3 
  
 Vad innebar  
  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
 Williams 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 1 
  
 3.1.1 
  
 Ett dramatiskt årtionde 
  
 I början av  
 1990-talet 
  ökade arbetslösheten i Sverige dramatiskt; mellan tredje kvartalet 1991 och tredje kvartalet 1992 i det när- maste fördubblades arbetslösheten för alla åldersgrupper. Ung- domarna drabbades dock hårdast och 1994 var över 14 procent av kvinnorna respektive 18 procent av männen mellan 16 24 år öppet arbetslösa. Tolv procent var engagerade i olika arbetsmarknads- politiska åtgärder. 
 Skillnaderna mellan olika åldersgrupper formulerades emellertid inte bara i kvantitativa termer. Ungdomars svårigheter sades också innebära en kvalitativ skillnad, så till vida att det kärva arbets- marknadsläget ledde till att ungdomarnas inträde i vuxenlivet för- sköts, och därmed; att ungdomstiden (ytterligare) förlängdes. I direktiven till den utredning om ungdomars levnadsvillkor och framtidsutsikter som tillsattes i december 1992 hette det att arbetet skall resultera i konkreta förslag till åtgärder, även av sektors- övergripande karaktär, för att underlätta unga människors etable- ring i samhället. Särskilt gäller detta i fråga om ungdomars inträde på arbets- och bostadsmarknaderna (Dir. 1992:107, s. 6). 
 Under slutet av  
 1990-talet 
  skedde en betydande ekonomisk återhämtning, vilket bl.a. innebar att arbetslösheten föll kraftigt inom ungdomsgruppen. I denna situation framstår det som ange- läget att närmare undersöka vilken betydelse utvecklingen under  
 1990-talet 
  haft för ungdomars livsvillkor i ett längre perspektiv, liksom att se till i vilken mån den ekonomiska krisen haft mer långsiktiga konsekvenser för ungdomarna. 
  
 1  
 Ett tack till Cross, Williamson samt Dean som bistått med be- arbetningar av ULF- respektive  
 AKU-material. 
  
 143 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 3.1.2 
  
 Frågeställningar och disposition 
  
 Det övergripande syftet med detta kapitel är att presentera en översikt över ungdomars välfärd, och hur denna förändrats under  
 1990-talet. 
  Av detta följer att framställningen i huvudsak är deskriptiv, och den bygger framför allt på tillgänglig statistik och redan befintlig forskning. Med utgångspunkt från denna översikt diskuteras också i vilken mån förändringarna av ungdomars livs- villkor är resultatet av långsiktiga samhällsförändringar, eller om de snarare är resultatet av mer kortsiktiga förändringar som kan sättas i samband med den ekonomiska krisen under  
 1990-talet. 
  Likaså ställs frågan om det är möjligt att se att den ekonomiska krisen fått långsiktiga konsekvenser för de som var unga vid  
 1990-talets 
  bör- jan. Det bör redan nu understrykas att bägge dessa frågor är allt för omfattande för att det skall vara möjligt att besvara dem på något uttömmande sätt inom ramen för ett enskilt kapitel, och den dis- kussion som förs kring dessa frågor bör snarare ses som en strävan att närmare precisera frågeställningar och vägval vilka framstår som centrala för en framtida kunskapsuppbyggnad inom området. 
 Kapitlet är i det fortsatta upplagt så att avsnitt 3.2 ägnas en över- siktlig beskrivning av ungdomars villkor på ett antal centrala välfärdsområden, och av eventuella förändringar under  
 1990-talet. 
  Den bild som framträder kan sammanfattas så att ungdomars arbetskraftsdeltagande minskat kraftigt under decenniet, något som också inneburit att stora delar av ungdomsgruppen fått minskade ekonomiska resurser. Dessa förändringar kan dels sättas i samband med att allt fler ungdomar under längre tid befinner sig i utbild- ning, dels med de ökade arbetslöshetstalen bland ungdomar under  
 1990-talets 
  krisår. I avsnitt 3.3 formuleras ett antal frågeställningar som är centrala för att förstå vad utvecklingen under decenniet inneburit för ungdomars livsvillkor, och med utgångspunkt från i första hand befintlig forskning diskuteras kunskapsläget när det gäller dessa frågeställningar. Avslutningsvis, i avsnitt 3.4, samman- fattas den diskussion som förts. 
 En viktig fråga när det gäller ungdomars välfärd under  
 1990-talet 
  
 – som inte behandlas i kapitlet – är utvecklingen på välfärdstjänst- området. Det gäller framför allt förändringarna inom utbildnings- väsendet, men också inom t.ex. missbruks- och kriminalvård m.m. Att dessa områden inte behandlas är naturligtvis en brist, och helt enkelt resultatet av att det varit nödvändigt att göra vissa avgräns- ningar. 
 144 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 3.2 
  
 Ungdomars välfärd under  
  
 1990-talet 
  – en översikt 
 I ett tidigare betänkande från kommittén (Fritzell  Lundberg 2000) redovisas en analys av välfärdens förändring under 1990- talet. Denna bygger på en redogörelse för hur enskilda människors faktiska levnadsförhållanden förändrats under decenniet på ett an- tal centrala områden, där underlaget för beskrivningen utgjordes av data från Statistiska centralbyråns undersökningar av levnadsför- hållanden (ULF). I en annan underlagsrapport till kommittén (Åberg  Nordenmark 2000) användes samma material för att analysera hur arbetslöshetskrisen påverkade olika grupper i befolk- ningen. 
 Genom att man i dessa studier också såg till förändringarna för olika åldersgrupper kan de användas för en översikt av hur ung- domsgenerationens välfärd utvecklats under  
 1990-talet. 
  I detta avsnitt skall vi, som en utgångspunkt för den fortsatta diskus- sionen, presentera en kortfattad sammanfattning av de övergripan- de dragen i utvecklingen under decenniet. Underlaget för denna beskrivning utgörs av material från ULF och från de två ovan nämnda studierna, vilket i några fall kompletterats med material från andra källor. 
  
 3.2.1 
  
 Utbildning och arbete 
  
 Som framgår av Figur 1 (nedan) har andelen ungdomar som be- finner sig i studier ökat kraftigt under decenniet. Ökningen är särskilt kraftig bland 18  
 19-åringarna. 
  En viktig faktor bakom denna utveckling är den s.k. gymnasiereformen i början av 1990- talet som innebar att gymnasieskolans samtliga program blev tre- åriga, en annan är det ökade antalet platser inom såväl gym- nasieskolan som högskolan. Men även bland ungdomar i 20 24- årsåldern ökade andelen studerande påtagligt under perioden, fram- för allt under mitten och slutet av decenniet. 
 145 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 Figur 1.  
 Andelen studerande i olika årsklasser 1988 1990, 1991 1993, 1994 1997 respektive 1998 1999 
  
 Procent 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 70 
  
 1988-1990 
  
 60 
  
 1991-1993 
  
 50 
  
 1994-1997 
  
 40 
  
 30 
  
 1998-1999 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 16 
  
 17 
  
 18 
  
 19 
  
 20 
  
 21 
  
 22 
  
 23 
  
 24 
  
 25 
  
 26 
  
 27 
  
 28 
  
 29 
  
 Ålder 
  
 Källa:  
 SCB,  
 ULF-materialet. 
  
 Utvecklingen att allt fler ungdomar under längre tid befinner sig i utbildning har också inneburit att arbetskraftsdeltagandet bland ungdomar minskat under perioden. Som framgår av Figur 2 minskade andelen anställda i så gott som alla åldersgrupper under krisåren 1991 1993 och minskningen fortsatte under de närmast följande åren. Mellan perioderna 1994 1997 och 1998 1999 före- faller en stabilisering ha skett, men fortfarande var andelen anställ- da bland  
 29-åringarna 
  cirka 10 procentenheter lägre 1998 1999 än tio år tidigare. 
 146 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 Figur 2.  
 Andelen anställda i olika årsklasser 1988 1990, 1991 1993, 1994 1997 respektive 1998 1999 
  
 Procent 
  
 100 
  
 90 
  
 80 
  
 70 
  
 1988-1990 
  
 60 
  
 1991-1993 
  
 50 
  
 1994-1997 
  
 40 
  
 1998-1999 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 16 
  
 17 
  
 18 
  
 19 
  
 20 
  
 21 
  
 22 
  
 23 
  
 24 
  
 25 
  
 26 
  
 27 
  
 28 
  
 29 
  
 Ålder 
  
 Källa:  
 SCB,  
 ULF-materialet. 
  
 Till detta kommer att arbetslöshetstalen bland ungdomar i början och mitten av  
 1990-talet 
  ökade kraftigt, se Figur 3 (nedan). An- delen arbetslösa är högst bland  
 21-åringarna, 
  och det oavsett om vi ser till förhållandena 1991 1993, 1994 1997 eller 1998 1999. Från och med 1998 1999 faller arbetslöshetstalen bland ungdomarna, men för samtliga årsklasser ligger de kvar på en väsentligt högre nivå än 1988 1990. 
 147 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 Figur 3.  
 Andelen arbetslösa i olika årsklasser 1988 1990, 1991 1993, 1994 1997 respektive 1998 1999 
  
 Procent 
  
 25 
  
 20 
  
 15 
  
 1988-1990 
  
 1991-1993 
  
 10 
  
 1994-1997 
  
 1998-1999 
  
 5 
  
 0 
  
 16 
  
 17 
  
 18 
  
 19 
  
 20 
  
 21 
  
 22 
  
 23 
  
 24 
  
 25 
  
 26 
  
 27 
  
 28 
  
 29 
  
 Ålder 
  
 Källa:  
 SCB,  
 ULF-materialet. 
  
 3.2.2 
  
 Ekonomi och boende 
  
 Ungdomars minskade arbetskraftsdeltagande framstår som den viktigaste förklaringen bakom den påtagliga försämringen av ung- domars ekonomiska situation som redovisas i Serrano  Lundberg (2000). För ungdomar upp till 24 år har inkomsterna fallit, såväl i absoluta tal som i relation till andra åldersgrupper, och det gäller oavsett om man ser till den sammanräknade eller disponibla in- komsten. För gruppen 25 34 år har förändringarna varit mindre (och gruppens sammanräknade inkomst har t.o.m. ökat något under perioden), men utvecklingen har varit avsevärt sämre än för andra åldersgrupper. 
 Fritzell  Cooley (a.a.: 78 81) visar också att andelen som upplever stora ekonomiska svårigheter är väsentligt större bland de yngre, och att skillnaderna mellan åldersgrupperna ökat under  
 1990-talet. 
  Under  
 1990-talet 
  ökade också ungdomars socialbidrags- tagande kraftigt och Salonen (2000) har visat att mellan 30 40 pro- cent av  
 1990-talets 
  ungdomskullar vid något tillfälle under decen- niet uppbar socialbidrag. I detta sammanhang framstår det dock 
 148 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 som viktigt att understryka att även om ungdomar är den ålders- grupp där det är vanligast att ha uppburit socialbidrag, är ung- domars  
 långvariga  
 socialbidragstagande lägre än för befolkningen som helhet (Socialstyrelsen 1999). 
 Människors boende är i hög grad sammankopplat med deras ekonomiska situation.  
 Dels  
 påverkar den enskildes ekonomiska ställning vilka möjligheter han/hon har på bostadsmarknaden,  
 dels  
 utgör boendekostnaderna för de flesta en betydande del av den enskildes levnadsomkostnader. 
 För många ungdomar är frågan om möjligheterna att över huvud taget flytta från föräldrahemmet till ett eget boende viktigast. I ett flertal rapporter, bl.a. från Hyresgästernas Riksförbund (1997), har hävdats att kvarboendet hos föräldrarna bland unga ökat under  
 1990-talet. 
  Det finns dock ingen officiell statistik som kan bekräfta utvecklingen. 
 2  
 Enligt den senaste folk- och bostadsräkningen bodde 30 procent av ungdomarna i åldern 20 24 år kvar i föräldra- hemmet 1990. För att skatta utvecklingen därefter är vi hänvisade till bearbetningar av registret över totalbefolkningen (Rtb). För 1994 respektive 1996 var siffran drygt 36 procent, men troligen är denna uppskattning av andelen kvarboende något överskattad då de som eventuellt bor i samma fastighet men inte i samma bostad som föräldrarna folkbokförs på samma fastighet som föräldrarna. En samlad bedömning är att kvarboendet ökat något under  
 1990-talets 
  första hälft, men att förändringen varit mycket liten. Data från befolkningsstatistiken tyder på att detta mönster också varit giltigt för slutet av decenniet. Drygt hälften av ungdomarna i åldern 18 24 år var vid årsskiftet 1998/1999 skrivna hos någon eller båda föräldrarna, vilket innebar en ökning med cirka två procentenheter för samma åldersgrupp jämfört med två år tidigare och en procent- enhet sedan året innan (Ungdomsstyrelsen 1999:32). 
 I vilken mån ungdomar har möjlighet att flytta hemifrån torde i hög grad påverkas av deras ekonomiska situation, men ungdomars möjligheter påverkas också av det rådande läget på bostadsmark- naden. Boverket följer bostadsmarknadsläget för ungdomar i sam- band med sin årliga Bostadsmarknadsenkät till kommunerna. År 2000 var det 35 procent av kommunerna som uppgav att det var 
  
 2  
 Enligt folkbokföringslagen ska man numera vara folkbokförd i den kommun (i den för- samling och på den fastighet) där man är bosatt, dvs. regelmässigt vistas. Denna lagändring (som skedde 1991) har sannolikt medfört att fler ungdomar idag skriver sig på studieorten än vad som tidigare var fallet, men det finns inga säkra uppskattningar av omfattningen av denna förändring. För en genomgång av olika uppskattningar av kvarboendets omfattning, se Ungdomsstyrelsen (1997). 
 149 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 brist på bostäder av det slag ungdomar efterfrågar. Det var något fler än året före och betydligt fler än antalet kommuner med bostadsbrist generellt sett (se Bostadsmarknadsenkäten 2000, pressmeddelande från Boverket). 
 I Fritzell  Lundberg (2000) redovisas två andra välfärds- aspekter av människors boende, nämligen andelarna som i ULF- materialet uppgivit att de inte äger sin bostad respektive är trång- bodda enligt norm 2. 
 3  
 När det gäller de yngre åldersgrupperna är det i första hand den senare av dessa indikatorer som framstår som relevant, och andelen är också högst i åldersgruppen 25 34 år. Mccann pekar vidare på att skillnaderna mellan ålders- grupperna har ökat under  
 1990-talet, 
  framför allt genom att an- delen trångbodda bland de äldre minskat ytterligare men också genom att det skett en viss ökning av trångboddheten bland de yngre (Fritzell  Lundberg 2000:81 85). 
  
 3.2.3 
  
 Fysiskt och psykiskt välbefinnande 
  
 En indikator på ungdomars fysiska välbefinnande är hur många som uppger att de har långvarig sjukdom, besvär eller olycksfall, något handikapp eller annan svaghet. Som framgår av Figur 4 har andelen ungdomar som redovisar denna typ av problem ökat under  
 1990-talet; 
  ökningen är tydligast bland ungdomar i åldrarna 20 24 respektive 25 29 år och framför allt bland kvinnor. En liknande utveckling kan iakttas för befolkningen som helhet, men andelen som redovisar att de har långvarig sjukdom är väsentligt mindre bland ungdomar än i andra åldersgrupper (jfr Fritzell  Lundberg 2000:95). 
 Under  
 1990-talet 
  har dock andelen äldre som uppger att de har dålig hälsa (s.k. självskattad ohälsa) minskat avsevärt, medan utvecklingen för de yngre varit i stort sett oförändrad (Social- styrelsen 2001a: 46 47), vilket skulle kunna tala för att utveck- lingen varit olika för olika åldersgrupper. Det är dock viktigt att påminna om att hälsotillståndet är starkt beroende av ålder, liksom att hälsopanoramat ser olika ut i olika åldersgrupper vilket kompli- cerar direkta jämförelser. 
  
 3  
 Norm 2 innebär att som trångbodd räknas de som lever i ett hushåll där det finns fler än två personer per rum (kök och vardagsrum oräknade). 
 150 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 Figur 4.  
 Andelen i olika åldersgrupper (män resp. kvinnor) som uppgivit att de har långvarig sjukdom, besvär eller olycksfall, något handikapp eller annan svaghet 
  
 Procent 
  
 40 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 1988-1989 
  
 20 
  
 1994-1995 
  
 15 
  
 1998-1999 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 19-16 
  
 19-16 
  
 19-16 
  
 24-20 
  
 24-20 
  
 24-20 
  
 29-25 
  
 29-25 
  
 29-25 
  
 totalt år 
  
 kvinnor år 
  
 män år 
  
 totalt år 
  
 kvinnor år 
  
 män år 
  
 totalt år 
  
 kvinnor år 
  
 män år 
  
 Källa:  
 SCB,  
 ULF-materialet. 
  
 Om förändringarna under  
 1990-talet 
  när det gäller ungdomars fysiska välbefinnande framstår som små, förefaller det dock mer uppenbart att utvecklingen under decenniet inneburit mer påtagliga förändringar när det gäller ungdomars psykiska välbefinnande. Andelen som redovisat att de upplever oro, ängslan eller ångest har ökat bland alla åldersgrupper (Figur 5, men som framgår av Mccann (2000:99 104) har ökningen varit väsentligt kraftigare för ungdomar. Särskilt tydlig har den varit bland unga kvinnor. Så ökade andelen som uppgav att de hade ängslan, oro eller ångest bland kvinnor i 20  
 24-årsåldern 
  från nio procent 1998 1999 till 27 procent 1998 1999. Patterson m.fl. (2000) påvisar en liknande utveckling under tidsperioden. När det gäller självmord respektive självmordsförsök är det dock inte möjligt att påvisa någon ökning av det slag som gällde för psykisk ohälsa. Framför allt bland män i 20  
 24-årsåldern 
  har det i stället skett en påtaglig minskning av 
 151 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 antalet självmord (men även för andra grupper har antalet självmord minskat om än i mindre grad, se Patterson m.fl. 2000). 
  
 Figur 5.  
 Andelen i olika åldersgrupper (män resp. kvinnor) som uppgivit att de har ängslan, oror eller ångest 
  
 Procent 
 30 
 25 
  
 20 
  
 1988-1989 
  
 15 
  
 1994-1995 
  
 1998-1999 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 19-16 
  
 19-16 
  
 19-16 
  
 24-20 
  
 24-20 
  
 24-20 
  
 29-25 
  
 29-25 
  
 29-25 
  
 totalt år 
  
 kvinnor år 
  
 män år 
  
 totalt år 
  
 kvinnor år 
  
 män år 
  
 totalt år 
  
 kvinnor år 
  
 män år 
  
 Källa:  
 SCB,  
 ULF-materialet. 
  
 3.2.4 
  
 En samlad bild 
  
 Ett försök till sammanfattning av vår kunskap om hur ungdomars livsvillkor förändrats på  
 1990-talet 
  kan formuleras på följande sätt: andelen ungdomar i förvärvsarbete har minskat kraftigt, dels på grund av att fler ungdomar gått igenom längre utbildningar, dels på grund av högre arbetslöshet i ungdomsgruppen. Som ett resultat av detta har ungdomsgruppens inkomster fallit, såväl i absoluta tal som i relation till andra åldersgrupper. På områden som är nära relaterade till den enskildes ekonomiska situation, som t.ex. boen- det, har ungdomars välfärd försämrats under  
 1990-talet. 
  När det gäller ungdomars hälsa förefaller ungdomars fysiska välbefinnande inte ha genomgått några stora förändringar under decenniet, medan 
 152 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 tillgängliga data om ungdomars psykiska välbefinnande tyder på påtagliga försämringar. 
 Om vi ser ungdom som en  
 livsfas  
 är det framför allt ungdomars allt senare etablering på en av vuxenlivets viktigaste arenor, arbets- marknaden, som framstår som påtaglig. Vår kunskap om vilka kon- sekvenser denna förskjutning av etableringen har för ungdomarnas livschanser i ett längre tidsperspektiv är dock mycket begränsad. Om vi ser ungdom som en  
 social kategori  
 är det framför allt de förbättrade möjligheterna till utbildning respektive de försämrade möjligheterna på arbetsmarknaden som påverkat ungdomsgruppens livsvillkor. 
  
 3.3 
  
 Hur skall man förstå förändringarna av ungdomars livsvillkor under  
  
 1990-talet? 
  
 3.3.1 
  
 Några centrala frågeställningar 
  
 Som framgick av den översiktliga bild av ungdomars välfärds- utveckling under  
 1990-talet 
  som presenterades i avsnitt 3.2, har ungdomars livsvillkor gått igenom betydande förändringar under decenniet. Inte minst har andelen bland ungdomarna som har en stabil förankring på arbetsmarknaden minskat, medan andelen arbetslösa och – framför allt – andelen studerande ökat kraftigt. Frågan är vad denna utveckling har för konsekvenser, dels för ung- domars välfärd på andra områden (social förankring, hälsa etc.), dels för ungdomars framtida livsvillkor. 
 Dessa frågor låter sig dock inte besvaras på något enkelt sätt. För att klarlägga i vilken mån ungdomars förändrade utbildnings- och arbetsmarknadsdeltagande har konsekvenser också på andra områ- den, och för att studera förekomsten av olika orsakssamband, är det nödvändigt att ha tillgång till longitudinella material som gör det möjligt att följa ungdomar över tid. Det är vidare nödvändigt att kunna följa ungdomars villkor i takt med att de blir äldre, och helst också att kunna jämföra villkoren för olika årskullar, för att klarlägga i vilken mån förändringarna under  
 1990-talet 
  har kon- sekvenser för ungdomars livsvillkor i ett längre tidsperspektiv, Det finns dock mycket få longitudinella studier som studerat ung- domars livsvillkor på sådant vis och vår kunskap om dessa frågor är därför starkt begränsad. 
 153 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 När vi söker kartlägga hur ungdomars livsvillkor förändrats under  
 1990-talet 
  är det dessutom viktigt att se till i vilken mån olika förändringar är resultatet av långsiktiga utvecklingstendenser, eller om de snarare skall sättas i samband med de kraftiga kon- junkturförändringarna under decenniet. För att det skall vara möj- ligt att särskilja dessa olika typer av förändringar är ett längre tidsperspektiv nödvändigt. Slutligen framstår det som viktigt att inte betrakta ungdomar som en homogen grupp, utan att också se till förekomsten av skillnader mellan olika grupper av ungdomar. 
 Sammanfattningsvis är det möjligt att formulera ett antal frågor vilka som framstår som centrala när det gäller hur ungdomars livs- villkor förändrats under nittiotalet: 
  
 N  
 Till att börja med framstår det som viktigt att försöka värdera i vilken mån de förändringar som kan iakttas är av långsiktig karaktär, eller om de är mer kortsiktiga och framför allt hänger samman med den ekonomiska krisen under  
 1990-talet. 
  
 N  
 Det framstår också som viktigt att undersöka i vilken mån det finns viktiga skillnader inom ungdomsgruppen, och i vilken mån förändringarna på olika områden påverkat olika ungdomar på olika sätt. 
  
 N  
 Med utgångspunkt från att  
 1990-talet 
  inneburit påtagliga för- ändringar när det gäller ungdomars utbildnings- respektive arbetsmarknadsdeltagande är det också viktigt att se till huru- vida dessa förändringar har konsekvenser för deras välfärd inom andra områden och för deras framtida livsvillkor. 
 I det fortsatta skall vi diskutera kunskapsläget när det gäller ung- domars livsvillkor med utgångspunkt från dessa frågeställningar. Till att börja med redogörs översiktligt (i avsnitt 3.3.2) för den diskussion som förts om ungdomars allt mer utdragna etablerings- process, och vi beskriver hur ungdomars etablering på arbets- marknaden förändrats under  
 1990-talet. 
  Därefter refereras (i av- snitt 3.3.3) ett antal studier som undersökt skillnaderna mellan olika grupper av ungdomar, varefter det följande avsnittet (avsnitt 3.3.4) redogör för kunskapsläget när det gäller konsekvenserna av ungdomars allt senare etablering för deras välfärd på andra områden och för deras framtida livsvillkor. 
 154 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 3.3.2 
  
 En förlängd ungdomstid? 
  
 I en underlagsrapport till Generationsutredningen redovisade Cruz tistiska centralbyrån en bred kartläggning av ungdomars levnads- förhållanden, med särskilt fokus på deras etablering i vuxenlivet. I rapporten hävdades att utvecklingen under 1970- och  
 1980-talet 
  inneburit en påtaglig förlängning av ungdomstiden, och slutsatser- na formulerades tämligen drastiskt: 
 Etableringen i vuxenvärlden sträcker sig över en allt längre tidsperiod, den avslutas senare, och antalet ungdomar som befinner sig i en mellanställning, mellan barndom och ett självständigt liv som vuxen, ökar. Det rör sig om en allt mer utbildad, allt äldre och allt större ungdomsgrupp, och dess materiella levnadsvillkor släpar allt mer efter de äldres. (SOU 1994:73, s. III) 
 En av de studier som jämfört villkoren för olika ungdomsgene- rationer under mellan- och efterkrigstiden är Gordon Att bli vuxen i olika generationer (1994). I denna kartlägger Hörnqvist, med utgångspunkt från Levnadsnivåundersökningarna (LNU), tidpunkten för de fyra stora händelserna på vägen mot vuxenlivet för fem generationer. Dessa fyra händelser, eller roll- övergångar, är att avsluta sin utbildning, att etablera sig på arbets- marknaden, att bli sammanboende respektive att bli förälder. Han redovisar också i tabellform (för män respektive kvinnor) i vilken ordningsföljd dessa rollövergångar skett för fem generationer;  
 tjugo-, 
 trettio-, 
 fyrtio-, 
  femtio- respektive sextiotalister. 
 Av hans analys framgår att det i särklass vanligaste mönstret i vuxenblivandeprocessen för både män och kvinnor och i alla generationer – är att först avsluta sin utbildning för att därefter etablera sig på arbetsmarknaden, bli sammanboende och till sist förälder. Det förefaller emellertid som om detta mönsters domi- nans har försvagats. Det finns en tendens att en mindre andel i yngre generationer avslutar sin utbildning innan de inleder övriga faser. Likaså har andelen som inleder sitt första sammanboende innan de avslutat skolgången ökat. Hörnqvist betonar dock att skillnaderna mellan generationerna framför allt finns i den  
 ålder  
 då övergångarna till vuxenlivet görs och i sin studie redovisar han uppgifter om tre av dessa övergångar. Vad gäller tidpunkten för sammanboende pekar hans data mot att senare generationer blivit sammanboende allt tidigare. En motsatt tendens gäller tidpunkten för föräldraskap där (framför allt de kvinnliga) sextiotalisterna avsevärt skiljer sig från tidigare generationer genom att andelen 
 155 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 bland dessa som föder barn i unga år är mycket låg. Hörnqvists data talar för att vuxenblivandet förskjutits uppåt i åldrarna i vissa avseenden samtidigt som senare ungdomsgenerationer i andra avseenden (till exempel vad gäller sammanboende) tycks bli vuxna allt tidigare. I en avslutande kommentar argumenterar Wilson också för att bilden inte är entydig, utan att vi bör rikta vårt intresse mot de olika villkor ungdomar möter då de söker etablera sig på vuxenlivets arenor. 
 4 
  
 Det är emellertid möjligt att hävda att vissa arenor är viktigare än andra genom att etableringen där även möjliggör tillträde till andra. Framför allt gäller detta arbetsmarknaden, i och med att ett arbete för de allra flesta är en förutsättning för en självständig ekonomi. På detta område finns också flera studier som ger ytterligare stöd för den analys Hörnqvist redovisat. I sin avhandling  
 Springpojkar och språngbrädor. Om orsaker till och åtgärder mot ungdomars arbetslöshet  
 (1991) undersökte Miller (med utgångspunkt från arbetskraftsundersökningarna, AKU, för åren  
 1964–1987) 
  i vilken ålder ungdomar på  
 1980-talet 
  övergick från ett  
 tonårs- 
  till ett vuxenförhållande till arbetsmarknaden, dvs. när de hade ett högt arbetskraftsdeltagande och när arbetena till största delen var långa deltider och heltider. Hennes slutsats var att ungdomar i 20–  
 22-årsåldern 
  befann sig i ett övergångsskede mellan ett  
 tonårs- 
  och ett vuxenförhållande till arbetsmarknaden och att det var först vid  
 23-års 
  ålder som ungdomarna kunde betraktas som vuxna ur arbetsmarknadssynpunkt. 
 Ungdomars etablering under  
 1990-talets 
  krisår 
 Vid Prognosinstitutet vid Statistiska centralbyrån har det genom- förts ett flertal studier för att belysa ungdomars etablering på arbetsmarknaden under  
 1990-talet. 
  Inom ramen för detta arbete har man utvecklat en modell där man definierat såväl en  
 inträdesfas  
 som en  
 etableringsfas  
 i ungdomarnas arbetsmarknadskarriärer. 
 5  
 I en av dessa studier (Hultin 2001) definierades inträdesåldern som den ålder vid vilken 50 procent av en födelsekohort hade blivit eller var sysselsatt, medan etableringsålder på motsvarande sätt definierades 
  
 4 
  
 En liknande slutsats formuleras av Wyn  Dwyer (1999) utifrån en bred genomgång av ett antal internationella studier av ungdomars övergång till vuxenlivet. 
  
 5 
  
 Detta innebär att man analyserar ungdomars rörelser mellan sammanlagt fyra positioner; förutom de två ovan nämnda kan ungdomarna också befinna sig  
  
 utanför  
 arbetsmarknaden respektive vara  
 etablerade. 
  
 156 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 som den ålder vid vilken 75 procent av kohorten var sysselsatt. Med denna enkla ansats fås en tydlig beskrivning av den förändring som skett under  
 1990-talet 
  vad gäller ungdomarnas situation på arbetsmarknaden. 
 I Tabell 1 och 2 (nedan) redovisas andelen sysselsatta i olika åldersgrupper för åren 1987 2000 för män respektive kvinnor. I tabellerna har uppgifterna för de år då ungdomarna uppnår in- trädesåldern (50 procent sysselsatta) respektive etableringsåldern (75 procent sysselsatta) markerats med fetstil, vilket innebär att tabellerna också ger en grafisk illustration av hur inträdes- respektive etableringsåldern förändrats under decenniet. 
  
