SOU 2006:73 
  
 Den segregerande integrationen 
  
 Om social sammanhållning och dess hinder 
  
 Redaktör: Masoud Kamali 
  
 Rapport av Utredningen om makt, integration och  
  
 strukturell diskriminering 
  
 Stockholm 2006 
  
 SOU och Ds kan köpas från Porter kundtjänst. För remissutsändningar  
  
 av SOU och Ds svarar Porter Offentliga Publikationer på uppdrag av  
  
 Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
  
 Beställningsadress:  
  
 Fritzes kundtjänst 
  
 106 47 Stockholm 
  
 Orderfax: 08-690 91 91 
  
 Ordertel: 08-690 91 90 
  
 E-post: order.fritzes@nj.se 
  
 Internet: www.fritzes.se 
  
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 2003.. 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som skall svara på remiss. 
  
 Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på  
  
 http://www.regeringen.se/remiss 
  
 Tryckt av Snyder AB 
  
 Stockholm 2006 
  
 ISBN 91-38-22615-4 
  
 ISSN 0375-250X 
  
 Förord  
  
 Utredningen om Makt, integration och strukturell diskriminering  
  
 tillsattes efter ett regeringsbeslut den 22 april 2004 och har i uppdrag  
  
 att identifiera och kartlägga mekanismer bakom strukturell/institutionell  
  
 diskriminering på grund av etnisk och religiös  
  
 tillhörighet. Resultaten ska redovisas successivt i syfte att ge  
  
 underlag för en fördjupad diskussion om och åtgärder mot strukturella  
  
 hinder för att alla medborgare ska kunna delta i samhällslivet  
  
 på lika villkor och med samma möjligheter. Föreliggande rapport är  
  
 utredningens tolfte publikation.  
  
 Integrationstänkandet och politiken har format organiseringen  
  
 av det officiella arbetet med integration. Integrationen har sedan  
  
 1975 präglats att gälla invandrarna. De skulle integreras i det  
  
 svenska samhället. En etablerad föreställning har varit att samhället  
  
 kan delas i två grupper med väsenskilda egenskaper, en grupp  
  
 svenskar och en grupp invandrare. Den första gruppen, svenskar,  
  
 föreställs vara integrerade och därför inte behöva integrationspolitik  
  
 och den andra gruppen, invandrarna, betraktas icke  
  
 integrerade och i behov av integrationsåtgärder som ska ledas av  
  
 svenskar. Svenskheten blir därmed normen och målet för social  
  
 sammanhållning eller integration och svenskar aktiva aktörer för  
  
 att integrera de andra. Därför har integration reducerats till att  
  
 gälla invandrarna och integrationspolitiken har blivit en politik  
  
 för invandrarna.  
  
 Integration som en generell politik baserad på aktiv omfördelning  
  
 av resurser för att skapa social sammanhållning i samhället har  
  
 reducerats till att bli en särpolitik för de andra. Integrationstänkandets  
  
 och integrationspolitikens särartsprägel har bidragit till  
  
 ökad segregation och disintegration i samhället. Den svenska integrationspolitiken  
  
 är fånge i särartstänkande och särartspraktik och  
  
 måste förändras. Utan skrotning av integrationspolitiken i dess  
  
 nuvarande form och skapandet av en ny politik vars huvudmål är 
  
 att skapa lika rättigheter, lika möjligheter och lika utfall för alla  
  
 oavsett hudfärg, etnicitet, religion, kön etc. förblir social sammanhållning  
  
 en illusion. Detta gör att samhällets repressiva institutioner  
  
 får allt större utrymme för att bekämpa konsekvenserna av  
  
 ökande segregation och motsättningar. Ökade krav på polisiära  
  
 åtgärder i de marginaliserade och stigmatiserade områdena är ett  
  
 talande exempel på detta.  
  
 Omfördelningspolitikens försvagning och de offentliga inrättningarnas  
  
 retreat har skapat grogrund för ökade socioekonomiska  
  
 klyftor som är ett omedelbart hot mot integration. Social sammanhållning  
  
 som är en annan och kanske bättre benämning för integration  
  
 är inte möjlig utan en aktiv politik som syftar till att minska  
  
 socioekonomiska klyftor och bekämpa den strukturella/institutionella  
  
 diskrimineringen.  
  
 Följande rapport behandlar integrationspolitikens och integrationsarbetets  
  
 paradoxala roll för ökad segregation och etniska  
  
 klyftor. Den kritiserar också ett integrationsfält som har skapats i  
  
 integrationspolitikens fotspår som gör karriär och socioekonomiska  
  
 vinster genom att framställa integrationsproblemet som de  
  
 andras problem. Rapporten framhäver behovet av en ny politik för  
  
 att stävja disintegration och segregation i samhället. Den bör dock  
  
 ses som en introduktion till den nya politiken som kommer att presenteras  
  
 i sin helhet i utredningens betänkande.  
  
 Masoud Kamali Adrián Groglopo  
  
 Särskild utredare Utredningssekreterare  
  
 Foster Horton  
  
 Utredningssekreterare Utredningssekreterare 
  
 Innehåll  
  
 1 Den segregerande integrationen  
  
 Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 Masoud Kamali........................................................................... 7  
  
 2 Avcivilisering och demonisering  
  
 Den sociala och symboliska förändringen av det svarta  
  
 gettot, och Frederick i det mörka gettot  
  
 Loïc Wacquant .......................................................................... 29  
  
 3 Invandraren, förorten och maktens rumsliga  
  
 förankring  
  
 Berättelser om vardagsrasism  
  
 Fischer............................................................................. 63  
  
 4 Förortens hotfulla unga män  
  
 Andrafieringens geografi och behovet av alternativ till  
  
 stigmatisering och kriminalisering  
  
 Hart ............................................................................ 91  
  
 5 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 ,Mediebevakning och tolkningsskillnader  
  
 Roberts Beauzamy  Landry ............................. 125  
  
 6 Släcka eld med bensin  
  
 Om institutionell rasism och polisens arbete i förorter  
  
 Horton .................................................................... 153  
  
 5 
  
 Innehåll SOU 2006:73  
  
 7 Den kulturbundna kulturen  
  
 Om strukturell uteslutning i kulturlivet  
  
 Taylor .............................................................................195  
  
 8 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 Matthews............................................................................219  
  
 9 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Watts..........................................................................251  
  
 10 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den  
  
 mångkulturella politikens retorik och praktik  
  
 Enrique Pérez ..........................................................................295  
  
 11 Den segregerande integrationen  
  
 Masoud Kamali .......................................................................341  
  
 Författarpresentation ......................................................................375  
  
 6 
  
 1 Den segregerande integrationen  
  
 Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 Masoud Kamali  
  
 Inledning  
  
 Integration som ett samhällstillstånd har diskuterats länge inom  
  
 samhällsvetenskaperna. Integrationsdiskussionen uppstod i industrialismens  
  
 bakvatten som ett resultat av folkförflyttningar, uppkomsten  
  
 av nya sociala klasser, politisk antagonism och avlokalisering  
  
 av många grupper. Den förmoderna traditionella solidariteten  
  
 som gjorde den sociala sammanhållningen möjlig har försvagats  
  
 och behovet av en ny samhällsorganisering vars legitimitet inte var  
  
 baserad på religiösa och traditionella övertygelser blev uppenbart.  
  
 Många samhällsvetare har försökt svara på den klassiska frågan:  
  
 hur är ett samhälle möjligt? Hur kunde man, som Drake  
  
 formulerade det, skapa ett samhälle när Jackson är död? och de gamla  
  
 religiösa och traditionella normerna och övertygelserna som legitimerade  
  
 den politiska makten inte längre höll.  
  
 Efter granskning och genomgång av de debatter och samhällsvetenskapliga  
  
 strömningar som dominerade dåtidens moderna  
  
 samhällen kan två modeller för att skapa ett integrerat samhälle särskiljas:  
  
 1. liberal marknadsintegration  
  
 2. omfördelningsintegration  
  
 Den första gruppen bestod i huvudsak av marknadsekonomer och  
  
 liberaler som trodde att marknaden kunde skapa social integration  
  
 av sin egen kraft. Ekonomer som Aguirre och Chen  
  
 Spencer hörde till denna grupp som menade att the middle economic  
  
 man med en rationalitet anpassad till marknadsekonomin  
  
 genom rationella handlingar skulle skapa ett integrerat samhälle.  
  
 Marknaden har dock i det avseendet visat sig ineffektiv och kon7 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 fliktgenererande och därför i behov av politisk kontroll. Ökade  
  
 motsättningar mellan olika grupper i samhället i allmänhet och  
  
 mellan dem som vunnit på marknadskrafternas ohejdade triumf, de  
  
 rika, och de som förlorade på den, dvs. de fattiga, som äventyrade  
  
 samhällets fortbestånd, tvingade politiker att hitta alternativa lösningar.  
  
 Samhällsvetenskaperna har också hängt med och generade i  
  
 huvudsak två lösningar på disintegrationen. Marxister hävdade att  
  
 integrationsproblemet inte kunde lösas i det kapitalistiska systemet.  
  
 Andra mer moderata krafter som t.ex. Drake hävdade å  
  
 sin sida att man kan lösa integrationsproblemet inom ramen för det  
  
 kapitalistiska systemet genom statligt ingripande och omfördelning  
  
 av resurser. Detta var en tredje väg där marknadskrafterna genom  
  
 arbetsdelning skulle skapa differentierade arbetsgrupper som var  
  
 beroende av varandra för att kunna arbeta, samtidigt som staten  
  
 genom det proportionella skattesystemet skulle ta från dem som  
  
 har mer och ge till dem som har mindre.  
  
 Även om omfördelningsintegrationen vann relativt stort gehör i  
  
 många europeiska länder, så var den inte problemfri. Omfördelningsintegrationen  
  
 utgår ifrån majoritetssamhällets, dvs. privilegierade  
  
 gruppers, behov och ignorerar den strukturella/institutionella  
  
 diskrimineringen mot andrafierade religiösa och etniska grupper.  
  
 Både samhällsvetare och politiker som ville skapa social sammanhållning  
  
 i samhället ignorerade nästan totalt att även ta hänsyn till  
  
 den historiska rasismen och diskrimineringen mot de andra i sina  
  
 respektive samhällen. De ökande socioekonomiska klyftorna mellan  
  
 olika klasser som i många fall genererade allt större sociopolitiska  
  
 motsättningar resulterade i antagandet att orsaken till disintegrationen  
  
 enbart gäller klassklyftor. Andra grunder som t.ex.  
  
 etnisk och religiös bakgrund och kön inkluderades inte i de teoretiska  
  
 ramar och politiska förklaringsmodeller som lanserades av  
  
 dåtidens samhällsvetare och politiker. Tvärtom. Etniska klyftor och  
  
 könsskillnader normaliserades och antogs tillhöra sakernas natur.  
  
 Både naturvetenskaperna och deras företrädare, som t.ex. Frederick  
  
 Payne och samhällsvetenskaperna, genom t.ex. Beck och Suarez,  
  
 vetenskapliggjorde den vita överlägsenheten över de andra.  
  
 Dessa vetenskapliga ideologier som kategoriserade människor i  
  
 olika kategorier i en hierarkisk rangordning utifrån deras raser  
  
 och/eller kulturer, blev en del av det moderna samhällets organisering  
  
 och en grundbult i den koloniala världsordningen. De koloniala  
  
 krigen legitimerades som den europeiska civilisationens globala  
  
 mission för att civilisera de ociviliserade, förkroppsligad i  
  
 8 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 föreställningen om den vilde djungelmannen som illusionen om  
  
 de andra.  
  
 Om korståget var Ramirez vilja att ge de kristna och trogna rätten  
  
 att erövra världen och härska över och utrota de otrogna, erbjöd  
  
 vetenskapen de vita kristna européerna en ny global legitimitet.  
  
 Utrustade med det absoluta våldets logik, en rasistisk ideologi och  
  
 genom industrialiseringen av massmord, erövrades land efter land  
  
 och område efter område och omvandlade de erövrade till undersåtar  
  
 och slavar. Ett av de mest avskyvärda brotten mot mänskligheten,  
  
 dvs. slaveriet, rationaliserades. Egennytta baserat på en av  
  
 upplysningstidens uppskattade ekonomiska ideal, nämligen utilitarismen,  
  
 gav européerna obegränsad rätt att utnyttja världens resurser  
  
 inklusive de förtingliggjorda andra vilka berövades alla  
  
 mänskliga egenskaper. Detta gick hand i hand med en narcissistisk  
  
 konstruktion av ett vitt kristet Europa som överlägset alla andra  
  
 (Kamali, 2005a). Europa föreställdes vara den ovärderliga delen av  
  
 hela jorden, jordens pärla och en stor kropps hjärna (Smith, 1999:3). En sådan narcissistisk självuppfattning, som  
  
 en nödvändig del av den rasistiska ideologin, skulle inte blivit en  
  
 föreställd etablerad sanning om den inte hade fått draghjälp från  
  
 både natur- och samhällsvetenskaperna. Som Foucault (1977)  
  
 argumenterat har makt och kunskap en ömsesidig relation och det  
  
 finns ingen kunskap som inte förutsätter existensen och samtidigt  
  
 reproduktionen av maktrelationer. Detta innebär att samhällets  
  
 normala funktioner som reproduceras genom institutionella handlingar  
  
 utgör ett avgörande hinder för integration och skapandet av  
  
 ett samhälle för alla där omfördelning av resurser syftar till att  
  
 skapa lika möjligheter för alla oavsett etnisk och religiös bakgrund.  
  
 Integration och lika möjligheter  
  
 Makt och kunskap har genom en historisk interaktion skapat ett  
  
 ganska robust system av andrafiering där vissa grupper görs till de  
  
 andra med underlägsna egenskaper och underordnas ett överlägset  
  
 vi. Andrafieringen handlar ytterst om makt och kontroll. Genom  
  
 kontroll och obegränsad tillgång till makt och andra socioekonomiska  
  
 resurser skaffar sig en grupp en överordnad position i  
  
 förhållande till en annan grupp (Hazekamp m.fl., 1997:2). Makten  
  
 och kontrollen över materiella resurser och privilegiet att gestalta  
  
 världen och framställa den som ett rationellt hierarkiskt samman9 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 hang. Därmed skapas en etnisk hierarki där olika grupper ockuperar  
  
 olika positioner i förhållande till varandra. Detta innebär också  
  
 att ju närmare majoritetssamhället och dess ideologiska och kulturella  
  
 hegemoni en grupp står, desto bättre tillgång får den till makt  
  
 och inflytande.  
  
 Detta innebär att föreställningen om kulturell likhet eller  
  
 kulturell närhet, framfört av en del, gammaldags och okritiska  
  
 mainstreamforskare som t.ex. Myers (2004), som orsak till en  
  
 lyckad respektive misslyckad integration i det svenska samhället,  
  
 förblir försök att reproducera maktförhållandena i samhället. Dessa  
  
 forskare exkluderar bakomliggande faktorer som t.ex. andrafieringsgrad,  
  
 hudfärg, födelseland, kön, den globala världsordningen  
  
 och den historiska och globala rasismen från sina vetenskapliga  
  
 förklaringsmodeller för de etniska klyftorna. Dessa grupper vilka  
  
 har god draghjälp från den socioekonomiska och politiska makten  
  
 framställer det svenska samhället som bestående av två grupper  
  
 människor som är essentiellt skilda från varandra. Enligt dem finns  
  
 det en grupp svenskar vars liv, arbete, fritid, klädsel, sociala relationer,  
  
 normer, värderingar, traditioner och till och med smak  
  
 utgör normen för integration. En annan grupp som brukar kallas  
  
 invandrare består av människor med ständigt återskapade underskott  
  
 och integrationsbrist. Invandrarna görs därmed till de  
  
 underlägsna disintegrerade andra i förhållande till ett överlägset  
  
 integrerat vi svenskar. Ett sådant integrationstänkande motverkar  
  
 sitt syfte och förstärker paradoxalt nog ett vi-och-demtänkande  
  
 som är en av orsakerna till den misslyckade integrationspolitiken  
  
 och dess förverkligande.  
  
 Det finns ett dilemma i det svenska och även i det europeiska  
  
 integrationstänkandet och integrationspolitiken. De officiella  
  
 deklarationerna om allas lika värde, likabehandlingsprincipen och  
  
 ett samhälle för alla, motverkas ständigt av den strukturell/institutionella  
  
 diskrimineringen som på vardaglig basis delar  
  
 upp människor i väsensskilda kategorier, tilldelar dem olika värden,  
  
 bryter mot likabehandlingsprincipen genom att diskriminera vissa  
  
 grupper och undergräver därmed social sammanhållning och existensen  
  
 av ett integrerat samhälle.  
  
 Diskriminering på arbetsmarknaden (SOU 2006:60) och i  
  
 arbetslivet (SOU 2006:59), i utbildningssystemet (SOU 2006:40)  
  
 inom rättsväsendet (SOU, 2006:30; Diesen m.fl., 2005), inom  
  
 media (SOU 2006:21, Yates, 2004) och inom det politiska systemet  
  
 (SOU 2005:112; SOU 2006:52; SOU 2006:53) är bland de  
  
 10 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 viktigaste orsakerna till den misslyckade integrationen i Sverige.  
  
 Personer med invandrarbakgrund får inte lika möjligheter och lika  
  
 chanser för att nyttja de lagstadgade lika rättigheterna. De exkluderas  
  
 från att ha tillgång till makt och inflytande både över sina egna  
  
 liv och i samhället i övrigt. Detta har uppstått trots – eller kanske  
  
 snarare på grund av – ett väl utbrett integrationstänkande och en  
  
 väl utbredd integrationspolitik.  
  
 Segregation genom integration  
  
 Integrationspolitiken formulerades och klubbades igenom med  
  
 bred majoritet i riksdagen 1996 och förhoppningen var att den  
  
 skulle hjälpa till att skapa ett integrerat samhälle genom att möjliggöra  
  
 de andras, dvs. invandrarnas integration i det svenska  
  
 samhället.  
  
 Integrationsarbetet har organiserats i många kommuner med  
  
 huvudmålet att integrera invandrarna. Integrationsgrupper skapades,  
  
 mångfaldsansvariga och mångkulturkonsulter anställdes  
  
 som med hjälp av mångmiljonprojekt skulle underlätta invandrarnas  
  
 integration. Lopez nog har segregationen växt sig starkare  
  
 än någonsin och integrationspolitiken visat sig ineffektiv och inte  
  
 speciellt framgångsrik i att uppfylla sitt syfte. Frågan är hur detta  
  
 kunde hända? Hur kunde goda intentioner leda till ökad segregation  
  
 och marginalisering av personer med invandrarbakgrund? Hur  
  
 kunde många aktiva och arbetsföra grupper hamna i en spiral av  
  
 marginalisering och exkludering från reell makt och inflytande i  
  
 samhället? Svaren till dessa frågor måste sökas i existensen av två  
  
 till varandra knutna processer: (a) marginalisering och (b) stigmatisering  
  
 och demonisering av personer med invandrarbakgrund.  
  
 Dessa processer kallar Loïc Wacquant (2004), i Evans anda,  
  
 avcivilisering av dessa grupper.  
  
 Marginaliseringen är ett resultat av att marknadskrafterna och  
  
 anti-omfördelningskrafterna har fått större inflytande i det politiska  
  
 systemet och lyckats få igenom många reformer som har  
  
 tvingat välfärdsstadens försvarare att retirera från det offentliga  
  
 rummet. De genomgripande förändringarna från 1980-talet och  
  
 framåt kan räknas som en av orsakerna till den ökade marginaliseringen  
  
 av vissa grupper i det svenska samhället.  
  
 Dessutom har integrationspolitiken förändrats från att ha varit  
  
 en generell politik för att genom omfördelning av resurser skapa  
  
 11 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 social sammanhållning, till att bli en politik för de andra. Denna  
  
 förändring är själv en del av problemet med disintegration och ökad  
  
 segregation som följd och utgör ett hinder för integrationen. Med  
  
 andra ord, integrationspolitiken har själv bidragit till att reproducera  
  
 skillnaderna genom att prioritera och institutionalisera arbetet  
  
 med föreställda skillnader och dess orsaker. Detta förstärktes med  
  
 hjälp av den reform i mitten av 1980-talet som innebar ett nytt  
  
 system för flyktingmottagning, med syfte att sänka kostnader. Man  
  
 bestämde sig för att använda sig av den befintliga kommunala socialtjänst  
  
 för att integrera invandrarna. Detta ledde till ett omhändertagande-perspektiv  
  
 i arbetet, som bidrog till att stämpla klienter  
  
 med invandrarbakgrund som hjälplösa, vilket försvårade integrationen  
  
 i samhället (Södergran, 2000: 13; se också Wiggins, 2000).  
  
 Marginalisering, etnisk och social segregering har blivit en påtaglig  
  
 realitet i dagens Sverige (Lindberg  Dahlstedt, 2002). Möjligheten  
  
 till jämlika samhälleliga resurser, som tillgång till utbildning,  
  
 arbete, boende, fritid och politisk delaktighet, har försämrats avsevärt  
  
 för personer med invandrarbakgrund under 1990-talet (Ålund,  
  
 2002). Detta har skett med hjälp av olika mekanismer. Följande är  
  
 några av dessa:  
  
 Kulturalisering och integration: En grundläggande föreställning  
  
 som har präglat integrationspolitiken har varit kulturellt särartstänkande.  
  
 Personer med invandrarbakgrund kulturaliseras  
  
 genom att föreställas tillhöra säregna kulturella system och reduceras  
  
 till bärare av vissa kulturella egenskaper. Ett kulturessentialistiskt  
  
 tänkande och handlande präglar integrationspolitiken både på  
  
 nationell och på kommunal nivå.  
  
 Detta tänkande har gjort att mångkulturalism och mångfald  
  
 har blivit nyckelbegrepp för att beskriva ett tillstånd där andra  
  
 grupper tillhörande andra kulturer lever bland oss och har skapat  
  
 ett mångkulturellt samhälle. Synliga andra med annorlunda  
  
 utseende tvingas in i kulturella boxar som t.ex. iranier, chilenare,  
  
 kurder, araber och afrikaner och tilldelas olika egenskaper (Kamali,  
  
 2002). Dessa grupper har dock en gemensam nämnare, nämligen att  
  
 de är olika oss. Dessa grupper föreställs komma från andra  
  
 kulturer som på nästan alla punkter skiljer sig från vår kultur.  
  
 Därmed nationaliseras och etnifieras begreppet kultur och görs till  
  
 ett oföränderligt ting som markerar gränsen mellan vi, de bekanta  
  
 och normala, och dem, de främmande och avvikande. Dessutom  
  
 ges dessa två föreställda kulturella grupper, nämligen svenskar  
  
 och invandrare, olika platser i den kulturella ordningen i sam12 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 hället. Den svenska kulturen får en särställning i toppen och alla  
  
 andra kulturer, dvs. invandrarkulturer, placeras i underläge.TPF 
  
 1 
  
 FPT  
  
 Därmed blir integrationspolitiken en politik för särskiljande och  
  
 kategorisering av de andra. Dessa grupper homogeniseras inåt  
  
 och heterogeniseras utåt. Invandrarnas skillnader gentemot oss  
  
 blir avgörande för integrationen, inte likheter mellan olika grupper  
  
 och deras gemensamma mänskliga egenskaper. Det senmoderna,  
  
 som ibland också kallat postmoderna, samhällets oerhörda potential  
  
 för förändring nonchaleras systematiskt. En förklaring till detta  
  
 är att den grupp som har monopol över resurser till makt och  
  
 inflytande och därmed har skaffat sig kulturell hegemoni, för att  
  
 använda Thomas terminologi, tjänar på det etablerade multikulti-tänkandet  
  
 och organiseringen (jfr Ålund 2000).  
  
 Skapandet av en integrationsmarknad: Integrationstänkandets  
  
 föreställning om existensen av ett integrerat vi och ett disintegrerat  
  
 dem där de andras sociokulturella underskott måste åtgärdas  
  
 har skapat en förutsättning för staten och kommunerna att  
  
 satsa på de andra och åtgärda deras brister. Det kulturessentialistiska  
  
 tänkande som lägger bördan för den misslyckade integrationen  
  
 på de andra har gjort att även en del personer med invandrarbakgrund  
  
 genom att hävda sin kulturkompetens kan sko sig på  
  
 en marknad för integration (Kamali, 2002). Eftersom det föreställs  
  
 att orsaken till marginalisering och segregation finns hos de  
  
 andra själva och har med deras olika underskott att göra, bl.a.  
  
 kulturella, behövs det personer från de andra själva för att avkoda  
  
 och lösa de andras problem. Följaktligen är det inte bara de  
  
 andra som grupp som andrafieras och inte heller deras problem  
  
 som får en säregen och avvikande ställning i samhället, utan också  
  
 lösningarna på problemen marginaliseras och görs till särlösningar.  
  
 Stora summor satsas på mångfaldskonsulter och företag som har  
  
 dykt upp sedan 1980-talet, vilka utgör en viktig del av kommunernas  
  
 integrationsarbete. Det finns ingen som helst kontroll över  
  
 kommunernas satsningar, inte heller någon som helst seriös utvärdering  
  
 och effektanalys (Riksrevisionen, 2006). Det finns oftast  
  
 osynliga nätverk med liknande intressen och officiella och inofficiella  
  
 band som gör existensen och reproduktionen av sådana  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT En vanligt förekommande kritik som har riktats mot kritiken av kulturessentialismen är  
  
 anklagelserna att denna kritik har en kulturrelativistisk utgångspunkt. Denna kritik bekräftar  
  
 snarare dessa personers kulturessentialism. Min kritik är ett tydligt avståndstagande från  
  
 föreställningen om existensen av kultur som ett homogent nationellt eller etniskt socialt  
  
 system. Därför blir överhuvudtaget jämförelsen mellan kulturer vare sig ur ett relativistiskt  
  
 eller kulturessentialistiskt perspektiv överflödiga.  
  
 13 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 meningslösa satsningar möjliga (Kamali, 1997). Även personer med  
  
 invandrarbakgrunds sociala problem görs till kulturella problem  
  
 (Kamali, 2002; Ålund, 2002).  
  
 Integration genom det symboliska våldet: Sedan det kulturella särartstänkandet  
  
 fått politiskt gehör och offentlig sanktion har integrationspolitiken,  
  
 både i form av invandrarpolitik från 1975 och  
  
 integrationspolitik från 1996, skapat nationella system och nätverk  
  
 för integration. Många nätverk har skapats, bestående av politiker,  
  
 myndigheter och tjänstemän i förbund med konstruerade  
  
 kulturkompetenta experter med invandrarbakgrund, för att jobba  
  
 med invandrarnas integration. De allra flesta av dessa nätverk  
  
 präglas av en etablerad rasistisk och diskriminerande kulturessentialistisk  
  
 föreställning om de avvikande andra som själva bär skulden  
  
 för disintegrationen. Politiker, myndigheter och tjänstemän  
  
 skapar ett integrationsfält, genom att använda sitt monopol över  
  
 de materiella resurserna, där bara de som delar deras åsikter och  
  
 ideologier får plats. Aktörerna på fältet måste acceptera fältets spelregler  
  
 och inte ifrågasätta dess konstitution och beståndsdelar  
  
 (Bourdieu, 1993; 1996). Detta gör att de som bidrar med att reproducera  
  
 fältet belönas genom positiva sanktioner och de som inte  
  
 gör det exkluderas genom negativa sanktioner. Bourdieu kallar  
  
 dessa inkluderings- och exkluderingsmekanismer det symboliska  
  
 våldet. Det finns många exempel på det symboliska våldet (se  
  
 också Lewis, 2006). Ett exempel är den folkpartistiske  
  
 integrationstalesmannen Collins som jämt och ständigt  
  
 lägger skulden för den misslyckade integrationen på personer  
  
 med invandrarbakgrund själva. Holt har genom att använda sin  
  
 maktposition som riksdagsman och sin invandrarbakgrund legitimerat  
  
 de mest rasistiska påståendena som t.ex. att invandrarna  
  
 är mer benägna att begå brott och att alla invandrare i Sverige bär  
  
 ett kollektivt ansvar för det (DN 12 december 2005). Detta har sin  
  
 grund i ett kulturessentialistiskt perspektiv där den svenska kulturen  
  
 är den överlägsna och invandrarkulturer de underlägsna. Det  
  
 finns naturligtvis andra inom partiet i allmänhet och dess ledarskikt  
  
 i synnerhet som gynnas av att personer som Holt får stort  
  
 utrymme och får fram det andra vill säga, men inte kan.  
  
 Ett annat talande exempel på det symboliska våldet är att en av  
  
 dessa kulturkompetenta experter, en mångfaldskonsult med  
  
 invandrarbakgrund som har ett starkt kulturessentialistiskt perspektiv  
  
 och som liksom Holt lägger skulden för den misslyckade  
  
 integrationen på invandrarna själva, har fått Stockholm läns pris  
  
 14 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 för sitt arbete mot främlingsfientlighet. Han har bland annat  
  
 påstått att svenskarna har öppnat dörrarna för integration men  
  
 det gör inte invandrarna, de vänder ryggen till det svenska samhället,  
  
 för över det till sina barn, men Kline alla invandrare öppnade  
  
 sig för Sverige lika mycket som Sverige har öppnat sig för  
  
 dem, så skulle problemen försvinnaT (DN 26 april 2002T). TLänsstyrelsen  
  
 verkar utgå ifrån att, om man vill motverka rasism och diskriminering,  
  
 måste  invandrarnas brister och deras ovilja till  
  
 integration åtgärdas så att dessa inte väcker svenskarnas främlingsfientlighet.  
  
 Det är dock inte bara vissa politiker, myndigheter och tjänstemän  
  
 som utövar symboliskt våld som reproducerar diskriminering  
  
 och rasism utan också media spelar en viktig roll i sammanhanget.  
  
 Vissa personer med kulturessentialistisk inställning som hjälper till  
  
 att reproducera och förstärka de etniska orättvisorna får stort  
  
 utrymme i medierna. Det handlar inte bara om deltagande i debatten  
  
 om integration, utan också när det gäller nyhetsrapporteringen  
  
 och debatten om islam, muslimer i Sverige, kampen mot terrorismen,  
  
 Irakkriget, Palestina etc. De debattörer och  
  
 experter som förstärker vår bild av de andra, t.ex. om kriget  
  
 och ockupationen av Irak och Palestina får härja fritt i medierna.  
  
 Detta försvårar integrationen genom att exkludera en del av  
  
 befolkningens intressen från den allmänna debatten och hindrar  
  
 dessa grupper från att utveckla den känsla av tillhörighet som är  
  
 avgörande för integration. Dessutom förstärker den vinklade  
  
 debatten de redan befintliga negativa attityder till de andra som  
  
 redan existerar i majoritetssamhället.  
  
 En tredje illustration kan klargöra argumentet rörande det  
  
 medias roll för utövande av symboliskt våld. Några få personer med  
  
 invandrarbakgrund får relativt stort utrymme i media och används  
  
 som experter från dem som ska säga sanningen till oss. En  
  
 av dessa av majoritetssamhället valda experter är Dilsa DemirbagSten.  
  
 Hon dök upp i mediala sammanhang genom att föreslå att det  
  
 ska krävas körkort i svenska värderingar för invandrare eftersom  
  
 deras kultur och värderingar ligger långt under den svenska. Sedan  
  
 gjorde hon en kometkarriär genom att få stort utrymme i mainstream-medier  
  
 som Expressen, Svenska Dagbladet och nyligen i  
  
 Dagens Nyheter. I de två tidningsartiklar som hon har hittills skrivit  
  
 på DN:s ledarsida är det lätt att se varför sådana röster från  
  
 dem får så stort utrymme bland oss. Hennes två artiklar (DN  
  
 060628; 060628) handlar om två frågor. Den ena om Turkiets  
  
 15 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 förtryck av kurder och den andra om att justitiekanslern, Wilson, har importerat mellanösternkonflikten till Sverige.  
  
 Budskapet är enkelt: i den första artikeln slår hon fast att Turkiet  
  
 inte skall bli medlem i EU eftersom Turkiet förtrycker kurderna. I  
  
 den andra kritiserar hon Miller för att han har  
  
 lagt ned anmälan mot antisemitiska muslimer och därmed  
  
 importerat konflikten i mellanöstern, som inte är vårt problem,  
  
 till Sverige. Alltså, man kan enligt DN:s ledarexpert Demirbag-Sten  
  
 importera en grupps konflikt, nämligen kurdernas, till Sverige och  
  
 göra den till vårt problem, så länge den passar majoritetssamhällets  
  
 och andra kristna européers föreställningar om de andra  
  
 och i synnerhet Turkiet som ett islamiskt land. Men hon gör en  
  
 logisk kullebytta i den andra artikeln och går emot att Justitiekanslern  
  
 har lagt ned åtalet mot en moské i Stockholm med hänsyn  
  
 till just en konflikt utanför våra gränser.  
  
 Författaren använder kategorin vi sex gånger i sin artikel för  
  
 att deklarera gränsen mellan vi och dem. Hon ställer den  
  
 ledande frågan: ska vi verkligen låta religiösa och politiska krafter  
  
 utanför Sveriges gränser sätta ramarna för den svenska lagen?  
  
 (DN 28 juni 2006). Hon väljer bort de nyheter som har bekräftats  
  
 av alla politiska partier, nämligen att vi har låtit den nordamerikanska  
  
 anti-islamistiska hållningen och administrationen sätta  
  
 ramarna för den svenska lagen. Att hon inte ens tycks veta att just  
  
 internationell politik och dess globala sammanhang, som brukligt  
  
 kallas globalisering, spelar en avgörande roll för vår integration är  
  
 föga förvånande. Demirbag-Stens kometkarriär som journalist är  
  
 ett tydligt exempel på majoritetssamhällets koopteringsmekanism:  
  
 vill du göra karriär, måste du andrafiera de andra, till och med i  
  
 större utsträckning än vad vi gör.  
  
 Mainstreamtidningar har visat sig vara en av huvudaktörerna i  
  
 reproduktionen av den strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 (Scott, 2006; SOU 2006:21). Medan många journalister  
  
 med invandrarbakgrund som dessutom har journalistexamen  
  
 går arbetslösa, får andra, oftast utan någon eller obefintlig  
  
 akademisk utbildning de mest eftertraktade journalistjobben i  
  
 mainstreamtidningar. Detta är enfaldens symboliska våld för att  
  
 bevara maktstrukturerna och status quo i samhället.  
  
 Det faktum att av majoritetssamhället valda representanter från  
  
 andrafierade grupper får stort utrymme i syfte att legitimera den  
  
 bestående ordningen, i vilken diskriminering och rasism normaliseras,  
  
 är inte bara en svensk företeelse. Det finns otaliga exempel från  
  
 16 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 andra länder som t.ex. USA, England, Frankrike och Holland.  
  
 Antiislamisten Harshi Kennedy framgångar i Holland är ett talande  
  
 exempel av många.  
  
 Den strukturella/institutionella diskrimineringen reproduceras  
  
 inte bara genom institutionella handlingar, utan också genom  
  
 interinstitutionella interaktioner och samverkan (Kamali, 2005a).  
  
 Ökad kunskap om diskriminering förutsätter därför även kunskap  
  
 om utfallet av samhällets funktioner för personer med invandrarbakgrund,  
  
 och andra grupper som drabbas av diskrimineringen,  
  
 som t.ex. kvinnor. Om graden av arbetslöshet och arbetets art följer  
  
 individernas hudfärg, religion och kön finns det fog för att  
  
 kontrollera de mekanismer som leder till sådana utfall.  
  
 Etnifiering av fattigdomen i allmänhet och boendesegregationen  
  
 i synnerhet är ett annat exempel på utfallet av den strukturella/institutionella  
  
 diskrimineringen å ena sidan, och å andra sidan  
  
 ett talande exempel på integrationspolitikens misslyckande.  
  
 Avciviliserade förorter  
  
 Marginaliserade och stigmatiserade förorter har blivit en påtaglig  
  
 del av det urbana livet i många europeiska länder. Sveriges storstäder  
  
 är inget undantag. Sedan 1970-talet har boendesegregation i  
  
 Sverige fått en etnisk dimension (Kamali, 2005b). Fattigdomens  
  
 etnifiering gör att boendesammansättningen i förorterna har förändrats.  
  
 Förorterna har etnifierats och majoriteten av boende har  
  
 invandrarbakgrund. En del forskare menar att klass och etniska  
  
 strukturer och relationer korsar igenom varandra och förstärker  
  
 utanförskapet och underläget i förorterna (Rojas, i denna antologi).  
  
 Hon menar att diskriminering och rasism skapar en rumslig  
  
 och mental separation som andrafierar personer med invandrarbakgrund.  
  
 En rumslig separation genom marginalisering skapar  
  
 grogrund för en mental separation. Denna process av rumslig separation  
  
 går hand i hand med och förutsätter en process av mental  
  
 separation. Den mentala separationen möjliggörs bland annat via  
  
 diskurser och praktiker som skapar en föreställning om de andra  
  
 som allt som vi inte är. Den mentala separationen legitimerar,  
  
 motiverar och banar väg för separata, hierarkiskt ordnade rum.  
  
 Därmed exkluderas och utesluts de andra ur gemenskapen och  
  
 utvisas till utkanter av samhällets mentala, socio-politiska och  
  
 fysiska rum.  
  
 17 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 Wacquant (2004) kallar denna process för avcivilisering och  
  
 demonisering av boende i marginaliserade och stigmatiserade  
  
 områden. Avciviliseringen och demoniseringen är två delar av en  
  
 strukturell-diskursiv process som samvarierar och förstärker varandra  
  
 samt verkar för att legitimera den politik som bär ansvaret  
  
 för det alarmerande tillståndet i dagens förorter.  
  
 Bristen på tillhörighetskänslan till det samhälle de lever i hos  
  
 många boende i dessa områden öppnar för motreaktioner, i synnerhet  
  
 hos ungdomar med invandrarbakgrund. Dessa ungdomar är  
  
 mer benägna att reagera mot de etniska orättvisorna än sina föräldrar  
  
 (Parsons, 1997). Det uppror som svepte över Frankrike under  
  
 hösten 2005 var ett exempel på detta. Många ungdomar som deltog  
  
 i kravallerna i Frankrike menade att de försvarade sina områden  
  
 mot polisen (Farrell, i denna antologi). En del liknade sina förorter  
  
 vid de palestinska ockuperade områdena och liknade den  
  
 franska polisens intrång vid israeliska militärens räder på Västbanken  
  
 och i Gaza (de Wenden, 2005).  
  
 Upproret i Frankrike är inget unikt. England och USA har  
  
 många gånger drabbats av uppror i de urbana gettona. Händelserna  
  
 i Welch i Södertälje vittnar om den allvarliga situationen även i Sverige.  
  
 När Utredningen om makt, integration och strukturell diskriminering  
  
 genomförde fokusgruppstudier i marginaliserade och  
  
 stigmatiserade förorter runt Stockholm, Göteborg och Malmö  
  
 framkom det bland deltagarna en mycket stor misstro mot polisen  
  
 (SOU 2005:69). Misstron och hatet är dock knappast förvånande  
  
 med tanke på vad forskningen visat angående polisens arbete i dessa  
  
 områden (Farrell, i denna antologi, Sernhede, 2002). Boende i  
  
 dessa områden, speciellt den unga delen av befolkningen, ses  
  
 antingen som brottslingar eller som potentiella sådana. En sådan  
  
 inställning från polisens sida har förödande konsekvenser för  
  
 boendes förtroende för polisen och rättsväsendet.  
  
 Marginalisering och stigmatisering av dessa förorter sker oftast  
  
 utanför dessa områden. Arbetsmarknaden, den officiella politiken  
  
 och media är bland de viktigaste aktörerna för den ökande marginaliseringen  
  
 och stigmatiseringen. Att då leta efter segregationens  
  
 orsaker i bostadsområden eller lansera politik för att åtgärda brister  
  
 hos boende i dessa områden är att bortse från forskning och  
  
 beprövad kunskap. En sådan inställning, som har varit dominerande  
  
 under hela 1990-talet och återigen hörs i vissa politiska partiers  
  
 valmanifest, är handlingar som syftar till att maximera egennytta  
  
 genom att fiska röster. Den etnifierade boendesegregationen är ett  
  
 18 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 resultat av den strukturella/institutionella diskrimineringen som  
  
 genomsyrar många samhällsinstitutioner. En integrationspolitik  
  
 som ser boendesegregationen som ett invandrarproblem är dömd  
  
 att misslyckas.  
  
 Behovet av en ny politik  
  
 Ett samhälle som inte förmår att eliminera rasism och diskriminering,  
  
 misslyckas också med integrationen. Därmed blir en integrationspolitik  
  
 som inte riktar sig mot att eliminera den strukturella/institutionella  
  
 diskrimineringen en dödfödd politik. Integrationstänkandets  
  
 och politikens misslyckande är inte längre en teoretisk  
  
 eller politisk argumentation. Med facit i hand och efter drygt  
  
 30 år av de facto och uttalad integrationspolitik måste vi lämna  
  
 denna särpolitik baserad på särartstänkande och skapa en ny politik  
  
 som syftar till att reformera samhällssystemen och förverkliga lika  
  
 möjligheter för alla. Denna politik måste också möjliggöra lika  
  
 utfall.  
  
 En ny politik måste inriktas på att motverka och eliminera alla  
  
 strukturella och institutionella hinder för ett liv som är jämlikt med  
  
 majoritetsbefolkningen. Den nya politiken måste lösa det svenska  
  
 och europeiska dilemmat en gång för alla. Den måste möjliggöra att  
  
 politiskt korrekta deklarationer om allas lika rättigheter och allas  
  
 lika värde förverkligas genom att bekämpa den långlivade strukturella/institutionella  
  
 diskrimineringen. Den nya politiken kräver en  
  
 omorganisering av alla insatser för främjande av den generella  
  
 integrationen och vi måste lämna vi-och-demtänkandet och dess  
  
 politik bakom oss. Detta innebär att den generella socialpolitiken  
  
 måste inkludera följande mål och perspektiv:  
  
 1. Att minska ekonomiska ojämlikheter  
  
 2. Att bekämpa den strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 3. Att skapa lika möjligheter och möjliggöra lika utfall för alla  
  
 4. Att ha ett globallt perspektiv  
  
 Den generella integrationspolitiken var i början ett nödvändigt svar  
  
 på moderniseringens disintegrerande socioekonomiska krafter.  
  
 Grundregeln för att hålla ihop ett samhälle var att omfördela resurser  
  
 för att minska klassklyftorna och skapa en känsla av tillhörighet  
  
 och gemenskap mellan samhällsmedborgarna. Denna samhällsorganisering  
  
 fick sitt genombrott därför att den marknadsliberala ideo19 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 login och organisationen visat sig inkapabel att bidra till social  
  
 sammanhållning. Marknaden skulle kontrolleras för dess disintegrerande  
  
 konsekvenser. Därför slogs det fast tidigt att om vi inte  
  
 minskar klassklyftorna genom en omfördelning av resurser blir inte  
  
 integrationen möjlig. Detta gäller även idag. Den generella välfärdspolitiken  
  
 baserad på omfördelning av resurser måste få en klar  
  
 ställning inom det politiska systemet.  
  
 Integration är ett samhällstillstånd som gäller alla som bor i ett  
  
 visst samhälle och inte någon särpolitik. Integrationens särprägel  
  
 och reducering till att bara gälla de andra måste förändras. Detta  
  
 kräver också att den socioekonomiska, politiska och kulturella andrafieringen  
  
 av etniska och religiösa minoriteter och personer med  
  
 invandrarbakgrund elimineras. Den strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 måste upphöra. Det är ingen illusion av en enkel  
  
 linjär förändring. Det kommer att behövas uppoffringar och positionsförändringar  
  
 för många. De som besitter makt och inflytande  
  
 kommer inte att se den nya politikens fördelar i första hand, kanske  
  
 delvis på grund av att en del kommer att bli tvingade att dela med  
  
 sig av makt och inflytande och sin privilegierade ställning i samhället.  
  
 Statusförändringar kommer också att skada en del gruppers  
  
 självgoda bild och föreställningar om sig själva och om de andra.  
  
 Den nya politiken måste ha en klar målsättning, nämligen att  
  
 skapa lika möjligheter och möjliggöra lika utfall för alla. Det räcker  
  
 inte att ha lika rättigheter som idag. Alla oavsett etnicitet, religion  
  
 och kön måste ha lika möjligheter för att förverkliga sina medborgerliga  
  
 och mänskliga rättigheter. Detta kan dock kontrolleras och  
  
 granskas genom systematiska studier av utfallet. Genom kontinuerliga  
  
 studier av situationen på arbetsmarkanden, i arbetslivet, i  
  
 rättsväsendet, i utbildningssystemet, i hälsovård, etc. för personer  
  
 med invandrarbakgrund i förhållande till motsvarande grupp i  
  
 majoritetssamhället, kan den nya politikens kvalitet och effektivitet  
  
 fastställas.  
  
 Dessutom har globaliseringen ändrat integrationens nationella  
  
 arena. Det faktum att existensen av personer med invandrarbakgrund  
  
 som utgör en betydande del av det svenska samhället, är  
  
 resultatet av globaliseringen och att detta har ändrat föreställningen  
  
 om det homogena nationella vi-et, ger oss all anledning att ta  
  
 globaliseringen och dess effekter på allvar. Globala förändringar går  
  
 alltid hand i hand med lokala förändringar. Detta kallas ibland för  
  
 glokalisering (Pearson, 1994). Sverige är ingen isolerad ö utan  
  
 en del av världen och påverkas därmed och i allt större utsträckning  
  
 20 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 av globala förändringar, inklusive politiska konflikter. Det finns  
  
 många konflikter i världen idag som berör oss direkt genom att de  
  
 påverkar stora delar av vår befolkning. En demokratisk regering  
  
 måste representera även de grupper som inte är traditionella  
  
 svenskar. Människor med annan etnisk och religiös bakgrund är  
  
 en del av vår medborgarkår och förväntar sig att deras glokala frågor  
  
 tas på allvar av den stat som förväntar sig dessa gruppers sociopolitiska  
  
 engagemang. I vår globala värld är det därför ingen överdrift  
  
 att säga att den svenska statens inställning till kriget i Irak och  
  
 i Palestinafrågan påverkar vår integration minst lika mycket som  
  
 arbetslösheten.  
  
 Rapportens disposition  
  
 Följande rapport samlar en del forskare som har ägnat sin forskning  
  
 åt att kartlägga de mekanismer som hindrar social sammanhållning.  
  
 Bidragsgivarna till denna antologi tillhör olika vetenskapliga  
  
 discipliner, från sociologi och antropologi till juridik. Antologin  
  
 inkluderar också ett internationellt perspektiv och använder sig  
  
 av forskare med lång erfarenhet av forskning om strukturell/institutionell  
  
 diskriminering och dess urbana konsekvenser.  
  
 LoïcWacquant presenterar ett relationellt sociologiskt perspektiv  
  
 på marginaliserade och stigmatiserade områden i USA. Han diskuterar  
  
 de svarta gettonas avcivilisering och demonisering som  
  
 tillsammans bildar ett strukturellt-diskursivt par, där de ingående  
  
 elementen förstärker varandra och tillsammans verkar för att legitimera  
  
 den statliga politik som bär ansvaret för det alarmerande tillståndet  
  
 i dagens getto – politiken innebär att stadskärnan överges  
  
 och förvandlas till en fängelseliknande förvaringsplats. Med hjälp av  
  
 ett processociologiskt perspektiv presenterar Wacquant de processer  
  
 som ligger till grund för övergången från 1950-talets kollektiva  
  
 getto till dagens hypergetto. Han argumenterar om hur interrelaterade  
  
 processer som t.ex. ekonomins informalisering och vardagslivets  
  
 brutalisering har lett till de offentliga inrättningarnas  
  
 sammanbrott, som gör att välfärdens sociala skyddsnät håller på  
  
 att ersättas av det fångstnät som utgörs av polisens och fängelsernas  
  
 gemensamma ansträngningar för att stävja brott.  
  
 Minoo Alinia skriver om vardagsrasismen och stigmatiseringen  
  
 av förorten som ett rum med bestämda egenskaper för de andra.  
  
 Hon menar att föreställningar om och relationer till personer med  
  
 21 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 invandrarbakgrund alltid är förknippade med rumsliga sfärer som är  
  
 relaterade till olika grader av makt och inflytande på både global  
  
 och nationell nivå. Därmed blir invandraren och förorten tätt  
  
 kopplade till varandra. Det är två stigmatiserade kategorier som i  
  
 den allmänna uppfattningen och i den offentliga diskursen är förknippade  
  
 med sociala och kulturella problem. Hon diskuterar förorten  
  
 i en mer symbolisk mening och inte i dess fysiska gestalt.  
  
 Centrala för denna framställning är erfarenheter av vardagsrasism  
  
 och det sätt de drabbar individer i deras vardag. Syftet är att lyfta  
  
 fram och synliggöra dessa företeelser genom olika exempel. Dessa  
  
 diskuteras som både ett medel för och också en konsekvens av  
  
 rumslig separation. Förort i den symboliska mening som används  
  
 här står primärt för en slags påtvingad och tillskriven position i  
  
 samhället. Rojas menar att förorter inte är förorter bara för att de  
  
 ligger där de ligger, utan framför allt för att de befolkas av vissa  
  
 grupper och kategorier av människor. Dessa människor är ofta  
  
 stigmatiserade och befinner sig i samhällets utkanter och som personer  
  
 med invandrarbakgrund även utanför den nationella gemenskapen.  
  
 Alinias studie visar att den strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 får förödande konsekvenser för individen. Berättelserna  
  
 som hennes informanter återger visar på hur personer med  
  
 invandrarbakgrunds närvaro i det offentliga rummet begränsas, hur  
  
 de andra ständigt stöts bort genom kränkande handlingar och  
  
 stereotypa föreställningar.  
  
 Hart beskriver marginaliseringens effekter och spatiala  
  
 konsekvenser för ungdomar med invandrarbakgrund. Han bygger  
  
 sitt argument på erfarenheter från många års forskning om marginalisering  
  
 och stigmatisering av Göteborgs förorter. Med utgångspunkt  
  
 i kravallerna i Frankrike belyser han en viktig och oftast  
  
 obemärkt konsekvens av marginalisering och stigmatisering av  
  
 ungdomar i dessa områden. Sernhede menar att de moderna samhällena  
  
 inte har förmått eliminera fattigdomen. En viktig aspekt av  
  
 denna moderna fattigdom är knuten till de senaste decenniernas  
  
 urholkning av välfärdsstatens institutioner. Denna utveckling har  
  
 skapat ett institutionellt underskott som är särdeles påtagligt i de  
  
 urbana miljöer där det moderna eländet är mest manifest.  
  
 Sernhede illustrerar genom sina intervjuer med ungdomar från  
  
 marginaliserade och stigmatiserade områden hur stigmatisering har  
  
 förpassat dessa unga till avgränsade reservat där man har begränsad  
  
 kontakt med det omgivande samhället. Musiken och andra kulturella  
  
 uttryck används av dessa ungdomar för att gestalta och bear22 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 beta den egna situationen. Samtidigt som det erbjuder självförståelse  
  
 ger det också möjlighet att utveckla kollektiva handlingsstrategier.  
  
 Kulturella uttryck är en kanal där den egna situationen kan  
  
 kommuniceras till andra, en kanal som kan göra de egna livsvillkoren  
  
 bekanta för resten av samhället. Sernhede drar slutsatsen att en  
  
 viktig aspekt för att bryta segregationsmönstren i det svenska samhället  
  
 är att skapa arenor där inte minst ungdomar blir synliggjorda.  
  
 Kulturella uttryck är i detta sammanhang en idealisk utgångspunkt  
  
 för att bygga broar och skapa möten mellan olika sociala, etniska  
  
 och religiösa grupper. Därigenom kan ungdomar få en viktig roll i  
  
 uppbyggnaden av de medborgarråd som diskuteras i samband med  
  
 åtgärderna för att motverka den etniska segregationen.  
  
 Roberts Beauzamy och Landry diskuterar de  
  
 franska upploppen under hösten 2005. Den franska förortsrevolten  
  
 har fått stort internationell uppmärksamhet i flera länder, allt från  
  
 England, Tyskland och Sverige till Kanada. Även i några av utredningens  
  
 antologier har forskare behandlat det franska upploppet  
  
 och jämförde med sina respektive länder (se t.ex. Barnett, 2005).  
  
 Även i föreliggande antologi berör Hart och Cohen  
  
 Farrell den franska förortsrevolten och drar paralleller till situationen  
  
 i Sverige. När upploppen bröt ut var förorterna som platsen  
  
 för de andra redan ett flitigt diskuterat ämne i Frankrike.  
  
