacken 
  
 28,1 
  
 38,7 
  
 35,8 
  
 15,0 
  
 19,6 
  
 20,2 
  
 Ont i nedre delen av ryggen 
  
 22,2 
  
 28,6 
  
 26,8 
  
 18,0 
  
 18,5 
  
 21,3 
  
 Kroppsligt uttröttad 
  
 38,3 
  
 47,1 
  
 45,7 
  
 36,8 
  
 46,6 
  
 42,3 
  
 Trött och håglös 
  
 32,0 
  
 42,6 
  
 49,2 
  
 25,1 
  
 38,9 
  
 35,8 
  
 Olust när man går till arbetet 
  
 14,4* 
  
 18,4 
  
 23,0 
  
 17,2* 
  
 20,0 
  
 21,8 
  
 Svårt att sova, tankar på jobbet 
  
 håller en vaken 
  
 6,8 
  
 12,9 
  
 16,4 
  
 7,4 
  
 13,5 
  
 12,5 
  
 * Uppgifterna avser 1993 
  
 Bland yngre  
 kvinnor  
 har samtliga de uppräknade besvären blivit vanligare under tioårsperioden: ont i axlar eller armar, ont i övre delen av ryggen eller nacken, ont i nedre delen av ryggen, kroppslig uttröttning. För de uppräknade mera kroppsliga besvären verkar denna negativa utveckling ha stoppat upp. Beträffande tre frågor förefaller försämringen fortsätta. Det gäller trötthet och håglöshet, olust när man går till arbetet och sömnsvårigheter när man inte kan koppla bort tankarna från arbetet. Bland yngre  
 män  
 följer utveck- lingen främst det första mönstret, dvs. andelen som har besvär ökar mellan 1991 och 1999, men därefter är den i stort oförändrad. Det gäller även frågorna om trötthet, håglöshet, olust och sömnsvårig- heter, där ökningen av besvär alltså har stannat av. Frågan om ont i nedre delen av ryggen avviker genom att hela tioårsperioden ligga på samma nivå. 
 133 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 Unga kvinnor har mera av de uppräknade besvären än män med undantag för kroppslig uttröttning och olust när man går till arbe- tet, där kvinnor och män svarar lika. 
 Olika former av besvär bland sysselsatta i åldrarna  
 16–24 
  år och  
 25–29 
  år. 1991, 1999, 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Ålder 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Kroppsligt eller annat besvär, 
  
 16–24 
  
 20,4 
  
 25,0 
  
 24,2 
  
 13,4 
  
 15,7 
  
 15,5 
  
 varje vecka 
  
 25–29 
  
 21,5 
  
 27,6 
  
 25,3 
  
 11,8 
  
 16,1 
  
 14,9 
  
 Ont i övre delen av ryggen eller 
  
 16–24 
  
 28,4 
  
 38,6 
  
 35,0 
  
 14,8 
  
 20,6 
  
 19,0 
  
 nacken 
  
 25–29 
  
 27,9 
  
 38,8 
  
 36,5 
  
 15,3 
  
 18,8 
  
 21,2 
  
 Ont i nedre delen av ryggen 
  
 16–24 
  
 23,8 
  
 32,1 
  
 27,0 
  
 17,6 
  
 19,8 
  
 22,6 
  
 25–29 
  
 20,4 
  
 26,0 
  
 26,5 
  
 18,4 
  
 17,6 
  
 20,4 
  
 Kroppsligt uttröttad 
  
 16–24 
  
 40,5 
  
 50,9 
  
 46,6 
  
 36,7 
  
 48,8 
  
 44,1 
  
 25–29 
  
 35,8 
  
 44,3 
  
 44,9 
  
 36,9 
  
 45,0 
  
 41,0 
  
 Trött och håglös 
  
 16–24 
  
 33,7 
  
 44,9 
  
 49,4 
  
 24,3 
  
 43,5 
  
 34,2 
  
 25–29 
  
 30,1 
  
 41,0 
  
 49,0 
  
 25,9 
  
 35,6 
  
 36,9 
  
 Olust när man går till arbetet 
  
 16–24 
  
 16,0* 
  
 22,0 
  
 26,7 
  
 18,7* 
  
 22,1 
  
 23,8 
  
 25–29 
  
 13,0* 
  
 15,8 
  
 19,9 
  
 16,2* 
  
 18,5 
  
 20,2 
  
 Svårt att sova, tankar på jobbet 
  
 16–24 
  
 6,3 
  
 11,2 
  
 15,0 
  
 5,9 
  
 12,0 
  
 9,0 
  
 håller en vaken 
  
 25–29 
  
 7,5 
  
 14,1 
  
 17,6 
  
 8,9 
  
 14,5 
  
 15,0 
  
 Antal svarande 
  
 16–24 
  
 787 
  
 353 
  
 380 
  
 742 
  
 352 
  
 311 
  
 25–29 
  
 667 
  
 479 
  
 461 
  
 718 
  
 485 
  
 456 
  
 * Uppgifterna avser 1993 
  
 576 
  
 655 
  
 På samma sätt som i tidigare avsnitt har kontrollerats om utveck- lingen ser likadan ut för de yngsta  
 (16–24 
  år) och de något äldre unga  
 (25–29 
  år). I huvudsak gör den det. Besvären är dessutom un- gefär lika vanliga i de olika åldrarna. Någon skillnad kan anas. De yngsta kvinnorna känner oftare olust när de går till arbetet. Både kvinnor och män i den yngsta gruppen förefaller i mindre utsträck- ning ha sömnsvårigheter kopplade till tankar på jobbet. 
 134 
 SOU 2002:62 Bilaga 3 
 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Ålder 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Kroppsligt eller annat besvär, 
  
 en dag av två 
  
 Ont i axlar eller armar 
  
 16–24 
  
 12,5 
  
 13,4 
  
 15,0 
  
 6,7 
  
 8,2 
  
 8,2 
  
 25–29 
  
 13,3 
  
 17,6 
  
 14,8 
  
 6,1 
  
 7,7 
  
 7,8 
  
 Ont i övre delen av ryggen eller 
  
 16–24 
  
 18,3 
  
 22,9 
  
 24,0 
  
 8,6 
  
 10,1 
  
 11,4 
  
 nacken 
  
 25–29 
  
 18,3 
  
 28,3 
  
 22,5 
  
 8,7 
  
 10,2 
  
 12,8 
  
 Ont i nedre delen av ryggen 
  
 16–24 
  
 13,1 
  
 19,4 
  
 15,3 
  
 8,5 
  
 11,1 
  
 12,8 
  
 25–29 
  
 10,3 
  
 17,7 
  
 17,1 
  
 9,5 
  
 9,7 
  
 12,8 
  
 Kroppsligt uttröttad 
  
 16–24 
  
 24,9 
  
 28,2 
  
 30,3 
  
 20,4 
  
 28,7 
  
 22,5 
  
 25–29 
  
 22,5 
  
 27,8 
  
 27,9 
  
 18,4 
  
 23,8 
  
 20,6 
  
 Trött och håglös 
  
 16–24 
  
 16,6 
  
 25,2 
  
 25,4 
  
 11,9 
  
 17,4 
  
 18,5 
  
 25–29 
  
 16,4 
  
 22,4 
  
 28,2 
  
 12,4 
  
 18,4 
  
 15,0 
  
 Olust när man går till arbetet 
  
 16–24 
  
 6,8* 
  
 9,3 
  
 13,8 
  
 8,9* 
  
 12,3 
  
 12,6 
  
 25–29 
  
 5,9* 
  
 7,0 
  
 10,6 
  
 6,5* 
  
 10,2 
  
 8,4 
  
 Svårt att sova, tankar på jobbet 
  
 16–24 
  
 2,4 
  
 5,2 
  
 5,9 
  
 2,8 
  
 4,6 
  
 5,0 
  
 håller en vaken 
  
 25–29 
  
 3,8 
  
 5,3 
  
 7,7 
  
 4,2 
  
 5,1 
  
 7,0 
  
 Antal svarande 
  
 16–24 
  
 787 
  
 353 
  
 380 
  
 742 
  
 352 
  
 311 
  
 25–29 
  
 667 
  
 479 
  
 461 
  
 718 
  
 485 
  
 456 
  
 Uppgifterna avser 1993 
  
 576 
  
 481 
  
 655 
  
 676 
  
 Så långt gäller redovisningen att man har besväret en dag i veckan eller oftare. En kontroll har gjorts för att se om det är samma ut- veckling för dem som har oftare återkommande besvär, varje eller varannan dag. Det kunde verka rimligt att dessa tätare besvär skulle ligga närmare sjukfrånvarons utveckling. Den bild som framträder är dock i huvudsak likadan som för besvär varje vecka. 
 135 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 30-49-åriga 
  kvinnors och mäns arbetsmiljö och arbetsrelaterade besvär  
 1991-2001 
  
 Här redovisas för kvinnor och män i åldern  
 30–49 
  år utvecklingen av fysisk arbetsmiljö, psykosocial arbetsmiljö och besvär. 
 Fysisk arbetsmiljö bland kvinnor och män  
 30–49 
  år.  
 1991–2001 
  
 Fysisk arbetsmiljö och upprepade arbetsmoment land sysselsatta i åldern  
 30-49 
  år. 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande minst ¼ av tiden 
  
 Kroppsligt ansträngande arbete 
  
 29,7 
  
 32,7 
  
 34,0 
  
 39,5 
  
 39,9 
  
 40,9 
  
 Tar i så att man andas snabbare 
  
 8,2 
  
 9,9 
  
 11,8 
  
 18,6 
  
 20,4 
  
 21,0 
  
 Arbetar framåtböjd utan stöd 
  
 25,8 
  
 27,4 
  
 26,0 
  
 26,9 
  
 24,8 
  
 26,2 
  
 Arbetar i vriden ställning 
  
 25,3 
  
 29,2 
  
 27,7 
  
 25,7 
  
 26,0 
  
 26,3 
  
 Arbetsförhållande minst ½ tiden 
  
 Upprepade arbetsmoment 
  
 36,4 
  
 41,9 
  
 41,0 
  
 29,9 
  
 34,6 
  
 36,1 
  
 Upprepade moment, enkelt arbete 
  
 18,4 
  
 17,2 
  
 16,6 
  
 12,1 
  
 13,9 
  
 14,3 
  
 Antal svarande 
  
 3189 
  
 2641 
  
 2538 
  
 3331 
  
 2380 
  
 2237 
  
 Bland  
 kvinnorna  
 i mellanåldrarna  
 30–49 
  år har det kroppsligt an- strängande arbetet blivit vanligare mellan 1991 och 1999, och ingen vändning kan förmärkas. Arbete som är så ansträngande att man andas snabbare har blivit vanligare och den utvecklingen fortsätter. Vridna arbetsställningar liksom arbete med mycket upprepade moment har blivit något vanligare men ökningen förefaller ha stannat av. Upprepade moment vid enkelt arbete har dock inte ökat. Bland  
 männen  
 är den fysiska arbetsmiljön i stort sett oför- ändrad. Tungt arbete och arbete med upprepade arbetsmoment har dock blivit något vanligare. 
 Män har oftare kroppsligt ansträngande jobb än kvinnor har. Påfrestande arbetsställningar är lika vanliga bland kvinnor och män. Arbete med mycket upprepade, korta arbetsmoment är vanligare bland kvinnor. 
 136 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 Psykosocial arbetsmiljö bland kvinnor och män  
 30-49 
  år. 1991- 2001 
 Krav, kontroll och stöd bland sysselsatta i åldern  
 30-49 
  år. 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande 
  
 Utsatt för höga arbetskrav 
  
 39,2 
  
 52,2 
  
 48,5 
  
 48,9 
  
 56,3 
  
 53,2 
  
 Liten egenkontroll över arbetet 
  
 46,3 
  
 53,6 
  
 51,3 
  
 33,2 
  
 41,1 
  
 37,7 
  
 Låg anspänning i arbetet 
  
 30,2 
  
 21,2 
  
 25,2 
  
 33,8 
  
 26,3 
  
 30,5 
  
 Aktiva jobb 
  
 23,6 
  
 25,2 
  
 23,5 
  
 33,1 
  
 32,6 
  
 31,8 
  
 Passiva jobb 
  
 20,4 
  
 18,0 
  
 18,2 
  
 17,3 
  
 17,4 
  
 16,3 
  
 Hög anspänning i arbetet 
  
 25,8 
  
 35,6 
  
 33,1 
  
 15,9 
  
 23,7 
  
 21,5 
  
 Ej stöd från både chef och arbetskamrater 
  
 30,3 
  
 35,9 
  
 33,7 
  
 42,8 
  
 43,4 
  
 44,8 
  
 Bland  
 kvinnorna  
 har det sedan nittiotalets början blivit vanligare att vara utsatt för höga krav i arbetet liksom att ha liten egenkon- troll över arbetssituationen. Denna utveckling har stannat av och har beträffande höga krav förmodligen börjat vända. Att ha arbete med låg anspänning, dvs. låga krav och hög kontroll, har blivit mindre vanligt fram till 1999 men blir sedan åter något vanligare. Arbete med hög anspänning, dvs. höga krav och låg kontroll har ökat fram till 1999, men ökningen har stannat upp. Samma föränd- ring genomgår andelen som saknar stöd från både chef och arbets- kamrater. 
 Bland  
 männen  
 är situationen likartad som för kvinnorna. Under nittiotalet har kraven ökat, egenkontrollen minskat och hög an- spänning blivit vanligare. Men denna negativa utveckling synes ha stannat av och vänt beträffande krav och kontroll. 
 Kvinnors och mäns arbetsmiljö skiljer sig beträffande krav, kon- troll och stöd. Det är vanligare att män utsätts för höga krav och vanligare att kvinnor har liten egenkontroll över arbetet. Män har i större utsträckning aktiva jobb och kvinnor jobb med hög anspän- ning. Män saknar i större utsträckning stöd från chef och arbets- kamrater. 
 137 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 Kroppsliga och andra besvär bland kvinnor och män  
 30–49 
  år.  
 1991–2001 
  