 Tabell 1.  
 Andel sysselsatta män i olika åldersgrupper 1987 2000. Inträdesålder (mer än 50 procent sysselsatta) respektive etable- ringsålder (mer än 75 procent sysselsatta) för respektive år är markerade med fetstil 
  
 1987 
  
 1988 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 16 
  
 20,9 
  
 23,4 
  
 28,0 
  
 28,5 
  
 23,1 
  
 16,5 
  
 12,8 
  
 14,7 
  
 13,3 
  
 12,6 
  
 12,9 
  
 13,3 
  
 15,0 
  
 15,8 
  
 17 
  
 29,0 
  
 32,8 
  
 35,1 
  
 34,2 
  
 29,5 
  
 22,3 
  
 16,8 
  
 14,9 
  
 17,5 
  
 16,7 
  
 14,1 
  
 14,6 
  
 17,2 
  
 20,4 
  
 18 
  
 53,8 
  
 54,9 
  
 58,1 
  
 54,4 
  
 45,7 
  
 36,8 
  
 23,3 
  
 23,3 
  
 23,8 
  
 23,3 
  
 22,2 
  
 22,4 
  
 23,7 
  
 26,2 
  
 19 
  
 68,5 
  
 66,4 
  
 67,5 
  
 68,1 
  
 60,3 
  
 47,7 
  
 34,5 
  
 30,7 
  
 35,0 
  
 30,4 
  
 30,6 
  
 36,7 
  
 40,2 
  
 42,4 
  
 20 
  
 68,0 
  
 71,1 
  
 72,5 
  
 69,9 
  
 67,0 
  
 50,6 
  
 39,0 
  
 37,3 
  
 41,4 
  
 41,5 
  
 38,7 
  
 46,2 
  
 48,8 
  
 50,7 
  
 21 
  
 75,1 
  
 76,0 
  
 80,1 
  
 78,9 
  
 71,4 
  
 62,1 
  
 49,1 
  
 49,0 
  
 48,4 
  
 50,3 
  
 49,6 
  
 52,9 
  
 57,9 
  
 61,0 
  
 22 
  
 79,1 
  
 83,2 
  
 82,5 
  
 83,2 
  
 77,8 
  
 67,9 
  
 56,1 
  
 56,6 
  
 55,9 
  
 55,1 
  
 56,8 
  
 60,1 
  
 64,1 
  
 62,8 
  
 23 
  
 80,7 
  
 83,6 
  
 83,8 
  
 85,2 
  
 81,2 
  
 70,5 
  
 63,7 
  
 61,5 
  
 62,5 
  
 60,8 
  
 62,4 
  
 63,0 
  
 66,0 
  
 70,0 
  
 24 
  
 82,7 
  
 86,6 
  
 86,5 
  
 86,4 
  
 81,0 
  
 74,7 
  
 65,6 
  
 65,6 
  
 68,5 
  
 65,7 
  
 67,6 
  
 66,4 
  
 66,7 
  
 71,5 
  
 25 
  
 84,9 
  
 85,9 
  
 88,6 
  
 87,2 
  
 84,4 
  
 76,2 
  
 67,5 
  
 69,9 
  
 71,5 
  
 67,3 
  
 70,8 
  
 74,0 
  
 73,2 
  
 73,0 
  
 26 
  
 89,1 
  
 86,4 
  
 87,6 
  
 88,2 
  
 84,9 
  
 80,7 
  
 74,8 
  
 73,0 
  
 77,1 
  
 75,1 
  
 70,8 
  
 76,1 
  
 77,6 
  
 77,9 
  
 27 
  
 89,3 
  
 90,1 
  
 89,3 
  
 91,1 
  
 86,1 
  
 80,3 
  
 77,6 
  
 74,4 
  
 77,5 
  
 77,5 
  
 78,1 
  
 77,4 
  
 81,2 
  
 79,7 
  
 28 
  
 89,9 
  
 91,7 
  
 91,4 
  
 90.3 
  
 88,2 
  
 83,4 
  
 78,5 
  
 77,6 
  
 81,2 
  
 80,1 
  
 79,7 
  
 79,2 
  
 83,0 
  
 84,7 
  
 29 
  
 90,7 
  
 91,8 
  
 91,7 
  
 92,1 
  
 87,9 
  
 83,4 
  
 77,2 
  
 78,7 
  
 81,7 
  
 82,1 
  
 80,4 
  
 83,5 
  
 83,9 
  
 84,9 
  
 30 
  
 92,1 
  
 93,1 
  
 92,7 
  
 91,4 
  
 89,3 
  
 83,6 
  
 79,1 
  
 78,6 
  
 81,1 
  
 81,4 
  
 81,5 
  
 82,8 
  
 82,6 
  
 84,2 
  
 31 
  
 92,8 
  
 93,4 
  
 93,3 
  
 91,7 
  
 89,8 
  
 85,5 
  
 78,6 
  
 80,1 
  
 81,6 
  
 82,7 
  
 81,3 
  
 83,6 
  
 85,8 
  
 85,2 
  
 32 
  
 92,2 
  
 92,8 
  
 94,7 
  
 93,8 
  
 91,4 
  
 86,3 
  
 80,6 
  
 78,7 
  
 82,9 
  
 83,1 
  
 82,4 
  
 82,4 
  
 83,8 
  
 86,1 
  
 Källa:  
 SCB, AKU (årsmedeltal). 
 157 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 Tabell 2.  
 Andel sysselsatta kvinnor i olika åldersgrupper 1987 2000. Inträdesålder (mer än 50 procent sysselsatta) respek- tive etableringsålder (mer än 75 procent sysselsatta) för respektive år är markerade med fetstil 
  
 1987 
  
 1988 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 16 
  
 26,3 
  
 29,4 
  
 32,7 
  
 29,2 
  
 24,1 
  
 18,1 
  
 13,1 
  
 12,1 
  
 13,2 
  
 12,2 
  
 12,2 
  
 13,9 
  
 14,7 
  
 16,1 
  
 17 
  
 36,2 
  
 37,3 
  
 39,5 
  
 38,7 
  
 33,7 
  
 27,2 
  
 19,6 
  
 18,4 
  
 20,6 
  
 19,4 
  
 17,1 
  
 20,9 
  
 22,0 
  
 26,7 
  
 18 
  
 56,6 
  
 57,2 
  
 59,3 
  
 56,9 
  
 52,0 
  
 43,1 
  
 29,6 
  
 27,2 
  
 29,8 
  
 26,4 
  
 26,0 
  
 27,1 
  
 31,8 
  
 36,0 
  
 19 
  
 71,9 
  
 73,5 
  
 73,0 
  
 72,4 
  
 67,4 
  
 55,4 
  
 40,5 
  
 39,4 
  
 41,6 
  
 38,5 
  
 35,6 
  
 39,2 
  
 46,1 
  
 46,3 
  
 20 
  
 72,1 
  
 73,0 
  
 76,1 
  
 75,6 
  
 68,7 
  
 61,0 
  
 47,6 
  
 45,8 
  
 46,9 
  
 41,4 
  
 40,7 
  
 43,5 
  
 48,7 
  
 52,0 
  
 21 
  
 74,7 
  
 76,3 
  
 78,3 
  
 76,1 
  
 73,4 
  
 61,7 
  
 53,5 
  
 52,3 
  
 51,1 
  
 48,6 
  
 45,3 
  
 47,0 
  
 47,8 
  
 53,7 
  
 22 
  
 76,9 
  
 78,0 
  
 78,7 
  
 77,9 
  
 73,4 
  
 68,2 
  
 59,2 
  
 53,4 
  
 53,7 
  
 51,5 
  
 51,0 
  
 51,6 
  
 52,0 
  
 54,1 
  
 23 
  
 78,4 
  
 81,9 
  
 80,5 
  
 79,4 
  
 76,0 
  
 69,1 
  
 61,5 
  
 61,8 
  
 56,5 
  
 53,7 
  
 57,3 
  
 57,1 
  
 57,0 
  
 59,7 
  
 24 
  
 81,6 
  
 81,4 
  
 84,1 
  
 82,7 
  
 76,2 
  
 74,8 
  
 66,8 
  
 65,2 
  
 64,6 
  
 59,9 
  
 59,0 
  
 61,4 
  
 61,7 
  
 62,0 
  
 25 
  
 84,5 
  
 81,8 
  
 83,7 
  
 82,6 
  
 78,8 
  
 72,1 
  
 69,7 
  
 66,9 
  
 69,4 
  
 65,9 
  
 61,0 
  
 64,3 
  
 66,9 
  
 68,8 
  
 26 
  
 86,6 
  
 85,5 
  
 85,8 
  
 84,8 
  
 80,1 
  
 76,1 
  
 73,7 
  
 69,7 
  
 70,6 
  
 69,6 
  
 65,7 
  
 67,4 
  
 69,9 
  
 72,5 
  
 27 
  
 84,7 
  
 87,6 
  
 84,3 
  
 85,3 
  
 84,1 
  
 78,7 
  
 72,5 
  
 72,9 
  
 70,9 
  
 71,2 
  
 68,8 
  
 70,8 
  
 72,1 
  
 75,4 
  
 28 
  
 85,8 
  
 88,0 
  
 87,6 
  
 86,1 
  
 85,4 
  
 80,5 
  
 75,8 
  
 72,3 
  
 74,4 
  
 72,3 
  
 72,0 
  
 68,8 
  
 74,9 
  
 74,9 
  
 29 
  
 86,9 
  
 Marshall 
  
 88,6 
  
 86,8 
  
 85,1 
  
 81.8 
  
 76,4 
  
 75,4 
  
 75,1 
  
 73,8 
  
 74,2 
  
 72,7 
  
 74,7 
  
 78,4 
  
 30 
  
 86,4 
  
 88,5 
  
 Marshall 
  
 88,0 
  
 84,6 
  
 82,2 
  
 76,8 
  
 74,7 
  
 77,0 
  
 75,7 
  
 71,4 
  
 75,4 
  
 78,0 
  
 79,5 
  
 31 
  
 87,4 
  
 88,1 
  
 88,2 
  
 87,2 
  
 86,8 
  
 84,5 
  
 77,6 
  
 74,2 
  
 76,1 
  
 77,1 
  
 75,0 
  
 75,2 
  
 76,4 
  
 80,5 
  
 32 
  
 88,2 
  
 87,2 
  
 89,3 
  
 90,9 
  
 85,8 
  
 84,6 
  
 80,2 
  
 77,2 
  
 74,4 
  
 76,5 
  
 75,6 
  
 77,3 
  
 78,7 
  
 78,3 
  
 Källa:  
 SCB, AKU (årsmedeltal). 
 Som framgår av tabellerna låg såväl inträdes- som etableringsåldern stilla för män mellan 1987 och 1990. För kvinnor var inträdesåldern oförändrad under dessa år, medan etableringsåldern minskade. Under 1990 och 1991 inleddes dock en period som innebar en ökad inträdes- respektive etableringsålder för både män och kvinnor. 
 För männen ökade inträdesåldern med 3 4 år, och etablerings- åldern med 5 6 år, under perioden fram t.o.m. 1993. Därefter skedde en stabilisering som präglade utvecklingen fram till 1997. För kvinnornas del har förändringarna gått i samma riktning som männens men varit något fördröjd. Detta belyser tydligt den posi- tiva eftersläpning som skedde på arbetsmarknaden för kvinnor- nas del, dvs. att de först något senare än männen drabbades av krisens effekter. Ökningen av inträdesåldern under perioden 1991 1993 var inte heller lika kraftig, men samtidigt fortsatte ökningen fram till 1996 1997. Kvinnornas etableringsålder ökade 
 158 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 kraftigt till omkring 28 år 1993, och ökningstendenserna höll i sig fram till 1997 (jfr Hultin 2001: 6 7). 
 Om vi ser till de sista åren under  
 1990-talet 
  framgår dock att såväl inträdesålder som etableringsålder sjunkit något under perio- den 1998 2000. Detta avspeglar att det förbättrade konjunkturläget också påverkat ungdomars etableringsmönster. Utvecklingen är tydligast för de unga kvinnorna, där etableringsåldern sjunker cirka tre år (till omkring 27 år) och där inträdesåldern sjunker cirka två år (till omkring 20 år). För de unga männen minskar inträdesåldern ungefär ett år, medan minskningen av etableringsåldern synes vara oförändrad. Sammantaget innebär detta att skillnaderna mellan könen minskat under de sista åren av decenniet. Samtidigt framstår det som viktigt att understryka att den minskning av ungdomars inträdes- respektive etableringsålder som kan noteras under 1990- talets avslutande år inte alls motsvarar den ökning som skett under början och mitten av decenniet, vilket innebär att ungdomars etableringsålder sammantaget ökat påtagligt under perioden. 
 De studier som refererats ovan visar att ungdomars etablering på arbetsmarknaden under  
 1990-talet 
  förskjutits uppåt i åldrarna, men också; att det rör sig om en långsiktig förändring som inleddes långt tidigare. I detta sammanhang framstår det som relevant att tala om detta som en bakomliggande orsak som tillsammans med arbetslöshetskrisen under  
 1990-talet 
  påverkade ungdomars livsvill- kor. För att bedöma vilken betydelse  
 1990-talet 
  haft för ungdomars livsvillkor framstår det därför som viktigt att klarlägga hur dessa båda utvecklingstendenser tillsammans bidragit till att påverka ung- domars villkor. 
  
 3.3.3 
  
 Skillnader mellan olika grupper av ungdomar 
  
 Hittills har vi i huvudsak behandlat ungdomar som vore de en homogen grupp. Det är emellertid viktigt att se till skillnaderna mellan olika grupper av ungdomar, och härigenom kommer vi också ett steg närmare en förståelse av vad förändringarna under  
 1990-talet 
  inneburit för ungdomarna. 
 Till att börja med är det viktigt att understryka att även om såväl unga män som kvinnor kommit att etablera sig allt senare på arbetsmarknaden, har utvecklingen under  
 1990-talet 
  inneburit att framför allt de unga kvinnornas inträde respektive etablering för- skjutits allra mest. Denna utveckling beskrivs också i skriften  
 Social 
  
 159 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 rapport 2001  
 (Socialstyrelsen 2001b), där man kartlagt olika ålders- gruppers anknytning till arbetsmarknaden. Bland de unga är kvin- norna i åldern  
 25-29 
  år de som under  
 1990-talet 
  hade de största arbetslöshetsproblemen: var tredje kvinna i denna ålder hade år 1997 frekventa arbetslöshetsproblem mot ungefär var femte bland jämnåriga män. Den stora ökningen av arbetslösa bland kvinnorna  
 25-29 
  år har emellertid inte i första hand påverkat den grupp som tidigare haft en stabil förankring på arbetsmarknaden (den s.k. kärnarbetskraften), utan framför allt dem med deltid eller en insta- bil anknytning till arbetsmarknaden. Detta kan möjligtvis tyda på att det finns ett samband mellan det familjearbete som många i denna åldersgrupp utför och en ökande svårighet att komma till- baka till arbetsmarknaden efter föräldraledigheten (Socialstyrelsen  
 2001b:59-60). 
  
 I  
 Social rapport 2001  
 analyseras också vilka kvinnor som för- lorade sitt arbete under perioden 1992 1997. Enligt dessa analyser hade varken familjeformen eller eventuella tillökningar i familjen under perioden särskilt starka samband med förlusten av posi- tionen i kärnarbetskraften. För såväl ensamstående kvinnor med barn som kvinnor som fått ytterligare barn under perioden var sannolikheten dock väsentligt högre att gå från att ha en instabil anknytning till arbetsmarknaden, till att ha frekventa arbetslöshets- problem (Socialstyrelsen 2001b:66). 
  
 I  
 Vid sidan av – om ungas inträde på arbetsmarknaden  
 (Ung- domsstyrelsen 1998) redovisas en kartläggning av vilka ungdomar som mer än andra riskerar att långvarigt befinna sig utanför arbets- marknaden, liksom i vilken mån faktorer som kön, nationell bak- grund, utbildningsnivå samt föräldrarnas socioekonomiska status påverkat ungdomars möjlighet att nå en förankring på arbetsmark- naden och därmed en självständig försörjning. Denna longitu- dinella kartläggning baserades på ett ungdomsurval ur den sociala databasen vid EpC/Socialstyrelsen. Urvalet omfattande 54 860 personer födda från och med 1965 till och med 1976. Undersök- ningen omfattade åren 1992 1996, vilket innebar att ungdomarna under denna period var 16 31 år gamla. Under denna period gjordes mätningar av  
 långtidsarbetslöshet  
 (minst sex månader under kalenderåret anmäld som arbetssökande vid arbetsförmedlingen) respektive  
 förekomst av socialbidrag  
 (där den unge själv var s.k. registerledare) vid tre tillfällen: 1992, 1994 och 1996. 
  
 Resultaten visade att risken under undersökningsperioden ökade för unga kvinnor (jämfört med unga män) att vara långtidsarbets- 
 160 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 lösa, och ett liknande mönster gällde för socialbidragstagande. Ungdomar med kortare utbildning löpte en större risk att bli lång- tidsarbetslösa, och skillnaderna ökade markant under perioden. Skillnaderna mellan ungdomar födda i Sverige och utomlands var dock relativt begränsade och de gällde endast unga män som hade en överrisk på cirka 25 procent jämfört med svenskfödda att bli långtidsarbetslösa. 
 De ungdomar som har haft det svårast under perioden är de vars föräldrar också lever under instabila sociala förhållanden. Dels gäller detta föräldrarnas socioekonomiska situation i strikt mening som deras utbildning, yrkesställning och inkomster. Men kartlägg- ningen visade också att ett mer svårtolkat förhållande som föräld- rarnas civilstånd påverkade risken för den unge att bli långtids- arbetssökande. Ungdomar med ogifta föräldrar riskerade långtids- arbetslöshet i större utsträckning än de med gifta föräldrar. Dessa resultat ligger väl i linje med de som redovisas av Blomskog  Schröder (1999) respektive Williams (1999), och som baseras på samma datamaterial som den ovan refererade studien. Blomskog  Schröder analyserar inflödet i långa arbetslöshetsperioder under 1992 för ungdomar mellan 20 24 år, och de visar att familjebak- grund har stor betydelse för ungdomars arbetslöshet. Om fadern eller modern har en postgymnasial utbildning eller en årsinkomst över 100 000 kronor minskar ungdomarnas inflöde i arbetslöshet. Föräldrarnas arbetslöshetsersättning eller socialbidrag har motsatt effekt. Den kraftigaste effekten uppstår av att fadern uppburit socialbidrag, då pojkarnas inflöde i en lång arbetslöshetsperiod ökar med nästan 70 procent. I nästa steg studerar de om ungdomarnas utbildningsnivå har någon inverkan på deras arbetslöshetstider och om sambandet mellan föräldrars förhållanden och ungdomars arbetslöshet modifieras via utbildningssystemet. För pojkarnas del finns det inga som helst skillnader mellan de som enbart har grund- skoleutbildning och de som har tvåårig gymnasieutbildning när det gäller inflödet i en lång arbetslöshetsperiod. Flickor med tvåårig gymnasieutbildning har dock ett lägre inflöde i arbetslöshet än de som enbart har grundskola. Längre utbildningar minskar arbetslös- hetsrisken för både pojkar och flickor. Det samband som finns mellan föräldrarnas situation och barnens arbetslöshet kvarstår dock så gott som oförändrat efter att vi beaktat ungdomarnas ut- bildningsnivå. Utbildningssystemet har således inte kunnat kom- pensera för inflytandet från familjebakgrunden. Slutligen belyser de vikten av arbetslivserfarenhet för ungdomars arbetslöshetsrisker. 
 161 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 Resultaten antyder att perioder av längre arbetslivserfarenhet minskar risken för att bli arbetslös, medan sannolikheten för den grupp som haft kortare anställningsperioder snarast var högre än för övriga. 
 Soidre (1999) undersöker de ungdomar som under 1992 1995 vid något tillfälle registrerades som arbetssökande i AMS register. Under första delen av  
 1990-talet 
  var detta en erfarenhet som en stor del – mer än 60 procent – av ungdomsgenerationen omfattade. Kontakterna med arbetsförmedlingen var dock inte jämnt för- delade, och Soidres resultat stärker ytterligare slutsatsen att för- äldrarnas arbetsmarknadsstatus har betydelse för ungdomarnas situation. Faderns arbetslöshet spelade betydligt större roll för sönerna än för döttrarna, medan mödrarnas betydelse i detta avseende förefaller väga lika tungt för unga män och unga kvinnor. Att vara född utomlands visar sig vara till klar nackdel för de unga männen, men nästan inte alls för de unga kvinnorna. Generellt sett tenderar dock de unga kvinnorna att möta större problem på arbetsmarknaden än män i motsvarande ålder. De löper större risk att bli arbetslösa och långtidsarbetslösa, och de har också svårare att komma igen i reguljärt arbete efter en period hos arbets- förmedlingen. 
 De studier vi ovan refererat omfattar i stort sett  
 1990-talets 
  första hälft, vilket innebär att de ger oss kunskap om vilka grupper som drabbades hårdast av den ekonomiska krisen. Resultaten tyder på att skillnaderna mellan olika grupper av unga i huvudsak följer liknande mönster som för befolkningen i stort. Lågutbildade drabbades hårdare än de med längre utbildning, ungdomar som vuxit upp i familjer med svagare social position var mer utsatta än ungdomar med bättre uppväxtförhållanden, ungdomar med ut- ländsk bakgrund hade en sämre ställning än Sverigefödda osv. 
 6  
 Detta utesluter inte att ungdomars etableringsprocess skulle ha för- ändrats, men det talar mot att tidigare mönster för social stratifie- ring skulle ha förändrats på något avgörande sätt. Underlaget för att avgöra dessa frågor i någon mer definitiv mening är alltför begränsat, men de resultat vi lyft fram ligger väl i linje med de som formulerats i flera internationella studier (se t.ex. Furlong  Cartmel 1997). 
  
 6  
 När det gäller invandrarungdomars villkor är vår kunskap starkt begränsad. Förhållandevis få studier har ägnats deras situation, och många gånger är möjligheterna att analysera t.ex. skillnader mellan olika invandrargrupper i praktiken obefintliga. 
 162 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 Slutligen skall det understrykas att de studier vi refererat till inte omfattat senare delen av  
 1990-talet, 
  vilket innebär att vi inte kan bedöma huruvida det mönster vi beskrivit också präglat  
 1990-talets 
  sista år. Under 1998 2000 var utvecklingen på arbetsmarknaden generellt sett positiv för ungdomsgruppen, men i vilken mån de ungdomar som drabbades hårdast under  
 1990-talets 
  krisår också hade det svårare när den ekonomiska utvecklingen åter tog fart är ännu för tidigt att säga. 
  
 3.3.4 
  
 Begränsade kunskaper om konsekvenserna av ungdomars senare etablering 
  
 Den tredje och sista av de frågeställningar som formulerades i inledningen av detta avsnitt rörde vilka konsekvenser föränd- ringarna under  
 1990-talet 
  har haft, dels för ungdomars välfärd på andra områden, dels för deras framtida livsvillkor. Som påtalats flera gånger är möjligheterna att besvara dessa frågor starkt be- gränsade, men vi skall avslutningsvis föra en kort diskussion med utgångspunkt från några nedslag i den forskning som ändå kan utgöra en utgångspunkt för en framtida kunskapsuppbyggnad inom detta område. 
 Även om det t.ex. inom både den samhällsvetenskapliga- och folkhälsovetenskapliga forskning som bedrivits under senare år rått en bred uppslutning kring att arbetslöshet är en av de viktigaste riskfaktorerna bakom social utsatthet och/eller ohälsa, innebär det inte att det finns några enkla samband mellan ungdomars arbets- löshet å ena sidan och ekonomisk och social marginalisering å den andra. Utifrån en komparativ studie av arbetslöshet bland ung- domar i sex europeiska länder menar Nguyen (2000) att relationen mellan arbetslöshet och utsatthet inom andra områden präglas av nationellt specifika institutionella förhållanden. Frågor som förekomsten av försörjningsstöd och/eller arbetsmarknads- politiska åtgärder, liksom hur dessa är utformade, spelar en av- görande roll för i vilken mån arbetslösheten också får vidare konsekvenser. 
 I flera studier har hävdats att den ekonomiska utsatthet som arbetslösheten resulterar i utgör en orsak bakom försämringar när det gäller ungdomars hälsa och/eller sociala förhållanden (se t.ex. Kieselbach m.fl. 2000). Patterson (1997; 2001) visar att de ung- domar som upplever oro för familjens ekonomiska situation också 
 163 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 redovisar en sämre självskattad hälsa jämfört med ungdomar i övrigt. På liknande sätt visar Patterson (1997) också på ett tydligt samband mellan arbetslöshet bland ungdomar och brister när det gäller deras psykiska välbefinnande, och även på detta område framstår ungdomarnas begränsade ekonomiska resurser som en viktig faktor för att förstå hur detta samband verkar. 
 På liknande sätt är underlaget för att uttala sig om de långsiktiga konsekvenserna av ungdomars villkor under ungdomsåren mycket bristfälligt. I de sociala rapporter som Socialstyrelsen publicerat 1994, 1997 och nu senast 2001, har man kartlagt vilka grupper som har en ansamling av problem och en viss varaktighet i problem- bilden. Förutom ensamstående föräldrar och invandrare hör ung- domar till den grupp där en ansamling av problem är vanligast förekommande. Det kan konstateras att en liknande bild fram- träder i samtliga rapporter, vilket innebär att samma grupper under slutet av 1980- och större delen av  
 1990-talet 
  var de mest pro- blemtyngda. Samtidigt visar resultaten inte på att ansamlingen av problem skulle följa ungdomarna i takt med att de blir äldre, vilket tyder på att ungdomarnas utsatthet framför allt är resultatet av problem som är förknippade med deras etablering i vuxenlivet. 
 7 
  
 För att kunna undersöka vilken betydelse villkoren under ungdomsåren har för den enskildes framtida levnadsförhållanden är det som tidigare påpekats önskvärt att göra detta med hjälp av longitudinella material som gör det möjligt att följa enskilda indi- vider över tid. I en ännu opublicerad studie från projektet  
 Att bli vuxen  
 som bedrivs på Sociologiska institutionen vid Umeå univer- sitet studerar Elliott de långsiktiga konsekvenserna av ekonomisk utsatthet under ungdomsåren. Undersökningspopula- tionen (1 505 individer) utgörs av de som var 19 till 25 år gamla åren 1979 1981. Hon följer upp denna grupp vid ytterligare två tillfällen: 1986 1989 respektive 1994 1997. 
 8  
 Resultaten visar att de som blev arbetslösa under ungdomsåren hade lägre inkomster, och detsamma gällde även för de som bodde kvar hemma hos föräld- rarna. Arbetarklassungdomar hade generellt högre inkomster än ungdomar med tjänstemannabakgrund, vilket troligen förklaras av att väsentligt fler i den senare gruppen var studerande. När ung- domsgruppen följdes upp åtta år senare hade inkomstmönstren emellertid kastats om. De ungdomar som tidigare studerade (och 
  
 7 
  
 I  
  
 Social rapport 1997  
 redovisades också en fördjupad analys av ungdomars etablerings- problem. 
  
 8 
  
 Det datamaterial som använts är den s.k. paneldelen i ULF. 
  
 164 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 då hade låga inkomster) hade högre inkomster än de som valt att börja arbeta tidigt. Resultaten pekar också på att de ungdomar som hade ekonomiska problem i ungdomsåren i högre grad än andra var ekonomiskt utsatta också som vuxna – de ekonomiska problemen tenderade m.a.o. att följa ungdomarna i takt med att de blev äldre. Vid sidan av de empiriska resultaten illustrerar White studie hur det vore möjligt att undersöka de långsiktiga konse- kvenserna av villkoren under ungdomsåren. För att se till vilken betydelse förändringarna under  
 1990-talet 
  haft vore det dock ange- läget att också jämföra olika ungdomskullars villkor. 
 I anslutning till frågan om de framtida konsekvenserna av ung- domars villkor under  
 1990-talet, 
  framstår det också som relevant att ställa frågan huruvida krisen under  
 1990-talet 
  kan visa sig ha fått följder för unga människors familjebildning och barnafödande. Demografiska studier har visat att svenska förstföderskor kommit att bli allt äldre, och data från dessa studier talar också för att kvinnor tycks skjuta upp barnafödandet tills de skaffat sig en stabil förankring på arbetsmarknaden (se t.ex. Hoem 2000). Dessa frågor behandlas för närvarande (sommaren 2001) av en av regeringen tillsatt arbetsgrupp som skall analysera vilka faktorer som påverkar barnafödandet (se Bilaga till regeringssammanträde  
 2000-12-07), 
  och inom ramen för deras arbete genomförs flera studier med relevans för dessa frågor. Mot bakgrund av de data vi redovisat i detta kapitel, och som visat att framför allt unga kvinnors etable- ring på arbetsmarknaden kommit att förskjutas uppåt i åldrarna framstår detta som ett ytterst angeläget område. Eller, som det formuleras i slutsatserna i en rapport från Riksförsäkringsverket: 
 En påtaglig risk är att en del av de unga – främst de som är lågutbildade och som har svårt att etablera sig på arbetsmarknaden – inte kommer att hinna skaffa de barn tidigare generationer visat sig vilja ha, det vill säga ungefär två. Detta skulle i så fall vara ett bestående pris för krisen och kanske det högsta. (Riksförsäkringsverket 2000:23) 
  
 3.4 
  
 Sammanfattning och avslutande kommentarer 
  
 Avslutningsvis skall vi i punktform försöka sammanfatta den bild av ungdomars villkor, och hur dessa förändrats under  
 1990-talet, 
  som vi försökt teckna i kapitlet. 
 165 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 N  
 Vi kan se en långsiktig utveckling som inneburit att allt fler ungdomar genomgår längre utbildningar och att deras etable- ring på arbetsmarknaden sker allt högre upp i åldrarna. Denna utveckling inleddes redan under 1970- och  
 1980-talet, 
  och den har fortsatt under  
 1990-talet. 
  
 N  
 Under  
 1990-talet 
  förstärktes emellertid denna utveckling i och med att det försämrade arbetsmarknadsläget påverkade ung- domarna på ett påtagligt sätt. Fram till och med 1997/1998 för- dröjdes ungdomarnas inträde respektive etablering på arbets- marknaden ytterligare. Under åren 1997/1998 2000 har dock utvecklingen vänt så att ungdomars inträdes- respektive etable- ringsålder sjunkit något, men den var år 2000 fortfarande klart högre än vid  
 1990-talets 
  början. 
  
 N  
 Förskjutningen av tidpunkten för etableringen i arbetslivet var särskilt påtaglig bland unga kvinnor. Under mitten/slutet av decenniet steg etableringsåldern från cirka 21 år till omkring 30 år, vilket innebär att den sammanträffade med den ålder då många har små barn hemma. Även arbetslöshetsproblemen var vanligare bland kvinnor i 25  
 29-årsåldern 
  än i andra grupper. 
  
 N  
 Ungdomars försvagade anknytning till arbetsmarknaden under  
 1990-talet 
  hade direkta konsekvenser i form av minskade in- komster inom ungdomsgruppen och en ökad andel ungdomar som uppbar socialbidrag. Även på andra välfärdsområden som kan förväntas hänga samman med den enskildes ekonomiska situation, som t.ex. boendet, var det möjligt att iaktta försäm- ringar. Andelen ungdomar som bodde kvar hos föräldrarna ökade, liksom andelen som var trångbodda. 
  
 N  
 Förändringarna av ungdomars fysiska välbefinnande under decenniet har varit små, och det är inte heller möjligt att påvisa några direkta orsakssamband mellan ökningen av arbetslös- heten och/eller försämringen av ungdomars ekonomiska situa- tion å ena sidan, och deras hälsotillstånd å den andra. När det gäller deras psykiska välbefinnande har det dock skett en rela- tivt kraftig ökning under  
 1990-talet 
  av antalet som uppger att de känner ängslan, oro eller ångest. Denna ökning (som på- visats i flera studier) är särskilt påtaglig bland unga kvinnor, och framför allt bland kvinnor i 20  
 24-årsåldern. 
  
 N  
 Tillgängliga studier talar för att den ekonomiska krisen i hög grad drabbade olika grupper av ungdomar i olika hög grad. 
 166 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 Skillnaderna mellan olika ungdomsgrupper följde ett liknande mönster som för befolkningen i stort: ungdomar med arbetar- bakgrund blev i högre grad arbetslösa jämfört med ungdomar som vuxit upp i familjer där föräldrarna var högre tjänstemän, och de var i högre grad beroende av socialbidrag för sin för- sörjning. Samma mönster gällde för ungdomars utbildningsnivå respektive födelseland, där de med kortare utbildning och/eller utländsk bakgrund var mer utsatta än övriga grupper. 
  
 N  
 När det gäller de långsiktiga konsekvenserna för ungdomarna av den ekonomiska krisen under  
 1990-talets 
  början är vår kunskap emellertid starkt begränsad. Resultaten från olika stu- dier pekar på att ungdomars välfärd försämrades under början och mitten av  
 1990-talet, 
  och att den återhämtning som skett under decenniets sista år inte inneburit att man nått tillbaka till de nivåer som rådde innan krisen. I vilken mån försämringen av ungdomars levnadsförhållanden under  
 1990-talet 
  kommer att visa sig ha konsekvenser för ungdomarnas levnadsförhållanden senare i livet är ännu inte möjligt att bedöma. 
 Frågor för framtida kunskapsuppbyggnad 
 Den genomgång av tillgänglig statistik och befintlig forskning som redovisats i kapitlet pekar på att den långsiktiga utveckling som inneburit att ungdomars etablering i vuxenlivet kommit att bli alltmer utdragen fortsatt – och rent av förstärkts – under 1990- talet. Detta konstaterande leder vidare till frågan i vilken mån 1990- talsutvecklingen på något mer grundläggande sätt förändrat ung- domars livsvillkor? 
  
 I  
 Ungdomars välfärd och värderingar  
 (SOU 1994:73) skisserar Carroll en modell som beskriver hur utformningen av samhällets olika försörjningssystem (sociala nätverk, marknaden, den offentliga sektorn) påverkar villkoren på de olika arenor där etableringsprocessen sker. Med utgångspunkt från denna modell hävdar han att vi under de senaste årtiondena kunnat se en ut- veckling som inneburit att de olika försörjningssystemen kommit att bära ett mindre ansvar för ungdomars övergång till vuxenlivets olika arenor. Framför allt ungdomars möjligheter att genom arbets- marknaden skapa sig en självständig ekonomi (och därmed ett eget boende, en egen familj osv.) har begränsats. Detta har i sin tur inneburit att etableringsprocessen blivit långsammare och utsträckt 
  
 167 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 över en längre tidsperiod. Vogel (SOU:1994:73, s.19) beskriver de konsekvenser detta kommer att få för ungdomarna på följande sätt: 
 Flera ungdomar kommer att befinna sig i en mellanställning  
 mellan barn- dom och ett självständigt vuxenliv, där man t.ex. bor kvar hos föräldrarna, eller drar sig fram med tillfälligt arbete varvat med utbildning, fastnar i långtidsarbetslöshet, väntar med familjebildning och barnafödande, lånar till uppehälle och studier osv. (a.a:, s.19, fetstil i original) 
  
 Bland annat de studier som Hörnqvist (1994) genomfört (se avsnitt 3.3.1) tyder emellertid på att förändringarna av ungdomars etableringsmönster under de senaste årtiondena inte varit entydiga. I vilken mån de förändringar vi kunnat påvisa när det gäller ung- domars utbildnings- respektive arbetsmarknadsdeltagande under  
 1990-talet 
  också kommer att få konsekvenser på andra områden är ännu en i huvudsak obesvarad fråga. Det framstår dock som rimligt att utgå från att dessa förändringar påverkar olika grupper av ungdomar i olika hög grad, och på olika sätt. 
 Inom den samhällsvetenskapliga forskning som under decen- nierna efter andra världskriget ägnats ungdomars etablering på arbetsmarknaden har man utgått från att ungdomar i regel följt en av två vägar, en snabb (accelerated) och en långsam (protracted) (Graham 1968). De ungdomar som tidigt etablerade sig på arbets- marknaden blev tidigt ekonomiskt självständiga, och kunde snabbt skaffa sig en position som vuxen också inom andra arenor. För de ungdomar som eftersträvade mer kvalificerade arbeten var det nöd- vändigt att genomgå en längre utbildning, vilket också innebar att deras etablering i vuxenlivet fördröjdes. 
 Mycket talar för att detta mönster förändrats, så att möjlig- heterna att genomgå en snabb övergång till vuxenlivet avsevärt begränsats. Med utgångspunkt från data från de norska levnads- nivåundersökningarna har Fauske (1996:57 58) hävdat att den minskade efterfrågan på arbetskraft i praktiken inneburit att möj- ligheterna att få en fast anställning utan längre utbildning än grundskola mer eller mindre försvunnit, och de data vi redovisat i denna uppsats pekar i samma riktning. Denna utveckling, menar Braun, skapar nya möjligheter för vissa grupper av ungdomar, samtidigt som andra gruppers möjligheter begränsas. 
 Det faktum att vi i detta kapitel lyft fram de långsiktiga ut- vecklingstendenser som påverkat ungdomars livsvillkor, gör inte att de i vissa avseenden dramatiska förändringarna under  
 1990-talet 
  
 168 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 blir mindre viktiga. Tvärtom framstår det som viktigt att se till hur de långsiktiga utvecklingstendenser som inneburit en alltmer ut- dragen etableringsprocess för allt fler ungdomar påverkats under  
 1990-talet. 
  För att ge en bättre grund att belysa dessa frågor är det viktigt att genomföra studier som följer ungdomar över tid, och där det är möjligt att jämföra villkoren för olika ungdomskullar. Detta understryker att frågan om ungdomars villkor måste göras till föremål för en långsiktigt inriktad kunskapsuppbyggnad. 
 169 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 Referenser 
 Blomskog, S.  Rice, 1999. Vilka ungdomar blir arbetslösa?, i Hahn, Johnson (red.),  
 I vuxenlivets väntrum.  
 Umeå: Boréa. 
 Fauske, H. 1996. Changing youth: transition to adulthood in Norway,  
 Young  
 4:1:47 63. 
 Serrano, Daniels, 2000.  
 Välfärd, ofärd och ojämlikhet.  
 Kommittén Välfärdsbokslut, SOU 2000:41. Stockholm: Miller. 
 Furlong, A.  Franklin (red.), 2000.  
 Youth Unemployment and Marginalisation in Northern Europe.  
 NOVA Rapport 18. Oslo: NOVA. 
 Furlong, Soto, 1997.  
 Young People and Social Change. Individualization and risk in late modernity.  
 Phillips: Open University Press. 
  
 Patterson, C. 1997.  
 The living conditions of young people in Sweden. On the crisis, social conditions and health.  
 Skriftserien 1997:3. Göteborg: Institutionen för socialt arbete, Göteborgs universitet. 
  
 Patterson, Parker, S.R. Silburn, S.R. Zubrick, Nunez  Johnson, 
  2000. Suicide and mental health problems among Swedish youth in the wake of the 1990s recession, 
 International Journal of Social Welfare  
  
 2000:9:211-219. 
  
  Patterson, C. 2001.  
 Ung i Värmland  
 1988-1998. 
  En undersökning 
  
 bland niondeklassare.  
 Karlstad University Studies 2001:9. Mueller stad: Institutionen för samhällsvetenskap, Karlstads universitet. 
 Hoem, B. 2000. Utan jobb – inga barn?, i Serrano, Black (red.), 
 Välfärdens förutsättningar. Arbetsmarknad, demografi och segrega- tion.  
 Kommittén Välfärdsbokslut, SOU 2000:37. Stockholm: Miller. 
  