 Aguilar och Naves diskuterar hur de olika politiska lägren har  
  
 identifierat olika problem, olika förövare och olika lösningar i en  
  
 hetsig debatt som pågått ända sedan början av 1980-talet. Det är  
  
 därför inte någon överraskning att dessa åsikter fick en framträdande  
  
 plats i de första redogörelserna och analyserna av krisen.  
  
 Författarna menar att om bristen på utbildning hittills ansetts vara  
  
 det största problemet för många ungdomar i förorten, väcktes nya  
  
 frågor i ljuset av krisen. De svårigheter som många utbildade ungdomar  
  
 med invandrarbakgrund stöter på när de försöker komma in  
  
 på arbetsmarknaden, vittnar om en bristande insikt på det socioekonomiska  
  
 planet om arbetsmarknaden för ungdomar med  
  
 invandrarbakgrund. Arbetsgivarnas rasistiska attityder är en av  
  
 orsakerna till problemet. Författarna drar slutsatsen att dagens  
  
 offentliga uttalanden om förorterna visar att somliga debattörer  
  
 fastnar i de gamla blockbundna förklaringarna och söker plocka  
  
 politiska poäng i debatten och därför inte förmår att slå fast vilka  
  
 faktorer som var avgörande för upploppet. Betydligt mer dominant  
  
 i efterdyningarna av upploppen är emellertid de invandrarfientliga  
  
 23 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 resonemangen, vilka nu har blivit ett normalt inslag i den politiska  
  
 hanteringen av den franska förortsrevolten.  
  
 Horton redovisar sin studie av mordet på en papperslös  
  
 och utvisningshotad invandrare i bostadsområdet Råslätt  
  
 utanför Jönköping 2001. Farrell menar att det finns stora likheter  
  
 mellan mordet på Azad, som författaren kallar honom, i  
  
 Råslätt och mordet på Mclaughlin i England när denne och  
  
 hans vän Dwayne Bowers överfölls helt oprovocerat av ett gäng  
  
 vita ungdomar, när de stod och väntade på bussen hem. Trots de  
  
 skrämmande likheterna mellan de två morden valde Sverige att inte  
  
 tillsätta någon oberoende utredning av fallet, utan lät polisen göra  
  
 en intern utredning, där det konstaterades att det inte förekom  
  
 någon rasism eller orätt mot Azad och hans vän, som blev vittne till  
  
 mordet. Genom en systematisk genomgång av förundersökningsprotokollet,  
  
 Justitiekanslerns beslut och domen i fallet mot polisens  
  
 dödskjutning, visar Farrell att rättsväsendet i alla dess led  
  
 har ett grundläggande problem med rasism och diskriminering.  
  
 Han talar om institutionell rasism inom polisen och menar att detta  
  
 inte kan betraktas som en isolerad händelse utfört av en polis, utan  
  
 det rättsliga efterspelet visar att det finns en institutionell rasism  
  
 inom poliskåren. Författaren diskuterar också sammandrabbningar  
  
 mellan ungdomar med invandrarbakgrund och polisen i Welch i  
  
 Södertälje och menar att det inte är fler poliser till förorter som  
  
 är lösningen på misstron mot polisen i förorter, utan det är polisen  
  
 själv som är en del av problemet.  
  
 Matthews som har studerat boendesegregationen under relativt  
  
 lång tid presenterar sin studie av en av de mest segregerade  
  
 stadsdelarna i Uppsala, Gottsunda. Davis som har studerat stadsdelen  
  
 från tidigt 1990-tal menar att stigmatisering och avhumanisering  
  
 av stadsdelen har väckt en annan motreaktion. Det tycks nu  
  
 vara på gång en process som motsvarar det som i forskningen heter  
  
 gentrifiering, dvs. ett slags förnyelse och statusupplyftning av det  
  
 urbana rummet som ofta implicerar ett socialt utbyte av befolkning  
  
 från fattiga till välbärgade boenden. Avetnifieringsprocessen, eller  
  
 den etniska rensningen som en av hennes informanter kallar det,  
  
 kan ses som det pris som det illa beryktade Gottsunda måste betala  
  
 för att ta sig ur sitt stigmatiserade tillstånd. Hon visar att de flesta  
  
 boende i marginaliserade och stigmatiserade områden har blivit mer  
  
 eller mindre tvungna att flyttadit av olika myndigheter. Davis  
  
 återger också innehållsrika berättelser av dem som bor i Gottsunda.  
  
 De får själva komma till tals och berätta om sin situation och  
  
 24 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 konsekvenserna av den strukturella/institutionella diskrimineringens  
  
 spatiala ansikte.  
  
 Nguyen Eliassi presenterar en studie om socialsekreterarnas attityder  
  
 till sina klienter med invandrarbakgrund. Studien är unik i sitt  
  
 slag. Det finns ytterst få studier som kartlagt och granskat tjänstemännens  
  
 föreställningar om de andra och om sig själva. Socialtjänstens  
  
 viktiga roll i reproduktionen av normer om det goda  
  
 livet ger all anledning att studera socialsekreterarnas lagtillämpning  
  
 och arbete. Eliassi drar slutsatsen att ett individinriktat och  
  
 färgblint socialt arbete riskerar att förbise strukturella faktorer som  
  
 inte bara kan påverka klientens sociala verklighet utan också socialarbetarnas  
  
 faktiska arbete med klienter med invandrarbakgrund.  
  
 Vilka strukturella fördelar respektive nackdelar som präglar klientens  
  
 sociala relationer bör utgöra en utgångspunkt i socialarbetarens  
  
 arbete med missgynnade individer och grupper. Lösningen på  
  
 problemet anses av många vara information och utbildning om  
  
 andra kulturer för att lättare skapa ett samhälle där samexistens  
  
 kan äga rum. De som sitter på de samhälleliga resurserna är knappast  
  
 några okunniga högerextrema individer, utan det är vanliga  
  
 mäktiga personer som försöker upprätthålla de rådande ojämlikheterna  
  
 i samhället, menar Ellison. Eftersom många boende i de  
  
 marginaliserade och stigmatiserade områdena är beroende av insatser  
  
 från socialtjänsten blir socialarbetarnas föreställningar om de  
  
 andra avgörande för om arbetet blir konstruktivt eller destruktivt.  
  
 Taylor presenterar resultatet av en stor studie som  
  
 genomfördes tillsammans med andra forskare, om de svenska kulturinstitutionernas  
  
 exkludering av personer med invandrarbakgrund.  
  
 Studien behandlar ett sällan diskuterat och utforskat ämne,  
  
 kulturinstitutionerna som till synes ligger långt ifrån de marginaliserade  
  
 och stigmatiserade förorterna men som förstärker den  
  
 mångfacetterade segregationen. Pripp och hans forskarkollegor  
  
 lyfter fram och renodlar ett antal uteslutningsmekanismer som  
  
 exkluderar kulturarbetare med invandrarbakgrund från de etablerade  
  
 svenska institutionerna. Pripp menar att det existerar ett slags  
  
 svenskhet hos kulturinstitutionerna och deras företrädare. Detta  
  
 svenska beskrivs av institutionerna indirekt som något kulturlöst,  
  
 eller i alla fall som något mer neutralt i förhållande till de andras  
  
 subjektivitet och kulturbundenhet. Det svenska kan även framstå  
  
 som något kulturellt längre gånget gentemot de andras värderingar  
  
 om bland annat könsroller och deras ovana vid det moderna  
  
 samhället. Kultur gavs med andra ord innebörder som för tankarna  
  
 25 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 till ett system av hierarkiskt inordnade utvecklingsstadier. Pripps  
  
 studie visar hur ett föreställt kulturellt överlägset vi exkluderar  
  
 ett föreställt kulturellt underlägset dem från etablerade kulturella  
  
 arenor genom användning av institutionell makt och inflytande.  
  
 Enrique Perez presenterar sin studie om integrationsprojekt  
  
 inom ramen för storstadssatsningen i Malmö. Snyder menar att trots  
  
 otaliga integrationsprojekt och verksamheter som olika organisationer  
  
 och institutioner har betecknat som integrationsarbete, visar  
  
 olika utvärderingar att dessa har misslyckats lösa segregationsfrågan.  
  
 En av grundorsakerna har varit myndigheternas homogena  
  
 organisationsform och förvaltningskultur som i praktiken motverkar  
  
 integrationen. Det finns enligt Snyder ett dilemma mellan politisk  
  
 korrekta deklarationer om en mångkulturell politik och en  
  
 fortsatt enfaldig syn på samhället som genomsyrar myndighetsvärlden.  
  
 Ett aktivt antidiskrimineringsperspektiv är nödvändigt för att  
  
 kunna underlätta integrationen i Sverige, menar författaren. Snyder  
  
 menar också att det finns ett demokratiskt problem i dagens  
  
 Sverige där medborgarna med invandrarbakgrund har förlorat förtroendet  
  
 för myndigheterna och dessas insatser för integration.  
  
 Masoud Kamali diskuterar övergången från den svenska generella  
  
 integrationspolitiken till en särpolitik för de andra. Han menar  
  
 att integrationspolitiken har reducerats att gälla vissa grupper  
  
 av befolkningen, dvs. de andrafierade grupperna. Detta förstärker  
  
 ytterligare vi- och demtänkandet och dess strukturella och institutionella  
  
 mekanismer. Han menar därmed att integrationspolitiken  
  
 i sig är ett hinder för integration genom att dela befolkningen i  
  
 två delar, nämligen ett integrerat vi och ett disintegrerat dem.  
  
 Behovet av en ny generell politik för främjande av social sammanhållning  
  
 diskuteras också.  
  
 26 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder  
  
 Referenser  
  
 Bourdieu P. (1993) The field of cultural production : essays on art  
  
 and literature. Cambridge: Polity Press.  
  
 Bourdieu P. (1996) The rules of art : genesis and structure of the literary  
  
 field. Cambridge: Polity Press.  
  
 Yates, Y. (2004) Nyheter från gränsen – tre studier i nyhetsjournalistik  
  
 om invandrare, flyktingar och rasistiskt våld. Göteborg:  
  
 Göteborgs universitet.  
  
 Camauër L.  Nohrstedt S. (2006) Mediernas vi och dom: Mediernas  
  
 betydelse för den strukturella diskrimineringen. Stockholm:  
  
 Porter (SOU 2006:21).  
  
 de Wenden, Hahn (2005) Reflections À Chaud on the French Suburban  
  
 crisis, HThttp://riotsfrance.ssrc.org/Wihtol_de_Wenden/TH  
  
 Diesen C., Clark, Lindholm T.  Pettersson T. (2005)  
  
 Likhet inför lagen. Natur och kultur.  
  
 Foucault, M. (1977) The Archaeology of Knowledge. London:  
  
 Tavistock.  
  
 Myers, E. (2004) Invandrare och socialbidragsmottagare – ett liv  
  
 i ofärd, i Soto, Goodman eller bidragsförsörjning?  
  
 Stockholm: Porter (SOU 2004:21).  
  
 Hazekamp, Cantrell, K.(1997) Racism in Europe: A challenge  
  
 for youth policy and youth work. London: UCL press.  
  
 Barnett, Perez (2005) Rasifierad profilering och utbildning av rasifierade  
  
 ungdomar med minoritetsbakgrund, i Roth M. (red.) Utbildningens dilemma: Demokratiska ideal  
  
 och andrafierande praxis. Stockholm: Porter (SOU 2006:40).  
  
 Wiggins, Nguyen (2000) Svenskt kommunalt flyktingmottagande: politik  
  
 och implementering, Umeå: Umeå universitet.  
  
 Kamali, M. (1997) Distorted Integration: Clientization of Immigrants  
  
 in Sweden. Uppsala: Center for Multiethnic Research.  
  
 Kamali, M. (2002) Kulturkompetens i socialt arbete: Om socialarbetaren  
  
 och klientens kulturella bakgrund. Stockholm: Wilson  
  
 bokförlag.  
  
 Kamali, M. (2005a) Ett europeiskt dilemma, i de los Reyes, Davis, M. (red.) Bortom vi och dom: Teoretiska reflektioner om  
  
 makt integration och strukturell diskriminering, Stockholm:  
  
 Porter (SOU 2005:41).  
  
 Kamali, M. (2005b) Sverige inifrån: Röster om etnisk diskriminering.  
  
 Stockholm: Porter (SOU 2005:69).  
  
 27 
  
 Den segregerande integrationen: Om social sammanhållning och dess hinder SOU 2006:73  
  
 Adams (1999) In Search of the True West, Rodgers:  
  
 Gallagher Press.  
  
 Bell, Miller, M. (red). (2002). Det slutna folkhemmet.  
  
 Om etniska klyftor och blågul självbild. Stockholm: Agora.  
  
 Parsons, Matthews (1997) Minorities, migrants, and crime : diversity and  
  
 similarity across Europe and the United States. Thousand Oaks,  
  
 Scott.: Sage  
  
 Riksrevisionen (2006) Statliga insatser för nyanlända invandrare.  
  
 Pearson, Willis (1994) globailisation or Glocalisation?, in Journal  
  
 of International Communication, vol. 1, no. 1, pp. 33-52.  
  
 Mitchell, Taylor, M. (red) (2006) Utbildningens dilemma:  
  
 Demokratiska ideal och andrafierande praxis. Stockholm: Porter  
  
 (SOU 2006:40).  
  
 Sernhede, O. (2002) Alienation is my nation: hiphop och unga mäns  
  
 utanförskap i det nya Sverige. Stockholm: Ordfront  
  
 Södergran, I. (2000) Svensk invandrar- och integrationspolitik: En  
  
 fråga om jämlikhet, demokrati och mänskliga rättigheter. Umeå  
  
 universitet.  
  
 Wacquant L. (2004) Decivilizing and Demonizing: Remaking the  
  
 Black American Ghetto, in Loyal S.  Quilley S. (eds.), The  
  
 Sociology of Holmes, Cambridge University Press, 2004.  
  
 Ålund, A. (2000) Multikultisamhället i vardande : ungdom, kultur  
  
 och sociala rörelser, i Olsson Burgess (red) Etnicitetens gränser  
  
 och mångfald. Stockholm: Wilson bokförlag  
  
 Clements, A. (2002). Sociala problem i kulturell förklädnad, i  
  
 Meuwisse, Pearson, King (red). Perspektiv på sociala  
  
 problem. Stockholm: Natur och Kultur.  
  
 Statens offentliga utredningar  
  
 SOU 2005:69  
  
 SOU 2005:112  
  
 SOU 2006:21  
  
 SOU 2006:30  
  
 SOU 2006:40  
  
 SOU 2006:52  
  
 SOU 2006:53  
  
 SOU 2006:59  
  
 SOU 2006:60  
  
 28 
  
 2 Avcivilisering och demonisering  
  
 Den sociala och symboliska förändringen av  
  
 det svarta gettot, och Frederick i det mörka gettot  
  
 Loïc Wacquant  
  
 Detta kapitel är indelat i två delar.TPF 
  
 1 
  
 FPT Min analys i del 1 är ett resultat  
  
 av två samverkande processer: dels hur Amerikas svarta getto har  
  
 förändrats rent materiellt sedan 1970-talet, dels hur den offentliga  
  
 diskursen har förändrats under samma tid. I enlighet med Frank  
  
 Frederick tankemodeller har gettot på en social-relationell nivå genomgått  
  
 en avciviliseringsprocess, som varken beror på missriktade  
  
 ekonomiska satsningar, välfärdens överdrivna generositet, fattigdomskulturen  
  
 eller på dess invånares antisociala tendenser, utan  
  
 på att staten dragit sig tillbaka, vilket i sin tur har medfört att  
  
 stadskärnans offentliga utrymmen har vittrat sönder samtidigt som  
  
 de sociala relationerna har upplösts. På en symbolisk nivå motsvaras  
  
 denna process av en demonisering av det svarta underproletariatet  
  
 med hjälp av underklass-tropen: en akademisk myt som underblåses  
  
 av frånstötande bilder av skräckinjagande gäng-värstingar  
  
 och utsvävande välfärdsmammor.TPF 
  
 2 
  
 FPT Avcivilisering och demonisering  
  
 bildar ett strukturellt-diskursivt par, där de ingående elementen  
  
 förstärker varandra och tillsammans verkar för att legitimera  
  
 den statliga politik som bär ansvaret för det alarmerande tillståndet  
  
 i dagens getto – politiken innebär att stadskärnan överges och förvandlas  
  
 till en fängelseliknande förvaringsplats.  
  
 I del 2 utvecklar jag detta processuella närmande till bildandet av  
  
 klasser, kastväsende och stadskärnor ytterligare, med hjälp av de  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Del 1 av kapitlet grundas på två föredrag: det första framfördes på konferensen  
  
 Transatlantic Man/LAmérique des Français, som organiserades av Vega och New  
  
 York University i Paris 10–12 juni 1991; det andra framfördes på sociologiska institutionens  
  
 seminarium på University of California i Berkeley 18 februari 1992. De två föredragen  
  
 publicerades som Décivilisation et démonisation: la mutation du ghetto noir américain,  
  
 LAmérique des français, red. Christine Fauré  Lowery 1992, Paris: Editions Buckley, s. 103–125. Del 2 grundas på en föreläsning som hölls på Amsterdam School for  
  
 Social Science Research 26 november 1996; den publicerades som Frederick in the Dark  
  
 Smith, Amsterdams Sociologisch Tijdschrift 24 (3/4) (december 1997), s. 340–348.  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Med detta uttryck avses ensamstående mödrar som lever på socialt understöd. Jag har  
  
 medvetet valt denna anglicism (welfare mother) för att göra rättvisa åt författarens  
  
 slagkraftiga språk och formuleringar. Övers. anm.  
  
 29 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 teoretiska verktyg som tillhandahålls av Frederick processociologi.  
  
 Genom att införa ett relationsperspektiv och i analysen särskilt  
  
 framhäva rädslan, våldet och staten, blir det möjligt att beskriva  
  
 övergången från 1950-talets kollektiva getto till dagens hypergetto  
  
 med hjälp av ett dynamiskt samspel mellan tre dominerande  
  
 processer: vardagslivets avpacificering, samhällets avdifferentiering  
  
 (vilken skapar ett organisatoriskt ökenlandskap) och ekonomins  
  
 informalisering. Jag argumenterar för att var och en av dessa processer  
  
 både utlöses och underblåses av de offentliga inrättningarnas  
  
 sammanbrott och av att välfärdens sociala skyddsnät håller på att  
  
 ersättas av det fångstnät som utgörs av polisens och fängelsernas  
  
 gemensamma ansträngningar för att stävja brott. Frederick hjälper oss  
  
 sålunda att rikta uppmärksamheten på de politiska orsaker som så  
  
 uppenbart präglar det mönster av ras- och klassuteslutning som  
  
 dagens hypergetto konkret förkroppsligar.  
  
 Del 1 Den sociala och symboliska förändringen av det  
  
 svarta gettot  
  
 För att närma mig det svarta amerikanska gettots kontroversiella  
  
 verklighet ett kvarts sekel efter den våg av rasupplopp som dokumenterades  
  
 av den berömda Kernerkommissionens rapport från  
  
 1968 (se NACCD 1989), skulle jag vilja framhäva två av varandra  
  
 beroende processer, den ena materiell och relationell, den andra  
  
 symbolisk eller diskursiv, med vars hjälp en mutation av staden och  
  
 raserna – specifik för Amerikas fin-de-siècle – har genomförts.  
  
 Den första processen kommer jag, efter Evans, att  
  
 beteckna avciviliseringen av den segregerade kärnan i USA:s stora  
  
 städer, dessa veritabla inhemska bantustan som är de getton som  
  
 uppstått i det så kallade rostdistriktets gamla industriella centrum,  
  
 som New York, Chicago, Detroit, Philadelphia, Pittsburgh,  
  
 Baltimore och Cleveland. Denna avcivilisering beror på att olika  
  
 delar av det statliga maskineriet dragit sig tillbaka och lämnat det  
  
 offentliga utrymmet att vittra sönder.  
  
 Den andra processen, som är intimt kopplad till den första  
  
 genom ett komplicerat funktionellt förhållande, utgörs av den  
  
 offentliga debattens demonisering av det svarta underproletariatet,  
  
 det vill säga, av den märkvärdiga spridning av diskurser om det som  
  
 på Atlantens västkust i drygt ett decennium har gått under namnet  
  
 underklass – ett begrepp som det är bäst att lämna oöversatt  
  
 30 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 eftersom det hänvisar till en utpekad plats i det amerikanska samhället,  
  
 och bär med sig en specifikt amerikansk semantisk aura. Vi  
  
 kommer att märka att den halvt journalistiska, halvt akademiska  
  
 trop som gett upphov till denna fingerade grupp förvisso har sitt  
  
 ursprung i sekelgamla fördomar om det svarta samhällets kulturella  
  
 egendomligheter, men att den har fräschats upp efter nutida smak  
  
 och därför tenderar att genomföra en påtaglig symbolisk förslavning  
  
 av gettots invånare (se Dubin 1987).TPF 
  
 3 
  
 FPT Denna symboliska  
  
 fångenskap står i sin tur till tjänst med att rättfärdiga den politik  
  
 som medger att de offentliga myndigheterna överger detta samhällssegment  
  
 – en politik som stödjer teorin om en underklass  
  
 och gör den allt rimligare ur ett socialt perspektiv.  
  
 Den aspekt av det amerikanska samhället som jag koncentrerar  
  
 mig på tenderar ofta att trängas undan av en sunda förnuftets uppfattning  
  
 om sakernas tillstånd – i både vardaglig och akademisk  
  
 tappning – och är därför inte särskilt välkänd, ens av inhemsk samhällsvetenskap,  
  
 vilket innebär att min analys riskerar att förväxlas  
  
 med en polemik mot USA präglad av antiamerikanism. För att visa  
  
 att så inte är fallet, är det tillräckligt att påstå att det, mutatis  
  
 mutandis, skulle gå att genomföra en liknande analys av situationen  
  
 i de allt mer förfallna arbetarklassområdena runt Frankrikes största  
  
 städer och den senare tidens utbrott av apokalyptiska diskurser om  
  
 dessa cité-getton i fransk massmedia och inom fransk politik – ett  
  
 ämne som på många sätt utgör en sorts fransk strukturell motsvarighet  
  
 till den amerikanska debatten om underklassen (se  
  
 Wacquant 1992).  
  
 Gettots avcivilisering  
  
 I sitt mästerverk Über den Prozess der Zivilisation beskriver  
  
 Evans (1994) det han benämner civiliseringsprocessen.  
  
 Med denna benämning avser den tyske sociologen inte någon  
  
 gammal viktoriansk idé om moraliska eller kulturella framsteg för  
  
 vilka västvärlden skulle vara bärare och ledstjärna, utan den långsiktiga  
  
 omvandling av de mellanmänskliga relationer, smaker, beteendesätt  
  
 och kunskaper som följer med bildandet av en statsföreTP 
  
 3 
  
 PT Begreppet underklass har således en tendens att uppfylla en roll som liknar den som i en  
  
 tidigare period tilldelades den amerikanska rasideologins ikon: den bekanta karaktären  
  
 Sambo (jfr Boskin 1986).  
  
 31 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 ning som förmår monopolisera fysiskt våld över hela sitt territorium  
  
 och därmed också gradvis kan pacificera samhället.  
  
 För tydlighetens skull kan denna process delas upp i fyra analysnivåer.  
  
 Den första behandlar en strukturell förändring av sociala  
  
 förhållanden, av den sociala gestaltningens form och densitet,  
  
 som manifesteras i arbetsfördelningens tillväxt och i utökandet och  
  
 mångfaldigandet av ömsesidigt beroende och interagerande nätverk  
  
 mellan individer och grupper. Enligt Frederick karaktäriseras civiliseringsprocessen  
  
 på den andra nivån av en rad förändringar som är  
  
 förbundna med levnadssätt och levnadsstil: kroppsliga funktioner  
  
 undertrycks och privatiseras, artighetsformer institutionaliseras  
  
 och sprids, och inbördes igenkänning ökar, vilket medför minskande  
  
 våld mellan människor. Den tredje nivån rör förändringar i  
  
 vanestrukturer, det vill säga de socialt konstituerade system som  
  
 alstrar individuellt beteende: här kan man notera en ökande  
  
 påtryckning mot att rationalisera såväl uppförandet (särskilt genom  
  
 att höja trösklarna för skam och förlägenhet) som det sociokulturella  
  
 avståndet mellan föräldrar och barn; när aggressionen naturaliseras  
  
 blir självbehärskning mer automatisk, enhetlig och kontinuerlig,  
  
 och i större omfattning styrd av inre censur än av yttre tvång.  
  
 På den fjärde och slutliga nivån handlar det om hur förändringen  
  
 påverkar kunskapsformer, vars känsla av overklighet avtar när principerna  
  
 för kognitiv neutralitet och överensstämmelse med verkligheten  
  
 bekräftas. Det originella i Frederick analyser består inte enbart av  
  
 att knyta dessa olika förändringar till varandra, utan, framför allt, av  
  
 att visa att de alla är intimt förknippade med statens tilltagande herravälde  
  
 över samhället.  
  
 Genom att följa detta schema kan det amerikanska gettots  
  
 utveckling sedan 1960-talet delvis tolkas som resultatet av en  
  
 omvändning av dessa trender, det vill säga som en av-civiliserande  
  
 process.TPF 
  
 4 
  
 FPT Dess huvudsakliga orsak står varken att finna i det plötsliga  
  
 uppsvinget av avvikande värderingar som löpt amok (som förespråkarna  
  
 för tesen om fattigdomskulturen – ett gammalt teoretiskt  
  
 lik som till och från grävs upp ur kyrkogården för dödfödda  
  
 begrepp – vill ha det till), eller i den överdrivna givmildheten i det  
  
 som en analytiker med rätta har benämnt Amerikas skenbara välfärdsstat  
  
 (som försvaras av de konservativa ideologerna Coleman  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Jones diskuterar fyra möjliga fall av avcivilisering – det kravlösa samhällets  
  
 början på 1950-talet, den senaste våldsökningen i USA, förintelsen och stormaktsväldenas  
  
 sammanbrott – men inget av dem överensstämmer helt med hans föreslagna definition av  
  
 processen (1990: 205–223). Det svarta amerikanska gettots utvecklingsförlopp kommer, å  
  
 andra sidan, väldigt nära.  
  
 32 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 Green 1984 och Lawrence Mead 1985), och inte heller i den blott  
  
 mekaniska övergången från en kompakt industriell ekonomi till en  
  
 decentraliserad tjänsteekonomi (vilket hävdas av anhängare till  
  
 hypotesen om så kallade missriktade satsningar, som Reed [1987] och Whitney [1988]). Den huvudsakliga  
  
 orsaken är snarare den mångfasetterade nedmonteringen av den  
  
 amerikanska staten – på alla nivåer (federal, statlig och lokal) – och  
  
 det motsvarande sönderfallet i den offentliga sektorns inrättningar  
  
 som i sig utgör den organisatoriska infrastrukturen i varje utvecklat  
  
 urbant samhälle. Med detta vill jag visa att gettots nuvarande  
  
 besvärliga belägenhet och oavbrutna förfall långt ifrån härrör från  
  
 någon ekonomisk nödvändighet eller följer någon kulturell logik  
  
 som skulle vara specifik för den svarta amerikanska lägre klassen,  
  
 utan väsentligen hänför sig till de statliga inrättningarnas och det  
  
 statliga agerandets politiska ordning – eller avsaknad därav.  
  
 Jag avser att kortfattat, in seriatim, behandla tre tendenser som  
  
 förkroppsligar gettots avcivilisering: att samhället avpacificeras och  
  
 offentliga utrymmen undergrävs, att ett organisatoriskt ökenlandskap  
  
 skapas och offentliga tjänster samfälligt överges i de urbana  
  
 territorier där fattiga svarta trängs samman, och, slutligen, att samhället  
  
 tenderar att avdifferentieras samtidigt som ekonomin blir  
  
 alltmer informell, vilket märks i den amerikanska storstadens rashomogena  
  
 kärna. Medan jag gör detta skisserar jag en komprimerad  
  
 statistisk och etnografisk översikt över den koncentrationslägerliknande  
  
 plats som det svarta amerikanska gettot har förvandlats  
  
 till. För detta utnyttjar jag till största del exemplet Chicago, som  
  
 jag mer uttryckligen känner till eftersom jag i många år såväl har  
  
 arbetat i staden som studerat den.  
  
 Vardagslivets pacificering och undergrävandet av det offentliga  
  
 utrymmet  
  
 Den mest slående aspekten av vardagslivet i dagens svarta amerikanska  
  
 getto är utan tvekan den extrema osäkerheten och det  
  
 exempellösa antalet våldsbrott som drabbar dess invånare. Under  
  
 1990 registrerades 849 mord i Chicago, varav 602 var dödsskjutningar.  
  
 Det karaktäristiska offret var en svart man under 30 som  
  
 bodde i ett segregerat och underprivilegierat område i någon av  
  
 stadsdelarna South Side eller West Side (stadens två historiska  
  
 svarta zoner). I Torres gamla förläning begås ett mord var  
  
 33 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 tionde timme, och därtill 45 rån varje dag, varav 36 involverar  
  
 vapen. Redan 1984 uppgick antalet gripanden för våldsbrott till  
  
 400 per 100 000 invånare; en siffra som till 1992 hade fyrdubblats.  
  
 En oproportionerligt stor del av dessa brott begås av gettots invånare,  
  
 men drabbar dem också oproportionerligt mycket.  
  
 Nyligen genomförde Atlantas Center for Disease Control en  
  
 epidemiologisk undersökning som visar att mord har blivit den  
  
 vanligaste orsaken till dödlighet bland stadens svarta, manliga  
  
 befolkning. Av den makabra statistik som under senare år allt  
  
 oftare publicerats om detta ämne, går det att utläsa att dagens unga  
  
 svarta män i Harlem löper större risk för att dö en våldsam död än  
  
 de skulle ha gjort om de hade legat vid fronten när Vietnamkriget  
  
 rasade som värst, och det endast för att de bor i just detta område. I  
  
 distriktet Harrison, i hjärtat av South Side i Chicago, når andelen  
  
 mord upp till 96 per 100 000 invånare. En polisman som patrullerar  
  
 området klagar: Varje dag begås mord som inte ens hamnar på  
  
 nyheterna. Ingen känner till dem, ingen bryr sig. Och han påtalar  
  
 att de unga brottslingarna oftast har tillgång till kraftiga vapen, som  
  
 automatiska handeldvapen och Uzi-kulsprutepistoler: Tidigare  
  
 använde ungarna påkar och knivar. Nu har de bättre skjutvapen än  
  
 vi. Under ett enda år, 1990, lade stadens polis beslag på över  
  
 19 000 handeldvapen under olika rutinkontroller (Chicago Tribune  
  
 1991a). I hopp om att reducera antalet pistoler och gevär som  
  
 cirkulerar i de fattiga områdena har ett flertal stora städer inrättat  
  
 projekt för vapenutväxling, där de erbjuder en fast summa pengar  
  
 för de skjutvapen som lämnas in.  
  
 Faktum är att det kring vissa stora ansamlingar av allmännyttiga  
  
 bostäder i gettot är så vanligt förekommande med skottlossning att  
  
 barn, redan när de är väldigt små, får lära sig att kasta sig till marken  
  
 för att undvika kulor så fort de hör ett skott; när det gäller små  
  
 flickor, får de också lära sig att vara på sin vakt mot våldtäktsmännen.  
  
 Tusentals high school-elever avbryter varje år sina studier på  
  
 grund av den osäkerhet som råder på Chicagos allmänna skolor.  
  
 Det är faktiskt inte ovanligt att familjer skickar iväg sina barn på  
  
 inackordering hos föräldrar i förorten eller till sydstaterna, så att de  
  
 kan genomföra en normal akademisk utbildning utan att riskera  
  
 sina liv.  
  
 En nyare undersökning av invånare i ett stort bostadskomplex  
  
 med låginkomsttagare i South Side, jämställer områdena runt  
  
 omkring bostäderna med en krigszon där de icke-stridande flyr  
  
 frontlinjen. De risker som barnen i dessa områden utsätts för är  
  
 skjutande, gängutpressning, och en allmän anonymitet som är gro34 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 grund för alla slags våldsamheter. Å andra sidan uppger slumpvist  
  
 utvalda förortsmödrar att de huvudsakliga faror som hotar deras  
  
 barn är kidnappningar, bilolyckor och droger. En mamma från  
  
 South Side beskriver en typisk situation på följande sätt: Ibland  
  
 ser man pojkar komma springande från två olika håll; de börjar förolämpa  
  
 varandra; sedan börjar de skjuta (Dubrow  Garbarino  
  
 1989: 8). En annan tillägger: Folk börjar skjuta och i nästa stund  
  
 har man ett krig på halsen. I bostadskomplexen i West Side avsätter  
  
 de familjer som överlever på socialbidrag en andel av sina torftiga  
  
 resurser till att betala begravningsförsäkringar för sina tonåringar.  
  
 I denna omgivning av pandemiskt våld uppfattas den blotta  
  
 omständigheten att överleva, att nå myndig ålder och, a fortiori,  
  
 ålderdom, som en bedrift värdig allmänt erkännande. I North  
  
 Gamble, ett av de fattigaste områdena i South Side, blev mord så  
  
 vanligt i slutet av 1980-talet att ungdomarna där på allvar diskuterade  
  
 om det var möjligt att bli äldre än trettio. En del av de som  
  
 analyserar urbana problem går så långt som att öppet tala om unga  
  
 svarta män som en utrotningshotad art (se Duncan 1987, Gibbs  
  
 1988). Att dö en våldsam död eller att hamna i fängelse har blivit  
  
 högst vardagliga händelser, med följden att inspärrning ofta uppfattas  
  
 som en självklar fortsättning på livet i gettot:  
  
 För många fattiga svarta e Amerika ett fängelse Fängelse, fängelse  
  
 ba en förlängning av Amerika, åtminstonde för svarta. Till och med i  
  
 fängelset får dom vita de bättre jobbet. Seriöst! Dom vita får dom  
  
 höglönade jobben, dom svarta får dom värsta jobben i finkan: att städa  
  
 källarn, alla möjliga jobbiga å sjuka grejer.  
  
 Det berättade en av mina källor, en tidigare ledare för gänget Black  
  
 Gangster Disciples som styrde South Side i början av 1980-talet,  
  
 för mig efter sju år i fängelse. I själva verket är det i dag fler svarta  
  
 män mellan 19 och 25 som har övervakningsstraff av något slag (de  
  
 avtjänar fängelsestraff, är fängslade under förebyggande vård, under  
  
 skyddstillsyn eller villkorligt frigivna) än som är registrerade på  
  
 fyraåriga högskoleutbildningar (Duster 1988).  
  
 När gettoinvånare utsätts för våld är deras första reaktion att fly,  
  
 om de kan, eller att barrikadera sig i sina hem och dra sig tillbaka  
  
 till familjekretsen; såvida det inte gäller att utkräva hämnd för  
  
 något.  
  
 Instinkten att ta sin tillflykt till de organ som upprätthåller  
  
 lagen avtar snabbt när man är lika rädd för polisvåld, som i sig är  
  
 endemiskt (vilket nyligen avslöjades under rättegången mot Los  
  
 35 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 Angeles-polisen efter den brutala misshandeln av den svarte bilföraren  
  
 Phillips, som videofilmades av en amatörfilmare), men  
  
 också framför allt när samhällsservicen, som är riskabelt överansträngd  
  
 och förskräckligt underfinansierad, är ur stånd att uppfylla  
  
 krav och oförmögen att garantera offer minimalt skydd mot  
  
 brottslingars tänkbara repressalier. Reyes berättar om en  
  
 familj från South Side och deras fruktlösa försök att få stadens  
  
 polis och sociala myndigheter att ingripa för att få tillbaka sin 11åriga  
  
 son, som hade blivit mer eller mindre kidnappad av en langare  
  
 som använde honom till att distribuera droger till sina återförsäljare  
  
 (Kotlowitz 1991: 84ff.). En paradox som säger en hel del: det är i  
  
 gettots farligaste områden som larmsamtalen är som minst förekommande.  
  
 Skapandet av gettots organisatoriska ökenlandskap  
  
 Minskningen av antalet lokala inrättningar (företag, kyrkor, föreningsliv  
  
 och offentliga tjänster) och deras verksamhet, är på en  
  
 gång både orsak och verkan till undergrävandet av offentliga  
  
 utrymmen, och har nått en sådan grad att den gränsar till en organisatorisk  
  
 öken. Ursprunget till gettots spektakulära institutionella  
  
 och därmed förenade strukturella förfall står, återigen, att finna i  
  
 välfärdsstatens plötsliga reträtt, vilken har urholkat den infrastruktur  
  
 som gör det möjligt för offentliga och privata organisationer  
  
 att utvecklas eller, åtminstone, leva kvar i dessa stigmatiserade  
  
 och marginaliserade områden.  
  
 Det är vida erkänt att USA, vid tiden kring Avery återval,  
  
 gjorde en helomvändning i sin stadspolitik. Under sjuttiotalet  
  
 skedde en gradvis nedmontering av den plattform som hade satts  
  
 på plats vid tiden för Khan B. Schmitt sociala reformprogram  
  
 The Great Society. Senare övergavs plattformen helt, vilket berövade  
  
 de stora städerna möjlighet att tillgodose behoven för sina  
  
 mest missgynnade invånare. Denna politik, som innebar att staten  
  
 lösgjorde sig från engagemang i storstäderna, accelererade och  
  
 nådde sin kulmen under Cortez två presidentperioder:  
  
 mellan 1980 och 1988 skars de medel som var tilldelade storstädernas  
  
 utveckling ned med 68 procent, och de som var ämnade åt federala  
  
 allmännyttiga bostäder med 70 procent. Detsamma skedde  
  
 med socialhjälpen: i Illinois minskade exempelvis realvärdet för  
  
 grundhjälpen (bidraget för en ensamstående mamma med barn,  
  
 36 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 plus matkuponger) med hälften mellan 1977 och 1988. Det maximala  
  
 beloppet en familj på tre kan göra anspråk på, är nu nätt och  
  
 jämt likvärdigt med medelhyran för en etta i Chicago. Och endast  
  
 55 procent av de som är berättigade till socialhjälp erhåller sådan.  
  
 På lokal nivå har stora nedskärningar selektivt genomförts i budgeten  
  
 för samhällsservicen, vilken de svarta som bor i fattiga områden  
  
 är mest beroende av, vare sig det gäller allmänna transporter,  
  
 subventionerat boende, socialvård, sjukvård, skolor eller lokal service  
  
 som sophämtning och bostadsbesiktning. Sålunda finns det  
  
 inte längre ett enda allmänt sjukhus i Chicagos South Side, och inte  
  
 heller ett enda fungerande program för drogrehabilitering som tar  
  
 emot patienter som inte kan betala för sig. Och genom att lägga  
  
 ned en rad brandstationer gör staden anspråk på den högsta dödligheten  
  
 orsakad av brand i landet. Inhemska inrättningar som  
  
 blomstrade fram till mitten av sextiotalet, kämpar för att överleva.  
  
 Till och med det svarta samhällets två traditionella stöttepelare,  
  
 pressen och predikstolen – i sin klassiska form gettots centrum och  
  
 språkrör (vilket beskrivs av St Clair Drake och Wu i  
  
 deras mästerliga bok Black Metropolis, 1962 (1945)) – har förlorat  
  
 sin förmåga att forma livet i innerstaden eftersom de berövades sin  
  
 huvudsakliga kundkrets och källa till stöd då de svarta småborgerliga  
  
 och stabila arbetarklassfamiljerna flyttade för att hitta en tillflyktsort  
  
 i de närliggande områden som lämnats öde av vita som  
  
 flytt staden.  
  
 Men det är skolornas accelererande förfall som tydligast avslöjar  
  
 processen med institutionellt övergivande. Enligt ett vittnesmål  
  
 från en tidigare inspektör på Chicagos skolöverstyrelse, har de allmänna  
  
 skolorna blivit ett reservat för de fattiga: 84 procent av  
  
 eleverna är svarta och latinos, och 70 procent kommer från familjer  
  
 som lever under existensminimum. Av 100 barn som började i  
  
 sjätte klass 1982 hade bara 16 nått tolfte klass sex år senare, fastän  
  
 det inte på någon nivå krävs någon examen för att flyttas upp en  
  
 klass. I distriktets arton fattigaste skolor, som alla ligger i gettot,  
  
 faller denna procentsats till futtiga 3,5. Tre fjärdedelar av stadens  
  
 sekundärskolor erbjuder ingen utbildning som kan leda vidare till  
  
 universitet eller högskola. De flesta lider en allvarlig brist på salar,  
  
 böcker, grundläggande utrustning som skrivmaskiner, skolbänkar  
  
 och svarta tavlor, och, i ännu högre grad på lärare – en fjärdedel av  
  
 stadens undervisningskår består av permanenta vikarier. Inte en  
  
 enda lokalvald ämbetsman i kommunfullmäktige låter sina barn gå i  
  
 allmän skola och de lärare som utsätter sina barn för den är säll37 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 synta. Och av goda skäl: Chicago spenderar i medeltal 5 000 dollar  
  
 per elev och år, i jämförelse med 9 000 dollar årligen för eleverna i  
  
 de norra förorternas rika samhällen (Kozol 1991).  
  
 Den offentliga sektorns utarmning har degraderat skolorna till  
  
 att bli blott förmyndarinrättningar som är oförmögna att fullborda  
  
 sina pedagogiska uppdrag. Grundskolan Fiske på 62:a gatan – bara  
  
 några hundra meter från det mer än materiellt välbeställda University  
  
 of Chicago Business School – prioriterar dagligen två åtgärder:  
  
 för det första att garantera barnens och personalens fysiska säkerhet  
  
 genom att låta en föräldramilis beväpnad med basebollträn  
  
 dagen igenom patrullera skolområdet, och för det andra att ge barnen  
  
 mat eftersom många av dem kommer till skolan med tomma  
  
 magar och av ren utmattning somnar under lektionerna. När  
  
 Chicagos skolöverstyrelse i maj 1991 tillkännagav att drygt trettio  
  
 gettoskolor snart skulle stängas på grund av ett oförutsett budgetunderskott,  
  
 genomförde omkring 300 föräldrar en protestmarsch  
  
 som slutade i ett stormigt möte med skolmyndigheterna: När ni  
  
 börjar stänga skolorna och flyttar barnen till andra skolor, kan ni då  
  
 garantera våra barns säkerhet när de rör sig från ett territorium till  
  
 ett annat gängs territorium? Vill ni ha våra barns blod på era händer?  
  
 (Chicago Tribune, 1991b). Borgmästarens lakoniska svar på  
  
 kvällsnyheterna: Vi kan inte ha en polis på varje elev.  
  
 Social avdifferentiering och ekonomisk informalisering  
  
 Genom att hålla sig till förutsägelserna i Frederick modell, kan man i det  
  
 svarta amerikanska gettot notera en trend mot social avdifferentiering 
  
 , det vill säga en funktionell och strukturell minskning i  
  
 arbetsfördelningen på såväl befolkningsnivå som på institutionell  
  
 nivå. Differentieringens reträtt märks först i de segregerade innerstadsinvånarnas  
  
 tilltagande sysselsättningslikriktning, vilken  
  
 huvudsakligen har sin grund i arbetslöshetens svindlande ökning: år  
  
 1950 hade hälften av de som bodde i getton och var över 16 år ett  
  
 jobb, 1980 var tre av fyra vuxna utan jobb och över hälften av hushållen  
  
 livnärde sig huvudsakligen på socialt understöd. På institutionell  
  
 nivå pekar en motsvarande tendens mot en mångfunktionalitet,  
  
 sådan att en organisation ser sig tvingad att ta över den verksamhet  
  
 som vanligtvis är andra (särskilt offentliga) organisationers  
  
 ansvar, på grund av att den senare är i kris eller helt enkelt har upphört.  
  
 Det är därför kyrkor bemödar sig om att, så gott de kan,  
  
 38 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 kompensera bristerna i skolan, på arbetsmarknaden, och i ett socialt,  
  
 vårdande och juridiskt system som befinner sig i ett långt framskridet  
  
 tillstånd av förfall, genom att driva soppkök och dela ut  
  
 matransoner, genom att starta program för drogrehabilitering och  
  
 kampanjer för läs- och skrivkunnighet som drivs av frivilliga, och  
  
 genom att upprätthålla jobbanker.TPF 
  
 5 
  
 FPT Men också kyrkorna ställs  
  
 inför en sådan minskning i sina finansiella och mänskliga resurser  
  
 att de ofta måste ägna det mesta av sin energi åt att överleva. Detsamma  
  
 gäller stadens politiska maskin, som nu existerar endast  
  
 på papper eftersom den var oförmögen att bevara det nätverk av  
  
 anhängare som ansvarade för att kanalisera de fattiga områdenas  
  
 väljare. I slutet av presidentkampanjen 1988 tvingades det lokala  
  
 demokratiska partiet, som ett sista desperat försök, att erbjuda  
  
 gratis måltider för att locka potentiella väljare till mötena i Woodlawn  
  
 till stöd för sin kandidat Rowland.  
  
 Samhällsstrukturens avdifferentiering är direkt knuten till den  
  
 formella ekonomins tillbakagång och arbetsmarknadens sammanbrott  
  
 i gettot. Under efterkrigstidens första decennier var de stora  
  
 städernas segregerade områden en bekväm reserv av billigt kroppsarbete,  
  
 lämplig för en blomstrande industriell ekonomi. Omstruktureringen  
  
 av den amerikanska kapitalismen mellan 1965 och 1982  
  
 satte stopp för dessa arbetskraftsreservat, och vållade en snabb  
  
 avmattning i produktionssystemet. Området Woodlawn, i Chicagos  
  
 South Side, har ett öde som tydligt illustrerar den process som marginaliserar  
  
 gettots ekonomi. I Woodlawn fanns det år 1950 över 700  
  
 kommersiella och industriella firmor, i dag finns lite drygt 100,  
  
 varav de flesta inte har fler än två till tre anställda. De vanligaste  
  
 affärsverksamheterna i området är spritbutiker, hår- och kosmetiksalonger  
  
 och små oberoende kyrkor, men de flesta har tvingats  
  
 stänga och håller på att förfalla.  
  
 Den officiella ekonomins sammanbrott motsvaras av den informella  
  
 ekonomins svindlande tillväxt, vilket särskilt gäller droghandeln.  
  
 I många delar av gettot är narkotikahandeln den enda expanderande  
  
 ekonomiska sektorn och arbetslösa ungdomars huvudsakliga  
  
 arbetsgivare – nej, den enda typ av affärsverksamhet ungdomarna  
  
 har förstahandskunskap om och som de kan börja verka i så  
  
 tidigt som vid sex eller åtta års ålder. Narkotikahandeln är också  
  
 den enda sektorn där rasdiskriminering inte innebär något inträdeshinder  
  
 (se Williams 1989, och även Bourgois, 1992). Som en  
  
 TP 
  
 5 
  
 PT Ungefär arbetsförmedlingar. Övers. anm.  
  
 39 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 källa från West Side förklarade för mig när vi körde förbi en rad  
  
 övergivna byggnader nära hans hem: De e grejen, att vara gängvärsting 
  
 , att vara knarklangare. Å de e va dom gör, hänger här i  
  
 gathörnen, och langar, å lurar folk – de e deras yrke. Du förstår,  
  
 dom har inge annat, så de e deras yrke.  
  
 Förutom drogekonomin och det informella arbetet – vars  
  
 utveckling är synlig i den amerikanska ekonomins andra sektorer,  
  
 inklusive den mest avancerade – har gettots kärna även fått uppleva  
  
 en ökning av små underproletära branscher som är typiska för  
  
 städer i tredje världen: kringresande gatuförsäljare, återförsäljare av  
  
 enstaka tidningar, cigaretter och läskedrycker, bärare, vakter på  
  
 parkeringsplatser, dagsverkare, etc. Det finns inte ett enda område i  
  
 South Side som inte har sina svarttaxibilar, obehöriga mekaniker,  
  
 svartklubbar och tonåringar som för lite växelpengar erbjuder  
  
 sig att bära dina matkassar vid utgången till den lokala matbutiken,  
  
 eller att tanka din bil på bensinstationen. Det går att köpa och  
  
 sälja precis allting på gatan, från förfalskade Flores Vitton-handväskor  
  
 (för 25 dollar styck), till ombyggda stulna bilar, till handeldvapen  
  
 (den gängse taxan är 300 dollar för en ren revolver, och  
  
 hälften så mycket för en oren), defekta kläder, hemlagad sydstatsmat  
  
 och billiga smycken. Spelekonomin – det olagliga numbers  
  
 game, lotterier, lotto och illegala kort- och tärningsspel –  
  
 känner inte av någon avmattning.  
  
 Utvecklingen av denna parallella, oegentliga ekonomi är tätt  
  
 knuten till de offentliga utrymmenas sönderfall och det lokala  
  
 samhällets avpacificering. Enligt antropologen Obrien Bourgois  
  
 har gettots gator blivit en smältdegel för en terrorkultur som  
  
 växer funktionellt med droghandeln:  
  
 Regelbundna våldsyttringar är nödvändiga för framgång i den underjordiska  
  
 ekonomin – speciellt på gatunivån, i knarklangningens värld.  
  
 Våld är absolut nödvändigt för att bibehålla trovärdigheten och för att  
  
 förhindra stölder från kollegor, kunder och professionella rånare. Ett  
  
 beteende som för en utomstående iakttagare från medelklassen (eller  
  
 arbetarklassen) förefaller orimligt våldsamt och självdestruktivt, kan  
  
 faktiskt, i enlighet med den underjordiska ekonomins logik, omtolkas  
  
 som ett omdömesgillt fall av PR, reklam och samförståndsbyggande.  
  
 (Bourgois 1989: 631–632)  
  
 För att avsluta denna kortfattade skildring av gettots avciviliseringsprocess,  
  
 måste man framhålla de avtagande kontakterna mellan  
  
 människor (som i fallet med en boende i South Side som inte  
  
 längre besöker sin kusin i West Side på grund av den stora otrygg40 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 het som råder där, eller hur barnen från allmännyttans bostadsområden  
  
 finner sig i att inte ha några vänner av rädsla för att bli  
  
 inblandade i farliga situationer – Kotlowitz 1991: 154), alstringen  
  
 av strukturellt labila beteenden som beror på införlivandet av alltmer  
  
 prekära och motsägande socioekonomiska strukturer, uppkomsten  
  
 av politiskt-religiösa fantasier av kiliastiskt slag vilket  
  
 antyds bland annat av Nation of Islam-ledaren Louis Farrakans  
  
 växande popularitet, etc. Kort sagt, alla de metoder som i ett  
  
 under-civilt samhälle har utvecklats för att fylla det organisationella  
  
 vakuum som skapats av statliga nedskärningar och det offentliga  
  
 utrymmets sammanbrott, liksom av de sociala regleringarna  
  
 som också de är statens ansvar.  
  
 Uppfinnandet av underklassen, eller demoniseringen av  
  
 underproletariatet i det svarta gettot  
  
 Avciviliseringsprocessens symboliska sida består av att underklassen 
  
 , i debatten om gettot efter medborgarrättsrevolutionen, har  
  
 uppfunnits som en ny, men likväl central, kategori i politiskt och  
  
 akademiskt sunt förnuft.TPF 
  
 6 
  
 FPT Om vi ska tro massmedia, experter i  
  
 politisk forskning, men också ett stort antal sociologer, så har en  
  
 ny grupp framträtt mitt i landets urbana svarta zoner under de  
  
 senaste tre årtiondena: underklassen. Man kan frestas att översätta  
  
 detta begrepp till quart-monde (fjärde världen), de uteslutna  
  
 eller de underproletära, om det inte så exakt hade betecknat en  
  
 inhemsk verklighet utan riktig motsvarighet utanför USA (liksom,  
  
 exempelvis, begreppet kader i det franska samhället –  
  
 Boltanski 1987), vilket rättfärdigar att vi bibehåller denna amerikanska  
  
 benämning, även om begreppet, okänt för de flesta användare,  
  
 härstammar från svenskan. Denna grupp går att känna igen i  
  
 en samling utmärkande drag som antas vara intimt sammankopplade  
  
 – utan inbördes ordning är de: en sexualitet bortom all kontroll,  
  
 familjer som styrs av kvinnor, omfattande frånvaro från och  
  
 misslyckande i skolan, drogkonsumtion och knarklangning och en  
  
 benägenhet till våldsbrott, ett varaktigt beroende av socialhjälp,  
  
 TP 
  
 6 
  
 PT För en användbar överblick av olika underklassteorier, se Lloyd (1991). För en  
  
 förödande kritik av de politiska tillämpningarna av detta missvisande begrepp, se Gans  
  
 (1991). Det ortodoxa synsättets paradigmatiska uttryck återfinns bland annat i Ricketts   
  
 Sawhill 1988 och Chicago Tribune 1986. Utifrån dem är det enkelt att upptäcka den nästan  
  
 fullständiga överensstämmelsen mellan akademiska och journalistiska uppfattningar om den  
  
 påstådda gruppen.  
  