 Olika former av besvär bland sysselsatta i åldern  
 30–49 
  år. 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Kroppsligt eller annat besvär, 
  
 varje vecka 
  
 Ont i axlar eller armar 
  
 29,5 
  
 35,3 
  
 33,9 
  
 17,5 
  
 22,3 
  
 21,7 
  
 Ont i övre delen av ryggen eller nacken 
  
 32,2 
  
 41,0 
  
 39,4 
  
 17,6 
  
 24,0 
  
 24,4 
  
 Ont i nedre delen av ryggen 
  
 20,7 
  
 26,8 
  
 28,0 
  
 18,9 
  
 21,0 
  
 22,3 
  
 Kroppsligt uttröttad 
  
 35,7 
  
 45,7 
  
 43,4 
  
 32,8 
  
 41,4 
  
 40,3 
  
 Trött och håglös 
  
 31,5 
  
 42,2 
  
 42,4 
  
 25,1 
  
 35,1 
  
 35,1 
  
 Olust när man går till arbetet 
  
 10,9* 
  
 17,5 
  
 16,5 
  
 13,3* 
  
 17,8 
  
 17,1 
  
 Svårt att sova, tankar på jobbet 
  
 håller en vaken 
  
 13,0 
  
 21,9 
  
 21,3 
  
 13,7 
  
 18,4 
  
 19,9 
  
 * Uppgifterna avser 1993 
  
 För  
 kvinnorna  
 i åldern  
 30–49 
  år blev samtliga de aktuella besvären vanligare under nittiotalet. Under de senaste två åren verkar situa- tionen väsentligen ha varit helt oförändrad. Bland  
 männen  
 är ut- vecklingen likadan. 
 Kvinnor har i större utsträckning än män besvär i form av ont i olika kroppsdelar, kroppslig uttröttning, trötthet och håglöshet. Olustkänslor när man går till jobbet och sömnsvårigheter drabbar dock lika oavsett kön. 
 138 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 50–64-åriga 
  kvinnors och mäns arbetsmiljö och arbetsrelaterade besvär  
 1991–2001 
  
 Här redovisas för kvinnor och män i åldern  
 50–64 
  år utvecklingen av fysisk arbetsmiljö, psykosocial arbetsmiljö och besvär. 
 Fysisk arbetsmiljö bland kvinnor och män  
 50–64 
  år.  
 1991–2001 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande minst ¼ av tiden 
  
 Kroppsligt ansträngande arbete 
  
 29,7 
  
 27,0 
  
 30,7 
  
 36,8 
  
 31,2 
  
 36,7 
  
 Tar i så att man andas snabbare 
  
 6,9 
  
 9,2 
  
 10,8 
  
 16,4 
  
 16,6 
  
 19,3 
  
 Arbetar framåtböjd utan stöd 
  
 25,0 
  
 26,2 
  
 25,7 
  
 28,1 
  
 25,6 
  
 26,7 
  
 Arbetar i vriden ställning 
  
 22,8 
  
 25,6 
  
 24,5 
  
 24,1 
  
 26,0 
  
 27,7 
  
 Arbetsförhållande minst ½ tiden 
  
 Upprepade arbetsmoment 
  
 43,1 
  
 45,3 
  
 45,3 
  
 24,6 
  
 37,5 
  
 36,0 
  
 Upprepade moment, enkelt arbete 
  
 24,8 
  
 19,0 
  
 17,9 
  
 16,1 
  
 15,6 
  
 15,0 
  
 Antal svarande 
  
 1537 
  
 1642 
  
 1714 
  
 1491 
  
 1466 
  
 1538 
  
 Bland  
 kvinnorna  
 i denna åldersgrupp har kroppsligt ansträngande arbete blivit något vanligare de senaste två åren, och det mest an- strängande arbetet så att man andas snabbare har under hela peri- oden  
 1991–2001 
  blivit vanligare. Påfrestande arbetsställningar har varit på samma nivå under perioden. Enkelt arbete med mycket upprepade moment har blivit  
 mindre  
 vanligt. Bland  
 männen  
 har det under de senaste två åren blivit något vanligare med kroppsligt an- strängande och tungt arbete. Arbete med mycket upprepade moment är vanligare under de senaste åren än 1991. 
 Män har i större utsträckning än kvinnor kroppsligt ansträng- ande eller tungt arbete eller vriden arbetsställning. Att arbeta fram- åtböjd utan stöd är lika vanligt bland kvinnor och män. Arbete med mycket upprepade korta arbetsmoment är betydligt vanligare bland kvinnor. 
 139 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 Psykosocial arbetsmiljö bland kvinnor och män  
 50–64 
  år. 1991- 2001 
 De psykosociala arbetsmiljöfaktorer som studeras är krav, kontroll och stöd. 
 Krav, kontroll och stöd bland sysselsatta i åldern  
 50–64 
  år. 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Arbetsförhållande 
  
 Utsatt för höga arbetskrav 
  
 44,2 
  
 58,2 
  
 53,6 
  
 42,8 
  
 52,6 
  
 48,6 
  
 Liten egenkontroll över arbetet 
  
 46,5 
  
 51,8 
  
 51,4 
  
 29,3 
  
 34,0 
  
 34,2 
  
 Låg anspänning i arbetet 
  
 32,6 
  
 25,3 
  
 26,7 
  
 40,7 
  
 33,2 
  
 35,2 
  
 Aktiva jobb 
  
 20,9 
  
 22,9 
  
 21,9 
  
 30,1 
  
 32,8 
  
 30,6 
  
 Passiva jobb 
  
 23,1 
  
 16,5 
  
 19,7 
  
 16,6 
  
 14,2 
  
 16,2 
  
 Hög anspänning i arbetet 
  
 23,4 
  
 35,3 
  
 31,8 
  
 12,7 
  
 19,8 
  
 18,1 
  
 Ej stöd från både chef och arbetskamrater 
  
 31,2 
  
 36,5 
  
 39,6 
  
 42,4 
  
 47,9 
  
 51,6 
  
 Bland kvinnorna i den äldre gruppen  
 50–64 
  år har det fram till 1999 blivit vanligare att utsättas för höga krav, men därefter har ök- ningen stannat upp och börjat vändas i en nedgång. Att ha liten egenkontroll har under nittiotalet blivit vanligare, men under de senaste åren har försämringen stannat upp. Arbete med låg anspän- ning (låga krav och hög kontroll) har minskat, och arbete med hög anspänning har blivit vanligare. Sedan 1999 är andelen med hög anspänning på viss nedgång. För  
 männen  
 är utvecklingstendenserna för dessa frågor likadana som för kvinnorna förutom att den höga anspänningen inte börjat minska. 
 Däremot råder skillnader mellan kvinnor och män i hur vanligt förekommande dessa förhållanden är. Höga krav är vanligare bland män, liten kontroll bland kvinnorna. Arbete med låg anspänning och aktiva jobb är vanligare bland män. Passiva jobb och arbete med hög anspänning är vanligare bland kvinnor. Att sakna stöd av chef och arbetskamrater är vanligare bland män. 
 140 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 Kroppsliga och andra besvär bland kvinnor och män  
 50–64 
  år.  
 1991–2001 
  
 Olika former av besvär bland sysselsatta i åldern  
 50-64 
  år. 1991, 1999 och 2001. Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 1991 
  
 1999 
  
 2001 
  
 Kroppsligt eller annat besvär, 
  
 varje vecka 
  
 Ont i axlar eller armar 
  
 39,6 
  
 48,1 
  
 43,1 
  
 29,8 
  
 31,0 
  
 30,3 
  
 Ont i övre delen av ryggen eller nacken 
  
 36,6 
  
 45,8 
  
 44,4 
  
 25,0 
  
 26,9 
  
 26,9 
  
 Ont i nedre delen av ryggen 
  
 26,7 
  
 31,3 
  
 31,9 
  
 23,5 
  
 23,3 
  
 24,3 
  
 Kroppsligt uttröttad 
  
 45,5 
  
 53,2 
  
 50,8 
  
 36,0 
  
 42,4 
  
 42,9 
  
 Trött och håglös 
  
 31,2 
  
 41,8 
  
 39,1 
  
 24,9 
  
 31,8 
  
 30,9 
  
 Olust när man går till arbetet 
  
 12,5* 
  
 18,7 
  
 15,9 
  
 13,6* 
  
 16,2 
  
 16,2 
  
 Svårt att sova, tankar på jobbet 
  
 håller en vaken 
  
 17,7 
  
 27,1 
  
 27,5 
  
 15,6 
  
 23,2 
  
 21,8 
  
 * Uppgifterna avser 1993 
  
 Bland  
 kvinnorna  
 har samtliga aktuella besvär ökat mellan 1991 och 1999. Denna ökning fortsätter inte de två åren fram till 2001. I några fall som beträffande ont i nedre delen av ryggen och sömn- svårigheter verkar nivån vara oförändrad. Besvären ont i axlar eller armar och olustkänslor när man går till arbetet förefaller ha blivit något mindre vanliga. Bland  
 männen  
 har frågorna om ont i olika delar av kroppen ungefär samma svar under hela perioden. Ökat har kroppslig uttröttning, trötthet och håglöshet, sömnsvårigheter och olust när man går till jobbet. I inget fall verkar ökningen av be- svär fortgå under de två senaste åren, utan svaren är vid dessa till- fällen mycket lika. 
 Kvinnor uppger i större utsträckning än män besvär för samtliga frågor utom olust när man går till arbetet där båda könen svarar lika. 
 Vad fordras för att man skall orka arbeta till ordinarie pensionsålder? 
 I Arbetsmiljöundersökningen 2001 finns ett antal nya frågor rik- tade till dem som är  
 50–64 
  år. I hela denna grupp är det 9 procent av kvinnorna och 8 procent av männen som anger att de i dag har 
 141 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2002:62 
  
 svårt att klara sina arbetsuppgifter med hänsyn till sin ålder. I hela gruppen är det 24 procent av kvinnorna och 15 procent av männen som bedömer att de inte kommer att klara att arbeta fram till den ordinarie pensionsåldern. Erfarenhetsmässigt är dock avgången i förtid vanligare än så. Den viktigaste förklaringen är att de som fortfarande är sysselsatta vid högre ålder är ett allt mer positivt urval av friska. 
 De som utifrån sin bedömning av hälsa och trötthet sagt att de nog inte kommer att orka till ordinarie pensionsålder har fått ange faktorer i arbetet som borde ändras för att man skall kunna jobba fram till pensionen. I det statistiska meddelandet  
 Arbetsmiljön 2001  
 redovisas svaren uppdelade på kvinnor och män, arbetare och tjänstemän. I alla fyra kategorierna pekas lägre arbetstakt och kor- tare arbetstid ut som viktiga faktorer. Bland kvinnliga och manliga arbetare är de fysiska arbetskraven något som man anser bör för- ändras; bland kvinnliga och manliga tjänstemän är det särskilt den psykosociala arbetsmiljön. 
 Sammanfattning 
 Redovisningen bygger på Arbetsmiljöundersökningarna. Den be- handlar arbetsmiljöns och den arbetsrelaterade ohälsans föränd- ringar under de senaste tio åren för kvinnor och män i olika åldrar. 
  
 De yngre  
  
 16–29 
  
  år  
 uppmärksammas särskilt. Unga kvinnor och män har i ökad utsträckning tidsbegränsade anställningar och del- tidsarbete. Det gäller särskilt kvinnor och är vanligast bland dem som är under 25 år. Genom senare inträde på arbetsmarknaden har inom gruppen unga medelåldern blivit högre. Dessa skillnader och förändringar bör beaktas för förståelse av de ungas sjukfrånvaro. 
 Unga  
 kvinnor  
 har i större utsträckning fått kroppsligt ansträng- ande arbete och arbete med mycket upprepade arbetsmoment (sär- skilt vanligt i gruppen under 25 år). Det har blivit vanligare att utsättas för höga arbetskrav och att ha liten kontroll över arbetet. En tydlig ökning av arbete med hög anspänning har under de senaste åren stannat av. Det har blivit vanligare med ont i olika kroppsdelar, bl.a. axlar och nacke, men ökningen verkar ha upp- hört. Olustkänslor när man går till arbetet och sömnsvårigheter fortsätter att bli vanligare. 
 Unga  
 män  
 har en relativt oförändrad fysisk arbetsmiljö. Bland dem under 25 år har upprepade moment i enkelt arbete blivit vanli- 
 142 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 3 
  
 gare. Det har blivit vanligare att utsättas för höga krav, men den utvecklingen har brutits. Fler har fått liten kontroll över arbetet, och den utvecklingen kvarstår. En tydlig ökning av arbete med hög anspänning har under de senaste åren stannat av. Såväl kroppsliga besvär som olust och sömnsvårigheter har blivit vanligare fram till 1999 men är därefter oförändrade. 
  