 Hultin, M. 2001. Förändringar av ungdomars etableringsprocess under  
 90-talet 
  i Sverige. Några resultat från en kohortstudie baserad på svenska longitudinella registerdata, i Dokumen- tation från Nordiska seminariet om arbetsmarknadsstatistik i Loka Brunn hösten 2000. 
 Hyresgästernas Riksförbund, 1997.  
 Ungdom och boende. En studie av boendet för ungdomar i åldern 20 27 år.  
 Stockholm: Boinsti- tutet. 
 Hörnqvist, M. 1994. Att bli vuxen i olika generationer, i Serrano, Daniels (red.),  
 Vardagens villkor.  
 Stockholm: Alvarez. 
 170 
  
 SOU 2001:54 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 Kieselbach, T. (red.), 2000.  
 Youth Unemployment and Health. A Comparison of Six European Countries.  
 Opladen: Leske, Riley. 
  
 Riksförsäkringsverket, 2000.  
 Varför föds det inte fler barn i Sverige? 
 Riksförsäkringsverket redovisar 2000:9. Stockholm: Riksförsäk- ringsverket. 
 Graham, K. 1968. The entry into employment: an approach towards a general theory,  
 Sociological Review  
  
 16:168-84. 
  
 Salonen, T. 2000. Ungdomars socialbidragstagande och försörj- ningssvårigheter under  
 1990-talet, 
  i Acosta, Å. (red.),  
 Väl- färd och försörjning.  
 Kommittén Välfärdsbokslut, SOU 2000:40. Stockholm: Miller. 
  
 Rivera, L. 1991.  
 Springpojkar och språngbrädor. Om orsaker till och åtgärder mot ungdomars arbetslöshet.  
 Dissertation Series 18. Stockholm: Institutet för social forskning, Stockholms univer- sitet. 
  
 Socialstyrelsen, 1994.  
 Social rapport 1994.  
  
 SoS-rapport 
  1994:10. Stockholm: Socialstyrelsen. 
 Socialstyrelsen, 1997.  
 Social rapport 1997.  
  
 SoS-rapport 
  1997:14. Stockholm: Socialstyrelsen. 
  
 Socialstyrelsen, 1999.  
 Långvarigt socialbidragstagande under 1990- talet.  
 Socialstyrelsen följer upp och utvärderar 1999:5. Stock- holm: Socialstyrelsen. 
  
 Socialstyrelsen, 2001a.  
 Folkhälsorapport 2001.  
 Tematisk översikt och analys. Stockholm: Socialstyrelsen. 
 Socialstyrelsen, 2001b.  
 Social rapport 2001.  
 Tematisk översikt och analys. Stockholm: Socialstyrelsen. 
 Williams, T. 1999. Kön, generation och arbetslöshet, i Hahn, Johnson (red.),  
 I vuxenlivets väntrum.  
 Umeå: Boréa. 
  
 SOU 1994:73.  
 Ungdomars välfärd och värderingar.  
 Rapport till Barn- och ungdomsdelegationen och Generationsutredningen. Stockholm: Miller. 
  
 Ungdomsstyrelsen, 1997.  
 Svensk ungdomsstatistik.  
 Ungdoms- styrelsens utredningar nr 9. Stockholm: Ungdomsstyrelsen. 
  
 Ungdomsstyrelsen, 1998.  
 Vid sidan av – Om ungas inträde på arbetsmarknaden.  
 Ungdomsstyrelsens utredningar nr 13. Stock- holm: Ungdomsstyrelsen. 
  
 Ungdomsstyrelsen, 1999.  
 Svensk ungdomsstatistik.  
 Ungdomsstyrel- sens utredningar nr 17. Stockholm: Ungdomsstyrelsen. 
 171 
  
 Vad innebar  
 1990-talet 
  för ungdomars livsvillkor? 
  
 SOU 2001:54 
  
 English, A. 2001. Patterns of income, nest leaving and economic problems among Swedish young people in a longitudinal perspective, opublicerat manus. Umeå: Sociologiska institu- tionen vid Umeå universitet. 
 Wyn, Watson, P. 1999. New Directions in Research on Youth in Transition 
 , Journal of Youth Studies,  
 2:1:5 21. 
 Åberg, Jones, 2000. Arbetslöshet och levnads- villkor under  
 1990-talets 
  krisår, i Serrano, Black (red.),  
 Välfärdens förutsättningar. Arbetsmarknad, demografi och segregation. 
  
 Kommittén Välfärdsbokslut, SOU 2000:37. Stockholm: Miller. 
 172 
  
 4 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
  
 1990-talet 
  
 Davidson och Kelly 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Socialbidragen är ett av de områden där utvecklingen varit mest dramatisk under  
 1990-talet. 
  Fram till 1997 handlar det utan undan- tag om en mycket kraftig ökning, med stigande bidragskostnader, längre bidragstider och allt fler i behov av hjälp. I takt med den förbättrade samhällsekonomin sjunker sedan såväl kostnader som andel bidragstagare i befolkningen under decenniets två avslutande år, medan längden på bidragstiderna däremot fortsätter att öka. Vid ingången av  
 2000-talet 
  befinner vi oss i ett läge där nivåerna för bidragstagandet i befolkningen är i stort sett är jämförbara med de som registrerades runt 1992 1993, samtidigt som de som är kvar i socialbidragstagande i genomsnitt har längre hjälpperioder än någon gång tidigare under det gångna årtiondet (SOU 2000:3; Socialstyrelsen 2000). 
 Välfärdspolitiskt finns det en uppenbar logik i att betrakta lång- varigt, omfattande eller sammanhängande socialbidragstagande som mer problematiskt än de hjälpbehov som uppstår på grund av mer tillfälliga svårigheter. Detta gäller oavsett om man ser bidrags- tagandet som en indikator på hur väl övriga välfärdssystem funge- rar eller om man beaktar den grad av marginalisering eller utan- förskap som drabbar den enskilde. Den slutsats man kan dra av utvecklingen under  
 1990-talets 
  sista år blir därför att det – trots det kraftigt sjunkande bidragstagandet i befolkningen – saknas skäl att avskriva socialbidragen från listan över angelägna socialpolitiska frågor. 
 Med detta också sagt att det finns anledning att mer ingående rikta uppmärksamheten mot varaktighetsaspekten i bidragstagan- det och de omständigheter som beskriver utvecklingen för indi- vider och hushåll med mer långvariga behov. För att närmare förstå hur ökningen av de genomsnittliga hjälpperiodernas längd gått till, kan det inledningsvis finnas skäl att studera hur omfattningen av 
 173 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 bidragstagandet utvecklats i olika varaktighetsintervall. I Figur 1 beskrivs hur antalet individer med socialbidrag under olika antal månader under året utvecklats under  
 1990-talet. 
  Figuren beskriver indexerade förändringar, vilket gör det möjligt att jämföra den relativa ökningen för olika grupper. 
  
 Figur 1.  
 Antal vuxna (18 år och äldre) med socialbidrag uppdelat på hjälpperiodens längd under året, 1990 1999. Indexerade för- ändringar (1990=100) 
 1 
  
 300 
 250 
 200 
  
 150 
  
 10-12 
  mån 
  
 4-9 
  mån 
  
 100 
  
 1-3 
  mån 
  
 50 
  
 0 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 99 
  
 Med en uppdelning av ovanstående slag får vi en tydlig bild av det ökande socialbidragstagandets faktiska karaktär. Kortvariga perio- der, här definierat som en till tre månader, beskriver en mycket måttlig ökning under decenniets inledande år, minskar därefter kontinuerligt under hela perioden och avslutar på en nivå som till och med är lägre än i periodens början. Den mest dramatiska ökningen finner vi i gruppen med bidrag mellan tio och tolv månader under året, där antalet individer närapå tredubblas under loppet av sex år. Uttryckt i faktiskt antal handlar det här om en uppgång från knappt 36 000 personer 1990 till cirka 97 000 per- soner 1996. Denna ökning upphör 1997 och vänds till en tydlig nedgång under de två avslutande åren. Det medellånga bidrags- tagandet – här fyra till nio månader – uppvisar som förväntat en utveckling någonstans emellan det lång- och kortvariga. Noterbart 
  
 1  
 I den ordinarie statistik som Socialstyrelsen redovisar ändrades mätmetoderna 1999, vilket där minskar uppgifternas jämförbarhet över tid. I figuren ovan är dock grunddata omräknade så att 1999 års redovisningssätt tillämpats över hela perioden. 
 174 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 här är dock att den nedgång som kan iakttas för samtliga kurvor mellan 1997 och 1998, det vill säga då samhällsekonomin på allvar börjar vända till det bättre, ger tydligast utslag för de långa och medellånga perioderna. Inom ramen för socialbidragens generella expansion finner vi med andra ord en mängd olika förlopp, där det blir tydligt att uppgången i mer långvarigt bidragstagande haft en stor betydelse för utvecklingen i sin helhet. 
  
 4.2 
  
 Tidigare kunskaper om långvarigt socialbidragstagande 
  
 I takt med att forskningen på socialbidragsområdet utvecklats och att ovanstående mönster blivit uppmärksammade, har intresset för det långvariga socialbidragstagandet ökat. Vanligtvis riktas upp- märksamheten mot vilka förhållanden som kännetecknar de lång- variga bidragstagarna i jämförelse med andra bidragstagare eller med  
 icke-bidragstagare. 
  Generellt kan man säga att långvariga bidragstagare, hur än gruppen avgränsas, skiljer sig från de med mer kortvariga behov på samma sätt som socialbidragstagare totalt sett skiljer sig från befolkningen i övrigt. Det vill säga: samma typ av utsatthet och resursbrister som samvarierar med socialbidrags- tagande totalt återfinns hos långvariga bidragstagare, men i ännu högre omfattning. Av tidiga studier på området framgår att bidragstagandets varaktighet samvarierar med sådant som sämre arbetsmarknadsförankring, lägre utbildning, sämre politiska och ekonomiska resurser, flyktingstatus samt sämre fysisk och psykisk ohälsa (Inghe 1960; Korpi 1971; SCB 1987; Isaksson  Svedberg 1989; Halleröd 1991; Acosta 1991; Jonasson 1996). Genom- gående tecknas bilden av en relativt marginaliserad grupp där resursproblemen accentueras i takt med bidragsperiodernas längd. Relativt litet uppmärksamhet har ägnats åt vilka omständigheter som har betydelse för möjligheterna att bryta det långvariga bi- dragstagandet eller etablera annan typ av försörjning. I Bush och Benjamin klientstudie från slutet av  
 1980-talet 
  (a.a.) utpekas dock upplevd arbetsförmåga och psykisk hälsa som betydelsefulla faktorer. 
 Mer aktuella analyser har nyligen genomförts för Social- styrelsens räkning (Socialstyrelsen 1999). I en bred översikt över långvariga socialbidragstagares villkor bekräftas i många avseenden tidigare beskrivningar, samtidigt som ett antal iakttagelser om 
 175 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 förhållanden mer specifika för  
 1990-talet 
  görs. Ett dominerande tema i framställningen är de tydliga spår som flyktinginvandringen avsatt i det långvariga bidragstagandet under decenniet. Bland annat framgår att antalet utländska medborgare med långvarigt social- bidrag blev drygt fem gånger fler under perioden 1990 till 1998, att jämföras med svenska medborgare där motsvarande ökning var ungefär hälften så stor. En avgörande faktor då det gällde in- vandrares risk att hamna i långvarigt bidragstagande var vistelsetid i Sverige – ju kortare perioder desto högre risk (samma sak gäller för socialbidragstagande generellt i gruppen). Utomeuropeiska invand- rare uppvisade också en högre risk än de som anlänt från euro- peiska länder. I övrigt var långvarigt socialbidragstagande vanligt bland unga föräldrar och särskilt bland unga ensamstående kvinnor med barn. Av materialet framkommer också, som förväntat, att ju fler månader man haft socialbidrag under ett visst år, desto större var risken att man behövde bidrag under de år som följde därefter. 
 I en jämförelse mellan Sverige och Tyskland konstaterar Diaz och Voges (1998) att socialbidragstagandets varaktig- het sammanhänger med delvis olika omständigheter i de bägge länderna. I Tyskland har t.ex. ensamstående kvinnor markant längre perioder än män, så ej i Sverige. Däremot har invandrare i Sverige ett relativt sett mer ogynnsamt utfall i förhållande till infödda än vad invandrare i Tyskland har. Mönstren för ålder är mer likartade, även om svårigheterna för mycket unga personer (upp till 20 år) är större i Tyskland. 
  
 4.3 
  
 Långvarigt socialbidragstagande definitioner och dynamik 
  
 En iakttagelse man oundvikligen gör vid en genomgång av det som skrivits om långvarigt socialbidragstagande är att själva avgräns- ningsproblematiken – det vill säga vad som är att betrakta som långvarigt i sammanhanget – hanterats mycket olika av olika för- fattare. Utgångspunkt för de operationella definitioner som till- lämpas är vanligtvis antingen ett visst antal bidragsmånader under ett år (eller en längre tidsperiod) eller frekvensen av återkommande bidragstagande under en flerårsperiod. 
 2  
 Till båda dessa sätt att mäta 
  
 2  
 Ett alternativt sätt att hantera frågan utan att behöva bestämma någon gräns är att hantera antalet bidragsmånader under en given tidsperiod som en kontinuerlig variabel, och däri- genom fokusera mer mot varaktighet än långvarighet operationaliserat på ett visst sätt. 
 176 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 kan sedan olika aspekter på kontinuitet och periodicitet läggas (Acosta a.a.; Salonen 1993). Uppenbart är emellertid att någon enhetlighet i sättet att operationalisera begreppet inte föreligger. Inte heller hittar man något övertygande teoretiskt stöd för en viss typ av definition, de avgränsningar som görs är i de flesta före- kommande fall godtyckliga och avhängiga de sammanhang inom vilka de formuleras. Med detta inte sagt att det är likgiltigt hur definitionen görs. Olika sätt att mäta leder oundvikligen till att gruppen kommer att variera med avseende på storlek, samman- sättning och grad av utsatthet. Strängare kriterier (med avseende på hur många månader som bidrag måste ha utgått eller under hur många år som ett hushåll skall ha varit aktuellt) leder till mindre och mer marginaliserade grupper, medan man med mildare gräns- dragningar fångar in större och i regel mer heterogena grupper. 
 Oavsett hur bestämningen görs så kan omfattningen och varia- tionen av långvariga bidragstagare under en given tidsperiod förstås som ett resultat av två processer: å ena sidan inflöde, det vill säga vilka som tillkommer i gruppen och å andra sidan utflöde, det vill säga vilka som lämnar den. Den första processen korresponderar mot frågan om varför människor initialt sett hamnar i långvarigt bidragstagande, den senare mot hur man lämnar det. I det senare ligger också, indirekt, frågan om varför vissa tenderar att bli kvar. I Figur 2 beskrivs hur inflöde i och utflöde ur långvarigt social- bidragstagande (här definierat som minst tio månaders socialbidrag under ett kalenderår) utvecklats åren 1991 till 1999. 
 177 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 Figur 2.  
 Årligen nytillkomna i gruppen långvariga socialbidrags- tagare (10 mån/år) samt de som lämnat gruppen från föregående år. 1991 1999. Kvinnor och män  
 16-w 
  år. Ej kvarboende barn. Antal 
  
 70000 
  
 60000 
  
 50000 
  
 40000 
  
 Nytillkomna 
  
 30000 
  
 Lämnat 
  
 20000 
 10000 
 0 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 99 
  
 Av figuren framgår att antalet nytillkomna långvariga bidragstagare under större delen av perioden överstiger det antal som lämnar gruppen. Detta är förstås i enlighet med vad man kan vänta sig när det långvariga bidragstagandet totalt sett ökar i omfattning. Att lägga märke till är också att ökningstakten i inflödet är markant större än den för utflödet fram till 1995, varefter de bägge kurvorna utvecklas i olika riktning. Vad figuren ovan beskriver är också en mycket tydlig ökning av omsättningen i det långvariga bidrags- tagandet över tid. Ett alternativt sätt att beskriva utvecklingen är att istället för antal räkna på andelar som tillkommer eller lämnar gruppen. Detta ger betydligt mindre kraftiga svängningar, där andelen nytillkomna endast ökar fram till 1993 och där utflödet minskar påtagligt fram till 1996 1997. Det sistnämnda kan också beskrivas som att en större andel blir kvar i långvarigt bidrags- tagande under denna period (vilket också illustreras, uppdelat på kön, i Figur 3 och 4 längre fram i detta kapitel). 
 I det följande skall vi med utgångspunkt i uppgifter närmare beskrivna nedan studera vilka försörjningsvägar de personer som vid olika tillfällen varit långvariga socialbidragstagare tar under de år som följer och, vidare, hur dessa mönster förändras över tid. Vi skall också rikta närmare uppmärksamhet mot utflödet ur gruppen. Detta gör vi genom att för varje år under den aktuella perioden 
 178 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 analysera vilka faktorer som samvarierar med möjligheterna att utträda ur gruppen. Också här är tidsfaktorn central, det vill säga möjligheterna att studera hur olika faktorers förklaringsvärde förändras under den aktuella perioden. När utflöde ur långvarigt socialbidragstagande undersöks, är det dock viktigt att vara med- veten om att detta inte bara är en effekt av vad som händer i sam- hällsekonomin, på arbetsmarknaden eller inom socialförsäkrings- systemet i övrigt. Såväl in- som utflöde påverkas också av för- ändringar i socialbidragets regelverk och praxis. Generellt innebär detta att större svårigheter att komma in (det vill skärpta kvali- fikationskrav) på sikt kan följas av ökade svårigheter att ta sig ut. Detta beroende på att en socioekonomiskt mer utsatt grupp selekteras och att kategorier med jämförelsevis bättre möjligheter på t.ex. arbetsmarknaden hindras från att komma in. Detta sker dock inte med automatik, och skärpta krav behöver inte heller nödvändigtvis innebära att möjligheterna att lämna det långvariga bidragstagandet totalt sett påverkas, men kan ändå medföra att de omständigheter som möjliggör ett utträde blir annorlunda. Mot bakgrund av att  
 1990-talet 
  kan beskrivas som en period av i huvudsak skärpta krav (Acosta 2000) finns det dock anledning att hålla denna mekanism i minnet. 
 I våra analyser kommer långvarigt bidragstagande genomgående att definieras som minst tio månaders socialbidrag under ett kalenderår. Avgörande för denna avgränsning är att den typ av processer och successiva förskjutningar av olika mönster vi söker belysa, bäst fångas om man kan jämföra relativt sammanhållna och avgränsade perioder av långvarigt/omfattande socialbidragstagande med varandra. Med ett vidare tidsspann för definitionen skulle vi få färre möjliga hållpunkter och sämre möjligheter att beskriva för- ändringar över tid. Definitionen har också utnyttjats i andra sam- manhang. Den var t.ex. det dominerade måttet i Socialstyrelsens ovan refererade studie från 1999. Kortare tidsspann än kalenderår är inte möjligt att använda eftersom socialbidragsregistret endast innehåller årsbaserade uppgifter. 
 Det faktum att vi genomgående opererar med kalenderår som tidsmässig enhet gör att bidragsperioder som under  
 12-måna- 
  dersperioder uppgår till tio månader eller mer, men som faller över två kalenderår (så att t.ex. fem månaders bidrag utgår ett år och fem månader nästa år) inte genomgående fångas upp i vårt material. I förhållande till en sådan alternativ, flytande, definition blir med andra ord nivåerna på det långvariga bidragstagandet i vårt material 
 179 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 något lägre. Fördelen med kopplingen till kalenderår ligger dock i att periodiseringen förenklas, vilket för vårt syfte är centralt, och även om en flytande definition har en högre precision, så påverkas sannolikt inte de huvudsakliga resultaten på något avgörande sätt. 
  
 4.4 
  
 Data – avgränsningar och definitioner 
  
 I de analyser som följer nedan används den s.k. Socialmedicinska databasen (SMDB) som hålls vid Epidemiologiskt Centrum, Socialstyrelsen. SMDB täcker hela befolkningen 16 år och äldre 1990 1998 och består av registeruppgifter från ett antal olika källor. Materialets bas är Statistiska centralbyråns longitudinella databas Mitchell. Mitchell är en samkörning av uppgifter från RAMS (Registerbaserad arbetsmarknadsstatistik), Utbildnings- registret, RTB (Register över totalbefolkningen), IoF (Inkomst- och förmögenhetsregistret) samt FoB90 (Folk- och Bostadsräk- ningen 1990). Detta material har i sin tur samkörts med flera av Socialstyrelsens register, bl.a. Socialbidragsregistret och det är framför allt denna samkörning som utnyttjas här. Mitchell täcker i nuläget perioden 1990 1998, de socialbidragsuppgifter som finns i SMDB täcker perioden 1990 1999. Det innebär att vi har tillgång till  
 inkomst-, 
  utbildnings- och arbetsmarknadsuppgifter för 1990 1998 och socialbidragsuppgifter t.o.m. 1999. Därutöver finns givetvis uppgifter om kön, ålder och familj. I SMDB:s nuvarande skick finns tyvärr ingen uppgift om ursprungsland för invandrare, endast invandringsår. Uppgifter om datum för dödsfall har hämtats från dödsorsaksregistret. 
 3 
  
 För analyserna i detta kapitel har vi valt ut de personer som någon gång under perioden 1990 1998 tillhörde ett folkbok- föringshushåll (se nedan) med socialbidrag. De som saknar person- nummer har inte inkluderats i analyserna eftersom samkörning då inte är möjlig. I vissa fall har ett hushålls sammanlagda antal socialbidragsmånader under ett år summerat till orimliga tal. I de fallen har värdet för individerna i hushållet räknats som bortfall för det aktuella året (det rör sig dock om mycket få fall, som mest 0,01 procent av bidragstagarna under ett enskilt år). Med dessa restriktioner får vi ett material med 1 208 091 individer (varav 597 432 män och 610 659 kvinnor). I de flesta analyser behandlas 
  
 3  
 För 1999 hämtas uppgiften från dödsaviregistret, ett register där endast dödsdatum finns registrerat. 
 180 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 emellertid kvarboende barn över 18 år på samma sätt som yngre barn, dvs. de inkluderas inte i analyserna, vilket renderar ett dataset om 1 194 070 individer (varav 587 180 män och 606 890 kvinnor). Genom att analyserna i allmänhet görs separat för män och kvinnor undviker vi på detta sätt de statistiska problem det skulle innebära om samma hushållsuppgifter förekommer flera gånger i samma analys. Det finns ändå fall kvar då detta kan förekomma, nämligen personer av samma kön i registrerade partnerskap. Dessa fall är dock så få att det inte kan påverka resultaten. År 1998 levde t.ex. 255 av personerna i materialet i registrerade partnerskap. 
 I de multivariata analyserna används ett tioprocentigt urval av materialet, vilket beskrivs närmare i anslutning till redovisningen av dem. 
 Hushållsbegreppet 
 Att skapa ett tillförlitligt hushållsbegrepp utifrån uppgifter i offentliga register har sedan Folk- och Bostadsräkningarnas upp- hörande varit ett stort problem. Länge var s.k. taxeringshushåll det enda tillgängliga alternativet. Med detta hushållsbegrepp räknas ungdomar över 18 år som egna hushåll, oavsett om de bor kvar hemma eller inte. Dessutom kan inte ogifta samboende som inte registrerats som samtaxerade identifieras. I den version av Mitchell som Cunningham baseras på har hushållsbegreppet förbättrats på flera punkter med hjälp av uppgifter bl.a. från det så kallade fler- generationsregistret och uppgifter om på vilken fastighet en person är folkbokförd. Kvarboende ungdomar över 18 år räknas inte längre som egna hushåll om de är skrivna på samma fastighet som någon förälder. Samboende som har eller har haft gemensamma barn och som är folkbokförda på samma fastighet räknas som tillhörande samma hushåll oavsett om de är samtaxerade eller ej. Däremot går det inte att identifiera samboende som inte har eller har haft gemensamma barn. Det gör att det inte framgår i materialet om exempelvis en ensamstående mamma flyttar ihop (utan att gifta sig) med en man som hon aldrig haft gemensamma barn med. Detta gör att vi överskattar antalet ensamstående såväl med som utan barn, om än inte i samma utsträckning som är fallet med definitioner utifrån taxeringshushåll. Att flytta ihop med någon är ju dessutom en händelse som kan innebära att ett socialbidragstagande upphör 
 181 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 och detta går oss alltså förbi. Resultat rörande ensamstående bör därför tolkas med viss försiktighet. 
 4 
  
 Definitioner 
 Den definition av långvarigt socialbidragstagande som vi använder oss av återfinns ovan. I de följande, beskrivande, delarna av kapitlet ingår en överblick över till vilken typ av försörjning de som är lång- variga socialbidragstagare ett år övergår till under påföljande år. I dessa analyser används en kategorisering av individerna efter försörjningskälla, bygger på inkomstuppgifter från LOUISE. Föl- jande kategorier har skapats: Omfattande socialbidragstagande, kärnarbetskraft, studerande, förtidspensionärer, ålderspensionärer, arbetslösa med arbetslöshetsinkomst, avlidna och övriga. Defini- tionerna framgår av Tabell 1. 
  
 Tabell 1.  
 Operationalisering av försörjningsstatus 
  
 Kategori 
  
 Definition 
  
 Avliden 
  
 En person som avlidit under året räknas som 
  
 avliden under hela året. 
  
 Omfattande 
  
 Personer som inte hör till ovanstående kategori 
  
 socialbidrag 
  
 och som under året har haft socialbidrag i 
  
 minst tio månader. 
  
 Kärnarbetskraft 
  
 Personer som inte tillhör någon av ovanstående 
  
 kategorier och som under året haft en arbets- 
  
 inkomst motsvarande minst 3,5 basbelopp. 
  
 Ålderspensionär 
  
 Personer som inte tillhör någon av ovanstående 
  
 kategorier och som under året haft inkomst 
  
 från allmän folkpension eller tilläggspension 
  
 motsvarande minst folkpensionsnivån för 
  
 ensamstående. 
  
 Arbetslöshetsförsörjda 
  
 Personer som inte tillhör någon av ovanstående 
  
 kategorier och som under året haft någon form 
  
 av arbetslöshetsrelaterad inkomst. 
  
 4  
 Vi kan inte använda det hushållsbegrepp som finns i Socialbidragsregistret eftersom vi är intresserade av uppgifter även från bidragsfria år. 
 182 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Kategori 
  
 Definition 
  
 Förtidspensionärer 
  
 Personer som inte tillhör någon av ovanstående 
  
 kategorier och som under året haft inkomster 
  
 från förtidspension motsvarande minst 
  
 folkpensionsnivån för ensamstående.* 
  
 Studerande 
  
 Personer som inte tillhör någon av ovanstående 
  
 kategorier och som haft inkomster från studier 
  
 motsvarande minst 0,87 basbelopp, vilket unge- 
  
 fär motsvarar fullt studiemedel från CSN för 
  
 en termins helfartsstudier. Som inkomster här 
  
 räknas studiemedel från CSN, utbildnings- 
  
 bidrag för doktorander och svenska för in- 
  
 vandrare (SFI). 
  
 Övriga 
  
 Hit förs de som inte tillhör någon av ovan- 
  
 stående kategorier. 
  
 * I dess nuvarande skick innehåller SMDB inga uppgifter om sjukbidrag. 
  
 4.5 
  
 Mot egen försörjning? 
  
 Tidigare har vi kunnat se att det antal som årligen lämnade det långvariga bidragstagandet under större delen av decenniet inte ökade i samma takt som inflödet i gruppen. Under dessa år minska- de således den relativa andel som årligen lämnade gruppen. Att personer upphör att vara långvariga socialbidragstagare är dock ingen entydig indikator på att försörjningssvårigheterna upphört eller att man på andra sätt uppnått en bättre socioekonomisk integrering än tidigare. Vägen ut ur långvarigt socialbidragstagande leder inte enbart till självförsörjning via arbete eller till möjlig kom- petensutveckling genom studier, utan också mot andra former av mer eller mindre tillfälligt samhälleligt stöd. Ett avslutat långvarigt bidragstagande kan också följas av perioder där socialbidrag under kortare tider blandas med diverse andra inkomstkällor. 
 I syfte att beskriva hur situationen utvecklats från ett år till ett annat för de långvariga socialbidragstagarna, har vi studerat vilken typ av försörjning de som tillhört gruppen under ett givet år etablerar under påföljande år. Vi har valt att redovisa detta för sex 
 5  
 möjliga övergångar under decenniet, varav den sista inte innehåller annan information än uppgifter om hur stor andel som haft fortsatt 
  
 5  
 Symmetrin i figuren bryts genom att övergången 1997 1998 lagts in. Skälet till detta är dels att inkomstuppgifter saknas för år 1999 och dels att vi anser det viktigt att få med den del av decenniet när den ekonomiska utvecklingen är mer godartad. 
 183 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 långvarigt socialbidragstagande respektive hur många som avlidit. Resultatet redovisas i Figur 3 och 4. 
 Som tidigare framgått så ökar andelarna som blir kvar gruppen från ett år till ett annat under huvuddelen av decenniet. Den lägsta noteringen finner vi här i början, då drygt hälften bland männen och något fler bland kvinnorna blev kvar i långvarigt bidrags- tagande, att jämföras med de högsta noteringarna vid övergången mellan 1996 till 1997 då det rörde sig om ungefär två tredjedelar i bägge grupperna. I slutet av perioden ligger dock siffrorna på lägre nivåer (ca 65 procent för kvinnorna och ca 62 procent för männen). Ser vi till andelen som går från långvarigt bidragstagande till del- tagande i kärnarbetskraften så är andelarna mycket låga under hela  
 1990-talet. 
  Som högst uppgår de, vid det första mättillfället, till 8,2 procent för männen och 3,4 procent för kvinnorna, för att därefter omedelbart falla till 2,2 respektive 1,2 procent och sedan etableras på en något högre nivå. Mönstret för män och kvinnor är här relativt likartat (bortsett från det faktum att kvinnorna genom- gående ligger på en väsentligt lägre nivå), med undantag för över- gången mellan 1996 och 1997 där kvinnorna visar en minskning jämfört med föregående mättillfälle medan männen i princip ligger kvar på samma nivå. Värt att notera är dock att om vi ser på övergången från 1997 till 1998, då uppgången i den svenska eko- nomin på allvar börjat göra sig gällande, så ökar andelarna som lämnar det långvariga bidragstagandet för kärnarbetskraften mycket påtagligt. Siffrorna här är sex procent för männen och 3,1 procent för kvinnorna. Även om detta är rörelser på mycket låga nivåer så illustrerar de att arbetsmarknaden har en klar betydelse också för jämförelsevis marginaliserade grupper. 
 184 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Figur 3.  
 Flöde från långvarigt socialbidragstagande (10 måna- der/år). Kvinnor  
 16-w 
  år, ej kvarboende barn 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1990 
 N=24 141 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1994 
 N=45 362 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1997 
 N=67 804 
 Egen status 1991 
 Avlidna 0,8% 
 Långvarigt soc. 54,1% 
 Kärnarbetskraft 
 3,4% 
 Ålderspension 
 2,8% 
 Arbetslöshet 
 4,5% 
 Förtidspension 
 2,3% 
 Studerande 
 1,2% 
 Övriga 
 30,9% 
 Egen status 1995 
 Avlidna 
 0,5% 
 Långvarigt soc. 62,7% 
 Kärnarbetskraft 
 2,0% 
 Ålderspension 
 1,1% 
 Arbetslöshet 
 4,6% 
 Förtidspension 
 2,4% 
 Studerande 
 1,0% 
 Övriga 
 25,8% 
 Egen status 1998 
 Avlidna 
 0,5% 
 Långvarigt soc. 64,7% 
 Kärnarbetskraft 
 2,7% 
 Ålderspension 
 0,8% 
 Arbetslöshet 
 4,5% 
 Förtidspension 
 2,1% 
 Studerande 
 2,5% 
 Övriga 
 22,2% 
  
 Egen status 1993 
  
 Avlidna 
  
 0,7% 
  
 Långvarigt soc. 
  
 63,6% 
  
 Kärnarbetskraft 
  
 1,2% 
  
 Långvarigt 
  
 Ålderspension 
  
 Socialbidrag 
  
 2,1% 
  
 1992 
  
 Arbetslöshet 
  
 N=29 335 
  
 2,5% 
  
 Förtidspension 
  
 3,8% 
  
 Studerande 
  
 1,4% 
  
 Övriga 
  
 24,6% 
  
 Egen status 1997 
  
 Avlidna 
  
 0,5% 
  
 Långvarigt soc. 
  
 68,3% 
  
 Kärnarbetskraft 
  
 1,6% 
  
 Långvarigt 
  
 Ålderspension 
  
 Socialbidrag 
  
 0,8% 
  
 1996 
  
 Arbetslöshet 
  
 N=67 075 
  
 3,8% 
  
 Förtidspension 
  
 1,9% 
  
 Studerande 
  
 2,2% 
  
 Övriga 
  
 21,0% 
  
 Egen status 1999 
  
 Avlidna 
  
 Långvarigt 
  
 0,6% 
  
 Socialbidrag 
  
 Långvarigt socb. 
  