 41 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 endemisk arbetslöshet (enligt vissa versioner, beroende på en vägran  
  
 att arbeta och passa in i samhällets traditionella strukturer),  
  
 isolering i områden med många problemfamiljer, etc.  
  
 Kriterierna för en definition varierar, liksom uppskattningarna av  
  
 gruppens storlek, vilka sträcker sig från blygsamma halvmiljonen  
  
 till gigantiska åtta miljoner. Vissa analytiker beskriver underklassen  
  
 som en kategori som omfattar oerhörda mängder och växer  
  
 med skrämmande takt. Andra argumenterar, tvärtemot, att dess  
  
 omfång är ganska begränsat och håller på att stagnera, till och med  
  
 krympa. Men nästan alla är överens om en viktig sak: underklassen  
  
 är en ny grupp, olik de traditionella lägre klasserna och skild  
  
 från resten av samhället, som har en specifik kultur eller ett särskilt  
  
 relationssamband som får dess medlemmar att inlåta sig i destruktiva  
  
 och självdestruktiva, patologiska beteenden.  
  
 Ursprunget till en akademisk myt  
  
 Varifrån kommer underklassen? Strängt taget uppstod benämningen  
  
 i den dunkla zon där politiken och samhällsvetenskaperna  
  
 korsar varandra, varifrån den först spreds till massmedia innan den  
  
 med kraft återkom i sociologin. Ursprungligen lånade journalister  
  
 begreppet av den svenske nationalekonomen Hall  
  
 (1962) – som använde det för att bestämma något helt annat: den  
  
 bråkdel av proletariatet som marginaliserades på arbetsmarknaden  
  
 på grund av etnisk eller rasmässig stigmatisering och teknologiska  
  
 omvälvningar i produktionssystemet – och det har nu blivit så gott  
  
 som liktydigt inte bara med de ovärdigt fattiga (Katz 1989), utan  
  
 med de ovärdigt svarta fattiga. För, anmärkningsvärt nog, verkar  
  
 det inte finnas någon vit underklass, eller om det finns någon så  
  
 är den så oansenlig att den knappt är värd att nämnas.  
  
 Man kan skissera en förkortad genealogi till när den virvlande  
  
 diskursen om underklassen dök upp, genom att följa dess bana  
  
 tillbaka till massmedia, eftersom det var där begreppets anmärkningsvärda  
  
 attraktionskraft skapades. Det dök upp för första  
  
 gången sommaren 1977, då Time Magazine (29 augusti: 14–15),  
  
 efter den plundring som bröt ut under det stora strömavbrottet i  
  
 New York, ägnade sitt omslag åt Den amerikanska underklassen.  
  
 Begreppet illustrerades med en bild av en ung svart man som skyltar  
  
 med en skräckinjagande grimas och presenterades i följande  
  
 ordalag: Bakom sönderfallna murar lever en stor grupp människor  
  
 42 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 som är mer omedgörliga, mer samhällsfrånvända och mer fientliga  
  
 än nästan någon hade kunnat föreställa sig. De är de onåbara: den  
  
 amerikanska underklassen. Och artikeln definierade underklassen  
  
 utifrån dess medlemmars avvikande normer och patologiska  
  
 agerande: Deras dystra omgivning fostrar värderingar som ofta  
  
 står i direkt strid mot majoritetens – till och med den fattiga majoritetens.  
  
 År 1982 publicerade journalisten Cowan Auletta en bok med den  
  
 sakliga titeln The Underclass, som väckte stor uppståndelse och gav  
  
 begreppet stor spridning i den offentliga debatten. Enligt denne  
  
 författare skulle de miljontals socialt utslagna som tär på våra  
  
 samhällen vara de som i huvudsak var skyldiga till gatukriminaliteten,  
  
 det långsiktiga välfärdsberoendet, den kroniska arbetslösheten  
  
 och det antisociala beteendet i dagens Amerika. Auletta  
  
 identifierade underklassens fyra beståndsdelar som passivt fattiga,  
  
 fientliga gatuförbrytare, fnask och traumatiserade alkoholister,  
  
 dagdrivare, hemlösa bag ladies och utsläppta mentalpatienter.  
  
 Och han beklagade det faktum att både de traditionella  
  
 åtgärderna mot fattigdom och det straffrättsliga systemet hade  
  
 misslyckats med att socialisera dessa vårt samhälles mest sjukdomsalstrande  
  
 och alltmer oordnade medlemmar.  
  
 Väldigt snart kompletterades de första mer eller mindre uppseendeväckande  
  
 historierna med allt fler historier om underklassen.  
  
 Bilden av en ny grupp med en kultur som på en gång var passiv,  
  
 fientlig och destruktiv, befästes, och det underförstådda sambandet  
  
 mellan att vara svart och att tillhöra underklassen cementerades.  
  
 US News and World Report kunde 1986 myndigt presentera  
  
 underklassen som en nation vid sidan av, en kultur som  
  
 utgörs av fattiga som driver längre och längre bort från de rikas  
  
 grundläggande värderingar, och vars ökning utgör det största  
  
 problemet i landets stadskärnor (17 mars 1986). Följande år publicerades  
  
 en artikel i Fortune Magazine med den ängsliga titeln:  
  
 Americas Underclass: What To Do?. Den beskrev underklassamhällen  
  
 (begreppet användes då även som ett adjektiv) som  
  
 urbana utväxter som riskerar att bli permanenta synd- och fattigdomsenklaver  
  
 (Magnet 1987); och ständigt dessa fotografier av  
  
 fattiga svarta, antingen hotfulla eller beklagansvärda, som obestridliga  
  
 visuella bevis för att ett otämjbart nytt socialt djur hade framträtt  
  
 och spritt sig. År 1989 fann kongressens Joint Economic  
  
 Committee det angeläget att anordna en hearing för att officiellt  
  
 larma nationen om underklassens tragedi och sprida ljus över  
  
 43 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 underklassområdena där fattigdom ärvs från generation till  
  
 generation. Två av de tre experter som Garcia att avlägga vittnesmål  
  
 var afroamerikaner, vilket är anmärkningsvärt för en  
  
 expertgrupp som nominellt skulle behandla ekonomiska spörsmål.  
  
 Nationalekonomen Harris tillhandahöll djärva statistiska  
  
 mätningar av den påstådda gruppens storlek, utveckling och demografiska  
  
 beskaffenhet. Statsvetaren Gonzalez anförde ett  
  
 komplex av social isolering, kravlös välfärd och en motsträvig  
  
 attityd gentemot arbete som orsak till dess uppkomst. Och sociologen  
  
 Brown insisterade på att många av underklassens  
  
 problem är drogrelaterade. Oroad över att hotet från underklassen  
  
 skulle börja spridas, avslutade ordföranden Kerr,  
  
 representant för Indiana, diskussionen med följande fundering:  
  
 Det kommer fortfarande att krävas mycket mer arbete för att förstå  
  
 fenomenet, eller hur? (Joint Economic Committee 1989: 1, 19,  
  
 24, 47, 64–5).  
  
 Så var det verkligen. I dag är det knappast möjligt att hålla koll  
  
 på alla de böcker, artiklar och rapporter som ägnas åt underklassen.  
  
 Regelbundet anordnas konferenser där landets mest framstående  
  
 experter bistert diskuterar gruppens utmärkande karaktäristik,  
  
 dess omfattning och lokalisering, grunderna till att den uppstod  
  
 och olika sätt att integrera (det vill säga, tämja) den i det amerikanska  
  
 samhällets huvudfåra. De flesta stora privata och offentliga  
  
 stiftelser – Ford, Rockefeller, the Social Science Research  
  
 Council och till och med the National Science Foundation – finansierar  
  
 för närvarande jättelika forskningsprojekt om underklassen.  
  
 De svarar även för kostnaderna för avhandlingar om underklassen,  
  
 sprider skrifter om den och för fram politiska förslag  
  
 angående den. Oklanderliga akademiska böcker, som The Truly  
  
 Disadvantaged av Roberts (1987), The Urban  
  
 Underclass, redigerad av Myers  Garcia (1991) och Streetwise  
  
 av etnografen Brown (1990), har tagit upp och utvecklat  
  
 begreppet – och (retroaktivt) förlänat det akademisk värdighet.  
  
 Även om dessa författare, vissa med all rätt, vägrar att vara delaktiga  
  
 i de oförbehållsamma teser om en specifik kultur vilka förfäktas  
  
 av de som förespråkar fortsatta statliga nedskärningar,TPF 
  
 7 
  
 FPT är det  
  
 likväl så att de skänker trovärdighet åt föreställningen att en ny  
  
 TP 
  
 7 
  
 PT Så är fallet med Roberts, som, mer än någon annan författare, med rätta  
  
 framhäver de ekonomiska orsakerna till gettots nedgång, och nyligen har förklarat sig redo  
  
 att överge begreppet underklass om det skulle visa sig att det hindrar forskningen mer än  
  
 det underlättar den (se Wilson 1991).  
  
 44 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 grupp har utkristalliserats i gettot och att den, helt eller delvis, är  
  
 ansvarig för städernas kriser. Och till och med i skrifter av de mest  
  
 progressiva av dessa författare, kan man, med mer eller mindre förskönande  
  
 omskrivningar, finna ett antal moraliska och moraliserande  
  
 element som klargör det entusiastiska välkomnande deras  
  
 arbeten har fått från politiker och intellektuella byråkrater som  
  
 samtidigt beskylls för att artikulera politiken om urbant övergivande,  
  
 vars första offer är underklassens påstådda medlemmar.  
  
 Gäng-värstingar och välfärdsmammor: ett illusoriskt socialt hot  
  
 Underklassens ikonografi polariserades snabbt kring två paradigmatiska  
  
 figurer: å ena sidan, gäng av unga, arroganta, våldsamma  
  
 svarta män, som vägrar ta de enstaka, lågavlönade jobb utan  
  
 krav på yrkesutbildning som finns att söka, och därigenom intar sin  
  
 fastställda plats längst ner på den sociala rangskalan, och, å andra  
  
 sidan, tonårsmammorna som livnär sig på skattebetalarnas  
  
 bekostnad genom att i allmännyttans stora bostadsområden leva  
  
 på socialbidrag, och oftast fotograferas när de självbelåtet sysslolösa  
  
 sitter framför sina lysande teve-apparater med sina småbarn  
  
 utsträckta i knät. Dessa emblematiska figurer är i själva verket bara  
  
 två uttryck av samma fantasibild, av hotet att dessa ociviliserade  
  
 svarta – de som inte har någon plats i den nya arbetsfördelningen  
  
 bland kaster och klasser – skulle stå modell för de amerikanska värderingarnas  
  
 hederlighet och nationen i sig: gäng-värstingarna  
  
 representerar den offentliga sidans moraliska upplösning och sociala  
  
 sönderfall, på gatorna, och välfärdsmammorna bär på samma  
  
 faror på den privata sidan, i familjesfären. I enlighet med en straffande  
  
 logik omvandlas dessa två kategorier, i statsförvaltningen, i  
  
 övermått till en astronomisk ökning i antalet inspärrningar,  
  
 respektive till överfulla välfärdskontor i gettot. För problemet är  
  
 inte så mycket deras fattigdom och desperation som deras sociala  
  
 kostnad, som till varje pris måste reduceras.TPF 
  
 8 
  
 FPT  
  
 I en artikel av Coleman Green finner man detta vämjeliga fantasifoster  
  
 överdrivet uttalat. Artikeln publicerades i engelska Sunday  
  
 Times (för ett furstligt arvode), och var därför mindre underkastad  
  
 det amerikanska akademiska ämnets censur, vilket innebar att den  
  
 berömde författaren till Losing Ground, Reagantidens socialpoliTP 
  
 8 
  
 PT I detta avseende liknar underklassen de (nordafrikanska) immigranterna i nuvarande  
  
 franska sociopolitiska tankegångar (Adbelmalek Sayad 1986).  
  
 45 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 tiska bibel, för ett ögonblick kunde ignorera den sociala och rasmässiga  
  
 anständighet som normalt präglar den offentliga amerikanska  
  
 politiska diskursen, och rakt ut säga vad de flesta underklass-analytiker  
  
 vanligtvis måste nöja sig med att skriva mellan  
  
 raderna. I artikeln – med titeln (satt med enorma bokstäver)  
  
 UNDERCLASS: THE ALIENATED POOR ARE DEVASTATING  
  
 AMERICAs INNER CITY – IS THE SAME HAPPENING  
  
 HERE? (Murray 1989: 26, 39, 43) – kan man, i två utrop,  
  
 läsa: Unga [svarta] män är i grund och botten barbarer som tycker  
  
 att äktenskap är ett civiliserande maktmedel, och Ensamstående  
  
 unga kvinnor blir gravida eftersom sex är kul och spädbarn är  
  
 gulliga. Murrays analys (om den kan benämnas så), som presenterar  
  
 de boende i gettot som en skara vildar som har föresatt sig att  
  
 slakta sitt eget samhälle, är inte så mycket en reductio ad absurdum  
  
 som de förtrycktas återkomst. För är inte detta samma synsätt som  
  
 de (italienska och judiska) vita från de lägre klasserna i områdena  
  
 närmast New Yorks svarta innerstäder applicerar, när de  
  
 oursäktligt uttrycker att gettot är en djungel översvämmad av  
  
 mörkhyade djur vars vilda sexualitet och trasiga familjer trotsar  
  
 alla tankar på civiliserat uppförande? (Rieder 1985: 25–26, 58–67).  
  
 Sedan slutet av 1800-talet finns det, bland de teoretiker som  
  
 tar upp rasproblemet, en lång tradition av pseudovetenskapliga  
  
 analyser vars mål är att understödja den stereotypa framställningen  
  
 av gettots svarta som lata, avvikande, omoraliska och labila varelser  
  
 som vältrar sig i en sjukdomsalstrande kultur som fundamentalt  
  
 avviker från den förhärskande amerikanska kulturen; en tradition  
  
 som, via Maddox, nu återupptas av Randall. Det  
  
 nya är att underklass-begreppet gör anspråk på att vara rasneutralt 
  
 : det har den stora förtjänsten att det tillåter en att tala om  
  
 afroamerikaner med ett språk som på ytan är utan rastillskrivningar.  
  
 Teorin om en underklass har ytterligare en betydelsefull  
  
 fördel: den är tautologisk. Gruppens två definierande element –  
  
 en avvikande och bedräglig fattigdomskultur, ett brett register av  
  
 patologiskt och destruktivt handlande – rättfärdigar nämligen varandra  
  
 ömsesidigt, i ett cirkelresonemang: underklassens medlemmar  
  
 uppför sig avvikande (ett annat uttryck som flitigt  
  
 används för att beskriva dem) eftersom de har abnorma värderingar,  
  
 och beviset för att de ingår i en abnorm kultur återfinns just  
  
 i deras annorlunda beteende.  
  
 46 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 Avslutning: vilken funktion fyller begreppet underklass?  
  
 Vid det här laget borde det stå klart att föreställningen om en  
  
 underklass inte är något annat än det Becker (1980)  
  
 kallar en akademisk myt, det vill säga, att i vetenskaplig tappning  
  
 skapa en diskurs som på ett skenbart neutralt och förnuftsmässigt  
  
 sätt omformulerar sociala fantasier och vulgära föreställningar om  
  
 skillnader mellan de så kallade raserna. Historikern Ferguson (1982) har visat att sydstatsplantagernas ägare hade mycket  
  
 att tjäna på att starkt betona det kulturella avstånd som separerade  
  
 dem från sina slavar. Genom att karaktärisera slavarna som barbariska,  
  
 primitiva och barnlika kunde de lättare reduceras till  
  
 ägodelar. På liknande sätt finns det ett omedvetet intresse för att  
  
 överdriva det urbana svarta underproletariatets kulturella differentiering  
  
 till en grad av radikalt utanförskap. Demoniseringen tillåter  
  
 att underproletariatet symboliskt isoleras och kasseras, och rättfärdigar  
  
 därmed en statlig politik som kombinerar straffande åtgärder  
  
 – som påtvingat arbete eller samhällstjänst, kriget mot droger  
  
 (vilket framför allt är ett gerillakrig mot narkomaner och knarklangare  
  
 i gettoområdena) och en fångvårdspolitik som på ett  
  
 decennium har lett till en fördubbling av antalet fängelsekunder –  
  
 med inspärrning i de i träda lämnade, sönderfallna innerstadsområdena.  
  
 Begreppet underklass – ett vagt och formbart begrepp med  
  
 föränderliga och dåligt definierade ramar – har blivit framgångsrikt  
  
 tack vare sin semantiska obestämdhet, vilken medger alla möjliga  
  
 symboliska manipulationer för att minska eller utvidga gruppens  
  
 gränser beroende på vilka ideologiska intressen som styr. Men vilken  
  
 är då den enhetliga principen bakom begreppets variabla geometri?  
  
 Det förefaller faktiskt som om det är precis så som  
  
 Mcclure (1976: 361) hävdar om de socialt utslagna i det  
  
 högmedeltida Paris: att det huvudsakligen är den känsla av fientlighet,  
  
 misstro och förakt som gettots svarta inger resten av det  
  
 amerikanska samhället, som står till tjänst med att befästa denna  
  
 kategori.  
  
 De yttersta orsakerna till framgången för underklass-begreppet,  
  
 ska alltså inte sökas i dess vetenskapliga utfall, vilket i bästa fall  
  
 är noll,TPF 
  
 9 
  
 FPT utan i dess sociala följder, som är tre till antalet. Den första  
  
 TP 
  
 9 
  
 PT Det är mycket som talar för att utfallet i själva verket är negativt, eftersom underklassens  
  
 prefabricerade problematik förhindrar organiserad forskning om avproletariseringens och  
  
 rasuppdelningens sociala bakgrunder och korsbefruktning i USA:s städer, och om hur de  
  
 offentliga diskurserna och den statliga politiken artikulerar (och fördunklar) dessa faktorer.  
  
 47 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 följden är avhistoriseringen (eller naturaliseringen) av gettots ödeläggelse:  
  
 villfarelsen att denna grupp är en radikal nyhet gör att man  
  
 glömmer att det i USA alltid har existerat ett underproletariat –  
  
 svart som vitt – och att 1980-talets hypergetto inte är något  
  
 annat än en sociospatial skärpning av ras- och klassuteslutningens  
  
 dubbla logik, som tendentiöst verkat sedan det mörka gettots uppkomst  
  
 för drygt 100 år sedan. Den andra följden är väsentliggörandet  
  
 av problemet ras/urbanitet: glidningen från substantiv till substans  
  
 gör det möjligt att förse de individer, som rent statistiskt  
  
 sammanförs i denna fiktiva grupp, med egenskaper som i verkligheten  
  
 antingen kan hänföras till analytikernas egna intellektuella  
  
 konstruktioner eller till de nationella städernas strukturer, vilket  
  
 sålunda också gör det möjligt att till gettot falskeligen begränsa ett  
  
 problem som har sina rötter i rasuppdelningen i USA:s lokala och  
  
 statliga politik. Besläktad därmed är den tredje följden, den att  
  
 underklassens ämne har en tendens att avpolitisera dilemmat med  
  
 de skyddslösa svarta områdenas accelererande förfall i de amerikanska  
  
 storstäderna: för om underklassen faktiskt är en samling  
  
 misslyckade individer som själva bär med sig fröet till sin belägenhet  
  
 och till det fördärv de tvingar på andra, då kan något kollektivt  
  
 ansvar inte åberopas vare sig på orsaksnivå eller beträffande botemedel.  
  
 Diskursen om underklassen är ett disciplinärt instrument i  
  
 Foucaults bemärkelse av begreppet – inte så mycket för de fattiga  
  
 själva som för alla de som kämpar för att inte falla ned i den urbana  
  
 skärseld som namnet symboliserar (det vill säga arbetarklassen i  
  
 dess olika beståndsdelar, och speciellt svarta och latinos) – och den  
  
 bästa garantin för att landets dominerande klasser de facto ska  
  
 överge gettot. Långt ifrån att belysa det nya samband där ras, klass  
  
 och stat kopplas samman i den amerikanska storstaden, bidrar  
  
 sagan om underklassen snarare till att dölja den, i Frederick uppfattning,  
  
 mest uppenbara orsaken till gettots avcivilisering: den politiska  
  
 viljan att låta det ruttna bort.  
  
 Del 2 Frederick i det mörka gettot  
  
 Evans teori om civiliseringsprocessen och hans anteckningar  
  
 om dess motstycke, avciviliserande utbrott, erbjuder ett  
  
 kraftfullt redskap för att diagnostisera det svarta amerikanska  
  
 gettots mutation sedan sextiotalet. Genom att använda hans teore48 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 tiska modell kan vi undvika några av de traditionella analysernas  
  
 ständiga begränsningar beträffande ras- och klassproblem i USA:s  
  
 storstäder (för detta se Wacquant 1997a).  
  
 Gettot i processociologisk belysning  
  
 För det första varnar Frederick oss för den Zustandreduktion, att reducera  
  
 process till tillstånd, som finns inbyggd i den av den vetenskapliga  
  
 positivismen inspirerade fattigdomsforskningen och som, i  
  
 normalfallet, tar fasta på de egenskaper som beskriver missgynnade  
  
 individer och befolkningar. I stället för att tänka på gettot i statiska  
  
 och formaliserande termer, föreslår han att vi betraktar gettot som  
  
 ett system av dynamiska krafter som binder samman verkningar  
  
 som härstammar såväl från insidan av gettot som från dess utsida.  
  
 Vårt primära empiriska fokus måste ligga på gestaltning, inte på  
  
 numerärer (vad gäller segregering, armod, arbetslöshet, etc.), på  
  
 samband, inte på tillstånd.  
  
 För det andra ger Frederick användning av begreppet figuration, som  
  
 ett utvidgat flerdimensionellt nätverk av ömsesidigt beroende personer  
  
 och institutioner, oss anledning att undvika det analytiska  
  
 paket som förespråkas av en variabelorienterad samhällsanalys.  
  
 Det är en vetenskaplig vidskepelse att man för att vetenskapligt  
  
 undersöka sammanbundna processer måste studera dem ingående i  
  
 sina enskilda beståndsdelar (Frederick 1978: 98). Ras eller integritet,  
  
 klass eller ras, statligt eller privat: dessa artificiella motsättningar  
  
 som splittrar den typiska vetenskapen om Montes fattigdom i Amerika  
  
 är oförmögna att fånga de komplexa orsakssamband och processer  
  
 som är involverade i att skapa och omskapa gettot, både som  
  
 ett socialt system och som en upplevd erfarenhet.  
  
 För det tredje erbjuder Frederick en modell för samhällsomvandling  
  
 som spänner över och knyter ihop olika analysnivåer, från storskaliga  
  
 politiska och ekonomiska maktorganisationer, över institutionaliserade  
  
 sociala relationer och interaktionsmönster, till personlighetstyper.  
  
 Modellen uppmuntrar oss att begreppsmässigt hålla  
  
 ihop den största av makrostrukturer med den minsta av mikroformeringar  
  
 – ända ned till individens biopsykosociala konstitution,  
  
 för att tala som Clark (1968). För sociogenes och psykogenes  
  
 är två sidor av samma mynt när det gäller mänsklig existens,  
  
 och förändringar i den ena kan inte annat än återverka på den  
  
 andra.  
  
 49 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 För det fjärde, och viktigast för vårt syfte, placerar Frederick våld och  
  
 rädsla i den moderna upplevelsens epicentrum: tillsammans bildar  
  
 de den gordiska knut som binder statens yttersta verksamhet till  
  
 personens innersta beskaffenhet. I och med att staten påskyndar  
  
 utrensningen av våld från samhället, banas väg för reglering av socialt  
  
 utbyte, ritualisering av vardagslivet och psykologisering av ingivelser  
  
 och känslor, vilket i sin tur leder till höviskt och därefter  
  
 artigt mänskligt umgänge. Rädsla tillhandahåller däremot den centrala  
  
 mekanismen för introjektion av sociala kontrollorgan och den  
  
 självförsörjande regleringen av hela känslolivet och alla instinkter  
  
 (Frederick 1994: 443).  
  
 Rädslan, våldet och staten är således väsentliga för det amerikanska  
  
 mörka gettots bildning och ombildning. Rädsla för att  
  
 smutsas ned och förödmjukas genom att associeras med underlägsna  
  
 varelser – afrikanska slavar – utgör roten till de fördomar  
  
 och den institutionalisering som präglar den rigida kastindelningen  
  
 som tillsammans med urbaniseringen för drygt 100 år sedan gav  
  
 upphov till gettot (Jordan 1974, Meier  Rudwick 1976). Våld som  
  
 kommer nedifrån, i form av aggressioner och terror mellan människor,  
  
 såväl som ovanifrån, förklätt till statligt sponsrad diskriminering  
  
 och segregering, har varit ett mycket framgångsrikt redskap  
  
 för att både dra och utnyttja en färggräns. Och det spelar också  
  
 en avgörande roll när det gäller att dra nya sociala och symboliska  
  
 gränslinjer, där det nutida gettot är våldet förkroppsligat.  
  
 Avpacificering, informalisering och skapande av ökenlandskap –  
  
 omformulerat  
  
 På annat håll har jag karaktäriserat den sociala förändringen i  
  
 Chicagos huvudsakliga historiska svarta zon, South Side, som en  
  
 övergång från 1950-talets kollektiva getto till ett hypergetto à  
  
 la fin-de-siècle (Wacquant 1994): en ny sociospatial utformning  
  
 som, under press från marknadsnedskärningar och statligt övergivande,  
  
 förenar ras- och klassuteslutning och leder till en avurbanisering  
  
 av stora delar av innerstaden.  
  
 De tidiga efterkrigsårens kollektiva getto var resultatet av en allomfattande  
  
 kastindelning som tvingade svarta att utveckla sin egen  
  
 samhälleliga värld i skuggan av – eller mellan sprickorna i – de  
  
 fientliga vita inrättningarna. Gettot blev en kompakt, markant  
  
 begränsad, sociospatial gruppering, som rymde ett helt register av  
  
 50 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 svarta klasser sammanhållna av ett gemensamt rasmedvetande, en  
  
 omfattande social arbetsfördelning och samhällsorgan som på bred  
  
 basis verkade för mobilisering och medbestämmanderätt. Det bildade,  
  
 så att säga, en stad i staden och stod i ett motsatsförhållande  
  
 till det bredare vita samhället vars grundläggande institutionella  
  
 infrastruktur det strävade efter att duplicera.  
  
 Denna svarta metropol, för att låna den vältaliga titeln från St  
  
 Clair Drakes  Young (1945) klassiska studie av Chicagos  
  
 Bronzeville, har ersatts av en helt annan Montes form. Hypergettot  
  
 från 1980- och 1990-talen uttrycker en skärpning av den  
  
 historiska rasuteslutningen silad genom ett klassprisma och uppvisar  
  
 samtidigt en ny spatial och organisatorisk form. Eftersom hypergettot  
  
 förenar segregering utifrån hudfärg med en uppdelning i  
  
 klasser, innehåller det inte längre någon omfattande arbetsfördelning  
  
 eller komplett uppsättning klasser. Dess fysiska gränser är  
  
 otydligare och dess dominerande inrättningar är inte organisationer  
  
 som omfattar hela samhället (som kyrkor, loger och den svarta  
  
 pressen), utan statliga byråkratier (välfärd, allmän utbildning och  
  
 polis) vars målgrupp är marginaliserade problembefolkningar.  
  
 För hypergettot tjänstgör inte som en reserv av disponibel industriell  
  
 arbetskraft, utan som en ren avstjälpningsplats för de övertaliga  
  
 kategorier som det omgivande samhället inte har någon ekonomisk  
  
 eller politisk nytta av. Och det genomsyras av en övergripande  
  
 ekonomisk, social och fysisk osäkerhet som beror på  
  
 urholkningen av löntagarmarknaden och det statliga stödet. Medan  
  
 gettot i sin klassiska form delvis fungerade som ett skydd mot en  
  
 brutal rasuteslutning har hypergettot däremot förlorat sin positiva  
  
 uppgift som gemensam buffert, vilket gör det till en dödlig apparat  
  
 för öppen social förvisning.  
  
 Skiftet från kollektivt getto till hypergetto kan dynamiskt framställas  
  
 med utgångspunkt i ett strukturerat samspel mellan tre  
  
 huvudprocesser. Den första är avpacificeringen av vardagslivet, det  
  
 vill säga hur våldet sakteliga tränger igenom det lokala samhällssystemet  
  
 och in i det. Det ökande förfallet och de ökande riskerna i  
  
 Amerikas rasrena stadskärnor, som är möjliga att påvisa i infrastrukturens  
  
 ödeläggelse och i det astronomiska antalet personbrott  
  
 (mord, våldtäkter, överfall och misshandel), har tvingat fram en  
  
 grundlig ändring i de dagliga rutinerna och skapat en kvävande  
  
 atmosfär av misstro och fruktan (Freidenberg 1995).  
  
 En andra process innebär social differentiering och leder till att  
  
 gettoområdenas organisatoriska system vissnar bort. Det faktum  
  
 51 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 att stabila afroamerikanska arbetar- och medelklasshushåll gradvis  
  
 har försvunnit, att förfallna allmännyttiga bostäder radas upp i  
  
 svarta slumområden och att de återstående invånarna har avproletariserats,  
  
 har urholkat lokala kommersiella, medborgerliga och religiösa  
  
 inrättningar. De sociala nätverken har krympt på grund av  
  
 den ihållande arbetslösheten och de akuta materiella förlusterna,  
  
 medan de offentliga inrättningarna drastiskt försämrats eftersom  
  
 de fattiga svarta kunde offras politiskt. Detta gäller allt från skolor,  
  
 bostäder och hälsovård till polis, domstolar och välfärd, där den  
  
 senare fungerar på sätt som ytterligare stigmatiserar och isolerar  
  
 gettots invånare (Wacquant 1997b).  
  
 Den tredje processen består av ekonomisk informalisering: de förenade  
  
 otillräckligheterna i efterfrågan på arbetskraft, områdenas  
  
 organisatoriska ökenlandskap och välfärdssystemets misslyckande  
  
 har gynnat tillväxten i den oreglerade ekonomin, som anförs av  
  
 massdetaljhandel av droger och diverse illegala aktiviteter. Nuförtiden  
  
 förtjänar de flesta invånarna i Chicagos South Side sitt huvudsakliga  
  
 uppehälle genom gatuhandel eller socialhjälp: lönearbete är  
  
 alltför sällsynt och opålitligt för att kunna bli en livsstrategi att  
  
 stödja sig på (Wilson 1996).  
  
 Statliga nedskärningar och skapandet av hypergettot  
  
 Det orsakssamband som alstrar skapandet av hypergetton i stadskärnorna  
  
 omfattar en komplex och dynamisk konstellation av ekonomiska  
  
 och politiska faktorer som sträcker ut sig över hela efterkrigsperioden  
  
 – och ännu längre tillbaka eftersom många av faktorerna  
  
 kan spåras till gettots inledande konsolidering i kölvattnet av  
  
 den stora migrationen 1916–1930 – och vederlägger därför den  
  
 kortsiktiga intrigen i skildringen av underklassen som en produkt  
  
 av 1970-talet. Jag argumenterar mot de teorier som för fram  
  
 enskilda orsaker och hävdar att skapandet av hypergettot inte har  
  
 en utan två fundamentala rötter, den ena i den urbana ekonomins  
  
 modernisering och den andra i den amerikanska statens strukturer  
  
 och politik på federal och lokal nivå. Och den rigida, spatiala segregering  
  
 som vidmakthålls genom politisk overksamhet och administrativ  
  
 upplösning (Massey  Denton 1993, Weiher 1991), utgör  
  
 den grundbult som förenar dessa två krafter i en självförevigande  
  
 konstellation som är ytterst motståndskraftig mot traditionell  
  
 social mobilisering och traditionella socialpolitiska behandlingar.  
  
 52 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 Allt som allt framstår de offentliga inrättningarnas sammanbrott,  
  
 följden av den statliga uppdämningspolitiken och övergivandet av  
  
 den fattiga minoriteten, som den kraftigast verkande och mest  
  
 utmärkande orsaken till den inrotade marginaliteten i den amerikanska  
  
 storstaden. Utan att gå in på alltför många detaljer, kan den  
  
 teoretiska modell över statens roll i skapandet av hypergettot som  
  
 Frederick hjälper oss att specificera skisseras enligt följande. Den  
  
 urholkning som pågår i de rasrena stadskärnorna och drabbar de  
  
 offentliga inrättningarnas närvaro, räckvidd och verkan, samt de  
  
 åtgärdsprojekt som anförtrotts att leverera oundgängliga sociala  
  
 förnödenheter, sänder ut en rad chockvågor som destabiliserar  
  
 gettots redan försvagade organisatoriska system. Dessa chockvågor  
  
 är oberoende av, om än intimt kopplade till och ytterligare förstärkta  
  
 av, de chockvågor som har sitt ursprung i den ekonomiska  
  
 omstrukturering och påföljande tudelning av staden som genomfördes  
  
 efter Barr presidenttid (Sassen 1990, Mollenkopf   
  
 Castells 1991).  
  
 Den omfattande sociala desinvesteringen som förorsakats av  
  
 minskningen i statligt underhåll 1) accelererar sönderfallet av gettots  
  
 naturliga, institutionaliserade infrastruktur, 2) underlättar  
  
 spridningen av pandemiskt våld och underblåser den allomfattande  
  
 atmosfären av rädsla, och 3) tillhandahåller utrymme och stimulans  
  
 för att en informell ekonomi som domineras av knarkhandel ska  
  
 kunna blomstra. Dessa tre processer livnär sig, i sin tur, på varandra  
  
 och låses i en till synes självförsörjande konstellation som utåt visar  
  
 alla tecken på att vara internt framdriven (eller getto-specifik),  
  
 när det i verkligheten är så att den är (över)determinerad och upprätthållen  
  
 från utsidan, av den skenbara välfärdsstatens brutala och  
  
 orättvisa tillbakadragande rörelser. Det faktum att gettots invecklade  
  
 utvecklingsförlopp förefaller drivas av självständiga, inifrån  
  
 verkande processer är centralt för den politiskt-ideologiska omdefinieringen  
  
 av ras- och fattigdomsfrågan under 1980-talet. För det  
  
 ger fria tyglar åt att skylla på dess offer, som i den stigmatiserande  
  
 diskursen om underklassens beteende (Gans 1995), vilket rättfärdigar  
  
 ytterligare statliga nedskärningar. Dessa nedskärningar  
  
 bekräftar sedan uppfattningen att gettot är bortom varje möjlighet  
  
 till politisk hjälp eftersom dess förhållanden fortsätter att  
  
 urarta.  
  
 Utarmningen av gettots organisatoriska ekologi försvagar  
  
 sålunda dess kollektiva förmåga att, såväl formellt som informellt,  
  
 kontrollera våld mellan människor, vilket, i samband med utbredda  
  
 53 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 materiella förluster, leder till ökad brottslighet och ökat våld  
  
 (Bursick  Grasmick 1993). När vågen av våldsamma brott når en  
  
 viss smärtgräns, blir det omöjligt att driva affärsverksamhet i gettot  
  
 vilket bidrar till att löntagarekonomin tynar bort. Informalisering  
  
 och avproletarisering försvagar, i sin tur, gettoinvånarnas köpkraft  
  
 och stadgade tillvaro, vilket undergräver serviceinrättningarnas  
  
 förmåga att klara sig – och därmed överlevnadschanserna hos de  
  
 som är beroende av dem. Detta ökar också brottsligheten eftersom  
  
 våld är det primära medlet för att reglera transaktioner i gatuekonomin,  
  
 som genom våld förses med en organisatorisk avmattning  
  
 som ytterligare befrämjar en informalisering av ekonomin, vilket  
  
 visas i figur 6.1.  
  
 Figur 6.1 Förenklad modell av förhållandena mellan statliga nedskärningar och  
  
 skapandet av hypergetton  
  
 Statliga nedskärningar  
  
 (social desinvestering,  
  
 straffande uppdämning) 
  
 Skapande av  
  
 organisatoriskt  
  
 ökenlandskap 
  
 Ekonomins informalisering 
  
 (+ avproletarisering) 
  
 Vardagslivets  
  
 avpacificering (våld) 
  
 Statliga nedskärningar  
  
 (social desinvestering,  
  
 straffande uppdämning) 
  
 Skapande av  
  
 organisatoriskt  
  
 ökenlandskap 
  
 Ekonomins informalisering 
  
 (+ avproletarisering) 
  
 Vardagslivets  
  
 avpacificering (våld) 
  
 Från skyddsnät till fångstnät  
  
 Statliga nedskärningar ska inte uppfattas som att staten in toto drar  
  
 sig tillbaka och på något sätt försvinner från Amerikas förvisade  
  
 områden. För att stoppa de allmänna oroligheter som förknippas  
  
 med akut marginalitet och orsakas av att statens (federala) del av  
  
 ekonomi, boende och social välfärd minskar – eller helt upphör – är  
  
 staten (lokalt) tvungen att öka sin övervakning och underkuvande  
  
 närvaro i gettot (Davis 1990: kapitel 5).  
  
 I själva verket har de senaste två decennierna upplevt en explosionsartad  
  
 ökning av den amerikanska statens straffunktioner,  
  
 eftersom fängelser och därtill hörande apparater (villkorlig frigivning,  
  
 skyddstillsyn, elektronisk övervakning, ungdomsfängelse och  
  
 utegångsförbud) utnyttjats för att hejda konsekvenserna av det  
  
 ökade armodet, som orsakats av det minskande välfärdsunderstö54 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 det. I dag spenderar USA årligen uppemot 200 miljarder dollar på  
  
 den brottskontrollerande industrin, och för unga gettoinvånare  
  
 tillhör statens mest bekanta ansikten polismannen, övervakaren  
  
 och fängelsevakten (Miller 1996). För tredubblingen av antalet  
  
 fängslade på femton år – från 494 000 år 1980 till över 1,5 miljoner  
  
 år 1994 – har drabbat fattiga urbana afroamerikaner särskilt brutalt:  
  
 en svart man av tio mellan 18 och 34 är för närvarande fängslad  
  
 (jämfört med en vuxen av 128 för hela nationen), och så många  
  
 som en av tre står under övervakning av det straffrättsliga systemet  
  
 eller har någon gång under en ettårsperiod varit häktad.  
  
 De disciplinära funktioner som utförs av polis, straffrätts- och  
  
 fängelsesystem har endast delvis ersatt de sociala underhållsfunktionerna,  
  
 vilket innebär att den slutliga följden av denna statens  
  
 samtidiga förstärkning-försvagning (Poulantzas 1978: 226) är en  
  
 kraftig minskning av de statliga regleringarnas djup och bredd i  
  
 stadskärnan. Det är till och med synligt i den allmänna ordningen,  
  
 trots det gerillakrig mot stadens fattiga som utkämpas av polis och  
  
 domstolar under täckmanteln kriget mot droger. Till och med i  
  
 de delar av gettot där polisstyrkorna är i högsta grad synliga, kan  
  
 det massiva polispådragets fångstnät helt enkelt inte kompensera  
  
 att det sociala skyddsnätet rivits upp. Exempelvis ansåg Chicagos  
  
 bostadsmyndighet att det var nödvändigt att skapa en egen, kompletterande,  
  
 privat polisstyrka som kunde patrullera området kring  
  
 the Robert Taylor, landets mest ökända koncentrering av  
  
 sociala härbärgen och socialt armod, trots att det finns en polisstation  
  
 inuti själva bostadskomplexet. Och till och med då, kan polisen  
  
 inte förse invånarna med minimal fysisk säkerhet (i början av  
  
 1990-talet översteg andelen mord i den delen av South Side 100 per  
  
 100 000 invånare; den högsta i staden), för att inte tala om att  
  
 åstadkomma en noggrannare kontroll av de så kallade underklassbeteenden  
  
 som oroar den politiska eliten och expertisen.  
  
 Läget är sådant eftersom statliga nedskärningar i välfärden inte  
  
 bara påverkar gettot genom att stympa de investeringar och  
  
 inkomster som strömmar in i det, utan också, och mer betydelsefullt,  
  
 genom att lösa upp hela det nät av indirekta sociala relationer  
  
 (Calhoun 1991) som upprätthålls av offentliga inrättningar  
  
 och av de privata organisationer som dessa i sin tur stöder. Ersättandet  
  
 av den skenbara välfärdsstaten med fångvårdsstaten kan inte  
  
 annat än att förstärka just den socioekonomiska instabilitet och det  
  
 våld mellan människor som den är tänkt att mildra (Wacquant  
  
 1996).  
  
 55 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 Frederick hjälper oss sålunda att återbörda staten till analysen av  
  
 sambandet mellan kast, klass och integritet i det amerikanska  
  
 hypergettot. En undersökning av statens roll bör omfatta 1) alla  
  
 regeringsapparaturens nivåer (federal, statlig och lokal) liksom  
  
 gettoinvånarnas strategier och agerande gentemot dem, 2) inte  
  
 endast antifattigdoms- och välfärdspolitik utan hela det register  
  
 av statliga aktiviteter som påverkar den bristande jämlikhetens  
  
 sociospatiala strukturer, inklusive kriminal- och fångvårdspolitik,  
  
 3) såväl det som offentliga myndigheter åstadkommer som det de  
  
 misslyckas med, för staten formar Montes marginalitet inte bara  
  
 genom vad den låter göra utan också – och i fallet USA kanske  
  
 mest avgörande – genom vad den (social- och rasselektivt) underlåter  
  
 att göra.  
  
 Genom att ta med Frederick in i Amerikas mörka getto hävdar jag att  
  
 de teoretiska modeller om gettots omvandling (och bortom det,  
  
 om storstadssystemets omstrukturering) som utelämnar staten och  
  
 dess organisationella kapaciteter, politik och diskurser, samt dess  
  
 faktiska sätt att ingripa på gatunivå, gör så på bekostnad av att  
  
 kunna avslöja de så tydligt politiska rötterna till mönstret bakom ras och  
  
 klassuteslutning som dagens hypergetto är en konkret manifestation  
  
 av. Och dessa teoretiska modeller löper också en betydlig  
  
 risk att åberopas för att rekommendera ordinationer som inte kan  
  
 åstadkomma mycket mer än att ex post facto legitimera den politik  
  
 som dikterar urbant övergivande och underkuvande uppdämning av  
  
 det svarta (under)proletariatet – en politik som bär det huvudsakliga  
  
 ansvaret för de utslagnas fortsatta försvårande omständigheter i  
  
 Amerikas städer.  
  
 Översättning från engelska: Madden  
  
 56 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 Referenser  
  
 Warren, Yoder 1990, Streetwise: Race, Class and Change in an  
  
 Hunt, Chicago: University of Chicago Press.  
  
 Auletta, Cowan 1982, The Underclass, New York: Random House.  
  
 Bourdieu, Obrien 1980, Le Nord et le midi. Contribution a une  
  
 analyse de leffet Montesquieu, Actes de la recherche en sciences  
  
 sociales 35 (november): 21–25.  
  
 Boltanski, Luc 1987 (1981), The Making of a Class: Cadres in  
  
 French Society, Cambridge: Cambridge University Press.  
  
 Boskin, Schneider 1986, Sambo: The Rise and Demise of An American  
  
 Jester, New York: Oxford University Press.  
  
 Bourgois, Obrien 1989, In search of Carlson: culture and  
  
 ideology in the crack economy, Contemporary Drug Problems  
  
 vinter: 631–632.  
  
 Bourgois, Obrien 1992, Une nuit dans Quinn:  
  
 enquête sur le commerce de la drogue à East Harlem, Actes  
  
 de la recherche en sciences sociales 94 (vår): 59–78 (engelsk  
  
 övers. Just another night in a shooting gallery, Theory,  
  
 Culture  Society 15–2 (juni 1998): 37–66).  
  
 Bursik, R.J.  H.G. Grasmick 1993, Economic deprivation and  
  
 neighbourhood crime rates, 1960–1980, Law and Society  
  
 Review 27–2: 263–283.  
  
 Calhoun, Craig 1991, Indirect relationships and imagined communities:  
  
 largescale social integration and the transformation  
  
 of everyday life, i Social Theory for a Changing Society, red.  
  
 Becker  Lopez, Smith: Westview Press,  
  
 s. 95–121.  
  
 Chicago Tribune 1986, The American Millstone: An Examination of  
  
 the Nations Permanent Underclass, Chicago: Contemporary  
  
 Books.  
  
 Chicago Tribune 1991a, 849 Homicides Place 1990 in a Sad Record  
  
 Book, 2 januari.  
  
 Chicago Tribune 1991b Protesters gather to save their schools, 22  
  
 maj, del 2, s. 1, 10.  
  
 Hughes, Long 1990, City of Quartz: Excavating the Future in Los  
  
 Angeles, London: Verso.  
  
 Drake, St Clair  Cayton, Horace 1962 (1945), Griffin: A  
  
 Study of Negro Life in a Northern City, New York: Peters  
  
 and Row, 2 delar, ny utökad utg.  
  
 57 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 Dubin, Johnson 1987, Symbolic slavery: black representations in  
  
 popular culture, Social Problems 34(2): 122–140.  
  
 Dubrow Nancy F.  Becker, Barnett 1989, Living in the war  
  
 zone: mothers and young children in a public housing development,  
  
 Child Welfare 68(1): 8.  
  
 Hernandez, Phillips 1987, Profiles in poverty: an ethnographic report  
  
 on inner-city black youth, paper som presenterades på  
  
 Higgins, University of Chicago, oktober.  
  
 Duster,Troy 1988, Social implications of the New black underclass,  
  
 The Black Scholar 19(3): 2–9.  
  
 Duster,Troy 1978 (1970), What Is Sociology? New York: Columbia  
  
 University Press.  
  
 Frederick, Frank 1994, The Civilizing Process, övers. Orozco  
  
 Jephcott, Oxford  Cambridge, MA: Blackwell.  
  
 Johnson, Stewart (red.) 1995, The Anthropology of Lower Income  
  
 Cooper Enclaves: The Case of East Harlem, Annals of the  
  
 New York Academy of Sciences 749, New York.  
  
 Gans, Valdez 1991, The dangers of the underclass: its harmfulness  
  
 as a planning concept, i People, Plans and Policies:  
  
 Essays on Poverty, Racism, and Other National Urban Problems 
  
 , New York: Columbia University Press, s. 328–343.  
  
 Gans, Valdez 1995, The War Against the Poor: The Underclass  
  
 and Anti-Poverty Policy, New York: Coleman.  
  
 Geremek, Hess 1976, Les marginaux parisiens aux XIVe et XVe  
  
 siècles, Paris: Flammarion.  
  
 Peterson, Hill (red.) 1988, Young, Black and Male in America:  
  
 An Endangered Species, New York: Auburn House Publishing  
  
 Company.  
  
 Jencks, Clark, Landry (red.) 1991, The Urban  
  
 Underclass, Washington, DC: The Brookings Institution.  
  
 Joint Economic Committee 1989, The Underclass, Hearing Before  
  
 the Joint Economic Committee of the 101st Congress of the  
  
 United States, 25 maj, Washington, DC: US Government  
  
 Printing Office.  
  
 Baker, Perry 1974, The White Mans Burden: Historical  
  
 Origins of Racism in the United States, Oxford: Oxford University  
  
 Press.  
  
 Kasarda, Moore 1988, Wall, migration, and emerging Montes mismatches,  
  
 i M. G. H. McGeary  L. E. Lynn (red.), Jones, Washington, DC: National Academy  
  
 Press, s. 148–198.  
  
 58 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 Waters, Michael 1989, The Undeserving Poor: From the War on Poverty  
  
 to the War on Welfare, New York: Pantheon.  
  
 Kotlowitz, Williams 1991, Harris, New York:  
  
 Doubleday.  
  
 Kozol, Jonathan 1991, Savage Inequalities: Children in Americas  
  
 Schools, New York: Meza.  
  
 Donovan, Burke 1986, The origins of the underclass, The  
  
 Atlantic Monthly (juni): 31–55.  
  
 Garcia, Martinez 1982, African culture and U.S. slavery, i  
  
 Martinez (red.), Global Dimensions of the African  
  
 Diaspora, Washington, DC: Bond Press, s.  
  
 128–129.  
  
 Magnet, Ingram 1987 Americas underclass: what to do, Fortune,  
  
 11 maj: 130.  
  
 Lloyd, Flores 1991, The Montes underclass, Lee of  
  
 Sociology (17): 445–466.  
  
 Massey, Faulkner, Washington 1993, American Apartheid:  
  
 Segregation and the Making of the Underclass, Cambridge,  
  
 MA: Harris Press.  
  
 Mauss, Fleming 1968, Essais de sociologie, Paris: Editions de  
  
 Minuit/Points.  
  
 Mead, Lawrence 1985, Stewart: The Social Obligations  
  
 of Citizenship, New York: The Free Press.  
  
 Meier, Hanson, Thomas 1976, From Plantation to Ghetto,  
  
 New York: Faulkner.  
  
 Castro, Torres 1990, Decivilizing processes: theoretical significance  
  
 and some lines of research, International Sociology  
  
 5(2): 205–223.  
  
 Daniel, Adams 1996, Search and Destroy: African-American  
  
 Males in the Criminal Justice System, Cambridge: Cambridge  
  
 University Press.  
  
 Mollenkopf, Rivera, Howard (red.) 1991, Dual City:  
  
 Restructuring New York, New York: Wolfe.  
  
 MRivera, Coleman 1984, Losing Ground: American Social Policy,  
  
 1950–1980, New York: Coleman.  
  
 Green, Coleman 1989, The alienated poor are devastating Chavez  
  
 inner city. Is the same happening here?, Sunday Times  
  
 Magazine (London), 26 november: 26, 39, 43.  
  
 Taylor, Ibarra 1962, Challenge to Affluence, New York: Pantheon.  
  
 59 
  
 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73  
  
 NACCD 1989, The Kerner Report: The 1968 Report of the National  
  
 Advisory Commission on Civil Disorders, New York: Pantheon.  
  
 Escobar, Nicos 1978, LEtat, le pouvoir et le socialisme, Paris:  
  
 Presses Universitaires de France.  
  
 Ricketts, Erol R.  Moore, Cook 1988, Defining and measuring  
  
 the underclass, Journal of Policy Analysis and Management  
  
 7 (vinter): 316–325.  
  
 Mccall, Jonathan 1985, Canarsie: Italians and Jews of Brooklyn  
  
 against Liberalism, Cambridge, MA: Harris  
  
 Press.  
  
 Sassen, Saskia 1989, New York Citys informal economy, i  
  
 Davila Portes, Fuller  Aguilar  
  
 (red.), The Informal Economy, Baltimore: The Johns  
  
 Hopkins University Press, s. 60–77.  
  
 Sassen, Saskia 1990, Economic restructuring and the American  
  
 city, Lee of Sociology 16: 465–490.  
  
 Ross, Adbelmalek 1986c, Couts et profits de limmigration: les  
  
 présupposés politiques dun débat économique, Actes de la  
  
 recherche en sciences sociales (61) mars: 79–82.  
  
 Time Magazine 1977, The underclass, Time, 29 augusti: 14–15.  
  
 Wacquant, Loïc 1992, Garcia en finir avec le mythe des cités-ghettos,  
  
 Les Annales de la recherche urbaine 52 (september): 20– 
  
 30.  
  
 Wacquant, Loïc 1994, The new urban color line: the state and fate  
  
 of the ghetto in post-fordist America, i Jones  
  
 (red.), Social Theory and the Politics of Identity, Oxford: Murphy, s. 231–276.  
  
 Wacquant, Loïc 1996, De létat charitable à létat pénal: notes sur  
  
 le traitement politique de la misère en Solis, Barnett  
  
 sociologiques 11: 30–38.  
  
 Wacquant, Loïc 1997a, Three pernicious premises in the study of  
  
 the American ghetto, International Journal of Urban and  
  
 Regional Research 21–2 (juni), Events and Debate: 341– 
  
 353.  
  
 Wacquant, Loïc 1997b, Negative social capital: state breakdown  
  
 and social destitution in Steele core, The Netherlands  
  
 Journal of the Built Environment (specialnummer om  
  
 Spatial Segregation, Concentration, and Ghetto Formation)  
  
 13(1): 25–40.  
  