 I mellanåldrarna  
  
 30-49 
  
  år  
 har  
 kvinnor  
 i större utsträckning fått kroppsligt ansträngande arbete och arbete med upprepade arbetsmoment. Utsatthet för höga krav och liten egenkontroll har blivit vanligare, men ökningen verkar ha stannat av, och kraven har minskat. Ökningen av arbete med hög anspänning mellan 1991 och 1999 har därefter stoppat upp. Olika besvär har blivit vanligare under nittiotalet men inte ökat sedan dess. 
  
 Bland män  
 har det fysiskt tunga arbetet blivit något vanligare liksom arbete med mycket upprepade arbetsmoment. Fler har blivit utsatta för höga arbetskrav och fler har fått liten kontroll över ar- betet och hög anspänning i arbetet. Beträffande krav och kontroll verkar utvecklingen ha vänt. Olika besvär har blivit vanligare under nittiotalet men inte ökat sedan dess. 
  
 Bland de äldre  
  
 50–64 
  
  år  
 har  
 kvinnor  
 sedan 1999 i ökad utsträck- ning fått kroppsligt ansträngande arbete, och det mest ansträng- ande arbetet så att man andas snabbare har sett till hela tioårs- perioden blivit vanligare. Enkelt arbete med mycket upprepade moment har blivit mindre vanligt. Andelen kvinnor som har arbete med hög anspänning har ökat under nittiotalet men sedan dess börjat gå ner. Kroppsliga och andra besvär har ökat mellan 1991 och 1999 men inte därefter. Ont i nedre delen av ryggen och sömnproblem verkar därefter vara oförändrade, medan ont i axlar eller armar liksom olustkänslor har blivit något mindre vanliga. 
 Bland  
 män  
 har kroppsligt ansträngande och tungt arbete blivit vanligare under de två senaste åren. Upprepade arbetsmoment är vanligare nu än 1991. Arbete med hög anspänning har blivit vanli- gare under tioårsperioden, och den utvecklingen verkar inte ha brutits. Män har i samma utsträckning ont i olika kroppsdelar under tioårsperioden. Kroppslig uttröttning har ökat liksom håg- löshet, olust och sömnsvårigheter. Inga av dessa besvär ökar dock under de två senaste åren. 
 143 
 Bilaga 4 
 Folkhälsans utveckling 
  
 Frazier,  
 Epidemiologiskt Centrum, Socialstyrelsen 
  
 Ward,  
 Statens folkhälsoinstitut 
  
 Peters,  
 Statens folkhälsoinstitut 
  
 Jacobs,  
 Arbetslivsinstitutet 
  
 Brown,  
 Arbetslivsinstitutet 
  
 White,  
 Statens folkhälsoinstitut 
 145 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 146 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Utredningen om Analys av Hälsa och Arbete (AHA) önskar bl.a. beskriva hälsoutvecklingen under de senaste åren med betoning på folkhälsa, som ett komplement till beskrivningen av den arbets- relaterade ohälsoutvecklingen (se t.ex. Miller et.al. Arbetsliv och hälsa 2000 och Arbetsorsakade besvär 2001). Kort tid har stått till förfogande och framställningen bygger främst på en komplette- ring av material som presenterades i Folkhälsorapport 2001 samt vissa jämförande data om arbetsrelaterad hälsa i Europa. 
 Hälsa kan definieras på en rad olika sätt. Världshälsoorganisatio- nen (WHO) har valt en bred definition där hälsa definieras i termer av fysiskt och psykiskt välbefinnande. Denna definition innebär en positiv bestämning av hälsa. Det finns fördelar med ett sådant brett hälsobegrepp men även svårigheter med validitet och kvantitativa jämförelser (jmf. t.ex. Folkhälsogruppen, Folkhälsans villkor nr 9 1990). 
 Det är vanligare att hälsa definieras som avsaknad av sjukdom eller symptom på sjukdom, frånvaro av död i form av återstående livslängd eller att beräkna index för återstående livslängd med god hälsa. I denna bilaga används främst intervjudata om självupplevd hälsa och om exponeringen för några av hälsans bestämnings- faktorer. 
  
 4.1.1 
  
 Hälsa mäts med olika mått 
  
 Självskattad hälsa 
 Ett sätt att mäta hälsa är att fråga individer om de uppfattar sin hälsa som bra, dålig eller som något däremellan, dvs. självskattad hälsa. Denna till synes enkla fråga speglar ett flertal aspekter på fysiskt, psykiskt och socialt välbefinnande. Ett antal vetenskapliga studier har visat på ett starkt samband mellan dålig självskattad hälsa, sjuklighet och dödlighet (jmf. Folkhälsorapport 2001). Skillnader i den självskattade hälsan mellan olika befolknings- grupper kan således ge vägledning om framtida hälsoproblem och är viktig för diskussionen kring prioriteringar i folkhälsoarbetet. Dessa mätningar är dock förknippade med mätproblem t.ex. att varje individ svarar med utgångspunkt från sin egen uppfattning om vad god hälsa bör vara och att den subjektiva upplevelsen bestäms av den kravnivå som individen uppfattar som rimlig (jmf. 
 147 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Folkhälsorapport 2001). Likafullt torde detta vara ett bra sätt att skatta folkhälsoutvecklingen över tid i någorlunda homogena be- folkningar. 
 Dödlighet och livslängd 
 Det finns en lång tradition i Sverige av registrering av dödlighet och dödsorsaker. Dödlighetsmått såsom spädbarnsdödlighet, mödradödlighet och genomsnittlig livslängd används ofta som indikatorer på hälsoläget i ett land. Vid studiet av enbart dödlighet missas långvariga sjukdomar som kraftigt reducerar både arbets- förmågan och livskvaliteten t.ex. psykiska sjukdomar och sjuk- domar i rörelseorganen som inte leder till för tidig död i någon större utsträckning. 
 Sammanvägda mått 
 Det är i vissa fall önskvärt att kunna sammanfatta hälso- utvecklingen i en befolkning genom att väga ihop dödlighet mätt som förlorade år och sjukdomskonsekvenser, funktionsförmåga och/eller hälsorelaterad livskvalitet i ett och samma mått. Därför har ett antal metoder för att mäta sjukdomsbörda, hälsa och livskvalitet utvecklats. Mått på sjukdomsbördan (DALYs) och kvalitetsjusterade levnadsår (QALYs) innebär att information om dödlighet och sjukdom integrerats (jmf. SOU 1998:43, SOU 2000:91, Folkhälsorapport 2001). Till denna bilaga har det inte varit möjligt att beräkna sådana mått. 
  
 4.2 
  
 Avspeglas den ökade sjukfrånvaron i försämrad folkhälsa? 
  
 Mot bakgrund av att sjukskrivningarna ökat alarmerande främst under den senaste femårsperioden sedan år 1997 finns det an- ledning att ställa frågan om den ökningen motsvaras av ökad ohälsa i befolkningen. Socialstyrelsens Folkhälsorapport 2001 visar att be- folkningens hälsonivå varit relativt stabil och att dödligheten i många åkommor minskat under de senaste två decennierna. Detta motsäger således att sjukligheten i befolkningen skulle ha ökat. Rapporten visar emellertid också att det på senare år funnits 
 148 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 tendenser i hälsobilden som kan tyda på viss ökad sjuklighet i vissa åldrar. Mindre god allmän hälsa och lättare psykisk ohälsa synes ha blivit vanligare i åldrarna under 45 år. Vidare besväras allt större andel av kvinnor upp till 65 års ålder av värk och kvinnliga lägre tjänstemän i dessa åldrar har i allt större utsträckning sjukdomar i rörelseorganen. 
 Folkhälsan beskrivs i Folkhälsorapport 2001 med hjälp av flera olika mått på dödlighet, sjuklighet och självrapporterad hälsa (se avsnitt 4.1). Såväl utvecklingen i totalbefolkningen (efter justering för åldersskillnader) som i olika grupper analyseras efter kön, ålder, socioekonomisk tillhörighet, utbildning m.m. 
 I detta kapitel kompletteras Folkhälsorapport 2001 med en beskrivning av utvecklingen av självrapporterad hälsa fram till och med år 2000 enligt Statistiska centralbyråns undersökningar av Levnadsförhållanden (ULF). Folkhälsorapport 2001 innehåller  
 ULF-data 
  t.o.m. år 1999. Den allra senaste tiden då sjukskriv- ningarna i Sverige ökat som mest går ännu inte att beskriva i folkhälsohänseende. 
  
 4.2.1 
  
 Socioekonomisk fördelning och utbildningsnivå förändras 
  
 Social tillhörighet och utbildningsnivå är starka bestämnings- faktorer för hälsa. De socioekonomiska gruppernas storlek såväl som andelarna med olika utbildningsnivåer förändras över tid. Tolkningen av hälsoläget och sociala skillnader vid olika tidpunkter kompliceras härigenom. Under de senaste två decennierna har gruppen tjänstemän på mellannivå och högre ökat kraftigt bland såväl kvinnor som män, medan gruppen lägre tjänstemän minskat något bland kvinnor men varit oförändrad bland män. Gruppen ej facklärda arbetare har minskat i båda könen medan gruppen fack- lärda arbetare ökat bland kvinnor men varit relativt stabil i storlek bland män under de senaste tjugo åren (diagram 1a). 
 149 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Antal 
  
 Kvinnor 
  
 Antal 
  
 Män 
  
 1 000 000 
  
 1 000 000 
  
 800 000 
  
 800 000 
  
 600 000 
  
 600 000 
  
 400 000 
  
 400 000 
  
 200 000 
  
 200 000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 Arbetare ej facklärda 
  
 Arbetare facklärda 
  
 Lägre tjänstemän 
  
 Tjm mellan o högre 
  
 Diagram 1a.  
 Skattat antal förvärvsarbetande kvinnor och män i befolkningen i olika socioekonomiska grupper  
 1980–2000. 
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Andelen med låg utbildningsnivå, dvs. med högst 2 års utbildning på gymnasiet, har minskat påfallande medan andelarna med gym- nasieutbildning och eftergymnasial utbildning ökat (diagram 1b). 
  
 Antal 
  
 Kvinnor 
  
 Antal 
  
 Män 
  
 1 600 000 
  
 1 600 000 
  
 1 400 000 
  
 1 400 000 
  
 1 200 000 
  
 1 200 000 
  
 1 000 000 
  
 1 000 000 
  
 800 000 
  
 800 000 
  
 600 000 
  
 600 000 
  
 400 000 
  
 400 000 
  
 200 000 
  
 200 000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 Högst 2 år gymnasium 
  
 Gymnasial utbildning 
  
 Eftergymnasial utbildning 
  
 Diagram 1b.  
 Skattat antal kvinnor och män med förvärvsarbete i befolkningen med olika utbildningsnivåer.  
 Källa SCB/ULF. 
  
 Man kunde vänta sig att den självrapporterade hälsan skulle ha förbättrats mot bakgrund av att utbildningsnivån i befolkningen höjts och andelen tjänstemän på mellannivå och högre ökat, fak- torer som är relaterade till god hälsa. En sådan utveckling har vi emellertid inte sett. 
 150 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Sysselsättningen har fluktuerat över tiden på grund av konjunk- turer och strukturförändringar i arbetslivet. Andelen förvärvsarbet- ande i befolkningen har minskat sedan  
 1980-talets 
  början, framför allt bland män (diagram 2). 
  
 Antal 
  
 Kvinnor 
  
 Antal 
  
 Män 
  
 3 000 000 
  
 3 000 000 
  
 2 500 000 
  
 2 500 000 
  
 2 000 000 
  
 2 000 000 
  
 1 500 000 
  
 1 500 000 
  
 1 000 000 
  
 1 000 000 
  
 500 000 
  
 500 000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 Samtliga 
  
 Förvärvsarbetande 
  
 Diagram 2.  
 Skattat antal kvinnor och män i befolkningen  
 16–64 
  år och förvärvsarbetande i motsvarande åldrar.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Arbetskraften har varierat med avseende på socioekonomisk för- delning och ålder. Andelen yngre i arbetskraften har minskat bl.a. till följd av att allt fler i dessa åldrar studerar och andelen äldre i arbetskraften har ökat. Eftersom ålder och hälsa har ett starkt sam- band kunde totalt sett ökad ohälsa förväntas men istället har vi sett förbättrad hälsa i den äldre gruppen av förvärvsarbetande. Det beror sannolikt på att många i dessa åldrar som haft hälsoproblem redan lämnat arbetsmarknaden som förtidspensionärer eller arbets- lösa. 
  