 1998 
  
 65,2% 
  
 n=63 937 
  
 Övriga 
  
 34,2% 
  
 185 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 Figur 4.  
 Flöde från långvarigt socialbidragstagande (10 måna- der/år). Män  
 16-w 
  år, ej kvarboende barn 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1990 
 N=20 272 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1994 
 N=44 449 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1997 
 N=60 634 
 Egen status 1991 
 Avlidna 1,4% 
 Långvarigt soc. 51,2% 
 Kärnarbetskraft 
 8,2% 
 Ålderspension 
 1,3% 
 Arbetslöshet 
 5,7% 
 Förtidspension 
 3,5% 
 Studerande 
 1,5% 
 Övriga 
 27,3% 
 Egen status 1995 
 Avlidna 
 0,7% 
 Långvarigt soc. 60,1% 
 Kärnarbetskraft 
 3,6% 
 Ålderspension 
 0,6% 
 Arbetslöshet 
 6,4% 
 Förtidspension 
 2,7% 
 Studerande 
 1,3% 
 Övriga 
 24,6% 
 Egen status 1998 
 Avlidna 
 0,8% 
 Långvarigt soc. 62,3% 
 Kärnarbetskraft 
 5,7% 
 Ålderspension 
 0,6% 
 Arbetslöshet 
 5,8% 
 Förtidspension 
 2,6% 
 Studerande 
 2,2% 
 Övriga 
 19,9% 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1992 
 N=28 653 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1996 
 N=60 473 
 Långvarigt 
 Socialbidrag 
 1998 
 N=57 124 
 Egen status 1993 
 Avlidna 
 0,9% 
 Långvarigt soc. 61,1% 
 Kärnarbetskraft 
 2,2% 
 Ålderspension 
 1,1% 
 Arbetslöshet 
 4,0% 
 Förtidspension 
 4,4% 
 Studerande 
 1,8% 
 Övriga 
 24,6% 
 Egen status 1997 
 Avlidna 
 0,7% 
 Långvarigt soc. 66,8% 
 Kärnarbetskraft 
 3,5% 
 Ålderspension 
 0,6% 
 Arbetslöshet 
 5,0% 
 Förtidspension 
 2,2% 
 Studerande 
 2,2% 
 Övriga 
 19,1% 
 Egen status 1999 
 Avlidna 
 0,8% 
 Långvarigt socb. 61,8% 
 Övriga 
 37,3% 
 186 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 När det gäller arbetslösheten finner vi såväl upp- som nedgångar under perioden, dock utan att några tydliga trender kan avläsas i utvecklingen. Vi bör dock komma ihåg att arbetslöshet här endast fångar in dem som haft någon form av arbetslöshetsrelaterad in- komst, och att många som i realiteten är arbetslösa återfinns i kategorierna övrigt och i fortsatt omfattande socialbidrags- tagande. Det är inte heller alldeles enkelt att värdera vad en övergång från långvarigt bidragstagande till arbetslöshet betyder i sammanhanget. Å ena sidan har man uppenbarligen inte tagit steget ut på arbetsmarknaden, men å andra sidan har man dels kvalificerat sig för någon form av arbetslöshetsersättning, dels definierats som stående till arbetsmarknadens förfogande (omedelbart eller på sikt för de som befunnit sig i åtgärder), vilket antyder en mindre marginell position än många andra i gruppen sannolikt har. Då är övergången till förtidspensionering i de flesta fall ett mer entydigt utfall, som innebär att man i regel inte kommer att återvända till vare sig arbetsmarknad eller långvarigt bidragstagande. Det gene- rella mönstret här är en ökning  
 1992-1993, 
  följt av en nedgång de två påföljande mättillfällena och en försiktig uppgång i övergången mellan 1997 och 1998. 
 6  
 Utvecklingen för könen är grovt sett lik- artad, även om vi kan notera att kvinnorna närmat sig männen sett till perioden som helhet. 
 Inte heller för studier finner vi något entydigt mönster. Visser- ligen kan en viss ökning totalt sett iakttas, men knappast i den omfattning man möjligen skulle kunna förvänta sig mot bakgrund av den uppgång av och satsning på högre studier och vuxen- utbildning som i övrigt kännetecknat decenniet (SOU 2000:3). Uppenbart är att denna inte lyckats absorbera långvariga social- bidragstagare i någon större omfattning. 
 7  
 En nedgång kan avläsas i andelen som blir ålderspensionärer eller avlider – ett utfall som till viss del kan tillskrivas det faktum att åldersstrukturen i gruppen förändras (såtillvida att andelen i åldrarna  
 60-64 
  år minskar i början av perioden, se Tabell A1 i appendix) och möjligen (när det gäller det senare) att den psykosociala belastningen för gruppen som 
  
 6  
 Detta mönster följer relativt väl de som kan iakttas för befolkningen som helhet (Lidwall  Skogman Thoursie 2000). Åtgärden har också genomgått en hel del regelförändringar under decenniet. Bl.a. skärptes reglerna för att bevilja förtidspension 1995 på så sätt att grunden för pension skulle finnas endast i medicinsk ohälsa, och 1997 togs de s.k. äldrereglerna bort, medan kriterierna för att bevilja full förtidspension mildrades 1998 (Palme 2000). 
  
 7  
 Observeras bör dock att inkomster från det s.k. Kunskapslyftet här räknas som arbetslöshetsinkomst. Utvecklingen för arbetslöshet beskriver dock inte heller, som vi kunnat se, någon trendmässig ökning. 
 187 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 helhet minskar när antalet med långvariga behov ökar (se t.ex. Acosta 2000). Minskningen i ålderspensionering är tydligast bland kvinnorna, medan nedgången i dödlighet i stort sett är jäm- förbar könen emellan och för bägge grupperna sker den i huvudsak under  
 1990-talets 
  första hälft. 
 Avslutningsvis finns en relativt stor kategori övriga, som inte infångas av någon av de kategorier vi utnyttjat och som är större för kvinnor än för män. Beskrivningen i figurerna 3 och 4 är på individnivå och fångar därför inte in försörjningssituationen hos eventuell maka/make eller sammanboende. I syfte att något bättre kunna förstå förutsättningarna i  
 övrigt-kategorin 
  granskade vi där- för försörjningsstatusen för samtliga vuxna i de hushåll som ingår i gruppen, samt hur många som bytt familjestatus från det år de tillhörde de långvariga bidragstagarna till det år de lämnade gruppen (Tabell A2 och A3 i appendix). Bland kvinnorna i övrigt- kategorin sammanlevde mellan fyra och elva procent med någon annan vuxen som ingick i kärnarbetskraften under perioden (den högsta siffran avser 1991, den senare 1993) och mellan 14 och 16 procent hade bytt familjestatus. För männen var motsvarande siffror en till tre procent för maka/sammanboende i kärnarbets- kraft och mellan 10 och 13 procent som bytt familjestatus. Dessa siffror är svåra att värdera fullt ut, men åtminstone för kvinnorna kan det handla om händelser som under lågkonjunkturen storleks- mässigt motsvarar effekterna av att själv komma ut i arbetslivet. 
 Det finns goda skäl att tro att det bland de som lämnat gruppen långvariga bidragstagare, såsom vi definierat den, finns många som fortsatt fått socialbidrag under jämförelsevis kortare perioder. Vi har därför också granskat hur många av de som avslutat sitt långvariga bidragstagande från ett år till ett annat som under det senare året fått socialbidrag i en till tre respektive fyra till nio månader. Resultaten redovisas i Tabell 2. 
 188 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Tabell 2.  
 Andelar av de som lämnat det långvariga socialbidrags- tagandet från ett år till ett annat som övergått till kortare perioder av socialbidrag: 1 3 respektive 4 9 månader/år. Kvinnor och män  
 16-w 
  år, ej kvarboende barn. Procent 
  
 År 
  
 1-3 
  månader 
  
 4-9 
  månader 
  
 Totalt 
  
 N 
  
 1991 
  
 21,0 
  
 64,6 
  
 85,6 
  
 20 489 
  
 1992 
  
 20,3 
  
 64,8 
  
 85,1 
  
 20 762 
  
 1993 
  
 17,4 
  
 69,0 
  
 86,4 
  
 21 347 
  
 1994 
  
 18,0 
  
 69,9 
  
 87,9 
  
 30 598 
  
 1995 
  
 17,5 
  
 69,7 
  
 87,2 
  
 34 120 
  
 1996 
  
 15,4 
  
 72,6 
  
 88,0 
  
 32 625 
  
 1997 
  
 15,8 
  
 70,7 
  
 86,5 
  
 40 621 
  
 1998 
  
 18,5 
  
 68,3 
  
 86,8 
  
 45 975 
  
 1999 
  
 20,6 
  
 65,3 
  
 85,9 
  
 43 773 
  
 Kring 85 procent av dem som årligen lämnar det långvariga bidragstagandet går vidare till socialbidrag under kortare perioder. 
 8  
 Sett över perioden som helhet och mot bakgrund av de kraftiga svängningar som skett i övrigt (dvs. i socialbidragstagandet gene- rellt), är nivån här anmärkningsvärt stabil. Vissa förskjutningar äger dock rum när det gäller fördelningen över 1 3 respektive 4 9 månader där andelarna som hamnar i den förra kategorin minskar till förmån för den senare fram till 1996. Under 1998 och 1999 vänds emellertid denna trend på allvar, och proportionerna i decen- niets slutskede har närmat sig de som förelåg vid dess början. En fråga som infinner sig när man tar del av dessa siffror är i vilken utsträckning den s. k.  
 övrigt-kategorin 
  i Figur 3 och 4 innehåller individer som övergår till kortare bidragsperioder. En närmare granskning av data visar att man i gruppen, i jämförelse med andra som lämnar det långvariga bidragstagandet, mer ofta har fortsatt socialbidrag under kortare perioder och i synnerhet i intervallet 4 9 månader där nivåerna varierar mellan 70 och 77 procent under pe- rioden (se Tabell A4 i appendix). Det underliggande antagandet man kan göra om att socialbidrag här har en fortsatt stor/större betydelse för försörjningen bekräftas med andra ord. 
 Två grupper som bägge haft en negativ utveckling i form av ökat socialbidragstagande under stora delar av  
 1990-talet 
  är ungdomar 
  
 8  
 Omräknat på alla som haft långvarigt socialbidrag under ett år innebär detta att i runda tal 95 procent fortsätter med någon form av socialbidragstagande påföljande år. 
 189 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 och invandrare (SOU 2000:3). 
 9  
 De senare är också, som tidigare framgått, en av de grupper som mer än andra tvingats lita till social- bidrag under långa perioder (Socialstyrelsen 1999). Invandrare är emellertid ingen homogen grupp. Såväl vistelsetid i Sverige som ursprungsland har visat sig ha en många gånger avgörande bety- delse inte bara för socialbidragstagande, utan för social och ekono- misk etablering överhuvudtaget (Franzén 2000; Edin  Roth i denna volym). Ursprungsland har vi av ovan angivna skäl inga möjligheter att identifiera i vårt material. Däremot har vi uppgifter om vistelsetid i Sverige och i Tabellerna 3 respektive 4 redovisas försörjningsövergångarna för invandrare som befunnit sig i Sverige i fem år eller mindre samt sex till tolv år. 
  
 Tabell 3.  
 Status uppföljningsåret. Nyanlända invandrare (vistelse- tid 5 år). Män och kvinnor  
 16-w 
  år. Ej kvarboende barn. Procent 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 Övriga 
  
 29,6 
  
 23,8 
  
 22,1 
  
 16,1 
  
 16,2 
  
 - 
  
 Studerande 
  
 2,1 
  
 2,0 
  
 1,2 
  
 2,2 
  
 2,2 
  
 - 
  
 Förtidspension 
  
 0,3 
  
 0,6 
  
 0,3 
  
 0,2 
  
 2,1 
  
 - 
  
 Arbetslöshet 
  
 5,7 
  
 2,3 
  
 4,1 
  
 3,2 
  
 4,0 
  
 - 
  
 Ålderspension 
  
 0,5 
  
 0,4 
  
 0,1 
  
 0,1 
  
 0,1 
  
 - 
  
 Kärnarbetskraft 
  
 4,8 
  
 0,6 
  
 1,4 
  
 1,9 
  
 3,6 
  
 - 
  
 Långvarigt socialbidrag 
  
 56,2 
  
 69,8 
  
 70,3 
  
 75,9 
  
 73,3 
  
 72,5 
  
 Avliden 
  
 0,7 
  
 0,4 
  
 0,4 
  
 0,5 
  
 0,5 
  
 0,6 
  
 Socialbidrag 1 9 mån 
 10 
  
 36,6 
  
 25,8 
  
 26,1 
  
 19,9 
  
 22,0 
  
 23,3 
  
 N 
  
 19 593 
  
 26 837 
  
 44 808 
  
 64 106 
  
 57 624 
  
 51 215 
  
 9  
 Ungdomar och invandrare är också grupper vars socialbidragsbehov i högre grad än andras är avhängigt arbetslöshet och arbetsmarknadssvårigheter (Gustafsson 1998). 
  
 10  
 Medan övriga kategorier i tabellen är ömsesidigt uteslutande kan socialbidrag 1 9 månader förekomma samtidigt med andra utom, givetvis, långvarigt socialbidragstagande. 
 190 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Tabell 4.  
 Status uppföljningsåret. Invandrare som vistats 6 12 år i landet. Män och kvinnor  
 16-w 
  år. Ej kvarboende barn. Procent 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 Övriga 
  
 25,8 
  
 23,6 
  
 24,8 
  
 20,8 
  
 21,5 
  
 - 
  
 Studerande 
  
 0,4 
  
 1,7 
  
 1,2 
  
 1,7 
  
 1,8 
  
 - 
  
 Förtidspension 
  
 3,0 
  
 4,5 
  
 2,3 
  
 1,4 
  
 1,3 
  
 - 
  
 Arbetslöshet 
  
 2,9 
  
 2,6 
  
 4,5 
  
 3,5 
  
 3,8 
  
 - 
  
 Ålderspension 
  
 5,7 
  
 3,6 
  
 1,7 
  
 1,7 
  
 1,7 
  
 - 
  
 Kärnarbetskraft 
  
 5,2 
  
 1,6 
  
 2,5 
  
 1,8 
  
 3,0 
  
 - 
  
 Långvarigt socialbidrag 
  
 Garcia 
  
 61,5 
  
 62,2 
  
 68,3 
  
 66,2 
  
 65,3 
  
 Avliden 
  
 1,4 
  
 0,9 
  
 0,7 
  
 0,7 
  
 0,6 
  
 0,7 
  
 Socialbidrag 1 9 mån 
  
 35,3 
  
 31,1 
  
 32,1 
  
 26,6 
  
 29,2 
  
 29,4 
  
 N 
  
 3 433 
  
 4 766 
  
 9 266 
  
 19 082 
  
 24 055 
  
 26 265 
  
 Vid ingången till  
 1990-talet 
  har bägge invandrargrupperna ett jämförbart utflöde ur långvarigt bidragstagande och andelarna som blir kvar ligger endast marginellt högre än för samtliga (jfr Figur 3 och 4). Utvecklingen därefter är dock avsevärt mindre gynnsam för dem som vistats i Sverige under kortare tid, med kraftigt ökande andelar som fortsätter sitt långvariga bidragstagande fram till 1997, i likhet med andra följt av en nedgång 1998 och 1999, men totalt sett har situationen i förhållande till andra grupper försämrats i detta avseende under decenniet. 
 11  
 Gruppen som vistats i Sverige jämförelsevis längre har i allt väsentligt en utveckling som på- minner om den vi såg ovan i Figur 3 och 4. Av tabellerna framgår också hur små andelar i de bägge grupperna som lyckats ta steget ut i kärnarbetskraften. Också här är situationen under framförallt första delen av decenniet minst gynnsam för dem med kortare vis- telsetider. Noterbart är dock att denna grupp snabbare tycks till- godogöra sig den förbättrade arbetsmarknaden under de avslutande åren. Av siffrorna i övrigt märks framförallt de jämförelsevis höga siffrorna för ålderspension bland invandrare som vistats i landet 6 12 år. Detta beror givetvis i hög grad på skillnader i ålders- sammansättning mellan grupperna. När det gäller nivåerna för stu- dier kan vi konstatera att de är genomgående låga. 
  
 11  
 Vi har gjort en närmare granskning av data för att se i vilken utsträckning detta möj- ligheten skulle kunna förklaras av att gruppens sammansättning förändrats såtillvida att relativt sett fler har kortare vistelsetider inom ramen för femårsperioden. Så visar sig dock inte vara fallet. Faktum är att den genomsnittliga vistelsetiden vid övergången 1996 1997, då utflödet är som lägst, är längre än någon gång tidigare under decenniet. 
 191 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 Tabell 5.  
 Status uppföljningsåret. Ungdomar 16 24 år. Ej kvar- boende barn. Procent 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1999 
  
 Övriga 
  
 43,7 
  
 39,4 
  
 35,7 
  
 31,1 
  
 32,3 
  
 - 
  
 Studerande 
  
 4,3 
  
 4,0 
  
 3,8 
  
 7,0 
  
 7,5 
  
 - 
  
 Förtidspension 
  
 0,1 
  
 0,7 
  
 0,4 
  
 0,6 
  
 0,8 
  
 - 
  
 Arbetslöshet 
  
 7,8 
  
 3,7 
  
 7,4 
  
 6,3 
  
 9,0 
  
 - 
  
 Kärnarbetskraft 
  
 4,5 
  
 0,7 
  
 2,3 
  
 1,9 
  
 4,3 
  
 - 
  
 Långvarigt socialbidrag 
  
 43,7 
  
 51,3 
  
 50,3 
  
 52,9 
  
 46,0 
  
 45,5 
  
 Avliden 
  
 0,1 
  
 0,2 
  
 0,1 
  
 0,1 
  
 0,1 
  
 0,1 
  
 Socialbidrag 1 9 mån 
  
 47,0 
  
 42,9 
  
 44,2 
  
 42,1 
  
 48,2 
  
 47,7 
  
 N 
  
 5 659 
  
 7 757 
  
 13 412 
  
 17 712 
  
 17 139 
  
 15 558 
  
 Ungdomar har ett mönster för utflödet som på några punkter avviker från övriga grupper. För det första så är det relativt sett klart färre som tenderar att bli kvar i långvarigt bidragstagande. Även om också ungdomarna får vidkännas en minskning av ut- flödet fram till 1997, så rör man sig genomgående på en lägre nivå än andra grupper. Att de inte helt försvinner ut ur systemet fram- går dock av att högre andelar fortsätter till kortare bidragsperioder, och summerar vi långt och kort bidragstagande så blir nivåerna mer i överensstämmelse med övriga gruppers. Det är också vanligare bland de yngre att, i enlighet med vad man kan vänta sig, lämna långvarigt bidragstagande för studier. Framförallt ser vi här under de sista åren andelar ingen hittills redovisad grupp varit i närheten av, även om det bör påpekas att talen i sig inte kan betraktas som särskilt höga. Jämförelsevis många av de yngre går också över till någon form av ersatt arbetslöshet och vi kan notera att siffran här är som högst år 1998, det vill säga i ett skede där arbetsmarknaden börjat vända till det bättre. En anledning till detta kan vara de sär- skilda satsningar som initierats i form av aktiva arbetsmarknads- åtgärder och program för kompetenshöjning, som mer uttalat riktats mot ungdomar. Det är möjligen också ett uttryck för det tidigare framförda antagandet om att övergångar till arbetslöshet i någon mening kan ses som ett positivt utfall i detta sammanhang och att grupper som tidigare ej var aktuella på arbetsmarknaden i högre grad blir detta när efterfrågan på arbetskraft ökar. 
 192 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 4.6 
  
 Utträdets långsiktiga mönster 
  
 När de årsvisa övergångarna från långvarigt bidragstagande till annan typ av försörjning granskas är huvudintrycket relativt ned- slående. Ytterst få förefaller etablera någon form av stabil för- sörjning via arbete eller studier och påfallande höga andelar blir kvar i socialbidragssystemet, antingen för fortsatt långa perioder eller för kortare tider. Detta är en tydlig indikation på de svårig- heter som man möter inom gruppen och ett uttryck för den marginella position individerna trots allt befinner sig i här. Frågan blir då hur bestående dessa mönster är över tid och hur möjlig- heterna till självförsörjning ser ut i ett längre perspektiv. I Figur 5 och 6 visas hur många som är kvar i långvarigt bidragstagande över en längre tidsperiod. Utvecklingen för sammanlagt åtta olika grupper redovisas: samtliga män respektive kvinnor som ingick i gruppen långvariga bidragstagare 1990 och 1995, nyanlända invand- rare i gruppen (vistelsetid till och med 5 år) 1990 och 1995, samt ungdomar 16 24 år 1990 och 1995. För 1990 års långvariga bidrags- tagare kan vi följa utvecklingen över tio år, för de senare grupperna över fem. 
  
 Figur 5.  
 Andel kvarvarande långvariga socialbidragstagare över tid för män och kvinnor med ursprungsår 1990 respektive 1995 
  
 1 
  
 0,8 
  
 0,6 
  
 M än 1990 
  
 M än 1995 
  
 0,4 
  
 Kvinnor 1990 
  
 Kvinnor 1995 
  
 0,2 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 8 
  
 9 
  
 10 
  
 193 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 Figur 6.  
 Andel kvarvarande långvariga socialbidragstagare över tid för ungdomar och nyanlända invandrare ( 5 år)med ursprungsår 1990 respektive 1995 
  
 1 
  
 0,8 
  
 0,6 
  
 Ungdomar 1990 
  
 Ungdomar 1995 
  
 0,4 
  
 Nyanl. inv. 1990 
  
 Nyanl. inv. 1995 
  
 0,2 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 8 
  
 9 
  
 10 
  
 Vad dessa kurvor visar är för det första att de som var långvariga bidragstagare 1990 inledningsvis lämnade gruppen snabbare än de som ingick i den 1995. 
 12  
 Detta gäller dock endast de första två åren efter ursprungsåret, de två åren därefter närmar sig kurvorna åter varandra. Mönstret är tämligen rimligt sett i ljuset av hur kon- junkturen och arbetsmarknaden utvecklats över tid. År 1991 och 1992 hade inte nedgången i den svenska ekonomin på allvar inletts, när så sker 1993 och 1994 beskriver också kurvan för  
 1990-gruppen 
  en utplaning. För 1995 års långvariga bidragstagare utgör däremot de första åren en period där det ogynnsamma läget på arbetsmark- naden var mycket påtagligt och relativt stabilt, medan de sista åren sammanfaller med den positiva vändningen i samhällsekonomin. Av Figur 5 framgår också att kvinnor lämnar gruppen i en något långsammare takt än män, men att mönstren totalt sett är relativt likartade. Könsskillnaderna är aningen större för 1995 års lång- variga bidragstagare. Sett i ett längre tidsperspektiv kan det också vara värt att notera att könen närmar sig varandra i slutet av tioårskurvan. 
  
 12  
 Kurvornas generella mönster med ett brant fall i början och utplaning över tid illustrerar också det faktum att sannolikheten att lämna bidragstagandet minskar ju mer omfattande och sammanhängande bidragsperioder man har bakom sig. Liknande iakttagelser har tidigare gjorts i bl.a. Tyskland (Voges  Rohwer 1992). 
 194 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 I Figur 6 illustreras den mindre gynnsamma utveckling som nyanlända invandrare haft. Skillnaden mellan grupperna från 1990 respektive 1995 är dock betydande och under de inledande åren klart större än motsvarande differenser för gruppen som helhet (jämför Figur 5). Detta hindrar inte att vi också här finner en ten- dens till konvergens i det skede där kurvan för  
 1995-årsgruppen 
  upphör, och sannolikt av samma skäl som de ovan berörda. I Figur 6 redovisas också utvecklingen för ungdomar. Mönstren här är väsentligt annorlunda: man lämnar det långvariga bidragstagandet betydligt snabbare än någon annan här redovisad grupp och skill- naderna mellan de bägge årsgrupperna är jämförelsevis mindre. Ungdomar är på det hel taget en mer rörlig grupp där utgångar via studier eller olika arbetsmarknadsprogram är mer tillgängliga än för andra grupper. Generellt sett kan man också föreställa sig att perio- den med långvarigt bidragstagande på ett mer uttalat sätt än för andra utgör en tillfällig fas, betingad av de omställningar som följer av inträdet i vuxenlivet (Salonen 2000). 
 Vad man bör ha i åtanke när man tolkar dessa kurvor är att de speglar en social och ekonomisk marginalisering som, hur man än väljer att definiera detta, måste betraktas som avsevärd. För dem som är långvariga socialbidragstagare över sammanhängande perio- der på tre fyra år och därutöver, är sannolikt steget till en mer stabil självförsörjning i regel mycket långt. Med detta också sagt att de som försvinner i Figurerna 5 och 6 inte självklart är på väg till någon form av socioekonomisk etablering. Som vi sett tidigare är det betydande andelar som fortsätter med kortare perioder av socialbidrag, och vi kan på goda grunder också anta att många också efter en tid återkommer som långvariga bidragstagare. 
 I syfte att fånga upp hur försörjningssituationen mer i detalj utvecklats över tid för de som varit långvariga socialbidragstagare vid olika tillfällen, har vi tagit fram uppgifter avseende detta för tre respektive fem år efter bidragsåret. Detta redovisas i Tabell 6. 
 195 
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  SOU 2001:54 
  
 Tabell 6.  
 Status för personer med långvarigt socialbidrag (10 mån/år) 1990 och 1993 tre respektive fem år senare. Män och kvinnor  
 16-w 
  år (ej kvarboende barn). Procent 
 * 
  
 Långvarigt socialbidrag 1990 
  
 Långvarigt socialbidrag 1993 
  
 Status 1993 
  
 Status 1995 
  
 Status 1996 
  
 Status 1998 
  
 Övrigt 
  
 32,6 
  
 32,3 
  
 29,4 
  
 30,6 
  
 Studerande 
  
 2,7 
  
 1,9 
  
 3,1 
  
 3,3 
  
 Förtidspens. 
  
 10,7 
  
 13,5 
  
 5,8 
  
 8,0 
  
 Arbetslöshet 
  
 5,9 
  
 7,2 
  
 6,2 
  
 6,3 
  
 Ålderspens. 
  
 4,6 
  
 6,0 
  
 2,4 
  
 3,8 
  
 Kärnarb. 
  
 6,1 
  
 9,2 
  
 7,2 
  
 11,5 
  
 Långv. socb. 
  
 37,4 
  
 30,0 
  
 45,8 
  
 36,5 
  
 Socb.  
 1-9 
  mån 
  
 35,7 
  
 31,4 
  
 31,7 
  
 28,0 
  
 N 
  
 42 848 
  
 41 874 
  
 72 542 
  
 73 206 
  
 *  
 Avlidna ej med i materialet. 
 Andelen som vid ett givet år i uppföljningsperioden har långvarigt socialbidrag minskar som väntat över tid, men takten måste gene- rellt betraktas som förhållandevis låg. Jämför vi grupperna med olika ursprungsår, här 1990 och 1993, framkommer att vi bland de senare återfinner väsentligt fler med långvarigt socialbidrag såväl tre som fem år senare. Vi kan också konstatera att detta sätt att mäta ger väsentligt högre nivåer för fortsatt långvarigt bidragstagande än de överlevnadskurvor som presenterades tidigare. I tabellen framkommer att 30 procent av  
 1990-gruppen 
  hade långvarigt socialbidrag 1995, att jämföras med de knappa 15 procent som är kvar år 6 i Figur 5 – det vill säga att ungefär hälften av de förra består av individer som återvänt. Nivåerna för kortare bidrags- perioder minskar endast marginellt över tid och andelen som efter fem år får socialbidrag (oavsett antal månader) uppgår för bägge grupperna till över 60 procent, vilket måste betraktas som ytter- ligare en indikator på svårigheterna att etablera en mer stabil för- sörjning över tid. 
 13 
  
 13  
 Kortare perioder med socialbidrag förekommer i stor utsträckning i samtliga grupper. Vanligast är det bland de studerande där mellan 75 och 80 procent har socialbidrag i 1 9 månader efter tre år och 63 69 procent efter fem år. Lägsta andelarna finner vi bland ålderspensionärer och kärnarbetskraften, men även där ligger nivåerna så pass högt som mellan 28 och 37 procent efter tre år och 19 24 procent efter fem år. 
 196 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 För båda grupperna sker det en tydlig ökning när det gäller andelar i kärnarbetskraften. Nivån är högre i den senare gruppen, men den relativa ökningen mellan tre och fem år är, relativt sett, av jämförbar storlek. Möjligen kan man tycka att det mest anmärk- ningsvärda här (vid sidan av det faktum att nivåerna i detta avseen- de generellt är så låga) är att skillnaden i status 1995 respektive 1998 inte är större, sett mot bakgrund av att arbetsmarknaden 1998 var väsentligt bättre än tre år tidigare. Siffrorna för arbetslöshet ligger aningen högre än de gör det första året efter ursprungsåret (jämför Figur 3 och 4), men förändras inte dramatiskt över tid. 
 Andelen ålderspensionärer ökar, som sig bör, över tid och är också som väntat högre för  
 1990-gruppen. 
  Mer intressant är då kanske nivån för förtidspensionering som här uppträder på nivåer väsentligt högre än de vi kunde urskilja med ett ettårsperspektiv. Uppenbart är att förtidspensionering på sikt är en utväg av sub- stantiell betydelse i sammanhanget. 
 14  
 Skillnaderna mellan de bägge grupperna är här betydande – ett faktum som dels kan tolkas som uttryck för förändringar i gruppernas sammansättning (gruppen från 1993 är större, yngre och från ett år när de strukturella omständigheterna är mindre gynnsamma) och dels som en effekt av den större återhållsamhet som utvecklats under perioden när det gäller att bevilja förtidspensioner (se not 6 ovan). Noterbart i övrigt är att något större utflöde till studier inte sker och att kategorin övrigt förblir omfattande. 
  
 14  
 Andelen av de som var långvariga bidragstagare 1990 som är förtidspensionerade 1998, det vill säga efter den längsta möjliga tidsrymd vi kan omfatta i materialet, uppgår till 15,6 procent, dvs. en fortsatt ökning men en minskande ökningstakt. 
 197 
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  SOU 2001:54 
  
 Tabell 7.  
 Status för personer med långvarigt socialbidrag (10 mån/år) 1990 och 1993 tre respektive fem år senare. Nyan- lända invandrare (vistelsetid 5 år)  
 16-w 
  år (ej kvarboende barn). Procent 
 * 
  
 Långvarigt socialbidrag 1990 
  
 Långvarigt socialbidrag 1993 
  
 Status 1993 
  
 Status 1995 
  
 Status 1996 
  
 Status 1998 
  
 Övrigt 
  
 36,9 
  
 38,5 
  
 28,3 
  
 32,2 
  
 Studerande 
  
 4,4 
  
 3,0 
  
 3,4 
  
 3,4 
  
 Förtidspens. 
  
 2,5 
  
 3,6 
  
 1,0 
  
 1,7 
  
 Arbetslöshet 
  
 7,0 
  
 8,4 
  
 5,4 
  
 5,7 
  
 Ålderspens. 
  
 2,8 
  
 4,1 
  
 0,7 
  
 2,1 
  
 Kärnarb. 
  
 5,7 
  
 9,1 
  
 5,1 
  
 9,5 
  
 Långv. socb. 
  
 40,9 
  
 33,4 
  
 56,0 
  
 45,6 
  
 Socb.  
 1-9 
  mån 
  
 32,4 
  
 27,7 
  
 26,8 
  
 24,8 
  
 N 
  
 19 228 
  
 18 980 
  
 32 494 
  
 32 204 
  
 *  
 Avlidna ej med i materialet. 
 Nivåerna på de nyanlända invandrarnas fortsatta långvariga bidrags- tagande är genomgående högre än genomsnittet, i synnerhet för den senare gruppen där närmare hälften fortfarande är kvar efter fem år. Detta överensstämmer med det mönster vi kunnat iaktta redan i Tabell 3, men här får vi en bekräftelse på att svårigheterna kvarstår också på längre sikt. Utflödet till kärnarbetskraft förbätt- ras inte för  
 1993-gruppen, 
  vilket kunde avläsas för motsvarande grupp för samtliga i Tabell 6. Nivåerna för förtidspensionering är stabilt lägre än för andra grupper, medan siffrorna för studier har övergått från att vara högre (för  
 1990-gruppen) 
  till att vara i nivå med samtligas  
 (1993-gruppen). 
  
 198 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Tabell 8. Status för personer med långvarigt socialbidrag (10 mån/år) 1990 och 1993 tre respektive fem år senare. Män och kvinnor  
 16-24 
  år (ej kvarboende barn). Procent 
 * 
  
 Långvarigt socialbidrag 1990 
  
 Långvarigt socialbidrag 1993 
  
 Status 1993 
  
 Status 1995 
  
 Status 1996 
  
 Status 1998 
  
 Övrigt 
  
 48,5 
  
 45,9 
  
 36,6 
  
 36,9 
  
 Studerande 
  
 7,9 
  
 6,0 
  
 10,6 
  
 10,3 
  
 Förtidspens. 
  
 2,5 
  
 3,6 
  
 1,2 
  
 2,2 
  
 Arbetslöshet 
  
 7,5 
  
 11,0 
  
 9,3 
  
 10,5 
  
 Kärnarb. 
  
 4,7 
  
 8,9 
  
 7,0 
  
 13,8 
  
 Långv. socb. 
  