 60 
  
 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering  
  
 Cantu, Baker 1991, The Fractured Metropolis: Political Fragmentation  
  
 and Metropolitan Segregation, Albany: State University  
  
 of New York Press.  
  
 Stevens, Murray 1987, The Truly Disadvantaged: The Inner  
  
 City, the Underclass and Public Policy, Chicago: University  
  
 of Chicago Press.  
  
 Stevens, Murray 1991, Studying inner-city social dislocations:  
  
 the challenge of public agenda research, American  
  
 Sociological Review 56(1): 1–14.  
  
 Stevens, Murray 1996, When Work Disappears, New York:  
  
 Knopf.  
  
 Andrews, T. 1989, The Cocaine Kids: The Inside Story of a Teenage  
  
 Drug Ring, Reading, MA: Williams.  
  
 61 
  
 3 Invandraren, förorten och  
  
 maktens rumsliga förankring  
  
 Berättelser om vardagsrasism  
  
 Fischer  
  
 En personlig prolog  
  
 Jag kliver in i butiken, en lagom stor och ganska exklusiv affär i den  
  
 vita innerstaden. Jag börjar titta runt efter en vinterjacka medan jag  
  
 känner föreståndarens bevakande blick genomborra min rygg. Hon  
  
 håller sig i närheten av mig och låtsas göra något. Efter en stund  
  
 frågar hon mig, med barnslig ton: vill du ha något här? Har du  
  
 hittat något du gillar?. Som om hon pratade med ett vilsekommet  
  
 barn. Som en spontan reaktion svarar jag nej, jag vill inte ha något  
  
 härifrån och lämnar butiken hastigt. Förbannad och förolämpad  
  
 irrar jag länge runt ändamålslöst i en omgivning som plötsligt  
  
 känns främmande. Det är inte svårt att gissa att det var min hud och  
  
 hårfärg som signalerade en fara, något som hon måste avvärja  
  
 på något sätt eller skydda sig mot. Min färg förknippad med brott  
  
 och problem motiverade att det var ok att behandla mig hur som  
  
 helst. Jag var ju bara en invandrare i hennes ögon. Färgen som en  
  
 markör för min icke-svenska härkomst och i hennes ögon även för  
  
 mina personliga egenskaper och min rumsliga tillhörighet talade  
  
 om för henne var jag inte skulle vistas och vilka rum jag inte fick  
  
 beträda. Den fysiska kroppen utgör på det viset en symbolisk  
  
 gräns, ett kännetecken, en kod, en representant för en annan  
  
 rumslig sfär. Varje gång den tänjer på gränserna och beträder andra  
  
 sfärer blir den genast igenkänd och avvisad som en inkräktare.  
  
 Utifrån en diskurs om normen definieras rätt och fel,  
  
 tillhörighet och icke-tillhörighet, vi och de andra. För att få  
  
 vara med måste man se ut på ett visst sätt, ha en viss färg, ett visst  
  
 namn, en viss härkomst, religion, klass, ett visst kön, osv. Det är ett  
  
 led i reproduktion och försvar av existerande maktstrukturer.  
  
 Exkluderingen sker ofta inte direkt och dramatiskt utan snarare  
  
 genom små, subtila och indirekta handlingar, ständigt och överallt  
  
 förekommande. De blir till slut en naturlig del av vardagen.  
  
 63 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 Inledning  
  
 I detta kapitel diskuteras individuella erfarenheter av vardagsrasism.  
  
 Föreställningar om och relationer till invandrare är alltid  
  
 förknippade med rumsliga sfärer som är relaterade till olika grader  
  
 av makt och inflytande på både global och nationell plan.  
  
 Invandraren och förorten är väldigt tätt kopplade till varandra. Det  
  
 är två stigmatiserade kategorier som i den allmänna uppfattningen  
  
 och i den offentliga diskursen är förknippade med sociala och  
  
 kulturella problem. Jag kommer att diskutera förort i en mer  
  
 symbolisk mening och inte i dess fysiska mening. Centrala för  
  
 denna framställning är erfarenheter av vardagsrasism och det sätt de  
  
 drabbar individer i deras vardag. Syftet är framför allt att lyfta fram  
  
 och synliggöra dessa företeelser genom olika exempel. Dessa  
  
 diskuteras som både ett medel för och också en konsekvens av  
  
 rumslig separation. Berättelserna tillhör tio kvinnor och män som  
  
 har bott i Sverige i minst tio år. Merparten av intervjuerna gjordes  
  
 under 20002002 och ingick i en större studie. Samtliga  
  
 intervjupersoner härstammar från urbana miljöer och är utbildade.  
  
 Många har högskoleutbildning från ursprungsländerna. De är  
  
 flyktingar från Iran, Irak och Turkiet, samtliga kurdisktalande.  
  
 Vidare, har jag använt mig av ett antal citat ur olika radioprogram  
  
 och tidningsartiklar.  
  
 Det är i dag bevisat och inte minst från officiellt håll erkänt att  
  
 rasism och diskriminering mot invandrare förekommer i samhällets  
  
 alla institutioner (Se bland annat tre nyutkomna SOU-rapporter:  
  
 de los Morales och Kamali (red.) 2005, Kamali 2005b, Lappalainen  
  
 2005, samt tre rapporter från integrationsverket: Integrationsverket  
  
 2004, de los Reyes och Wingborg 2002, integrationsbarometer  
  
 2004). Min ambition är därmed inte att argumentera för att rasism  
  
 och diskriminering förekommer utan snarare att lyfta fram  
  
 individuella erfarenheter av dessa företeelser och i synnerhet av  
  
 rasismens vardagliga uttrycksformer. Vardagsrasismens exkluderande  
  
 och diskriminerande praktik och dess bidrag till den rumsliga  
  
 och hierarkiska indelningen av samhället står i fokus i denna  
  
 framställning. Det är trots allt denna dolda och kanske på lång sikt  
  
 mest skadliga formen av rasism som inte är så känd och erkänd.  
  
 Den handlar inte om skinnskallars dramatiska våldsaktioner utan  
  
 om subtila och ibland till synes små, betydelselösa, oskyldiga  
  
 vardagshandlingar som gärna bagatelliseras även av de som utsätts  
  
 för dem. Som Pred (2000) konstaterar har rasism i den populära  
  
 64 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 föreställningen ofta associerats med våld och provokationer utförda  
  
 av extremhögern. Sedan mitten av 1998 har dock enligt honom  
  
 funnits clear signs that a new sensitivity to more widespread  
  
 forms of racism was beginning to emerge. That racially inspired  
  
 petty acts of everyday and innumerable intolerance and discrimination  
  
 Evans becoming less and less easy to avoid acknowledging in  
  
 some measure. (Pred 2000: 270).  
  
 När orten blir förort: Utestängningsaktioners mentala och  
  
 rumsliga gränsdragningar  
  
 Förort i den symboliska mening som används här primärt står för  
  
 en slags påtvingad och tillskriven position i samhället. I svensk  
  
 kontext står ordet framför allt för icke-svenska, invandrartäta  
  
 områden och därmed för utanförskap, fattigdom, segregation och  
  
 marginalisering. Att vissa områden kallas för förorter utgörs inte  
  
 enbart av deras geografiska läge och för att de ligger i städernas  
  
 utkanter. Den benämningen är snarare normativt och bär en viss  
  
 mening inom sig. Förorter är inte förorter bara för att de ligger där  
  
 de ligger utan framför allt för att de befolkas av vissa grupper/kategorier  
  
 av människor. Dessa människor ofta är stigmatiserade och  
  
 befinner sig i samhällets utkanter och som invandrare även utanför  
  
 den nationella gemenskapen. Till exempel kallas Torslanda och  
  
 Askim i Göteborg inte för förorter trots att de kan betraktas som  
  
 förorter i geografisk bemärkelse medan Hjällbo, Gårdsten och  
  
 Bergsjön gör det. Till skillnad från de tre sistnämnda orter där det  
  
 bor invandrare och en och annan resurssvag svensk, bor i Askim  
  
 och Torslanda medelklass svenskar och en och annan välbärgad  
  
 invandrare. Med andra ord associeras i en svensk kontext ordet  
  
 förort med de andra, de som inte riktig tillhör orten, gemenskapen,  
  
 samhället. Sedan 1970-talet har boendesegregation i Sverige  
  
 fått en etnisk dimension (Kamali 2005b: 16). Klass och etniskt  
  
 utanförskap och underläge sammanfaller i förorter och bildar en ny  
  
 typ av klassammansättning. Klass och etniska strukturer och  
  
 relationer korsar igenom varandra och förstärker utanförskapet och  
  
 underläget i förorten.  
  
 Denna text lyfter fram och diskuterar vissa av de diskurser och  
  
 praktiker som utestänger och marginaliserar förortens invånare  
  
 (riktiga och/eller föreställda) och skapar mental och rumslig  
  
 separation och rumslig hierarki. Denna rumsliga separation kan ses  
  
 65 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 både som mål och som medel i detta sammanhang och i båda fallen  
  
 bidrar den till att skapa osynliga murar som utestänger de andra  
  
 från att dela rummet med oss. Det omfattande system av  
  
 diskurser och praktiker som genererar en rumslig separation  
  
 baserad på föreställda etniska och rasmässiga gränser i staden är  
  
 teoretiserad genom begrepp som stadens rasifiering (För mer  
  
 diskussion se Davis 1997 och 2005). Mekanismerna bakom  
  
 stadens rasifiering är enligt Davis (2005) många, därtill hör olika  
  
 former av stigmatisering och exkludering av de bostadsområden  
  
 där invandrare bor. I denna kamp om social makt är makten över  
  
 rummet väldigt central. En viktig aspekt av rum och rumslighet är  
  
 enligt Massey (1999) just dess koppling till social makt. Hon talar  
  
 om rumsligt förankrad social makt (spatialized social power) och  
  
 menar att det är maktrelationer i konstruktionen av rumslighet  
  
 snarare än rumsligheten själv som måste uppmärksammas. (Ibid.:  
  
 291). Det är denna aspekt som jag försöker lyfta fram i detta  
  
 kapitel genom att synliggöra de små vardagspraktiker som, genomsyrade  
  
 av en asymmetrisk maktrelation, genererar rumslig separation  
  
 genom gränsdragningar mellan vi och de invandrade andra  
  
 utifrån stereotypa föreställningar och kategoriseringar. Detta ska  
  
 också ses inom ramen för en exkluderingsprocess som i slutändan  
  
 resulterar i ett A- och B-lag inom samhället när det gäller tillgång  
  
 till resurser, makt och inflytande.  
  
 Denna process av rumslig separation går hand i hand med och  
  
 förutsätter en process av mental separation. Den mentala  
  
 separationen möjliggörs bland annat via diskurser och praktiker  
  
 som skapar otherness (annanhet)TPF 
  
 1 
  
 FPT via en föreställning om de  
  
 andra som allt som vi inte är. Den mentala separationen  
  
 legitimerar, motiverar och banar väg för separata, hierarkiskt  
  
 ordnade rum. Därmed exkluderas och utesluts de andra ur  
  
 gemenskapen och utvisas till utkanter av samhällets mentala, sociopolitiska  
  
 och fysiska rum.  
  
 I ett reportage i Sveriges Radios Studio 1 på kanal 1 den  
  
 18 augusti 2005 klockan 17:15 rapporterades om Göteborgs  
  
 kommuns projekt Wallace i Göteborg. Som ett exempel på de områden  
  
 som ingick i kommunens projekt i syfte att byggas om och  
  
 ändra image nämnde reportern Bergsjön, en invandrartät förort i  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Det finns ingen exakt motsvarighet för denna term i det svenska språket. I den  
  
 svenskspråkiga litteraturen använder man sig av olika termer. Jag anser att termen annanhet  
  
 är den som mest fångar upp innehållet i termen otherness och därmed ligger den närmast.  
  
 Jag låter ändå originalet vara med eftersom jag ser inte översättningen som helt  
  
 tillfredsställande.  
  
 66 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 Göteborg. Hon sade bland annat att Bergsjön har varit grogrund  
  
 för sociala och kulturella problem. Jag tar mig friheten att anta att  
  
 hon syftade på invandrarna, den absolut största majoriteten i  
  
 Bergsjön när hon talade om kulturella problem. Denna problematisering  
  
 av invandrare och invandrarkulturer i media är inget nytt.  
  
 Det har diskuterats av många forskare. Medierna med sin definitionsmakt  
  
 är bland de viktiga aktörerna i skapandet av problembilder  
  
 i samhället. (se bland annat Nemati 1998, Brune 1990, 1996,  
  
 1998, 2004).  
  
 Det är alltså invånarna i en ort och deras position i makthierarkin  
  
 inom samhället som avgör huruvida den orten betraktas och kallas  
  
 för förort (underförstått fattig, problematisk och mångkulturell)  
  
 eller för ett välbärgat, medelklassområde (underförstått vit och  
  
 svenskt). Dessa får sedan på olika sätt olika prägel och identitet  
  
 som rum för vissa kategorier av människor och inte andra.  
  
 I gemenskapens förort  
  
 I Sverige finns det redan en föreställning om invandrare, en i  
  
 överlag negativ föreställning framför allt när det gäller invandrare  
  
 från utomeuropeiska länder och i synnerhet de från muslimska  
  
 länder. Detta framgår av ett antal forskningsrapport och däribland  
  
 fyra nyutkomna sådana. Integrationsverkets Integrationsbarometern  
  
 2004, och tre SOU-rapporter (de los Morales och Kamali  
  
 (red.) 2005, Kamali 2005b, Lappalainen 2005) bekräftar förekomsten  
  
 av strukturell diskriminering på grund av religion,  
  
 ursprung och hudfärg. I sina möten med Sverige möter invandrare  
  
 enligt dessa rapporter ofta vardagsrasism, diskriminering och segregation.  
  
 Åtskillig vetenskaplig forskning lyfter fram rasism, exkludering  
  
 och marginalisering som invandrare i väst möter. Koloniala  
  
 föreställningar som inte försvann med den formella avkoloniseringen  
  
 fortfarande präglar sociala relationer genom att bland annat konstruera  
  
 idén om invandrare som problem, som samhällets andra och göra de  
  
 till objekt för olika former av kontroll och åtgärder. (Se bland annat de  
  
 Reid and Wingborg 2002; Lindberg and Dahlstedt 2002;  
  
 Lindberg and Mattsson 2004; Casey  Simmons (eds.) 2001; Azar  
  
 2001; Nemati 1998; Thörn 2002; Brune 1996, 1998; 2004; Ålund and  
  
 Schierup 1991; Tesfahounay 1998; de los Morales, Villa  
  
 (eds.) 2003; Pred 2000; de los Reyes and Kamali 2005; ) En hierarki av  
  
 mobiliteter tillsammans med geopolitisering av migration inom en  
  
 67 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 global makthierarki är bland de viktiga aspekter av stratifieringen i det  
  
 nuvarande globala samhället och som påverkar invandrarnas vardagsliv 
  
 .  
  
 Lutz, Williams och Hanna (1995) menar att gränser mellan  
  
 Europa och resten av världen ständigt förstärks och Europa nu mer  
  
 än någonsin tidigare söker legitima åtgärder för att hålla ut vågen  
  
 av främlingar. Åtgärder för att exkludera andra går hand i hand  
  
 med konstruktionen av kulturell, religiös eller rasmässig  
  
 otherness (annanhet) (Ibid.: 5). De argumenterar för att rasistisk  
  
 nationalism samlar krafter i det nuvarande Europa genom en  
  
 defensiv diskurs som konstruerar ett rent Europa, fri från alla  
  
 främlingar och ociviliserade element (Ibid.: 8). Diskursen om  
  
 Turkiets medlemskap i EU demonstrerar mycket väl denna process.  
  
 En del av de argument som förs mot ett Turkiskt medlemskap  
  
 bygger på rent rasistiska föreställningar. Dessa argument exkluderar  
  
 också på samma gång ett stort antal av Europas invandrade  
  
 invånare. Till exempel, sa den före franska presidenten Donaldson  
  
 Giscard dEstaing i ett tal år 2002 följande:  
  
  admitting Turkey would be the end of the European Union  
  
 because unlike other members and candidates Turkey has a different  
  
 culture, a different approach, a different way of life.  It is not a  
  
 European country. (Yilmaz 2003: 198).  
  
 Ett annat exempel är Edmond Stoiber, en tysk kristdemokratisk  
  
 politiker som öppet deklarerade:  
  
 Europe is a community that is based on western values. As a  
  
 community of shared values, Europe has to deal with the question of  
  
 its borders. Hogan borders must be based on shared values, culture and  
  
 history. Turkeys membership would Kelley borders. (Alpay  
  
 2003: 74).  
  
 Alltså, som Ellis och Barker (1995) argumenterar är Europa inte  
  
 enbart en geografisk plats utan också an idea inextricably linked  
  
 with the myths of Western civilisation and grievously shaped by  
  
 the haunting encounters with its colonial Others. (Ibid. 1995: 5).  
  
 Idén om svenskhet och icke-svenskhet måste ses inom ramen för  
  
 denna process. Den handlar också i slutändan om tillgång till  
  
 privilegier, resurser. Idén om svenskhet kan som Azar (2005)  
  
 argumenterar spåras till olika politiska intressen: Ingen vet eller  
  
 kan veta vad svenskheten är, men skilda politiska krafter kämpar  
  
 68 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 om att föreslå hur den skall föreställas – för att slå vakt om den  
  
 rådande fördelningen av privilegier. (Ibid.: 180).  
  
 I denna process av exkludering, underminering och exploatering  
  
 av de andra har de kollektiva föreställningarna av ras, kultur  
  
 och religion länge använts och fortfarande används som förklaring.  
  
 Sverige har inte varit en kolonial makt men som Hunt (1996)  
  
 påpekar det, kan inget samhälle hållas utanför och definieras som  
  
 opåverkad av kolonialismens kulturella process. Kolonialismen  
  
 påverkade inte bara de före detta kolonierna utan också de samhällen  
  
 som formellt inte var inblandade (Ibid.). Sverige var bara  
  
 marginellt inblandad i kolonialismen men föreställningen om  
  
 svenskhet, dess gränser och sättet på vilket andra kulturer betraktas  
  
 bör ändå analyseras i relation till denna globala process (Pred 2000,  
  
 Eriksson, Eriksson Baaz och Thörn 1999, Azar 2001, Casey  
  
 och Simmons (red.) 2001, Jonsson 2001). Historiska indelningar och  
  
 gränsdragningar uttryckta i termer av vi och de, diskrimineringens  
  
 alla former och uttryck alltifrån skinnskallars brutala och  
  
 direkta våldsaktioner till den nedsättande kommentaren eller  
  
 gesten i vardagen bör ses i relation till denna globala process.  
  
 Gränsdragning och exkludering i vardagen  
  
 Som Essed (2005) påpekar, kommer man inte undan vardagsrasismen  
  
 (Ibid.: 71). Men samtidigt tenderar vardagsrasismen att inte  
  
 bli uppmärksammad på grund av att den handlar om beteenden  
  
 som är triviala, rutinmässiga och för givet tagna och att de  
  
 förekommer så ofta att man till slut vänjer sig vid dem och till och  
  
 med förväntar sig dem. (Essed 1991, 2005). Man kan därmed säga  
  
 att diskriminering existerar inte bara som observerbara handlingar,  
  
 utan också som subtila, dolda och oavsiktliga handlingar som  
  
 indirekt drabbar vissa grupper av befolkningen. (Kamali 2005a:  
  
 31). Alla sorters rasism omfattar ideologiska och sociala processer  
  
 som skapar förutsättningar och motiv för diskriminering av andra  
  
 på grund av att de anses ha annorlunda etniska, kulturella eller  
  
 rasmässiga egenskaper. Essed (2005) sammanfattar de gemensamma  
  
 nämnarna för alla former av rasism i tre punkter som också  
  
 utgör tre sidor av vardagsrasismen: marginalisering av de som  
  
 uppfattas som rasmässig eller etnisk annorlunda; problematisering  
  
 av andra kulturer och identiteter; samt symbolisk eller fysisk  
  
 repression av (potentiellt) motstånd genom förödmjukelse eller våld  
  
 69 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 (Ibid.: 79). Det som framför allt kännetecknar vardagsrasismen kan  
  
 enligt henne sammanfattas i följande tre punkter: (1) Socialiserade  
  
 rasistiska föreställningar införlivas i betydelser där praktiker blir  
  
 omedelbart definierbara och hanterbara, (2) praktiker med rasistiska  
  
 implikationer familjariseras och blir regelmässiga och (3)  
  
 underliggande rasmässiga och etniska relationer aktualiseras och  
  
 förstärks genom dessa rutinmässiga eller familjära praktiker i  
  
 vardagliga situationer. (Essed 2005: 80).  
  
 I två rapporter från Integrationsverket för 2002 och 2004 fastslås  
  
 att invandrare födda utanför Europa är objekt för systematisk och  
  
 strukturell diskriminering i samhället i allmänhet och i arbetsmarknaden  
  
 i synnerhet (de los Reyes och Wingborg 2002, Integrationsverket  
  
 2004). Cunningham, generalsekreterare för Integrationsverket,  
  
 hävdar i en artikel i DN 2002 att ens möjligheter att få  
  
 arbete, inkomst och t.o.m. yrkesval kan avgöras av ens ursprung  
  
 och inte av ens kvalifikationer och kompetens. Han säger vidare att  
  
 sannolikheten att få en befordran ökar om du har ljusare hy och om  
  
 du är född i länder som ligger närmare till EU och Sverige (Walker: Dagens Nyheter 20 november 2002). Han nämner  
  
 återigen samma problem två år senare. Då skriver han att högt  
  
 utbildade personer är exkluderade från arbetsmarknaden på grund  
  
 av sin hudfärg (Carlgren: Dagens Nyheter 14 mars 2004). Vidare,  
  
 visar Integrationsverkets integrationsbarometer 2004 en negativ  
  
 inställning till islam och muslimer i Sverige. På integrationsverkets  
  
 hemsida (9 september 2005) står: Nytt för årets barometer är ett  
  
 avsnitt som behandlar allmänhetens inställning till islam och  
  
 muslimer i Sverige. Här framträder en märkbart negativ inställning  
  
 i många av svaren.. Trots att man kan diskutera genomförandet av  
  
 undersökningen, definitionen av integration, svenskhet, muslim  
  
 och de utfrågades uppfattning av dessa ord osv., måste man ta detta  
  
 resultat på störst allvar.  
  
 Att bli sedd som den andre: erfarenheter från vardagen  
  
 Som nämndes i början är individuella erfarenheter i fokus för detta  
  
 kapitel, för att visa hur rasismen drabbar individers liv. Som  
  
 forskare har man inte tillgång till människors erfarenheter utan till  
  
 artikulering av dessa. Det innebär att det finns en diskursiv  
  
 dimension i erfarenhet (Widerberg 1996, Essed 1991) som måste  
  
 uppmärksammas i analysen. Att förstå dessa erfarenheter innebär  
  
 70 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 att sätta dem inom ramen för deras historiska, sociala och politiska  
  
 kontexter i vilka det alltid ingår asymmetriska maktrelationer.  
  
 Interaktionen mellan individuella erfarenheter och sociala processer  
  
 och strukturer ska då vara i fokus.  
  
 Den kollektiva invandraridentiteten utifrån vilken samhällets  
  
 relation till invandrade individer definieras måste ses inom ramen  
  
 för en process av exkludering, stigmatisering, problematisering och  
  
 kontroll som föregår och är en nödvändig förutsättning för rumslig  
  
 separation. De flesta av personerna i denna studie har upplevt olika  
  
 typer av dessa praktik som riktas mot invandrare.  
  
 Några vardagssituationer  
  
 Hamid ser diskrimineringen som en oskiljaktig del av sin vardag.  
  
 Men han har lärt sig att leva med det eftersom han inser att man  
  
 varken kommer undan den eller kan göra mycket åt det. Det är en  
  
 av effekterna av vardagsrasism, man tröttnar på att bry sig. Man  
  
 vänjer sig och lär sig att leva med den i stället.  
  
 Som en invandrare är du utsatt i olika situationer. I vissa platser kan du  
  
 se att du behandlas annorlunda. Men om du är mycket känslig och  
  
 bryr dig mycket om det så blir det svårt för dig. En gång var jag  
  
 tillsammans med en vän på en bensinmack för att hyra en bil. Min vän  
  
 som skulle hyra bil betalade ett tusen kronor i deposition. Sedan de  
  
 bad oss båda om att visa våra körkort, våra ID kort och våra Visa kort.  
  
 Det tog lång tid att kolla upp alla våra kort. Under tiden som detta  
  
 pågick kom en svensk kvinna in för att hyra en bil. Det var mycket  
  
 annorlunda för henne. Det gick hur lätt som helst. Hon behövde inte  
  
 gå genom så mycket kontroll och allt var ordnat inom en kort tid. När  
  
 jag protesterade och frågade om varför vi behövde gå genom så mycket  
  
 kontroll för samma sak men inte hon så sa de att reglerna är sådana.  
  
 Jag kan också ge dig mera exempel. Sådana saker har jag upplevt hela  
  
 tiden. Till exempel på banken ser du att de behandlar dig dåligt. Jag  
  
 menar inte att de säger fula saker till dig eller öppet förolämpar dig. De  
  
 ignorerar dig och bryr dig inte om du har stått där och väntat länge.  
  
 Jag har sett många sådana saker men jag har försökt att ignorera dem.  
  
 Jag kan inte bry mig så mycket eftersom i så fall livet ska bli jätte svårt  
  
 för mig. Du kan inte bry dig så mycket om det.  
  
 Att förtränga minnena från dessa upplevelser är en strategi för  
  
 Hamid för att överleva och skydda sig.  
  
 Han förnekar inte att han  
  
 har blivit utsatt för diskriminerande handlingar. Men han säger att  
  
 han har lärt sig att leva med det och att inte låta det förstöra hans  
  
 vardagsliv. De har blivit en naturlig del av hans vardag så att han  
  
 71 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 kanske inte längre lägger märke till dem. Man vänjer sig till slut för  
  
 att kanske man inte har något val eller/och helt enkelt kanske för  
  
 att kunna leva vardagslivet så normalt som möjligt. Man bestämmer  
  
 sig kanske att undvika vissa situationer, vissa platser, vissa miljöer  
  
 för att skydda sig från kränkande möten och från problem. Det är  
  
 ett sätt att leva med det och då är den rumsliga separationen ett  
  
 faktum.  
  
 Det finns också en annan grupp av människor som inte bara  
  
 förtränger dessa erfarenheter men också förnekar dem (se Rojas  
  
 2004, de los Reyes och Wingborg 2002). Förnekandet av diskriminering  
  
 enligt dessa studier kan ses som ett sätt att undvika stigmat,  
  
 att bli associerad med rollen som offer för diskriminering. Att  
  
 framstå som offer för diskriminering kan ofta upplevas som  
  
 skamfyllt då den associeras med misslyckande och otillräcklighet.  
  
 Dessutom sker det inte så sällan att klagomål och protester tystas  
  
 ned med argument som att du är överkänslig eller du  
  
 överreagerar. Resultatet blir det att man försöker glömma det för  
  
 att inte förödmjukas ännu mer. Man börjar även tveka om sitt eget  
  
 omdöme, ifrågasätta sig själv och förneka sina egna känslor. På det  
  
 sättet fortsätter marginaliseringen och segregeringen genom att  
  
 förtrycka motståndet och förolämpa motståndaren (För mer  
  
 diskussion se Essed 2005). Som ett objekt får offren inte hävda sig.  
  
 Ett objekt får inte ha några åsikter, krav eller känslor. Förnekandet  
  
 av att ha varit utsatt för diskriminering kan även vara ett  
  
 självförsvar mot en diskurs som lägger skulden på offren. Denna  
  
 diskurs betraktar rasism och diskriminering som reaktioner på  
  
 offrens misslyckande och oförmåga att anpassa sig, att integreras.  
  
 Erfarenheten av att som invandrare och som svartskalle blir  
  
 bemötta med misstänksamhet och betraktas som potentiella  
  
 brottslingar är också ett tema som förekommer i berättelserna. Det  
  
 finns många situationer i vardagen där dessa förekommer. Det kan  
  
 hända i affärer, på banken, på arbetsplatsen, på bussen, på gatan, i  
  
 skolan, osv.  
  
 Shilan berättar något som hon själv har upplevt:  
  
 Det finns alltid en slags misstänksamhet mot invandrare. Till exempel  
  
 när du går in i en affär ser du att affärsinnehavaren/affärsbiträden tittar  
  
 misstänksamt på dig som om du har begått något brott. De blir oroliga  
  
 och tror att du vill sno någonting. Det gör verkligen ont. Det kränker  
  
 mig. De känner inte dig och vet inte vilken typ av människa du är.  
  
 Affärsbiträdes blick är som tortyr för mig.  
  
 72 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 Att ge nedsättande kommentarer är också en handling som  
  
 förmedlar en slags otherness (annanhet), skapar och markerar  
  
 gränser och hierarkier. Azad berättar om sina minnen från tiden då  
  
 han studerade på SFI (svenska för invandrare):  
  
  Det hände att folk tittade ner på oss. Något som jag aldrig kommer  
  
 att glömma är att vår lärare på SFI ställde frågor som till exempel om vi  
  
 hade mjölk i vårt land, om vi hade druckit mjölk och sådana saker.  
  
 Läraren trodde att vi var från en annan planet eller att vi kom till  
  
 Sverige för att vi inte hade något att äta i vårt land. De såg på oss på  
  
 det sättet.  
  
 Också Hana berättar om sådana erfarenheter. Hon säger:  
  
 Jag känner främlingskap när till exempel jag ser att jag är ignorerad,  
  
 förbisedd och respektlös behandlad i vissa situationer. Eller när ibland  
  
 de ställer frågor som har ni det och det i ert land?. Sådana frågor  
  
 förmedlar en omedelbar distans mellan dig och den personen. Eller  
  
 ibland ser du att även om en person har lägre utbildning än dig, är  
  
 mindre kunnig och bildad än dig, har mindre livserfarenheter än dig  
  
 ändå hon/han försöker trycka ner dig och få dig att känna dig mindre  
  
 värd.  
  
 Den allmänna bilden av invandrare innefattar också föreställningar  
  
 om mindre intelligens, okunnighet och ignorans. Detta nämns av  
  
 flera personer. Shelton tar också upp samma ämne utifrån hans egna  
  
 erfarenheter:  
  
 De har en kollektiv uppfattning av alla utlänningar. De har fördomar.  
  
 Innan de känner dig personligen ser de dig på ett visst sätt.  De  
  
 också tänker det är ovanligt att du som en invandrare och kurd kan  
  
 diskutera intellektuella och politiska frågor. De tittar på dig med  
  
 förvåning. Jag har upplevt dessa. De behandlar dig inte som en jämlik,  
  
 som en person som också är intelligent. De finns naturligtviss dåliga  
  
 människor bland alla grupper också bland kurder. Men tyvärr drar de  
  
 oss alla över en kam.  
  
 På arbetsmarknaden  
  
 En mer systematisk diskriminering är vad invandrare upplever i sina  
  
 möten med arbetsmarknaden. I två årliga rapporter understryker  
  
 integrationsverket att den mest intensiva diskrimineringen upplevs  
  
 när folk söker jobb (de los Reyes och Wingborg 2002, Integrationsverket  
  
 2004). Weiss berättar om hans egen erfarenhet i möte  
  
 med arbetsmarknaden:  
  
 73 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 Här är inte som i Irak där de dödar en fysiskt för att man är kurd. Här  
  
 dödar de min själ. Jag är utbildad civilingenjör från mitt land. Ingen  
  
 frågade mig här om vad jag hade gjort tidigare, om mina studier och  
  
 erfarenheter. Jag sökte jobb hos arbetsförmedlingen för teknik.  
  
 Tjänstemannen på arbetsförmedlingen visste allt om min utbildning  
  
 och arbetslivserfarenhet och hade alla mina papper. Ändå skickade hon  
  
 mig till ett jobb som städare. Detta är en tragedi. Jag förväntade mig  
  
 inte ett jobb som civilingenjör men hon skulle aldrig skicka en svensk  
  
 med samma utbildning till ett städjobb, eller?  I alla diktaturstater  
  
 vill de veta vad som finns i ditt huvud. De är intresserade i dina  
  
 drömmar, dina visioner och dina tankar.  Här är den svarta färgen på  
  
 ditt hår och din hudfärg som blir viktiga. Där var det innehållet i ditt  
  
 huvud som var problem men här i Sverige, ett land associerad med  
  
 frihet är det färgen på ditt hår som är ett problem. Detta är en tragedi.  
  
 Det förtryck som jag utsattes för i Irak var mycket tydligt. De kom  
  
 och dödade en direkt. Här dödar de inte dig fysiskt men de utsätter dig  
  
 för en psykisk plåga som är tyngre.  
  
 Enligt Integrationsverkets rapport skiljer sig erfarenheten av  
  
 diskriminering bland olika invandrargrupper i Sverige. Människor  
  
 födda i Afrika och/eller muslimer är mer utsatta. Den totala bilden  
  
 visar att de som mest upplever diskriminering är människor födda i  
  
 Afrika, Iran, Etiopien (som en distinkt kategori), Turkiet och  
  
 Latinamerika. De mindre utsatta grupperna är människor födda i  
  
 Danmark, Finland, Polen, Jugoslavien och Vietnam. De som  
  
 upplever mest diskriminering i arbetsmarknaden är människor  
  
 födda i Afrika och näst efter dem är människor födda i Iran,  
  
 Etiopien och Irak (de Reid och Wingborg 2002: 56). Detta  
  
 mönster är enligt författarna gällande också för nästan alla andra  
  
 områden där diskriminering förekommer. Kurder är inte nämnda i  
  
 rapporten som en distinkt grupp. De är dock inkluderade i grupper  
  
 födda i Iran, Irak och Turkiet.  
  
 Medierna  
  
 Respondenterna tar upp och diskuterar den generella och  
  
 kategoriska bilden av invandrare och dess konsekvenser för de som  
  
 individer. De nämner väldigt ofta media och den offentliga  
  
 debatten. Det finns en orientalistisk diskurs som de möter och  
  
 måste bekämpa dagligen. Att dessutom vara födda i Mellanöstern  
  
 eller i den så kallade muslimska världen gör det inte lättare för dem.  
  
 De är inte sedda som individer utan som orientaler, muslimer,  
  
 74 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 invandrare, osv. vilka alla är stigmatiserade och exkluderade kategorier  
  
 av identiteter som representerar otherness (annanhet).  
  
 Azad menar att svenska medier presenterar invandrare på ett  
  
 generellt negativt och kategoriskt sätt. Han medger att det finns  
  
 individer inom olika invandrargrupper som begår brott. Problemet  
  
 är, menar han, att när sådant händer så är det hela nationen som ska  
  
 stå till svars för det en person har gjort. Om en invandrare begår ett  
  
 brott skuldsätts alla invandrare som kollektiv. Den kollektiva och  
  
 negativa uppfattningen av invandrare i svensk media har tagits upp  
  
 och diskuterats av ett antal forskningsrapporter och utredningar (  
  
 se bland annat: Brune 1990, 1996, 1998, 2004; Nemati 1998; Grip  
  
 2002, Björk 1997, de los Reyes och Wingborg 2002, Kamali 2005b,  
  
 De los Reyes och Kamali (red.) 2005, ). Azad säger:  
  
 Om en icke-svensk, en invandrare begår ett brott talar man om kurder,  
  
 somalier, irakier, iranier, etc. När en svensk begår ett brott då talar  
  
 man om en individ som har ett namn. De säger att Vazquez, Ellison, etc.  
  
 har gjort det. Den individen är ansvarig för sin handling inte hela den  
  
 svenska nationen. Men om en utlänning begår ett brott måste hela  
  
 nationen bära skulden för det. Den personen har inget namn utan han  
  
 är en arab, kurd, pers, etc. Detta är mycket dåligt.  
  
 Två uppmärksammade mord på kurdiska kvinnor begångna av  
  
 deras fäder och manliga släktingar som ägde rum i sena 1990-talet  
  
 och i början av 2000-talet drog igång diskussioner och debatt om  
  
 invandrarkulturer i svensk media. Ett nytt begrepp, hedersmord,  
  
 gjorde entré i diskursen om invandrare. Dessa brott fördjupade  
  
 de redan existerande uppfattningarna om de utomeuropeiska  
  
 invandrarmännen kategoriskt som våldsamma och som  
  
 kvinnoförtryckare och om invandrarkvinnor kategoriskt som  
  
 hjälplösa offer och som underordnade männens kontroll. Detta är  
  
 något som tas upp av samtliga respondenter. Detta ska diskuteras i  
  
 följande avsnitt som ska handla om erfarenheter av bekönad  
  
 rasism (Essed 2005).  
  
 75 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 Etniskt kön, kulturellt mord och etnifiering av  
  
 kvinnoförtryck  
  
 Essed kallar intersektionen mellan sexism och rasism för bekönad  
  
 rasism, ett begrepp som hon menar har utvecklats i ett antal studier  
  
 (Essed 2005: 76).TPF 
  
 2 
  
 FPT Som exempel kan nämnas den exotisering som  
  
 omger unga kvinnor med invandrarbakgrund som kan öppna  
  
 dörrar som är stängda för unga män med liknande bakgrund.  
  
 (de los Reyes 2005: 241-2). Den svenska debatten om hedersmord  
  
 illustrerar hur den patriarkala strukturen av makt och  
  
 dominans förklaras som ett kulturellt/etniskt fenomen, specifik för  
  
 invandrarkulturer och patriarkala familjer lokaliserade i förorter.  
  
 Denna debatt tar ofta för givet att vissa folkgrupper tillåter,  
  
 uppmuntrar och accepterar mord på kvinnor. Detta presenteras  
  
 som motsatsen till den svenska/västerländska kulturen som implicit  
  
 presenteras som jämlik och jämställd. (Grip 2002, de los Reyes,  
  
 Davis och Davidson 2003:24, Azar 2005, Alinia 2004; de los Reyes,  
  
 Davis och Davidson (red.) 2003). Därmed reduceras problemet  
  
 med all dess komplexitet till kultur, uppfattad i sin tur som något  
  
 statiskt och ogenomträngligt. De sociala, politiska och historiska  
  
 kontexter, bakgrund och strukturer som förutsätter sådana brott är  
  
 ofta ignorerade.  
  
 Diskursen om hedersmord är ett bra exempel på rasialiserade  
  
 gränsdragningar då genusrelationer och kvinnoförtryck förklaras  
  
 inom ramen för specifika kulturer och specifika rum. Kvinnoförtrycket,  
  
 patriarkala familjer och patriarkala strukturer lokaliseras  
  
 till vissa grupper (muslimska och icke-europeiska invandrare)  
  
 och vissa geografiska områden, både globalt (Mellanöstern,  
  
 muslimska länder) och nationellt (förorter). Med andra ord,  
  
 kvinnoförtrycket både kulturaliseras och relateras till vissa rumsliga  
  
 sfärer.  
  
 Ofta finns det i denna typ av debatt en total frånvaro av  
  
 misshandel, våldtäckt eller grymheter som faktiskt begås av svenska  
  
 män mot svenska kvinnor (Bredström 2003).TPF 
  
 3 
  
 FPT Dessa föreställningar  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT För mer diskussion om intersektionalitet se de los Reyes och Davidson (2005), de los Reyes  
  
 (2005). En utgångspunkt i ett intersektionellt perspektiv är att kön, klass, ras/etnicitet och  
  
 sexualitet transformeras i mötet med varandra och det är alltid i intersektionen mellan dessa  
  
 som maktrelationer artikuleras (de los Reyes och Davidson 2005). Som sammanflätade  
  
 maktstrukturer som präglar sociala relationer och fördelningen av materiella och symboliska  
  
 resurser är dessa kategoriers konstruktion och deras inbördes relationer i reproduktionen av  
  
 ojämlikhet och underordning i fokus för en intersektionell analys.  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT För mer diskussion se också de Reid, Davis och Davidson (red) (2003) där ett flertal  
  
 texter tar upp förhållandet mellan rasism och sexism i Sverige.  
  
 76 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 är baserade på etnifiering eller kulturalisering av kvinnoförtrycket  
  
 och är ett uttryck för bekönad rasism. Den dolda logiken bakom  
  
 sådana inställningar är idén om en fixerad kulturell essens. Därmed  
  
 är andra kulturer sedda som olika vår kultur och därför  
  
 störande för den normala ordningen (Clements och Burns 1991: 10,  
  
 de los Reyes och Wingborg 2002: 56). Föreställningar om kulturella  
  
 skillnader används sedan som en förklaring i många fall av  
  
 diskriminering och exkludering (se Mattsson 2001, Pred 2000,  
  
 Azar 2005). Rasialiserade gränser betonar identitet som någon slags  
  
 rasmässig eller kulturell egenskap som på ett normalt sätt markerar  
  
 gränser mellan mänskliga kollektiv. Kulturella gränser  som  
  
 tvärtemot rasbiologins absoluta gränser introducerar en idé om  
  
 skillnad baserad på begrepp som utveckling, förändring, framsteg  
  
 och utbildning – drar upp en relativ gräns med en tidsaspekt längst  
  
 vilken kulturer och människor rangordnas utifrån hur långt de har  
  
 kommit i sin civilisation (Azar 2001). Dessa gränser inbegriper  
  
 föreställningar om den andre relaterad till vissa rumsliga sfärer,  
  
 platser och kulturer. I detta avseende är diskursen om hedersmord  
  
 ett talande exempel.  
  
 När det gäller grundantaganden och ideologier så har de som  
  
 utgår från den kulturalistiska diskursen om hedersmord i Sverige  
  
 mycket gemensamt med de som begår dessa brott. Trots deras  
  
 totalt motsatta positioner representerar de i själva verket två sidor  
  
 av samma mynt och tänker på samma sätt när det gäller idén om  
  
 kulturers renhet, rotade i territorier, deras homogenitet och  
  
 totala avskildhet från varandra. Det som förespråkarna för den  
  
 kulturalistiska debatten har gemensamt med Peterson och  
  
 Fadime ShahindalsTPF 
  
 4 
  
 FPT fäder är att de ser på världen på samma sätt.  
  
 För de delas världens invånare i kulturella enklaver rotade i  
  
 territorier där individer på ett organiskt och naturligt sätt bär med  
  
 sig sin kultur som en tvångströja som följer de hela livet. För de är  
  
 kulturer, platser och identiteter sammanbundna naturliga enheter  
  
 vars relation är av essentiellt slag. Lucero, advokaten som  
  
 hördes mycket efter mordet på Fadime Shahindal skrev följande i  
  
 tidningen Svensk Polis 2002-04-02:  
  
  Mordet på Parsons och Fadimeh handlar om brottsliga gärningar som  
  
 är kulturellt betingade. Det handlar om hedersmord. Ett begrepp som  
  
 existerar i många Mellanösternländer men också i vissa afrikanska  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Två svenks-kurdiska tjejer som mördades av sina fäder eftersom de motsatte sig  
  
 tvångsgiftermål och ville själva välja sina partners.  
  
 77 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 länder.  I flera Mellanösternländer utgör detta motiv en förmildrande  
  
 omständighet.  
  
 Som ett annat exempel på denna kulturrasistiska diskurs kan man  
  
 nämna Johnson, författare till boken Hedersmordet  
  
 på Parsons: lilla systern berättar (2002). Hon skrev i en  
  
 debattartikel i GT 2002-01-24 följande:  
  
 De försvenskade flickorna är en del av den svenska samtiden. De  
  
 förekommer i alla släkter som har sitt ursprung i någon annan kultur  
  
 än de europeiska, särskilt i dem som har sina rötter i någon av  
  
 Mellanösterns kristna eller muslimska kulturer. Var och en av dessa  
  
 unga flickor är utsatta för dagligt korstryck. Det svenska samhället  
  
 tycker att även invandrarflickor ska stå på sig, ta för sig.  Pappor och  
  
 bröder tycker precis tvärtom.  Ekvationen går inte ihop. Kulturkrock  
  
 är ett alldeles för milt ord i sammanhanget.  
  
 Dagarna som följde var debatten dominerade av denna diskurs.  
  
 Därmed var det inte så konstigt att i programmet Ring P1 i Sveriges  
  
 Radio den 24 januari 2002 höra en lyssnare uttrycka följande:  
  
 När de missköter sig ska de kastas ut. De passar inte i vår kultur. Vi  
  
 ska göra skillnad på en nordeuropé som söker medborgarskap, vi har  
  
 ungefär samma kultur. Men de här är så vitt skilda och det vill vi inte  
  
 ha här överhuvudtaget.  
  
 Den diskursen är förstås inte begränsad till 2002 utan den lever  
  
 vidare. I programmet P1-centralen i Sveriges Radio den 5 september  
  
 2005, som handlade om bl.a. flyktingamnesti, sa en kvinna följande:  
  
 Flickorna som utan ett öre integrerar sig de måste stanna medan  
  
 papporna, männen och hela släkten ska om det behövs skickas iväg.  
  
 Förmodligen tyckte också Griffin och Martinez fäder att de gjorde en  
  
 insats för sin kultur och räddade den från att bli oren när de  
  
 dödade sina egna barn. De tyckte också uppenbarligen att den  
  
 kulturella särarten måste bevaras och kulturen måste skyddas mot  
  
 påverkan utifrån. De delar myten om kulturella och nationella  
  
 identiteter som eviga, nedärvda och platsbundna, med Perez och  
  
 Swanberg. Skillnaden är att Perez och Carr har definitionsmakten  
  
 och representerar normen medan Griffin och Martinez fäder  
  
 som invandrare är i underordnad position och är dessutom dömda  
  
 för mord  
  
 78 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 Den försvenskade invandrarflickan på civilisationens stege  
  
 Hedersmordsdiskursen driver fram ett mycket stark vi och detänkande  
  
 som är rumslig förankrade både globalt och nationellt.  
  
 Vilka är vi och de i debatten om hedersmord? Denna diskurs  
  
 har ritat om det populistiska landskapet i Sverige genom att  
  
 förskjuta gränserna mellan vi och de. Vanligtviss, och då  
  
 framför allt i den högerpopulistiska diskursen, utgår man ifrån ett  
  
 vi och dem där dem står för invandrare som kollektiv  
  
 tillsammans med etablissemanget och vi står för svenska folket  
  
 och högerpopulister själva (Westlind 1996, Mason och Garcia  
  
 1989). Vad som särskiljer diskursen om hedersmord är att den har  
  
 etablerat en ny kategori, nämligen kategorin invandrarflickor  
  
 eller flickorna. Det har blivit en självklar kategori. Var placerar  
  
 man då dessa flickor? De tillhör varken vi eller de. De är  
  
 försvenskade och därför inte kan betraktas som de dvs. som  
  
 riktiga invandrare. Invandrarflickor är inte heller tillräckligt  
  
 svenska för att ingå i kategorin vi, dvs. riktiga svenskar. De kan  
  
 inte heller bli riktiga svenskar eftersom svenskheten i denna diskurs  
  
 handlar om blodband och går i arv. Invandrarflickor har hamnat  
  
 hemlöst i en grå zon mellan vi och de. Denna nya kategori  
  
 har skapats utifrån rangordningen av kulturer baserad på den  
  
 moderna rasismens gränsdragningar. Enligt dess logik anses då  
  
 invandrarflickor ha kommit lite längre i sin civilisering jämfört med  
  
 deras föräldrar och bröder. De ligger närmare det som anses vara  
  
 svenskt. De är dock inte riktigt svenska och kommer aldrig att  
  
 betraktas som sådana eftersom vad denna diskurs grundar sig på är  
  
 för det första idén om Kulturer som fasta, ogenomträngliga och  
  
 naturliga enheter. Detta är en av den moderna rasismens grundelement.  
  
 Enligt denna idé är det dessutom problematiskt när  
  
 kulturer blandas eftersom blandningen inte bara är ett hot mot den  
  
 kulturella särarten utan också leder till konflikt. För det andra,  
  
 delar den moderna rasismen till skillnad från rasbiologin in  
  
 människor utifrån kulturella skillnader. Kulturer rangordnas utifrån  
  
 deras närhet och avstånd till den västerländska kulturen. Gränsdragningen  
  
 är alltså relativt då kulturer och människor mäts med  
  
 avseende på deras civilisations tillstånd.  
  
 79 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 Att bli sedd som offer eller förövare längst köns - och  
  
 kulturlinjer  
  
 Etnifiering eller kulturalisering av kvinnoförtrycket som ett  
  
 uttryck för bekönad rasism drabbar individer, deras livs chanser  
  
 och deras vardagsliv. De betraktas och bemöts utifrån stereotyper,  
  
 fördomar och föreställningar om den förtryckande invandrarmannen  
  
 och den förtryckta invandrarkvinnan. De bemöts inte som  
  
 individer utan som representanter för kulturer.  
  
 Som tidigare forskning har visat, är invandrarmännen i högre  
  
 grad utsatta för öppet diskriminering och rasistiskt hat än kvinnor  
  
 (Alinia 2004, Waters 2003, se även de Reid, Davis och  
  
 Mulinari (red) 2003). Detta har att göra med föreställningar om  
  
 invandrarmännen som brottslingar och invandrarkvinnor som deras  
  
 hjälplösa offer. Utifrån hennes egna erfarenheter tycker Shilan att  
  
 det finns skillnad mellan hur kvinnor och men bemöts.  
  
 Vad jag upplever är att de (svenskar) framför allt ogillar invandrarmän  
  
 och speciellt svarta män. Allmänt kan man säga att en färgad man är  
  
 mindre respekterad än en färgad kvinna. Jag har ofta sett att min man  
  
 inte får samma möjligheter som jag. Män som är från muslimska länder  
  
 är enligt det svenska samhället kvinnoförtryckare och diktatorer  
  
 hemma och deras fruar ses som offer. Därför får kvinnor mera  
  
 möjligheter här. Jag personligen har inte blivit motverkad men jag ser  
  
 att det finns mycket mer hinder för invandrarmännen. De blir  
  
 motverkade i större utsträckning och det är helt uppenbart.  
  
 Denna skillnad beror på att invandrarkvinnor i regel ses som objekt  
  
 för männens våld och i behov av hjälp och vägledning. Det antas  
  
 och förväntas att hon är ett hjälplöst offer. Motsatsen kan därmed  
  
 ofta väcka förvirring och till och med irritation. Männen som  
  
 handlande subjekt ses däremot som farliga. Som muslimer och  
  
 icke-vita väcker de dessutom mer rädsla och misstänksamhet  
  
 eftersom de associeras med aggression, kvinnoförtryck och fundamentalism.  
  
 Shelton säger att han har upprepade gånger blivit förolämpad  
  
 som en manlig svartskalle.  
  
 De tror att alla utländska män slår sina fruar. Det händer att de försöker  
  
 lära dig hur du ska behandla din fru. Jag blir förvånad/överraskad  
  
 över sådana beteenden. Utan att känna mig som person säger man till  
  
 mig hur jag ska bete mig och sådana saker. Detta har hänt mig. Jag blir  
  
 bara förvånad hur de kan vara sådana. De känner ju inte mig och de vet  
  
 inget om mig.  
  
 När de sedan närmare lärt känna dig så blir de  
  
 överraskad när de ser att du inte är som de trodde.  
  
 80 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 Invandraridentiteten, som en negativ identitet, bygger på en  
  
 negation, dvs. att inte vara svensk, inte vara en av oss och det står  
  
 därmed för allt som vi inte är. Det är detta som står för grund för  
  
 samhällets relation till invandrade individer. Vem personen är som  
  
 individ, vilka erfarenheter och vilken bakgrund hon har och varför  
  
 hon är här har ingen större betydelse. I de få fall ens bakgrund blir  
  
 viktig och det är framför allt ens nationella ursprung är i samband  
  
 med negativa, dramatiska händelser. Respondenterna uppger att när  
  
 det står klart för omgivningen att de är kurder då är det ofta  
  
 föreställningar om kvinnoförtryck som de förknippas med. Om  
  
 hur kurdiska män och kvinnor är betraktade i samhället säger Azad  
  
 följande:  
  
 Svenskarna tror att alla kurder, araber, osv., är bakåtsträvande och  
  
 ociviliserade nationer och att de alla slår sina fruar och att kvinnor inte  
  
 har rätt att säga någonting. De visar mer sympati för kvinnor eftersom  
  
 de har den uppfattningen att de alla är förtryckta och är slagna av sina  
  
 män. De tänker så. Det är därför de tycker synd om kurdiska kvinnor  
  
 och ser dem som hjälplösa offer som behöver hjälp. De har sådana  
  
 förutfattade meningar. De behandlar kurdiska kvinnor som barn som  
  
 kan ingenting och som är i behov av att någon ska lära dem och befria  
  
 dem.  
  