 4.2.2 
  
 Folkhälsans utveckling i stora drag 
  
 Socialstyrelsens Folkhälsorapport ger en delvis annan bild av hur folkhälsan utvecklats under  
 1990-talet 
  än vad utvecklingen av sjuk- frånvaron tyder på. 
 Enligt intervjuundersökningar har omkring tre fjärdedelar av kvinnorna i befolkningen god hälsa, en nivå som varit relativt stabil sedan början av  
 1980-talet. 
  Av männen uppger 80 procent att de har god hälsa och en tendens till bättre hälsa kan skönjas under 
 151 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 1990-talet. 
  Både bland män och kvinnor sågs en nedgång under de tre första åren på  
 1990-talet 
  som sedan återhämtades. 
 Cirka 40 procent av männen och hälften av kvinnorna uppger emellertid att de har någon långvarig sjukdom eller besvär av en sådan. Detta visar att hälsa inte nödvändigtvis innebär avsaknad av sjukdom utan har andra dimensioner. Människor kan mycket väl uppleva att de mår bra trots att de har någon sjukdom eller besvär med hälsan. Sådana hälsobesvär kan vara såväl svåra som relativt bagatellartade. 
 Förekomsten av långvarig sjukdom eller besvär har visat en svagt stigande tendens sedan början av  
 1980-talet. 
  Denna ökning kan förklaras med faktiska ökningar av t.ex. allergier. Delvis kan ökningen också förklaras av en större benägenhet att rapportera sjukdomar eftersom dagens människor oftare fått sina åkommor diagnostiserade jämfört med tidigare. En större medvetenhet om möjligheter att få hjälp och en mindre acceptans av krämpor gör att människor i dag oftare söker läkare och får en diagnos. Om ett hälsoproblem diskuteras livligt i samhällsdebatten kan det också påverka människors benägenhet att uppge detta problem. Ett sådant exempel är senare års debatt om utbrändhetsreaktioner i arbetslivet. 
 Utvecklingen av det allmänna hälsotillståndet, sedan hänsyn tagits till ålderns inverkan, ger således ingen antydan om att sjuk- ligheten i befolkningen som helhet skulle ha ökat. Inte heller ut- vecklingen av dödligheten ger några sådana indikationer. Men eftersom hälsotillståndet är starkt åldersberoende förändras bilden i viss mån då utvecklingen i olika åldrar analyseras. Hälsan har också utvecklats olika i olika socioekonomiska grupper eller i grupper med olika utbildningsnivå. 
 Andelen som uppger dålig hälsa har sedan mitten av  
 1980-talet 
  ökat svagt i åldrarna upp till 45 år medan en tydlig förbättring ses i åldrarna  
 45–64 
  år och ännu mer markant i åldrarna över 65 år. I samtliga åldersgrupper rapporterades bättre hälsa åren 1992/93 – 1995/96 efter den ekonomiska krisen. 
 Lättare psykisk ohälsa, såsom ängslan, oro, ångest minskade under  
 1980-talet 
  men har under hela  
 1990-talet 
  ökat bland förvärvsarbetande såväl män som kvinnor. Även sömnbesvär blev vanligare under senaste decenniet. Ökningarna har varit betydligt större bland de yngre upp till  
 45-årsåldern, 
  särskilt bland unga kvinnor. Men sådana besvär har ökat även i åldrarna över 45 år. Bland kvinnor som uppnått pensionsåldern har däremot den 
 152 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 psykiska ohälsa, som avses här, förbättrats men legat på en kon- stant nivå bland männen. 
 I stort sett har andelen som uppger sjukdomar i rörelseorganen inte förändrats under  
 1990-talet. 
  En tydlig ökning kunde dock konstateras bland kvinnliga lägre tjänstemän i alla åldrar upp till 65 år men bland männen endast i åldrarna  
 45–64 
  år. 
 Sjukdomar i rörelseorganen är ofta arbetsrelaterade. Omkring en fjärdedel av kvinnorna och en femtedel av männen har sådana sjuk- domar. De kännetecknas ofta av värk i nacke, axlar, rygg, armbågar ben eller knän och övergår i många fall i kroniska besvär. Att ha värk är mycket vanligt, drygt hälften av männen och nästan 70 procent av kvinnorna  
 16–84 
  år uppgav i slutet av  
 1990-talet 
  att de hade någon form av värk, lätt eller svår. Problem med värk har blivit något vanligare sedan början av  
 1980-talet 
  och har fortsatt att öka under  
 1990-talets 
  första hälft i alla åldrar och i alla socio- ekonomiska grupper med undantag av manliga arbetare. Bland kvinnor har ökningen fortsatt även under senare delen av 1990- talet. 
  
 4.2.3 
  
 Några hälsoindikatorer - hela befolkningen  
  
 16–64 
  år jämförd med de förvärvsarbetande i motsvarande åldrar 
 Inledning 
 I detta avsnitt jämförs utvecklingen under perioden 1980/81 – 2000 av självrapporterad hälsa i hela befolkningen  
 16–64 
  år med de förvärvsarbetandes i motsvarande åldrar. Beskrivningen har fokus på utvecklingen i olika åldrar men också fördelat efter socio- ekonomiska grupper och utbildningsnivå. Då hela åldersspannet  
 16–64 
  år beskrivs, redovisas åldersstandardiserade tal. För att kunna bättre bedöma trender i utvecklingen redovisas hela perio- den från början av  
 1980-talet. 
  
 Följande hälsoindikatorer beskrivs: Allmänt hälsotillstånd, bes- vär av långvarig sjukdom, nedsatt arbetsförmåga på grund av lång- varig sjukdom, förekomst av ängslan, oro eller ångest, trötthet, sömnbesvär samt värk. 
 Studien baseras på Undersökningen av Levnadsförhållanden (ULF) som årligen genomförs av Statistiska Centralbyrån (SCB). I personliga intervjuer ställs ett stort antal frågor till cirka 6 000– 8 000 personer i befolkningen  
 16–84 
  år. Frågor om vissa av de ovan 
 153 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 nämnda hälsoindikatorerna ställdes tidigare i ULF endast vart åt- tonde år – hälsofördjupningsåren – och kan därför endast redovisas för dessa år. För att öka säkerheten i undersökningen läggs svaren samman till dubbelår. År 2000 är än så länge endast ett enkelår, varför uppgifter från det året är mer osäkra då intervjuunderlaget bara är hälften så stort. 
 Bortfallet i  
 ULF-undersökningen 
  har varit cirka 20 procent över åren men något högre (23 procent) från år 1998. Bortfallsstudier har visat att undersökningen väl speglar förhållandet i befolk- ningen. För en utförligare metodbeskrivning av  
 ULF-undersök- 
  ningen hänvisas till SCB:s  
 ULF-rapporter 
  eller till SCB:s hemsida. 
 Allmänt hälsotillstånd 
 Den del av befolkningen  
 16–64 
  år som förvärvsarbetar bedömer oftare sitt hälsotillstånd som gott eller mycket gott än totalbefolk- ningen i motsvarande åldrar. Detta är naturligt eftersom förtids- pensionärer och arbetslösa m.fl., vilka har sämre hälsa än dem som har arbete, ingår i totalbefolkningen. 
 Då tioårsåldersgrupper jämförs sinsemellan framgår att ju yngre åldrar, desto mindre skillnad mellan andelen med god hälsa i hela befolkningen och de förvärvsarbetande (diagram 3a och 3b). Detta är naturligt eftersom sjukdom är relativt ovanligt i yngre åldrar. De  
 16–24 
  åringar som arbetar är därmed i hälsohänseende mer lika totalbefolkningen i motsvarande ålder. Samtidigt kan sägas, att den del av den yngsta åldersgruppen  
 (16–24 
  år) som har förvärvsarbete, i viss mån utgör en i hälsohänseende negativt selekterad grupp. Det är de som valt att förvärvsarbeta i stället för att studera. De har ofta ett arbete med låga kvalifikationskrav och dålig lön. De har ofta ohälsosamma levnadsvanor t.ex. de röker mer och dricker mer alkohol än dem med hög utbildning och kvalificerade arbeten. De motionerar i mindre omfattning och övervikt ökar mer i dessa grupper (se avsnitt 4.3). 
 Även om den allmänna hälsan i stort förbättrats kan, såväl bland kvinnor som bland män, noteras en tendens till nedåtgående trend av självrapporterad god hälsa i samtliga åldersgrupper upp till 45 år (diagram 3a och 3b). Detta framgick också av Folkhälsorapport 2001. 
 154 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Procent 
  
 Kvinnor samtliga 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 100 
  
 100 
  
 90 
  
 90 
  
 80 
  
 80 
  
 70 
  
 70 
  
 60 
  
 60 
  
 50 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 50 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 16-24 
  
 25-34 
  
 35-44 
  
 45-54 
  
 55-64 
  
 Diagram 3a.  
 Allmänt hälsotillstånd gott eller mycket gott bland kvinnor  
 16–64 
  år i åldersgrupper i befolkningen och med förvärvs- arbete.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Procent 
  
 Män samtliga 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 100 
  
 100 
  
 90 
  
 90 
  
 80 
  
 80 
  
 70 
  
 70 
  
 60 
  
 60 
  
 50 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 50 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 16-24 
  
 25-34 
  
 35-44 
  
 45-54 
  
 55-64 
  
 Diagram 3b.  
 Allmänt hälsotillstånd gott eller mycket gott bland män  
 16–64 
  år i åldersgrupper i befolkningen och med förvärvs- arbete.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Försämrad hälsa är tydligast bland kvinnor  
 16–24 
  år. I ålders- gruppen  
 45–54 
  år syns en viss förbättring och i den äldsta gruppen  
 (55–64 
  år) syns en tydlig trend av förbättrad allmän hälsa. Mönstret är detsamma i totalbefolkningen som bland de förvärvsarbetande. 
 Det är väl känt att män i hälsoundersökningar oftare än kvinnor bedömer sin hälsa som god. Detta stämmer också här för åldrarna  
 45–64 
  år, där andelen män som rapporterar god hälsa är högre än bland kvinnor, medan nivåerna är tämligen lika i åldrarna under 45 år. 
 155 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Motsvarande åldersmönster uppträder, såväl i totalbefolkningen som bland förvärvsarbetande, i fråga om andelarna som uppger dåligt eller mycket dåligt hälsotillstånd. Bland män i ålders- grupperna  
 55–64 
  år och  
 45–54 
  år är emellertid trenden mot förbätt- rad hälsa tydligare. Bland kvinnor  
 55–64 
  år med förvärvsarbete syns en trend av förbättrad hälsa men inte i motsvarande åldersgrupp i befolkningen. 
 Omfattningen av dålig eller mycket dålig hälsa förefaller i stort sett vara densamma bland förvärvsarbetande kvinnor och män (diagram 4). I befolkningen  
 16–64 
  år rapporterar dock något högre andel kvinnor än män dåligt eller mycket dåligt hälsotillstånd (ej diagram). 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 8 
  
 8 
  
 6 
  
 6 
  
 4 
  
 4 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 16-24 
  
 25-34 
  
 35-44 
  
 45-54 
  
 55-64 
  
 Diagram 4.  
 Dåligt eller mycket dåligt hälsotillstånd bland förvärvs- arbetande kvinnor och män  
 16–64 
  år i åldersgrupper. 
 Källa: SCB/ULF. 
 Mönstret skiljer sig i viss mån mellan kvinnor och män i olika socioekonomiska grupper bland de förvärvsarbetande. Andelarna som uppger dåligt eller mycket dåligt hälsotillstånd ökar bland ej facklärda kvinnliga arbetare och samma tendens finns bland lägre tjänstemän och facklärda arbetare. Bland män däremot minskar andelen bland ej facklärda arbetare och den är oförändrad i övriga grupper (diagram 5). 
 156 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 8 
  
 8 
  
 6 
  
 6 
  
 4 
  
 4 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 Arbetare ej facklärda 
  
 Arbetare facklärda 
  
 Lägre tjänstemän 
  
 Tjm mellan o högre 
  
 Diagram 5.  
 Allmänt hälsotillstånd dåligt eller mycket dåligt för- delat på socioekonomiska grupper, kvinnor och män  
 16–64 
  år med förvärvsarbete, åldersstandardiserat.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Bland lågutbildade finns en tendens till ökning bland kvinnor och i någon mån även bland män vad avser dåligt eller mycket dåligt hälsotillstånd. I sammanhanget kan påpekas att lågutbildade (högst två år på gymnasiet) blir en alltmer selekterad grupp i och med att den blir allt mindre. I övrigt är nivåerna i stort sett oförändrade sedan början av  
 1980-talet 
  (diagram 6). 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 8 
  
 8 
  
 6 
  
 6 
  
 4 
  
 4 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 Högst 2 år gymnasium Gymnasial utbildning Eftergymnasial utbildning 
  