 29,0 
  
 24,6 
  
 35,3 
  
 26,2 
  
 Socb.  
 1-9 
  mån 
  
 44,4 
  
 39,3 
  
 41,9 
  
 36,1 
  
 N 
  
 5 599 
  
 5 608 
  
 10 161 
  
 10 236 
  
 *  
 Avlidna ej med i materialet. 
 Den relativt sett mer godartade utveckling vi kunde iaktta redan i Figur 6 med avseende på de ungas fortsatta långvariga bidrags- tagande bekräftas ytterligare i Tabell 8. Nivåerna är genomgående lägre och efter fem år är ungefär var fjärde i de bägge grupperna kvar. Utträdet håller inledningsvis en något högre takt i 1990- gruppen, men efter fem år är det endast marginellt fler som är kvar bland 1993 års långvariga bidragstagare (t.o.m. färre om vi räknar allt bidragstagande, oavsett tid). När det gäller arbete så ökar ungdomarnas andel i kärnarbetskraften mellan tre respektive fem år efter ursprungsåret snabbare än för andra: från en jämförelsevis låg till en normal nivå för  
 1990-gruppen 
  och från en normal till en hög nivå för  
 1993-gruppen. 
  Generellt sett förefaller bilden av ung- domarnas möjligheter till arbete bli mer gynnsam i förhållande till övriga ju längre tidsperspektiv vi anlägger. I ett större sammanhang är dock nivåerna här allt annat än goda eller tillfredsställande, utan vittnar i första hand om betydande problem att nå en förankring. Studier är uppenbarligen också ett alternativ endast för en mindre grupp, även om siffrorna här genomgående är högre för den senare kohorten. 
 199 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 4.7 
  
 Mot olika grad av förankring 
  
 Så här långt har vi begränsat redovisningen till ett mindre antal grupper och till förhållanden som relativt konkret beskriver den försörjningsstatus som följer på perioder av långvarigt social- bidragstagande. Vi har också sökt illustrera förskjutningar över tid i dessa mönster under  
 1990-talet. 
  Vad vi inte behandlat är vad ett antal andra i sammanhanget potentiellt viktiga egenskaper betyder. Det gäller för såväl mer grundläggande sociala kategorier – som t.ex. hushållstillhörighet – som för andra värden inom ramen för variabler som vi faktiskt har berört – exempelvis åldersgrupper ut- över ungdomar. Att vi så här långt utelämnat detta har dels att göra med själva framställningen, som lätt kan bli överlastad om man försöker täcka in en mängd olika aspekter samtidigt, och dels med att ungdomar och nyanlända invandrare är identifierade som viktiga grupper i sammanhanget. 
 Vi ämnar dock nu gå vidare med analyser där vi både kan inklu- dera fler variabler och dessutom värdera vilken självständig betydelse olika variabler har för möjligheterna till utträde. Detta gör vi med hjälp av multivariat analys. Vår avsikt är vidare att inte bara studera möjligheterna att lämna det långvariga bidragstagandet överhuvudtaget, utan också genom att pröva ett antal olika modeller se i vilken utsträckning de avgörande faktorerna är desamma för utträde med olika grad av (antagen) självförsörjning. Med detta söker vi rikta uppmärksamheten inte bara mot till- hörighet i gruppen långvariga socialbidragstagare över tid, utan också mot indikatorer på en i sammanhanget mer stabil socio- ekonomisk förankring. 
 För att åstadkomma detta använder vi oss av en analysteknik som kallas för intensitetsregression. I en sådan regressionsansats analyseras sannolikheten att en viss händelse ska inträffa över tid, i detta fall händelsen att lämna långvarigt socialbidragstagande. Vad som kvalificerar för att räknas som händelsen att lämna varierar mellan de olika modellerna och framgår i anslutning till respektive tabell. I en statisk regressionsmodell, t.ex. logistisk regression, där sannolikhet för en händelse eller att tillhöra en viss kategori ana- lyseras, beräknas risk som antalet händelser per individ (eller någon annan analysenhet) i olika analyskategorier. I en intensitetsregres- sion beräknas risk som en kvot av händelser och ackumulerad risktid. Den risk över tid som man då får fram brukar kallas för basintensitet. Risktid är den tid en individ befinner sig under risk 
 200 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 för den studerade händelsen. I vårt fall är risktiden lika med det antal år individen har långvarigt socialbidragstagande. För de lång- variga socialbidragsfall som pågick under 1990 känner vi inte till risktiden. I dessa fall har vi låtit risktiden börja med 1, vilket låter sig göras som man, som vi gör här, använder en konstant bas- intensitet (se Allison  
 1984:56-57). 
  Det finns flera olika sätt att modellera risktiden inom ramen för modellen. Ofta finns det an- ledning att anta att sannolikheten för en händelse att inträffa är beroende av risktid på olika sätt (se Evans och Rohwer 1995). I samhällsvetenskapliga sammanhang sjunker ofta sannolikheten för den studerade händelsen över tid. 
 15  
 Ett sådant mönster finns det anledning att förvänta sig även här. Vi har dock ändå valt att inte modellera detta inom modellen. Det beror dels på att vi eftersträvat en så enkel modell som möjligt (ju mer detaljerat man försöker ta hänsyn till detta desto mer komplicerad blir modellen) och dels på att vi just i dessa analyser inte är intresserade av vad tid i social- bidragstagande i sig betyder för sannolikheten att lämna detsamma utan snarare av effekterna av de variabler som inkluderats i modell- erna. Variabeleffekterna påverkas endast marginellt av vilken typ av basintensitet som väljs. I de följande analyserna har en s.k. konstant basintensitet använts, vilket innebär ett antagande om att risken är oförändrad över tid under risk. De estimat som redovisas i tabeller- na är att betrakta som relativrisker. 
 När en individ inte befinner sig under risk är denne censurerad från analysen, vilket innebär att en person som under en period inte har långvarigt socialbidrag inte påverkar sannolikhetsberäkningen i modellen. Individer kan lämna och återkomma till gruppen som befinner sig under risk flera gånger. I analyserna nedan har ett 10- procentigt urval av det material som hittills analyserats använts. Kvarboende barn har uteslutits. Antal personer som då någon gång befinner sig under risk är ca 15 000 av vardera kön, vilka analyseras separat i regressionsmodellerna. 
 Trots de problem med att korrekt kunna kategorisera ensam- stående hushåll som redogjordes för ovan, har vi valt att inkludera en indikator på hushållstyp i analyserna. Detta för att vi vill kunna få en ungefärlig bild av situationen för gruppen ensamstående kvinnor med barn, som i ett antal studier visat sig särskilt utsatta 
  
 15  
 Detta kan då antingen bero på att tiden i bidragstagande i sig är av betydelse eller på s.k.  
 icke-observerad 
  heterogenitet, vilket innebär att sker en selektion av individer på så sätt att de som blir kvar längre skiljer sig från de som lämnar tillståndet i avseenden som inte fångas upp av de variabler som inkluderats i modellen. 
 201 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 under  
 1990-talet 
  (t.ex. SOU 2000:3; Socialstyrelsen 2000; Social- styrelsen 2001). Estimaten för denna grupp bör dock tolkas med försiktighet. I den ingår ett okänt antal personer som i verkligheten inte är ensamstående. Eftersom dessa troligtvis har en högre sanno- likhet att lämna socialbidragstagande kommer effekterna av att vara ensamstående antagligen att underskattas i analyserna. Med detta sagt kan vi konstatera att även om estimaten kan vara något oprecisa så bör rangordningen mellan hushållskategorier stämma. 
 I Tabell 9 presenteras den första av dessa analyser. Här är det utträde utan några villkor i övrigt som prövas, det vill säga att under uppföljningsåret inte längre ha socialbidrag i tio månader eller mer. 
 202 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Tabell 9.  
 Resultat från intensitetsregressioner på sannolikheten att lämna långvarigt socialbidragstagande till annan status 1991 1998. Män och kvinnor  
 16-w 
  år. Relativrisker 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Period: 
  
 1991-92 
  
 1 
  
 1 
  
 1993-94 
  
 0,79 
 *** 
  
 0,75 
 *** 
  
 1995-96 
  
 0,62 
 *** 
  
 0,60 
 *** 
  
 1997-98 
  
 0,55 
 *** 
  
 0,55 
 *** 
  
 Ålder: 
  
 1,36 
 *** 
  
 1,31 
 *** 
  
 16-24 
  år 
  
 25-34 
  år 
  
 1,20 
 *** 
  
 1,15 
 *** 
  
 35-44 
  år 
  
 1 
  
 1 
  
 45-54 
  år 
  
 0,95 
  
 0,83 
 *** 
  
 55-64 
  år 
  
 0,67 
 *** 
  
 0,57 
 *** 
  
 65-74 
  år 
  
 0,57 
 *** 
  
 0,66 
 *** 
  
 75-w 
  år 
  
 0,49 
 *** 
  
 0,83 
 ** 
  
 Vistelsetid: 
  
 Svenskfödda 
  
 1 
  
 1 
  
 1-5 
  år 
  
 0,57 
 *** 
  
 0,45 
 *** 
  
 6-12 
  år 
  
 0,69 
 *** 
  
 0,52 
 *** 
  
 13-20 
  år 
  
 0,82 
 *** 
  
 0,79 
 *** 
  
 21-w 
  år 
  
 0,85 
 *** 
  
 0,84 
 *** 
  
 Utbildning: 
  
 0,82 
 *** 
  
 0,74 
 *** 
  
 Ej uppgift/ej grundsk. 
  
 Endast grundsk./kort gymn. 
  
 1 
  
 1 
  
 Gymnasium J 3 år 
  
 1,16 
 *** 
  
 1,27 
 *** 
  
 Kort eftergymnasial 
  
 1,21 
 *** 
  
 1,23 
 *** 
  
 Lång eftergymnasial 
  
 1,20 
 *** 
  
 1,33 
 *** 
  
 Hushållstyp: 
  
 Sambo/gift utan barn 
  
 1 
  
 1 
  
 Sambo/gift med barn 
  
 1,00 
  
 0,98 
  
 Ensamst. med barn 
  
 1,41 
 *** 
  
 0,99 
  
 Ensamst. utan barn 
  
 1,22 
 *** 
  
 0,98 
  
 Konstant 
  
 0,22 
 *** 
  
 0,29 
 *** 
  
 N 
  
 14 519 
  
 15 030 
  
 Antal övergångar 
  
 11 427 
  
 11 552 
  
 ***  
 p  
 **  
 p  
 *  
 p  
 Av tabellen framgår att ungdomsgruppen 16 24 år, helt i enlighet med våra tidigare iakttagelser, i högre grad lyckas lämna långvarigt bidragstagande från ett år till ett annat. Likaså har individer i 
 203 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 åldrarna 25 34 år också ett mer omfattande utträde än högre åldrar. I själva verket så finns det en klar tendens i materialet som visar att risken att bli kvar i långvarigt socialbidragstagande successivt ökar med stigande ålder. Så är fallet för männen i gruppen, medan det för kvinnorna sker en vändning vid pensionsåldern. Det faktum att de äldre generellt sett har större svårigheter att bryta de samman- hängande bidragsperioderna är för gruppen 55 64 år särskilt an- märkningsvärt då det där sker en naturlig utströmning genom dem som ålderspensioneras från ett år till ett annat. I övrigt vittnar resultatet om att kombinationen hög ålder och längre perioder utanför arbetsmarknaden gör steget tillbaka till densamma mycket långt. De kvarstående svårigheterna bland dem som är äldre än 65 år kan till viss grad sammanhänga med äldre invandrare som saknar rätt till full folkpension. 
 När det gäller invandrares vistelsetid i Sverige är mönstret i allt väsentligt det väntade, med i huvudsak högre koefficienter för längre tider. Två iakttagelser kan dock vara värda att kommentera. För det första att skillnaderna mellan de som vistats i landet  
 1-5 
  år respektive  
 6-12 
  år inte är påfallande stora, åtminstone inte för kvinnor. För det andra att invandrare med jämförelsevis långa vistelsetider (här 13 år eller mer), allt annat konstant, har en sanno- likhet att bryta det långvariga bidragstagandet som närmar sig den för infödda svenskar. Utfallet för utbildning följer också det ett väntat mönster. Skiljelinjerna går här mellan att ej ha en fullföljd grundskoleutbildning, att enbart ha grundskola/kort gymnasie- utbildning respektive att ha utbildning högre än detta. Några större skillnader mellan enbart gymnasial utbildning och eftergymnasial utbildning av olika omfattning kan inte utläsas. Indelning i hus- hållstyp ger för männens del ett förhållandevis tydligt mönster där vi för ensamstående, med och utan barn, kan notera ett större utflöde i jämförelse med män som är gifta eller sammanboende. För kvinnorna finns inga skillnader mellan olika hushållstyper. Tabellen innehåller också indikatorer på period, vilka speglar ett mönster vi kunde förvänta oss utifrån bl.a. Figur 3 och 4, nämligen det att sannolikheten att lämna gruppen sjunker över perioden. 
 Som vi tidigare kunnat se så kan dock det faktum att man lämnar kategorin långvariga bidragstagare på intet sätt tas som intäkt för att en etableringsfas har inletts. Tvärtom fortsätter många med socialbidrag och andelen som når självförsörjning via arbete eller studier är genomgående låg. Av detta skäl finns det anledning att analytiskt skärpa kraven på vad som skall betraktas som ett, för- 
 204 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 sörjningsmässigt, godartat utfall. I Tabell 10 tittar vi därför när- mare på sannolikheten att lämna det långvariga bidragstagandet till försörjning helt utan socialbidrag. Som framgår längst ned i tabellen är antalet övergångar väsentligt färre här. 
 Ett antal förändringar i förhållande till den förra tabellen kan iakttas. Ser vi till utfallet för ålder så bekräftas ungdomarnas mer gynnsamma förutsättningar. Framför allt gäller detta de unga männen. För kvinnorna försvagas detta samband jämfört med det som redovisas i Tabell 9. I övrigt förändras mönstret påtagligt såtillvida att det samband som tidigare förelåg mellan högre ålder och lägre sannolikheter för utträde nu har försvunnit. För kvin- nornas del har detta mönster till och med till vissa delar förbytts till det motsatta och den högsta sannolikheten att bli oberoende av socialbidrag hittar vi nu där bland de äldsta. Går vi över till vistelse- tid för invandrare kan vi notera att det generella mönstret, med högre sannolikheter för längre tider, framträder än en gång, men att det här är väsentligt tydligare än i Tabell 9. De som vistats i landet 21 år eller längre har här en sannolikhet att lämna det långvariga socialbidragstagandet som står i paritet med de svenskföddas. För männen gäller detta även de som vistats i landet 13 20 år. Vi har med andra ord en indikation på att vistelsetidens betydelse ökar ju högre grad av socioekonomisk förankring det handlar om. Det- samma gäller i någon mån också för utbildning där koefficienterna för gymnasial och postgymnasial utbildning genomgående är mar- kant högre än tidigare. De mest anmärkningsvärda förändringarna finner vi dock för hushållstyp, där de ensamståendes relativa sannolikheter att lämna det långvariga bidragstagande påtagligt reducerats. För kvinnorna hittar vi den största förändringen bland de ensamstående med barn som från att ha legat i nivå med refe- renskategorin (sammanboende/gifta utan barn) här har den lägsta sannolikheten av samtliga. Även ensamstående kvinnor utan barn har sämre möjligheter när vi studerar det här utfallet. För männen är det ensamstående utan barn som försämrar sin relativa position, medan den lilla gruppen ensamstående män med barn bibehåller sina relativt sett större sannolikheter. 
 Resultatet utifrån uppdelning på period ger en likartad bild som den i Tabell 9, med lägre sannolikheter mot slutet av årtiondet. Här planar dock nedgången ut och det framkommer inga skillnader mellan de två sista perioderna. När det gäller övergångar till att vara helt socialbidragsfri har vi emellertid också testat interaktions- effekter mellan olika perioder och grupptillhörighet. Den enda av 
 205 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 dessa interaktionstermer som ger signifikanta förbättringar av modellernas förklaringskraft är den mellan ålder och period (dessa resultat redovisas ej). De mest intressanta resultaten av dessa ana- lyser är en mycket markant uppgång av ungdomars sannolikheter att lämna bidragstagandet under framför allt 1997 1998, det vill säga de år den svenska ekonomin och arbetsmarknaden på allvar börjar förbättras. Detta gäller för såväl män som kvinnor. För äldre och medelålders män däremot (i stort sett alla från 55 år och uppåt) finner vi en motsatt tendens med sjunkande sannolikheter under årtiondets slut. 
 206 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Tabell 10.  
 Resultat från intensitetsregressioner på sannolikheten att lämna långvarigt socialbidragstagande till helt socialbidragsfri 1991 1998. Män och kvinnor  
 16-w 
  år 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Period: 
  
 1991-92 
  
 1 
  
 1 
  
 1993-94 
  
 0,59 
 *** 
  
 0,63 
 *** 
  
 1995-96 
  
 0,44 
 *** 
  
 0,48 
 *** 
  
 1997-98 
  
 0,44 
 *** 
  
 0,43 
 *** 
  
 Ålder: 
  
 1,32 
 ** 
  
 1,22 
 * 
  
 16-24 
  år 
  
 25-34 
  år 
  
 1,22 
 ** 
  
 1,07 
  
 35-44 
  år 
  
 1 
  
 1 
  
 45-54 
  år 
  
 1,15 
  
 1,09 
  
 55-64 
  år 
  
 0,98 
  
 0,93 
  
 65-74 
  år 
  
 0,94 
  
 1,41 
 ** 
  
 75-w 
  år 
  
 0,77 
  
 1,71 
 *** 
  
 Vistelsetid: 
  
 Svenskfödda 
  
 1 
  
 1 
  
 1-5 
  år 
  
 0,47 
 *** 
  
 0,29 
 *** 
  
 6-12 
  år 
  
 0,61 
 *** 
  
 0,36 
 *** 
  
 13-20 
  år 
  
 0,84 
  
 0,65 
 ** 
  
 21-w 
  år 
  
 0,97 
  
 0,83 
  
 Utbildning: 
  
 0,77 
 ** 
  
 Ej uppgift/ej grundsk. 
  
 0,89 
  
 Endast grundsk./kort gymn. 
  
 1 
  
 1 
  
 Gymnasium J 3 år 
  
 1,46 
 *** 
  
 1,47 
 *** 
  
 Kort eftergymnasial 
  
 1,38 
 ** 
  
 1,73 
 *** 
  
 Lång eftergymnasial 
  
 1,37 
 ** 
  
 1,71 
 *** 
  
 Hushållstyp: 
  
 Sambo/gift utan barn 
  
 1 
  
 1 
  
 Sambo/gift med barn 
  
 0,95 
  
 0,98 
  
 Ensamst. med barn 
  
 1,45 
 * 
  
 0,64 
 *** 
  
 Ensamst. utan barn 
  
 1,00 
  
 0,74 
 ** 
  
 Konstant 
  
 0,03 
 *** 
  
 0,06 
 *** 
  
 N 
  
 14 519 
  
 15 030 
  
 Antal övergångar 
  
 1 327 
  
 1 429 
  
 Inte heller iakttagelsen att försörjning sker utan socialbidrag kan emellertid betraktas som någon entydig indikator på att en ökad förankring eller tilltagande självförsörjning är för handen. Bland de bidragsfria hittar vi till exempel sådana som fått förtidspension, 
 207 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 ålderspension eller tillhör den svårbestämbara kategorin med övrig försörjning. I syfte att ytterligare skärpa kraven i utfalls- variabeln lät vi analysen omfatta sannolikheter att lämna det långvariga bidragstagandet för kärnarbetskraft, det vill säga för arbetsinkomster motsvarande minst 3,5 basbelopp under uppfölj- ningsåret. Resultatet redovisas i tabell 11. 
 Med utträde till kärnarbetskraften som beroende variabel mins- kar de yngres relativt sett större sannolikheter i jämförelse med föregående analys. Den avgörande förklaringen är att ungdomar i högre utsträckning än andra går vidare till studier (se Tabell A5 i appendix). För de unga kvinnorna är skillnaden påtaglig och här har vi för första gången ett resultat där ungdomarnas sannolikheter är lägre än för referenskategorin. Övergången till studier är dock inte den enda förklaringen till utfallet för de unga kvinnorna. Som vi sett tidigare så är byte av familjestatus vanligare bland kvinnor. En närmare granskning av data visar att detta är särskilt vanligt bland kvinnor i de två yngsta åldersgrupperna. Effekterna av indikatorer- na på period i Tabell 11 avviker till viss del från dem i Tabell 9 och 10, på så sätt att de i högre utsträckning följer arbetsmarknadens variationer. Sannolikheten att lämna det långvariga socialbidrags- tagandet är här lägst under 1993 1994. Därefter stiger sannolik- heten, dock utan att nå upp till den som gällde vid decenniets första år. 
 208 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Tabell 11.  
 Resultat från intensitetsregressioner på sannolikheten att lämna långvarigt socialbidragstagande till Kärnarbetskraft 1991 1998. Män och kvinnor  
 16-64 
  år. Relativrisker 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Period: 
  
 1991-92 
  
 1 
  
 1 
  
 1993-94 
  
 0,39 
 *** 
  
 0,35 
 *** 
  
 1995-96 
  
 0,41 
 *** 
  
 0,44 
 *** 
  
 1997-98 
  
 0,51 
 *** 
  
 0,50 
 *** 
  
 Ålder: 
  
 0,46 
 *** 
  
 16-24 
  år 
  
 0,85 
  
 25-34 
  år 
  
 1,08 
  
 0,73 
 ** 
  
 35-44 
  år 
  
 1 
  
 1 
  
 45-54 
  år 
  
 1,08 
  
 0,87 
  
 55-64 
  år 
  
 0,50 
 *** 
  
 0,52 
 ** 
  
 Vistelsetid: 
  
 Svenskfödda 
  
 1 
  
 1 
  
 1-5 
  år 
  
 0,30 
 *** 
  
 0,24 
 *** 
  
 6-12 
  år 
  
 0,31 
 *** 
  
 0,28 
 *** 
  
 13-20 
  år 
  
 0,52 
 *** 
  
 0,82 
  
 21-w 
  år 
  
 0,54 
 *** 
  
 0,86 
  
 Utbildning: 
  
 0,76 
 ** 
  
 0,43 
 *** 
  
 Ej uppgift/ej grundsk. 
  
 Endast grundsk./kort gymn. 
  
 1 
  
 1 
  
 Gymnasium J 3 år 
  
 1,59 
 *** 
  
 1,60 
 *** 
  
 Kort eftergymnasial 
  
 1,45 
 *** 
  
 1,90 
 *** 
  
 Lång eftergymnasial 
  
 1,79 
 *** 
  
 2,66 
 *** 
  
 Hushållstyp: 
  
 Sambo/gift utan barn 
  
 1 
  
 1 
  
 Sambo/gift med barn 
  
 1,36 
 * 
  
 1,00 
  
 Ensamst. med barn 
  
 1,38 
  
 0,81 
  
 Ensamst. utan barn 
  
 0,62 
 ** 
  
 0,78 
  
 Konstant 
  
 0,06 
 *** 
  
 0,04 
 *** 
  
 N 
  
 13 946 
  
 13 945 
  
 Antal övergångar 
  
 1 249 
  
 614 
  
 En annan tydlig förändring ser vi under vistelsetid där invandrar- gruppen som helhet, men mer uttalat bland männen än bland kvinnorna, försämrar sin position i förhållande till de svenskfödda. Mönstret för utbildning förändras inte nämnvärt, men när det gäller hushållstyp så sker än en gång betydande positionsföränd- 
 209 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 ringar. För kvinnornas del innebär detta att ensamstående kvinnor med barn (och i viss utsträckning också ensamstående kvinnor utan barn) så att säga återtar förlorad mark och nu har en sannolikhet att lämna gruppen som närmat sig referenskategorin. Detta mönster beror till viss del på att ensamstående kvinnor med barn i högre utsträckning än andra kombinerar arbetsinkomster med kortare perioder av socialbidragstagande. 
 16  
 För männen ser vi att ensam- stående män utan barn tar ett steg tillbaka och här helt klart utgör den kategori som har de sämsta förutsättningarna. Det kan inte uteslutas att detta är ett uttryck för en högre grad av psykosociala problem med bl. a. missbruk som ett allvarligt hinder för steget ut i arbetslivet. 
 17 
  
 För periodeffekterna framträder här ett mönster som föga för- vånande i högre grad än i de tidigare modellerna följer den ekonomiska konjunkturen. Den lägsta sannolikheten för övergång till kärnarbetskraft finner vi framför allt för perioden 1993 1994 då arbetslösheten var som högst. För männen ligger sannolikheten kvar på samma nivå under 1995 1996, medan kvinnornas ökar något. Under åren  
 1997-98 
  ökar sannolikheten för båda könen, dock utan att komma i närheten av den nivå som rådde 1991 1992. 
  
 4.8 
  
 Diskussion och sammanfattning 
  
 Den bild som framträder genom våra analyser beskriver en grupp med mycket påtagliga svårigheter att etablera självförsörjning. Ytterst få tar steget ut på den öppna arbetsmarknaden och socialbidrag utgör en viktig inkomstkälla för påfallande många också under perioder över många år. Studier och aktiva arbetsmark- nadsåtgärder erbjuder utvägar för vissa, medan den höga andelen förtidspensioneringar tydligt indikerar att försörjning via löne- arbete är någonting avlägset för andra. Huvudintrycket är också att dessa uttryck för socioekonomisk marginalisering gäller för alla tänkbara grupper i materialet även om vissa, framförallt ungdomar, i olika avseenden uppvisar en mer godartad utveckling. 
 Ser vi till mönstret över decenniet som helhet kan tre iakttagelser göras. För det första, att den ovan beskrivna utsattheten inte 
  
 16 
  
 Detta visar sig i kompletterande analyser som inte redovisas här. 
  
 17 
  
 I specialbearbetningar av data från det s.k. Socialtjänstprojektet (avseende  
  
 1980-talets 
  första hälft) framkommer att alkoholproblem är väsentligt vanligare bland ensamstående män utan barn än bland andra grupper av socialbidragstagare (se Pettersson 1986; Acosta 1991). 
 210 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 förändrats på något avgörande sätt under perioden. Även under i sammanhanget goda år är det endast mindre grupp som förefaller vara på väg mot förankring. Detta innebär emellertid inte, för det andra, att möjligheterna är oberoende av hur konjunkturen och arbetsmarknaden utvecklas. Tvärtom finns det i vårt material mönster som i sina huvuddrag relativt väl följer samhällsekonomins variationer. Det gäller inte minst för själva omfattningen av lång- varigt bidragstagande, som i termer av upp- respektive nedgång och med viss eftersläpning återspeglar konjunkturens fluktuationer. Samma mönster finner vi i andelarna av långvariga bidragstagare som blir kvar i gruppen, i utträdet till lönearbete (det vi kallar kärnarbetskraft) och i hur de långsiktiga försörjningsmönstren utvecklats för olika kohorter under olika delar av decenniet. För det tredje, att den återhämtning som inletts under decenniets avslutande år inte är av en sådan omfattning att förhållandena är jämförbara med dess inledning. Det gäller antalet långvariga bi- dragstagare och proportionerna avseende antal bidragstagare med hjälpperioder av olika längd som är väsentligt annorlunda 1999 i jämförelse med 1990 – en skillnad som inte kan hänföras till sämre samhällsekonomiska förutsättningar. 
 18  
 Också sett till andelarna som blir kvar i långvarigt bidragstagande från ett år till ett annat är skillnaden mellan decenniets början och dess slut anmärkningsvärt stora. 
 Genom uppdelning på kön framkommer att kvinnor och män årsvis lämnar det långvariga bidragstagandet i jämförbar omfatt- ning, men att kvinnorna med ett längre tidsperspektiv har en något mindre gynnsam utveckling. Den tydligaste könsskillnaden finner vi annars i övergångar till kärnarbetskraften, där nivån för männen genomgående är avsevärt högre. Denna skillnad har heller inte på något avgörande sätt förändrats under årtiondet, utan upp- och nedgångar har följt ett relativt likartat mönster för bägge grupper- na. Vidare framkommer att kvinnors utträde från långvarigt bi- dragstagande mer ofta än mäns sammanfaller med byte av familje- status och att de utträdesåret oftare sammanbor med någon annan vuxen som tillhör kärnarbetskraften. Vi kan inte fullt ut värdera vad detta i sak egentligen betyder, men sannolikt kan bägge omständigheterna i många fall vara direkta orsaker till att det 
  
 18  
 Vi kan kontrastera detta mot andelen bidragstagare i befolkningen som helhet, där det faktiskt skett en återhämtning som innebär att nivåerna 1999 är mycket nära de som förelåg 1990. 
 211 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 långvariga bidragstagandet upphör och i vissa perioder lika bety- delsefulla som övergångar till lönearbete. 
 En av de grupper vi ägnat särskilt intresse är ungdomar i åldrarna 16 24 år. Anledningen är att ungdomarna stått för en stor del av socialbidragets generella expansion under decenniet och att andelen bidragstagare i denna grupp ökat mer än för de flesta andra (SOU 2000:3, Salonen 2000) – en utsatthet som sammanhänger med att man sökte tillträde till en allt sämre arbetsmarknad samtidigt som man saknade den förankring som kvalificerade till arbetslöshets- ersättning. Ungdomarnas behov av socialbidrag var med andra ord i hög grad strukturellt betingade, ett faktum som väcker förvänt- ningar om en större rörlighet och en bättre responsivitet i för- hållande till arbetsmarknadens återhämtning. Sådana mönster finns också i vårt material. Ungdomar har ett större utflöde än äldre grupper, såväl årsvis som över längre perioder. De försvinner av uppenbara skäl i högre utsträckning till studier, de övergår jäm- förelsevis ofta till ersatt arbetslöshet (vilket i detta sammanhang närmast kan ses som ett steg mot etablering) och det lägre årsvisa utflöde de uppvisar till lönearbete förbyts med ett flerårsperspektiv till, i sammanhanget, mer normala siffror och i den uppåtgående konjunkturen till och med bättre nivåer än för andra. Allt detta är dock i relation till andra grupper av långvariga bidragstagare. Ser vi till vilka nivåer det i sak handlar om finns det istället anledning att känna oro över att efter en femårig uppföljning har mindre än femton procent annat än obetydliga inkomster från arbete, endast tio procent studerar och att mer än 60 procent fortfarande uppbär socialbidrag. Dessa siffror gäller dessutom för 1998, då tiderna allmänt sett började bli bättre. Vi ser också tecken på att unga kvinnor jämförelsevis sällan bryter sitt långvariga bidragstagande genom att få ett arbete. 
 För övriga åldersgrupper är, följaktligen, svårigheterna dock ännu större. För män ökar risken att bli kvar i långvarigt social- bidragstagande successivt med stigande ålder, och för kvinnorna gäller detsamma fram till pensionsåldern där det sker en vändning. Kombinationen av hög ålder och långa perioder utanför arbets- marknaden framstår således som mycket ogynnsam. Detta gäller också för männen i materialet om vi ser till övergångar till kärn- arbetskraft, medan kvinnorna i detta avseende har ett delvis omvänt åldersmönster (jämför ovan), där man i åldrarna 35 54 år har den högsta sannolikheten för en övergång. En möjlig förklaring till detta kan dels sökas i det faktum att unga kvinnor oftare lämnar 
 212 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 det långvariga bidragstagandet i samband med att man byter hus- hållsstatus och att de äldre kvinnornas försörjningsansvar för hemmavarande barn stegvis upphör. 
 En annan grupp vi studerat närmare är invandrare, som i likhet med ungdomar svarat för en avsevärd del av socialbidragets all- männa ökning under  
 1990-talet, 
  men som också uppmärksammats som särskilt utsatt i termer av långvarigt bidragstagande (Social- styrelsen 1999). Invandrargruppens årsvisa utflöde var i början av decenniet jämförbart med de svenskföddas, men i takt med sam- hällsekonomins försämring och den omfattande flyktinginvand- ringen under årtiondets mitt så försämrades läget för gruppen. Denna försämring var dock i allt väsentligt koncentrerad till invandrare med förhållandevis kortare vistelsetider i Sverige. Vidare framstår också kombinationen av korta vistelsetider och att ha varit långvarig socialbidragstagare under lågkonjunkturens svåraste år som särskilt ogynnsam för möjligheterna att etablera självför- sörjning. Här återfinner vi alltjämt närmare hälften som långvariga socialbidragstagare fem år efter ursprungsåret, och förmågan att tillgodogöra sig den förbättrade arbetsmarknaden genom över- gångar till den s.k. kärnarbetskraften visar sig också sämre än andra gruppers. Överhuvudtaget framkommer, i våra multivariata analy- ser, ett relativt tydligt samband mellan vistelsetid och möjligheter- na till förankring – och i allt väsentligt oavsett hur de senare definieras. 
 I de multivariata analyserna har vi också studerat utträdes- möjligheterna för olika typer av hushåll. Ett mycket tydligt resultat av dessa är att, den i sammanhanget kvantitativt betydelsefulla, gruppen av ensamstående män utan barn försämrar sina möjligheter i relation till andra hushåll i takt med att kraven på vad som skall betraktas som ett utträde i riktning mot förankring skärps. De lämnar långvarigt bidragstagande lättare än de flesta andra, intar en mellanposition när det gäller övergångar till försörjning helt utan socialbidrag men har det lägsta utflödet till kärnarbetskraften. Vad dessa förskjutningar beror på har vi inte kunnat analysera i detalj, men en möjlig hypotes är att problem i form av t.ex. missbruk eller sämre social förankring kan spela en roll här. En annan förklaring skulle kunna vara en högre förekomst av svartjobb i gruppen, men något stöd för en sådan tolkning har vi heller inte. För ensam- stående kvinnor är mönstret mer oregelbundet. Här har ensam- stående kvinnor utan barn en något högre sannolikhet att lämna det långvariga bidragstagandet. Situationen försämras för gruppen 
 213 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 sett till utträde till försörjning utan socialbidrag, där dessutom ensamstående kvinnor med barn tar ett än mer påtagligt kliv bakåt och är den hushållstyp som har det klart sämsta utfallet. Bägge grupperna återtar sedan förlorad mark när det gäller utträde till kärnarbetskraften. Bakom dessa rörelser fram och tillbaka ligger bland annat det faktum att ensamstående kvinnor med barn oftare än andra kombinerar lönarbete med fortsatt, i huvudsak kortvarigt, socialbidragstagande. 
 Ett stabilt och enkelriktat mönster framträder i de multivariata analyserna med avseende på utbildning. Högre utbildning innebär för samtliga prövade utfallsmått större möjligheter till utträde, och skiljelinjerna går mellan att ha en ej fullföljd grundskoleutbildning, att enbart ha grundskola/kort gymnasieutbildning respektive ut- bildning högre än detta. Sambandet med utbildning bör dock tolkas med försiktighet. Det är inte självklart så att det är utbildningen i sig som möjliggör övergångar. Utbildningsnivån kan också vara ett uttryck för olika former av social etablering, och eftersom vi i vår modell inte har kontroll för sådant vet vi t.ex. inte i vilken ut- sträckning de lågutbildades svårigheter orsakas av mer omfattande psykosociala problem. 
 Hur skall då våra resultat förstås i ett vidare sammanhang? De stora svårigheterna för långvariga bidragstagare att etablera själv- försörjning också på längre sikt är inte bara en återspegling av gruppens marginella position, utan också ett faktum som vittnar om att de samhällsinsatser som syftar till att möjliggöra förankring inte tycks ha något betydande genomslag, åtminstone inte i kvan- titativa termer. Långvariga socialbidragstagare är en högt priorite- rad grupp när det gäller olika former av särskilda satsningar inom ramen för socialtjänstens individ- och familjeomsorg. Ofta är också det uttalade målet för dessa satsningar att klienterna skall uppnå självförsörjning genom arbete. Vi kan med utgångspunkt från vårt material inte yttra oss om hur ändamålsenliga eller effektiva en- skilda satsningar av detta slag är, vad våra data dock indikerar är att förväntningarna på omfattande förändringar kanske inte alltid är helt realistiska. Omvänt innebär dock detta också att relativt blygsamma förändringar över tid kan vara tecken på att enskilda program faktiskt har effekter – en omständighet som kan vara viktig att beakta i de utvärderingar som efterfrågas på området. 
 En annan viktig iakttagelse, som mer har att göra med det gångna decenniet, är att arbetsmarknad och konjunkturläge trots allt har betydelse för gruppen. Även om det handlar om variationer 
 214 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 på relativt låga nivåer ifråga om t.ex. övergångar till lönearbete, så är effekterna tydliga och de relativa förändringarna betydande. Vissa grupper tycks dock inte på samma sätt som andra ha till- godogjort sig uppgången i den svenska ekonomin under slutet av årtiondet. Det gäller framförallt invandrare med jämförelsevis korta vistelsetider i Sverige, varav många tillhör de stora flyktinggrupper som kom till landet i mitten av decenniet. Här finns utrymme för såväl vidare analyser som överväganden om vilka åtgärder som kan vara rimliga. 
 215 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 Referenser 
  
 Allison, P.D. 1984.  
 Event history analysis. Regression for longitudinal event data.  
 Sage University Paper series on Quantitative Applications in the Social Sciences,  
  
 07-046. 
  
  Beverly Hills och London: Sage Publications. 
  
 Acosta, Å. 1991.  
 Socialbidrag och försörjning. En studie av bidragstagande bland ensamstående utan barn.  
 Turner. Stockholms universitet, Institutionen för socialt arbete. 
  
 Acosta, Å. 2000. Socialbidragen under  
 1990-talet. 
  I Acosta, Å (red.),  
 Välfärd och försörjning.  
 SOU 2000:40. Stockholm, Miller. 
 Blossfeld,  
 Hopkins. 1995.  
 Techniques of Event History Modeling. New Approaches to Causal Analysis.  
 Stevens, Mahwah, New Jersey. 
 Franzén, E. 2000. Socialbidrag bland invandrare. I Cox, A. (red.) 
 Socialbidrag i forskning och praktik.  
 Stockholm, Gothia. Diaz, Wiggins. 1998. Contrasting welfare dynamics: 
  
 Germany and Sweden. I Leisering, L.  Huang (red.).  
 The dynamics of modern society. Poverty, policy and welfare.  
 Bristol, The Policy Press. 
 Gustafsson, B. 1998. From the employment office to the social welfare office: social assistance recipiency among  
 first-time 
  unemployed in Sweden.  
 European Journal of Social Work,  
 1,  
 203-220. 
  