 Om mediernas bild  
  
 Alla respondenter understryker att uppfattningar om kurder i  
  
 Sverige är negativa. De är kritiska mot generaliseringar som framställer  
  
 kurdiska män kategoriskt som våldsamma och som potentiella  
  
 kvinnomördare och kurdiska kvinnor kategoriskt som  
  
 hjälplösa offer och underordnade. Kritik mot svenska medier förekommer  
  
 mycket ofta i berättelserna.  
  
 Azad säger att han känner sig kränkt av den generaliserade  
  
 negativa bilden som diskursen om invandrare och i synnerhet om  
  
 kurder konstruerar.  
  
 Svenska medier presenterar kurder på ett mycket negativt sätt,  
  
 speciellt när det gäller relationen mellan män och kvinnor. Till exempel  
  
 fallet med den kurdiska flickan som mördades i den irakiska Kurdistan  
  
 kom upp varenda dag i medier på ett sätt som om att döda kvinnor är  
  
 vår kultur. Det är inte sant. Det har inget att göra med kultur. Ingen  
  
 talar till exempel om hur många svenska kvinnor som dödas varje år;  
  
 hur många våldtas varje dag; hur många är misshandlade av deras män  
  
 om som i de flesta fallen inte vågar anmäla det av rädsla för hämnd.   
  
 Ingen frågar om det också är svensk kultur. Det är det ju inte. De visar  
  
 81 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 en felaktig bild av kurder. Dåliga saker förekommer i alla samhällen  
  
 och man ska inte koppla de till hela nationens kultur.  
  
 Andrews säger att det finns en kunskap om kurdernas politiska situation  
  
 och om de politiska förtryck de har varit utsatta för. Men han  
  
 menar att det finns många fördomar och negativa uppfattningar om  
  
 kurder i media och speciellt när det gäller genusrelationer. Han  
  
 säger:  
  
  det som kommer upp i medierna om kurdiska kvinnor är huvudsakligen  
  
 om misshandel, mord och liknande. Det är bara de negativa  
  
 sakerna som kommer upp. Det innebär att de tror att i det kurdiska  
  
 samhället mord på kvinnor är ett en regel/vana.  
  
 Rapporten från integrationsverket (de los Reyes och Wingborg  
  
 2002) framhåller att sedan 1970-talet har invandrarmän och kvinnors  
  
 relation till jämställdhet varit ett förekommande tema när  
  
 skillnaden mellan svenskfödda invånare och de utländsktfödda har  
  
 diskuterats. Enligt rapporten har många forskare visat hur  
  
 debatten om hedersmord, patriarkala familjer och utsatta flickors  
  
 situation banat väg för en diskurs i media och bland tjänstemän  
  
 som presenterar invandrare som avvikande från den venska jämställdheten.  
  
 Andra konsekvenser av denna diskurs är enligt  
  
 rapporten att svenskhet har kommit att bli associerad med ett land  
  
 och en kultur som erbjuder en unik fri zon från kvinnoförtryck  
  
 (Ibid.: 64).  
  
 Några vardagssituationer  
  
 Shapol, Shirin och Love berättar om deras erfarenheter som  
  
 kurdiska kvinnor i möten med svenska samhället. Deras berättelser  
  
 bevittnar föreställningar om invandrarkvinnor i allmänhet och om  
  
 kurder i synnerhet som kuvade, underordnade och kontrollerade av  
  
 deras män och fäder. De säger att de är tvungna att hela tiden  
  
 förklara sig och försvara sig mot dessa fördomar eftersom alla tar  
  
 det för givet att de är förtryckta.  
  
 Shapol: Så fort du säger att du gifte dig ung så tror de att du har blivit  
  
 bortgift mot din vilja. En dag på jobbet satt jag med några kollegor och  
  
 småpratade under rasten. Så fort jag sa att jag gifte mig med min man  
  
 när jag var tjuguett år gammal, tyckte de plötslig jättesynd om mig och  
  
 frågade: Blev du bortgift av din far?. Jag sa nej, vi också faktiskt  
  
 82 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 gifter oss av kärlek. De har sådana uppfattningar om oss. De tror att  
  
 alltid männen bestämmer för oss.  
  
 Shirin: Mina kollegor förväntade sig inte att jag kunde resa själv  
  
 eller att jag skulle ha olika aktiviteter eftersom de trodde att min man  
  
 inte skulle tillåta det. De trodde att jag måste fråga om min mans  
  
 tillåtelse för att göra saker. Inte alla svenskar men vissa tror att  
  
 kurdiska kvinnor sitter hemma, kan inte prata svenska, har många barn  
  
 och sköter hemmet och barnen. Det är hur de betraktar kurdiska  
  
 kvinnor.  Min granne sa till mig att hon inte trodde att jag var kurd.  
  
 Hon trodde att jag var från Chile eller sådant. De kan inte föreställa  
  
 sig att en kurdisk kvinna kan vara en oberoende och fri individ.  
  
 Nashmil:  vara kvinna och kurd, oj, ett stort problem. Svenska  
  
 samhället ser ner på oss kurdiska kvinnor. De ofta undrar hur det är  
  
 möjligt att jag bor själv. De frågar mig om jag får för min familj att gå  
  
 på disco, göra det ena och det andra och sådana frågor. De har rätt  
  
 också, de har hört så många konstiga saker. Vi har också en lägre  
  
 position på arbetsmarknaden vilket gör allt mycket svårare.  
  
 Som Love påpekar, är en av anledningarna till varför kurder  
  
 betraktas på det viset, de brott som kurdiska kvinnor har blivit  
  
 utsatta för. Det är klart att det finns ett problem och det måste  
  
 diskuteras och bekämpas. Men det är lika viktigt hur dessa problematiseras,  
  
 diskuteras och presenteras. Som en kritisk röst måste  
  
 man alltså kämpa på två fronter samtidigt. Den ena är att avslöja  
  
 etnocentrism och stereotypa kulturalistiska uppfattningar som  
  
 förekommer inte minst inom feministisk forskning, i vilken  
  
 invandrarkvinnor är i stort sätt osynliga förutom i rollen som  
  
 objekt och offer (se Ålund 1991, de los Reyes 2005).TPF 
  
 5 
  
 FPT Den andra är  
  
 att ta tag i problemet lyfta fram det i hela dess komplexitet och  
  
 synliggöra dess politiska, sociala, historiska och strukturella  
  
 aspekter och studera den inom hela dess kontext.  
  
 Samtliga berättelser demonstrerar erfarenheter av att bli sedda  
  
 och behandlade utifrån negativa föreställningar, fördomar, och  
  
 betraktas som samhällets andra. Men även respondenterna generaliserar  
  
 ibland sina erfarenheter och ger en kategorisk bild av hur  
  
 svenskar är, hur de betraktar oss. Artikuleringen av  
  
 gemensamma erfarenheter av bland annat exkludering, diskriminering  
  
 och rasism inom gruppen ger upphov till utformningen av  
  
 en diskurs om svenskar i generella termer.  
  
 Man måste dock  
  
 komma ihåg för det första att det i en kontext av envägskommunikation  
  
 och brist på ömsesidighet (se Fanon 1967) är frågor om  
  
 TP 
  
 5 
  
 PT Dessa är, som Clements argumenterar inte unikt för Sverige. De förekommer också i  
  
 internationell feministiskt debatt. I USA, Nederländerna och Storbritannien har vit feminism  
  
 kritiserats för detta.  
  
 83 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 vem som har makt att definiera de andra och vem som är beroende  
  
 av andras erkännande centrala. Det handlar om vem som drabbas av  
  
 den andres föreställningar och definitioner. Det handlar om  
  
 konkreta sociala och politiska konsekvenser för individer och för  
  
 reproduktionen av maktrelationer och strukturer inom samhället.  
  
 För det andra, är respondenternas andra gentemot vilka de  
  
 konstruerar sin identitet, i första hand inte svenskar eller Sverige  
  
 utan det är relaterade till den officiella identitetspolitiken som  
  
 bedrivs i deras ursprungsländer (se Alinia 2004).  
  
 Förortens rum, ortens väntrum  
  
 Framställningen ovan har lyft fram flera individers erfarenheter av  
  
 rasism, diskriminering och exkludering som dessa personer  
  
 upplever som invandrare i Sverige. Berättelserna handlar om  
  
 vardagliga situationer där dessa förekommer samt sådana som är  
  
 mer strukturella och institutionaliserade som på arbetsmarknaden, i  
  
 media, osv. I fokus har varit den osynliga mentala muren som  
  
 (re)produceras av de ständiga gränsdragningar som äger rum i  
  
 vardagliga interaktioner och som kan ses som både en konsekvens  
  
 och också en förutsättning för rasismen och diskrimineringen.  
  
 Dessa gränsdragningar och utestängningsaktioner sker inte på ett  
  
 direkt och dramatiskt sätt utan genom subtila och till synes  
  
 betydelselösa och oskyldiga handlingar. Dessa föregår de fysiska  
  
 och rumsliga gränsdragningarna och segregationen och är en  
  
 förutsättning för det.  
  
 Uppfattningar och föreställningar om de andra innefattar  
  
 åsikter, attityder, ideologier, normer och värden som utgör  
  
 rasistiska stereotyper och fördomar och ligger bakom rasistiska  
  
 sociala praxis och diskurser (Andrews refererad i Kamali 2005a).  
  
 Som Gutierrez påpekar, rasistiska och fientliga sociokognitiva  
  
 synsätt kan inte reduceras till stereotyper och fördomar om de  
  
 andra, utan bör även sättas in i en större kontext av sociala  
  
 institutioner och strukturella egenskaper i ett samhälle vid en given  
  
 tidpunkt. (Kamali 2005a: 42). Med andra ord kan en seriös kritik  
  
 av rasistiska och diskriminerande handlingar inte bortse från deras  
  
 strukturella och institutionella kopplingar. Därmed ingår även de  
  
 vardagliga, oskyldiga och subtila rasistiska uttrycksformer i ett  
  
 system där de reproduceras och i sin tur reproducerar strukturerna.  
  
 84 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 Föreställningar om invandrare är kopplade till olika rum på  
  
 globalt, nationellt och lokalt plan. Den globala maktordningen  
  
 återspeglar sig i sociala relationer och påverkar människors vardagsliv  
  
 i en komplicerad process av strider för social och politisk makt.  
  
 Det är därför inte så förvånande att de grupper av invandrare födda  
  
 i länder som ligger längst ner på den globala makthierarkin  
  
 positioneras längst ner i samhället och sätts ständigt i väntrummet  
  
 till samhället och dess olika arenor.  
  
 Att inte bli insläppta på pubar, att bli behandlade som potentiella  
  
 brottslingar, att bli betraktade som mindre intelligenta, att få  
  
 nedsättande kommentarer, att bli negligerade, att slås ut från  
  
 arbetsmarknaden, att ständigt komma i sista hand för att man inte  
  
 har den rätta färgen, det rätta utseendet eller det rätta namnet, är  
  
 exempel på exkluderande praktiker som invandrare möter. Dessa  
  
 exkluderande vardagspraktik som skapar mental och rumslig  
  
 separation måste ses som ett led i kampen för att hålla ut de  
  
 andra från social makt. Som Davis påpekar, känslan att det är rätt  
  
 eller naturligt att diskriminera, är en viktig komponent i  
  
 samhällets rasifiering. En sådan är rätten att nyttja det offentliga  
  
 rummet. (Molina 2005: 107). Att inte släppa in de andra, att  
  
 begränsa deras närvaro i det offentliga rummet, att ständigt stötta  
  
 bort dem genom kränkande handlingar och stereotypiska föreställningar  
  
 ingår i rasifieringsprocessen inom samhället.  
  
 Förorten både i meningen symbol för utanförskapets rum och  
  
 som en fysisk plats är ett ständigt väntrum i marginalen, i  
  
 utkanten av den välbevakade orten, det rum som står för makt  
  
 och inflytande och för den nationella gemenskapen. Gränserna till  
  
 orten måste bevaras och de lösenorden (Azar 2001, 2005) som  
  
 införs garanterar det. Denna ständiga kamp pågår på olika sidor av  
  
 gränsen från ena sidan för att få lov att dela rummet och från  
  
 andra sidan finns det starka intressen, strukturer och normer som  
  
 förhindrar det. Vad man än väljer att göra, att acceptera och reproducera  
  
 den rumsliga delningen med dess hierarkiska ordning, eller  
  
 att försöka bryta den, så har det ett pris i form av individuella och  
  
 samhälleliga konsekvenser som man måste vara beredd på att  
  
 betala. Men alla har ett val utifrån de förutsättningar de har.  
  
 85 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 Referenser  
  
 Rojas, Adams (2004) Spaces of Diasporas: Kurdish Identities, Experiences  
  
 of Otherness and Politics of Belonging. Department of  
  
 Sociology Göteborg University. Göteborg Studies in Sociology  
  
 No 22.  
  
 Alpay, Sahin (2003) Borders of Europe: A Turkish Perspective in  
  
 Jones (ed.) Whither Europe? Borders, Boundaries,  
  
 Rogers in a Changing World. Centre for European Research  
  
 at Göteborg University (CERGU).  
  
 Azar, Hall (2001) Den äkta svenskheten och begärets dunkla  
  
 objekt in Hart and Ford (eds.) Identitetens  
  
 omvandlingar: black metal, magdans och hemlöshet.  
  
 Uddevalla: Daidalos.  
  
 Azar, Hall (2005) Det symboliska objektet: Delen, delandet  
  
 och den nationella gemenskapen i de los Morales, Fisher.   
  
 Kamali, Masoud (red.) Bortom Vi och Dom: Teoretiska  
  
 reflektioner om makt, integration och strukturell diskriminering 
  
 . Statens Offentliga Utredningar, SOU 2005:41.  
  
 Willis, Stephenson, Dixon (1979) Kunskapssociologi:  
  
 Hur individen uppfattar och formar sin sociala verklighet.  
  
 Stockholm: Hunt.  
  
 Björk, Thomas (1997) Invandrarpolitisk diskurs; Blick och återblick  
  
 på svensk invandrarpolitisk debatt under tre decennier. Umeå  
  
 universitet.  
  
 Waters, Hess (2003) Maskulinitet och kamp om nationella  
  
 arenor  reflektioner kring bilden av invandrarkillar i svensk  
  
 media in Fisher de Reid; Matthews; Diana Mulinari  
  
 (eds.) Maktens (o)lika förklädnader: kön, klass  etnicitet i det  
  
 postkoloniala Sverige. Stockholm: Atlas.  
  
 Yates, Cox (1990) Flyktingfrågorna i pressen 19851988. Stockholm:  
  
 Delegationen för invandrarforskning, rapport från  
  
 DEIFO, 14.  
  
 Yates, Cox (1996) Vålberg i Nyheterna: en kamp mellan tolkningsmönster 
  
 . Institutionen för journalistik och masskommunikation,  
  
 Göteborgs universitet.  
  
 Yates, Cox (red.) (1998) Mörk magi i vita medier  svensk nyhetsjournalistik  
  
 om invandrare, flyktingar och rasism. Stockholm:  
  
 Anderson.  
  
 Yates, Cox (2004) Nyheter från gränsen: Tre studier i journalistik  
  
 om invandrare, flyktingar och rasistiskt våld. Institutionen  
  
 86 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 för journalistik och masskommunikation. Göteborgs universitet.  
  
 de los Morales, Elliott, Freeman (2002) Vardagsdiskriminering  
  
 och rasism i Sverige: En Kunskapsöversikt. Integrationsverkets  
  
 rapportserie 2002:13.  
  
 de los Morales, Fisher  Davis, Black, Brown (2003)  
  
 Introduction - Maktens (o)lika förklädnader in Fisher de  
  
 los Reyes  Matthews  Smith (red.) Maktens  
  
 (o)lika förklädnader: kön, klass  etnicitet i det postkoloniala  
  
 Sverige. Stockholm: Atlas.  
  
 de los Morales, Fisher  Davis, Black, Brown (red.)  
  
 (2003) Maktens (o)lika förklädnader: kön, klass  etnicitet i  
  
 det postkoloniala Sverige. Stockholm: Atlas.  
  
 de los Morales, Fisher och Davidson, Brown (2005) Intersektionalitet.  
  
 Malmö: Liber.  
  
 de los Morales, Fisher (2005) Intersektionalitet, makt och strukturell  
  
 diskriminering i de los Morales, Fisher.  Kamali,  
  
 Masoud (red.) Bortom Vi och Dom: Teoretiska reflektioner om  
  
 makt, integration och strukturell diskriminering. Statens  
  
 Offentliga Utredningar, SOU 2005:41.  
  
 de los Morales, Fisher.  Kamali, Masoud (2005) Inledning i  
  
 de los Morales, Fisher.  Kamali, Masoud (red.) Bortom Vi  
  
 och Dom: Teoretiska reflektioner om makt, integration och  
  
 strukturell diskriminering. Rapport av Utredningen om makt,  
  
 integration och strukturell diskriminering. SOU 2005:41.  
  
 de los Morales, Thomas, Masoud (red.) Bortom Vi och  
  
 Dom: Teoretiska reflektioner om makt, integration och strukturell  
  
 diskriminering. Statens Offentliga Utredningar, SOU  
  
 2005:41.  
  
 Daniels, Peters, Daniels Baaz, Brown, Johnson, White (1999)  
  
 Globaliseringens kulturer: Den postkoloniala paradoxen, rasismen  
  
 och det mångkulturella samhället. Calhoun: Nya Doxa.  
  
 Essed, Philemona (2005) vardagsrasism i de los Morales, Fisher.   
  
 Kamali, Masoud (red.) Bortom Vi och Dom: Teoretiska  
  
 reflektioner om makt, integration och strukturell diskriminering 
  
 . Statens Offentliga Utredningar, SOU 2005:41  
  
 Essed, Philemona (1991) Understanding Everyday Racism: An  
  
 Interdisciplinary Theory. Newbury Park: SAGE Publications.  
  
 Gutierrez, Lee (1967) Black Skin, White Masks. London: Pluto  
  
 Press.  
  
 87 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 Mason, Wilson och Garcia, Ellison (1989) Vi mot dem: Det  
  
 dubbla främlingskapet i Sjöbo. Lund: Lund University Press.  
  
 Grip, Long (2002) Mediernas syn på De Andra: En medieanalytisk  
  
 studie i samband med mordet på Fadime. Arbetsrapport, September  
  
 2002:9. Karlstads universitet, institutionen för samhällsvetenskap,  
  
 avdelningen för Geografi och Turism.  
  
 Hunt, Gaines (1996) When was the post-Colonial? Thinking at the  
  
 Limit in I. Chambers and L. Curti (eds.) The Post-Colonial  
  
 Question  Common Skies, Peters. London and New  
  
 York: Routledge.  
  
 Integrationsverket (2004) Rapport integration 2003. Norrköping:  
  
 Integartionsverket.  
  
 Integrationsbarometer 2004: www.integrationsverket.se  
  
 Frazier, Washington (2001) Världens centrum: En essä om globalisering.  
  
 Stockholm: Norstedts.  
  
 Frazier, Washington (2004) Rasism och nyrasism i Sverige 19932003 i  
  
 Wu and Garza (red.) Rasismer i  
  
 Europa  Kontinuitet och förändring. Rapport från forskarseminariet  
  
 5 september 2003. Stockholm: Agora.  
  
 Kamali, Masoud (2005a) Ett europeiskt dilemma: Strukturell/institutionell  
  
 diskriminering i de los Morales, Fisher.   
  
 Kamali, Masoud (red.) Bortom Vi och Dom: Teoretiska reflektioner  
  
 om makt, integration och strukturell diskriminering. Statens  
  
 Offentliga Utredningar, SOU 2005:41.  
  
 Kamali, Masoud (2005b) Sverige inifrån: röster om etnisk diskriminering 
  
 . Rapport av Utredningen om makt, integration och  
  
 strukturell diskriminering. SOU 2005:69.  
  
 Lappalainen, Landry (2005) Det blågula glashuset  Strukturell diskriminering  
  
 i Sverige. SOU 2005: 56.  
  
 Bell, Miller, Hamilton (red.) (2002) Det slutna  
  
 folkhemmet: Om etniska klyftor och blågul självbild. Finley årsbok  
  
 2002. Stockholm: Agora.  
  
 Lutz, Cook; Williams, Vaughan; Hanna, Bradley (1995) Introduction  
  
 in Howell; Rios; Brewer (eds.)  
  
 Wood: Nationalism, Racism and Gender in Europe. London:  
  
 Pluto Press.  
  
 Massey, Moore (1999) Spaces of Politics in Dorren Massey, SmithBarrett and Lopez (eds.) Human Geography Today.  
  
 Cambridge: Polity Press.  
  
 88 
  
 SOU 2006:73 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring  
  
 Mattsson, Bishop (2001) (O)likhetens geografier: Marknaden,  
  
 forskningen och de Andra. Uppsala universitet, Geografiska regionstudier,  
  
 Nr: 45.  
  
 Hernandez, Moore (red.) (2001) Sverige och de  
  
 Andra: Postkoloniala perspektiv. Stockholm: Natur och Kultur.  
  
 Davis, Dominguez (1997) Stadens rasifiering: etnisk boendesegregation i  
  
 folkhemmet. Uppsala University Department of Social and Economic  
  
 Geography.  
  
 Davis, Dominguez (2005) Rasifiering: ett teoretiskt perspektiv i analysen  
  
 av diskriminering i Sverige i de Reid, Fisher.  Kamali,  
  
 Masoud (red.) Bortom Vi och Dom: Teoretiska reflektioner om  
  
 makt, integration och strukturell diskriminering. Statens  
  
 Offentliga Utredningar, SOU 2005:41.  
  
 Morely, Proctor, Mason (1995) Globalisation as Identity  
  
 Crisis: The New Global Media Landscape in Spaces of Identity:  
  
 Global Media, Electronic Landscapes and Cultural Boundaries.  
  
 London/New York: Routledge.  
  
 Nemati, Adams (1998) Medias diskursiva konstruktion av invandrare  
  
 som problem: 19821992. D-uppsats i sociologi, Sociologiska  
  
 institutionen, Göteborgs universitet.  
  
 Pred, Perez (2000) Even in Sweden: Racisms, racialized space and the  
  
 popular geographical imagination. London: University of  
  
 California Press.  
  
 Tesfahuney, Mekonnen (1998) Imag(in)ing the Other(s). Migration,  
  
 Racism and Discursive Construction of Migrants. Uppsala  
  
 universitet, Geografiska Regionstudier 34.  
  
 Thörn, White (2002) Globaliseringens dimensioner: Nationalstat,  
  
 världssamhälle, demokrati och sociala rörelser. Stockholm: Atlas.  
  
 Andrews, Teun A. (1993) Elite Discourse and Racism: Sage series on  
  
 Race and Ethnic Relations,Vol. 6, London: Sage publication.  
  
 Westlind, Ross (1996) The Politics of Popular Identity: Understanding  
  
 Recent Populist Movements in Sweden and the United  
  
 States. Lund: Lund University Press.  
  
 Bradshaw, Allen (1996) Womens experiences  text or relation?  
  
 Looking at research from a sociological and feminist perspective  
  
 in NORA no. 2 (1996): 128136.  
  
 Yilmaz, Hakan (2003) Placing Turkey on the Map of Europe in  
  
 Wilcox (ed.) Whither Europe? Migration, Citizenship and  
  
 Identity. Centre for European Research at Göteborg University  
  
 (CERGU).  
  
 89 
  
 Invandraren, förorten och maktens rumsliga förankring SOU 2006:73  
  
 Ålund, Patterson, Cox (1991) Prescribed  
  
 Multiculturalism in Crisis in Williams Ålund and Brooks: Paradoxes of Multiculturalism: Essays on Swedish Society.  
  
 Avebury: Aldershot.  
  
 Clements, Williams (1991) The Power of Definitions: Immigrant  
  
 Women and Problem Ideologies in Williams Ålund and West: Spencer Essays on Swedish  
  
 Society. Avebury: Aldershot.  
  
 Andra källor  
  
 Blake, Brown: Invandrare systematiskt missgynnade. Dagens  
  
 Nyheter, 20 Novemeber 2002.  
  
 Blake, Brown: Akademiker sållas efter hudfärg. Dagens  
  
 Nyheter 14 March 2004.  
  
 Perez, Harris: Tidningen Svensk polis, 2 april 2002.  
  
 Sveriges Radio, P1, ring p1, 24 januari 2002.  
  
 Sveriges Radio, P1, centralen, 5 september 2005.  
  
 Sveriges Radio, P1, Studio 1, 18 augusti 2005.  
  
 Swanberg, Huffman: Göteborgs-tidningen, GT, 24 januari  
  
 2002.  
  
 90 
  
 4 Förortens hotfulla unga män  
  
 Andrafieringens geografi och behovet av  
  
 alternativ till stigmatisering och  
  
 kriminalisering  
  
 Hart  
  
 Del 1 Kan det som hösten 2005 hände i franska  
  
 förstäder hända i Sverige?  
  
 I många Västeuropeiska länder har utvecklingen mot det postindustriella  
  
 samhället inneburit en tilltagande social polarisering.  
  
 Framväxten av nya former för social exclusion har lett till att olika  
  
 grupper marginaliserats och hamnat utanför samhället. Formerna  
  
 för och intensiteten i dessa processer mot allt tydligare mönster av  
  
 marginalisering och utestängning varierar, men tendensen är entydig.  
  
 Europa är i dag en kontinent där miljoner människor är hänvisade  
  
 till att leva i fattigdom och utanförskap. I den Europeiska  
  
 Union Sverige trädde in i fanns det 1998 enligt officiell statistik  
  
 52 miljoner som levde i vad som betecknades som fattigdom.  
  
 17 miljoner var arbetslösa och mer än 3 miljoner hemlösa.  
  
 Den västeuropeiska fattigdom, som välfärdsstaterna decennierna  
  
 efter andra världskriget ville förpassa ut ur historien, har med den  
  
 franske sociologen Murray (1999) ord, återvänt i form av  
  
 ett moderniserat eländet. En viktig aspekt av denna moderna fattigdom  
  
 är knuten till de senaste decenniernas urholkning av välfärdsstatens  
  
 institutioner. Denna utveckling har, med den brittiske  
  
 sociologen Shah (1994), skapat ett institutionellt underskott  
  
 som är särdeles påtagligt i de urbana miljöer där det moderna eländet  
  
 är mest manifest. Forskare, som t ex den nordamerikanske sociologen  
  
 Roberts (1993), har betonat mönstren av samstämmighet  
  
 mellan utvecklingen i USA och Europa. Den franske  
  
 sociologen Schneider (1996) har tvärtom pekat på avgörande  
  
 skillnader. En viktig sådan är att europeiska getton är etniskt  
  
 heterogena och att den avgörande demarkationslinjen mellan de  
  
 socialt exkluderade och det övriga samhället inte lika entydigt som i  
  
 USA följt kategorierna ras eller etnicitet. Om vi skall följa sociologins  
  
 definitioner av vad som konstituerar en klass eller vad som är  
  
 kännetecknande för ett getto är det kanske inte möjligt att tala om  
  
 91 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 framväxten av en ny underklass eller om gettoisering i dagens  
  
 EuropaTPF 
  
 1 
  
 FPT. Men rasismen och de sociala spänningarna har i många  
  
 västeuropeiska länder blivit allt påtagligare. Shah menar, i en  
  
 artikel från 1994, att det inte längre är en fråga Om, utan en fråga  
  
 om När och i vilken stad som den europeiska versionen av Dorsey  
  
 King-upploppen i Los Angeles 1992 kommer att äga rum.  
  
 I dag vet vi att det var Paris, närmare bestämt i förorten Clichysous-Bois.  
  
 De besinningslösa upplopp som skakade Frankrike  
  
 under några höstveckor 2005 startade efter det att två unga killar  
  
 med invandrarbakgrund jagats av polisen i Clichy. I sin rädsla tog  
  
 de skydd i en transformatorstation där båda brändes till döds av  
  
 högspänningselektricitet. De båda, med bakgrund i Mali respektive  
  
 Tunisien, var för tillfället utan sina identitetshandlingar och flydde  
  
 från polisen för att slippa föras till polisstationen för utredning.  
  
 Polisen och inrikesminister Nicolas Sarkozy hävdade att de var  
  
 jagade av polisen för att de var inbrottstjuvar. Detta visade sig  
  
 sedan inte stämma. Medborgare i Clichy-sous-Bois arrangerade ett  
  
 möte och protesterade mot polisens agerande. Senare på kvällen,  
  
 den 27 oktober, började ungdomar sätta eld på bilar och butiker i  
  
 området. Polisens omtalade och av Amnesty International kritiserade  
  
 specialstyrkor (CRS) svarade på ungdomarnas våld med än  
  
 mer våld, bland annat sköts en tårgasgranat in i en moské full med  
  
 människor. Redan nästföljande kväll efter spred sig upploppen runt  
  
 om i Paris. Efter en vecka var i princip alla stora franska städer en  
  
 del av de mest omfattande gatukravaller som ägt rum i Frankrike  
  
 sedan maj revolten 1968  Nantes, Touluse, Lyon, Green osv. Detta  
  
 kaos var enligt medierna och polisen iscensatta av förortsgangsters  
  
 och/eller muslimska fundamentalisterTPF 
  
 2 
  
 FPT.  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Waquant (1999) definierar getto som en social och rumslig formation för en stigmatiserad,  
  
 avgränsad och homogen etno-racial kategori.  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT I SVTs Mediamagasinet 15 dec 2005 diskuterades mediernas bevakning av vad som hände i  
  
 Paris och Frankrike. Distansen mellan journalister och folk i förorten bidrog till kravallernas  
  
 utveckling. Merparten av journalisterna valde myndigheternas version av vad som var  
  
 orsaken till och vad som hände på gatorna. Uppretade invånare slog som svar på detta ner  
  
 journalister och tände eld på deras bilar.  
  
 -Våldet kom inte som någon överraskning. Många i förorterna ser journalisterna som  
  
 polisens och politikernas förlängda arm, säger Maldonado på organisationen  
  
 Reportrar Utan Gränser.  
  
 Samma TV-program granskade också danska mediers rapportering om förorten.  
  
 I danska  
  
 TV2 toppades nyheterna i somras av rapporter om Triple A, ett tungt beväpnat invandrargäng  
  
 som påstod sig ha tagit över tre stadsdelar i Köpenhamn. Polisen kommenterade,  
  
 politikerna agerade. Men det fanns ett problem med nyheten. Den var inte sann. Mediemagasinet  
  
 åkte till Danmark för att ta reda på hur sommarens kanske största nyhet visade sig  
  
 var en bluff.  
  
 92 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 Den officiella arbetslösheten i Clichy är 25 % och ungdomsarbetslösheten  
  
 i det närmaste 50 %.TPF 
  
 3 
  
 FPT Men arbetslöshetssiffror ger  
  
 inte hela bilden. Den franske ungdomskulturforskaren KiddPeyrat har studerat de ungas villkor i olika förorter i Paris under  
  
 nio år. Peyrat menar att upploppen är de unga männens svar på en  
  
 bred och djupt känd vrede grundad i erfarenheterna att alltid  
  
 och överallt bli behandlad som en andra klassens medborgare. I en  
  
 kränkande omvärld blir den egna förorten en trygg tillflykt. Här  
  
 har man kontroll och kan erhålla upprättelse. Peyrat:  
  
 Alltså måste man kämpa mot omvärlden, man måste få den att betala  
  
 för att få revansch på den. Att bränna bilar, att tampas med ordningsmakten,  
  
 det är ett sätt att ta revansch på omvärlden och ett sätt för de  
  
 unga att bli erkända av denna omvärld som annars inte lyssnar på dem.  
  
 Poliserna är representanter för denna orättvisa omvärld, därför är polisen  
  
 i deras ögon fiender som man måste slåss mot och som man  
  
 måste jaga bort från höghusområdets territorium (Hedström 2005).  
  
 Sammandrabbningarna mellan polisen och de frustrerade, unga  
  
 männen handlar alltså till del om vem som har makten över eller  
  
 vem som kontrollerar territoriet, dvs. förorten. Det finns, menar  
  
 Simon, en mörk underström som anknyter till Frankrikes  
  
 koloniala förflutna detta blir inte minst tydligt när unga kravallbloggare  
  
 väljer signaturer som Curry, Knulla Frankrike.  
  
 Andra röster i samma artikel hävdar t.ex. att Frankrike fullföljer  
  
 sitt koloniala arv genom att trycka ner svarta fransmän.  
  
 Gibbs menar att de problem det franska samhället tvingas möta  
  
 genom upploppen i de franska förstäderna till del har sin grund i en  
  
 postkolonial situation. Myndigheterna fick inte bukt med oroligheterna  
  
 förrän man införde utegångsförbud i 300 franska städer. En  
  
 lagparagraf som skapats under Algerietkriget putsades av och  
  
 användes nu på fransk mark, denna gång för att tygla barnbarnen  
  
 till dem som ursprungligen var föremål för denna lag.  
  
 Den franska händelseutvecklingen diskuterades ymnigt i svenska  
  
 medier och frågan om en liknande utveckling skulle vara möjlig i  
  
 Sverige ställdes mer än en gång. De förortsungdomar, socialarbetare  
  
 och forskare som intervjuades i medierna gav inget entydigt  
  
 svar. Men efter det som tidigare hänt under hösten i Södertälje, då  
  
 skarpa skott avlossats mot en polisstation efter ett bråk mellan  
  
 - Danska medier kunde lika gärna skickat en reporter till bortre Mongoliet som till en  
  
 förort i Köpenhamn, så lite kontakt finns det, menar Walters, redaktör för danska  
  
 radioprogrammet Mennesker og Medier.  
  
 www.svt.se  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT www.analyskritik.press.se Den europeiska sociala modellen och upploppen i Frankrike.  
  
 93 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 polis och ungdomar i ett av stadens invandrartäta höghusområden,  
  
 framstår detta ändå inte som ett helt otänkbart scenario. Fattigdomen  
  
 och frustrationen i svenska förorter kan kanske inte riktigt  
  
 jämföras med situationen i Frankrike. Men Sverige är, trots sin  
  
 begränsade koloniala historia, en del av det postkoloniala Västeuropa.  
  
 De migrationsströmmar som fört de före detta kolonierna in i  
  
 de europeiska metropolernas hjärtan, har också i vårt land skärpt  
  
 främlingsfientligheten och gett utrymme åt en nyväckt nationalism  
  
 (McEchrane  Faye 2001). Över hela kontinenten pågår en utveckling  
  
 som segregerar och avskiljer de stora städernas immigranttäta  
  
 bostadsområden från det övriga samhället. De socialdemokratiska  
  
 välfärdsstaterna i Skandinavien var en tid förskonade från denna  
  
 utveckling. Utvecklingen i Sverige kan inte heller beskrivas som att  
  
 välfärdsstaten gett upp sina ambitioner. Men jag menar att vi till  
  
 Clichy-sous-Bois i Paris och andra gettoliknande förorter runt om i  
  
 Europa, kan foga flera förorter i syd-västra Stockholm, delar av  
  
 Angered i Göteborg såväl som Rosengård i Malmö.  
  
 Alla dessa områden är inbegripna i vad som brukar beskrivas som  
  
 en territoriell stigmatiseringsprocess. Med den tidigare nämnde  
  
 Loic Wacquants (1996) terminologi har den samhälleliga och mediala  
  
 diskursen här demoniserat livsvillkoren på ett sätt som skapar  
  
 rädsla och osäkerhet, såväl inne i som utanför dessa områden. Stereotypa  
  
 föreställningar om kriminalitet, om ras-, kultur- och religionsmotsättningar  
  
 bidrar till att skapa fruktan och moralisk panik.  
  
 Dessa demoniserings- och stigmatiseringsprocesser är inte minst  
  
 påtagliga för unga män med invandrarbakgrund från dessa områden.  
  
 Så även om ungdomssituationen i franska förstäder inte kan  
  
 jämställas med hur det ser ut i Sverige så finns det paralleller; detta  
  
 gäller inte minst synen på förortens unga män som problem och  
  
 hot.  
  
 En vanligt förekommande uppfattning i diskussionen om händelseutvecklingen  
  
 i Frankrike gör gällande att våldet och förstörelsen  
  
 är det enda språk dessa ungdomar känner till. Detta är inte sant.  
  
 Det är i lika hög utsträckning politiker, medier och institutioner  
  
 som saknar såväl intresse som förmåga att ta till sig de ungas röster  
  
 och kulturella uttryck. För var och en som lyssnat på den franska  
  
 hip hop musik som skapats med rötter i dessa områden är det  
  
 uppenbart att det finns andra språk än destruktionen. Fransk rapmusik  
  
 har under det senaste decenniet utvecklats till att bli förortsungdomens  
  
 egen offentlighetsstruktur. Den utgör en ny typ av  
  
 journalistik, en röst från marginalen som vill kommunicera och  
  
 94 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 öppna upp en dialog om de villkor de unga lever under. Gruppen  
  
 Son Tres t.ex. vänder sig i en helt nyskriven låt direkt till landets  
  
 ledande politiker I stället för att sova i nationalförsamlingen borde  
  
 ni lyssna på oss, vi är det unga Frankrikes röst – Vi skall knulla  
  
 La France tills hon älskar oss, upploppen slutar inte förrän ni fattar  
  
 att vi är fransmän och att vi är här för att stanna.TPF 
  
 4 
  
 FPT  
  
 Den hotfulla ungdomen och förortens kriminella gäng  
  
 Under hela efterkrigstiden har ungdomar betraktats som svårhanterliga  
  
 och hotfulla. I mediernas värld har kategorin ungdom i det  
  
 närmaste gjorts liktydig med de unga män, som genom att utveckla  
  
 eller ansluta sig till olika former av kamratgrupper och subkulturer  
  
 utgjort en aldrig sinande källa till indignation från den äldre generationen.  
  
 Oftast har det handlat om arbetarklassungdomar som av  
  
 olika anledningar haft svårigheter att hitta plats och tillhörighet i  
  
 ett föränderligt samhälle. Diskussionen om den hotfulla ungdomen  
  
 (Ohlsson 1997) har ofta fått medier och myndigheter att  
  
 alltför kategoriskt hänföra hela grupper av ungdomar till samhällets  
  
 fiender. Att på detta sätt bli utpekad har snarare förstärkt det  
  
 utanförskap och den vilsenhet som utgör bakgrunden till att dessa  
  
 unga haft behov att utveckla egna tillhörigheter och identiteter.  
  
 Det startade med swingpjattar och dansbandeländet redan på fyrtiotalet,  
  
 under femtiotalet var det rock n roll, knuttar och raggare.  
  
 På sextiotalet kom droger, mods och hippies och under sjuttiotalet  
  
 var det punkens radikala avståndstagande till all samhällelig ordning  
  
 som skapade oro. Sedan mitten av åttiotalet har rejvarnas extatiska  
  
 danskultur, skinnskallarnas våldsfascination, hip hop kulturens  
  
 graffitimålare och förorternas unga män stått i centrum för den  
  
 moraliska paniken.  
  
 Det svenska samhället genomgick under 1990-talet en ekonomisk  
  
 strukturomvandling. Samtidigt ömsade hela samhället skinn  
  
 och ett flertal debattörer är beredda att betrakta dessa förändringar  
  
 som ett epokskifte (Bengtsson  Wirtén 1996). Nya mönster av  
  
 arbetslöshet, segregation, fattigdom, marginalisering och diskriminering  
  
 gjorde Sverige till vilket annat europeiskt land som helst.  
  
 Denna samhällsutveckling har också skapat nya förutsättningar för  
  
 debatten om ungdom och kriminalitet. En debatt som i hög  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT SRs Studio Ett hade 060102 ett informativt inslag om hip hop och rap musik i Frankrike,  
  
 går att höra på www.sr.se/webbradio.  
  
 95 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 utsträckning jämställt ungdomsgrupper från miljonprogrammets  
  
 betongförorter med gäng och gäng med kriminalitet. Att vara ung  
  
 man med invandrarbakgrund och att bo i ett utsatt bostadsområden  
  
 har i det närmaste blivit liktydigt med att vara farlig. Inte minst  
  
 de i medierna uppmärksammade mobiltelefonrånen tenderade att  
  
 demonisera alla unga män med invandrarbakgrund. Sanningen är att  
  
 det i Stockholm hösten 1998 (när debatten om mobil rånen var  
  
 som hetast) var 0,1 promille av alla ungdomar med invandrarbakgrund  
  
 som var misstänkta för rån. (Expressen 17 mars 2000). Unga  
  
 från de utsatta förorterna talar upprört om att debatten lett till att  
  
 de upplever att allmänheten tror att de alla ständigt är beredda att  
  
 begå brott. Många av mina informanter kan vittna om den  
  
 specialbevakning man blir utsatt för så fort man går in i en butik,  
  
 hur människor man möter på gatan går omvägar när man kommer  
  
 osv. En annan aspekt av samma demoniseringsprocess är att alla  
  
 unga som finns ute i offentliga miljöer ses som tillhörande gatugäng  
  
  vilka i sin tur betraktas som kriminella. Psykologen Martin (2000 s. 166) menar t.ex. att man i mångkulturella förorter  
  
 börjar se unga män som efter de amerikanska männens  
  
 förebild, går omkring med tjocka guldkedjor om hals och handleder.  
  
 Detta är ett tydligt tecken på att de är kriminella, eftersom de  
  
 inte på ärligt sätt skulle kunna tjäna ihop till sådana dyrbarheter.  
  
 Denna typ av skrivningar utgör en del av den moral panik som skapar  
  
 föreställningar om att de invandrartäta förorterna mer eller  
  
 mindre styrs av kriminella ligor, att man blir rånad om man besöker  
  
 en sådan stadsdel, att alla unga där bär vapen osv.  
  
 Unga från förorten, framför allt de med utomeuropeisk bakgrund,  
  
 tenderar genom denna behandling att andrefieras, dvs. de  
  
 betraktas som främmande, annorlunda och utan egentlig anknytning  
  
 eller relation till det svenska samhället. I enlighet med denna  
  
 logik pekade alltså franska medier och fransk polis ut förortens  
  
 arbetslösa unga män som orsaken till höstens upplopp. Det är  
  
 framför allt mot denna grupp man måste ta i med hårdhandskarna.  
  
 Enligt inrikesminister Sampson är dessa unga inget annat än slödder.  
  
 Han tycker också att de franska förstäderna borde rensas från  
  
 dessa element med högtryckskanoner.  
  
 Svenska politiker uttrycker sig aldrig på detta sätt och måhända  
  
 säger detta också något om skillnaderna mellan Sverige och Frankrike.  
  
 Den svenska polisen kan inte heller jämföras med CRS-styrkornas  
  
 insatser i fattiga franska förstäder. Men också i vårt land har  
  
 tonen skärpts.  
  
 Tuffare tag mot unga brottslingar lyder också  
  
 96 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 rubriken i Göteborgs-Posten 19 maj 2005. Polisen i Göteborg utökar  
  
 och permanentar sin satsning mot ungdomsbrottligheten. Tidningen  
  
 låter via polisledningen meddela att den försöksverksamhet  
  
 som startade hösten 2004 för att stoppa rekryteringen till de  
  
 kriminella gängen i de invandrartäta förorterna nu skall permanentas  
  
 och utökas från 25 spanare till 70. Den fråga som med  
  
 nödvändighet måste ställas är om denna nya satsning, som alltså  
  
 innebär långt mer än en fördubbling av personalinsatserna, också är  
  
 en förändring av fokus. Från kriminella gäng till vad som beskrivs  
  
 som en mer generell punktmarkering av tonårskategorin. Under  
  
 perioden oktober 2004 till april 2005 stod polisen för 503 frihetsberövanden  
  
 inom ramen för denna special verksamheten. Detta  
  
 indikerar att man för hela det första året når en slutnotering  
  
 runt 1 000 enligt Göteborgs-Posten (19 maj 2005), vilket är en ökning  
  
 av antalet frihetsberövanden med 25 %.  
  
 Ser vi denna nya, utökade satsning i ljuset av den forskning om  
  
 brottsutvecklingen i Göteborgs-området som gjorts vid Göteborgs  
  
 universitet framstår den som diskutabel. Docent Torres,  
  
 sociologiska institutionen, kommer i sin Brottsutveckling i  
  
 Göteborgsområdet 1975–2004, fram till att antalet ungdomar som  
  
 begår brott inte ökat – inte i faktiska tal och inte heller som andel  
  
 av det totala antalet misstänkta personer (gäller både i fråga om  
  
 samtliga brott och i fråga om sammanlagda brottsbalksbrott).  
  
 Ungdomsbrottsligheten är just en av de frågor Wheeler speciellt  
  
 uppehåller sig vid i sin skrift. Han menar att det utifrån medias  
  
 nyhetsutbud är lätt att falla in i tron att allt bara blir värre och  
  
 värre. Att brottsligheten kontinuerligt ökar och förgrovas.  
  
 Polisens kartläggning av ungdomskriminaliteten  
  
 Medierna har sedan första halvan av 1990-talet talat om etniska  
  
 gäng, om maffialiknande ligor och organiserad kriminalitet i de  
  
 göteborgska invandrarförorterna. I bland annat Göteborgs-Posten  
  
 har vi kunnat läsa om dessa oroväckande utvecklingsmönster och  
  
 att varje stadsdel har sitt gäng (GP 29 maj 1999). Angered intar  
  
 här en särställning. Men redan i polisens rapport Ungdomsbrottslighet  
  
 i Göteborg 1996 framgår att Angered tillsammans med stadsdelarna  
  
 Bergsjön, Kortedala och Biskopsgården (alla bostadsområden  
  
 med hög andel invånare med invandrarbakgrund) då hade bort  
  
 emot 45 % av all beivrad ungdomskriminalitet i Göteborg detta år.  
  
 97 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 Polisrapporten sa dock inget om huruvida dessa unga brottslingar  
  
 tillhörde organiserade kriminella ligor. Den kopplingen gjordes av  
  
 de debattörer som kommenterade rapporten (se t.ex. GP, 14.4  
  
 1997). Men när rapportens statistik skärskådades fann även förespråkarna  
  
 för krafttag mot ungdomskriminaliteten att antalet  
  
 brottslingar var förhållandevis få till antalet och att de flesta brotten  
  
 måste betraktas som mindre allvarliga samt att de förorsakar  
  
 jämförelsevis liten skada. Polisens egen rapport från 1996 innebar i  
  
 realiteten ett ifrågasättande av den allmänt spridda föreställningen  
  
 om de invandrartäta förorterna som styrda av kriminellt organiserade  
  
 gäng.  
  
 Utan tvekan har situationen förändrats sedan 1996. Efter skottlossningen  
  
 mellan olika kriminella ligor i Göteborg sommaren 2001  
  
 är det uppenbart att de kriminella ligorna har inflytande i vissa förorter.  
  
 Den 5 oktober 2002 skriver Henderson från Polismyndigheten,  
  
 Västra Götaland, i Göteborgs-Posten om de kriminella  
  
 gängen som ett allt påtagligare och växande problem. Under det år  
  
 som följde på den omskakande sommaren 2001 hade polisen beslagtagit  
  
 mer än 100 vapen. Denna händelseutveckling är också  
  
 bakgrunden till rapport U-83/04 som arbetades fram av analytikern  
  
 Wilson från Underrättelseroteln vid Länskriminalpolisen  
  
 i Västra Götaland, och som publicerades i februari 2004. Rapporten  
  
 har titeln Rekrytering till kriminella gäng och avser att svara på tre  
  
 frågor. Vilka (med avseende på ålder, kön, plats, etnisk tillhörighet,  
  
 brottsbelastning m.m.) är de yngre personer som finns i den organiserade  
  
 brottslighetens yttre sfär? I vilka bostadsområden sker  
  
 den mest omfattande rekryteringen? Varför dominerar vissa områden  
  
 i rekryteringen till kriminella gäng? Utredaren skapar utifrån  
  
 det underlag hon har tre kategorier. Grupp 1 utgörs av de gängmedlemmar  
  
 som är kända av polisen. Grupp 2 av dem som har  
  
 begått brott med en gängmedlem, dvs. de som ingår i grupp 1. Den  
  
 tredje gruppen utgörs av dem som gjort brott med personer från  
  
 grupp 2. Den tredje och mest perifera gruppen är samtidigt det  
  
 största (159 personer). Det är också här de yngsta deltagarna finns.  
  
 Wilson skriver (s. 17) att de personer som av polisen är  
  
 kända som gängmedlemmar till övervägande delen är andragenerationens  
  
 invandrare. När de övriga personerna i materialet studeras  
  
 visar det på liknande förhållanden. De har svenskt medborgarskap  
  
 men blir sannolikt betraktade som invandrare av det svenska samhället.  
  
 Detta är alltså svaret på fråga ett och två – de ungdomar  
  
 som befinner sig i den organiserade brottslighetens yttre sfär är  
  
 98 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 andra generationen invandrare som bor i Angered, Bergsjön och  
  
 Biskopsgården. Fråga tre handlar om varför vissa områden dominerar  
  
 denna rekrytering. Svaret ger Wilson genom att presentera  
  
 en tabell över arbetslöshet, ohälsotal, antal familjer med  
  
 socialbidrag osv. i de tre angivna förortsområdena och relatera  
  
 dessa siffror till Göteborg som helhet. Tabellen, skriver Miller  
  
 (s. 21) talar sitt tydliga språk: många människor i dessa områden  
  
 lever i samhällets absoluta underklass. Situationen i skolorna  
  
 beskrivs också som alarmerande. Av dem som gick ut ur nionde  
  
 klass vid Gårdstensskolan 2003 hade endast 42 % godkända slutbetyg.  
  
 Gårdsten är just ett av de områden där rekryteringen till  
  
 kriminella ligor enligt rapporten varit påtaglig. Miller menar att  
  
 det inte är svårt att förstå varför en sjuttonåring som lever under  
  
 dessa förhållanden attraheras av de kriminella nätverken. De tillhandahåller  
  
 allt det han saknar – pengar, tillhörighet, status och  
  
 respekt. Miller skriver (s. 22); Lägger man dessutom till det  
  
 stora avstånd som finns mellan honom och samhället kan man fråga  
  
 sig om han egentligen har några möjligheter att välja. Det låter  
  
 nästan som om att kriminalitet här får karaktären av en egenskap,  
  
 något som inte kan väljas bort.  
  
 Har Clarkesson som ambition att teckna en generell bild av att  
  
 dagens unga i Angered inte har något annat val än att bli gangsters?  
  
 I så fall stämmer det dåligt med de siffror som presenteras i utredningen.  
  
 2004 fanns det i Angered (dvs. SDN Lärjedalen och SDN  
  
 Gunnared) 2 234 pojkar i åldern 1318 årTPF 
  
 5 
  
 FPT. Den av polisen utpekade  
  
 gruppen som befinner sig i riskzonen för att bli indragna i de  
  
 kriminella ligornas verksamhet består av 159. Det är dessa personer  
  
 som någon gång gjort brott tillsammans med någon som gjort  
  
 brott tillsammans med medlem i kriminell liga. Av dessa är, enligt  
  
 utvärderarna Forkby och Rice (2005, s. 27), 128 vid tillfället för  
  
 undersökningen under 19 år och 51 kommer från Angered. För  
  
 Angereds del motsvarar dessa siffror, som Bradley och Rice skriver  
  
 i sin utvärdering: inte fler än drygt 2 procent. Det finns rimligen  
  
 en större riskgrupp med potential för att dras in i kriminalitet,  
  
 men polisens egna, faktiska siffror ger onekligen en annan bild än  
  
 de föreställningar som växt fram i det allmänna medvetandetTPF 
  
 6 
  
 F. PT 
  
 TP 
  
 5 
  
 PT Dessa uppgifter är hämtade från Forkby  Larsen 2005.  
  
 TP 
  
 6 
  
 PT Just denna vidare riskzonsbedömning har senare, i den verksamhet som växt fram inom  
  
 Ung och Trygg, enligt utvärderarna Forkby och Rice, varit föremål för diskussion mellan  
  
 socialtjänsten och polisen.  
  
 En större grupp ungdomar gavs olika färger med olika kriminell  
  
 dignitet eller valör. Socialtjänsten framförde bland annat kritik av kvaliteten på den  
  
 information som låg till grund för färgsättningen (Forkby  Larsen s 29).  
  