 Diagram 6.  
 Dåligt eller mycket dåligt hälsotillstånd bland kvinnor och män  
 16–64 
  år efter utbildningsnivå, åldersstandardiserat.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 157 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Långvarig sjukdom med svåra besvär 
 Sedan  
 1980-talets 
  slut säger sig ökande andelar av de förvärvs- arbetande kvinnorna under 45 år ha svåra besvär av långvarig sjuk- dom. Ökningen är tydligast bland de yngsta  
 (16-24 
  år). Däremot rapporterades sådana besvär i mindre utsträckning i åldrarna över 55 år. Bland förvärvsarbetande män är det svårt att se någon tydlig trend. (diagram 7). 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 25 
  
 25 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 15 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 
  
 1980/81 
  
 90/91 92/93 94/95 96/97 98/99 2000 
  
 1980/81 
  
 90/91 92/93 94/95 96/97 98/99 
  
 2000 
  
 16-24 
  
 25-34 
  
 35-44 
  
 45-54 
  
 55-64 
  
 Diagram 7.  
 Svåra besvär av långvarig sjukdom bland förvärvs- arbetande kvinnor och män  
 16–64 
  år i åldersgrupper.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 25 
  
 25 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 15 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
 1980/81 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 90/91 92/93 94/95 96/97 98/99 
  
 2000 
  
 0 
 1980/81 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 90/91 92/93 94/95 96/97 98/99 
  
 2000 
  
 Arbetare ej facklärda 
  
 Arbetare facklärda 
  
 Lägre tjänstemän 
  
 Tjm mellan o högre 
  
 Diagram 8.  
 Svåra besvär av långvarig sjukdom bland förvärvs- arbetande kvinnor och män  
 16–64 
  år i socioekonomiska grupper, åldersstandardiserat.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 158 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Bland kvinnor i alla socioekonomiska grupper syns en ökande trend under  
 1990-talet, 
  medan utvecklingen även här är mindre tydlig bland männen (diagram 8). 
 Svåra besvär av långvarig sjukdom tenderar att öka i alla utbild- ningsgrupper bland kvinnor. Samma tendens om än svagare syns bland män och tydligast bland de lågutbildade (ej diagram). 
 I hög grad nedsatt arbetsförmåga av långvarig sjukdom 
 Att ha i hög grad nedsatt arbetsförmåga av långvarig sjukdom är nästintill dubbelt så vanligt i totalbefolkningen som bland de för- värvsarbetande i åldern  
 16-64 
  år. Förvånande är möjligen att andel- arna bland de förvärvsarbetande är så höga som de är. Tänkbart är att många med i hög grad nedsatt arbetsförmåga fått sitt arbete an- passat därefter. 
 Andelen kvinnor som uppger sig ha i hög grad nedsatt arbets- förmåga är något högre än bland män i alla åldersgrupper utom den yngsta. Utvecklingsmönstret skiljer sig en aning. Bland kvinnor syns en tendens till ökning i åldersgrupperna under 55 år. Bland männen är mönstret mer diffust (diagram 9). 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 14 
  
 14 
  
 12 
  
 12 
  
 10 
  
 10 
  
 8 
  
 8 
  
 6 
  
 6 
  
 4 
  
 4 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 16-24 
  
 25-34 
  
 35-44 
  
 45-54 
  
 55-64 
  
 Diagram 9.  
 I hög grad nedsatt arbetsförmåga av långvarig sjukdom bland förvärvsarbetande  
 16–64 
  år i åldersgrupper.  
 Källa: SCB/ULF 
 . 
 Bland kvinnor syns en ökande trend i alla socioekonomiska grupper. Bland män är trenden ökande bland ej facklärda arbetare och tendensen är ökande även bland tjänstemän på mellannivå och 
 159 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 högre (diagram 10). Likaså finns en ökande trend i alla utbildnings- grupper bland kvinnor. Bland män syns en ökning bland de låg- utbildade och en svag tendens bland högutbildade (ej diagram). 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 14 
  
 14 
  
 12 
  
 12 
  
 10 
  
 10 
  
 8 
  
 8 
  
 6 
  
 6 
  
 4 
  
 4 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 0 
  
 1984/85 
  
 1988/89 
  
 1992/93 
  
 1996/97 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 Arbetare ej facklärda 
  
 Arbetare facklärda 
  
 Lägre tjänstemän 
  
 Tjm mellan o högre 
  
 Diagram 10.  
 I hög grad nedsatt arbetsförmåga på grund av långvarig sjukdom bland förvärvsarbetande  
 16–64 
  år i socio- ekonomiska grupper, åldersstandardiserat.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Besvär av värk 
 Som visats i Folkhälsorapport 2001 är det mycket vanligt att män- niskor besväras av värk i något av nacke, rygg, armar, ben eller knän. I stort sett är det lika vanligt bland dem som har förvärvs- arbete som i hela befolkningen  
 16–64 
  år. Nivån är högre bland kvinnor än bland män (diagram 11). Anmärkningsvärda är de små skillnaderna i omfattningen av värk mellan olika åldrar. Värk är mycket vanligt förekommande även i den yngre arbetskraften. Under  
 1990-talet 
  syns en svagt ökande trend bland kvinnor i alla åldrar. Bland män kan det vara en ökning i slutet av  
 1990-talet 
  men det är inte lika tydligt (diagram 12). 
 Det är svårt att tolka innebörden av att nästan tre fjärdedelar av befolkningen såväl i totalbefolkningen som bland förvärvsarbet- ande faktiskt uppger att de besväras av värk av något slag. Besvären graderas som lätta eller svåra. Det finns många väl kända orsaker till värk såsom fysisk överbelastning, tunga arbeten, ensidiga rörelser etc. Det kan även vara effekter av skador inom idrott eller trafik. Det finns även mycket som talar för att värk, i synnerhet i rygg och nacke, kan vara orsakat av stress. 
 160 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Procent 
  
 Kvinnor 
  
 Procent 
  
 Män 
  
 80 
  
 80 
  
 Värk lätt eller svår 
  
 Värk lätt eller svår 
  
 60 
  
 60 
  
 40 
  
 40 
  
 20 
  
 Svår värk 
  
 20 
  
 Svår värk 
  
 0 
 1988/89 
  
 - 
  
 - 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 
  
 2000 
  
 0 
  
 1988/89 
  
 - 
  
 - 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 
  
 2000 
  
 Samtliga 
  
 Förvärvsarbetande 
  
 Diagram 11.  
 Besvär av värk, lätt eller svår samt svår i befolkningen  
 16-64 
  år och bland förvärvsarbetande, åldersstandardiserade tal. 
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 100 
  
 100 
  
 80 
  
 80 
  
 60 
  
 60 
  
 40 
  
 40 
  
 20 
  
 20 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 1988/89 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 
  
 2000 
  
 1988/89 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 
  
 2000 
  
 16-24 
  
 25-34 
  
 35-44 
  
 45-54 
  
 55-64 
  
 Diagram 12.  
 Besvär av värk bland förvärvsarbetande  
 16–64 
  år i olika åldersgrupper.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Bland kvinnorna finns en viss ökningstendens i alla socio- ekonomiska grupper under  
 1990-talet 
  och i motsvarande grupper bland männen syns en svag tendens till ökande trend (diagram 13). 
 161 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 100 
  
 100 
  
 80 
  
 80 
  
 60 
  
 60 
  
 40 
  
 40 
  
 20 
  
 20 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 1988/89 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 
  
 2000 
  
 1988/89 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 
  
 2000 
  
 Arbetare ej facklärda 
  
 Arbetare facklärda 
  
 Lägre tjänstemän 
  
 Tjm mellan o högre 
  
 Diagram 13.  
 Besvär av värk (svår eller lätt) bland förvärvsarbetande 
  
 16–64 
  år i socioekonomiska grupper, åldersstandardiserat.  
 Källa: 
  
 SCB/ULF. 
  
 Åldersskillnaderna är betydande i fråga om att ha svår värk, men i 
  
 övrigt är mönstret svårtolkat. Förekomsten av svår värk bland 
  
 förvärvsarbetande förefaller i stort sett oförändrad över tid 
  
 (diagram 14). 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 35 
  
 35 
  
 30 
  
 30 
  
 25 
  
 25 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 15 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
 1988/89 
  
 - 
  
 - 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 2000 
  
 0 
  
 1988/89 
  
 - 
  
 - 
  
 1994/95 1996/97 1998/99 2000 
  
 16-24 
 25-34 
 35-44 
 45-54 
 55-64 
  
 Diagram 14.  
 Svår värk bland förvärvsarbetande  
 16–64 
  år i ålders- 
  
 grupper.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 162 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Besvär av oro 
 Det är svårt att på grundval av självrapporterade psykiska symptom tolka hur den psykiska hälsan utvecklats över tid. Skillnader i resultaten kan bero på faktiska förändringar men också vara uttryck för att människors sätt att uttrycka sig förändras över tid, att hälsoproblems legitimitet förändras under inflytande av tidsandan och av debatt i medierna. I sammanhanget kan noteras att värk, som är betydligt vanligare än oro och ångest såväl i total- befolkningen som bland förvärvsarbetande, också kan vara ett uttryck för psykiska besvär. 
 Det är förefaller som om självrapporterad ängslan, oro eller ångest minskade under  
 1980-talet 
  men har ökat under  
 1990-talet. 
  Mönstret är detsamma i den totala befolkningen  
 16–64 
  år som bland förvärvsarbetande och lika bland kvinnor och män. Nivån i den kvinnliga befolkningen ligger cirka 15 procent högre jämfört med bland förvärvsarbetande kvinnor. Bland män är motsvarande skillnad cirka 30 procent högre i befolkningen. 
 Kvinnor uppger sig känna ängslan, oro och ångest i större om- fattning än män. Omkring en fjärdedel av kvinnorna och en femtedel av männen uppger att de har sådana besvär. Under 1980- talet var skillnaderna mellan olika åldersgrupper stora, särskilt bland kvinnor, men de tycks ha utjämnats under  
 1990-talet. 
  Ökningarna på  
 1990-talet 
  syns i alla åldrar, tydligast bland kvinnor i åldrarna  
 16–34 
  år och minst bland kvinnor  
 55–64 
  år (diagram 15). Den ökande trenden tycks vara oberoende av socioekonomisk grupp och utbildningsnivå (ej diagram). De grupper där det är vanligast att känna oro är bland kvinnor lägre tjänstemän och bland män ej facklärda arbetare. 
 163 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 25 
  
 25 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 15 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 -  
 88/89  
 - 
  
 -  
 94/95 96/97 98/99 2000 
  
 0 
  
 - 
  
 - 
  
 -  
 88/89  
 - 
  
 -  
 94/95 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 96/97 98/99 
  
 2000 
  
 16-24 
 25-34 
 35-44 
 45-54 
 55-64 
  
 Diagram 15.  
 Besvär av oro (svåra eller lätta) bland förvärvs- 
  
 arbetande  
 16–64 
  år i åldersgrupper.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Ser man till enbart svåra besvär av oro är mönstret svårtolkat (små tal) men även här kan vagt urskiljas en tendens till förbättring under  
 1980-talet 
  och en försämring under  
 1990-talet. 
  Andelarna är generellt låga bland de förvärvsarbetande (diagram 16), cirka 30 procent lägre än i befolkningen i motsvarande ålder. 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 5 
  
 5 
  
 4 
  
 4 
  
 3 
  
 3 
  
 2 
  
 2 
  
 1 
  
 1 
  
 0 
  
 1980/81 
  
 - 
  
 - 
  
 -  
 88/89  
 - 
  
 -  
 94/95 96/97 98/99 2000 
  
 0  
 1980/81 
  
 - 
  
 - 
  
 -  
 88/89  
 - 
  
 -  
 94/95 96/97 98/99 
  
 2000 
  
 16-24 
 25-34 
 35-44 
 45-54 
 55-64 
  
 Diagram 16.  
 Svåra besvär av oro bland förvärvsarbetande  
 16–64 
  år i 
  
 åldersgrupper.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 164 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Trötthet 
 Ett fenomen som kan kopplas till den psykiska hälsan är trötthet, här mätt med ett index baserat på uppgifter om trötthet vid olika tider på dygnet. Under  
 1980-talet 
  sågs ingen förändring i omfatt- ningen av självrapporterad trötthet men under  
 1990-talets 
  senare del har den ökat påtagligt, mest bland kvinnor. Kvinnor uppger trötthet i högre omfattning än män. Intressant att konstatera är att utvecklingen och nivån är i stort sett densamma bland förvärvs- arbetande som i befolkningen  
 16–64 
  år. Det är vanligast att vara trött för jämnan i åldrarna upp till 35 år både bland kvinnor och män och minst vanligt i åldersgruppen  
 55–64 
  år, ett mönster som återkommer både i befolkningen och bland förvärvsarbetande (diagram 17). 
 Utvecklingen är likartad i samtliga socioekonomiska grupper (diagram 18) och oavsett utbildningsnivå (ej diagram). 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 15 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89  
 - 
  
 -  
 94/95 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89  
 - 
  
 -  
 94/95 96/97 98/99 
  
 1980/81 
  
 96/97 98/99 2000 
  
 1980/81 
  
 2000 
  
 16-24 
 25-34 
 35-44 
 45-54 
 55-64 
  
 Diagram 17.  
 Trött för jämnan (index) bland förvärvsarbetande 16– 
  
 64 år i åldersgrupper.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 165 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 15 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 
  