 Halleröd, B. 1991.  
 Den svenska fattigdomen.  
 Turner. Lund, Arkiv. Inghe, G. 1960.  
 Fattiga i folkhemmet – en studie av långvarigt 
  
 understödda i Stockholm.  
 Stockholm, Harris  Jones. Isaksson, Rodriguez. 1989.  
 Permanent tillfällighet – om arbete 
  
 och socialbidragstagande i en klientgrupp.  
 Stockholms universitet, Institutionen för socialt arbetet. 
  
 Jonasson, I. 1996.  
 Långvariga socialbidragstagare.  
 Stockholms universitet, Institutionen för socialt arbete. 
  
 Korpi, W. 1971.  
 Fattigdom i välfärden.  
 Stockholm, Tiden. 
 Lidvall, U.  P. Skogman Thoursie. 2000.  
 Sjukfrånvaro och förtidspension: en beskrivning och analys av utvecklingen under de senaste decennierna.  
 Stockholm, Riksförsäkringsverket. 
 Bates, J. 2000. Socialförsäkringar och kontanta familjestöd. I Acosta, Å (red.),  
 Välfärd och försörjning.  
 SOU 2000:40. Stockholm, Miller. 
 216 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Mcpherson, U. 1986.  
 Socialtjänsten i praktiken.  
 Stockholm, Skeab Salonen, T. 1993.  
 Margins of welfare. A study of modern functions of 
  
 social assistance.  
 Turner. Torna Hällestad, Hällestad Press. Salonen, T. 2000. Ungdomars socialbidragstagande och försörj- 
 ningssvårigheter. I Acosta, Å (red.),  
 Välfärd och försörjning.  
 SOU 2000:40. Stockholm, Miller. 
  
 SCB 1987.  
 Socialbidragstagarna – levnadsförhållanden  
 1983-1985. 
  
 Stockholm, SCB. 
  
 Socialstyrelsen 1999.  
 Långvarigt socialbidragstagande under 1990- talet.  
 Stockholm, Socialstyrelsen. 
  
 Socialstyrelsen 2000.  
 Socialbidrag 1999.  
 Statistik, Socialtjänst 2000:8. Stockholm, Socialstyrelsen. 
 Socialstyrelsen 2001.  
 Social rapport 2001.  
 Stockholm, Social- styrelsen. 
 SOU 2000:3.  
 Välfärd vid vägskäl.  
 Delbetänkande, Kommittén välfärdsbokslut. Stockholm, Miller. 
 Voges, Adams. 1992. Receiving social assistance in Chavez: risk and duration.  
 Journal of European Social Policy, 
  
 2,  
 175-191. 
  
 217 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 Appendix 
  
 Tabell A1.  
 Åldersfördelning bland långvariga socialbidragstagare (10 mån/år) 1990 1998. Män och kvinnor  
 16-w 
  år (ej kvarboende barn). Antal. Procent inom parentes 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 16-24 
  
 5 832 
  
 6 364 
  
 7 964 
  
 10 673 
  
 13 916 
  
 16 373 
  
 18 359 
  
 17 823 
  
 15 558 
  
 (13,0) 
  
 (13,1) 
  
 (13,6) 
  
 (14,2) 
  
 (15,4) 
  
 (14,5) 
  
 (14,3) 
  
 (13,8) 
  
 (12,9) 
  
 25-29 
  
 6 625 
  
 7 331 
  
 9 233 
  
 11 900 
  
 13 646 
  
 15 903 
  
 16 558 
  
 15 648 
  
 13 881 
  
 (14,8) 
  
 (15,1) 
  
 (15,8) 
  
 (15,8) 
  
 (15,1) 
  
 (14,1) 
  
 (12,9) 
  
 (12,1) 
  
 (11,5) 
  
 30-34 
  
 7 311 
  
 7 679 
  
 9 370 
  
 12 571 
  
 14 978 
  
 18 399 
  
 20 488 
  
 19 609 
  
 17 189 
  
 (16,3) 
  
 (15,8) 
  
 (16,0) 
  
 (16,7) 
  
 (16,5) 
  
 (16,3) 
  
 (15,9) 
  
 (15,2) 
  
 (14,2) 
  
 35-39 
  
 6 441 
  
 6 998 
  
 8 610 
  
 11 212 
  
 13 510 
  
 17 401 
  
 19 374 
  
 19 438 
  
 17 622 
  
 (14,4) 
  
 (14,4) 
  
 (14,7) 
  
 (14,9) 
  
 (14,9) 
  
 (15,4) 
  
 (15,1) 
  
 (15,0) 
  
 (14,6) 
  
 40-44 
  
 4 950 
  
 5 320 
  
 6 415 
  
 8 343 
  
 10 321 
  
 13 347 
  
 15 870 
  
 16 374 
  
 15 482 
  
 (11,1) 
  
 (11,0) 
  
 (11,0) 
  
 (11,1) 
  
 (11,4) 
  
 (11,8) 
  
 (12,3) 
  
 (12,7) 
  
 (12,8) 
  
 45-49 
  
 3 205 
  
 3 579 
  
 4 412 
  
 6 068 
  
 7 068 
  
 8 893 
  
 10 683 
  
 11 406 
  
 11 347 
  
 (7,2) 
  
 (7,4) 
  
 (7,6) 
  
 (8,1) 
  
 (7,8) 
  
 (7,9) 
  
 (8,3) 
  
 (8,8) 
  
 (9,4) 
  
 50-54 
  
 2 231 
  
 2 366 
  
 2 768 
  
 3 698 
  
 4 557 
  
 5 678 
  
 7 011 
  
 7 803 
  
 8 070 
  
 (5,0) 
  
 (4,9) 
  
 (4,7) 
  
 (4,9) 
  
 (5,0) 
  
 (5,0) 
  
 (5,5) 
  
 (6,0) 
  
 (6,7) 
  
 55-59 
  
 1 815 
  
 1 978 
  
 2 194 
  
 2 623 
  
 3 258 
  
 4 655 
  
 5 516 
  
 5 758 
  
 5 900 
  
 (4,1) 
  
 (4,1) 
  
 (3,8) 
  
 (3,5) 
  
 (3,6) 
  
 (4,1) 
  
 (4,3) 
  
 (4,4) 
  
 (4,9) 
  
 60-64 
  
 1 838 
  
 1 901 
  
 2 098 
  
 2 335 
  
 2 961 
  
 4 173 
  
 5 003 
  
 5 266 
  
 5 363 
  
 (4,1) 
  
 (3,9) 
  
 (3,6) 
  
 (3,1) 
  
 (3,3) 
  
 (3,7) 
  
 (3,9) 
  
 (4,1) 
  
 (4,4) 
  
 65-69 
  
 1 682 
  
 1 903 
  
 2 010 
  
 2 121 
  
 2 384 
  
 3 424 
  
 4 039 
  
 4 243 
  
 4 371 
  
 (3,8) 
  
 (3,9) 
  
 (3,4) 
  
 (2,8) 
  
 (2,6) 
  
 (3,0) 
  
 (3,1) 
  
 (3,3) 
  
 (3,6) 
  
 70-74 
  
 1 148 
  
 1 358 
  
 1 559 
  
 1 745 
  
 1 980 
  
 2 437 
  
 2 917 
  
 3 112 
  
 3 246 
  
 (2,6) 
  
 (2,8) 
  
 (2,7) 
  
 (2,3) 
  
 (2,2) 
  
 (2,2) 
  
 (2,3) 
  
 (2,4) 
  
 (2,7) 
  
 75-w 
  
 1 669 
  
 1 805 
  
 1 804 
  
 1 932 
  
 2 060 
  
 2 437 
  
 2 746 
  
 2 937 
  
 3 032 
  
 (3,7) 
  
 (3,7) 
  
 (3,1) 
  
 (2,6) 
  
 (2,3) 
  
 (2,2) 
  
 (2,1) 
  
 (2,3) 
  
 (2,5) 
  
 218 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Tabell A2.  
 Andel med kärnarbetskraft i familjen samt andel som bytt familjestatus (folkbokföringshushåll) för de som lämnat lång- varigt socialbidragstagande (10 mån/år) och tillhör kategorin Övriga året därpå. Kvinnor  
 16-w 
  år, ej kvarboende barn. Status uppföljningsåret 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Kärnarbetskraft i 
  
 11,2 
  
 3,9 
  
 5,5 
  
 6,7 
  
 9,4 
  
 familjen 
  
 Andel som bytt 
  
 14,6 
  
 16,3 
  
 14,6 
  
 13,7 
  
 15,1 
  
 familjestatus 
  
 N 
  
 7 378 
  
 7 112 
  
 11 583 
  
 13 673 
  
 14 673 
  
 Tabell A3.  
 Andel med kärnarbetskraft i familjen samt andel som bytt familjestatus (folkbokföringshushåll) för de som lämnat lång- varigt socialbidragstagande (10 mån/år) och tillhör kategorin Övriga året därpå. Män  
 16-w 
  år, ej kvarboende barn. Status upp- följningsåret 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Kärnarbetskraft i 
  
 2,4 
  
 1,3 
  
 1,8 
  
 2,1 
  
 3,0 
  
 familjen 
  
 Andel som bytt 
  
 10,2 
  
 11,6 
  
 10,9 
  
 11,4 
  
 12,6 
  
 familjestatus 
  
 N 
  
 5 469 
  
 6 918 
  
 10 813 
  
 11 200 
  
 11 724 
  
 219 
  
 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 SOU 2001:54 
  
 Tabell A4.  
 Andelar av de som lämnat långvarigt socialbidrags- tagande (10 mån/år) och tillhör kategorin Övriga året därpå som övergått till kortare socialbidragsperioder. Män och kvinnor  
 16-w 
  år. Ej kvarboende barn. Procent 
  
 1991 
  
 1993 
  
 1995 
  
 1997 
  
 1998 
  
 1-3 
  mån 
  
 17,5 
  
 13,8 
  
 13,1 
  
 11,2 
  
 12,8 
  
 4-9 
  mån 
  
 70,5 
  
 74,7 
  
 76,9 
  
 75,7 
  
 75,5 
  
 N 
  
 12 984 
  
 14 256 
  
 22 661 
  
 25 664 
  
 27 129 
  
 Tabell A5.  
 Resultat från intensitetsregressioner på sannolikheten att lämna långvarigt socialbidragstagande till Studier 1991 1998. Män och kvinnor 16 64 år. Relativrisker 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Period: 
  
 1991-92 
  
 1 
  
 1 
  
 1993-94 
  
 1,24 
  
 0,79 
  
 1995-96 
  
 1,24 
  
 0,84 
  
 1997-98 
  
 1,84 
 *** 
  
 1,30 
  
 Ålder: 
  
 7,24 
 *** 
  
 4,22 
 *** 
  
 16-24 
  år 
  
 25-34 
  år 
  
 2,12 
 *** 
  
 2,08 
 *** 
  
 35-44 
  år 
  
 1 
  
 1 
  
 45-64 
  år 
  
 0,21 
 *** 
  
 0,16 
 *** 
  
 Vistelsetid: 
  
 Svenskfödda 
  
 1 
  
 1 
  
 1-5 
  år 
  
 1,92 
 *** 
  
 0,96 
  
 6-12 
  år 
  
 1,81 
 *** 
  
 1,07 
  
 13-20 
  år 
  
 1,08 
  
 0,69 
  
 21-w 
  år 
  
 1,37 
  
 0,84 
  
 Utbildning: 
  
 Ej uppgift/ej grundsk. 
  
 1,00 
  
 0,45 
 *** 
  
 Endast grundsk./kort gymn. 
  
 1 
  
 1 
  
 Gymnasium J 3 år 
  
 1,66 
 *** 
  
 1,60 
 *** 
  
 Kort eftergymnasial 
  
 3,29 
 *** 
  
 2,69 
 *** 
  
 Lång eftergymnasial 
  
 2,85 
 *** 
  
 2,54 
 *** 
  
 220 
 SOU 2001:54 Mot självförsörjning? Om avslutat långvarigt socialbidragstagande under  
 1990-talet 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Hushållstyp: 
  
 Sambo/gift utan barn 
  
 1 
  
 1 
  
 Sambo/gift med barn 
  
 0,50 
 *** 
  
 0,34 
 *** 
  
 Ensamst. med barn 
  
 1,38 
  
 0,65 
 * 
  
 Ensamst. utan barn 
  
 1,50 
 * 
  
 0,88 
  
 Konstant 
  
 0,001 
 *** 
  
 0,006 
 *** 
  
 n 
  
 13 946 
  
 13 945 
  
 Antal övergångar 
  
 598 
  
 583 
  
 221 
  
 5 
  
 Brottslighet som välfärdsproblemUtsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 Madden och Williamson 
  
 5.1 
  
 Inledning 
  
 Utsatthet för brott kan på flera sätt betraktas som ett väl- färdsproblem. Att bli utsatt för brott innebär i sig ofärd för den drabbade individen och dennes omgivning. Brottsligheten får vidare inte bara välfärdskonsekvenser för dem som själva blir offer; otryggheten och rädslan kan öka även för övriga i befolkningen. Kännedom om brott som begås i det egna bostadsområdet, brott som drabbar bekanta och rapporteringen av brott i massmedia påverkar vår uppfattning av brott och upplevelse av trygghet. För- ändringar i uppfattningen av brott som samhällsproblem och hur brottsligheten utvecklas behöver inte överensstämma med hur det faktiskt ser ut, likväl kan de vara av stor betydelse för välfärd och livskvalitet. Trygghet och utsatthet för brott ingår också som en av komponenterna, jämte ekonomi, hälsa, boendeförhållanden, syssel- sättning etc. i levnadsnivåundersökningarnas mätningar av män- niskors välfärd (Fritzell  Lundberg 2000:13). Utifrån detta per- spektiv kan nivåskillnader mellan olika samhällsgrupper tolkas i termer av välfärdsskillnader och en ökad utsatthet för brott eller oro för brott ses som indikatorer på ökad ofärd eller ett tilltagande välfärdsproblem. 
 På individnivå sammanhänger olika välfärdsproblem som arbets- löshet och fattigdom med egen brottslighet (Nilsson 2000). Även utsatthet för brott har samband med ekonomiska problem på individnivå (Fritzell  Lundberg 2000:144). På områdesnivå finner man att brott och utsatthet för brott är vanligare i socialt utsatta bostadsområden (Wikström 1991). På samhällsnivå är däremot sambanden mellan ekonomiska svårigheter, arbetslöshet och brott inte lika entydiga. För stöldbrott är frågan särskilt komplicerad då motsatta effekter kan förväntas vid konjunkturförändring. Ökad arbetslöshet antas leda till fler brott i och med fler utslagna sam- tidigt som minskad privat konsumtion leder till färre brott i och 
 223 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 med minskade brottstillfällen (von Hofer  Tham 2000). Under efterkrigstiden ökade brottsligheten kraftigt i alla västeuropeiska länder, detta samtidigt med en växande ekonomi och utbyggd välfärd (Westfelt 2001). Utifrån tidsserieanalys har ökningen av stöldbrott i Sverige under efterkrigstiden förklarats med föränd- ringar i tillfällesstrukturen och en ökad marginalisering på arbets- marknaden (Norström 1988). Beträffande förklaringsfaktorer till variationer i våldsbrott så har komparativa tvärsnittstudier pekat på ett positivt samband med ojämlikhet, i de flesta fall mätt med skill- nader i inkomst (Westfelt 2001). För den svenska våldsbrotts- utvecklingen framstår dock variationer i alkoholkonsumtionen som den främsta förklaringsfaktorn (Lenke 1990). 
 Mot bakgrund av vad vi vet om utvecklingen av andra välfärds- problem under  
 1990-talet 
  är det naturligt att fråga sig vad man kan förvänta sig avseende utvecklingen av brottslighet och utsatthet för brott. Undersökningar har visat att den ökade arbetslösheten och de ekonomiska nedskärningarna under  
 1990-talets 
  första hälft förde med sig försämrade levnadsförhållanden och en ökad ojäm- likhet mellan olika samhällsgrupper. Kännetecknande för krisen under  
 1990-talet 
  var att redan svaga grupper drabbades hårdare än andra. Det gäller t.ex. ungdomar, utrikes födda och ensamstående mammor (Fritzell  Lundberg 2000). Det finns även tendenser till ökad boendesegregering (Andersson 2000). Beträffande sociala och ekonomiska faktorers inflytande på brottsligheten bör det noteras att även om problemen inte ökat sett till antalet drabbade personer, så kan situationen ha förvärrats för Hill och avståndet gentemot befolkningen i övrigt ha ökat. På individnivå kan en ökad ojämlikhet och tilltagande koncentration av sociala problem inne- bära en ökad utsatthet för svagare grupper i samhället medan utsattheten är stabil eller minskar för befolkningen i övrigt. 
 Det huvudsakliga syftet med detta kapitel är att mot bakgrund av den samhällsekonomiska utvecklingen under  
 1990-talet 
  beskriva människors oro och utsatthet för brott. Det är framför allt omfatt- ningen, fördelningen och utvecklingen av oro och utsatthet för brott som ska uppmärksammas. En utgångspunkt för analysen är att utsatthet för brott inte bör ses som isolerat från andra former av välfärdsproblem. 
 Brotts- och utsatthetsutvecklingen studeras utifrån kriminalsta- tistik samt Statistiska centralbyråns (SCB) undersökningar av lev- nadsförhållanden. Kapitlet fortsätter närmast med en presentation av dessa datamaterial. Därefter ges i avsnitt tre en beskrivning av 
 224 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 den generella utvecklingen av brottsligheten och utsattheten för brott. Efter denna beskrivning följer den närmare analysen av hur utsatthet och oro för brott hänger samman med andra välfärds- problem. I avsnitt fyra jämförs utvecklingen av oro och utsatthet för brott under  
 1990-talet 
  bland grupper med olika välfärdsutveck- ling och ekonomisk situation. I avsnitt fem följer en närmare analys där multivariata analyser används för att beskriva riskfaktorer för utsatthet och oro för brott vid ingången till respektive slutet av  
 1990-talet. 
  Avslutningsvis diskuteras olika förklaringar till skillna- der i utsatthet för brott och oro för brott. 
  
 5.2 
  
 Material 
  
 5.2.1 
  
 Kriminalstatistik 
  
 För att beskriva den generella brottsutvecklingen utgår vi från de polisanmälda brottsbalksbrotten 1975 2000 (BRÅ kriminalsta- tistik). Dessa domineras av stöldbrotten varför vi valt att redovisa våldsbrottsligheten separat. 
 1  
 Det är i detta sammanhang viktigt att komma ihåg att kriminalstatistiken inte är en direkt återspegling av den verkliga brottsutvecklingen utan snarare kan karaktäriseras som en social produkt som skapas i flera steg (Estrada 1999). För det första måste ett brott  
 upptäckas  
 av någon. En handling som inte definieras eller uppfattas som brottslig kan aldrig hamna i kriminal- statistiken. För det andra måste en handling som upptäckts och definierats som brottslig  
 anmälas  
 till polisen. Anmälningsbenägen- heten och eventuella förändringar i denna över tid är därför av stor vikt för tolkningen. Av alla de brottshändelser som förekommer i samhället är det alltså en mer eller mindre obekant andel som upptäcks eller uppfattas som brott. Av de händelser som upptäcks är det totalt sett endast en mindre andel som kommer till polisens kännedom. Av dessa registreras sedan huvuddelen, men inte alla, som brott i kriminalstatistiken. Sammantaget innebär denna selek- tionsprocess att vi inte på ett enkelt sätt kan använda oss av kriminalstatistiken för att beskriva den verkliga brottsligheten. Vi behöver därför komplettera den bild som ges av kriminalstatistiken med alternativa källor. 
  
 1  
 År 2000 polisanmäldes ca 1 miljon brott. Av dessa utgjorde stöldbrotten 700 000 och våldsbrotten 60 000 (BRÅ kriminalstatistik). 
 225 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 5.2.2 
  
 ULF:s offerundersökningar 
  
 Beskrivningen och analysen av olika befolkningsgruppers utsatthet och oro för brott görs utifrån SCB:s undersökningar av lev- nadsförhållanden (ULF). Dessa bygger på personliga intervjuer med representativa urval av befolkningen i åldrarna 16 84 år. Årligen är det omkring 6 000 personer som intervjuas. Bortfallet ligger under  
 1990-talet 
  kring 20 procent (Fritzell  Lundberg 2000:27). I intervjuerna ställs en rad frågor som rör olika välfärds- områden, som hälsa, boende, sociala relationer, politiska resurser, ekonomi, utbildning och sysselsättning. Sedan 1978 ingår frågor om trygghet och utsatthet för brott (för en närmare beskrivning av ULF se t.ex. SCB 1997). För analysen av hur utsatthet för brott och oro för brott är kopplat till andra former av ofärd har vi haft tillgång till  
 ULF-data 
  som täcker perioden 1988 1999. Sammanlagt rör det sig om 72 071 intervjuer. 
 2  
 De frågor som ställts om brott rör intervjupersonens utsatthet för våld och oro för att utsättas för brott samt hushållets utsatthet för stöld eller skadegörelse under de senaste tolv månaderna. 
 3 
  
 Den stora fördelen med ULF är möjligheterna att studera utsatt- hetens sociala mönster. Genom undersökningarnas breda inrikt- ning på att mäta välfärd är dessa möjligheter särskilt stora. En annan fördel är att offerundersökningar av den typ som ingår i ULF till skillnad från kriminalstatistiken inte på samma sätt på- verkas av ändrad tolerans och förändringar av anmälningsbenägen- heten. Undersökningarna har emellertid andra begränsningar. Det rör sig om bortfall, svårigheter att studera mer allvarliga brott samt under- och överrapportering (SCB 1995). Det senare gäller diskre- pansen mellan faktisk och rapporterad utsatthet. Frågor om utsatt- het för brott kan upplevas som känsliga. Detta gäller i synnerhet våld i hemmet och sexualbrott, händelser som därför antas underrapporteras (SCB 1995:35). Ytterligare ett problem är att de grupper som vi vet är särskilt utsatta – t.ex. hemlösa, straffade och missbrukare – i mindre utsträckning fångas upp av undersökningar- na (Nilsson  Tham 1999). Det rör sig om grupper som relativt 
  
 2 
  
 För att kontrollera för skillnader mellan population och intervjuade har materialet viktats för individens region, ålder, kön, nationalitet och civilstånd. Det antal observationer som redovisas har dock ej påverkats av detta. 
  
 3 
  
 De grundläggande frågorna om våld och egendomsbrott har ställts på ett likartat sätt under hela perioden. Vart åttonde år gör dessutom SCB fördjupningar för att ytterligare belysa brotten och dess konsekvenser. Fördjupningsstudierna har genomförts åren 1978, 1984 1985 och 1992 1993 (SCB 1995:32). För närvarande pågår datainsamlingen för för- djupningsstudien 2000 2001. 
  
 226 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 befolkningen i sin helhet är små, och i den mån de kommer med i urvalet hör de i större utsträckning till bortfallet. Detta förhållande torde dock inte påverka den generella bilden över befolkningens utsatthet just på grund av att dessa grupper relativt sett är små. 
 En mer generell invändning mot offerundersökningar av denna typ är att de indikatorer på utsatthet och oro för brott som används är begränsade till traditionell vålds- och egendomsbrottslighet. Utifrån ett välfärdsperspektiv kan man argumentera för att även andra former av brottslighet och utsatthet borde uppmärksammas. Konsekvenserna av ekonomisk brottslighet och miljöbrott kan även de innebära ofärd. För drabbade kan dessa brott bl.a. leda till direkt personlig skada genom försörjningssvårigheter och hälso- risker (Lindgren 1999). Offerundersökningarnas begränsning till traditionell brottslighet kan eventuellt bidra till att ge just denna typ av brottslighet tyngd som det väsentliga brottsproblemet (Mawby  Walklate 1994). Det vore därför värdefullt om framtida studier försökte utveckla såväl de indikatorer som teoretiska per- spektiv som används för att belysa människors oro och utsatthet för brott. 
  
 5.3 
  
 Utvecklingen av brottslighet och utsatthet för brott 
  
 I detta avsnitt redovisas dels den generella brottsutvecklingen uti- från kriminalstatistiken, dels utvecklingen av medborgarnas själv- rapporterade utsatthet utifrån  
 ULF-undersökningarna. 
  Avsnittet fungerar som bakgrund till de mer ingående analyser av olika be- folkningsgruppers utsatthet som görs längre fram i kapitlet. 
  
 5.3.1 
  
 Brottsutvecklingen 1975 2000 
  
 Den generella utvecklingen 
 I Sverige, precis som i övriga västvärlden, ökade den registrerade brottsligheten kraftigt under efterkrigstiden (Westfelt 2001). Denna ökning kan i huvudsak hänföras till en kraftig ökning av stöldbrotten, vilka dominerar de polisanmälda brottsbalksbrotten. Sedan 1975 har brottsanmälningarna ökat med 65 procent (Figur 1). Hela ökningen ligger dock på perioden före år 1990. Under  
 1990-talet 
  bryts efterkrigstidens mer eller mindre kon- tinuerliga ökning av de polisanmälda brotten. Krisåren förefaller 
 227 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 alltså inte ha inneburit någon ökning av den anmälda brottsligheten i stort. 
  
 Figur 1. 
  
 Anmälda 
  
 brottsbalksbrott 
  
 1975 2000 
  
 (referenslinje 
  
 år 
  
 1990) 
 4 
  
 1250000 
  
 1000000 
  
 750000 
  
 500000 
  
 250000 
  
 0 
  
 75 
  
 77 
  
 79 
  
 81 
  
 83 
  
 85 
  
 87 
  
 89 
  
 91 
  
 93 
  
 95 
  
 97 
  
 99 
  
 En av de främsta förklaringarna till efterkrigstidens brottsutveck- ling hänger samman med tillfällesstrukturens och rutinaktivite- ternas förändring i västvärlden, med ökad ekonomisk tillväxt har brottstillfällena blivit fler (Cohen  Felson 1979). Utifrån denna förklaringsmodell skulle man kunna förvänta sig att  
 1990-talets 
  krisår leder till en minskning av framför allt stöldbrottsligheten och den ekonomiska återhämtningsperioden under  
 1990-talets 
  andra hälft till en ökande stöldbrottslighet. Detta motsvaras delvis av vad som framkommer i Figur 1. Även om denna tolkning är möjlig bör några omständigheter noteras. För det första har tillväxten av Sveriges ekonomi åren 1997 2000 inte lett till en motsvarande ökning av brottsligheten. För det andra är det oklart i vilken mån brottstillfällena verkligen blivit färre i den utsträckning att det kan få genomslag på brottsutvecklingen från ett år till ett annat. För det tredje finns det tendenser till en avmattning av de anmälda brotten redan innan  
 1990-talet 
  om man ser till hela efterkrigsperioden. Detta har tolkats som att avmattningen under  
 1990-talet 
  hänger samman med en längre utvecklingstrend (von Hofer  Tham 
  
 4  
 Siffrorna är inte standardiserade för befolkningsstorleken, 1999 har befolkningen ökat med 8 procent jämfört med 1975 och 3 procent jämfört med 1990. 
 228 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 2000). För tolkningen av brottsutvecklingen bör det även upp- märksammas att den svenska utvecklingen med en avmattning trendmässigt liknar den i andra västeuropeiska länder (Westfelt 2001). 
 Våldsbrott 
 Utvecklingen av de registrerade våldsbrotten, som domineras av misshandelsbrotten, skiljer sig från den generella brottsutveck- lingen. Sedan början av  
 1980-talet 
  har det skett en kraftig ökning (cirka 150 procent, se Figur 2). Ökningen är särskilt påtaglig under den första delen av  
 1990-talet. 
  
 Figur 2.  
 Anmälda våldsbrott (BrB. kap. 3) 1975 2000 (referenslinje år 1990) 
 5 
  
 70000 
 60000 
 50000 
 40000 
 30000 
 20000 
 10000 
 0 
  
 75 
  
 77 
  
 79 
  
 81 
  
 83 
  
 85 
  
 87 
  
 89 
  
 91 
  
 93 
  
 95 
  
 97 
  
 99 
  
 Att tolka våldstutvecklingen utifrån kriminalstatistiken är mer problematiskt än stöldbrotten. Under perioden har det skett en toleransminskning gentemot våldshandlingar, vilket gör kriminal- statistikens utfall svårtolkat (BRÅ 1998:55). Ett exempel på detta är den kraftiga ökningen av polisanmält skolvåld, vilken till stor 
  
 5  
 Siffrorna är inte standardiserade för befolkningsstorleken, 1999 har befolkningen ökat med 8 procent jämfört med 1975 och 3 procent jämfört med 1990. 
 229 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 del är ett resultat av en ökad anmälningsbenägenhet från skolans håll (Estrada 1999; se även BRÅ 2000b:10f; Lundström 2000). För att kunna avgöra hur våldsutvecklingen ser ut behöver man därför utnyttja andra källor som mer direkt beskriver befolkningens ut- satthet och i mindre utsträckning påverkas av en ändrad anmäl- ningsbenägenhet. SCB:s  
 ULF-undersökningar 
  uppfyller delvis detta krav. 
  
 5.3.2 
  
 Utsatthet för brott 1978 1999 
  
 Stöld eller skadegörelse 
 I Figur 3 redovisas utvecklingen beträffande utsatthet för stöld eller skadegörelse utifrån  
 ULF-undersökningarna. 
  Frågan är ställd på följande sätt:  
 Har Du eller någon i Ditt hushåll blivit utsatt för något eller några av följande brott under de senaste 12 månaderna? 
  
 6 
  
 Vi kan se en ökning sedan 1978 i andelen utsatta för stöld eller skadegörelse, men att denna, som indikerades av kriminalstatistiken ovan, sker före 1990. Utvecklingen av medborgarnas självrapporte- rade utsatthet för stöld eller skadegörelse kan därför sägas validera den utveckling som syns i kriminalstatistiken. Både kriminal- statistiken och offerundersökningarna tyder alltså på en stabil brottslighet under  
 1990-talet. 
  
 6  
 De brott som efterfrågas är stöld eller skadegörelse i ordinarie bostad; på vind, i källare, i garage eller annat förvaringsutrymme; i fritidsbostad; av bild; av något från bilen; av cykel, moped, MC eller delar av dessa; annan stöld, t.ex. på arbetsplatsen, i samband med resor, av båt etc.. 
 230 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 Figur 3.  
 Personer som tillhör hushåll som under de senaste tolv månaderna utsatts för någon form av stöld eller skadegörelse. 16  
 74-åringar, 
  1978 1999 (referenslinje år 1990). Andel i procent 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 78 
  
 80 
  
 82 
  
 84 
  
 86 
  
 88 
  
 90 
  
 92 
  
 94 
  
 96 
  
 98 
  
 Våldsbrott 
 När det gäller utsattheten för våld innehåller  
 ULF-undersök- 
  ningarna fyra huvudfrågor om våld av olika allvarlighetsgrad. Den första gäller det allvarligaste våldet och lyder:  
 Har du själv under de senaste tolv månaderna varit utsatt för våld som ledde till sådana skador att det krävde besök hos läkare, tandläkare eller sjuksköterska? 
  
 Därefter frågas om våld som ledde till synliga märken eller kropps- skada, våld som inte ledde till synliga märken eller kroppsskada samt om man blivit utsatt för hot om våld som var så allvarligt att intervjupersonen blev rädd (Häll 1997:305). Oro för våld mäts genom frågan:  
 Har det under de senaste tolv månaderna hänt att Du avstått från att ge dig ut på kvällen av oro för att bli överfallen, rånad eller på annat sätt ofredad?  
 (ibid:313). 
 I Figur 4 beskrivs utvecklingen av utsatthet för våld eller hot och oro för våld. 
 7  
 Den kontinuerliga och kraftiga ökningen av våldsbrottsligheten som antyds av kriminalstatistiken bekräftas inte av offerundersökningarna. Vad som istället framträder är två 
  
 7  
 Våld eller hot inberäknar alla som antingen svarar att de utsatts för våld som lett till skador som krävt någon form av läkarvård eller som fått synliga skador eller som inte fått synliga skador eller som utsatts för hot om våld som var så allvarligt att man blev rädd. 
 231 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 perioder där utsattheten ligger på något skilda nivåer. Åren 1978 1989 ligger den totala utsattheten mellan fem och sex procent och perioden 1990 1999 kring sju procent. Våld som resulterat i kroppsskada ligger på två procent under  
 1980-talet 
  och kring 2,5 procent under  
 1990-talet. 
  Andelen utsatta för så allvarligt våld att man uppsökt någon form av sjukvård är mer eller mindre stabil kring en procent under hela perioden 1978 1999. En förhållandevis stor andel av de rapporterade våldshändelserna utgörs av hot om våld. Utvecklingen skiljer sig här något från de övriga våldshän- delserna såtillvida att ökningen inträffar tidigare. Redan 1987 ändras nivån från omkring tre till fyra procent. Därefter har ingen påtaglig ökning inträffat. Beträffande oro för våld så har det även här skett en nivåökning under perioden. I genomsnitt ligger nivån under  
 1990-talet 
  ett par procentenheter högre än under  
 1980-talet. 
  Det sker dock ingen ökning under  
 1990-talet. 
  För befolkningen i stort går det alltså inte att utifrån offerundersökningarna påvisa någon ökning av vare sig utsattheten eller oron för våld under  
 1990-talet. 
 8 
  
 8  
 Dödsorsaksstatistik är ytterligare en källa som ofta utnyttjas för att beskriva vålds- utvecklingen. Dess fördel är dels ett minimalt mörkertal, det vill säga i princip alla händelser kommer till polisens kännedom, dels att det är en indikator på det mer allvarliga våld som förekommer bland utsatta grupper. Dödsorsaksstatistiken visar att det dödliga våldet inte ökat i Sverige de senaste decennierna (Rying 2000). 
 232 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 Figur 4.  
 Avstått från att gå ut på grund av oro för att utsättas för våld, utsatthet för våld eller hot, hot om våld, våld som lett till synlig kroppsskada respektive våld som lett till sjukvårdsbesök. 16  
 74-åringar, 
  1978 1999 (referenslinje år 1990). Andel i procent 
  
 18 
  
 16 
  
 14 
  
 12 
  
 10 
  
 8 
  
 6 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 78 
  
 80 
  
 82 
  
 84 
  
 86 
  
 88 
  
 90 
  
 92 
  
 94 
  
 96 
  
 98 
  
 oro för våld 
 våld eller hot 
 enbart hot 
 synlig våldsskada 
  
  våld som lett till läkarbesök 
  
 5.4 
  
 Välfärdsproblem och utsatthet och oro för brott 
  
 Den genomgång som gjorts av den svenska brottsutvecklingen ovan antyder att  
 1990-talet 
  karaktäriseras av en mer eller mindre stabil brottsnivå. Värt att påpeka är dock att detta inte betyder att vissa enskilda brottstyper inte kan ha haft en annorlunda utveckling. Det finns självfallet exempel på brott som ökat under perioden, men andra har samtidigt minskat. Utifrån ett välfärds- perspektiv är det relevant att studera ett annat förhållande, näm- ligen hur olika samhällsgrupper skiljer sig åt vad gäller utsatt- hetsnivåer och utveckling. 
 En utgångspunkt för vår analys av utsatthet och oro för brott är att de inte bör ses som isolerade från andra former av välfärds- problem. I de fall där det skett en polarisering mellan gynnande och missgynnade grupper i samhället kan även ökade skillnader i utsatthet för brott antas. Vi har i denna analys begränsat oss till fokus på ekonomiska problem och utsatthet för brott. Ekonomin har en central roll som indikator på levnadsnivå och välfärd. Tidigare studier har visat att problem inom olika välfärdsområden tydligt hänger samman och att ekonomiska resurser intar en central 
 233 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 ställning. Personer med ekonomiska svårigheter tenderar att i be- tydligt större utsträckning än övriga även ha andra välfärdsproblem (Erikson  Malone 1984:370). Frågan om hur ekonomiska svårig- heter och välfärdsproblem är kopplade till utsatthet för brott studeras i detta avsnitt dels genom att jämföra de grupper i sam- hället som man vet har haft en negativ utveckling i välfärds- hänseende med övriga, dels genom att jämföra dem som har ekonomiska problem eller låga inkomster med övriga. Hur skiljer sig grupperna åt med avseende på utsatthet och oro för brott? Har skillnaderna mellan grupperna ökat? 
  