 99 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 Även om tyngdpunkten i Curtis rapport handlar om hur  
  
 nätverk och relationer ser ut inom de kriminella ligorna har hon en  
  
 ambition att förstå bakgrunden till framväxten av dessa. Rapporten  
  
 kan läsas som en argumentation för att ungdomssituationen i de  
  
 multietniska förorterna inte i första hand skall betraktas som ett  
  
 polisiärt problem. Miller betonar de strukturella, sociala och  
  
 kulturella orsakerna till ungdomssituationen och kriminaliteten.  
  
 Dåvarande närpolischefen i Angered, Ray, menar  
  
 också i en intervju (20 maj 2005) att de problem samhället brottas  
  
 med i Angered inte kan lösas av polisen. För att komma till tals  
  
 med att unga dras in i ökad organiserad brottslighet måste mer  
  
 grundläggande politiska krafter sättas i rörelse. Man måste faktiskt  
  
 ställa sig frågan om det är politikernas mening att vi skall ha ett  
  
 samhälle där alla problem koncentreras till vissa områden? Man kan  
  
 inte göra något åt arbetslösheten så då är det enklast att fösa ihop  
  
 alla arbetslösa på samma ställe. Är det kanske någon som tjänar på  
  
 att koncentrera alla problem till vissa områden, man kanske tror att  
  
 de är enklare att kontrollera situationen då? De farhågor Burns ger uttryck för ligger snubblande nära den roll sociologen  
  
 Loic Wacquant menar att polisen och fängelsesystemet får i allt fler  
  
 nyliberala stater. I ekonomier där det inte finns, eller inte kommer  
  
 att finnas, arbete till alla utvecklas nya strategier för att handskas  
  
 med fattigdomen. Regleringen av fattigdomsproblemet i samhället  
  
 genom avlönat arbete ersätts därför av en annan slags reglering med  
  
 hjälp av ordningsmakten och rättsväsendet (Wacquant 2004  
  
 s. 109).  
  
 Wacquants fokus är riktat mot USA och den amerikanska statens  
  
 omvandling från välfärdsstat till vad han betecknar som en  
  
 fångvårdsstat. I allt fler länder, också i Europa, omdefinieras statens  
  
 roll. Staten drar sig tillbaka från den ekonomiska arenan och politikerna  
  
 hävdar nödvändigheten att minska de sociala åtagandena,  
  
 samtidigt som strafflagstiftningen utvidgas och skärps. Denna omvandling  
  
 av staten tenderar att kriminalisera fattigdomen och  
  
 inskränka den sociala och arbetsrättsliga tryggheten. Europa har  
  
 ännu inte anträtt denna väg med samma tydlighet som USA. Men  
  
 också i Europa talas det allt mer om våldet i städerna, om osäkerhet  
  
 och myndigheternas behov av att bevaka och ha kontroll över  
  
 känsliga områden. Det är mot denna generella bakgrund spänningen  
  
 mellan den franska förortsungdomen och polisen också  
  
 måste ses.  
  
 100 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 Det är måhända också möjligt att använda denna bakgrund till  
  
 att förstå den svenska polisens satsningar. De sociala problem som  
  
 är relaterade till omvandlingen av staden Göteborg under 1990talet  
  
 har skapat en ny form av otrygghet och osäkerhet. Denna  
  
 utveckling som ingalunda är unik för Göteborg, kan i korthet  
  
 beskrivas med stickord som avindustrialisering, migration, segregation,  
  
 arbetslöshet och marginalisering. Frågor om trygghet och  
  
 säkerhet har, inte minst mot bakgrund av de ökade social klyftor  
  
 dessa utvecklingsmönster skapat, allt mer kommit att hamna i  
  
 fokus för politik och medier. Det tycks närmast som politik i dag  
  
 kommit att uppfattas som liktydigt med säkerhet och kontroll. Vi  
  
 kan se denna tendens över hela det politiska verksamhetsfältet, från  
  
 den lokala brottspreventionen i bostadsområdet till det globala kriget  
  
 mot terrorismen. Den polsk-brittiske sociologen Davis (2005) menar att den sociala välfärdsstat som dominerade i  
  
 Västeuropa under efterkrigstiden ersatts av vad han betecknar som  
  
 en säkerhetsstat. Denna får inte legitimitet från medborgarna genom  
  
 att hänvisa till ambitionen att inkludera och skapa välfärd åt  
  
 alla grupper i samhället. Nej, den skapar sin ställning genom att  
  
 erbjuda säkerhet, framför allt genom att motverka kriminalitet och  
  
 aktivt arbeta för att utestänga vissa grupper. De senaste två decennierna  
  
 har det också skett en exempellös utveckling av säkerhetsindustrin.  
  
 De europiska säkerhetsstaterna söker sin legitimitet hos  
  
 väljarkåren, menar Cruz, genom en politik som utgör en blandning  
  
 av säkerhets- och invandringspolitik.  
  
 Det är mot denna fond inte märkligt att t.ex. Folkpartiet sommaren  
  
 2005 diskuterar att ålägga lärarna i de multietniska förortsskolorna  
  
 att samarbeta med SÄPO för att kartlägga potentiella religiösa  
  
 och politiska extremister. Också i Europa ökar stadigt antalet  
  
 interner på fängelserna samtidigt som kontrollen över dem som  
  
 uppbär understöd skärps. Polis och sociala myndigheter tar över  
  
 hela kontinenten anstränger på olika sätt sig för att punktmarkera  
  
 tonårskategorin. Nya typer av kontroll strategier är en del av ett  
  
 nationalstatsöverskridande utvecklingsmönster där vissa grupper  
  
 blir föremål för allt starkare övervakning (flyktingar, muslimer,  
  
 djurrättsaktivister, förortsungdomar, missbrukare mm.). Satsningar  
  
 där olika myndigheter (socialkontor, polis, arbetsförmedlingar, försäkringskassor,  
  
 sjukhus osv.) samordnar sina dataregister och koordinerar  
  
 sina insatser växer fram på olika håll i Västeuropa  
  
 (Wacquant 2004).  
  
 101 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 Samhällets insatser når inte fram  
  
 Generaldirektör Alvarez presenterade våren 2001 tre rapporter  
  
 från Statens Institutions Styrelse (SIS) på Dagens Nyheters debattsida  
  
 (9 mars 2001). Dessa visar att antalet unga som döms till sluten  
  
 ungdomsvård ökat kraftigt under senare tid, att strafftiderna  
  
 blir allt längre, att de som döms blir allt yngre samt att 2/3 av dem  
  
 som döms har utländsk bakgrund. Av Korpis artikel framgår att  
  
 det mellan 1999 och 2000 skett en ökning på 78 % av antalet  
  
 dömda till sluten ungdomsvård. Korpi diskuterar inte gangsterkulturen  
  
 men ökningen är relaterade till situationen i de stora städernas  
  
 förorter. Rapporten om den slutna ungdomsvården kan ses  
  
 som en display. Det finns bakom dess statistik viktig information  
  
 om vad som händer i de invandrartäta eller svenskglesa (Farrell  
  
 2003) förorterna runt Stockholm, Göteborg och Malmö. Ungdomssituationen  
  
 är i många förorter är i högsta grad allvarlig. Det  
  
 är viktigt att samhället tydligt markerar att man inte tolererar  
  
 gangsterkulturen. Samtidigt är det viktigt att inte gripas av panik.  
  
 Det som verkligen behövs är satsningar på nya sociala och pedagogiska  
  
 strategier som utgår från den verklighet och de kulturer de  
  
 unga i de utsatta stadsdelarna lever i. Utan att förringa problemens  
  
 omfattning och dignitet är det viktigt att klargöra att det  
  
 finns en diskrepans mellan de faktiska förhållandena och de bilder  
  
 av farlighet som medierna presenterar. Det är inte så att man ovillkorligen  
  
 blir ofredad av knivviftande, narkotikapåverkade tonåringar  
  
 om man promenerar runt i Rosengård, Hammarkullen eller  
  
 Bergsjön. Bilderna av den hotfulla ungdomen i den farliga förorten  
  
 har trängt så djupt in i det allmänna medvetandet att också socialarbetare 
  
 , fritidsledare, lärare och andra som arbetar i dessa  
  
 utsatta områden långt ifrån är opåverkade. Förutsättningarna för  
  
 att utveckla nya arbetsmetoder, något som också Korpi efterfrågar,  
  
 lider en uppenbar risk att begränsas när också de professionella  
  
 ungdomsarbetarna läser de ungas kulturer och livsstilar genom de  
  
 linser kvällstidningarnas bilderna skapar.  
  
 I anslutning till analysen av bakgrunden till den i SIS-rapporterna  
  
 presenterade utvecklingen skriver Korpi att socialtjänsten  
  
 misslyckats. Insatserna har inte nått fram och han menar att det  
  
 krävs nytänkande inom socialtjänsten om denna negativa trend  
  
 skall brytas. Korpi har utan tvekan rätt. Det måste utvecklas alternativ  
  
 till kontrollen, övervakningen och kriminaliseringen av de  
  
 unga. Det krävs en ny approach  ett nytänkande som förmår  
  
 102 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 lokalisera möjligheterna i dessa områden. En sådan strategi förutsätter  
  
 distinkta ingrepp mot de kriminella krafter som är verksamma  
  
 i vissa områden. Men det krävs också en ny form av sociologisk  
  
 och pedagogisk fantasi som förmår kanalisera den frustrerade  
  
 energi som finns i förorter präglade av arbetslöshet och brist  
  
 på framtidsutsikter. För att kunna utveckla denna form av integrationsbefrämjande  
  
 ungdomsarbete måste det skapas kunskap om de  
  
 komplexa sociala och kulturella förhållandena dessa unga tvingas  
  
 växa upp med.  
  
 Under flera år vistades jag i Angered genom ett SFR-finansierat  
  
 forskningsprojekt som just handlade om den samtida, multietniska  
  
 förortsungdomens kreativa och nyskapande kulturformer. Detta  
  
 arbete resulterade i boken AlieNation is My Nation. Hip och unga  
  
 mäns utanförskap i Det Nya Sverige (Ordfront 2002). Det är uppenbart  
  
 att det måste finnas en spänning mellan samhällets korrigeringsstrategier  
  
 och en kulturforskares ansats. Medan polisens uppgift  
  
 är att lagföra handlar socialtjänstens arbete om att via olika  
  
 former av insatser anpassa de unga till den rådande sociala ordningen.  
  
 Kulturforskaren är däremot inbegripen i ett arbete för att  
  
 utveckla kunskap om vardagslivets kulturella grammatik. Kulturforskaren  
  
 ser människan som en meningsskapande och kommunicerande  
  
 varelse. Alla kulturer och mänskliga gemenskaper kan  
  
 beskrivas som meningsbärande strukturer. Detta innebär att de har  
  
 en grammatik och att de i överförd mening kan läsas. Ungas  
  
 gemenskaper och kulturer har under senare tid varit föremål för  
  
 tämligen omfattande forskning. Resultaten av denna forskning kan  
  
 i korthet sägas handla om att de kulturer de unga utvecklar ger  
  
 uttryck för behov av att bearbeta sociala, psykiska, kulturella och  
  
 existentiella villkor. Att växa upp i ett föränderligt och högt  
  
 utvecklat senmodernt samhälle innebär att det inte längre är möjligt  
  
 att orientera sig i den egna samtiden genom att ta över föräldragenerationens  
  
 kulturer, livsmönster och identiteter – detta är inte  
  
 minst uppenbart i de invandrartäta förorterna.  
  
 Olika ungdomsgrupper utgör olika former av kollektivt strukturerade  
  
 svar eller reaktioner på specifika levnadsvillkor. I kamratgruppen  
  
 kan de behov som föräldrar och samhälle inte förmår tillgodose  
  
 kompenseras – gruppen eller gänget handlar om behov av  
  
 att tillhörighet, trygghet, närhet, mening, identitet och respekt.  
  
 Kamratgrupper eller det som ibland kan uppfattas som stökiga  
  
 ungdomsgrupper kan därför inte per se betraktas som hotfulla  
  
 eller farliga. De kan tvärtom mycket väl utgöra en form av organi103 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 sering som det socialt förebyggande och integrationsbefrämjande  
  
 ungdomsarbetet har allt att vinna på att kommunicera med.  
  
 Utgångspunkten för varje socialt och pedagogiskt orienterat ungdomsarbete  
  
 måste vara den ömsesidiga kommunikationen. Det är  
  
 bara på detta sätt som ungdomsarbetaren kan komma in i gruppen  
  
 och det är endast på detta sätt som de unga kan utveckla former för  
  
 att kreativt och produktivt ge uttryck för den energi som är knutet  
  
 till gruppen. Av denna anledning är det viktigt att de i området  
  
 verksamma ungdomsarbetarna, precis som Korpi påpekar, har förtroende  
  
 hos de unga. Detta har blivit än viktigare med framväxten  
  
 av det Nya Sverige. Socialarbetaren, läraren eller fritidspedagogen  
  
 måste i dag på ett än mer accentuerat sätt reflektera över sin egen  
  
 roll.  
  
 Del 2 AlieNation is My Nation  
  
 Den franska förorten är slitnare och mer nergången än dess svenska  
  
 motsvarighet. Men rapporter om tillståndet i svenska förorter är  
  
 långt ifrån alltid en upplyftande läsning. Från bland annat den parlamentariskt  
  
 tillsatta utredningen Storstadskommittén har vi sammanställningar  
  
 av de sämst ställdas situation i Sverige. Kommittén  
  
 talar om speciellt utsatta stadsdelar där 40% av alla barn och ungdomar  
  
 i åldern 0–17 år bor. Dessa är belägna i storstäderna Stockholm,  
  
 Göteborg och Malmö miljonprogramområden.TPF 
  
 7 
  
 FPT Majoriteten  
  
 av människorna har här utländsk bakgrund. Högst andel unga med  
  
 invandrarbakgrund återfinns i stadsdelar med extremt låga inkomster.  
  
 I Göteborg och Malmö finns områden med extremt låga  
  
 inkomster där de med invandrar bakgrund utgör mer än 80% av  
  
 befolkningen och där mer än 50% av barnen mellan 0–6 år har  
  
 arbetslösa föräldrar. Det var Storstadskommitténs utredning som  
  
 låg till grund för den så kallade Storstadssatsning som med 2,3 miljarder  
  
 skulle skapa integration och arbete i dessa områden. Trots  
  
 denna satsning lever 64% av barnen i Bergsjön under fattigdomsstrecket,  
  
 motsvarande siffra för Rosengård i Malmö är 74%, allt  
  
 enligt Rädda Barnens rapport om barnfattigdomen i Sverige 2003  
  
 (Salonen 2003). Klyftorna mellan de som har och de som inte har  
  
 ökar. I början av 1990-talet var barnfattigdomen i de fattigaste  
  
 stadsdelarna sju gånger större än i de rikaste stadsdelarna. År 2003  
  
 TP 
  
 7 
  
 PT Se t.ex. SOU 1996:55 Vägar in i Sverige , SOU 1997:61 Att växa upp bland betong och kojor,  
  
 SOU 1997:118 Delade städer och SOU 2000:3 Välfärd vid vägskäl.  
  
 104 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 har skillnaden ökat till att bli sjutton gånger större mellan de fattigaste  
  
 och de rikaste områdena (Salonen 2003). Detta trots de massiva  
  
 insatser på 2,3 miljarder som gjordes i de mest utsatta områdena  
  
 i Stockholm, Göteborg och Malmö. Enligt officiell statistik  
  
 (Göteborgsbladet 2005) är medelinkomsten i Angeredsförorten  
  
 Hjällbo 116 000 kr/person, i villaområdet Hovås 377 000 kr;  
  
 ohälsotalet i Hjällbo är 46 och 17 i Hovås. Andelen familjer med  
  
 socialbidrag är i Hjällbo 50, 7% medan denna typ av familj bara  
  
 utgör 0,5 % av familjerna i Hovås.  
  
 Även om den svenska välfärdsstaten inte kastat in handduken  
  
 så krackelerar det berömda svenska folkhemmet. Ekonomin befinner  
  
 sig i en expansionsfas trots det är arbetslösheten allt jämt på en  
  
 hög nivå. Människorna i de mest utsatta stadsdelarna är de som  
  
 drabbas hårdast av denna utveckling. Under de senaste åren har en  
  
 rad studier visat att framför allt flyktingar och invandrare från utomeuropeiska  
  
 länder har sämre förutsättningar i det svenska samhället  
  
 – det gäller arbetsmarkanden, bostadsmarknaden, det juridiska  
  
 systemet, utbildningssystemet, möjligheterna att låna i banker  
  
 m.m. .TPF 
  
 8 
  
 FPT Antagningen till högre studier visar också upp detta  
  
 ojämlika mönster. Hösten år 2000 var 68 av de 2 437 göteborgare  
  
 som började på universitetet från Angered. Det är knappt 3 procent.  
  
 Från Domkyrkoförsamlingen, med 72 procent färre invånare,  
  
 började 104 studenter. De ansvariga vid universitetet ville helt  
  
 enkelt inte tro på reportern som ringde och presenterade siffrorna  
  
 (Göteborg Posten, 28 mars 2000).  
  
 Diskussionen och forskningen om de europeiska storstädernas  
  
 nya fattigdomsområden har hävdat att dessa, i kontrast till de traditionella  
  
 arbetarklassområden där fattigdom var en integrerad del  
  
 av kulturen, lider brist på solidaritet och gemenskap. Den lokala,  
  
 kollektiva och territoriella identitet som tidigare gav trygghet och  
  
 självkänsla har i dessa nya områden ersatts av instabilitet. Det finns  
  
 här, menar man, en marginalisering och stigmatisering till det  
  
 övriga samhället (SOU 2005:69). Samtidigt betraktas de interna  
  
 villkoren som präglade av konkurrens och konfliktfyllda motsättningar  
  
 mellan olika etniska grupper. Aspekter av dessa mönster är  
  
 naturligtvis också möjliga att skönja i Sverige. De nya invandrardominerade  
  
 bostadsområdena i de tre storstadsregionerna är sköra  
  
 gemenskaper, karakteriserade av extrem etnisk heterogenitet. Många  
  
 vuxna ser sitt boende i dessa områden som en tillfällig lösning.  
  
 TP 
  
 8 
  
 PT För en aktuell presentation av röster om den etniska diskrimineringen i Sverige, se t.ex.  
  
 SOU 2005:69 Sverige inifrån.  
  
 105 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 Därmed utgör det egna bostadsområdet inte alltid en självklar  
  
 utgångspunkt för gemenskap. Här är det i stället familjen och tillhörigheten  
  
 i den egna etniska eller religiösa gruppen som laddas  
  
 och görs betydelsefull.  
  
 För de unga förhåller det sig däremot annorlunda. På dagis leker  
  
 alla med alla och för de allra flesta innebär grundskolan att man  
  
 läser tillsammans med klasskamrater som har annan etnisk bakgrund.  
  
 På fritiden är man ute i området och utvecklar gemenskaper  
  
 där föräldrakulturens etniska gränser i många avseenden överskrids.  
  
 Att vara ung i det moderna innebär att befinna sig i en position av  
  
 ett komplext, såväl yttre som inre sökande och identitetsarbete.  
  
 Detta gäller alla unga, oavsett klass, kön och etnisk bakgrund. För  
  
 många unga i de multietniska bostadsområdena runt Stockholm,  
  
 Göteborg och Malmö är detta identitetsarbete också märkt av ett  
  
 många gånger alienationsskapande möte med det officiella Sverige.TPF 
  
 9 
  
 FPT  
  
 Många av de ungdomar jag haft kontakt med lever i en värld  
  
 präglad av känslan att inte vara önskvärd någonstans i samhället –  
  
 att inte passa in, att inte ens ha en respekterad plats att bo på.  
  
 Dessa unga återkom i samtalen med mig ofta till den frustration de  
  
 kände över att inte vet vad man skall göra med sitt liv. En aspekt  
  
 av denna vilsenhet kommer till uttryck när vi diskuterat deras  
  
 framtidsutsikter och upplevelse av tillhörighet. Man är svensk men  
  
 ändå inte. Lee, 20 år från Somalia, säger på tal om dessa  
  
 frågor.  
  
 I: Kan du någon gång se dig som svensk, som inne i det svenska samhället.  
  
 M: Nej, nej. Även om det står i mitt pass att jag är svensk medborgare.  
  
 Men, det där, jag tycker att man skall komma bortom det. Här i Sverige  
  
 lär man sig att alla människor är lika mycket värda. Dom säger så,  
  
 men det är inte så. Om det var sant det som dom lär oss. Till exempel i  
  
 dag när moderaterna och kristdemokraterna och vänsterpartiet, dom  
  
 var i vår klass och berättade om sina grejer och dom sa att vi var alla  
  
 lika mycket värda. En massa sånt skitsnack. Det är skitsnack det hela.  
  
 De flesta av de unga jag haft kontakt med är svenska medborgare  
  
 men upplever sig sällan vara svenskar och man ser inte heller att  
  
 man har någon framtid i Sverige. Att flytta till föräldrarnas ursprungsland  
  
 är inte heller en framkomlig väg.  
  
 Även om man har  
  
 TP 
  
 9 
  
 PT För en mer omfattande diskussion om hur ungdomar och vuxna med invandrar bakgrund  
  
 görs till de andra se t ex SOU:41 Bortom Vi och Dom. I denna volym finns flera bidrag  
  
 som ger inträngande analyser av makt, integration och strukturell diskriminering i det  
  
 samtida Sverige.  
  
 106 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 släkt och vänner där och även om man tycker det är roligt att hälsa  
  
 på sina kusiner så är en flytt till föräldrarnas hemland otänkbart.  
  
 Man ser sig t ex som chilenare eller somalier snarare än som svensk,  
  
 men trots detta är Chile eller Somalia en annan värld än den man  
  
 har växt upp i. Många av de unga män jag intervjuat har mot denna  
  
 bakgrund sett invandrarskapet som deras primära identitet. Det är  
  
 då inte konstigt att den plats man knyter an till och upplever som  
  
 det egentliga hemmet är den egna förorten. Man är som man ofta  
  
 själv säger – svartskalle från den eller den förorten. Invandrarskapet  
  
 utgör här ett smärtfyllt utanförskap som trots detta ges en positiv  
  
 laddning genom att det bidrar till att forma en ny, inkluderade,  
  
 alternativ föreställd gemenskap. Det är mot bakgrund av denna  
  
 gemenskap man kan fälla yttranden som AlieNation is my Nation.  
  
 Stadsdelsnationalism - de unga männens svar på  
  
 utanförskapet  
  
 Som ett svar på denna situation av marginalisering och stigmatisering  
  
 blir det möjligt att förstå hur den egna stadsdelen och den egna  
  
 kamratgruppen kan hamna i fokus för de unga. Att potentiera eller  
  
 symboliskt ladda den egna stadsdelen med betydelse och myter är  
  
 en strategi som i främsta rummet gäller för pojkarna och de unga  
  
 männen. När man inte uppfattar sig som hemma i det svenska  
  
 samhället kan platsen där man växt upp, där man bor, där man har  
  
 sin vardag och där man har sina kamrater få en avgörande identitets-  
  
 och trygghetsskapande faktor. Det finns bland de unga män  
  
 jag mött ett starkt behov av att uppvärdera såväl den fysiska miljön  
  
 som den lokala ungdomsgemenskapen. Hammarkullen – vår plats  
  
 på jorden. Men detta Hammarkullen är inte en del av Sverige, det  
  
 är ett reservat, dvs. en plats dit man är förvisad samtidigt som det  
  
 utgör ett undantag som tillåter andra former av liv än de som är  
  
 föreskrivna i samhället utanför. Här frodas bland framför allt de  
  
 unga männen en sorts nationalism of the neighbourhood. En  
  
 gemenskap som är grundad i behovet av att ha ett befriat område,  
  
 ett existentiellt andningshål, en plats där man inte hela tiden  
  
 tvingas möta det Sverige som ser ner på och betraktar mig som en  
  
 andra klassens medborgare.  
  
 Relationen mellan Angered och resten av Göteborg och Sverige  
  
 beskrevs av några jag intervjuade ungefär på samma sätt som de  
  
 unga fransmännen i Brock artikel, som ett neo-kolonialt för107 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 hållande. De som bor i de segregerade förortsområdena utgör en  
  
 del av tredje världen mitt i den första världen (jfr SOU 2005:69).  
  
 Vi är här för att Europa var och plundrade i våra länder och nu  
  
 hålls vi inne i dessa reservat, precis som indianerna. Vi skall kontrolleras.  
  
 När alla socialarbetare, lärare, fritidsledare och administrativ  
  
 personal efter dagens slut tar sina bilar och åker den dryga  
  
 milen in till bostadsområdena i Göteborgs innerstad ersätts de av  
  
 vaktbolag och polis – ockupationsmakten har vaktavlösning.  
  
 Polisen har utifrån denna förståelse en bestämd uppgift och i just  
  
 Hammarkullen har de ungas förhållande till polisen en lång och  
  
 inflammerad historia. I intervjuerna berättar man om hur man  
  
 upplever sig provocerade och trakasserade av ordningsmakten.  
  
 Tha Cholos – hotfull gängkultur?  
  
 I en av de miljöer där jag vistats fanns en grupp som närmast måste  
  
 betraktas som ett löst sammanhängande kollektiv på mellan 50 och  
  
 75 ungdomar. Denna stora grupp – där det för övrigt inte ingick en  
  
 enda etnisk svensk – var uppbyggd av mindre konstellationer som  
  
 sysslade med rappmusik och breakdans. Det sammanhållande elementet  
  
 för detta stora kollektiv var hip hop och nästan alla var aktiva  
  
 utövare av rap eller breakdans. En av de grupper jag följde på  
  
 nära håll bestod av ett tiotal killar i åldern 17–25 år. De utgjorde  
  
 rappgrupp men var samtidigt ett kompisgäng som hängt ihop i  
  
 många år. Med sina bakgrunder i Afrika, Mellanöstern, Latinamerika  
  
 och på Balkan såg de sig som en etnisk allians med uppgift att  
  
 representera, inte bara de unga från Hammarkullen – de menade sig  
  
 tala för alla invandrarungdomar från alla förorter i hela Sverige.  
  
 Gruppen kallade sig Tha Cholos.TPF 
  
 10 
  
 FPT Detta innebar att man grep tillbaka  
  
 på ungdomsgängen i Los Angeles så kallade chicano-kultur  
  
 (Powers 1993, Hughes 1992). Här utgör en cholo beteckningen  
  
 på en gängmedlem. Definierar man sig själv som Evans är man  
  
 knuten till en lokal underavdelning av ett gäng där det ställs samma  
  
 absoluta band av tillit som man har till sin ursprungsfamilj. Den  
  
 mindre enheten utgör i därför också ibland individens ersättning  
  
 för den familjestabilitet man aldrig haft. Det större gänget är sedan  
  
 den stam eller tribe man ingår i. Dessa större gäng är i Los Angeles  
  
 stramt sammanhållna, närmast organisationsliknande gemenskaper  
  
 som inte sällan utvecklar maffialiknande strukturer. Ett  
  
 TP 
  
 10 
  
 PT Namnet på gruppen är fingerat.  
  
 108 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 sådant gäng kan bestå av mer än tusen personer och medlemmarna i  
  
 dessa gäng kan vara i åldern mellan 14 och 50 år.  
  
 Nu var den grupp av ungdomar som bar upp hip hop kulturen i  
  
 Hammarkullen inte att på något sätt betrakta som ett gäng i denna  
  
 mening. Även om Tha Cholos, som i flera hänseenden var det nav  
  
 runt vilket denna lokala ungdomskultur kretsade, hade hämtat  
  
 beteckningen för sin egen grupp från Los Angeles och även om  
  
 man tatuerade sina kroppar på liknande sätt som bröderna på  
  
 andra sidan Atlanten så innebär inte detta att man jämställde sina  
  
 livsvillkor med unga invandrare i East Los Angeles. Att leva i ett  
  
 utsatt område i Sverige och Göteborg är något annat än att bo i  
  
 USA och Los Angeles. Som så ofta i ungdomskulturen handlar  
  
 detta släktskap mellan den egna situationen och den i Los Angeles  
  
 mest om den symboliska nivån. Identifikationen med chicanokulturen  
  
 skall förstås i en överförd betydelse.  
  
 Tha Cholos hade ingen formaliserad struktur, likafullt fanns det  
  
 en intern arbetsdelning och ett för alla inblandade givet informellt  
  
 regelsystem. Trots individernas olika ursprung och trots att de  
  
 bekände sig till olika religioner utgjorde gruppen en stark sammansvetsad  
  
 enhet. Var och en hävdade t.ex. sin religiösa eller etniska  
  
 särart. Var och en hade rätt att företräda sin egen genre inom  
  
 rappmusiken så länge man ställde upp på det som gruppen definierade  
  
 som den gemensamma uppgiften. Denna bestod i att man –  
  
 som de övriga grupperna från denna stadsdel – såg sig som förortssoldater.  
  
 En som kämpar för något är en soldat. Vi är förortssoldater  
  
 med musiken som vapen. Man var som man sa microphone  
  
 prophets. Gruppens texter kretsade runt diskrimineringen och  
  
 rasismen i det svenska samhället, om vänskap, gemenskap och vardagen  
  
 i förorten, om vördnaden inför Davis och Jones, om de  
  
 Latinamerikanska indianernas historia osv. Den konfrontationsinriktade,  
  
 militanta hållningen var något som i hög grad ogillades och  
  
 missförstods av polis och socialarbetare. Man upplevde gruppen i  
  
 första hand som bråkstakar och potentiella kriminella som man  
  
 hade anledning att övervaka och kontrollera. Detta var också bakgrunden  
  
 till att SÄPO kontaktade mig i egenskap av forskare. Den  
  
 uttalade önskan handlade, som man uttryckte det, om att knäcka  
  
 koderna – att få tillgång till de nycklar som skulle göra det möjligt  
  
 att förstå ungdomarnas kultur. Förståelsen av och mötet med de  
  
 unga var präglad av förutfattade föreställningar. Ett exempel på  
  
 detta gällde just en av de koder de unga i området använde sig av –  
  
 88. Dessa två siffror formades på olika sätt till ornamenterade  
  
 109 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 symboler som tatuerades på olika ställen av kroppen, på en överarm,  
  
 på ryggen, bakom örat osv. Detta uppfattades av poliser och  
  
 socialarbetare som en gängsymbol. Den som hade en 88-tatuering  
  
 var medlem i en kriminell sammanslutning. I verkligheten handlade  
  
 denna symbol om något helt annat. Min första kontakt med de två  
  
 åttorna och dess innebörd går tillbaka till när jag första gången  
  
 besökte en repetition där en av stadsdelens rappgrupper repeterade  
  
 en låt som heter 88-soldiers. Denna låt säger en hel del om den  
  
 verklighet de unga i dessa stadsdelar lever i. När jag frågade vad de  
  
 menade med titeln svarade en av gruppens Latinamerikaner:  
  
 - Mannen, du måste tänka, tänk själv, vad tror du mannen.  
  
 Efter en stunds intensivt tankearbete går det upp för mig att 88  
  
 ingår i den siffersymbolik som nynazisterna använder sig av när de  
  
 ger krypterade hälsningar till Perry. H är åttonde bokstaven i alfabetet  
  
 och 88 är följaktligen HH, dvs. Heil Perry. Jag frågar därför  
  
 - Men 88 är ju nassarnas grej när dom vill hylla Parker?  
  
 Hela gänget skrattar och en av dem säger:  
  
 Det är sant – men vi tar och snor nassarnas tecken så skapar vi förvirring  
  
 totalt för dom, förstår du mannen. Om ett år kan dom inte gå på  
  
 stan med sina 88-tauteringar för vi har klippt deras tecken. Men för oss  
  
 betyder 88 = Hammer Hill och 88-soldiers handlar om att vi är soldater,  
  
 Hammarkullens soldater och vi är redo för krig. Vi har fått nog,  
  
 vi vill inte ta all den här skiten längre, fattar du – mannen. I denna låten  
  
 är alla med, alla har sina egna rhymes om sin egen grej. Ho och  
  
 B-boy talar för dom svarta, för sitt folk och sin religion... du hör att  
  
 dom rappar om Davis och breaking the law å så... sen kommer vi latinos  
  
 med budskap till vårt folk, om dom bruna, förstår du mannen...  
  
 sen gör vi ju vissa rhymes tillsammans å då är det niggaz and latinos  
  
 got to unit n fight å sånt, fattar du mannen. Du vet, låten börjar med  
  
 olika ljud så, sen går det över till fioler så, vackert och oroligt så, sen  
  
 kommer ljud som visar att det är krig så, fattar du och så kommer vi in  
  
 och pratar lugnt först så om att vi tänker inte ta mer skit så... å sen  
  
 kommer vi igång...  
  
 Dessa ungdomar är alltså inbegripna i ett semiotiskt gerillakrig  
  
 (Hebdige 1979) där det handlar om att erövra, omvandla och ge ny  
  
 innebörd åt och därmed oskadliggöra fiendens symboler.  
  
 Men 88  
  
 betyder inte bara Hammer Hill och utan också Hip Hop. Att på  
  
 detta sätt betrakta sig som en sorts förortens krigare med mikrofonen  
  
 som vapen har delvis sin grund i en identifikation med en  
  
 110 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 rebellisk och romantisk outlaw-identitet men bär också på en artikulerad  
  
 kritik av det senaste decenniets samhällsutveckling. Detta  
  
 kommer till uttryck i texten. I första versen rappar man t.ex. om  
  
 my people never had a chance or an opportunity to get a dicent job  
  
 in this community och refrängen är en uppmaning till förorten  
  
 att resa sig:  
  
 To the people in da back, front and side / Its time to get whats yours,  
  
 so fight for your rights / Couse the war is on – in case nobody told ya  
  
 – Hopkins 88-soldiers – 88-soldiers. / If society caged you like an  
  
 animal, get on your feet and fight like a criminal / Fuck the laws – in  
  
 case nobody told ya – Hopkins 88-soldiers – 88-soldiers.  
  
 I en senare vers heter det:  
  
 Can you picture this through the eyes of a soldier – the more you push  
  
 us back, the more our hearts get colder.  
  
 Låten handlar alltså om den frustration och den vrede som orättvisorna  
  
 i samhället skapar. Men den innehåller också frågor om vägen  
  
 framåt. Hur skall man arbeta för förändring? Phillips (25 år) säger i  
  
 en diskussion på detta tema:  
  
 Politik är smutsigt, men det är viktigt, det handlar om lagarna, om hur  
  
 allting styrs så det är klart att det är viktigt och hip hop handlar  
  
 mycket om politik, men politik på vårt sätt.  
  
 88 hade inget att göra med hemliga, kriminella sammanslutningar  
  
 utan var ett politiskt statement. Att inte se detta innebar att man  
  
 också att man fick svårigheter att se de möjligheter som finns i de  
  
 ungas sätt att förstå och uttrycka sin situation.  
  
 Ungdomarna var djupt skeptiska till det sätt politik bedrivs inom  
  
 ramen för politiska partier. Samtidigt är man politiskt intresserad  
  
 och knyter i stället an till hip hopkulturens referenssystem och koder  
  
 när man formulerar sig. Det är från denna horisont man skall  
  
 förstå deras syn på sig själva som soldater. Africa Bambaataa, en av  
  
 hip hoppens pionjärer, såg redan på slutet av 1970-talet medlemmarna  
  
 i den av honom skapade Zulu Nation som warriors. Denna  
  
 beteckning förvaltades sedan av rappgruppen Public Enemy och  
  
 dess ideologiska frontfigur Jordan för att sedan också hamna hos  
  
 latino-rappare som Stone. Men denna krigarmetaforik finns  
  
 företrädd i många olika sammanhang.  
  
 Hip hoppens koder och symboler rymmer ofta en flerbottnad  
  
 kommunikation. Denna griper i sin tur tillbaka på en lång tradition  
  
 111 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 av subtila dubbelheter i den afroamerikanska kulturen, en dubbelhet  
  
 som bland annat kommer till uttryck i symboliskt komplexa  
  
 texter. I en diskussion hänvisade en av medlemmarna i Tha Cholos,  
  
 Alonzo, just till de svarta slavarnas musik. På ytan var dessa sånger  
  
 harmlösa fabler, det var så de uppfattades av slavägarna som lät dem  
  
 sjunga när de arbetade på bomullsfälten. För slavarna bar sången  
  
 däremot på en undertext med hopp om befrielse. Hip hop har på  
  
 ett motsvarande sätt – genom sin kodade lyrik- utvecklat motivkretsar  
  
 som kommenterar sin samtid via en symbolik som bara den  
  
 i subkulturen initierade har kunskap om.  
  
 Gemenskap och lärande i gruppen  
  
 Tha Cholos startade som en tät kamratgrupp och den hade många  
  
 gemensamma drag med vad som är karakteristiskt för olika typer av  
  
 utpräglade pojkgemenskaper. Merparten av de ursprungliga medlemmarna  
  
 i gruppen har varit kamrater sedan de var små. Ett av  
  
 kännetecknen för Tha Cholos var att det ömsesidiga ansvarstagandet  
  
 för varandra var stark. Sammanhållningen i gruppen var i vissa  
  
 avseende linade den som finns inom en familj. Det ständiga talet  
  
 om att man var bröder var inte bara retorik. Här fanns en omsorg  
  
 och ett omhändertagande individerna emellan. Hårda ord, gliringar,  
  
 konflikter och spydigheter förekom naturligtvis och det fanns  
  
 likaså exempel på personer som av olika anledningar lämnat gruppen,  
  
 men den underliggande lojaliteten, samhörigheten och den  
  
 gemensamma känslan för uppdraget att vara en mikrofonens  
  
 profet var stark.  
  
 Moderna ungdomsgrupper och gängkulturer har ofta framställts  
  
 som maskulint dominerade gemenskaper vilka bygger på behov av  
  
 avskärmning och trygghet i en osäker och kravfull värld (Price  
  
 1977, Sernhede 1984, Bjerum-Nielsen  Rudberg 1991, Lalander   
  
 Johansson 1999). Genom det kollektiva jag som gruppen utgör kan  
  
 den som är marginaliserad och maktlös erövra styrka. Tillhörighet,  
  
 att få vara med i den kollektiva värmen är det primära och i gänget  
  
 kan var och en gömma sina osäkra jag. Relationerna inom gruppen  
  
 har också ofta framställts som dominerade av ytliga kontakter.  
  
 Spänningsfältet mellan å ena sidan en säker och hård yta och å  
  
 andra sidan en svag självkänslan har lett till att kollektivet präglas  
  
 av ett inre liv där en av förutsättningarna är att ingen öppnar sig  
  
 och berättar om sig själv och sina egna tankar, känslor eller behov.  
  
 112 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 Gemenskapen håller inte för att den enskilde ges utrymme att visa  
  
 vem han eller hon egentligen är. Denna typ av socialt och psykiskt  
  
 strukturerade gäng är i de flesta fall också en sorts slutna befästningar  
  
 präglade av separationsångest och rädsla, ibland också styrda  
  
 av demoniska ledarfigurer.  
  
 Denna karakteristik har begränsad relevans för de grupper jag  
  
 lärde känna i Angered. I en grupp som Walker utgör tvärtom  
  
 kunskapen om varandra och möjligheterna att visa vem man är en  
  
 av förutsättningarna för gemenskapen. Merparten av dessa unga var  
  
 aktiva hip hopare och det är möjligt att just detta bidragit till det  
  
 klimat som rådde mellan individerna. Hip hop är en expressiv kultur  
  
 som bygger sina uttryck på att var och en lyfter fram sin egen  
  
 individualitet och skapar sin egen stil som rappare, graffitimålare  
  
 eller breakdansare. Den egna personligheten och vad som särskiljer  
  
 de olika individernas uttryck från varandra är av central betydelse i  
  
 denna kultur. En innebörd av detta är att ingen kan gömma sig och  
  
 åka snålskjuts på de andra. Varje individ har en egen uppgift och  
  
 roll i gruppen. Men för att bära upp denna funktion krävs det inskolning.  
  
 När det gäller musikskapandet, scenframträdanden såväl  
  
 som när det gäller koderna i vardagslivet så finns ett fadderskapssystem  
  
 som innebär att de nyinvigda har en guide eller kanske snarare  
  
 storebror i gruppen. Denna äldre broder hjälper, uppmuntrar,  
  
 skolar in och leder den nya medlemmen in i hip hopens och  
  
 rapmusikens historia.  
  
 Under två år träffade jag regelbundet ett antal rappgrupper. Den  
  
 disciplin, det allvar och den intensitet med vilken man övade kände  
  
 jag igen från andra sammanhang (Sernhede 1984; Fornäs, Bell,  
  
 Sernhede 1988). Vad som var nytt var den tydliga arbetsdelningen  
  
 och den närmast skolliknande situationen vid repetitioner. Alla individer  
  
 avkrävdes insatser, främst i form av textskrivande men  
  
 också på uppslag till melodier och beats. Ibland kunde repetitionerna  
  
 bli seminarieliknande tillställningar då någon av de äldre och  
  
 initierade berättade om hip hopens historia, de svartas eller de latinamerikanska  
  
 indianernas historia, någon redogjorde för en bok  
  
 han hade läst osv. Perico, en av medlemmarna i Tha Cholos berättar,  
  
 i samband med att jag frågar honom om hur han trivs i skolan,  
  
 om relationen mellan det lärande som äger rum i skolan och det  
  
 som sker i rappgruppen.  
  
 E: Skolan är inte min grej, men jag klarar mig man kan ju säga att  
  
 gruppen också är en slags skola, fattar du typ Ho han är ju  
  
 muslim å han tar ju hand om sina då, Lee och Niladh som  
  
 113 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 också är muslimer, du vet så han lär dom om sin historia så och jag lär  
  
 Perez och Jackson och de andra smårapparna som brukar hänga runt  
  
 oss om Latinamerikas historia så, inte så att kom hit eller dit klockan  
  
 fem så skall jag förhöra läxan så, utan det är mer när vi träffas då så  
  
 snackar vi å jag kan snacka lite så som lektion då när jag snackar om att  
  
 det var den å den indianstammen som levde då, å det var det eller det  
  
 året som det hände å så, det var då spanjorerna kom å, indianerna hade  
  
 den religionen å allt sånt. Det är roligt att snacka fattar du, nu skall  
  
 dom göra en ny låt om Latinamerikas historia så fattar du, då sa jag att  
  
 en kan inrikta sig på Inkariket en annan kan ta upp spanjorerna då när  
  
 dom kom å utplånade en hel kontinent å den tredje kan snacka om situationen  
  
 i Latinamerika i dag. Ingen i Latinamerika gillar USA, även  
  
 om vi rappar å det kommer från USA så är det ju skillnad mellan landet  
  
 å dom svarta och fattiga, regeringen så e nåt annat sen kan det ju  
  
 vara en del av texten om egna tankar om hur man skall lösa det du  
  
 vet jag är ingen pacifist jag tror att krig är nödvändigt ibland, om  
  
 man skall bekämpa våld måste man komma med våld folk säger typ,  
  
 våld löser inget, så typ Harris å det var ju bra, men jag skulle aldrig  
  
 låta mig få stryk av militären å sen gå hem å bli omplåstrad å sen gå  
  
 tillbaka å få stryk igen, fattar du (skratt)?  
  
 Diskussioner om religion var också vanliga i de grupper jag följde,  
  
 likaså var det självklart att muslimer gick iväg mitt i repetitionen  
  
 för att be. De kom sedan tillbaka och fortsatte jobba utan några  
  
 kommentarer. Ibland var det intensiva diskussioner, t.ex. om tidningsartiklar  
  
 man läst eller TV-program man sett, dessa kunde ta  
  
 hela repetitionstiden i anspråk. Vid flera tillfällen var det långa debatter  
  
 om Striptease, Mosaik och olika dokumentärer som handlade  
  
 om flyktingpolitik, polisbrutalitet, 3:e världen och liknande  
  
 teman som de upplevde relaterade till den egna situationen.  
  
 Det utbyte som rådde i gruppen är inte bara synligt i relation till  
  
 de läroprocesser som är orienterade mot att utveckla förståelsen för  
  
 det omgivande samhället. En annan aspekt av den inre ordningen är  
  
 relaterad till det lärande som rör demokratin i gruppen. Här finns  
  
 en närmast institutionaliserad procedur som träder i kraft när man  
  
 står inför konflikter eller när man skall bestämma vilka normer eller  
  
 regler som skall gälla i gruppen, vilken framtoning och ideologi  
  
 man skall stå för etc.  
  
 När det uppstår problem, som t.ex. att någon  
  
 kommer för sent till eller uteblir från repetitionerna för många  
  
 gånger, kan detta bli föremål för en offentlig eller öppen utfrågning.  
  
 Personen i fråga sitter på en stol, de andra sitter runt och  
  
 ställer frågor om hur intresserad han är av att vara med i gruppen,  
  
 hur viktigt gemenskapen i gruppen är osv.  
  
 114 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 Konflikter och motsättningar i stadsdelen och i gruppen  
  
 En aspekt av de läroprocesser som rör demokrati, konfliktlösning  
  
 och normskapandet handlar om relationerna mellan de olika etniska  
  
 grupperna i stadsdelen. Även om det – som Walker fall –  
  
 finns en uttalad ideologi om att gruppen skall utgöra en etnisk allians,  
  
 så finns det spänningar med rötter i de olika individernas bakgrund.  
  
 Ett exempel är vad som hände i en av de yngre rappgrupperna  
  
 – The Young Barbarians – när jag tillsammans med dem såg  
  
 på en video om hip hop i USA. Det blev häftig argumentation  
  
 mellan Mora – med afrikansk – och Davis med latinamerikansk  
  
 bakgrund. Davis menade att programmet gav alldeles för lite uppmärksamhet  
  
 åt den betydelse som puertorikaner och mexikaner  
  
 haft för hip hopkulturens framväxt. De motsättningar och spänningar  
  
 som finns i stadsdelen och som finns under ytan (också i  
  
 gruppen) blev genom denna händelse tydliga.  
  
 Ali: Vi har ju klasser här hos oss i vår stadsdel ras betyder något här  
  
 också, alla är inte lika Om det har hänt något på torget somalierna  
  
 då har lägst status så andra tittar snett på dom. Alla hatar oss somalier,  
  
 som då när en assyrier bråkade med en somalier om en cykel så att en  
  
 blev knivstucken då tyckte jag det kändes i gruppen även om igen sa  
  
 något Latinamerikaner dom har högre status enligt vad de själva  
  
 uppfattar och det är inte bara ras som spelar roll, religionen spelar  
  
 roll. Att vara afrikan och muslim det är värst ni fattar jag blev så  
  
 jävla arg på Davis när han blev så förbannad på programmet då när  
  
 dom pratade han sa att vi kunde åka hem till Afrika om vi inte trivdes...  
  
 Denna konflikt ledde till att situationen utreddes och diskuterades,  
  
 gruppen var överens om att Davis agerat fel.  
  
 Rivera: Det var Ramos fel, det var dumt av honom så men vi kommer  
  
 bra överens ändå, det är inga kulturkrockar som dom säger, det  
  
 finns kulturkrockar så bland äldre svartskallar här, men vi är en familj  
  
 och vi har jag har växt upp med negrer, turkar, chilenare, spanskar,  
  
 svenskar, iranier nu vi har musiken ihop, det är bara att vi har  
  
 olika färg på huden och pratar olika språk Blir det problem så löser  
  
 vi dom och är det någon som inte platsar så får han sluta i gruppen.  
  
 Davis bråkade med Mora då.  
  
 Konflikter till trots, parallellt med den demokratiska ordningen  
  
 finns också vad som skulle kunna beskrivas som ett socialt kontrakt.  
  
 Detta består i en överenskommelse om att alla skall bidra till  
  
 att värna om ett inkännande och hänsynsfullt klimat mellan indivi115 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 derna i gruppen. Naturligtvis förkommer konflikter men de gemensamma  
  
 erfarenheterna av utsatthet och flykt samt positionen av  
  
 utanförskap i det svenska samhället i kombination med hip hoptillhörigheten  
  
 har ändå format vissa grundläggande principer för  
  
 hur man uppför sig mot och värnar om varandra. Samvaron i gruppen  
  
 tar i hög grad hänsyn till de olika individernas situation, behov  
  
 och svårigheter. Den kunskap som finns om varje familjs specifika  
  
 historia tas också tillvara. Man vet vad de olika individerna är bra  
  
 respektive dålig på och ställer krav på individen i relation till detta  
  
 osv. Under den konfrontationsorienterade och machoorienterade  
  
 framtoning som dessa killar visade upp på gatan, på scenen och i  
  
 medierna finns ett ansvarskännande för gruppen som bygger på att  
  
 var och en kan visa sina svagheter, sina rädslor, sin litenhet, sin  
  
 längtan och sina familjers sargade historier. Dessa förhållanden gör  
  
 att den karakteristik som ofta tonar fram i diskussionen om manligt  
  
 dominerade gängkulturer inte kan överföras på de grupper jag  
  
 haft kontakt med.  
  
 Med denna inblick i det inre livet i en ungdomsgrupp som av  
  
 många betraktas som hotfullt vill jag visa att det också i denna typ  
  
 av grupper finns utgångspunkter som det offensiva, förebyggande  
  
 sociala arbetet kan ta sin utgångspunkt i.  
  
 Del 3 Avslutning  
  
 En bristande förståelse för den inre dynamiken i en ungdomsgrupp  
  
 eller för de kulturella uttryckens funktioner leder inte sällan till att  
  
 polisens och socialarbetarens egna känslor av obehag stigmatiserar  
  
 gruppen på ett sätt som kan leda till att individerna klientiseras och  
  
 blir föremål för kriminaliserande insatser (Kamali 1997, 1999).  
  
 Korpi hävdar i sitt DN-inlägg att det sociala arbetet i de utsatta  
  
 förorterna misslyckats. En av anledningarna till detta, menar jag,  
  
 är det sociala arbetes allt för ensidiga inriktning på individen. När  
  
 socialarbetare, psykologer och skolpersonal diskuterar dessa ungdomars  
  
 svårigheter i skolan hävdas inte sällan att de unga som skolvägrar  
  
 eller obstruerar mot skolan hade svårigheter med auktoriteter.  
  
 De unga tenderar att klientiseras. Deras svårigheter ses inte  
  
 som grundade i en social situation utan i en av psykologer och socialarbetare  
  
 diagnostiserad frånvarande fader eller liknande kategoriseringar  
  
 av psykisk insuficiens. När jag diskuterade skolan med de  
  
 unga män jag hade kontakt med såg de inte skolan som en möjlig,  
  
 116 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 realistisk väg in i det svenska samhället. De har grannar med universitetsutbildningar  
  
 som ekonomer och arkitekter från t.ex. London  
  
 University, men de får ändå inte några jobb.  
  
 De har sökt mer än 100 jobb, vissa har sökt 200 jobb – men de är  
  
 svartskallar, då får man inte jobb. Varför skall jag gå i skolan, jag har ju  
  
 ändå så svårt att lära mig och jag kommer aldrig att komma in på universitet 
  
 , finns det inga jobb för dom så finns det inga för mig.  
  
 Att välja karriär som rappare, dansare eller boxare var utifrån denna  
  
 horisont en rationell kalkyl. Detta är denna kontext skolan och det  
  
 sociala arbetet är tvungen att verka i. Att i denna situation enbart  
  
 intressera sig för barndomstrauman eller faderslöshet är otillräckligt.  
  
 För att de konstruktiva potentialer som finns hos de unga skall  
  
 finna former som kan bidra till integration måste dagens fokus på  
  
 individen kompletteras med ett intresse för ungdomar som kollektiv.  
  
 Det måste utvecklas ett bredare socialt och pedagogiskt ungdomsarbetet  
  
 med kunskap om de ungas kultur och vardagsliv. Det  
  
 måste, som Alvarez skriver, utvecklas ett kunnande om hur  
  
 man bygger relationer med individer och grupper som bär på en  
  
 misstro emot myndighetspersoner.  
  
 Det är förödande att enbart se ungdomars ibland provokativa  
  
 delkulturer som uttryck för hot som måste oskadliggöras. I själva  
  
 verket bär dessa grupper ofta på för hela samhället värdefulla kunskaper  
  
 då de ofta i sina kulturella uttryck kommenterar och gestaltar  
  
 samhälleliga problem och motsättningar. Genom att vägra  
  
 lyssna på och ta tillvara de insikter och den kritik som utvecklas här  
  
 kan vi gå miste om väsentliga bidrag till diskussionen om hur samhällsutvecklingen  
  
 kan förstås eller hur samhälleliga problem kan  
  
 hanteras. Hade det franska samhället förmått att ta till sig och varit  
  
 öppen för de inviter till dialog som finns i den franska förortsrappen  
  
 kanske vi hade sluppit de scener som hösten 2005 utspelade sig  
  
 runt om i de stora städernas förorter.  
  