 - 
  
 -  
 94/95 96/97 98/99 2000 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 
  
 - 
  
 -  
 94/95 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 96/97 98/99 
  
 2000 
  
 Arbetare ej facklärda 
  
 Arbetare facklärda 
  
 Lägre tjänstemän 
  
 Tjm mellan o högre 
  
 Diagram 18.  
 Trött för jämnan (index) bland förvärvsarbetande 16– 64 år i socioekonomiska grupper, åldersstandardiserat.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Sömnbesvär 
 Omkring en femtedel av männen och en fjärdedel av kvinnorna 16– 64 år uppger i slutet av  
 1990-talet 
  att de har problem med sömnen. Nivån är något lägre bland förvärvsarbetande än i totalbefolk- ningen. På det hela taget är mönstret likt det som gäller för trötthet, dvs. nivån var i stort sett oförändrad under  
 1980-talet 
  men har varit ökande under  
 1990-talet. 
  Det är dock större andelar som rapporterar trötthet än sömnproblem. 
 Bland män fanns i slutet av  
 1980-talet 
  åldersskillnader avseende sömnsvårigheter som inte återfinns i slutet av  
 1990-talet. 
  Samma mönster finns bland män i befolkningen. Bland kvinnorna har åldersskillnaderna varit i stort sett stabila sedan  
 1980-talets 
  början såväl i befolkningen som bland de förvärvsarbetande. Sömnbesvär är vanligast bland kvinnor är i åldern  
 55–64 
  år och näst vanligast i åldern  
 45–54 
  år (diagram 19). 
 166 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Procent 
  
 Kvinnor förvärvsarbetande 
  
 Procent 
  
 Män förvärvsarbetande 
  
 35 
  
 35 
  
 30 
  
 30 
  
 25 
  
 25 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 15 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 
  
 - 
  
 -  
 94/95 96/97 98/99 2000 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 86/87 88/89 
  
 - 
  
 -  
 94/95 96/97 98/99 
  
 1980/81 
  
 1980/81 
  
 2000 
  
 16-24 
  
 25-34 
  
 35-44 
  
 45-54 
  
 55-64 
  
 Diagram 19.  
 Sömnbesvär bland förvärvsarbetande  
 16–64 
  år i åldersgrupper.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Bland männen är sömnbesvär lika vanligt i alla socioekonomiska grupper och oavsett utbildningsnivå. Bland kvinnorna är de något vanligare bland ej facklärda arbetare och bland lågutbildade men i övrigt ingen skillnad (ej diagram). 
  
 4.2.4 
  
 Sammanfattning 
  
 Folkhälsoutvecklingen visar inga snabba kast. I ett tjugoårs- perspektiv framgår tydligt att utvecklingen varierar över tid och att olika hälsoindikatorer inte visar ett samstämt mönster. Det går inte att avläsa folkhälsoutvecklingen i sjukskrivningsmönstret. Utveck- lingen av sjukfrånvaron kan inte ses som ett mått på hur hälsan utvecklas i befolkningen. Omfattningen av sjukskrivningar och förtidspensioneringar beror, förutom faktorer i arbetet och på arbetsplatsen, i hög grad av ersättningsnivåerna i sjukförsäkringen och andra välfärdssystem, av vilka regler som styr tillämpningen och av konjunkturer, arbetslöshet etc. Hälsa är inte liktydigt med avsaknad av sjukdom utan har andra dimensioner. Det är möjligt att uppleva god hälsa även om man har nedsatt arbetsförmåga och även om den har medfört sjukskrivning eller förtidspension. Det kan tilläggas att självskattad hälsa har visats ha ett starkt predik- tionsvärde för framtida sjukdom och död. 
 Befolkningens hälsa har försämrats under  
 1990-talet 
  i några avseenden, mer bland kvinnor än bland män och mer i yngre åldrar (under 45 år) än i äldre. Ängslan, oro och ångest, trötthet och 
 167 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 sömnbesvär har blivit vanligare. Trötthet och sömnbesvär tycks ha ökat framförallt efter 1996/97 och är därmed de enda hälso- indikatorer i denna framställning som möjligen kan kopplas direkt till utvecklingen av sjukfrånvaron. Utvecklingen av oro förefaller mer vara ett  
 1990-tals 
  fenomen som möjligen så småningom kan ha resulterat i sjukskrivningar och därmed vara en del av orsaksbilden. 
 Hälsan är oftast bättre bland förvärvsarbetande än i befolkningen som helhet men värk, som en mycket stor del av befolkningen har, är lika vanligt i båda grupperna. Värk har möjligen ökat något i slutet av  
 1990-talet 
  men har i stort inte förändrats. Värk hänger ofta ihop med sjukdom i rörelseorganen som ofta är arbetsrelaterad och är bland de viktigaste orsakerna till sjukskrivning och förtids- pensionering. Med tanke på hur vanligt förekommande värk är i befolkningen och bland förvärvsarbetande finns anledning anta att det kan ha även andra orsaker t.ex. stress. 
 Utvecklingen av hälsan ser olika ut i olika åldrar. Som också framgick av Folkhälsorapport 2001 har det allmänna hälso- tillståndet försämrats något i åldrarna under 45 år i synnerhet bland kvinnor men förbättrats i åldrarna däröver, i synnerhet bland män. Det är också påtagligt att nedsatt arbetsförmåga på grund av lång- varig sjukdom minskat bland förvärvsarbetande män i åldern  
 55–64 
  år. Av allt att döma utgör de som fortfarande är kvar i arbetslivet i denna ålder en frisk del av sin åldersgrupp. Det bör också fram- hållas att den äldre delen av arbetskraften tycks arbeta alltmer. Medelarbetstiden bland kvinnor  
 16–64 
  år ökade t.ex. med 1 timme per vecka mellan 1995 och 1999 men i åldrarna  
 60–64 
  år ökade den med 2,5 timme per vecka. Detta kan ha betydelse t.ex. för utveck- lingen av värk i dessa åldrar. Även  
 60–64-åriga 
  mäns arbetstid har ökat lika mycket under perioden. 
  
 4.3 
  
 Levnadsvanor i befolkningen och bland förvärvsarbetande 
  
 4.3.1 
  
 Inledning 
  
 Hälsorelaterade beteenden - levnadsvanor – har ett starkt samband med individens livsvillkor och sociala position. Levnadsvanorna påverkas av kultur och traditioner och varierar med bl.a. ekono- miska villkor, arbetslöshet, utbildning, socioekonomisk tillhörig- het, socialt nätverk och känsla av sammanhang. Man talar om 
 168 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 strukturellt betingade levnadsvanor. Befolkningens alkoholvanor, matvanor, tobaksvanor och motionsvanor är av stor betydelse för folkhälsan. Levnadsvanorna skiljer sig ganska mycket och utvecklas olika i olika befolkningsgrupper i Sverige och det finns starka samband med hälsoskillnader i olika grupper. 
 Några hälsorelaterade levnadsvanor har haft en positiv ut- veckling sedan  
 1980-talets 
  början. Andelen rökare minskar stadigt, andelen personer som motionerar regelbundet ökar och mat- vanorna tycks ha förbättrats under  
 1990-talet. 
  En negativ utveckling kan vi dock se beträffande alkohol och övervikt. Alkoholkonsumtionen har ökat i Sverige under slutet av  
 1990-talet. 
  Trots förbättrade matvanor och ökad motion ökar andelen över- viktiga. Detta kan bl.a. bero på att fler slutar att röka och att vi trots den ökande motionen totalt sett är mindre fysiskt aktiva idag än för  
 10–20 
  år sedan. 
 I detta avsnitt beskrivs utvecklingen av levnadsvanor, i ålders- gruppen  
 16-64 
  år, för förvärvsarbetande och befolkningen som helhet med hjälp av Statistiska centralbyråns undersökning av levnadsförhållanden (ULF). 
  
 4.3.2 
  
 Levnadsvanornas utveckling under 1980- och 1990- talet 
  
 Dagligrökning 
 Andelen dagligrökare minskar i alla åldersgrupper utom bland 55–  
 64-åringar 
  (diagram 20). För männen i denna åldersgrupp har den minskande trenden stannat upp under  
 1990-talets 
  senare del. Kvinnor i åldern  
 55–64 
  år har inte alls minskat sin rökning under de senaste två decennierna. Under senare delen av  
 1990-talet 
  har denna grupp snarare en ökad andel dagligrökare. Ungefär samma mönster finns bland förvärvsarbetande som i totalbefolkningen. De förvärvsarbetande har dock en något mindre andel dagligrökare. Undantaget är den yngsta åldersgruppen,  
 16–24 
  år, där andelen dagligrökare är större bland de förvärvsarbetande. Detta beror antagligen på selektion då de som i denna ålder redan är ute i arbetslivet sannolikt i större utsträckning har arbeten med låga utbildningskrav, låga löner och dålig arbetsmiljö. 
 169 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Andel dagligrökare 
  
 Andel dagligrökare 
  
 50 
  
 50 
  
 40 
  
 40 
  
 30 
  
 30 
  
 20 
  
 20 
  
 10 
  
 10 
  
 Män, förvärvsarbetande 
  
 Män, samtliga 
  
 0 
  
 0 
  
 1980/81 
  
 1990/91 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1990/91 
  
 2000 
  
 Andel dagligrökare 
  
 Andel dagligrökare 
  
 50 
  
 50 
  
 40 
  
 40 
  
 30 
  
 30 
  
 20 
  
 20 
  
 10 
  
 10 
  
 Kvinnor, förvärvsarbetande 
  
 Kvinnor, samtliga 
  
 0 
  
 0 
  
 1980/81 
  
 1990/91 
  
 2000 
  
 1980/81 
  
 1990/91 
  
 2000 
  
 16-24 
  år 
  
 35-44 
  år 
  
 45-54 
  år 
  
 55-64 
  år 
  
 25-34 
  år 
  
 Diagram 20.  
 Andel dagligrökare,  
 16–64 
  år bland förvärvsarbetande och befolkningen totalt,  
 1980–2000. 
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Trenderna för dagligrökare i olika socioekonomiska grupper är likartade bland förvärvsarbetande och hela befolkningen. Låg- utbildade 
 1  
 förvärvsarbetande, såväl kvinnor som män, var daglig- rökare i större utsträckning än totalbefolkningen fram till 1992/93 och därefter i mindre utsträckning. 
  
 1  
 Låg utbildning= högst förgymnasial utbildning; Utbildning på mellannivå= gymnasial utbildning; hög utbildning= eftergymnasial utbildning eller forskarutbildning. 
 170 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Alkoholkonsumtion 
 Alkoholkonsumtionen kan enligt ULF bara redovisas för åren 1996/97 (omgjord enkätfråga) vilket innebär att inga trender kan visas. Yngre förvärvsarbetande är högkonsumenter 
 2  
 av alkohol i större utsträckning än totalbefolkningen. Andelen högkonsu- menter av alkohol är i stort sett lika bland förvärvsarbetande och i totalbefolkningen för männen. Bland kvinnorna är däremot andelen högkonsumenter något större bland förvärvsarbetande. 
  
 Hög alkoholkonsumtion, % 
  
 Hög alkoholkonsumtion, % 
  
 20 
  
 20 
  
 15 
  
 Män 
  
 15 
  
 Kvinnor 
  
 10 
  
 10 
  
 5 
  
 5 
  
 0 
  
 0 
  
 b 
  
 mellan 
  
 tb 
  
 utb 
  
 mellan 
  
 tb 
  
 Låg 
  
 ut 
  
 tb 
  
 ög u 
  
 Låg 
  
 ög u 
  
 H 
  
 Utb 
  
 H 
  
 U 
  
 Förvärvsarbetande 
  
 Samtliga 
  
 Diagram 21.  
 Andelen högkonsumenter av alkohol efter utbild- ningsnivå,  
 16–64 
  år, 1996/97, åldersstandardiserat. 
 Källa: SCB/ULF. 
 Lågutbildade, förvärvsarbetande män är högkonsumenter i större utsträckning och högutbildade förvärvsarbetande män i mindre än totalbefolkningen (diagram 21). Förvärvsarbetande kvinnor med låg utbildning är högkonsumenter i större utsträckning än total- befolkningen. 
  
 2  
 Hög alkoholkonsumtion motsvarar 30 gram 100 procent alkohol eller mer per dag för män och 20 gram eller mer per dag för kvinnor. Detta motsvarar 3,5 flaskor vin eller mer per vecka för män och 2,5 flaskor vin eller mer per vecka för kvinnor. 
 171 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 Fysisk aktivitet 
 Andelen som motionerar regelbundet har ökat stadigt i alla ålders- grupper sedan början av  
 1980-talet. 
  Att motionera regelbundet är något vanligare bland de förvärvsarbetande. Detta kan delvis för- klaras av att de som inte förvärvsarbetar har sämre hälsa än i befolkningen. Andelen som motionerar regelbundet har ökat i samtliga socioekonomiska grupper de senaste två decennierna, speciellt bland kvinnor. Mönstret ser likadant ut för förvärvs- arbetande som för totalbefolkningen. I diagram 22 visas andelen som motionerar regelbundet fördelat efter utbildningsnivå. 
  