 5.4.1 
  
 1990-talets 
  
  förlorare och de övriga 
 Kommittén Välfärdsbokslut har i tidigare arbeten urskiljt tre be- folkningsgrupper med en sämre välfärdsutveckling än andra under perioden 1989 1998 (SOU 2000:3:267). Det handlar om ensam- stående föräldrar (främst mammor) med barn upp till 17 år (se också Gill i denna volym), ungdomar (16 24 år) (se Duncan i denna volym) samt utrikes födda (se Walters  Roth i denna volym). I det följande skall utsattheten för dessa grupper redovisas och jämföras med övriga medborgares. 
 Operationaliseringar 
 För den närmare analysen av utsatthet har vi begränsat oss till tre indikatorer: 
  
 N  
 våld eller hot som inträffat i bostad, nöjeslokal eller på offentlig plats, 
 9 
  
 N  
 stöld eller skadegörelse i anslutning till bostad eller av cykel och bil, 
  
 N  
 oro för våldsbrott. 
  
 9  
 Man skulle kunna argumentera för att exkludera hoten eftersom det är en mer subjektiv kategori vilket skulle kunna ge en felaktig bild av våldsutvecklingen vid ökad känslighet för våld. Som visades ovan har dock hoten en likartad utveckling som övriga våldshändelser (Figur 4). 
 234 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 Det yrkesrelaterade våldet har exkluderats eftersom det är en kvalitativ skillnad på våld eller hot som inträffar på arbetsplatser och i övriga situationer. Poliser, väktare och vårdpersonal är de grupper som är särskilt utsatta för våld eller hot i samband med yrkesutövning (SCB 1995:58f). Samtidigt är de medvetna om att de kan utsättas för hot eller våld i samband med sin yrkesutövning. I huvuddelen av de våldshändelser som inträffat under tjänsteut- övning anger den intervjuade att händelsen inte polisanmälts då våld kan förekomma som en del i arbetet (SCB 1995:90ff; för en vidare diskussion se Åkerström 1997). Det yrkesrelaterade våldet, och särskilt hoten, är därför svårtolkat som indikator på ofärd eller social utsatthet. 
 10  
 När det gäller stöldindikatorn har vi begränsat oss till frågorna som avser stöld eller skadegörelse i bostad, från källare, förråd, garage eller annat utrymme i anslutning till bosta- den, stöld av cykel samt stöld av eller från bil. Vi har alltså exkluderat stöld från fritidshus och kategorin annat som bland annat täcker in stölder vid resor utomlands, en form av utsatthet som bara den som har tillgång till dessa resurser kan drabbas av. Bil- och cykelstöld har en nära koppling till bostaden och därtill är tillgången här mer utbredd. Som oroliga för våldsbrott har de intervjupersoner klassificerats som någon gång under senaste tolv månaderna  
 avstått från att ge sig ut på kvällen av oro för att bli överfallen, rånad eller på annat sätt ofredad.  
 Frågan gäller alltså inte endast om man är rädd eller orolig i allmänhet utan personen skall också ha handlat på ett visst sätt på grund av just denna oro. 
 Utsatthet för brott 
 Sett till hela perioden har 4,9 procent av befolkningen (16 84 år) under de senaste tolv månaderna utsatts för våld eller hot som inte skett i samband med yrkesutövning. 21,9 procent har utsatts för stöld eller skadegörelse enligt definitionen ovan och 15,8 procent har avhållit sig från att gå ut på grund av oro att utsättas för våld. I Figur  
 5a-c 
  redovisas andelen utsatta för de tre grupperna med sämre välfärdsutveckling och övriga, dvs. de som varken är unga, ensamstående föräldrar eller utrikes födda. Figur 5a visar att nivå- 
  
 10  
 Andelen utsatta för yrkesrelaterat våld eller hot ligger under perioden 1988 1999 mellan 1,5 2,5 procent. Det sker en viss ökning under  
 1990-talet. 
  Denna kan i huvudsak tillskrivas kvinnorna. Riskgrupperna för att drabbas av yrkesrelaterat våld eller hot är andra än för övrigt våld (Häll 1997). Något som även framgår av att det inte finns någon överlappning mellan yrkesrelaterat och andra former av våld eller hot. 
 235 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 skillnaden i utsatthet för våld eller hot mellan de olika grupperna är mycket stor. De utrikes födda är den grupp som mest liknar den övriga befolkningen beträffande både nivå och utveckling. Ung- domar och ensamstående föräldrar framstår som särskilt drabbade (se också Häll 1997). I slutet av perioden är andelen utsatta för våld eller hot mer än fyra gånger högre än i den övriga befolkningen. Vidare finns en viktig skillnad vad gäller utvecklingen. Gruppen övriga har haft en stabil utsatthetsnivå kring tre procent under hela perioden medan ungdomar och ensamstående föräldrar uppvisar en högre nivå på  
 1990-talet 
  än vid  
 1980-talets 
  slutår. 
 11  
 För de unga sker ökningen fram till 1993 och därefter inträffar en återgång till de nivåer som rådde vid början av  
 1990-talet 
  (se även Weeks 2001). 
 12 
  
 Figur 5b visar att andelen utsatta för stöld i de tre grupperna med sämre välfärdsutveckling ligger på en klart högre nivå än övriga. Vi ser att det handlar om höga nivåer för speciellt ungdomar och ensamstående föräldrar där ungefär en tredjedel tillhör ett hushåll som har utsatts för stöld eller skadegörelse under de senaste tolv månaderna. Nivåerna ligger generellt något högre vid periodens slut än vid dess början. Under  
 1990-talet 
  går det dock inte att identifiera en entydig ökning för någon av grupperna. 
 Slutligen visar Figur 5c andelen som någon gång avstått från att gå ut på grund av oro för våldsbrott. Denna graf skiljer sig från de två graferna över utsatthet. Det finns när det gäller oro för brott inte lika markanta nivåskillnader. Vidare är relationen mellan grupperna här en annan. De utrikes födda är den grupp som uppvisar den högsta nivån (se även Hill 1998) och ungdomar den lägsta. Sett till hela perioden är det 23,1 procent av de utrikes födda och 11,8 procent av ungdomarna som är oroliga för vålds- brott. Gruppen övriga är alltså inte här den minst utsatta. Att ungdomar utrycker minst oro, trots sin höga utsatthet, är ett åter- kommande resultat i såväl svenska som internationella offerunder- sökningar (se t.ex. Mawby  Walklate 1994; SCB 1995). 
 13  
 Noter- bart är dock att de unga är den enda grupp som kan sägas uppvisa en ökning av oron (se även Mccann 2000:120f). Bland 
  
 11 
  
 För ensamstående föräldrar är andelen utsatta 10,4 procent åren 1988 1993 och 13,4 pro- cent 1994 1999 (p 0,05). För unga är motsvarande andelar 12,9 och 14,9 procent (p 0,01) 
  
 12 
  
 Självrapportundersökningar där frågor ställs till skolungdomar (åk 9) åren 1995 1999 bekräftar att ungdomars utsatthet för våld legat tämligen stabilt under andra halvan av 1990- talet (BRÅ 2000a). 
  
 13 
  
 Tibys (1999) undersökning av hatbrott mot homosexuella visar dock att detta förhållande inte gäller i alla grupper. 
  
 236 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 personer födda utomlands är andelen som avstått från att gå ut stabil under i princip hela perioden. De ensamstående föräldrarnas oro ligger något lägre och visar inte heller någon ökande tendens, snarare tvärtom. Andelen oroliga i den övriga befolkningen ligger stabilt kring 15 procent under hela perioden. 
 Befolkningen har under perioden 1988 1999 rapporterat en mer eller mindre stabil utsatthet för brott. Samtidigt har förändringar skett för ett par av de grupper som identifierats som  
 1990-talets 
  förlorare. Ensamstående föräldrar uppvisar en ökad utsatthet för våld eller hot under perioden. För ungdomar finns en tendens till ökad oro och utsatthet för våld eller hot. Hypotesen om en ojämlik utveckling av utsatthet för brott synes därför ha viss relevans och då främst för våld eller hot. I nästa avsnitt undersöker vi närmare hur inkomst och ekonomiska problem är kopplat till utsatthet och oro för brott. 
 237 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 Figur  
  
 5a-c. 
  
 Utsatthet för våld eller hot som ej inträffat i samband med yrkesutövning, stöld eller skadegörelse, respektive oro för våld. Ungdomar (16 24 år), ensamstående föräldrar, utrikes födda samt övriga (25 84 år). ULF 1988 1999. Andel i procent 
  
 18 
  
 16 
  
 14 
  
 ensamstående 
  
 12 
  
 föräldrar 
  
 10 
  
 unga 
  
 8 
  
 utrikes födda 
  
 6 
  
 övriga 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 99 
  
 Figur 5a.  
 Utsatthet för våld eller hot 
  
 45 
  
 40 
  
 35 
  
 30 
  
 ensamstående 
  
 25 
  
 föräldrar 
  
 unga 
  
 20 
  
 15 
  
 utrikes födda 
  
 10 
  
 övriga 
  
 5 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 99 
  
 Figur 5b.  
 Utsatthet för stöld eller skadegörelse 
  
 238 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 utrikes födda 
  
 20 
  
 ensamstående 
  
 15 
  
 förälder 
  
 övriga 
  
 10 
  
 unga 
  
 5 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 99 
  
 Figur 5c.  
 Oro för våld 
  
 5.4.2 
  
 Ekonomiska svårigheter och utsatthet för brott 
  
 Indikatorer på ekonomiska svårigheter eller problem har skapats utifrån de direkta frågor om ekonomiska förhållanden som ingår i SCB:s intervjuundersökningar. En sådan fråga rör om man under det senaste året haft  
 svårigheter att klara de löpande utgifterna för mat, hyra, räkningar m.m.  
 En annan indikator på ekonomiska problem är att sakna kontantmarginal. Denna fråga är ställd på följande sätt:  
 Om Du skulle hamna i en oförutsedd situation, där Du på en vecka måste skaffa fram 14 000 kronor, skulle Du klara av det? 
  
 14  
 Utöver dessa intervjufrågor finns även registeruppgifter om inkomster och bidrag. Som indikator på ekonomiska problem har vi här valt att använda uppgiften om hushållet under intervjuåret uppburit socialbidrag. Problemens förekomst kan ses som en indi- kator på dess svårighetsgrad, dvs. ju mindre vanligt desto allvar- ligare problem. Sett till andelar i befolkningen är då socialbidrag det svåraste problemet, följt av svårigheter med att klara de löpande utgifterna. 
 15 
  
 Figur  
 6a-c 
  visar utsatthet för våld eller hot som inte är arbets- platsrelaterat, stöld eller skadegörelse samt oro för våldsbrott bland 
  
 14 
  
 Beloppet avser 1997 års undersökning och har successivt räknats upp. 
  
 15 
  
 Över hela perioden  
  
 (ULF-data 
  1988 1998) är det 4,7 procent per år som hör till hushåll som uppburit socialbidrag (denna andel är något lägre än i populationen, se Socialstyrelsen 
  
 2001:120), 14,6 procent som haft svårigheter med att 
  
 klara de löpande utgifterna och 
  
 15,9 procent som saknar kontantmarginal. Problemen 
  
 är delvis 
  
 överlappande; det är 
  
 24,1 procent av intervjupersonerna som har åtminstone ett utav dem. 
  
 239 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 dem med respektive utan denna typ av ekonomiska problem. 
 16  
 Nivåskillnaderna är mycket stora beträffande utsattheten för våld och varierar efter problemens svårighetsgrad (Figur 6a). Över hela perioden är det 16 procent av dem som hör till socialbidragshushåll, 11,3 procent av dem som haft svårigheter att klara de löpande utgifterna och 9,6 procent av dem som saknar kontantmarginal som varit utsatta för våld eller hot. Motsvarande andel bland övriga, dvs. de som inte har något av dessa problem, är 3,5 procent. Ser man till utvecklingen under perioden så är den övergripande bilden att det inte skett några entydiga förändringar. För våld eller hot respektive oro för våld gäller att andelen utsatta bland dem med ekonomiska problem är något större i slutet än i början av perioden. Denna ökning sker dock redan vid ingången till 1990- talet, därefter är nivåerna relativt stabila. De som saknar ekonomiska problem har däremot legat på i stort sett samma nivå under hela perioden. 
  
 Figur  
  
 6a-c. 
  
 Ekonomiska problem och utsatthet för våld eller hot som ej inträffat i samband med yrkesutövning, stöld eller skade- görelse respektive oro för våld. 16  
 84-åringar, 
  ULF 1988 1998. Andel i procent 
  
 20 
  
 18 
  
 16 
  
 14 
  
 socialbidrags- 
  
 12 
  
 hushåll 
  
 svårigheter klara 
  
 10 
  
 löpande utgifter 
  
 8 
  
 saknar 
  
 6 
  
 kontantmarginal 
  
 övriga 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 Figur 6a.  
 Utsatthet för våld eller hot 
  
 16  
 Graferna går endast fram till 1998 eftersom frågan om svårigheter att klara löpande utgifter inte ställts 1999. Vidare saknar vi tillgång till registeruppgifter om bidrag och inkomster för år 1999. 
 240 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 45 
  
 40 
  
 socialbidrags- 
  
 35 
  
 hushåll 
  
 30 
  
 svårigheter klara 
  
 25 
  
 löpande utgifter 
  
 20 
  
 saknar 
  
 15 
  
 kontantmarginal 
  
 övriga 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 Figur 6b.  
 Utsatthet för stöld eller skadegörelse 
  
 35 
  
 30 
  
 saknar 
  
 25 
  
 kontantmarginal 
  
 socialbidrags- 
  
 20 
  
 hushåll 
  
 15 
  
 svårigheter klara 
  
 löpande utgifter 
  
 10 
  
 övriga 
  
 5 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 Figur 6c.  
 Oro för våldsbrott 
  
 Utsatthet för stöld eller skadegörelse ger en likartad bild be- träffande nivåskillnader. De med svårast ekonomiska problem är mest utsatta; omkring en tredjedel har drabbats av stöld eller ska- degörelse under det senaste året. Motsvarande andel för dem utan 
 241 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 ekonomiska problem är en femtedel. 
 17  
 Med undantag för de första åren på  
 1990-talet 
  är nivåerna relativt stabila. Den uppgång som syns 1998 är sannolikt tillfällig (jfr Figur 5b). 
 Vid tolkningen av såväl nivå- som trendmässiga skillnader bör man ha i minnet att indikatorerna på ekonomiska problem i hög grad varierar mellan olika befolkningsgrupper. Till exempel har ensamstående föräldrar och ungdomar avsevärt större problem än befolkningen i övrigt (Fritzell  Lundberg 2000; Gill i denna volym; Vogel 1997:187). Detta är också grupper som har en större utsatthet för brott (se ovan; Häll 1997:310). Det faktum att andelen med ekonomiska problem förändrats under  
 1990-talet 
  problematiserar tolkningen. Vid  
 1990-talets 
  början är det till exem- pel 12,8 procent som haft svårigheter med att klara de löpande utgifterna och år 1998, när denna andel är som störst, är det 17 procent (se vidare Mccann 2000:78ff). Med denna utveckling följer en ändrad selektion till och sammansättning av gruppen med ekonomiska problem. En effekt av  
 1990-talets 
  krisår är att grupperna med ekonomiska problem och övriga kommit att likna varandra mer än före krisen (Acosta 2000:159). Utifrån en sådan utveckling skulle det gå att anta en minskad andel utsatta för brott bland dem med ekonomiska problem eftersom det skett en normalisering av gruppen. Detta förefaller inte ha inträffat. En möjlighet är dock att denna normalisering snarare döljer en ökning av utsattheten bland de mest utsatta grupperna, det vill säga de som redan innan krisåren återfanns bland dem med ekonomiska problem. 
 Inkomst och utsatthet för brott 
 Indikatorerna på ekonomiska problem skiljer enbart ut marginal- grupperna med ekonomiska svårigheter. Med inkomst som indika- tor är det möjligt att även se till ekonomiskt mer gynnade grupper. Ett relativt inkomstmått skiljer sig också genom att storleken på de olika inkomstgrupperna är konstant över tid, till skillnad från grupperna med ekonomiska problem som ju varierar med ekono- miska och strukturella förändringar. 
  
 17  
 Över hela perioden rör det sig om 33 procent per år i genomsnitt för den förstnämnda gruppen och 20 procent för den senare. 
 242 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 Figur  
  
 7a-c. 
  
 Inkomstgrupp och utsatthet för våld eller hot som ej inträffat i samband med yrkesutövning, för stöld eller skadegörelse respektive oro för våld. 20  
 64-åringar, 
  ULF 1988 1998. Procent 
  
 12 
  
 10 
  
 8 
  
 låg 
  
 6 
  
 medel 
  
 hög 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 Figur 7a.  
 Utsatthet för våld eller hot 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 låg 
  
 15 
  
 medel 
  
 hög 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 Figur 7b.  
 Utsatthet för stöld eller skadegörelse 
  
 243 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 18 
  
 16 
  
 14 
  
 12 
  
 10 
  
 låg 
  
 medel 
  
 8 
  
 hög 
  
 6 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 Figur 7c 
  
 .  
 Oro för våld 
  
 Den inkomstvariabel vi använt avser hushållets disponibla inkomst per konsumtionsenhet (enligt Socialstyrelsen). Analysen är här be- gränsad till personer i yrkesverksam ålder, här 20  
 64-åringar. 
  Vi har valt hushållets inkomst istället för individens eftersom denna kan ses som en bättre indikator på ekonomiska resurser. Individens inkomst kan ju vara låg, men för den skull behöver man inte ha små ekonomiska resurser. 
 18  
 Inkomstvariabeln har kodats om till tre inkomstgrupper:  
 låg-, 
  medel- och höginkomsttagare. Som låg- inkomsttagare har räknats de 20 procent med lägst inkomster och som höginkomsttagare de 20 procent med högst inkomster. Alla däremellan har räknats som medelinkomsttagare. 
 Figur  
 7a-c 
  visar utsatthet för brott och oro för våldsbrott efter inkomstgrupp. För våldsbrott är utfallet det förväntade, låg- inkomsttagare har högst utsatthet och höginkomsttagare lägst. I slutet av perioden är andelen utsatta bland låginkomsttagarna unge- fär tre gånger större än bland höginkomsttagarna. Här finns även en tendens till polarisering; skillnaderna mellan grupperna ökar 
  
 18  
 Att kvinnor är underrepresenterade bland höginkomsttagare och överrepresenterade bland låginkomsttagare är ett exempel härpå men ger även ytterligare ett argument för att basera analysen på hushållets och inte individens inkomst. I annat fall skulle jämförelsen i större utsträckning återspegla de skillnader som finns i mäns och kvinnors utsatthet för brott. Skillnader i utsatthet för brott mellan könen är dock självfallet relevanta och kommer att beskrivas närmare längre fram i kapitlet. 
 244 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 under den studerade perioden. För stöld och skadegörelsebrotten respektive oro för våld är skillnaderna mellan inkomstgrupperna betydligt mindre. För stöld finns dock en tendens till ökad ut- satthet för gruppen låginkomsttagare. Man kan också notera att de med lägst inkomster inte ligger på samma höga nivåer vad gäller utsatthet som grupperna med ekonomiska problem (se Figur  
 6a-c). 
  Detta är också förväntat eftersom att ha låg inkomst inte mäter ekonomisk utsatthet på samma sätt som indikatorerna på ekono- miska problem (se Halleröd 1997). Vi har konstaterat att andelen utsatta för våld under  
 1990-talet 
  är relativt stabil för grupperna med ekonomiska problem, samtidigt som utsattheten för gruppen låg- inkomsttagare har ökat. En möjlig förklaring, som återknyter till frågan om effekter av gruppernas sammansättning, är att de med ekonomiska problem blivit fler under perioden medan gruppen låginkomsttagare andelsmässigt per definition är lika stor under hela perioden. 
  
 5.5 
  
 Riskfaktorer för utsatthet och deras förändring 
  
 Som påtalats tidigare försvåras tolkningen av utvecklingen och sambandet mellan ekonomiska problem och utsatthet för brott av att gruppernas sammansättning förändrats under den studerade perioden. Samma reservation gäller till viss del även för inkomst; inkomstgrupperna skiljer sig åt bl.a. med avseende på ålder och denna skillnad har ökat under den studerade perioden. 
 19  
 För att närmare studera frågan om risker för utsatthet kommer vi därför använda multivariata analyser. Fördelen är att vi då kan kontrollera för gruppernas sammansättning och effekten av andra faktorer av vikt för utsattheten, t.ex. kön, ålder och familjetyp. 
  
 5.5.1 
  
 Tillvägagångssätt och resultat 
  
 Analysmetod 
 För analysen av riskfaktorer och deras eventuella förändring har vi använt logistisk regression, vilket är en multivariat regressions- teknik där sannolikheten för att en händelse skall inträffa skattas (Menard 1995). Detta innebär att man kan jämföra sannolikheten 
  
 19  
 1990/91 var medelåldern i de tre inkomstgrupperna 37, 40, respektive 46 år. 1998/99 var motsvarande åldrar 35, 41 respektive 48. 
 245 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 för utsatthet för brott hos olika grupper. Resultaten redovisas som oddskvoter för de olika riskfaktorerna eller oberoende variabler- na. 
 20  
 Oddskvoterna anger inte styrkan i de oberoende variablerna utan skillnaden mellan olika kategorier då andra variabler är konstanthållna. Ett odds definieras som kvoten mellan sannolik- heten för att en händelse skall inträffa och sannolikheten för att samma händelse inte skall inträffa. Oddskvoten är kvoten mellan olika gruppers odds, här uttryckt som avvikelser från en referens- kategori. Referenskategorin har värdet ett. En oddskvot större än ett innebär en förhöjd risk för utsatthet och ett värde mindre än ett innebär en lägre risk jämfört med referensgruppen. Oddskvoter är närbesläktade med relativrisker. De senare kan tolkas som pro- centuella skillnader i risk mellan grupper. I texten används stund- tals begreppet risk för att beteckna oddset, och överrisk för att beteckna relationer mellan oddsen i olika grupper (oddskvoter). 
 21 
  
 För att kunna jämföra situationen vid  
 1990-talets 
  ingång med den i slutet av  
 1990-talet 
  har vi skapat två tvärsnitt genom att slå samman årgångarna 1988 1990 samt 1997 1999. 
 22  
 I tabellerna an- ges om de olika riskfaktorerna, exempelvis ålder, har signifikant betydelse för utsattheten. Vidare anges om skillnaden i risken för utsatthet mellan olika kategorier inom varje riskfaktor, exempelvis mellan ungdomar och medelålders, är signifikant. Eventuella för- ändringar mellan de två studerade perioderna, om risken för utsatt- het ökar eller minskar för specifika grupper, t.ex. ungdomar, har slutligen testats i interaktionsmodeller där vi kombinerat period med riskfaktor. För denna prövning har de två tvärsnitten slagits samman så att interaktionsvariabler kunnat skapas mellan under- sökningsperiod och de olika riskfaktorernas svarskategorier. För- ändring uttrycks som oddskvoter med respektive grupp åren 1988 1990 som referenskategori. I regressionsmodellerna är det alltså två aspekter som studeras. Dels relationen mellan olika grupper och hur de skiljer sig i risk för utsatthet, dels om det skett förändringar i de specifika gruppernas risk för utsatthet. 
  
 20 
  
 Beräkningarna har gjorts i statistikprogrammet SPSS med funktionen indicator. Konstant ingår i modellerna. 
  
 21 
  
 Oddskvoter anger den procentuella skillnaden i odds. Då oddskvoter används för att ange procentuella skillnader i risk överskattas den s.k. överrisken något. (Ju större skillnader det är mellan de ursprungliga riskerna för respektive grupp desto större relativ överskattning.) 
  
 22 
  
 Eftersom inkomstuppgifter för 1999 inte varit tillgängliga görs analysen på årgångarna 1996 1998 i de modeller där inkomst ingår. 
  
 246 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 Modellspecificering 
 I Tabell 1 och 2 presenteras resultaten av modeller som kombinerar variabler som identifierar befolkningsgrupper med olika risker för utsatthet (kön, ålder, utländsk bakgrund, familjetyp) med indika- torer på ekonomiska problem (kontantmarginal). I modellerna ingår även sysselsättningsstatus och boende. Indikatorn på syssel- sättningsstatus avser om intervjupersonen var arbetssökande veckan före intervjun. För boende har två variabler utnyttjats: besittningsform, om man äger eller hyr sin bostad, och boende- region. Den senare baseras på SCB:s indelning i homogenitets- region, som kan sägas ange urbaniseringsgrad (Vogel  Häll 1997:16). Vi har här valt att skilja på storstadsområde (Stockholm, Göteborg, Malmö), stad respektive mindre tätbygd/glesbygd. 
 23  
 De beroende variablerna är desamma som redovisats ovan, dvs. ut- satthet för våld eller hot som inte inträffat i samband med yrkesutövning, hushållets utsatthet för stöld eller skadegörelse samt om intervjupersonen avstått från att gå ut på grund av oro för våldsbrott. I Tabell 3 redovisas resultaten av modeller med in- komstgrupp som oberoende variabel. Fokus ligger här enbart på frågan hur skillnaderna mellan olika inkomstgrupper ser ut efter kontroll för ändrad sammansättning. 
 Utsatthet för våld 
 Beträffande utsatthet för våld eller hot görs analysen separat för män och kvinnor. Anledningen till detta är att män och kvinnor delvis kan förväntas skilja sig åt med avseende på riskfaktorer, något som bl.a. kan hänföras till att beroendevariabeln skiljer sig åt innehållsmässigt. Kvinnor drabbas i större utsträckning av våld i hemmet medan män främst utsätts för gatuvåld (inkl. nöjeslokal m.m.). Över hela perioden 1988 1999 är det 1,7 procent bland kvinnorna (16 84 år) som uppgett att de utsatts för våld i bostad och 2,0 procent som utsatts för gatuvåld. Motsvarande andelar för män är 1,0 och 5,1 procent. Eftersom analysen av utsatthet för våld eller hot gjorts separat för kvinnor och män framgår inte skillnaden i utsatthet mellan könen i Tabell 1. Män är mer utsatta under hela perioden, det är 6,3 procent av männen och 3,6 procent av kvinnor- 
  
 23  
 Till stad räknas kommuner med mer än 90 000 invånare inom tre mils radie från kommuncentrum. 
 247 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 na som under det senaste året utsatts för våld eller hot som inte skett i samband med yrkesutövning. 
 24  
 Medan utsattheten för män legat relativt stabil har det för kvinnor skett en signifikant ökning (p 
 De två första kolumnerna för såväl kvinnor som män i Tabell 1 anger skillnader i risk att utsättas för våld eller hot mellan olika grupper efter kontroll för de variabler som ingår i modellen. Resultaten visar att flertalet av de oberoende variablerna har signi- fikant betydelse för såväl kvinnors som mäns utsatthet under bägge perioderna. Efter kontroll för övriga faktorer är det bara utländsk bakgrund som saknar signifikant effekt. Det vill säga givet att svenskfödda och utrikesfödda personer delas in på så sätt att de har samma kön, åldersgrupp, familjetyp, ekonomiska problem, bostadsort osv. så finns det inga skillnader i utsatthet för våld eller hot. Vi har tidigare sett (Figur  
 5a-c) 
  att utlandsfödda har en större utsatthet än den övriga befolkningen. Ser vi till perioden i dess helhet är det 4,8 procent av de svenskfödda och 6,4 procent av de utlandsfödda (16 84 år) som utsatts för våld. Resultaten visar alltså att denna skillnad är avhängig andra förhållanden än utländsk bakgrund i sig. 
 Det finns som förväntat stora åldersskillnader i risken att ut- sättas för våld. Som tidigare forskning visat följer risken ålders- strukturen, dvs. ju äldre desto lägre utsatthet (Häll 1997; Mawby  Walklate 1994). Detta gäller båda könen även om överriskerna är speciellt stora för yngre män. Jämfört med män i åldern 45 54 år har exempelvis 16  
 24-åringar 
  ett överodds på drygt 4,0. Tydliga skillnader finns även mellan olika familjetyper, vilket också är i linje med tidigare forskning (ibid). De ensamstående mammorna fram- står åter som en grupp med mycket höga överrisker att utsättas för våld eller hot (se även Figur 5a). Jämfört med sammanboende föräldrar är oddskvoten större än sex vid periodens slut. Av tabellen framgår även att ensamstående är en riskgrupp bland både män och kvinnor. 
 Om vi ser till ekonomiska förhållanden finner vi att både män och kvinnor som uppger att de saknar kontantmarginal löper större 
  
 24  
 Eftersom våld mot män och kvinnor delvis handlar om olika typer av våld finns det mycket som talar för att våldet mot kvinnor på grund av dess känsliga karaktär i större utsträckning underrapporteras i denna typ av undersökningar. Detta innebär i så fall alltså en viss överskattning av skillnaderna mellan könen. 
 248 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 risk att utsättas för våld vid bägge tidpunkterna (se också Socialstyrelsen 2001:158f). Arbetslöshet innebär en förhöjd risk först under den senare perioden. För män har riskfaktorerna boendeform och region betydelse vid bägge tidpunkterna. Män som bor i hyresrätt respektive storstad har en överrisk för utsatthet på omkring 50 procent. För kvinnors utsatthet gäller att boende i hyresrätt respektive i storstad innebär en överrisk enbart vid periodens början. Dessa grupper har dock ingen minskad risk för utsatthet, utan det som skett är att kvinnor som bor i mindre tätort/glesbygd och äger sin bostad ökat sina risker för att utsättas för våld eller hot. 
 När man jämför de två tvärsnitten kan man se en tendens till att skillnaderna mellan olika grupper ökar. Uttryckt som avvikelse från en referenskategori är oddskvoterna större 1997 1999 än 1988 1990 för både yngre män och kvinnor, för ensamstående föräldrar 
 25 
 , för kvinnor som saknar kontantmarginal samt för kvinnor och män som är arbetslösa. Detta uttrycker dock endast skillnader i risk mellan olika grupper vid dessa två tidpunkter, och inte om det skett en förändring av dessa gruppers risk att utsättas över tid. I den kolumn som i tabellen benämns förändring redovisas risken att utsättas för våld eller hot för respektive grupp 1997 1999 med motsvarande grupp 1988 1990 som referens- kategori. Den ökning av kvinnors utsatthet som påtalats ovan kan här specificeras. Ökningen gäller i första hand unga, ensamstående och dem utan kontantmarginal. Vidare har risken att utsättas för våld eller hot ökat för dem som inte bor i storstad, vilket innebär en utjämning av utsatthetsrisken. För ensamstående mammor och arbetslösa ser vi relativt stora ökningar av riskerna. Dessa ökningar är dock inte signifikanta, något som hänger samman med att grup- perna är små och osäkerheten i estimaten därför större. För män har det inte skett några signifikanta förändringar av utsatthets- risken. 
  
 25  
 Ensamstående pappor förefaller uppvisa en tydlig förändring av risken att utsättas för våld eller hot. Ökningen av risken är dock inte signifikant. Denna grupp är mycket liten, 1988 1990 handlar det om 72 av 8 348 män och 1997 1999 om 112 av 7 661. 
 249 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 Utsatthet för stöld 
 De riskfaktorer som är av betydelse för hushållens utsatthet för stöld och skadegörelse är i första hand ålder, familjetyp, boende- form och region (Tabell 2). Yngre är mer utsatta för stöld och skadegörelse än äldre. Detta beror framför allt på de fordons- relaterade brotten, i synnerhet stöld och skadegörelse av cyklar, mopeder och motorcyklar (SCB 1995:134). Hushåll med barn är mer utsatta än övriga, vilket brukar anses sammanhänga dels med tillgången på stöldbegärliga föremål, dels med boende och befolk- ningstäthet (SCB 1995:136). Individer som bor i hyreshus är mer utsatta än de som äger sin bostad. Överrisken ligger på omkring 60 procent. Den starkaste överrisken gäller inte oväntat dem som bor i storstad och stad gentemot dem som bor på landsbygden. Till skillnad från utsattheten för våld finns inga signifikanta skillnader med avseende på förekomst av ekonomiska problem efter kontroll för övriga faktorer (jfr Figur 6b). För de flesta grupper har det skett en liten men signifikant ökning av utsatthetsrisken under perioden (jfr Figur 5b). 
 26  
 Ökningen är särskilt påtaglig för arbetslösa och dem som inte bor i storstad. 
  