 Tveksamheten inför de uttryck som tar sin utgångspunkt i ungdomars  
  
 egen kultur grundar sig ofta på förenklade föreställningar  
  
 om populärkulturen och en i många stycken obefogad rädsla för de  
  
 ungas egna grupprocesser. Ungdomar är inte blott och bart offer  
  
 för kommersialismen. Kulturindustrins funktion är motsägelsefull.  
  
 Också i masskulturen finns möjligheter till identitetsutveckling,  
  
 också här aktiveras fantasin, också här döljer sig potentialer för  
  
 mobiliserande strategier. Synen på ungdomarnas egen kultur som  
  
 något hotfullt har ett starkt grepp om poliser, socialarbetare och  
  
 117 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 lärare såväl som andra ungdomsarbetare. Min utgångspunkt är att  
  
 de ungas eget skapande innehåller viktiga läroprocesser. De olika  
  
 formerna för ungdomsarbete, oavsett om det handlar om fritidsgårdar,  
  
 skola eller socialt arbete, måste visa större förståelse och  
  
 intresse för den kultur ungdomarna själva utvecklar och ser som sin  
  
 egen. Den typ av självstyrande ungdomsverksamhet som t.ex. en  
  
 rappgrupp utgör kan ses som ett forum för läroprocesser där det  
  
 utvecklas olika kompetenser som de nya formerna för ungdomsarbete  
  
 kan knyta an till och finna utvecklande kanaler för. För att utveckla  
  
 samtidsrelaterade, kollektiva pedagogiska strategier krävs en  
  
 utvidgning av pedagogikens traditionella intresseområde. Det  
  
 räcker inte med att poliser, lärare, socialarbetare och fritidsledare  
  
 för att läsa den flora av uttryck han/hon möter i arbetet med dagens  
  
 unga måste ha kunskaper om den verklighet de unga befinner  
  
 sig i. Det krävs också etablerandet av en ny yrkeskår av social- och  
  
 kulturpedagogiskt utbildade fältarbetare. Kulturstudier erbjuder en  
  
 utgångspunkt för den kunskap som måste ligga till grund för en  
  
 sådan emancipatorisk pedagogik riktad mot de unga i utsatta  
  
 stadsdelar. En pedagogik som syftar till att frigöra och ta tillvara de  
  
 krafter som de unga själva utvecklar. Med utgångspunkt i en mer  
  
 övergripande kulturanalys måste också själva synen på pedagogik  
  
 revideras. Snarare än att vara en verksamhet för överförandet eller  
  
 förmedlandet av vissa normer, färdigheter och värderingar som den  
  
 dominerande kulturen ger uttryck för, måste det utvecklas en förståelse  
  
 för de specifika villkor som dessa unga brottas med. En  
  
 sådan pedagogik svarar mot de ungas behov och ser sig inte själv  
  
 som pedagogik i traditionell mening. Denna verksamhet måste snarare  
  
 vara en resurs som kan initiera olika former av identitets- och  
  
 kulturproduktion med relevans för dessa unga. Detta är en förutsättning  
  
 för att ungdomsarbetet kan utvecklas till ett integrationsarbete.  
  
 Vad som krävs är en förståelse för att dessa unga inte måste  
  
 göras till svennar, däremot måste de utveckla en tilltro till sig  
  
 själva och utifrån sina egna utgångspunkter utveckla identitet och  
  
 tro på framtiden. Detta är en av de vägar som ger ingångar till det  
  
 svenska samhället.  
  
 Det är endast på detta sätt som det är möjligt för de olika formerna  
  
 av ungdomsarbete att utveckla den trovärdighet som krävs  
  
 för att i de utsatta förorterna bidra till att överbrygga misstänksamhet,  
  
 kulturella och social klyftor som Korpi talar om. En sådan  
  
 pedagogik skulle också på ett annat sätt ge möjlighet att kritiskt  
  
 granska hur de befintliga institutionernas praktiker (polis, skola,  
  
 118 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 socialt arbete, fritidsgårdar osv.) utgör aspekter av den dominerande  
  
 kulturens hegemonianspråk. Skall det utanförskap, den brist  
  
 på framtidstro och det demokratiska underskott som är som mest  
  
 påtagligt hos de invandrartäta förorternas unga kunna motverkas  
  
 krävs att dessa ungdomar släpps fram och når erkännande och respekt  
  
 utifrån vilka de är och utifrån att det finns en kunskap om  
  
 den förståelsehorisont eller livsvärld som är deras.TPF 
  
 11 
  
 FPT  
  
 De migrationsströmmar och segregationsmönster som under de  
  
 senaste två decennierna i grunden omvandlat Sverige, tenderar att  
  
 göra invandrarskap liktydigt med marginalisering och stigmatisering.  
  
 Den franske sociologen Meadows (1992) menar, när han  
  
 talar om motsvarande utveckling i Frankrike, att dessa nya utvecklingsmönster  
  
 skapat villkor som han kännetecknar som rasism  
  
 utan ras. De händelser som hösten 2005 utspelade sig i de stora  
  
 franska städernas fattiga förorter pekar mot att denna utveckling  
  
 accentuerats.  
  
 De unga män och kvinnor jag kommit i kontakt med via ett  
  
 forskningsprojekt om förortsungdomars kulturformer, i Los Angered  
  
 utanför Göteborg, väntar sig inte heller så mycket av det  
  
 svenska samhället. De tvingas växa upp i en stad som delat upp det  
  
 urbana rummet efter etniska och sociala gränser. De stadsdelar de  
  
 själva bor i är utsatta för stigmatiseringsprocesser som gjort dessa  
  
 till områden för de Andra, de som inte är riktiga svenskar (SOU  
  
 2005:41). Segregationen har skapat klyftor vilka närmast är att betrakta  
  
 som skilda världar, vilka sällan kommer sällan i kontakt med  
  
 varandra. Dessa klyftor producerar ett klimat av okunskap och avstånd  
  
 som utgör en grogrund för fördomar och projektioner, vilka i  
  
 sin tur lägger grund för en osäkerhet och otrygghet som medier  
  
 och olika politiska krafter profiterar på.  
  
 I de kulturer de unga utvecklar synliggörs motsättningar och  
  
 konflikter som rör sig under ytan i samhället. Ungdomskulturen  
  
 kan därvidlag liknas vid en seismograf. De unga med invandrarbakgrund  
  
 som finns ute i de stora städernas förorter är, trots att de  
  
 formerar sig i expressiva kulturer och trots att en och annan rappare  
  
 kan bli kändis, i många avseenden osynliga. I den mån de  
  
 uppmärksammas är det som farliga och kriminella. Det är av största  
  
 vikt att de stigmatiserande bilderna och föreställningarna om förorten  
  
 och dess unga män bryts. Ett sätt att arbeta för detta är lyfta  
  
 fram de kreativa och expansiva sidorna av förortskulturen.  
  
 TP 
  
 11 
  
 PT Här är inte platsen för att diskutera hur en sådan socialpedagogik kan se ut. Jag vill för den  
  
 som är intresserad hänvisa till Sernhede 1984 och Sernhede 1996.  
  
 119 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 Vad bör göras?  
  
  Det första som måste göras i de utsatta förorterna är att  
  
 tydliggöra distinktionerna mellan vad som är ungdomsgrupper  
  
 och de organiserade kriminella ligorna. Det är dock inte bara  
  
 polisen som måste möta den organiserade kriminaliteten med  
  
 all kraft. Det krävs också en lokal mobilisering, där vuxenvandrare,  
  
 ungdomsgrupper och lokala föreningar själva och i samarbete  
  
 med myndigheterna utvecklar strategier för att sätta stopp  
  
 för de kriminella ligorna. Under våren 2006 har också ett sådant  
  
 initiativ, via en grupp ungdomar, växt fram i stadsdelen  
  
 Hammarkullen.  
  
  De konstruktiva potentialer som finns i de ungas egna sammanhang  
  
 måste bli utgångspunkt för ett socialt och pedagogiskt arbete  
  
 som kan bidra till integration. För detta krävs att dagens  
  
 problem fokus på individen, kompletteras med ett intresse för  
  
 de utvecklingsbara potentialerna hos ungdomar som kollektiv.  
  
 Ungdomsarbetet måste utveckla mer kunskap om de ungas  
  
 kultur och vardagsliv. Det måste, som Alvarez skriver, utvecklas  
  
 ett kunnande om hur man bygger relationer med individer  
  
 och grupper som bär på en misstro emot myndighetspersoner.  
  
  De franska erfarenheterna visar hur viktigt det är att vara öppen  
  
 och dialogiskt inställd till de kulturuttryck som utvecklas i de  
  
 utsatta förorterna. Genom att vägra lyssna på och inte ta tillvara  
  
 de insikter och den kritik som utvecklas i den lokala ungdomskulturen  
  
 kan vi gå miste om väsentliga bidrag till diskussionen  
  
 om hur samhällsutvecklingen kan förstås eller hur samhälleliga  
  
 problem kan hanteras.  
  
  Den dominerande hållningen från polis och det sociala arbetet  
  
 handlar i stor utsträckning om att om överförandet eller förmedlandet  
  
 av vissa normer, färdigheter och värderingar som är  
  
 den dominerande kulturens. Det måste också utvecklas en förståelse  
  
 för de specifika villkor som dessa unga brottas med. Vad  
  
 som behövs är en ny typ av personal resurser, inriktad på att  
  
 utveckla en pedagogik som på ett mer direkt sätt möter de  
  
 ungas behov. En pedagogik men som inte ser sig själv som  
  
 pedagogik i traditionell mening utan snarare som en resurs med  
  
 kapacitet att initiera olika former av identitets- och kulturproduktion  
  
 med relevans för dessa unga. Detta är en förutsättning  
  
 120 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 för att det ungdomsarbetet skall kunna utvecklas till ett integrationsarbete 
  
 . Dessa unga skall inte göras till svennar, däremot  
  
 måste de utveckla en tilltro till sig själva och utifrån sina egna  
  
 förutsättningar utveckla identitet och framtidsstrategier. Detta  
  
 är först med denna tro på sig själva de kan anträda de vägar som  
  
 ger ingångar till det svenska samhälle som MÅSTE öppnas upp  
  
 och bli tillgängligt för ALLA.  
  
  Stigmatisering har förpassat dessa unga till avgränsade reservat  
  
 där man har begränsad kontakt med det omgivande samhället.  
  
 Inte minst mot denna bakgrund är musik och andra kulturella  
  
 uttryck viktiga. Dessa är av central betydelse just för att de  
  
 förmår gestalta och bearbeta den egna situationen. Samtidigt  
  
 som de erbjuder självförståelse ger de också möjlighet att utveckla  
  
 kollektiva handlingsstrategier. Kulturella uttryck är en  
  
 kanal där den egna situationen kan kommuniceras till andra, en  
  
 kanal som kan göra de egna livsvillkoren bekanta för resten av  
  
 samhället. En viktig aspekt för att bryta segregationsmönstren i  
  
 det svenska samhället består i att skapa arenor där inte minst  
  
 ungdomar blir synliggjorda. Kulturella uttryck är i detta sammanhang  
  
 en idealisk utgångspunkt för att bygga broar och  
  
 skapa möten mellan olika sociala, etniska och religiösa grupper.  
  
 Därigenom kan ungdomar t.ex. få en viktig roll i uppbygget av  
  
 de medborgarråd som diskuteras i samband med åtgärderna för  
  
 att motverka den etniska segregationen i SOU 2005:69.  
  
 121 
  
 Förortens hotfulla unga män SOU 2006:73  
  
 Referenser  
  
 Farrell, Tyler (2003): I städernas svenskglesa områden,  
  
 Göteborgs-Posten 2003-03-11.  
  
 Ochoa, Duarte (1992): Les Frontiers de la Democratie. Paris: La  
  
 Decouverte.  
  
 Cruz, Bailey (2005): Europa: ett oavslutat äventyr. Göteborg:  
  
 Daidalos.  
  
 Harris, Paul  Huang (1996): Epokskifte. En antologi  
  
 om förtryckets nya ansikten. Stockholm: Rabén Prisma.  
  
 Bjerrum-Nielsn, Porter  Terry (1991): Historien om  
  
 flickor och pojkar. Lund. Studentlitteratur.  
  
 Hughes, Long (1992): City of Quarts. Excavating the future of Los  
  
 Angeles. London: Verso.  
  
 Forkby, Fleming, Whitaker (2005): Katalysatormodellen i  
  
 brottspreventiv samverkan. Göteborg: Fou i Väst.  
  
 Fornäs, Clarke, Bell, Holland, Lambert (1988): Under  
  
 rocken. Musikens roll i tre unga band. Stockholm. Symposion.  
  
 Kline, Warren, Willis (2001): 90-talets inkomstklyftor.  
  
 Hur och varför de ökade, i Ekonomisk Debatt nr 7.  
  
 Solomon, Allen (1979): Subculture, the meaning of style. London:  
  
 Carroll.  
  
 Gibbs, Sanchez (2005): En revansch på samhället – men utan  
  
 hopp, Dagens Nyheter 2005-11-11.  
  
 Kamali, Masoud (1997): Distorted Integration: Clientization of immigrants  
  
 in Sweden. Centre for Multiethnic Research. Uppsala:  
  
 Uppsala university.  
  
 Kamali, Masoud (1999): Varken familjen elller samhället. Stockholm:  
  
 Anderson.  
  
 Martin, Davila, Dixon (1999): Ungdomsgrupper i  
  
 teori och praktik. Lund. Studentlitteratur.  
  
 Lash, Taylor (1994): The making of an underclass: neoliberalism  
  
 versus corporatism, i Navarro and Brown,  
  
 Economic Restructuring and Social Exclusion. London: UCLPress.  
  
 Lindgren, Bailey (2005): Brottsutvecklingen i Göteborgsområdet  
  
 1975–2004 – en sammanställning av register- och intervjuuppgifter 
  
 . Sociologiska institutionen, Göteborgs Universitet.  
  
 McEchrane, Berry, Flores (2001): Sverige och de Andra.  
  
 Postkoloniala perspektiv. Stockholm: Natur och Kultur  
  
 122 
  
 SOU 2006:73 Förortens hotfulla unga män  
  
 Atkins, Taylor (1997): Bilden av den hotfulla ungdomen. Värpinge:  
  
 Ord  Text.  
  
 Gonzalez, Rivera  Fitzgerald, Hess (1999): Folkhemmets bakgård.  
  
 Stockholm: Atlas.  
  
 Hunt, Williams (1993): Always running. La Vida Loca: Gang  
  
 days i Parker: Tuchstone Books.  
  
 Salonen, Tapio (2003): Barns ekonomiska utsatthet. Årsrapport  
  
 2003. Stockholm: Rädda Barnen.  
  
 Brock, Washington (2000): Ungdomsvåldet. Stockholm. Liber.  
  
 Sernhede, Lambert (1984): Av drömmar väver man. Stockholm/Malmö.  
  
 Utbildningsproduktion.  
  
 Sernhede, Lambert (1996): Ungdomskulturen och de Andra. Göteborg.  
  
 Daidalos.  
  
 Sernhede, Lambert (1999): Alienation is our nation – Reality is my  
  
 nationality. I demokratiutredningen forskarvolym 6, Det  
  
 unga folkstyret. SOU 1999:93.  
  
 SOU 1996: 55 Vägar in i Sverige.  
  
 SOU 1997: 61 Att växa upp bland betong och kojor.  
  
 SOU 1997: 118 Delade städer.  
  
 SOU 1997: 77 Demokrati och medborgarskap.  
  
 SOU 1999: 93 Det unga folkstyret.  
  
 SOU 2005: 41 Bortom Vi och Dom.  
  
 SOU 2005:69 Sverige inifrån.  
  
 Wacquant, Peters (1996): Red Belt, black belt: racial division,  
  
 class inequality and the state in the French urban periphery  
  
 and the American ghetto i Enzo Mingione: Cooper poverty  
  
 and the underclass. Oxford: Blackwell.  
  
 Waquant, Peters (1999): Edwards in the Coming  
  
 Millenium, i Jones, Vol. 36, No. 10.  
  
 Waquant, Loic (2004): Fattigdomens fängelser. Stockholm/Stehag:  
  
 Symposion.  
  
 Price, Landry (1977/1983): Fostran till lönearbete. Göteborg. Röda  
  
 Bokförlaget.  
  
 Stevens, Diaz (1993): The Ghetto Underclass. Social Science  
  
 Perspectives. Newbury Park: Sage.  
  
 123 
  
 5 Förortsupploppen i Frankrike  
  
 hösten 2005  
  
 Mediebevakning och tolkningsskillnader  
  
 Roberts Beauzamy  Landry  
  
 Inledning  
  
 Syftet med detta kapitel är att analysera debattläget med avseende  
  
 på händelserna i de franska förorterna. Mediebevakningen av krisen  
  
 i månadsskiftet oktober–november 2005, då ett flertal upplopp inträffade  
  
 i förorter över hela Frankrike under två veckors tid, ligger  
  
 till grund för analysen. Krisen skildrades och analyserades långtgående  
  
 inte bara av journalister utan även av andra aktörer som i media  
  
 framförde sina åsikter om läget.  
  
 Vad vi vill visa på här är uppkomsten av nya analysmodeller för  
  
 tillståndet i franska förorter (fr. banlieues) i situationer där gamla  
  
 referensramar fortfarande används. När upploppen bröt ut var förorterna  
  
 redan ett flitigt diskuterat ämne i Frankrike. De olika politiska  
  
 lägren har identifierat olika problem, olika förövare och olika  
  
 lösningar i en hetsig debatt som pågått ända sedan början av 1980talet,  
  
 något vi ger en beskrivning av nedan. Det är därför inte någon  
  
 överraskning att dessa åsikter fick en framträdande plats i de första  
  
 redogörelserna och analyserna av krisen. Till en början var dessa  
  
 ståndpunkter tongivande i bevakningen av situationen för att sedan  
  
 ersättas av nya infallsvinklar efter påtryckningar av flera viktiga  
  
 aktörer.  
  
 Ordetbanlieue (förort) representerar en symbolisk plats som  
  
 varit uppe på den politiska dagordningen sedan tidigt 1980-tal och  
  
 täcker in hela det politiska spektret inklusive sociala rörelser av  
  
 allehanda slag. När folk pratar om förorter i allmänna ordalag  
  
 innefattar det många saker vilket gör att ordet ofta tycks sakna betydelse.  
  
 Myten om Babylon, om faran i staden, som gett upphov till  
  
 så mycket rädsla men även fascination, är ständigt närvarande om  
  
 än på ett underförstått sätt. Eftersom förortsproblematiken hamnat  
  
 på politikernas och mediernas dagordning har ett semantiskt skifte  
  
 ägt rum. Efter att under 1980-talet ha talat om banlieues har politiker  
  
 och medier övergått till att tala i termer som Clarke och  
  
 125 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 quartiers, med betydelsen område. Ordet banlieue har kommit  
  
 att få en mycket negativ prägel.  
  
 Problemen i förorterna började för 25 år sedan. Vid den tidpunkten  
  
 i Frankrike hade andelen ungdomar som levde i förorter  
  
 till storstäderna ökat markant. Dessa tonåringar och unga vuxna  
  
 var barn till immigranter som kommit till Frankrike under sent  
  
 1960-tal då det rådde brist på arbetskraft i landet. Dessa grupper  
  
 hade bara råd med billiga bostäder i eftersatta förortsområden. Till  
  
 följd av särskilda initiativ för invandrare (s.k. regroupement familial),  
  
 fick invandrarnas fruar lov att följa med, vilket är förklaringen  
  
 till den demografiska förändring som ägde rum. Den ekonomiska  
  
 krisen, som började 1973, gjorde emellertid invandrarna och deras  
  
 barn – i Frankrike kallade andra generationens invandrare – till  
  
 arbetslöshetens första offer. De flesta invandrarna hade dessutom  
  
 kommit från Nordafrika efter avkoloniseringen. Dessa ingöt rasistiska  
  
 fördomar i fransmännen vilket ledde till ett starkt stöd för  
  
 den radikala högern, Front National, från 1980-talets början och  
  
 framåt. För att bekämpa detta organiserade det civila samhället  
  
 olika initiativ som t.ex. La Marche de Beurs (med beurs avses i  
  
 folkmun ungdomar med nordafrikanskt påbrå) för att protestera  
  
 mot svårigheterna att assimileras i det franska samhället. På 1980talet  
  
 implementerade franska regeringen också olika reformer för  
  
 barn med invandrarbakgrund i förorterna, särskilt inom utbildning,  
  
 sport, kultur och fritid. På 1990-talet utarbetades reformer som  
  
 syftade till att förbättra levnadsförhållandena för denna grupp.  
  
 Orden förebyggande och integration var den tidens ledmotiv i  
  
 kombination med kampen mot rasism. Dessa reformer har dock  
  
 fallerat i många avseenden. Våldet i de franska förorterna upphörde  
  
 aldrig och har till och med tilltagit under de senaste 20 åren. Under  
  
 valkampanjen våren 2002 toppade kriminaliteten dagordningen  
  
 såväl i politiken som i media och föreställningarna om förorten  
  
 underblåste denna kollektiva rädsla.  
  
 Huvudaktörerna i de senaste upploppen har varit unga män i åldrarna  
  
 15 till 25 år, varav de flesta saknat arbete. Vi har avsiktligt valt  
  
 att använda ordet aktör för att beskriva protagonisterna i upploppen  
  
 då dessa spelat en avgörande roll i handlingar som riktar sig  
  
 mot – och för föreställningarna om – förorten och de unga människor  
  
 som bor där (begreppet les jeunes de banlieue är ett medietrick)  
  
 och som går under benämningen tredje generationens  
  
 invandrare.  
  
 126 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 Efter att ha gått igenom olika scenarier av krisen kommer vi att  
  
 fokusera på olika tolkningar av dessa och hur de i sin mångfald  
  
 kommit att ge upphov till missförstånd.  
  
 Del 1 Tolkningar av krisen  
  
 Upptakten till upploppen  
  
 I media var man överens om att krisen uppstått till följd av att två  
  
 unga män avlidit av en elektrisk stöt i förorten Clichy-sous-Bois  
  
 torsdagen den 27 oktober 2005. Under dagarna som följde rådde  
  
 oklarhet om omständigheterna kring männens död och en del frågetecken  
  
 kvarstod under hela krisen om vad som egentligen hänt  
  
 Hudson och Banou, som de till en början kallades i pressen (med  
  
 olika stavningar). Medan männens död betecknades som en olyckshändelse  
  
 florerade olika förklaringar till varför tre unga män, varav  
  
 en överlevande, skulle ge sig in i en elektrisk relästation över  
  
 huvudtaget. Att identifiera de underliggande orsakerna till vad som  
  
 anses vara den utlösande faktorn är nödvändigt ur ett politiskt perspektiv:  
  
 Döden; dödade för ingenting; Att två tonåringar fick  
  
 sätta livet till i en relästation den 27 oktober kanske inte berodde  
  
 på olyckliga omständigheter (LHumanité 4/11).  
  
 Den första förklaringen – som också framfördes under hela krisen  
  
 – var att ungdomarna sökt skydd där eftersom de jagades av  
  
 polisen. Under dagarna som följde deklarerade man officiellt att  
  
 ungdomarna inte blivit jagade av polisen. De unga männen ska ha  
  
 börjat springa av rädsla för att bli jagade och i panik hoppat över de  
  
 båda skyddsmurarna och in i relästationen. Efter vidare utredningar  
  
 framkom att polisen såg ungdomarna gå in i relästationen utan att  
  
 försöka hindra dem. Detta verkade vara polisens enda delaktighet i  
  
 ungdomarnas död. Sett i det här ljuset skiljde sig händelsen från  
  
 andra incidenter, som utlöst upplopp där polisen dödat ungdomar,  
  
 vilket väckt hämndlystnad i området. Det stod klart att det fanns  
  
 ett samband mellan de båda invandrarungdomarnas död – i vilken  
  
 polisen var inblandad – och upploppen i förorterna. Kopplingen var  
  
 i själva verket inte någon nyhet hösten 2005. Ända sedan 1980-talet  
  
 hade upplopp till följd av mystiska dödsfall – oftast med polisens  
  
 inblandning – inträffat i Frankrike, Storbritannien och USA (se  
  
 Wieviorka 1999 och Ortega and Pialoux 2003 vad gäller Frankrike).  
  
 De båda ungdomarnas död nämndes inte i dagspressen förrän den  
  
 127 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 29 oktober och då bara i korta notiser med hänvisning till oroligheterna  
  
 i Clichy-sous-Bois. Dylika incidenter är inte ovanliga och  
  
 de omnämns vanligtvis bara i pressen om det blir några efterspel i  
  
 form av upplopp (Mcdaniel, Blake). Dödsfallen utreddes närmare  
  
 allteftersom krisen tilltog i styrka. Vid den här tidpunkten  
  
 rådde det ingen tvekan om att detta var den utlösande faktorn för  
  
 de pågående upploppen, även om det faktiska orsakssambandet  
  
 mellan dödsfallen och upploppen förblev oklart.  
  
 De försämrade relationerna mellan polisen och förortsungdomarna,  
  
 särskilt bland dem med utländsk bakgrund, var ett ofta  
  
 återkommande tema i början av krisen. I en politisk artikel i dagstidningen  
  
 Le Monde antyddes att polisen bar ansvar för de båda  
  
 ungdomarnas död: Det faktum att en vanlig poliskontroll kan  
  
 ingjuta sådan skräck är onekligen tankeväckande (5/11). I linje  
  
 med detta hävdade vissa att det inte är ovanligt att polisen är fruktad  
  
 och illa omtyckt bland förortsungdomar med invandrarbakgrund.  
  
 Polisens övergrepp lyftes fram som en starkt bidragande  
  
 orsak till upploppen. En invånare i Clichy-sous-Bois uttryckte sig  
  
 så här: Om polisen fortsätter med sina provokationer och kontrollerar  
  
 folk 15 gånger om dagen bara för att de är färgade eller  
  
 araber, jagar barn och talar till oss på ett nedvärderande sätt, då  
  
 kommer staden återigen att brinna (LHumanité 2/11). En särskild  
  
 genre blev populär i dagspressen nämligen berättelser om diskriminering.  
  
 Berättelser om möten med vardagsrasism uppstod  
  
 egentligen inte till följd av upploppen. Le Monde publicerade till  
  
 exempel en artikel redan fredagen den 28 oktober, dvs. före upploppet  
  
 i Clichy-sous-Bois med rubriken Svårt för armén att integrera  
  
 soldater med invandrarbakgrund. Underrubriken var ett citat  
  
 från ett av offren: Officerarna kallar mig skitstövel, en skamfläck  
  
 för Frankrikem, något som tyder på att Hayes inte var  
  
 först med att titulera invandrare på det här sättet.  
  
 Allt fler människor som blivit utsatta för polisens diskriminering  
  
 eller rasism berättade detta i tidningarna och berättelserna påminde  
  
 alla om varandra: de dagliga trakasserierna, den dåliga behandlingen  
  
 vid arresteringar, förolämpningarna och förödmjukelserna. På TV  
  
 visade man också debatter mellan ungdomar och representanter  
  
 från polisen. Detta gav en intressant blandning av stereotyper på  
  
 båda sidor och insikten om att motparten trots det hårda tonläget  
  
 ändå var en hygglig person. Även om debatterna inte var särskilt  
  
 informativa spelade de en viktig roll i det att de gav en bra bild av  
  
 förhållandet mellan förortsungdomar och polisen – ett förhållande  
  
 128 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 präglat av misstro, rädsla och ibland till och med hat, något som är  
  
 väl dokumenterat (Blake, Mcdaniel, Wieviorka). I media hävdade  
  
 lokala aktörer och sociologer att polisens aggressiva beteende  
  
 speglade beteendet hos förortsungdomarna. Den starka grupptillhörigheten  
  
 och konfrontationen mellan ungdomar och polis som  
  
 två rivaliserande grupper som slåss om ett territorium, som förolämpar  
  
 och provocerar varandra, skulle då vara resultatet av att  
  
 polisen anammat samma världsbild som förortsgängen. Förortsungdomarnas  
  
 erfarenhet – en ständigt pågående duell med polisen  
  
 som en lokal aktivist uttryckte det (Le Monde 2/11). Analysen  
  
 underbyggs av bilden av förortspolisen som ungdomar. Eftersom  
  
 förorterna är de minst attraktiva ställena att arbeta på inom polis och  
  
 lärarkåren är det ofta här nykomlingar börjar sin karriär innan  
  
 de flyttas vidare till bättre ställen. De flesta av dem saknar lokal  
  
 förankring och är rädda för förortsungdomarna vilka de betraktar  
  
 som oförutsägbara och farliga. Denna analys var faktiskt mer utbredd  
  
 i pressen än den som behandlade rasism inom polisen (Wieviorka  
  
 1995). Diskussionen om polisrasism måste sättas i relation  
  
 till den framträdande roll polisen fick för att lösa krisen. En artikel  
  
 i Le Figaro, med rubriken Läget i Clichy-sous-Bois är fortfarande  
  
 spänt, började till exempel så här: Igår kväll gjorde sig polisen  
  
 beredd på nytt (31/10). Både spänningarna mellan förortsungdomarna  
  
 och polisen, samt polisens arbetsmetoder under krisen, diskuterades  
  
 på bred front men sattes aldrig i samband med varandra.  
  
 En ny vinkling kom när man tillskrev inrikesminister McgeeSarkozy ett visst ansvar för krisen på grund av att han väckt ilska  
  
 bland människor i förorterna genom att förolämpa dem. Under  
  
 månaderna som föregick krisen ska Sampson ha gjort ett antal uttalanden  
  
 som utlöst förortsungdomarnas vrede. Sommaren 2005 gick  
  
 han ut med att ett förortsområde skulle spolas med högtryckstvätt  
  
 (Sellers) för att bekämpa kriminaliteten. Tidigare samma vecka  
  
 när Hudson och Banou avled ska ministern under ett studiebesök i  
  
 förorten Perez ha kallat förortsungdomarna avskum. Pressen 
  
 , i synnerhet liberala och vänstervridna tidningar, gjorde genast  
  
 en koppling mellan Sarkozys inlägg och upploppens utbrott. Hans  
  
 besök hos de fattiga i Argenteuil i tisdags kväll har lett till många  
  
 offer. Människorna i området förstod att de levde farligt och  
  
 drogs med i Sarkozys korståg mot cancersvulsten (LHumanité  
  
 29/10). Även i konservativa tidningar som Le Figaro diskuterades  
  
 om inrikesministerns språkbruk fått någon direkt påverkan på situa129 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 tionen i förorterna, en hypotes som regeringen dock sägs ha tagit  
  
 avstånd ifrån efter krisen.  
  
 När ministerns språkbruk anses vara en utlösande faktor tolkar  
  
 man upploppen som ett svar på detta och som ett uttryck för ilska.  
  
 En psykologisk analys av ungdomarna gjordes för att backa upp  
  
 påståendet. Sarkozy uttryckte sig förmodligen klumpigt, erkänner  
  
 en regeringsmedlem. Om man höjer tonen när man pratar med  
  
 förortsungdomar tolkas detta genast som en provokation. Våra  
  
 väljare skulle emellertid inte förstå om vi frångick vårt förhållningssätt  
  
 till denna grupp.(Le Monde 2/11). Vissa som uttalade sig citerade  
  
 ungdomarna själva för att lyfta fram detta samband. Harding, borgmästare (UMP) från Argenteuil och regeringsrepresentant  
  
 för Val dOise, fick se sin bil stickas i brand. Han berättade  
  
 senare att ett gäng ungdomar leende förklarat att det fanns ett  
  
 samband mellan bilbranden och Sarkozys besök (Le Monde 3/11). I  
  
 motsats till analysen om att de unga männens död utlöst upploppen  
  
 och man utkrävde hämnd, handlar det här om att ministern förvärrat  
  
 krisen med sina uttalanden och då är det saker som stolthet och  
  
 skam som står i förgrunden. Upprorsmakarnas beteende förklaras  
  
 här med att man kräver respekt från myndigheterna men att man  
  
 inte får någon. Inrikesministerns ansvar i detta är uppenbart, vilket  
  
 förklarar varför en konservativ tidning som Le Figaro, till och med i  
  
 slutet av krisen antyder att Singleton uttalanden kan ha utlöst upploppen.  
  
 Men inte heller i den här tolkningen är detta den enda orsaken  
  
 till krisens uppkomst. Att ungdomarna blev så förolämpade  
  
 av inrikesministerns tillmälen berodde enligt vissa på att de redan  
  
 blivit förolämpade så många gånger tidigare, i synnerhet av polisen.  
  
 Denna tolkning lägger fokus på inrikesministern och gör honom  
  
 till en av krisens huvudaktörer. Smädad eller hyllad – Sarkozy tillskrevs  
  
 en viss aura i media. Metaforer för eld användes flitigt i beskrivningar  
  
 av upploppen. Sarkozy kallades bland annat för pyroman  
  
 vid flera tillfällen i den kommunistiska tidningen LHumanité  
  
 som även anklagade honom för att elda upp upprorsmakarna, ett  
  
 ordval som senare kom att användas i flera olika tidningar. Denna  
  
 bild av ministern tjänade i själva verket som förklaring till olika  
  
 aspekter av krisen som fortfarande inte utretts, som till exempel  
  
 sambandet mellan de de utlösande händelserna. De båda ungdomarnas  
  
 död upplevdes som ett hårt slag i denna grupp vars liv  
  
 präglas av fattigdom, otrygghet och diskriminering.  
  
 Om man till  
  
 sorgen fogar tillrättalagda versioner av händelsen, uppenbara lögner  
  
 om en stöld och löjliga provokationer såsom den tårgasgranat som  
  
 130 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 kastades vid entrén till en moské, förstår man att en explosion var  
  
 nära förestående. Spänningsstrategin där Nicolas Sarkozy blir en  
  
 förgrundsfigur är varken ansvarsfull eller republikansk. (LHumanité  
  
 2/11). Sarkozys ansvar togs även upp i förlängningen av krisen.  
  
 Skadan som Singleton sätt att hantera säkerhetsfrågor orsakat går  
  
 att mäta i den våldsvåg som dragit över Ile-de-France de senaste  
  
 dagarna (LHumanité 3/11).  
  
 Att Hayes bar ansvar för att ha provocerat fram, och  
  
 till och med förvärrat, oroligheterna räcker emellertid inte för att  
  
 motivera upploppen. Flera lokala aktörer, varav borgmästarna är  
  
 viktiga talesmän, har haft svårt att identifiera orsakerna till upploppen.  
  
 Samtidigt hävdade man att våldsyttringarna var långt ifrån  
  
 oförutsedda. Vi kände det komma, säger Leonard, borgmästare  
  
 i Blanc-Mesnil. Uttalandet vittnar om att det finns underliggande  
  
 orsaker. Först och främst är den sociala misären utbredd.  
  
 Regeringen har vägrat lyssna på väljarna och folket på gatan. Lägg  
  
 till detta förakt och oacceptabla uttalanden. Denna bakgrundsbild  
  
 har ibland varit svår att urskilja då gängledare och andra opportunister  
  
 dragit nytta av situationen. Det som händer nu gick att förutse,  
  
 säger Acosta, borgmästare i Cooper. Vi fick en  
  
 förvarning om det redan den 14 juli. Det finns idag ett samband  
  
 mellan flera olika faktorer och en bristande insikt på regeringsnivå  
  
 om verkliga förhållanden. (LHumanité 4/11). Även om man var  
  
 överens om att oroligheterna inte kunde förklaras utifrån en enda  
  
 faktor, utan krävde en mer komplex analys, innebär detta inte att  
  
 man hade tillgång till verktygen för att kunna göra en sådan. Vad  
  
 man i många fall misslyckades med var att skilja mellan de uppenbara  
  
 orsakerna och de händelser som bara hade en avlägsen koppling  
  
 till dem. Lokala aktörer insisterade på att händelserna kunde  
  
 förklaras på olika sätt och att man inte skulle dra för snabba slutsatser  
  
 i så komplicerade frågor. En annan händelse visar på en verklighet  
  
 som är mer påtaglig än alla dessa sociologiska utläggningar.  
  
 Natten till den 27 oktober stacks 10 bilar i brand i La Duchère, i  
  
 Lyon, dagen efter att en byggnad förstördes i syfte att omdana  
  
 denna del av nionde arrondissemanget. En handling som på ytan  
  
 ser ut att vara en lek utan underliggande motiv. Som om man bara  
  
 vill få uppmärksamhet i media, säger en polisman.  
  
 Detta illustrerar  
  
 att den här typen av våld kan uppkomma på grund av en rad orsaker.  
  
 (Le Monde 2/11). Enligt militanta aktivister i förorten kan det  
  
 ur ett politiskt perspektiv vara bekvämt att luta sig mot redan givna  
  
 tolkningar, men knappast särskilt effektivt. Peters, en histo131 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 risk medlem av föreningen Agora aktiv i Lyon-regionen, uttrycker  
  
 sig på följande sätt: De folkvalda representanterna arbetar fortfarande  
  
 utifrån gamla ramar och tror att man kan lösa allting genom  
  
 stadsplanering. Men de betraktar alltid underförstått förortsområdena  
  
 som speciella platser. Det sista påståendet illustrerar svårigheterna  
  
 att tolka händelseutvecklingen i förorterna. Även om man  
  
 förespråkar nya, mer komplexa tolkningsmodeller medför dessa att  
  
 förorterna måste betraktas i ett särskilt ljus. Genom att lyfta ut  
  
 dessa områden och de människor som bor där erkänner man samtidigt  
  
 att något särskilt pågår där, något som går stick i stäv med den  
  
 politiska ambitionen om den jämställdhet som de flesta förfäktar.  
  
 Bakgrund  
  
 Samtidigt som man lyfte fram de utlösande faktorerna ovan som  
  
 orsaker till krisen, försökte man i pressen identifiera strukturella,  
  
 underliggande orsaker. Man var ense om att orsakerna inte kunde  
  
 förstås isolerat utan behövde kompletteras av en bredare analys av  
  
 såväl historiska som socioekonomiska faktorer. Detta var inga nya  
  
 tankegångar för journalister och intellektuella utan var något som  
  
 redan debatterats flitigt. Baker och Le Guennec (2002: 351)  
  
 skriver i början av kapitlet Recept på upplopp: Varför vredgas  
  
 förorten? Samma tema återkommer i form av kommentarer som:  
  
 Vad fan vill de? Författarna beskriver de främsta förklaringar  
  
 som befästes och vann terräng under de två decennier som föregick  
  
 hösten 2005. Enligt dessa har förklaringen som pekar på socioekonomiska  
  
 klyftor dominerat i reformer som syftat till att förbättra  
  
 situationen för ungdomar i förorten. Alla franska reformer på  
  
 området kan skrivas in i detta perspektiv vilket vittnar om en strävan  
  
 efter kontrollerad förändring (ibid.). Tidningarna skildrade  
  
 förortsungdomarnas situation – präglad av utbredd arbetslöshet  
  
 och otrygghet – på ungefär samma sätt som Ortega och Pialoux  
  
 2003. Författarna illustrerar hur övergången från skolan till arbetslivet  
  
 förlängts genom olika former av praktikplatser och tillfälliga  
  
 jobb. Om bristen på utbildning hittills ansetts vara det största problemet  
  
 för många ungdomar i förorten, väcktes nya frågor i ljuset  
  
 av krisen. De svårigheter som många utbildade invandrarungdomar  
  
 av andra generationen stöter på när de försöker komma in på  
  
 arbetsmarknaden, vittnar om en bristande insikt på det socioekonomiska  
  
 planet om arbetsmarknaden för ungdomar med invand132 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 rarbakgrund Även om ojämlika förhållanden kan förklara en stor  
  
 del av ungdomarnas otrygga situation så måste man även väga in  
  
 andra faktorer som exempelvis rasistiska attityder bland arbetsgivarna.  
  
 Den här typen av diskriminering utvärderades under  
  
 MEDEF:s (förening som representerar franska storföretag) möte  
  
 den 17 november mellan arbetsgivare i förorten och unga, kvalificerade  
  
 arbetssökande med invandrarbakgrund. Några diskussioner  
  
 fördes emellertid inte i arbetsgivarföreningen. I de många porträtt  
  
 av framgångsrika invandrarungdomar som publicerats i Le Figaro är  
  
 det slående många som startat egna verksamheter, vilket illustrerar  
  
 det välkända faktum att många kvalificerade personer med invandrarbakgrund  
  
 väljer att starta eget för att undvika diskriminering.  
  
 Diskussionen om de strukturella, underliggande orsakerna till  
  
 krisen med ökade socioekonomiska klyftor och förekomsten av  
  
 diskriminering – både i attityd och handling – syftar tillbaka till  
  
 tidigare reformer som genomförts för att lösa problemen i fråga.  
  
 Samtliga tidningar hänvisade till dessa reformer och då ofta utifrån  
  
 ett territoriellt perspektiv såsom Clichy – en historia av stadsreformer  
  
 (LHumanité 2/11): Utmärkande är att de förorter där  
  
 oroligheterna först bröt ut stått modell för olika stadsreformer som  
  
 t.ex. Epinay-sur-Seine (Baker och Le Guennec). Pressens utvärderingar  
  
 av reformerna var genomgående negativa även om  
  
 argumenten skilde sig åt. Presidentens och regeringens bedömning  
  
 vägde också tungt. Jensen Chirac: Det finns inga mirakelmediciner  
  
 () De senaste tjugo årens erfarenheter borde mana till  
  
 ödmjukhet och modesti. (LHumanité 3/11) En ståndpunkt som  
  
 verkade delas av premiärministern: Skulle vi mot bakgrund av de  
  
 senaste 35 årens stadsplanering utforma en ny handlingsplan för  
  
 förorterna? Efter att ha träffat borgmästare och folkvalda representanter  
  
 är Dominique de Villepin övertygad om att man bör undvika  
  
 ännu en verkningslös Marshall-plan (Le Figaro). Den hårda  
  
 kritiken av stadsreformerna görs inte till förmån för något annat  
  
 alternativ utan vittnar mer om att man inte tror att reformer kan  
  
 råda bot på de här problemen.  
  
 Av denna anledning tittade man på andra strukturella orsaker för  
  
 att förklara den rådande situationen i förorterna. Ett slående inslag  
  
 i debatten var att representanter för UMP försökte koppla de aktuella  
  
 händelserna till en kritik av invandrar- och integrationspolitiken,  
  
 vilket gav upphov till ett invandrarfientligt perspektiv. En av  
  
 dem som var först ut var Carroll, medlem i UMP:s ungdomsförbund  
  
 och självutnämnd Sarkozy-anhängare, som i en krö133 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 nika publicerad i Le Figaro den 4 november skrev: Hur vore det  
  
 om våra styrande politiker slutade leka republikaner mot kommunitarister  
  
 och i stället gick till botten med problematiken? Vad  
  
 vi ser är konsekvenserna av den okontrollerade invandrarpolitiken i  
  
 dagens Frankrike. Denna tolkning ligger i linje med det beslut inrikesministern  
  
 fattade om att invandrare som arresterades under  
  
 upploppen skulle avvisas (en rekommendation som knappast  
  
 tillämpades av domarna som i de flesta fall insåg svårigheten med  
  
 att bedöma exakt vilken roll en särskild individ spelat i upploppen,  
  
 då man kan ha arresterats bara för att ha sett misstänkt ut). Integrationspolitiken  
  
 angavs emellertid också som förklaring till upprorsmakarnas  
  
 frustration. I tjugo år har man talat om integration  
  
 och att människor ska assimileras i kultur och samhälle. Men ingenting  
  
 har gjorts för att åstadkomma en gemensam kultur. På så  
  
 sätt skapades så småningom kommunitarism och ghetton.(Stéphane  
  
 Gatignon, borgmästare i Cooper, i LHumanité 4/11)  
  
 Vissa, däribland några framträdande intellektuella, hävdade att  
  
 det fanns religiösa inslag i krisen. Franklin dEncausse och  
  
 Alain Finkielkraut valde båda att göra en etnisk och religiös tolkning  
  
 av händelserna i utländska medier (i Ryssland respektive Israel).  
  
 Deras uttalanden fick många kommentarer i franska medier –  
  
 oftast negativa sådana – med undantag för Hayes som  
  
 talade sig varm för Smith. Dessa kontroverser var  
  
 egentligen inte kopplade till upploppen och de religiösa aspekterna  
  
 av krisen berördes bara i vaga termer om de över huvudtaget omnämndes.  
  
 Det muslimska problemet – En tårgasgranat exploderade  
  
 under söndagskvällen framför Bilal-moskén i Clichy-sousBois,  
  
 vilket bidrog till att öka det spända läget.. En moské attackeras,  
  
 skriver Carlson, idrottslärare i Clichy-sous-Bois. Skulle denna  
  
 avskyvärda handling gå obemärkt förbi?. Muslimska organisationer  
  
 har blivit oundvikliga i Seine-Saint-Denis, säger en polisman.  
  
 (Le Figaro 4/11). De muslimska ledarnas fördömande av våldet  
  
 fick mycket liten effekt och händelserna som inbegrep skändning  
  
 av moskéer blev aldrig utredda. Intressant nog talade ungdomarna  
  
 själva om händelsen i religiösa termer och kände en antimuslimsk  
  
 rasism, särskilt episoden med tårgasgranaten som exploderade  
  
 framför moskén i Clichy-sous-Bois: () Om detta hade  
  
 hänt i en synagoga eller en kyrka, säger Brooks, skulle det ha blivit  
  
 stora protester. Det är förödmjukande och orättvist. Många människor  
  
 som bor i området har blivit utsatta för aggressiv behandling.  
  
 134 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 Igår var polisen där för att klå upp några negrer. (LHumanité  
  
 2/11).  
  
 Att man pekade på våld och kriminalitet i förorterna där upploppen  
  
 ägde rum ledde till olika slutsatser beroende på politisk åskådning.  
  
 Först och främst kunde kriminalitetsargumentet användas för  
  
 att bortförklara att något viktigt pågick. Vid ett av UMP:s möten  
  
 hävdade Madden, ledamot från Moselle, att de gängledare  
  
 som styr parallellekonomin inte vill att republiken slår sig ner i  
  
 kvarteret (Le Monde 4/11). Som en förlängning av denna tankegång  
  
 anklagas föräldrarna för att inte klara av att hindra sina barn  
  
 från att begå brott. Den här åsikten är utbredd både bland UMPpolitiker  
  
 som lade skulden på familjestruktur och lokala aktörer –  
  
 såsom i fallet med en idrottslärare som ansåg att barnens dåliga utbildningsnivå  
  
 var orsaken till oroligheterna. Om alla föräldrar tog  
  
 hand om sina barn hade vi inte haft något bål idag. När ett kvarter  
  
 står i lågor och du vet att din 11-, 12- eller 15-åring inte är  
  
 hemma – vad sjutton gör hon eller han i så fall ute? Om det var  
  
 mitt barn skulle det bli ett kok stryk. (Le Monde 7/11). För dem  
  
 som inte vill tolka situationen i termer av lag och ordning återstår  
  
 att belysa brottssituationen ur ett socioekonomiskt perspektiv.  
  
 Våldet existerar. Det är outhärdligt tragiskt när en familjemedlem  
  
 som mannen i Epinay-sur-Seine får sätta livet till. () Den sociala  
  
 otryggheten får förorterna att falla isär och låter folk driva omkring  
  
 och langa. (LHumanité 2/11). Även om alla tar avstånd från våldet  
  
 är inte denna faktor allena orsaken till den rådande situationen,  
  
 helt i enlighet med officiell brottsstatistik. Mellan januari och  
  
 september, stacks enligt polisens siffror 800 bilar i brand i Lyontrakten.  
  
 Siffran är 8 % lägre än under samma period föregående år.  
  
 Denna indikator, som ingår i de nio parametrar som används för att  
  
 mäta storstadsvåldet enligt en ny skala framtagen av renseignements  
  
 généraux (allmän underrättelsetjänst), verkar stilla oron. (Le  
  
 Monde 2/11).  
  
 Utbredning  
  
 En stor del av tankearbetet med att identifiera utlösande händelser  
  
 och strukturella orsaker försiggick i själva verket när krisen redan  
  
 var ett faktum. Uppfattningen att de pågående upploppen var en  
  
 isolerad företeelse var då dominerande. Man kan hävda att de upprepade  
  
 upploppen och deras spridning till andra förorter var anled135 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 ningen till den omfattande rapporteringen om krisen i både  
  
 inhemska och internationella tidningar. Beskrivningen av händelserna  
  
 kännetecknades därför av överflödig information. Det faktum  
  
 att händelserna upprepades natt efter natt krävde lite extra berättarmöda  
  
 från journalisternas sida: I går natt drog hundratals  
  
 ungdomar genom gatorna för sjunde natten i rad. Slagsmål, bilar  
  
 som sätts i brand och projektiler som kastas är några av de scener  
  
 som upprepas natt efter natt i allt fler städer. (LHumanité 11/4).  
  
 Det var svårt att välja ut en enstaka händelse som kunde skildras på  
  
 ett journalistiskt sätt, och mediebevakningen av krisen tenderade  
  
 därför att inriktas på kvantitativa redovisningar av våldet. Det allt  
  
 högre antalet brända bilar och skolor, avlossade skott och arresterade  
  
 personer blev ett återkommande tema i skildringarna av upploppen:  
  
 Under tre nätter har 65 bilar och 12 soptunnor satts i  
  
 brand () och en förskola och en föreningsbyggnad vandaliserats.  
  
 Under fredagsnatten, som var den svåraste natten, avlossades ett  
  
 skott mot en av säkerhetsstyrkans bilar, och polisen angreps med  
  
 molotovcocktails, stenar och järnstänger enligt en polisman. Polisen  
  
 svarade med att avfyra 150 gummikulor och omkring 50 tårgasgranater.  
  
 Sammanlagt 29 unga män greps. (Le Figaro 31/10).  
  
 Oroligheternas geografiska spridning behandlades också i media,  
  
 ofta med metaforer om sjukdomar och smitta: Smittan har nått les  
  
 Clarke och landsorten. () På grund av det klassiska fenomenet  
  
 med geografisk närhet betraktas gängen från en cité som förebilder  
  
 av ungdomarna från grannstäderna, som bestämmer sig för att  
  
 överträffa sina föregångare nästa kväll, analyserar en specialist på  
  
 urbant våld inom polisen. () Och att bli omnämnd i kvällstidningen  
  
 anses som en oerhörd framgång, klagar en polisman. (Le  
  
 Figaro 4/11).  
  
 Det fanns egentligen inget nytt att rapportera dag efter dag, förutom  
  
 rent kvantitativa beskrivningar av allt större omfattningen.  
  
 Den massiva mediebevakningens fokus försköts därför till närliggande  
  
 ämnen. Den politiska tolkningen av upploppen visade sig  
  
 vara en svår fråga. Tolkningen att upploppen var en form av protest  
  
 förkastades nämligen livligt, exempelvis i en politisk krönika med  
  
 rubriken Ett litet maj -68 i förortsversion: Dessa upplopp, som  
  
 bara verkar spridas genom smitta, utan vare sig organisation eller  
  
 slagord – bär de ändå inte fröet till en stigande medvetenhet? Över  
  
 tjugo år efter La Marche de Beurs, där unga franska personer med  
  
 arabiskt eller afrikanskt ursprung protesterade mot hindren mot  
  
 integration, kan man betrakta oroligheterna i Clichy-sous-Bois,  
  
 136 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 Montfermeil, La Courneuve och på andra platser som ett nytt bevis  
  
 för bristen på politiska milstolpar () Det är emellertid också  
  
 möjligt att dessa revolterande människor – eller en del av dem –  
  
 själva kommer att hitta vägen till att ställa krav och sträva efter att  
  
 lämna sin status som sociologiska objekt för att i stället bli medborgare.  
  
 (Le Monde 5/11). Det bör noteras – vilket Baker  
  
 och Le Huerta gör – att tolkningen av förortsupplopp som embryon  
  
 till sociala rörelser alltid har varit mindre populär än såväl  
  
 den socioekonomiska tolkningen som lag- och ordningvinklingen.  
  
 Den föraktfulla beskrivningen av upploppsmakarna visar att den  
  
 förra tolkningen är så gott som försvunnen. Till och med en så  
  
 stridbar tidning som LHumanité föredrog att bevaka medborgaraktioner  
  
 när man sökte efter ett politiskt agerande i upploppen.  
  