 Procent 
  
 Procent 
  
 80 
  
 80 
  
 70 
  
 70 
  
 60 
  
 60 
  
 50 
  
 50 
  
 40 
  
 40 
  
 30 
  
 30 
  
 20 
  
 20 
  
 10 
  
 Förvärvsarbetande män 
  
 10 
  
 Samtliga män 
  
 0 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 1988/89 
  
 - 
  
 - 
  
 -  
 1988/89 
  
 - 
  
 1980/81 
  
 - 
  
 - 
  
 1996/97 
  
 1980/81 
  
 - 
  
 - 
  
 1996/97 
  
 Procent 
  
 Procent 
  
 80 
  
 80 
  
 70 
  
 70 
  
 60 
  
 60 
  
 50 
  
 50 
  
 40 
  
 40 
  
 30 
  
 30 
  
 20 
  
 20 
  
 10 
  
 Förvärvsarbetande kvinnor 
  
 10 
  
 Samtliga kvinnor 
  
 0 
  
 0 
  
 - 
  
 -  
 1988/89 
  
 - 
  
 - 
  
 -  
 1988/89 
  
 - 
  
 1980/81 
  
 - 
  
 - 
  
 1996/97 
  
 1980/81 
  
 - 
  
 - 
  
 1996/97 
  
 Låg utb 
  
 Utb mellan 
  
 Hög utb 
  
 Diagram 22.  
 Andel personer, med olika utbildningsnivå, som motionerar regelbundet,  
 16–64 
  år,  
 1980/81–1999, 
  åldersstandar- diserat.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Det är vanligare bland lågutbildade i totalbefolkningen att inte motionera regelbundet jämfört med förvärvsarbetande. I övrigt ser mönstret lika ut för de båda grupperna. 
 172 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Övervikt och fetma 
 Andelen överviktiga ökar i alla åldersgrupper. Mönster och nivåer är lika för förvärvsarbetande och totalbefolkningen med undantag av de yngsta där andelen överviktiga är större bland de förvärvs- arbetande. Fetma är dock vanligare i totalbefolkningen än bland de förvärvsarbetande speciellt i åldrarna  
 45–64 
  år. Övervikt (BMI>25) är vanligare bland förvärvsarbetande män jämfört med total- befolkningen. För kvinnor finns inga skillnader mellan grupperna. Fetma är mindre vanligt bland de förvärvsarbetande speciellt bland kvinnor (diagram 23). 
  
 1980/81 
  
 Män 
  
 1980/81 
  
 Kvinnor 
  
 1988/89 
  
 1988/89 
  
 1996/97 
  
 1996/97 
  
 1998/99 
  
 1998/99 
  
 2000 
  
 2000 
  
 0 
  
 2 
  
 4 
  
 6 
  
 8 
  
 10 
  
 0 
  
 2 
  
 4 
  
 6 
  
 8 
  
 10 
  
 Procent 
  
 Procent 
  
 Förvärvsarbetande 
  
 Samtliga 
  
 Diagram 23.  
 Andel personer med fetma (BMI>30),  
 16–64 
  år,  
 1980/81–2000, 
  åldersstandardiserat.  
 Källa: SCB/ULF. 
  
 Utvecklingen av övervikt ser ungefär lika ut för de olika socio- ekonomiska grupperna. Andelen med fetma är större i samtliga socioekonomiska grupper i totalbefolkningen jämfört med för- värvsarbetande. Ökningstakten av andelen personer med fetma har varit snabbare i totalbefolkningen under  
 1990-talet 
  jämfört med de förvärvsarbetande. 
  
 4.3.3 
  
 Sammanfattning 
  
 Levnadsvanorna är något bättre bland de förvärvsarbetande än i totalbefolkningen. I den yngsta åldersgruppen  
 (16–24 
  år) förvärvs- arbetande, är det dock vanligare att vara dagligrökare, ha hög alkoholkonsumtion, inte motionera regelbundet och att ha övervikt 
 173 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 jämfört med i totalbefolkningen. Detta beror säkerligen på selek- tion då unga förvärvsarbetande sannolikt i större utsträckning har arbeten med låg kvalifikationsgrad, låga löner och dålig arbetsmiljö jämfört med jämnåriga i totalbefolkningen. Förvärvsarbetande män och kvinnor med låg utbildning är i större utsträckning hö- konsumenter av alkohol jämfört med totalbefolkningen. Att motionera regelbundet är något vanligare bland de förvärvs- arbetande. Andelen personer med fetma är större i total- befolkningen än bland de förvärvsarbetande och har ökat snabbare i totalbefolkningen under  
 1990-talet. 
  
 4.4 
  
 Arbetsrelaterade besvär och arbetsmiljön i Sverige och övriga Europa 
  
 År 2000 genomförde "European Foundation for the Improvement of Living and Working Conditions" sin tredje studie av de syssel- sattas arbetsförhållanden ("The Third European Survey"). Studien omfattade 21 500 sysselsatta – 1 500 för varje medlemsland inom Europeiska unionen med undantag av Luxemburg, där 500 inter- vjuades. De två tidigare studierna genomfördes 1990 och 1995. 
 3 
  
 159 miljoner människor var sysselsatta i något arbete år 2000 inom EU. Av dem var 83 procent anställda och 17 procent egna företagare. 
 Sverige deltog inte 1990, beroende på att man då ännu inte var medlem i EU. Undersökningarna har gjort det möjligt att jämföra och studera förändringstendenser inom europeiskt arbetsliv under senare år. De är de enda breda arbetsmiljösurveyer, som idag finns och som täcker hela regionen. 
 I det följande redovisas resultat från dessa undersökningar. Dels redovisas resultat som redan publicerats, dels vissa special- bearbetningar som särskilt gjorts för detta kapitel. 
  
 3  
 De olika undersökningarna har genomförts med personliga intervjuer efter i princip samma metod i de olika länderna. Den urvalsmetod som utnyttjats, kallas random walk och innebär i princip ett slumpmässigt och stegvist val av områden inom allt mindre delar av ett land. Inom hushåll valde man den sysselsatta person (över 15 år) som hade den närmast påföljande födelsedagen räknat från intervjutillfället. Bortfallet redovisades till 40% år 1995 och 41% år 2000. Dessa nivåer är vanliga i många undersökningar i andra länder idag. Bort- fallet varierade dock mycket från land till land och var särskilt högt i länder som Nederländerna och Italien. Även Danmark hade påfallande låga svarsfrekvenser. De individuella svaren har i efterhand viktats efter region, kommunstorlek, kön, ålder, bransch och yrke, för att åstadkomma fördelningar som motsvarar den faktiska i befolkningen. 
 174 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Det måste framhållas att helt säkra slutsatser aldrig kan dras från undersökningar av det här slaget, eftersom frågor kan tolkas olika från gång till gång och från den ena kulturella miljön till den andra. Frågorna kan även vara svåra att översätta på ett helt jämförbart sätt från ett språk till ett annat. Betydelsen av enskilda ord bestäms av de kulturella och tidsmässiga sammanhang i vilka de ingår. 
 Problemen kan ofta vara mindre om man eftersträvar att låta respondenterna beskriva förhållanden än att be dem göra värderingar. Beskrivningar kan knyta an till mer väldefinierade sammanhang, men det är ändå ofta svårt att formulera sig så precist att inga tvetydigheter finns. 
 I European Survey eftersträvas att ge en bild av hur arbets- förhållandena är inom EU, inte hur de upplevs. En del frågor, bland annat sådana med anknytning till hälsoeffekter, tar mer renodlat upp människors upplevelser och reaktioner. Svaren på dem blir naturligtvis i mycket beroende av vars och ens skilda utgångs- punkter. 
 En fördel med den europeiska undersökningen är att frågorna kring arbetsmiljön formulerats så lika som möjligt från land till land, för att ge möjlighet till jämförelse. Dock bör resultaten först och främst användas för jämförelser av tidsutvecklingstrender snarare än av absoluta nivåer. Vid fokus på tidsutvecklingen läggs mindre vikt vid att kurvorna kan ligga på olika nivåer. Erfarenheten visar dock att nivån på svaren i enkätundersökningar varierar mellan olika år även inom samma land (jmf.  
 ULF-undersökningen 
  och Arbetsmiljöundersökningen). För att säkert kunna uttala sig om trender krävs flera mättillfällen under en längre tidsperiod. 
  
 4.4.1 
  
 Frånvaro från arbetet på grund av hälsoproblem och besvär av arbetet i Europa och Sverige 
  
 Sjukfrånvaro som följd av arbetet förefaller vara högre i Sverige jämfört med många andra  
 EU-länder, 
  även om såväl Finland som Nederländerna har högre andelar enligt undersökningen. Skillnad- erna i diagram 24 återspeglar även skillnader i arbetskraftens demo- grafiska sammansättning och hur försäkringssystemen ser ut i de olika länderna. 
 175 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 20 
  
 Finland 
  
 18 
  
 Nederländerna 
  
 Sverige 
  
 16 
  
 Österrike 
  
 14 
  
 Luxemburg 
  
 Tyskland 
  
 12 
  
 Belgien 
  
 10 
  
 Danmark 
  
 Spanien 
  
 8 
  
 Frankrike 
  
 6 
  
 Italien 
  
 Storbritannien 
  
 4 
  
 Grekland 
  
 2 
  
 Irland 
  
 Portugal 
  
 0 
  
 EU totalt 
  
 Diagram 24.  
 Andelen som rapporterat frånvaro beroende på hälsoproblem av arbetet under de senaste 12 månaderna 
 European Survey innehåller en del mer specifika indikatorer på ohälsa. Här redovisas några av dem som tar upp ryggbesvär, huvudvärk och sömnproblem. De svarande har i dessa sammanhang först fått en allmän fråga om hur arbetet påverkar deras hälsa. De har sedan utifrån en lista fått markera på vilket sätt hälsan påverkas. Det vi valt att redovisa hjälper oss att urskilja vissa tendenser. Resultaten visar på en stigande omfattning rapporterade hälso- problem. 
 Andelen personer som anger att de har ryggbesvär beroende på arbetet har under en femårsperiod ökat från 30 till 33 procent, inom EU totalt, och från 31 till 35 procent, inom Sverige. Det som uppges här är troligtvis ryggbesvär, som uppträder i samband med arbetet i största allmänhet eller som hänger samman med någon speciell händelse som inträffat i arbetet. Att arbetet pekas ut be- höver inte innebära att det inte också kan finnas andra orsaker som inte är knutna till arbetet. 
 Andelen som rapporterar huvudvärk har ökat från 13 till 15 procent totalt inom EU, respektive från 19 till 22 procent, inom Sverige. Sannolikt är att svaren också här återspeglar en koppling till arbetet, dvs. att besvären uppträder i samband med arbetet eller i samband med vissa arbetsuppgifter. Detta motsäger inte 
 176 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 möjligheten att huvudvärken kan ha en mer komplex orsaksbakgrund och påverkas av andra förhållanden. 
 Rapporterade sömnsvårigheter med anknytning till arbetet har ökat något från 7 till 8 procent, inom EU, men mer markant från 9 till 16 procent, inom Sverige. Hävdar människor att sömnproblem hänger samman med arbetet menar de sannolikt att de ofta ligger vakna och tänker på arbetet, att de oroar sig för arbetet när de skall sova, eller att de vaknar av att de tänker på arbetet. 
 Undersökningarna ger också möjlighet att se inom vilka olika branscher förändringarna varit mest märkbara. Storleken på de nationella urvalen begränsar dock möjligheten till mer detaljerade uppdelningar för varje enskilt land. Vi har valt att titta närmare på två verksamhetstyper, tillverkningsindustrin och övrig tjänste- sektor. Genom att fokusera på enskilda branscher kontrolleras också delar av den strukturomvandling som successivt sker. Tillverkningsindustrin omfattar 179 respektive 258 personer och övrig tjänstesektor omfattar 400 respektive 575 personer i den svenska undersökningen 1995 och 2000. 
 Procent 
  
 36 
  
 34 
  
 32 
  
 30 
  
 28 
  
 26 
  
 24 
  
 22 
  
 Sverige 
  
 EU 
  
 20 
  
 övriga 
  
 Sverige 
  
 2000 
  
 tillverknings- 
  
 EU övriga 
  
 1995 
  
 tjänster 
  
 tillverknings- 
  
 industri 
  
 industri 
  
 tjänster 
  
 Diagram 25 
 . Ryggbesvär beroende på arbetet inom tillverknings- industrin och för övriga tjänster 
 177 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 I övrig tjänstesektor ingår utbildning, vård och omsorg, samt allehanda personliga tjänster. Tendenser till ökade ryggbesvär tycks vara rätt snarlika i Sverige och i övriga Europa och förekomma såväl inom tillverkningsindustriverksamhet som inom övriga tjänster. 
 Procent 
 30 
 25 
 20 
 15 
 10 
 5 
  