 26  
 Notera att antalet observationer i modellen är dubbelt så många i jämförelse med Tabell 1 eftersom vi här inte har någon uppdelning på kön. 
 250 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 Tabell 1.  
 Utsatthet för våld eller hot som ej inträffat i samband med yrkesutövning. Relativa skillnader (oddskvoter) efter ålder, födelseland, familjetyp, sysselsättningsstatus, kontantmarginal, boendeform samt region. 1988 1990 respektive 1997 1999. 16 74- åringar 
 27 
  
 Kvinnor 
  
 Förändring 
 (a) 
  
 Män 
  
 Förändring 
 (a) 
  
 1988-1990 
  
 1997-1999 
  
 1988-1990 
  
 1997-1999 
  
 Ålder 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 16-24 
  
 2,42** 
  
 3,06** 
  
 1,41 
  
 4,02** 
  
 4,92** 
  
 1,02 
  
 25-34 
  
 1,79* 
  
 2,50** 
  
 1,22 
  
 2,44** 
  
 2,59** 
  
 0,87 
  
 35-44 
  
 1,33 
  
 1,73** 
  
 1,17 
  
 1,52* 
  
 1,33 
  
 0,72(*) 
  
 45-54 
  
 1 
  
 1 
  
 0,87 
  
 1 
  
 1 
  
 0,81 
  
 55-64 
  
 0,72 
  
 0,72 
  
 1,00 
  
 0,57* 
  
 0,83 
  
 1,16 
  
 65-74 
  
 0,44* 
  
 0,82 
  
 1,88(*) 
  
 0,57* 
  
 0,59 
  
 0,82 
  
 Födelseland 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 Sverige 
  
 1 
  
 1 
  
 1,33 
  
 1 
  
 1 
  
 0,93 
  
 Utlandet 
  
 1,33 
  
 0,91 
  
 0,86 
  
 0,99 
  
 0,82 
  
 0,74 
  
 Familjetyp 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 Ensamstående 
  
 2,20** 
  
 3,54** 
  
 1,39 
  
 2,18** 
  
 2,41** 
  
 0,96 
  
 Ensamstående 
  
 3,79** 
  
 6,56** 
  
 1,44(*) 
  
 1,32 
  
 4,04** 
  
 2,24 
  
 med barn 
  
 Sambo 
  
 1,24 
  
 1,77** 
  
 1,15 
  
 1,37* 
  
 1,42* 
  
 0,87 
  
 Sambo med 
  
 1 
  
 1 
  
 0,90 
  
 1 
  
 1 
  
 0,74(*) 
  
 barn 
  
 Kontant- 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 marginal 
  
 Ja 
  
 1 
  
 1 
  
 1,12 
  
 1 
  
 1 
  
 0,92 
  
 Nej 
  
 1,40* 
  
 2,02** 
  
 1,58 
  
 1,64** 
  
 1,50** 
  
 0,89 
  
 Arbetslös 
  
 Ej sign. 
  
 p 
  
 Ej sign. 
  
 p 
  
 Nej 
  
 1 
  
 1 
  
 1,24 
  
 1 
  
 1 
  
 0,89(*) 
  
 Ja 
  
 1,23 
  
 1,43* 
  
 1,55 
  
 1,17 
  
 1,66** 
  
 1,23 
  
 Boendeform 
  
 p 
  
 Ej sign. 
  
 p 
  
 p 
  
 Äger 
  
 1 
  
 1 
  
 1,38 
  
 1 
  
 1 
  
 0,91 
  
 Hyr 
  
 1,63** 
  
 1,24 
  
 1,16 
  
 1,45** 
  
 1,50** 
  
 0,91 
  
 H-Region 
  
 p 
  
 Ej sign. 
  
 p 
  
 p 
  
 Mindre tät- 
  
 1 
  
 1 
  
 1,65 
  
 1 
  
 1 
  
 1,03 
  
 ort/glesbygd 
  
 Stad 
  
 1,20 
  
 1,11 
  
 1,49 
  
 1,12 
  
 0,97 
  
 0,89 
  
 Storstad 
  
 2,03** 
  
 1,29 
  
 0,99 
  
 1,55** 
  
 1,32* 
  
 0,86 
  
 N 
  
 8 523 
  
 7 895 
  
 16 418 
  
 8 348 
  
 7 661 
  
 16 009 
  
 ** = p 
  
 (a)  
 Oddskvoter för utsatthet  
 1997-1999 
  med respektive grupp  
 1988-1990 
  som referenskategori. Celler med fet och kursiverad stil i förändringskolumnen uttrycker att det skett en signifikant (p 
  
 27  
 75  
 84-åringar 
  har exkluderats eftersom de inte blir tillfrågade om sysselsättningsstatus. 
 251 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 Tabell 2.  
 Utsatthet stöld eller skadegörelse respektive oro för våldsbrott. Relativa skillnader (oddskvoter) efter kön, ålder, födelseland, familjetyp, sysselsättningsstatus, ekonomiska problem, boendeform samt  
 h-region. 
  1988 1990 respektive 1997 1999. 16  
 74-åringar 
 28 
  
 Utsatthet för stöld 
  
 Oro för våldsbrott 
  
 1988-1990 
  
 1997-1999 
  
 Förändring 
 (a) 
  
 1988-1990 
  
 1997-1999 
  
 Förändring 
 (a) 
  
 Kön 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 Män 
  
 1 
  
 1 
  
 1,16 
  
 1 
  
 1 
  
 1,10 
  
 Kvinnor 
  
 0,88** 
  
 0,89* 
  
 1,16 
  
 5,79* 
  
 4,60* 
  
 0,89 
  
 Ålder 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 16-24 
  
 1,69** 
  
 1,55** 
  
 1,13 
  
 0,68* 
  
 0,99 
  
 1,27 
  
 25-34 
  
 1,22** 
  
 1,18* 
  
 1,19 
  
 0,82 
  
 1,02 
  
 1,10 
  
 35-44 
  
 1,16* 
  
 1,07 
  
 1,16 
  
 1,01 
  
 0,97 
  
 0,88(*) 
  
 45-54 
  
 1 
  
 1 
  
 1,18 
  
 1 
  
 1 
  
 0,91 
  
 55-64 
  
 0,62** 
  
 0,72** 
  
 1,33 
  
 1,51* 
  
 1,42* 
  
 0,86 
  
 65-74 
  
 0,50** 
  
 0,41** 
  
 0,93 
  
 2,80* 
  
 2,31* 
  
 0,76 
  
 Födelseland 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 p 
  
 p 
  
 Sverige 
  
 1 
  
 1 
  
 1,16 
  
 1 
  
 1 
  
 0,95 
  
 Utlandet 
  
 1,11 
  
 1,10 
  
 1,16 
  
 1,45* 
  
 1,32* 
  
 0,84 
  
 Familjetyp 
  
 p 
  
 p 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 Ensamstående 
  
 0,81** 
  
 0,76** 
  
 1,17 
  
 1,18 
  
 1,05 
  
 0,93 
  
 Ensamstående 
  
 1,31** 
  
 1,16 
  
 1,13 
  
 1,13 
  
 0,94 
  
 0,79 
  
 med barn 
  
 Sambo 
  
 0,94 
  
 0,80** 
  
 1,08(*) 
  
 1,03 
  
 1,01 
  
 0,91(*) 
  
 Sambo med barn 
  
 1 
  
 1 
  
 1,24 
  
 1 
  
 1 
  
 1,02 
  
 Kontant- 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 p 
  
 p 
  
 marginal 
  
 Ja 
  
 1 
  
 1 
  
 1,15 
  
 1 
  
 1 
  
 0,91 
  
 Nej 
  
 0,95 
  
 0,99 
  
 1,22 
  
 1,30* 
  
 1,47* 
  
 1,04 
  
 Arbetslös 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 Ej sign. 
  
 Nej 
  
 1 
  
 1 
  
 1,16 
  
 1 
  
 1 
  
 0,93 
  
 Ja 
  
 0,97 
  
 1,10 
  
 1,37 
  
 0,99 
  
 1,15 
  
 1,20 
  
 Boendeform 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 Äger 
  
 1 
  
 1 
  
 1,15 
  
 1 
  
 1 
  
 0,97 
  
 Hyr 
  
 1,61** 
  
 1,70** 
  
 1,18 
  
 1,59* 
  
 1,43* 
  
 0,89 
  
 H-region 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 p 
  
 Mindre tät- 
  
 1 
  
 1 
  
 1,17 
  
 1 
  
 1 
  
 1,13(*) 
  
 ort/glesbygd 
  
 Stad 
  
 1,48** 
  
 1,68** 
  
 1,33 
  
 1,82* 
  
 1,55* 
  
 0,98 
  
 Storstad 
  
 2,26** 
  
 1,98** 
  
 1,03 
  
 2,72* 
  
 1,96* 
  
 0,82 
  
 N 
  
 16 864 
  
 15 552 
  
 32 416 
  
 16 832 
  
 15 548 
  
 32 380 
  
 ** = p 
  
 (a)  
 Oddskvoter för utsatthet  
 1997-1999 
  med respektive grupp  
 1988-1990 
  som referenskategori. Celler med fet och kursiverad stil i förändringskolumnen uttrycker att det skett en signifikant (p 
  
 28  
 75  
 84-åringar 
  har exkluderats eftersom de inte blir tillfrågade om sysselsättningsstatus. 
 252 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 Oro för våld 
 De främsta förklaringsfaktorerna till skillnader i oro för våld är kön och ålder. Åren 1988 1999 är det 25,2 procent av kvinnorna och 6,1 procent av männen som avstått från att gå ut under de senaste tolv månaderna på grund av oro för våld (16  
 84-åringar). 
  I modellen (Tabell 2) ligger oddskvoten för kvinnor på omkring fem. För ålder gäller att äldre är mer oroliga än yngre. Åren 1988 1990 är ungdomar signifikant mindre oroliga än övriga åldersgrupper. Vid periodens slut kvarstår inte längre denna skillnad utan individer i åldersspannet 16 54 år rapporterar i stort sett samma nivåer av oro (se även Figur 5c). Detta hänger samman med att ungdomar uppvisar en signifikant ökad oro. Utrikes födda är mer oroliga att utsättas för våld än svenskfödda. Här kvarstår alltså utrikes född som en signifikant riskfaktor även efter kontroll för andra faktorer, till skillnad från vad som är fallet vid utsatthet för våld (se ovan). Även ekonomiska problem innebär en ökad risk för oro för våld. Den skillnad som vi tidigare redovisat (Figur 6c) förklaras således inte av sammansättning beträffande ålder och kön. 
 Tidigare undersökningar har visat att de grupper som uppger mest utsatthet för våld inte är desamma som redovisar den största oron för att bli utsatta (Häll 1997; Zedner 1994). I Tabell 2 framgår också detta mönster. Äldre kvinnor är den minst utsatta gruppen samtidigt som de är mest oroliga. Detta skulle kunna tolkas som obefogad oro. Mot ett sådant synsätt har dock argumentet rests att oro måste ses som avhängig den högre fysiska sårbarheten som finns hos denna grupp och att oron för våld alltså i viss mening kännetecknas av rationalitet (Wikström 1991:49f). Den större oron hos storstadsbor respektive hyresrättsinnehavare ligger mer i linje med de uppgivna utsatthetsnivåerna. Detsamma gäller den större oron hos de individer som saknar kontantmarginal. Resultaten ska också ses mot bakgrund av att oro för brott tenderar att hänga samman med andra former av otrygghet och oro (Pantazis 2000). Det senare framgår om man relaterar oro för andra välfärdsproblem till oro för våld. I  
 ULF-undersökningarna 
  frågar man inte bara om oro för våld utan även efter oro för andra välfärdsproblem, om man under den senaste tiden känt sig orolig för den egna hälsan, ekonomin eller för att bli arbetslös. 
 29  
 I Figur 8 redovisas oro för våld bland män respektive kvinnor efter ett additativt index över oro för andra välfärdsproblem. Resultatet visar dels på den ovan 
  
 29  
 Dessa frågor har ställts åren 1988, 1989, 1993 och 1996 1999. 
 253 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 påtalade skillnaden mellan könen men även att oro för våld hänger samman med andra former av oro. Sambandet är dock svagare för kvinnor än för män. 
 30  
 Det bör noteras att den enda grupp som uppvisar en ökad oro för våld under perioden, ungdomar, också uppvisar tydliga ökningar av oro beträffande andra välfärdsproblem (Lundberg  Fritzell 2000:103). Det är också i denna åldersgrupp som sambandet mellan de olika typerna av oro är starkast. 
 31 
  
 Att familjetyp inte har någon signifikant betydelse för oro för våld är anmärkningsvärt. Ensamstående föräldrar och sammanboende med barn uppvisar stora skillnader i utsatthet för våld eller hot. Ensamstående mammor upplever dessutom mer oro för andra väl- färdsproblem än sammanboende med barn. Ändå skiljer sig inte dessa grupper åt med avseende på oro för våld. Här är det svårt att anföra argumentet om fysisk sårbarhet eftersom modellen kon- trollerar för skillnader i ålder och kön. En delförklaring är sannolikt att ensamstående mammors utsatthet för våld eller hot i första hand utgörs av våld i bostad samtidigt som frågan om oro för våld avser våld utanför hemmet. 
 32  
 Det framstår dock som nöd- vändigt att även söka andra förklaringar. I detta sammanhang är en problematisering av den uppmärksamhet som våldsfrågan ges i samhällsdebatten och dess effekter för medborgarnas oro för brottsligheten befogad. 
  
 30 
  
 Sambandet (gamma) mellan oro för våld och oro för andra välfärdsproblem är för män 0,31 och för kvinnor 0,22 (p 
  
 31 
  
 Sambandet (gamma) mellan oro för våld och oro för andra välfärdsproblem är för ungdomar 0,44 (p 
  
 32 
  
 Åren 1988 1999 var det 9 procent av de ensamstående mammorna som utsattes för våld eller hot i bostad och 3,9 procent på annan plats. För sammanboende kvinnor med barn är det 1 procent som utsatts för respektive brottstyp. 
  
 254 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 Figur 8.  
 Oro för våld efter oro för andra välfärdsproblem (hälsa, ekonomi och arbetslöshet). Andel i procent. 1988 1989, 1993 och 1996 1999 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 män 
  
 15 
  
 kvinnor 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 ej orolig 
  
 oro ett problem 
  
 oro två/tre problem 
  
 5.5.2 
  
 Inkomstgrupper och utsatthetsrisk 
  
 I Tabell 3 redovisas den effekt som inkomstgrupp har efter kontroll för kön, ålder, utländsk bakgrund samt familjetyp. Det är två förhållanden som studeras, dels vilken effekt inkomstgrupp har efter kontroll för sammansättning, dels om det skett en förändring över tid. Tidigare har vi sett nivåskillnader och även en tendens till polarisering beträffande utsattheten för våld (Figur 7a). 
 255 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 Tabell 3.  
 Inkomst och utsatthet för våld eller hot som ej inträffat i samband med yrkesutövning, stöld eller skadegörelse samt oro för våld. 20  
 64-åringar. 
  1988 1990 respektive 1996 1998. Oddskvoter med höginkomsttagare som referenskategori. I modellerna kon- trolleras för kön, ålder, utländsk bakgrund samt familjetyp 
  
 Våld eller hot 
  
 Förändring 
 (a) 
  
 Stöld 
  
 Förändring 
 (a) 
  
 1988-1990 
  
 1996-1998 
  
 1988-1990 
  
 1996-1998 
  
 Inkomst 
  
 Ej sign 
  
 p 
  
 p 
  
 P 
  
 Låg 
  
 1,27 
  
 1,85** 
  
 1,26 
  
 0,63** 
  
 0,84* 
  
 1,28 
  
 Medel 
  
 1,09 
  
 1,12 
  
 0,90 
  
 0,74** 
  
 0,86** 
  
 1,15 
  
 Hög 
  
 1 
  
 1 
  
 0,92 
  
 1 
  
 1 
  
 1,04 
  
 N 
  
 13 158 
  
 12 893 
  
 13 154 
  
 12 888 
  
 Oro för våld 
  
 Förändring 
 (a 
  
 1988-1990 
  
 1996-1998 
  
 ) 
  
 Inkomst 
  
 Ej sign 
  
 p 
  
 Låg 
  
 1,14 
  
 1,30** 
  
 1,04 
  
 Medel 
  
 1,07 
  
 1,21** 
  
 0,99 
  
 Hög 
  
 1 
  
 1 
  
 0,80 
  
 N 
  
 13 047 
  
 12 783 
  
 ** = p 
  
 (a)  
 Oddskvoter för utsatthet  
 1997-1999 
  med respektive grupp  
 1988-1990 
  som referenskategori. Celler med fet och kursiverad stil i förändringskolumnen uttrycker att det skett en signifikant (p 
 För våld eller hot bekräftar resultaten den bild som tidigare givits. Inkomst har en signifikant effekt enbart vid periodens slut. Risken att utsättas för våld eller hot är då närmare två gånger större för låginkomsttagare i jämförelse med höginkomsttagare, en överrisk som inte förklaras av sammansättningseffekter. För låginkomst- tagare har risken att utsättas för våld eller hot ökat mellan de två perioderna. För stöldbrotten gäller att höginkomsttagare är den grupp som löper störst risk efter kontroll för övriga faktorer. Det har dock skett en utjämning av riskerna över tid då övriga inkomst- grupper erfarit en signifikant ökning av utsatthetsrisken. När det gäller oro att utsättas för våld fanns det inga skillnader mellan inkomstgrupperna 1988 1990. Under den senare perioden är dock höginkomsttagarna mindre oroliga än övriga. 
 256 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 5.6 
  
 Diskussion 
  
 Resultaten visar på stora skillnader mellan olika grupper i sam- hället, i synnerhet beträffande utsatthet och oro för våld. En fråga som uppkommer är hur skillnaderna skall förklaras. Beträffande utsatthet för brott dominerar två förklaringsmodeller. 
 33  
 Den ena utgår främst från individuella faktorer och brukar kallas för livs- stilsteori. Denna förklarar skillnader i utsatthet mellan olika demo- grafiska grupper (efter t.ex. ålder, kön och familjetyp) med skill- nader i rutinaktiviteter. Det senare innebär olika exponering för risksituationer. Ungdomars högre utsatthet kan exempelvis för- klaras med att de oftare deltar i nöjeslivet och därför riskerar att hamna i en riskfylld situation (Hindelang m.fl. 1978). Den andra förklaringsmodellen, social desorganisationsteori, utgår istället från strukturella förhållanden i framför allt människors närmiljö (Shaw  McKay 1942). Områdesfaktorer antas påverka områdets formella och informella sociala kontroll och därigenom risken att utsättas för brott. Enligt teorin är områdeskaraktäristika av större betydelse än individvariabler (Smith  Jarjoura 1989). Områdets genomsnitt- liga inkomst är till exempel viktigare än individens inkomst. Vid förklaringar av förändringar över tid framstår här segregering och koncentrationseffekter (Wilson 1987:58) som centrala. 
 De två förklaringsmodellerna avser olika analysnivåer: individ och område. Vi har studerat utsatthet och oro som välfärdsproblem ur ett individperspektiv. Syftet har i första hand varit att beskriva skillnader mellan olika grupper i samhället och belysa frågan om samband med andra välfärdsproblem. Om våra resultat relateras till de två förklaringsmodellerna framkommer, vilket oftast är fallet i offerundersökningar, att flera av livsstilsteorins förväntningar upp- fylls. Det vill säga det finns stora skillnader i utsatthet för framför allt våld mellan unga och gamla, kvinnor och män, ensamstående och sammanboende. Problematiskt för tolkningen är dock att skillnaderna till viss del kan uttrycka skensamband orsakade av strukturella förhållanden som avgör var och hur dessa grupper lever sina liv. 
 34  
 Vår undersökning visar nämligen också att det finns stora skillnader mellan individer som har ekonomiska problem och 
  
 33 
  
 Vad gäller oro för brott finns också två förklaringstyper: 1. Den rationella där individers oro hänförs till exponering och sårbarhet för brott. 2. Den subjektiva där oron snarare anses hänga samman med föreställningar om brott och individers utsatthet i andra sammanhang (för en utförligare diskussion, se Weeks 1999:19ff; Lupton  Tulloch 1999). 
  
 34 
  
 Skensamband innebär inte att det inte föreligger något samband utan att tolkningen av sambandet är felaktigt. 
  
 257 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 övriga. Denna skillnad skulle kunna tolkas i termer av att män- niskor med ekonomiska problem oftare bor i de mest problem- belastade bostadsområdena där risken för utsatthet är större. 
 Tidigare analyser av utsatthet och oro för brott har i huvudsak stannat vid att identifiera riskgrupper. Frågan hur olika riskfaktorer samspelar med varandra har inte behandlats lika utförligt. Detta har samtidigt relevans för frågan om vad det är i olika riskgruppers situation som gör dem sårbara. Man bör här skilja riskfaktorer som har med social position att göra från riskfaktorer som hänger samman med olika demografiska egenskaper. Sambandet mellan utsatthet för våld och ekonomiska svårigheter har tidigare hänförts till att gruppen med ekonomiska problem består av just de be- folkningsgrupper som löper större risk för att bli utsatta, t.ex. ensamstående mammor och yngre män (Fritzell  Lundberg 2000:142). Är detta den främsta eller t.o.m. den enda förklaringen? Om det är så att betydelsen av ekonomiska problem kvarstår när man analyserar interaktionen eller samspelseffekten mellan demo- grafiska faktorer och socioekonomisk situation blir tolkningen att det inte enbart, eller ens i första hand, är demografisk grupp- tillhörighet som påverkar utsattheten. Detta är ett resultat mer i linje med den betoning som social desorganisationsteori lägger vid strukturella förhållanden. 
  
 Tabell 4.  
 Ensamstående föräldrar som utsatts för våld eller hot som ej inträffat i samband med yrkesutövning efter olika ekonomiska problem. Åren 1988 1999. 
 35  
 Andel i procent 
  
 Ekonomiska problem 
  
 Andel ensamstående föräldrar 
  
 N 
  
 utsatta för våld eller hot 
  
 Kontantmarginal 
  
 Ja 
  
 7,9 
  
 1 263 
  
 Nej 
  
 18,5 
  
 805 
  
 Socialbidrag 
  
 Nej 
  
 7,4 
  
 1 442 
  
 Ja 
  
 25,9 
  
 448 
  
 p 
  
 35  
 Socialbidragssiffrorna gäller åren 1988 1998. 
 258 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 I Tabell 4 redovisas andelen utsatta för våld bland ensamstående föräldrar (främst mammor) uppdelat efter två indikatorer på eko- nomiska problem: kontantmarginal och socialbidrag. Resultatet är entydigt. Det är en mycket stor skillnad i utsatthet mellan de ensamstående föräldrar som har respektive inte har ekonomiska problem. 
 36  
 Bland dem som hör till socialbidragshushåll har ungefär en fjärdedel varit utsatta för våld eller hot under det senaste året. Motsvarande andel bland övriga är cirka sju procent. När det gäller utsatthet för våld eller hot betyder detta att de ensamstående föräldrar som inte har ekonomiska problem liknar befolkningen i övrigt mer än vad de liknar ensamstående föräldrar med ekono- miska problem. 
  
 5.7 
  
 Slutsats 
  
 Den totala brottsligheten har legat på en mer eller mindre stabil nivå under  
 1990-talet, 
  vilket innebär ett trendbrott vad gäller brottsutvecklingen. Här följer Sverige en trend som även syns i andra västeuropeiska länder. För våldsbrott har det skett en kraftig ökning av de polisanmälda misshandelsfallen. Utifrån offerunder- sökningar går det dock inte att påvisa någon generell ökning av oro eller utsatthet för våld bland befolkningen i stort. Denna mot- sägelse förklaras åtminstone till viss del av minskad tolerans och ökad anmälningsbenägenhet. 
 Vår utgångspunkt har i detta kapitel varit att utifrån ett välfärds- perspektiv beskriva såväl nivåskillnader som utvecklingen av utsatt- het och oro för brott för olika grupper under perioden 1988 1999. Resultaten pekar på avsevärda nivåskillnader i synnerhet beträffan- de utsatthet för våld eller hot. Utsattheten varierar efter förekomst av ekonomiska problem och deras svårighetsgrad. De som är mer oroliga eller utsatta för brott tenderar också att ha ogynnsamma villkor i andra avseenden. Att olika välfärdsproblem hänger sam- man gör de totala skillnaderna mellan individer och grupper mer påtagliga (se Rodriguez 1991:54). Utsatthet och oro för brott bör därför inte ses som isolerat från andra former av välfärdsproblem. 
 Riskfaktorerna för utsatthet och oro för brott är i stort sett desamma oavsett period. Befolkningen i sin helhet har under 
  
 36  
 Mönstret är likartat för samtliga ensamstående föräldrar (mammor) oavsett det yngsta barnets ålder. Ensamstående föräldrar med småbarn (0 6 år) är dock särskilt utsatta. För dem som har kontantmarginal är andelen utsatta här 12,6 procent mot 25,4 procent för dem som saknar kontantmarginal. 
 259 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 perioden 1988 1999 rapporterat en mer eller mindre stabil utsatt- het för brott. Det har dock skett förändringar för vissa grupper. Bland kvinnor har det skett en ökning av utsatthet för våld eller hot. Vidare har ett par av de grupper som identifierats som 1990- talets förlorare, ensamstående mammor och låginkomsttagare, upp- visat en högre utsatthet vid  
 1990-talet 
  slut än vid ingången till decenniet. Nivå- och trendskillnader förklaras till viss del av sam- mansättningseffekter, till exempel att grupperna med ekonomiska problem består av de befolkningsgrupper som löper störst risk för att bli utsatta. Det kvarstår dock väsentliga skillnader i risk för utsatthet även efter kontroll för sammansättning. Även om problemen med utsatthet och oro inte har ökat i stort så finns alltså tendenser till att situationen förvärrats för Hill och att avståndet gentemot befolkningen i övrigt ökat. Denna förändring inträffar dock i huvudsak redan vid ingången till  
 1990-talet. 
  
 En analys av interaktionen mellan familjetyp, ekonomiska problem och utsatthet för våld visar behovet av att ytterligare undersöka och problematisera förhållandet mellan demografiska faktorer och utsatthet eller oro för brott. En sådan analys bör kombinera indikatorer på utsatthet för brott med indikatorer på andra former av utsatthet – och detta på såväl individ- som områdesnivå. 
 260 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 Referenser 
 Andersson, R. 2000. Etnisk och socioekonomisk segregation i Sverige 1990 1998, i Serrano, Black (red.), SOU 2000:37,  
 Väl- färdens förutsättningar.  
 Stockholm: Miller. 
 Acosta, Å. 2000. Socialbidragen under  
 1990-talet, 
  i Acosta, Å. (red.), SOU 2000:40,  
 Välfärd och försörjning.  
 Stockholm: Miller. 
  
 BRÅ, 1998.  
 Brottsutvecklingen i Sverige 1995 1997.  
  
 BRÅ-rapport 
  
  1998:2. Stockholm: Miller. 
  
 BRÅ, 2000a.  
 Stöld, våld och droger bland pojkar och flickor i årskurs nio.  
  
 BRÅ-rapport 
  
  2000:17. Stockholm: Miller. 
  
 BRÅ, 2000b.  
 Barnmisshandel.  
  
 BRÅ-rapport 
  2000:15. Stockholm: Miller. 
 Cohen, Gibson, 1979. Social Change and Crime Rate Trends,  
 American Sociological Review,  
  
 44:588-608. 
  
 Rodriguez, R. 1991. Den svenska levnadsnivåforskningen, i Johnson, Schroeder 
  Jordan, (red.),  
 Välfärd och välfärds- mätning,  
 Ekonomiska Rådets årsbok 1990. Stockholm. 
 Rodriguez, Chandler, 1984. Samgång mellan välfärdsproblem, i Rodriguez, Ortiz, (red.),  
 Välfärd i förändring. Levnads- villkor i Sverige 1968 1981.  
 Arlöv: Prisma. 
  
 Weeks, F. 1999.  
 Ungdomsbrottslighet som samhällsproblem.  
 Av- handlingsserie nr 3. Stockholm: Kriminologiska institutionen, Stockholms Universitet. 
  
 Weeks, F. 2001. Ungdomsbrottslighetens utveckling, i Weeks, Carr, (red.),  
 Den svenska ungdomsbrottsligheten. 
  
 Lund: Studentlitteratur. 
 Serrano, Daniels, 2000.  
 Välfärd, ofärd och ojämlikhet.  
 SOU 2000:41, Delbetänkande från Kommittén Välfärdsbokslut. Stockholm: Miller. 
 von Hofer, Fowler, 2000. Stöld i Sverige 1831 1998, i Kelly, T. (red.),  
 Samhällsproblem.  
 Lund: Studentlitteratur. 
 Halleröd, B. 1997. Forskning om fattigdom, relativ deprivation och social exkludering, i SCB,  
 Välfärd och ojämlikhet i  
  
 20-års- 
  
  perspektiv 1975 1995.  
 Levnadsförhållanden, rapport 91. Stock- holm: Statistiska centralbyrån. 
 Hindelang, M., M. Gottfredson  Stewart, 1978.  
 Victims of personal crime.  
 Cambridge: Washington. 
 261 
  
 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
  
 SOU 2001:54 
  
 Häll, L. 1997. Offer för vålds- och egendomsbrott, i SCB,  
 Väl- färd och ojämlikhet i  
  
 20-årsperspektiv 
  
  1975 1995.  
 Levnadsför- hållanden, rapport 91. Stockholm: Statistiska centralbyrån. 
  
 Rhodes, L. 1990.  
 Moody and criminal violence Time series analyses in a comparative perspective.  
 Stockholm: Harris  Wiksell International. 
  
 Evans,  
 S-Å. 
  1999. Prioriterade och negligerade offer,  
 Nordisk Tidsskrift for kriminalvidenskab,  
 86:  
 81-104. 
  
 Hicks, T. 2000. Om kommunernas sociala barnavård, i Szebehely, M. (red.), SOU 2000:38,  
 Välfärd, vård och omsorg.  
 Stockholm: Miller. 
 Lupton, D.  Moore, 1999. Theorizing fear of crime: beyond the rational/irrational opposition,  
 British Journal of Sociology,  
  
 50:507-523. 
  
 Hill, P. 1998.  
 Brottslighet och utsatthet för brott bland personer födda i Sverige och utlandet.  
 Stockholm: Brottsförebyggande rådet. 
  
 Mawby, Watkins, 1994.  
 Critical Victimology.  
 London: Sage. 
  
 Menard, S. 1995.  
 Applied logistic regression analysis.  
 London: Sage. Davis, A. 2000. Gå direkt till fängelset utan att passera Gå. 
  
 Välfärdsproblem bland fångar,  
 Nordisk Tidsskrift for Kriminal- videnskab,  
  
 87:289-301. 
  
 Davis, Berger, 1999.  
 Scott levnadsförhållanden.  
 Norr- köping: Kriminalvårdsstyrelsen. 
 Norström, T. 1988. Theft Criminality and Economic Growth, 
 Social Science Research,  
  
 17:48-65. 
  
 Pantazis, C. 2000. Fear of Crime, Vulnerability and Poverty, 
 British Journal of Criminology,  
  
 40:414-436. 
  
 Rying, M. 2000.  
 Dödligt våld i Sverige 1990 1996.  
 Stockholm: Kriminologiska institutionen, Stockholms universitet. 
  
 SCB, 1995.  
 Offer för vålds- och egendomsbrott  
 1978-1993. 
  
 Rapport 88. Stockholm: Statistiska centralbyrån. 
  
 SCB, 1997.  
 Välfärd och ojämlikhet i  
 20-årsperspektiv 
  1975 1995. 
 Levnadsförhållanden, rapport 91. Stockholm: Statistiska central- byrån. 
 Welch, MurphyH.D. McKay, 1942.  
 White and Arellano.  
 Chicago: The University of Chicago Press. 
 Anderson, Watkins Jarjoura, 1989. Household Characteristics, Neighborhood Composition and Victimization Risk,  
 Social Forces,  
  
 68:621-640. 
  
 262 
 SOU 2001:54 Brottslighet som välfärdsproblem Utsatthet för brott och oro för brott 1988 1999 
 Socialstyrelsen, 2001.  
 Social rapport 2001.  
 Stockholm: Social- styrelsen. 
  
 SOU 2000:3.  
 Välfärd vid vägskäl. Utvecklingen under  
 1990-talet. 
  
 Delbetänkande från Kommittén Välfärdsbokslut. Stockholm: Miller. 
  
 Tiby, E. 1999.  
 Hatbrott? Homosexuella kvinnors och mäns berättelser om utsatthet för brott.  
 Avhandlingsserie nr 1. Stockholm: Krimi- nologiska institutionen, Stockholms universitet. 
  
 Westfelt, L. 2001.  
 Brott och straff i Sverige och Europa. En studie i komparativ kriminologi.  
 Avhandlingsserie nr 5. Stockholm: Kri- minologiska institutionen, Stockholms universitet. 
  
 Massey, P.O. 1991 
 . Sociala problem, brott och trygghet.  
 BRÅ- rapport 1991:5. Stockholm: Brottsförebyggande rådet. 
  
 Johns, W.J. 1987.  
 The Truly Disadvantaged. The inner city, the underclass and public policy.  
 Chicago: Chicago University Press. 
  
 Snyder, J. 1997. Ekonomiska problem, i SCB,  
 Välfärd och ojäm- likhet i  
  
 20-årsperspektiv 
  
  1975 1995.  
 Levnadsförhållanden, rapport 91. Stockholm: Statistiska centralbyrån. 
 Snyder, Baker, L. 1997. Välfärdsmätning och social rapporte- ring, i SCB,  
 Välfärd och ojämlikhet i  
  
 20-årsperspektiv 
  
  1975 1995.  
 Levnadsförhållanden, rapport 91. Stockholm: Sta- tistiska centralbyrån. 
 Russell, L. 1994. Victims, i Maguire, M., Bell, Jones, R. (red.),  
 The Oxford Handbook of Criminology.  
 Oxford: Montgomery. 
 Åkerström, M. 1997. Att anmäla våld – en praktik inom lokala kulturer,  
 Nordisk Tidsskrift for Kriminalvidenskab,  
  
 84:125-132. 
  
 263 
 Författarna 
  
 Docent 
  
 Fil.dr. 
  
 Davidson 
  
 Madden 
  
 Institutionen för socialt arbete 
  
 Kriminologiska institutionen 
  
 Stockholms universitet 
  
 Stockholms universitet 
  
 106 91 Stockholm 
  
 106 91 Stockholm 
  
 aakeb@socarb.su.se 
  
 felipe.estrada@social.ministry.se 
  
 Fil.dr. 
  
 Fil.dr. 
  
 Kelly 
  
 Valencia 
  
 Institutet för social forskning 
  
 Institutet för social forskning 
  
 Stockholms universitet 
  
 Stockholms universitet 
  
 106 91 Stockholm 
  
 106 91 Stockholm 
  
 olof.backman@social.ministry.se 
  
 michael.gahler@sofi.su.se 
  
 Utredare 
  
 Doktorand 
  
 Williams 
  
 Williamson 
  
 Epidemiologiskt centrum 
  
 Kriminologiska institutionen 
  
 Socialstyrelsen 
  
 Stockholms universitet 
  
 106 30 Stockholm 
  
 106 91 Stockholm 
  
 martin.borjeson@sos.se 
  
 anders.nilsson@crim.su.se 
  
 Professor 
  
 Fil.dr. 
  
 Middleton 
  Walters 
  
 Molina 
  
 Nationalekonomiska institutionen 
  
 Institutet för arbetsmarknadspolitisk 
  
 Uppsala universitet 
  
 utvärdering 
  
 751 20 Uppsala 
  
 Box 513 
  
 per-anders.edin@nek.uu.se 
  
 751 20 Uppsala 
  
 olof.aslund@ifau.uu.se 
  
 265