 Sverige övriga 
  
 0 
  
 tjänster 
  
 Sverige 
  
 tillverknings- 
  
 EU 
  
 2000 
  
 industri 
  
 tillverknings- 
  
 EU övriga 
  
 1995 
  
 industri  
 tjänster 
  
 Diagram 26 
 . Huvudvärk beroende på arbetet inom tillverknings- industrin och för övriga tjänster 
 178 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Procent 
 25 
 20 
 15 
 10 
  
 5 
  
 Sverige övriga 
  
 tjänster 
  
 Sverige 
  
 0 
  
 tillverknings- 
  
 EU övriga 
  
 2000 
  
 industri 
  
 tjänster 
  
 1995 
  
 EU 
  
 tillverknings- industri 
  
 Diagram 27.  
 Sömnproblem beroende på arbetet inom tillverk- ningsindustrin och för övrig tjänstesektor 
 Förändringarna är inte särskilt stora men tyder snarare på en för- sämring än en förbättring. För Sveriges del är det framför allt inom övrig tjänstesektor som den negativa utvecklingen är mest tydlig, men också i övriga Europa ökar besvären snabbare inom denna sektor. 
 Det kan i sammanhanget vara av intresse att notera, att svaren på en helt annan fråga, som avser förekomsten av smärtsamma och tröttande arbetsställningar, inte pekar på några tendenser av samma slag. Detta är åtminstone fallet om vi ser till genomsnittet för hela Europeiska unionen. Arbetsställningarna förefaller inte ha förändrats särskilt mycket. Det verkar snarare vara arbetstakten som förändrats och som lämnat mindre utrymme över för om- växling i arbetet och för återhämtningspauser. 
 Diagram 26 beskriver huvudvärk med anknytning till arbetet. Tendensen är främst stigande i Sverige inom övrig tjänstesektor och förändringen tycks där högst påtaglig. 
 Sömnproblem, som man förknippar med arbetet, ökar också på- tagligt i Sverige, såväl inom industrin som inom tjänstesektorn och 
 179 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 allra mest inom den senare (diagram 27). Förändringarna i Europa i övrigt är mindre och skillnaden är inte så tydliga mellan sektorerna. 
 Den utveckling vi främst sett i Sverige är att försämringarna är som mest tydliga inom de delar av tjänstesektorn, som bl. a. om- fattar vård och omsorg. 
  
 4.4.2 
  
 Arbetsmiljön i Europa och Sverige 
  
 Även vissa aspekter på arbetsmiljön förändras i negativ riktning enligt undersökningen. Arbetsförhållandena tycks ha blivit sämre under  
 1990-talet 
  i Europa, även om skillnaderna över åren kanske inte varit särskilt stora. Det antyds t. ex. att den psykiska pressen i arbetet ökat, att arbetstakten blivit intensivare, att man med tiden kommit att arbeta i ett högre tempo med snävare tidsramar. Det innebär också, att man vid redovisningen av dessa data kunnat ge liknande beskrivningar av tidsutvecklingen, som givits på andra håll med hjälp av andra datamaterial, t. ex. den svenska Arbetmiljö- statistiken. 
 I diagram 28 redovisas svar på en relativt allmän fråga, som ställts i European Survey, och som handlar om arbete i mycket högt tempo. Svaren markerades på en skala: hela tiden/nästan hela tiden/tre fjärdedelar av tiden/ingen tid alls/aldrig. Svaren antyder ett allt större inslag av hög arbetstakt i Sverige såväl som i övriga Europa. Tendensen är möjligen starkare för Sveriges del. 
 En uppdelning efter branscher antyder att det framför allt är inom övrig tjänstesektor som utvecklingen är påtaglig. Allra tydligast verkar den vara inom denna sektor i Sverige. Arbets- tempot ökar svagt inom industrin i Sverige, samtidigt som det förefaller dämpas svagt för industrin i övriga Europa. 
 180 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Procent 
 90 
 80 
 Sverige 
 70 
  
 60 
  
 EU totalt 
  
 50 
 40 
 30 
  
 1990 
  
 1995 
  
 2000 
  
 Diagram 28.  
 Arbete i mycket högt tempo ¼ av tiden eller mer 
 Procent 
 80 
 75 
 70 
 65 
  
 60 
  
 55 
  
 50 
  
 45 
  
 40 
  
 Sverige 
  
 35 
  
 tillverknings- 
  
 Sverige 
  
 30 
  
 industri 
  
 övriga 
  
 tjänster 
  
 EU 
  
 2000 
  
 tillverknings- 
  
 industri 
  
 EU övriga 
  
 1995 
  
 tjänster 
  
 Diagram 29.  
 Arbete i mycket högt tempo en fjärdedel av tiden eller mer inom tillverkningsindustrin och för övrig tjänstesektor 
 Vissa ytterligare skillnader framträder mellan Sverige och övriga Europa då kvinnor och män jämförs. I Sverige ökar andelen 
 181 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 kvinnor, som uppger sig hela eller nästan hela tiden arbeta i högt arbetstempo relativt kraftigt. Så är inte fallet vad avser kvinnorna i övriga Europa och inte heller vad avser männen vare sig i Sverige eller i övriga Europa. En näraliggande fråga som handlar om arbete med snäva tidsramar visar ett liknande mönster. Även här visar kvinnorna i Sverige en tydlig ökning. 
 En klar majoritet av respondenterna talar således om snäva tids- marginaler och högt arbetstempo i Europa idag. Vad som betraktas som högt arbetstempo eller snäva tidsramar är givetvis beroende av vars och ens utgångspunkter och jämförelsegrunder. 
 En närmare analys av dessa data individ för individ visar vidare att det finns starka samband mellan arbetstakt som det här be- skrivs, och muskelbesvär, ryggbesvär och olika symptom på stress. Bland dem som ständigt arbetar i högt arbetstempo tycks t. ex. rygg- och muskelbesvär vara dubbelt så vanliga, som bland dem som aldrig gör det. Den här typen av samband underbygger resultaten väl. Ett mönster träder fram som visar ökade tendenser till stress och som samvarierar med ökade tendenser till besvär. Beskrivningar och hälsoeffekter hänger relativt konsekvent samman på individnivå. 
  
 4.4.3 
  
 Sammanfattning 
  
 European Survey ger en bild av ett europeiskt arbetsliv som knappast förbättrats under  
 1990-talet. 
  Snarare tycks problemen ha blivit större. Framför allt tycks arbetstakten ha stegrats. Ohälsan förefaller ha försämrats som följd av bland annat detta. För Sveriges del tycks förändringarna vara mer tydliga än i övriga Europa. Framför allt tycks vissa tjänsteverksamheter i Sverige ha drabbats av en negativ utveckling. Andra undersökningar har också visat att särskilt verksamheter inom vård- och omsorgssektorn har drabbats. Eftersom dessa sektorer också sysselsätter stora andelar kvinnor har kvinnorna drabbats i högre grad än männen i Sverige. 
 Dessa data från European Survey ger inte möjlighet att belysa orsakerna till de förändringar som antyds. Det är dock rimligt att anta att förändringarna delvis sammanhänger med den allt mer förbättrade konjunkturen. I konsistens med resultaten ligger också tanken att den allt intensivare internationella konkurrensen in- verkat och höjt arbetstakten, liksom de återkommande kraven på flexibilitet i arbetslivet och kraven på kostnadsbesparingar och 
 182 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 omstruktureringar av företagandet (t.ex. downsizing och kon- kurrensutsättning). 
  
 4.5 
  
 Sammanfattande bedömning 
  
 Folkhälsoutvecklingen visar inga snabba kast. I ett tjugoårsper- spektiv framgår tydligt att utvecklingen varierar över tid och att olika hälsoindikatorer inte visar ett samstämt mönster. Det går inte att avläsa folkhälsoutvecklingen i sjukskrivningsmönstret. Utveck- lingen av sjukfrånvaron kan inte ses som ett mått på hur hälsan utvecklas i befolkningen. Omfattningen av sjukskrivningar och förtidspensioneringar beror bl.a. i hög grad av vilka regler som styr tillämpningen av sjukförsäkringen och hur dessa regler tillämpas. 
 På senare år har funnits tendenser i hälsobilden som kan tyda på att viss sjuklighet ökat i åldrarna under 45 år, i synnerhet bland kvinnor. Försämrat allmänt hälsotillstånd, ängslan, oro och ångest, trötthet, sömnbesvär och värk har rapporterats i större utsträckning. Trötthet och sömnbesvär tycks ha ökat framförallt efter 1996/97 medan utvecklingen av oro förefaller mer vara ett  
 1990-tals 
  fenomen. Folkhälsoutvecklingen stödjer således hypotesen att ökad sjuklighet till viss del kan förklara ökningen av sjukfrånvaron i yngre åldrar. Detta förstärks av att vissa av dessa besvär är minst lika omfattande bland förvärvsarbetande som i totalbefolkningen. Den senare rapporterar normalt högre nivåer av ohälsa än förvärvsarbetande. Även då långtidsjukskrivningar och förtidspensioneringar är omfattande så handlar det om en relativt liten del av den förvärvsarbetande befolkningen. 
 Många studier har visat att arbetslivet blivit hårdare, att arbetstempo och tidspress ökat i Sverige. The third European Survey 2000 ger en bild av en utveckling som gått i samma riktning i övriga Europa under  
 1990-talet. 
  Framför allt tycks arbetstakten ha stegrats. Ohälsan, mätt som självskattade ryggbesvär, huvudvärk och sömnproblem, tycks ha ökat som följd av bland annat detta. För Sveriges del tycks förändringarna slå igenom mer markant än i Europeiska unionen i genomsnitt. Det skulle kunna vara så att arbetslivet kommit att ställa allt större krav på hundraprocentiga arbetsinsatser och hundraprocentigt kapabla arbetstagare. Vad som utvecklas blir i så fall ett arbetsliv, där allt färre passar in. Den ökade sjukfrånvaron blir i så fall inte bara en indikator på ökad sjuklighet utan också på ökad missanpassning mellan vad 
 183 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:62 
  
 människor förväntas klara och vad de faktiskt klarar. En mindre ökning av ohälsan kan ge en mycket  
 tydlig effekt på sjukfrånvaron om det innebär att många hamnar över gränsen. 
 För att kunna ge en samlad bild av hälsoläget, av hur folkhälsan utvecklas och hänger ihop med utvecklingen av den arbetsrelate- rade ohälsan och sjukskrivningsmönstret krävs en förbättrad kun- skapsbas. Det förutsätter ett väl fungerande system av utvärdering och uppföljning samt forskning inom flera forskningsområden inom folkhälsovetenskapen, t.ex. epidemiologi och arbetslivsforsk- ning. En vidare syn och ett tvärsektoriellt perspektiv är angeläget inom forskningen. Väsentligt är att vidareutveckla mått och me- toder för att öka kunskapen om vilka faktorer som ligger bakom utvecklingen. Det är också angeläget att studera hur välfärds- systemen i stort, samt hur arbetsutbud och konjunkturer påverkar såväl hälsa som sjukfrånvaro på kort och lång sikt. Det går inte att bortse från betydelsen av ekonomiska incitament för såväl individ som arbetsgivare. 
 Hälsa är sammansatt och påverkas av människors livssituation och livsvillkor. Det är viktigt att bibehålla en helhetssyn på hälsan och vid analyser av orsaker särskilja arbetsmiljöfaktorer från sociala faktorer, levnadsvanor och andra exponeringar som inte är knutna till arbetet men också se hur dessa faktorer samverkar och för- stärker varann. 
 Regionala skillnader i ohälsa och sjukskrivningsmönster är stora. Det är viktigt att undersöka vad som ligger bakom dessa skillnader inte minst vad avser hur sjukskrivningsinstrumentet tillämpas i olika delar av landet. Vår kunskap om effekterna av sjukskrivning är begränsade. Forskning om i vilken utsträckning sjukskrivning utgör en riskfaktor för framtida långvarig sjukdom framstår som mycket angelägen. Vidare om hur kunskap, värderingar och attityd- er påverkar människors inställning och agerande. 
 Underlag för att göra internationella jämförelser saknas i stor ut- sträckning och därför är det viktigt att arbeta för att jämförbara mätinstrument utvecklas och att medverka till att sådana studier kommer till stånd. 
 184 
  
 SOU 2002:62 
  
 Bilaga 4 
  
 Referenser 
 Arbetsmiljöverket och Statistiska centralbyrån.  
 Arbetsorsakade besvär 2001 
 . Statistiska meddelanden AM 43 SM 0101. 
 European Foundation for the Improvement of Living and Working Conditions.  
 The third European Survey 2000. 
  
 Folkhälsogruppen.  
 Folkhälsan villkor nr 9.  
 1990. 
  
 Miller, S (red).  
 Arbetsliv och hälsa 2000 
 .Arbetarskyddsstyrelsen och Arbetslivsinstitutet 2000. 
 SOU 1998:43.  
 Hur skall Sverige må bättre.  
 Delbetänkande av Nationella folkhälsokommittén 2000. 
  
 SOU 200:91.  
 Hälsa på lika villkor nationella mål för folkhälsan. 
 Slutbetänkande av Nationella folkhälsokommittén. Bilagedel B. Socialstyrelsen.  
 Folkhälsorapport 2001. 
  
 185