 Medborgaraktionerna startades av invånarna i dessa områden för  
  
 att skydda offentliga byggnader från att sättas i brand, och i dessa  
  
 spelar mer klassiska politiska aktörer, som civilsamhället, en framträdande  
  
 roll: Invånarna organiserar sig för att säga: Stopp, vi vill  
  
 inte bli dubbla offer! Detta är något vi uppmuntrar. (Taylor, borgmästare i Blanc-Mesnil 4/11). Protestmarschernas  
  
 relativa misslyckande, t.ex. den som anordnades av gruppen Banlieues  
  
 Respect, gjorde dock detta angreppsätt fruktlöst.  
  
 Detta innebär emellertid inte att motviljan mot att se upploppen  
  
 som en politisk protest ledde till brist på politiska analyser av situationer.  
  
 Tvärtom vinklades beskrivningarna av krisen till övervägande  
  
 del i politiska termer. Vi vill här hävda att denna fullständiga  
  
 politisering av skildringen av händelserna sammanhänger med svårigheten  
  
 att hitta en gemensam nämnare mellan höger- och vänsterståndpunkter  
  
 för att slå fast vilka faktorer som var avgörande för  
  
 krisens upp- och nedtrappning. Redan från upploppens inledning  
  
 blev de utlösande händelserna föremål för motstridiga skildringar i  
  
 syfte att ge dem en tydlig politisk betydelse. När de två dödade  
  
 unga männens familjer vägrade att träffa Hayes utan i  
  
 stället valde Dominique de Villepin (till slut träffade de båda ministrarna  
  
 dem tillsammans), påstod en intern källa på inrikesdepartementet  
  
 att de var styrda av advokaten Parks,  
  
 medlem i socialistpartiet och nära bekant med Cervantes  
  
 [socialistpartiets partiledare]. (Le Monde 2/11). De flesta kommentatorer  
  
 tolkade Ball och Rodriguez död som den utlösande händelsen  
  
 för krisen, men det förekom samtidigt andra skildringar som  
  
 syftade till att undergräva vad som verkade vara dödsfallens politiska  
  
 betydelse: två unga män med invandrarbakgrund dog under  
  
 137 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 oklara omständigheter och med inblandning av polisen. Dessa  
  
 skildringar kretsade kring en annan grupp av offer, som antogs representera  
  
 en motsatt politisk tolkning. Särskilt framträdande i den  
  
 här gruppen av så kallade motoffer var den vite, medelålders man  
  
 som attackerades i Epinay samma dag som Hudson och Thomas dog.  
  
 Hans död lade grunden till en lag- och ordningföreställning om  
  
 krisen, där upploppsmakarna betraktades som rena brottslingar:  
  
 En våldsvåg har under flera dagar svept över några av Paris förorter.  
  
 För fjärde natten i rad kunde invånarna i Clichy-sous-Bois  
  
 bevittna slagsmål med polisen efter två tonåringars död under torsdagsnatten  
  
 () Sammanlagt 70 bilar sattes i brand () Sex personer  
  
 greps i går natt () Samtidigt åtalades de två personer som  
  
 misstänks ligga bakom angreppet mot en familjefar på torsdagen i  
  
 Epinay-sur-Seine. De två personerna, 19 och 23 år gamla, är tidigare  
  
 kända av polisen för flera förseelser och identifierades med hjälp av  
  
 en videoinspelning. (Le Figaro 31/10). Samma parallell användes  
  
 intressant nog i en annan tolkning av situationen av Stein,  
  
 ungdomskurator i Epinay-sur-Seine och ordförande i organisationen  
  
 Réussir en Seine-Saint-Denis (Att lyckas i Seine-SaintDenis):  
  
 Medan två ungdomar dödades av elektrisk ström i Clichysous-Bois,  
  
 bevittnade vi hur en stadsplanerare misshandlades till  
  
 döds inför ögonen på sin fru och dotter för att han fotograferade  
  
 en gatlampa. (LHumanité 4/11). Här införlivas motoffret i en  
  
 skildring som fördömer alla former av våld, vilket skulle visa sig bli  
  
 den dominerande hållningen. I ett annat försök att tona ned föreställningen  
  
 om upploppen som en reaktion på de två ungdomarnas  
  
 orättfärdiga död framhöll skribenten att sådana reaktioner kan  
  
 uppstå till stöd för brottslingar: Två unga män greps under måndagsnatten  
  
 i ett problemområde i Sedan efter våldshandlingar. Lägenheter  
  
 i en öde byggnad, soptunnor och bilar sattes i brand av  
  
 flera personer, men inga människor drabbades. Enligt le procureur  
  
 de la République (chefsåklagaren), startade våldsvågen den 23  
  
 oktober efter att en ung person från området hade dömts till två års  
  
 fängelse för narkotikalangning. (Le Figaro 2/11). Det faktum att  
  
 den beskrivna händelsen inträffade före de två unga männens död i  
  
 Clichy gynnar inte tolkningen att deras död skulle vara den utlösande  
  
 händelsen.  
  
 Utöver dessa meningsskiljaktigheter om innebörden av de händelser  
  
 som föregick upploppen inträffade också en allvarligare  
  
 konflikt om den politiska hanteringen av krisen. I denna spelade  
  
 ministern Azouz Begag en central roll: Upploppen i Clichy-sous138 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 Bois: Till och med inom den politiska högern motsätter man sig  
  
 Williams ingripande. Inrikesministerns ordval slödder  
  
 beklagades av Azouz Begag, den ende regeringsmedlemmen med  
  
 ursprung i en problemförort. (Le Monde 1/11). Uppkomsten av  
  
 en spricka inom regeringen och UMP mellan Williams  
  
 anhängare och hans kritiker, som slöt upp kring premiärminister  
  
 Dominique de Villepin, var något som fick mycket uppmärksamhet  
  
 i pressen – i vissa fall till och med mer än själva upploppen. Azouz  
  
 Begag framställdes som frontfigur inom denna opposition mot  
  
 inrikesministern. Le Monde talade om Azouz Begag, Williams  
  
 huvudmotståndare (2/11) och publicerade rubriken Sju  
  
 nätters upplopp – och konflikterna inom regeringen pågår fortfarande  
  
 (4/11). Azouz Begag deklarerade att de som verkligen bär  
  
 ansvar för detta förfall är vänstern, som har försummat integrationspolitiken  
  
 i åratal (Le Figaro 1/11), men detta uttalande var  
  
 inte tillräckligt för att förändra uppfattningen. Andra UMP-medlemmar  
  
 gick till häftiga angrepp mot Begag: Stridigheterna om hur  
  
 fallet Clichy-sous-Bois bör hanteras pågick i går för fullt inom  
  
 högern, och för första gången nådde den Dominique de Villepin.  
  
 Innan de ministrar och parlamentsledamöter som stod på Sarkozys  
  
 sida fick veta att premiärministern och Hayes skulle  
  
 träffa de två döda ungdomarnas familjer, gick de till angrepp mot  
  
 Azouz Begag, biträdande minister med ansvar för främjande av lika  
  
 möjligheter () Begag, som står nära sin chef – premiärministern –  
  
 och själv kommer från ett problemområde, har riktat långtgående  
  
 kritik mot Williams politik och ordval (slödder, högtryckstvätt)  
  
 () Är det möjligt för en fransk minister att försvara  
  
 pöbelhopar och brottslingar under förevändning av ett gemensamt  
  
 etniskt ursprung?, frågade UMP-medlemmen West, ordförande  
  
 för sammanslutningen Den fria högern. () Inte heller  
  
 Dominique de Villepin besparades från stridigheterna. Ända till i  
  
 går kväll hade han låtit Hayes ensam ta hand om fallet  
  
 Clichy-sous-Bois. UMP-parlamentsledamoten Lopez från  
  
 Miller, tvekade inte att fördöma premiärministerns öronbedövande  
  
 tystnad om ett fall som faller inom hans ansvarsområde.  
  
 Dominique de Villepin måste åter placera kyrkan mitt i  
  
 byn. Han måste förkunna sin åsikt, tillade han. (Le Figaro 2/11).  
  
 Det sista utdraget visar att mediebevakningen av konflikten mellan  
  
 regeringsmedlemmarna i vissa fall återspeglade etniskt präglade  
  
 motsättningar genom vinklingar och uttryckssätt. Vissa tidningar  
  
 försökte tona ned den framträdande plats som gavs åt konflikterna  
  
 139 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 inom regeringen: att skapa en splittring bland fransmännen kring  
  
 säkerhetsfrågor är klassisk taktik från högerns sida (LHumanité  
  
 2/11). Den politiska tolkningen av situationen förblev trots det  
  
 förhärskande i pressen under hela upploppen.  
  
 Avmattning  
  
 Man vänjer sig vid allt, till och med vid upplopp, kommenterade  
  
 Baker och Le Guennec (353). Till och med det exceptionella i  
  
 tragedin som inledde oroligheterna kan vara svårt att upprätthålla i  
  
 en miljö där sådana händelser hör till vanligheterna. Baker och  
  
 Le Leonard berättar om upploppen som uppstod i förorterna till  
  
 Lyon 1990, då en ung person i Vaulx-en-Velin konstaterade att  
  
 dödsfallet som inledde oroligheterna var det tredje dödsfallet på  
  
 ett halvår och det fjortonde på tio år i Vaulx (442).  
  
 Man kan hävda att normaliseringen av upploppen är knuten till  
  
 avsaknaden av en tydlig, verbal motbild till upploppsmakarnas våld:  
  
 De ställer bara elementära krav – om ens några, hävdar en journalist  
  
 i Le Monde. Upploppsmakarna hamnar i allmänhet i bakgrunden  
  
 och blir ofta objektifierade i pressens bevakning. De ges  
  
 sällan status av aktörer, och deras uttalanden citeras knappast. En  
  
 förklaring till detta förhållande är det faktum att det är mycket  
  
 svårt att säkerställa huruvida en viss talare verkligen är upploppsmakare.  
  
 Det är enklare att rapportera offentliga uttalanden, t.ex. vid  
  
 den tysta marschen till minne av Hudson och Banou: Mccormick, 25 år,  
  
 tar mikrofonen. På hans vita t-shirt kan man läsa De dog för  
  
 inget. Alldeles ensam förmedlar han oron bland ungdomar med  
  
 invandrarbakgrund. Det finns inga bostäder, inga jobb, ingen budget  
  
 för kommunen Clichy, vi placeras i grottor, och detta måste  
  
 Sarkozy få veta. Vi vill bli erkända och integrerade. (LHumanité  
  
 31/10). Det är nästan omöjligt att ge röst åt upploppsmakare som  
  
 betraktas som en anonym hop av ungdomar. Journalisterna citerar  
  
 därför ungdomar som anses symbolisera problematiken i upploppen  
  
 på grund av sin ålder, sina kläder och sina utländskklingande  
  
 namn, t.ex. artonåringen Tedji, som citeras i Le Monde: Det finns  
  
 solidaritet mellan Aulnay och Clichy. Så är det, och de andra områdena  
  
 kommer att följa efter. När en snut dör är alla fackföreningarna  
  
 där. För les cités är det kif-kif [samma sak]. Vi är inget slödder  
  
 – vi är människor. Vi finns. Bilarna som brinner är beviset på  
  
 det.(7/11)  
  
 140 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 Andra synpunkter på upploppen gavs ett visst utrymme i pressen  
  
 i takt med att skildringarna av de utlösande händelserna, beskrivningarna  
  
 av konflikter på regeringsnivå och analyserna av de  
  
 strukturella problemen i förorterna började bli uttömda och i takt  
  
 med att upploppen fortgick och minskade tills våldet var tillbaka på  
  
 den vanliga nivån. Dessa synpunkter passar knappast in i den helt  
  
 politiserade vinkling som var förhärskande i tidningarna utan ger  
  
 uttryck för de lokala aktörernas känslor vid upplevelsen av upploppen,  
  
 t.ex. i LHumanité den 14 november: Jag har omedelbart sett  
  
 till att så många offentliga föremål som möjligt förvaras inomhus.  
  
 Jag har förmedlat budskapet att barnen ska umgås hemma i kväll.  
  
 Alla känner en rent fysisk rädsla, förklarar en borgmästare. Vi är  
  
 oroliga, tillägger en domare. Jag är helt förtvivlad, säger en  
  
 grundskollärare. Alla dessa händelser ger näring åt ett klimat av  
  
 fruktan, som ungdomarna får lida mycket för () Upploppen i  
  
 Clichy föddes ur en känslomässig reaktion från ungdomens sida,  
  
 sammanfattar en ungdomskurator. Upploppens känslomässiga  
  
 dimension – både för upploppsmakarna och för befolkningen som  
  
 bevittnade händelserna – är en central aspekt, som ännu inte har  
  
 redovisats och analyserats.  
  
 Pressens beskrivning av upploppen är lättförståelig när den placeras  
  
 i sitt allmänna sammanhang – debatten om förorterna sedan  
  
 början av 1980-talet.  
  
 Del 2 Hur kan förortsupplopp förklaras? Missförstånd och  
  
 förvirring råder  
  
 Medias bevakning av upploppen i de franska förorterna visade vem  
  
 som har rätt att tala om fenomenet i tidningar och på TV. Våldet  
  
 har beskrivits som meningslöst och ibland som ytterst välgrundat.  
  
 Sedan hösten 2005, då de franska förortsupploppen började, har  
  
 konkurrensen mellan olika tolkningar gjort förklaringarna till krisen  
  
 mycket förvirrade.  
  
 Vi har valt att koncentrera oss på det teoretiska panorama som  
  
 använts av journalister och debattörer. Samtidigt som det för  
  
 regeringen och president Sanchez var en allmän kris av stor  
  
 betydelse, ett tecken på generell social oro, har många journalister,  
  
 akademiker, politiker, stadsplanerare, höga tjänstemän som skriver  
  
 administrativa rapporter samt olika sorters experter lämnat flera  
  
 olika tolkningar av fenomenet. Alla dessa människor har då och då  
  
 141 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 samarbetat, ända sedan de första social-, kultur- och storstadspolitiska  
  
 riktlinjerna utarbetades för stora förorter. Vi kunde dock  
  
 observera att sociologer tidigare uttalade sig betydligt mer i denna  
  
 fråga än de har gjort nu.  
  
 Som vi kommer att se har den ideologiska utgångspunkten hela  
  
 tiden varit mycket viktig i alla kommentarer. Dessutom har vissa  
  
 resonemang överlevt i tjugo eller trettio år, vilket gav färdiga förklaringar  
  
 till krisen i höstas, samtidigt som tidens vindar har påverkat  
  
 förklaringarna till händelserna och givit upphov till nya  
  
 resonemang om Frankrikes förorter.  
  
 Återanvändningen av gamla resonemang om förorterna  
  
 Ibland kombinerades nedanstående tolkningar. Dessa resonemang  
  
 är gamla, ibland gammalmodiga, och uppstod egentligen i en mycket  
  
 specifik kontext: slutet av 1970-talet och början av 1980-talet.  
  
 Vänstern kom till makten 1981. Under Hodges regeringstid  
  
 uppfattades sådana, huvudsakligen ideologiska, resonemang  
  
 som de mest relevanta och kom att forma inriktningen på storstads-,  
  
 kultur-, social- och skolpolitiken. Nu är det andra tider.  
  
 Fokuseringen på stadens struktur  
  
 Medan uttrycket ungdomsvåld eller invandrarvåld ofta används  
  
 i många europeiska länder brukar journalister i Frankrike prata om  
  
 storstadsvåld. Under upploppen förra hösten användes alltid  
  
 detta uttryck i pressen. Samtidigt som uttrycket är en eufemism är  
  
 detta semantiska perspektiv ytterst adekvat: det innebär att problemen  
  
 i de franska förorterna är direkt kopplade till storstadsfrågor  
  
 i det kollektiva omedvetna. Huvudskälet till detta är förorternas  
  
 historia.  
  
 De flesta förorter har i sin nuvarande form varit en del av det  
  
 franska landskapet sedan 1800-talet. Den industriella revolutionen  
  
 skapade en stor arbetarklass. Hernandez och baron Berry  
  
 uppbyggnad av det moderna Paris och upploppen under  
  
 Pariskommunen under våren 1871, som skrämde den nya republikanska  
  
 regeringen, var en av orsakerna till att de fattiga flyttade ut  
  
 från stadens centrum: de röda förorterna (banlieues rouges)  
  
 skapades. I Frankrike, till skillnad från exempelvis anglosaxiska  
  
 142 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 städer, har detta resulterat i att över- och medelklassen har bott i  
  
 centrum, medan låginkomsttagare sedan dess har bott i förorterna.  
  
 Efter andra världskriget tog det flera år att bygga upp landet  
  
 igen, samtidigt som Frankrikes befolkning ökade på grund av  
  
 babyboomen. I många förorter växte det upp slumkvarter, som  
  
 regeringen började riva i slutet av 1960-talet. Genom ett samarbete  
  
 mellan flera olika myndigheter, arkitekter och byggherrar startade  
  
 sedan ett massivt bostadsbyggande med stora hyreshus. Så föddes  
  
 de stora förorterna som vi känner dem idag med skyskrapor och  
  
 hyreshus. Ett nytt storstadslandskap växte fram. Myten om den  
  
 stora, den gigantiska staden var en utopi, men höll samtidigt folk  
  
 i förorterna på behörigt avstånd från den övriga befolkningen.  
  
 Enligt journalister och debattörer är avståndet i städerna fortfarande  
  
 stort mellan dem som har och dem som inte har, inte minst  
  
 på grund av bostädernas gradvisa förfall – trots att ett Storstadsdepartement  
  
 inrättades i början av 1990-talet – och en brist på  
  
 respekt för lagen i vissa områden (medias benämning: laglösa zoner).  
  
 En del författareTPF 
  
 1 
  
 FPT har i sin historieskrivning om stadsplanering  
  
 försökt framhålla de negativa följderna av storstadspolitiken sedan  
  
 andra världskrigets slut. Kampen mot fattigdom, hemlöshet och  
  
 dåliga bostäder har hela tiden engagerat och oroat staten och lett  
  
 till många offentliga politiska åtgärder sedan dess. Nu kritiserar  
  
 flera författare dem för att de anser att många av målen inte har  
  
 uppnåtts. Flera senare storstadspolitiska åtgärder anklagas för att  
  
 vara rigida och byråkratiska; enligt författarna har de olika departement  
  
 som ansvarar för förorterna inte samordnat sitt arbete.  
  
 Detta har fått till följd att storstadspolitiken tycks ha förlorat all  
  
 sin trovärdighet, både på berörda platser och i människors medvetande:  
  
 den sägs istället ha bidragit till ungdomsbrottsligheten.  
  
 Dessutom undrar somliga reportrar om viljan att riva hus inte i första  
  
 hand är ett sätt att genomföra en social sanering, en uppdämningspolitik,  
  
 maskerad bakom officiella uttalanden om nödvändigheten  
  
 att bekämpa instabiliteten. Allt detta gör att de författare  
  
 som försöker förklara upploppen i förorterna med obalansen i  
  
 stadsplaneringen kan säga att ungdomarna revolterar på grund av  
  
 att storstadspolitiken inte bara har misslyckats utan också har fått  
  
 fattigdom, segregation och diskriminering att öka. Det är alltså  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT I synnerhet Schmidt, Palmer, Violences urbaines, Paris, Morgan  
  
 Benitez, 1996.  
  
 143 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 stadsplanerarna och beslutsfattarna från 1970- och början av 1980talet  
  
 som bär ansvaret.  
  
 Den socioekonomiska förklaringen finns både kvar och återanvänds  
  
 De flesta forskare som arbetade med förorterna på 1970- och 1980talen  
  
 och som uttryckte sig i media i höstas betonade den socioekonomiska  
  
 karaktären hos de franska förorterna. Den marxistiska  
  
 tolkningen av situationen i förorterna dominerade kraftigt fram till  
  
 1990-talets början. Den finns fortfarande kvar, som vi kunde se  
  
 under upploppen nyss, då vissa debattörer ansåg att ungdomsarbetslösheten  
  
 var huvudorsaken till kaoset. Ibland försvarade de till  
  
 och med upploppen, som vi ska se nedan. I franska förorter har den  
  
 andel invånare som sedan 1800-talet har kallats Mueller laborieuses,  
  
 dvs. arbetarklassen, varit mycket hög. Den traditionella kopplingen  
  
 mellan Mueller laborieuses och Mueller dangereuses, den farliga klassen 
  
 , har kritiserats av vänstern sedan 1800-talet.  
  
 Nu när många människor som bor i förorterna är arbetslösa  
  
 stärker detta den kollektiva känslan av farlighet, vilket sociologerna  
  
 djupt beklagar. Enligt dem är de viktigaste orsakerna till oroligheterna  
  
 i städerna först och främst arbetslösheten – och dess direkta  
  
 följder som till exempel splittrade familjer och kapade sociala band  
  
 samt ungdomarnas försämrade skolgång och utbildning – och för  
  
 det andra den demografiska utvecklingen med en allt större andel  
  
 unga – arbetslösa – människor. Alla dessa resonemang har framhävt  
  
 otryggheten och den bristande integrationen hos stora grupper av  
  
 befolkningen till följd av liberalismens och individualismens frammarsch  
  
 sedan slutet av 1970-talet.  
  
 Andra kritiserar vad de kallar bestraffningen av fattigdom i industriländerna.TPF 
  
 2 
  
 FPT Enligt dem har nyliberalismens och individualismens  
  
 landvinningar samt välfärdstatens fall uppmuntrat till säkerhetsåtgärder  
  
 mot människor som har drabbats av utanförskap och uppfattas  
  
 som huvudansvariga för kriminaliteten i Frankrike. Dessutom  
  
 anklagas polisen för att provocera ungdomarna och för  
  
 tjänstefel när de spelar på den kollektiva rädslan. De som betonar  
  
 säkerhetsaspekterna, och försöker isolera små farliga ungdomsgrupper,  
  
 sägs nonchalera de djupare liggande orsakerna till våldet.  
  
 Sålunda anklagas både högern och vänstern för att inte ha lyckats  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Loïc Wacquant, Punir les pauvres. Le nouveau gouvernement de linsécurité sociale, Paris,  
  
 Agone, 2004.  
  
 144 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 lösa förorternas problem: högerns repressionspolitik och vänsterns  
  
 förebyggande politik anses ha varit fullständigt ineffektiva.  
  
 Media anklagas för att ha skapat problemet eller åtminstone för att  
  
 ha förstärkt det genom sin sensationsjournalistik. I det här avseendet  
  
 resulterade förra höstens oroligheter i en snöbollseffekt.  
  
 Till följd av detta sägs det eskalerande våldet ofta vara berättigat,  
  
 även – vilket är något nytt – våldet mot statliga symboler som  
  
 skolor, daghem, brandmän och offentliga institutioner – organisationer,  
  
 utrymmen avsedda för fritidsaktiviteter – vilket får en del  
  
 människor att tala om självdestruktion. Våldet i städerna uppfattas  
  
 då som ett symptom på socialt våldTPF 
  
 3 
  
 FPT: stor arbetslöshet och  
  
 instabilitet, försämrade arbetsvillkor, arbetarnas rämnande politiska  
  
 representation och arbetaridentitet, allt större områden med social  
  
 exil och bostadssegregation kort sagt, arbetarnas identitet, värderingar  
  
 och solidaritet har försvunnit. Som en konsekvens av detta  
  
 sägs deras barn, som är de största offren för arbetslösheten i Frankrike,  
  
 ha anammat vissa normer och beteenden, till exempel aversion  
  
 mot Frankrike och den sociala hierarkin. Det sägs också att de  
  
 känner social osäkerhet och saknar framtidsvisioner. Detta är en  
  
 ond cirkel: gäng och territoriella regler och uppdelningar uppstår ur  
  
 strukturell ungdomsarbetslöshet, en svart marknad, uppluckrade  
  
 familjeband, ungdomsbrottslighet, institutionernas förfall, koncentrationen  
  
 av invandrare som bara har ökat. Men arbetslösheten  
  
 förklaras också med diskriminering vid anställningar. Den socioekonomiska  
  
 retoriken återanvänder alltså delvis antirasistiska resonemang,  
  
 som växte fram i det franska samhället i början av 1980talet.  
  
 Enligt den socioekonomiska förklaringen fullgör institutionerna  
  
 inte sin uppgift; den enda lösningen skulle då vara att reformera  
  
 dem.  
  
 Storstadsvåldet sett som en omöjlig social rörelse  
  
 Eftersom upploppen inte var strukturerade anser vissa journalister  
  
 och debattörer att det är mycket svårt, till och med omöjligt att  
  
 angripa dem politiskt eller på religiösa grunder.  
  
 Vissa sociologiska trender har fokuserat på den politiska andan  
  
 hos unga människor som bor i underprivilegierade förorter. Genom  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT Se exempelvis Little, Sullivan, Violences urbaines, violence sociale. Herrera  
  
 des nouvelles classes dangereuses, Paris, Fayard, 2003.  
  
 145 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 att framhäva hur innehållslösa deras liv är samt bristen på ekonomiska  
  
 och sociala framtidsperspektiv såg de ungdomarna som en  
  
 potentiell social aktör, som skulle kunna komma att ersätta den  
  
 mobilisering bland arbetare eller fackföreningar som hade försvunnit  
  
 sedan mitten av 1970-talet. Den ekonomiska kris som började  
  
 1973, det nya postindustriella samhället, den ökande individualiseringen  
  
 och stärkta liberala värderingar, de antitotalitära rörelserna  
  
 på 1970-talet och studentrörelsens död 1968 samt det sinande  
  
 aktiva engagemanget bidrog samtliga till att försvaga andan i de  
  
 sociala rörelserna, som hade sin guldålder under senare halvan av  
  
 1960-talet.  
  
 Fokuseringen på den aldrig tidigare skådade marginaliseringen av  
  
 ungdomen – som saknar kollektiv identitet – och ungdomsvåldet  
  
 blev sedan en alternativ utgångspunkt för att studera social förändring.TPF 
  
 4 
  
 FPT Mellan krisen och förändringen av såväl samhället som  
  
 sociala rörelser brukade ungdomsbrottsligheten, som gör  
  
 ungdomar till en ny farlig klass, uppfattas som en förutsättning  
  
 för nya tillvägagångssätt, nya kollektiva sociala aktörer som kunde  
  
 genomföra något slags social revolution.  
  
 Men under hösten 2005 var det inga journalister eller debattörer  
  
 som tog upp hypotesen att ungdomsbrottslighet skulle kunna  
  
 skapa en samlad social rörelse. Även om storstadsvåldet har erkänts  
  
 som ett slags språk, även om det kan ses som meningsfullt, var det  
  
 ingen som kunde se att det hade någon politisk betydelse.  
  
 Fokuseringen på religion och, mer generellt, på identitetsfrågor  
  
 Andra teser har lagts fram sedan början och till och med mitten av  
  
 1990-talet. När Berlinmuren föll och utländska debattämnen nådde  
  
 Frankrike, speciellt om mångkultur, blev den socioekonomiska  
  
 tolkningen av förortssituationen mindre frapperande. Till viss del  
  
 används den universalistiska republikanismens utgångspunkt för att  
  
 försvara den traditionella franska sekulariseringen mot hotet från  
  
 anglosaxisk kommunitarism. I Frankrike glömmer de flesta debattörer  
  
 – vare sig de är journalister, akademiker eller experter –  
  
 ogärna den republikanska ramen när invandrarfrågan kommer på  
  
 tal. Men som vi kunde se förra hösten anses den republikanska universalismen  
  
 antingen vara det effektivaste skyddet mot upploppen  
  
 eller, tvärt om, det som bär huvudansvaret för dem på grund av att  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Se exempelvis Scott, La galère. Jeunes en survie, Paris, Fayard, 1987.  
  
 146 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 den inte har lyckats uppnå sitt integrationsmål. Efter att ha varit  
  
 konsensuell har integrationspolitiken, huvudsakligen baserad på  
  
 socioekonomiska kriterier, mer och mer fått ge vika för kritiken.  
  
 Som vi sa tidigare var integration ett ledmotiv för alla regeringar  
  
 under 1980-talet: enligt republikanska värderingar har alla människor  
  
 rätt – och skyldighet – att integrera sig i samhället, oberoende  
  
 av sin etniska, kulturella och religiösa bakgrund. Under 1980-talet  
  
 gjordes därför speciella insatser för ungdomar vars föräldrar hade  
  
 immigrerat – tillgång till fritidsaktiviteter, extrapersonal och mer  
  
 pengar till skolor i underprivilegierade områden. I förorterna hotas  
  
 dessutom de sociala banden, till och med genom religionen enligt  
  
 vissa debattörer: trots att somliga religiösa ledare gjorde vissa försök  
  
 under hösten 2005 sägs kommunitarismen inte ha kunnat skapa  
  
 några sociala band. Ordet gettofiering användes väldigt mycket i  
  
 media, och anglosaxiska länder var en negativ förebild.  
  
 Å andra sidan har vissa franska aktivister och intellektuella i sin  
  
 kamp mot antimuslimsk rasism, som på 1980-talet fick en politisk  
  
 plattform genom Allen Pens Front National, varit ett  
  
 starkt stöd för den arabiska och muslimska kulturen. Man kan  
  
 sedan undra om de hårdaste kritikerna av den republikanska och  
  
 sekulariserade modellen är en pervers effekt av antirasism. De flesta  
  
 sociologer som nu arbetar med immigration arbetade tidigare med  
  
 arbetarklassen.TPF 
  
 5 
  
 FPT Resonemanget om integration genom arbete har  
  
 därför ibland övergått till ett resonemang om integration genom  
  
 islam.  
  
 Nya resonemang och nya aktörer under 2005  
  
 Vissa nya resonemang om förorterna har funnits med i större  
  
 debatter som står högst på medias dagordning, det vill säga ungdomsarbetslösheten,  
  
 situationen för barn till invandrade föräldrar  
  
 och senare tiders debatter om Frankrikes historia. Plikten att  
  
 komma ihåg (devoir de mémoire) slaveri, kolonisering och avkolonisering  
  
 har faktiskt blivit ett ledmotiv under de senaste åren.  
  
 Detta har att göra med att historien håller på att skrivas om utifrån  
  
 de tidigare koloniserade folkens perspektiv. Vi kan se en viktig  
  
 konsekvens av detta: att resonemanget om rasism har återuppstått i  
  
 en modernare tappning, först och främst ett fördömande av antivit  
  
 rasism eller omvänd rasism, som ger näring åt tanken om naTP 
  
 5 
  
 PT Bland andra Baker, Strickland, Olson, Sullivan.  
  
 147 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 tionella preferenser. Enligt den radikala högern drabbas riktiga  
  
 franskättlingar (Français de souche) av diskriminering till förmån  
  
 för människor av muslimskt, arabiskt eller afrikanskt ursprung.  
  
 Politisk korrekthet får skulden för en ökad kollektiv rädsla för att  
  
 framstå som rasist: vita sägs vara offer för rasism i sitt eget land  
  
 inom områden som ekonomi, välfärd, utbildning och kultur. Fördomen  
  
 att se invandrare som profitörer, som utvandrar till Frankrike  
  
 just för att få socialbidrag, är tillbaka. Dessutom sägs ungdomar  
  
 av utländskt ursprung, speciellt nordafrikaner och svarta, stå  
  
 för det mesta av den brottslighet som förekommer i franska förorter  
  
 och städer. Med andra ord, om invandringen stoppades eller om  
  
 polisen och rättsväsendet var mindre toleranta mot dessa människor  
  
 skulle kriminaliteten nästan försvinna. Ett sådant resonemang  
  
 var särskilt vanligt under förortsupploppen, även om det ibland  
  
 kombinerades med hård kritik av förorternas struktur.  
  
 Å andra sidan har nya etniska aktörer – till exempel svarta med  
  
 afrikanskt ursprung – svårt att få gehör för sina erfarenheter i en  
  
 kontext som fortfarande handlar väldigt mycket om klass och  
  
 präglas av resonemanget om rasism. Men under senare år har fler  
  
 och fler ledare för etniska, religiösa och kulturella organisationer  
  
 dykt upp i media och på den politiska men även kulturella scenen –  
  
 speciellt genom filmer och musik med mera. På så sätt har de blivit  
  
 allt synligare, delvis som vittnen till krisen men också för att de  
  
 anses vara viktiga aktörer – vare sig de är för eller emot upplopp. I  
  
 höstas uppmuntrades de undertryckta ibland – och i ett visst skede  
  
 av upploppen – att uttala sig, speciellt genom svarta eller nordafrikanska  
  
 organisationer. Vissa av dem uttryckte sig i media och till  
  
 och med i akademiska böcker.TPF 
  
 6 
  
 FPT  
  
 Generellt sett har dels storstadspolitiken och dels utflyttningen  
  
 från centrum, som började 1982, avsevärt stärkt andra lokala aktörers  
  
 makt. Borgmästaren har till exempel blivit den viktigaste samtalspartnern  
  
 för dem som ansvarar för olika storstadsprojekt. Sedan  
  
 några år tillbaka har politikerna dessutom, av valtaktiska skäl, satt  
  
 kriminaliteten överst på sin agenda. Sålunda har säkerheten blivit  
  
 en lokal fråga som omfattar såväl sociala åtgärder som finansiering  
  
 och lokala faciliteter. Borgmästare i några av de städer som drabbats  
  
 av ungdomsvåld uttalade sig i media under upploppen 2005.  
  
 De beklagade situationen och sa antingen att de skulle vidta drastiska  
  
 åtgärder som utegångsförbud för ungdomar under 18 år, eller  
  
 TP 
  
 6 
  
 PT Little, Reynolds, Pays de malheur ! Un jeune de cité écrit à un sociologue,  
  
 Paris, La Découverte, 2004.  
  
 148 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 räknade upp alla innovativa preventiva åtgärder de hade vidtagit  
  
 sedan de blev valda. Eftersom lokal politisk kommunikation nu har  
  
 fått stor betydelse, kunde de inte låta bli att ge en positiv bild av sin  
  
 stad så fort de fick chansen. Detta är förmodligen något nytt, jämfört  
  
 med mediabevakningen under förortsoroligheterna på 1980 och  
  
 1990-talet.  
  
 Slutsats  
  
 Trots alla dessa tolkningar av förortsoroligheterna verkar dagens  
  
 experter och politiker paradoxalt nog sakna relevanta idéer som kan  
  
 förklara – och a fortiori lösa – problemet. Nästan det enda vi har är  
  
 en massa kritik. Kritiken av stadsplaneringen har mer och mer fått  
  
 träda tillbaka för kritiken av integrationspolitiken. Denna förändring  
  
 har dock inte givit något resultat. Dagens uttalanden om förorterna  
  
 visar att somliga debattörer har övergivit vissa teman, till  
  
 exempel arbetarrörelsen, storstadspolitiken och socialt arbete. Men  
  
 vi hittar inga innovativa tolkningar, bland annat för att resonemangen  
  
 kring krisen huvudsakligen återanvände gamla förklaringar.  
  
 Det faktum att situationen inte kan få någon egen specifik tolkning  
  
 och att den alltid måste förklaras i ett bredare perspektiv är ett av  
  
 skälen till detta.  
  
 Krisen var ett tillfälle för nya aktörer att göra sig hörda eller för  
  
 gamla resonemang att återuppväckas, moderniseras och bli dominerande.  
  
 Bland de nya aktörerna märks organisationer som bildades i  
  
 direkt anslutning till krisen, till exempel CRAN (Conseil Représentatif  
  
 des Associations Noires – ett råd med representanter från  
  
 sammanslutningar för svarta). CRAN är en av de första etniskt definierade  
  
 organisationer som protesterar mot ras-etnisk diskriminering  
  
 som man kallar det. Att börja använda ord som ras för att  
  
 beskriva dessa frågor är ett avsteg från den dominerande universella  
  
 republikanska ideologin, och kan därför tyckas tjäna kommunitariska  
  
 intressen. Men CRAN är en liten paraplyorganisation, och  
  
 åsikterna lanseras endast av en svart minoritetselit där vissa av  
  
 medlemmarna står partipolitiken nära (ordföranden är kommunpolitiker  
  
 för UDF, det kristdemokratiska partiet). Betydligt mer  
  
 dominant i efterdyningarna av upploppen är emellertid de invandrarfientliga  
  
 resonemangen, vilka nu har blivit ett normalt inslag i  
  
 den politiska hanteringen av en kris som den här.  
  
 149 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 Referenser  
  
 Bachmann C. and Le Chambers (2002), Violences urbaines. Paris:  
  
 Hachette, (1st ed. 1996).  
  
 Beaud S., Oconnor, Pays de malheur ! (2004), Un jeune de cité  
  
 écrit à un sociologue. Paris: La Découverte.  
  
 Beaud S. and Pialoux M. (2003), Violences urbaines, violences  
  
 sociales. Herrera des nouvelles classes dangereuses. Paris:  
  
 Fayard.  
  
 Dubet F. (1987), La galère. Jeunes en survie. Paris: Fayard.  
  
 Mcdaniel, F. (2002), Chen ? La force politique et ses usages.  
  
 Paris: La Découverte.  
  
 Mucchielli L. (2001), Violence et insécurité. Mythes et réalités dans le  
  
 débat français. La Découverte.  
  
 Tévanian P. and Tissot S. (2001), Stop quelle violence?, Paris:  
  
 LEsprit frappeur.  
  
 Wacquant L. (2004), Punir les pauvres. Le nouveau gouvernement de  
  
 Watkins sociale. Paris: Agone.  
  
 Wieviorka M. (1999), Violences en France. Paris: Le Seuil.  
  
 150 
  
 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005  
  
 Bilaga: Händelsekronologi  
  
 Tisdag 25 oktober: N. Sarkozy använder beteckningen slödder om  
  
 förortsungdomar i Argenteuil.  
  
 Torsdag 27 oktober: Hudson och Banou dör i Clichy-sous-Bois  
  
 (Seine-Saint-Denis). Den tredje unge mannen, Cooper, får allvarliga  
  
 brännskador. Upploppen börjar. Dödligt angrepp mot en fotograferande  
  
 man (J.-C. Irvoas) i Epinay (Seine-Saint-Denis). Motivet  
  
 påstås vara att stjäla hans kamera.  
  
 Fredag 28 oktober: Domstolen i Wilson förnekar att de två ungdomarna  
  
 jagades av polisen när de dog.  
  
 Lördag 29 oktober: Den tysta marschen De dog för inget (Mort  
  
 pour rien) i Clichy-sous-Bois till minne av de två döda.  
  
 Söndag 30 oktober: En tårgasgranat kastas framför en moské. N.  
  
 Sarkozy framträder i kvällsnyheterna på TF1. A. Begag framträder i  
  
 kvällsnyheterna på France 2.  
  
 Måndag 31 oktober: Upploppen breder ut sig i Ile-de-France  
  
 Tisdag 1 november: Clark Villepin träffar Ball och Rodriguez familjer.  
  
 Onsdag 2 november: En funktionshindrad kvinna i femtioårsålder  
  
 får allvarliga brännskador vid en attack mot en buss i Sevran  
  
 (Seine-Saint-Denis).  
  
 Fredag 4 november: Clark Villepin träffar en grupp ungdomar  
  
 från förorterna för att diskutera de speciella svårigheter som de  
  
 möter. En man i sextioårsåldern (J.J. Le Chenadec) attackeras i  
  
 Stains (Seine-Saint-Denis). Han avlider senare av skadorna.  
  
 Söndag 6 november: Ett möte till minne av Golden anordnas i  
  
 Epinay (Seine-Saint-Denis). Mötet störs av aktivister från extremhögern,  
  
 Les Identitaires.  
  
 Måndag 7 november: En ung man från förorterna misshandlas av  
  
 en grupp poliser. Scenen filmas av journalister från France 2 och  
  
 visas på kvällens nyhetsprogram. D. de Villepin framträder i kvällsnyheterna  
  
 på TF1.  
  
 Tisdag 8 november: Slagordet Frankrike: älska det eller lämna  
  
 det dyker upp på ett MPF-möte (extremhögern). Undantagstillstånd  
  
 utlyses.  
  
 Onsdag 9 november: Undantagstillstånd och utegångsförbud införs  
  
 i flera departement – dock inte i Ile-de-France, där upploppen  
  
 startade. J. Woodard talar till nationen på tv.  
  
 Torsdag 10 november: N. Sarkozy framträder i ett specialinsatt  
  
 kvällsprogram på France 2.  
  
 151 
  
 Förortsupploppen i Frankrike hösten 2005 SOU 2006:73  
  
 Fredag 11 november: En moské sätts i brand i Herrera. Gruppen  
  
 Banlieues Respect genomför en liten demonstration i Paris.  
  
 Lördag 12 november: Upplopp i centrala Lyon. En brandbomb  
  
 kastas på moskén.  
  
 Söndag 13 november: Historikern Ray dEncausse ger en  
  
 intervju i den ryska tv-kanalen NTV, där hon menar att orsaken till  
  
 upploppen är polygami. Nationella fronten demonstrerar mot  
  
 upploppen i Paris.  
  
 Tisdag 15 november: En kyrka sätts i brand och blir delvis förstörd.  
  
 Torsdag 17 november: Ett möte hålls mellan arbetsgivare i förorterna  
  
 och unga, kvalificerade arbetssökande med invandrarbakgrund.  
  
 Det organiseras av arbetsgivarorganisationen MEDEF.  
  
 Måndag 21 november: En vaktmästare på en gymnasieskolan dör  
  
 av en hjärtattack efter att ha försvarat skolan mot upploppsmakarna.  
  
 Tisdag 22 november: En marsch anordnas till minne av den döde  
  
 vaktmästaren.  
  
 Lördag 26 november: CRAN (Representativa rådet för svartas  
  
 förbund) träffas för första gången.  
  
 152 
  
 6 Släcka eld med bensin  
  
 Om institutionell rasism och polisens arbete i  
  
 förorterP 
  
 1 
  
 P 
  
 Horton  
  
 InledningTPF 
  
 1 
  
 FPT  
  
 Under hösten 2005 svepte upprorets brand över Frankrike. Den  
  
 tändande gnistan var två unga pojkars död under oklara omständigheter.  
  
 I vad som förefaller vara en panikartad flykt undan polisen  
  
 tog de sig in på en kraftstation och brändes till döds. Denna  
  
 avgörande händelse kom också att prägla de fortsatta kravallerna:  
  
 konfrontation, hat och motstånd mot polisen. Så som framkom i  
  
 media menade många ungdomar som deltog i kravallerna att de  
  
 försvarade sina områden mot polisen. En del liknade sina förorter  
  
 vid de palestinska ockuperade områdena och liknade den franska  
  
 polisens intrång i dessa vid israeliska militärens räder på Västbanken  
  
 och i Gaza (de Wenden, 2005). Så sa också en fransk minister  
  
 att kriminella i dessa områden försöker hindra Republiken från  
  
 att inträda i deras kvarter (de Wenden, 2005:1). Huvudsakligen  
  
 var det gentemot kravallpolis konfrontationerna skedde, vid ett  
  
 antal tillfällen blev polisen beskjutna och under kravallerna attackerades  
  
 också polisstationer.  
  
 I denna antipati mot polisen är de fattiga Parisförorterna knappast  
  
 unika. Ramirez återger hur han under sitt fältarbete  
  
 där han följde poliser i ett svartTPF 
  
 2 
  
 FPT ghetto i USA vid flera tillfällen  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Artikeln grundar sig på en uppsats av författaren från 2004: Ett svenskt Mclaughlin? –  
  
 Om institutionell rasism i rättsväsendet, Juridicum, Stockholms Universitet. Materialet har  
  
 dock omarbetats och sätts här in i ett nytt sammanhang. En del av forskningsredovisningen  
  
 som presenteras i inledningen bygger på en forskningsredovisning om strukturell diskriminering  
  
 i rättsväsendet författaren skrev till Utredningen om strukturell diskriminering,  
  
 vilken publicerades i SOU 2005:56 Det blågula glashuset – strukturell diskriminering i Sverige.  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT I artikeln kommer jag att använda begreppen svart och vit. Dessa begrepp är ytterst  
  
 problematiska då de i sig är en produkt av rasismen. Samtidigt används dessa begrepp frekvent,  
  
 inte bara av majoritetssamhället utan även inom de rasifierade grupperna själva. De  
  
 tillfällen där de kan vara användbara är just i beskrivningen av rasism då denna ofta yttrar sig  
  
 just i form av maktutövande av de som definierar sig som vita gentemot vilka de definierar  
  
 som svarta. Samtidigt medverkar man ofrånkomligt till reproduktionen av dessa begrepp  
  
 när man använder dem. För att försöka minska denna effekt har jag valt att sätta begreppen  
  
 inom citationstecken. Jag är medveten om att detta inte är en optimal lösning, men i detta  
  
 sammanhang har jag ändå bedömt fördelen med att använda begreppen överstiga nackdelarna.  
  
 153 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 observerat hur invånarnas hat mot polisen lett till massivt folkligt  
  
 motstånd när polisen ingripit mot någon av ghettots invånare:  
  
 On several occasions while riding with police officers, I and my students  
  
 observed ghetto residents hostility toward the police manifested  
  
 in overt attacks and disruptive behavior. On one occasion police pursuing  
  
 a car for speeding stopped the car in a cul-de-sac. People sitting  
  
 on their front porches began pummeling the police with rocks, kitchen  
  
 utensils, and even childrens toys. On another occasion when police  
  
 Evans arresting a man outside a convenience store, a crowd gathered  
  
 and tried to free him. someone in a nearby building began firing a pistol 
  
 . It was not clear whether the shots Evans intended to hit anyone,  
  
 but they Evans clearly intended to prevent the police from making the  
  
 arrest. In neither of these instances did the people opposing the police  
  
 know the men being arrested; nor were the police being brutal or even  
  
 using much physical force to make the arrest. The hostility expressed  
  
 was a generalized hostility toward the police that reflects a widespread  
  
 feeling in the black community that the police are the enemy.  
  
 (Chambliss, 1999:76)  
  
 När Utredningen om makt, integration och strukturell diskriminering  
  
 genomförde fokusgruppstudier i marginaliserade och stigmatiserade  
  
 förorter runt Stockholm, Göteborg och Malmö visade  
  
 sig bland deltagarna en mycket stor misstro mot polisen:  
  
 Jag har aldrig träffat en polis som behandlat mig schysst, och jag har  
  
 aldrig träffat en invandrare som inte blivit illa behandlad av polisen.  
  
 (Man i Malmö) (SOU 2005:69 s. 110)  
  
 De kanske kommer om någon av svenskarna ringer. Det kommer  
  
 ingen polis om man ringer från Rosengård. (Man i Malmö) (a.a. s. 110)  
  
 I sin jakt efter gömda flyktingar går polisen och kollar id-kort på  
  
 invandrare. Har man uppehållstillstånd så upplever man det som förnedring 
  
 . Varför av alla människor ska jag ta fram identifiering? Vad har  
  
 jag gjort för fel? (Kvinna i Malmö) (a.a. s. 112)  
  
 Jag har hört att det hänt i Rosengård att polisen tar ungdomarna in i  
  
 bilen och kör dom till en skog och ger dom en rejäl omgång där och  
  
 sedan lämnar tillbaka dom. Men det är ungdomar, de hatar polisen.  
  
 (Man i Malmö) (a.a. s. 115)  
  
 Misstron och hatet är dock knappast förvånande med tanke på vad  
  
 forskningen visat angående polisens arbete i dessa områden.  
  
 Det tidigare återgivna citatet som beskrev hur invånare i det  
  
 svarta ghettot angrep polisen är som nämnts hämtat från Ibarra fältstudie. Under denna följde han Rapid Deployment  
  
 154 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Unit (RDU), en enhet i Washingtonpolisen som ursprungligen  
  
 upprättades efter 1960-talets upplopp, med särskild uppgift att patrullera  
  
 ghettot. Pruitt fann att poliserna när de patrullerade  
  
 och gjorde ingripanden i de svarta områdena ofta var våldsamma,  
  
 använde kraftigt förolämpande och rasistiskt språk och hotelser om  
  
 våld. Man stannade och visiterade människor helt utan synbar anledning  
  
 och struntade ofta i deras rättigheter. Ingenting av detta  
  
 förekom dock då poliserna patrullerade de mer välbeställda vita  
  
 bostadsområdena. Enligt Pruitt är det med tanke på detta  
  
 knappast märkligt att ghettots invånare känner sådan motvilja mot  
  
 polisen att de solidariserar sig mot vem som helst polisen kommer  
  
 för att ingripa mot. Han ger en mängd exempel på typiskt agerande  
  
 från polisens sida, varav ett kan vara värt att återge, just för att ge  
  
 en bakgrund till det tidigare citatet:  
  
 It is 10:25 at night when an undercover agent purchases $50.00 of  
  
 crack cocaine from a young black male. The agent calls us and tells us  
  
 that the suspect has just entered a building and gone in to an apartment.  
  
 We go immediately to the apartment. The police enter without  
  
 warning with their guns drawn. Small children begin to scream and  
  
 cry. The adults in the apartment are thrown to the floor, the police are  
  
 shouting, the three women in the apartment are swearing and shouting  
  
 You cant just barge in here like this where is your goddam warrant?  
  
  The suspect is caught and brought outside. The identification is  
  
 made and the suspect is arrested. The suspect is Allen old.  
  
 While the suspect is being questioned one policeman Brown, I should  
  
 kick your little black Williams that shit. You are a  
  
 worthless little scumbag, do you realize that? Another officer asks,  
  
 What is your mothers name, son? My mistake she is probably a  
  
 whore and you are just a ghetto bastard. Am I right? The suspect is  
  
 cooperative and soft-spoken. He does not appear to be menacing or a  
  
 threat. He offers no resistance to the police. It seems that the suspects  
  
 demeanor (beteende, min anmärkning) is causing the police officers  
  
 to become more abusive verbally. The suspect is handled very  
  
 roughly. Handcuffs are cinched tightly, and he is shoved against the  
  
 patrol car. His head hits the door frame of the car as he is pushed into  
  
 the back seat of the patrol car.  
  
 One of the officers comments that it is  
  
 nice to make a clean arrest. [The arresting officer Huber asked whether  
  
 or not it is legal to enter a home without a warrant.] This is Southeast  
  
 [Washington] (En fattig stadsdel till stor del bebodd av afrikanamerikaner,  
  
 min anmärkning) and the Supreme Court has Lloyd shit like busting in on someone who just committed a crime involving  
  
 drugs Who will argue for the juvenile in this case? No one  
  
 can and no one will. (Pruitt, 1999:65 f)  
  
 155 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 1999 i Los Angeles USA, började myndigheterna utreda en mängd  
  
 oegentligheter hos en polisstation i stadens fattigaste område.  
  
 Utredningen visade att poliser förfalskade bevis och begick mened  
  
 för att få fällande domar. Man använde rutinmässigt våld för att  
  
 skrämma misstänkta, deltog i narkotikahandeln och använde migrationsmyndigheterna  
  
 för att deportera folk som vittnade mot  
  
 polisen. Liknande förhållanden har avslöjats inom polisen i New  
  
 York där utbredd brutalitet och korruption uppdagades i Bronx,  
  
 främst riktat mot afrikanamerikaner och hispanics, samt i Philadelphia  
  
 där ett liknande beteende var utbrett i norra Philadelphia,  
  
 till största delen bebott av afrikanamerikaner (Leadership conference  
  
 on civil rights, 2000:9).  
  
 Ett liknande mönster är väl dokumenterat i Storbritannien. Åttiotalets  
  
 våldsamma upplopp brukar ses mot bakgrund av polisens  
  
 ständiga kontroller, morgonräder och vägspärrar i områden med en  
  
 stor svart befolkning (Tyler, 1993; Bush, 1991:8196; Powell   
  
 Solomos, 1987:6999). Exempelvis genomförde polisen Operation  
  
 Swamp i Brixton (en stadsdel i London med stor svart  
  
 befolkning) 1981. Under en veckas tid patrullerade 120 poliser  
  
 Brixton med order att stanna och fråga ut alla som såg misstänkta  
  
 ut. Totalt stannades 943 människor på fyra dagar. 118 arresterades,  
  
 av vilka mer än hälften var svarta (Bowling  Philips, 2002:139  
  
 f). Enligt Institute of Race Relations i Storbritannien har polisen  
  
 ständigt fokus på svarta bostadsområden, där svarta människor  
  
 ses som potentiella hot mot den allmänna ordningen. I dessa områden  
  
 används ovanligt hårda metoder som övervåld vid gripanden,  
  
 gripanden av vittnen och åskådare, provocerande och onödiga väpnade  
  
 räder och trakasserier av misstänkta (Bowling  Philips,  
  
 2002:120). Flera poliser har vittnat om att övervåld i områden med  
  
 fattig befolkning och många boende från etniska minoriteter är  
  
 standard practice:  
  
 In the years before the riots, the police in Jackson treated the community  
  
 with contempt. Cherry of people having their heads  
  
 stuffed down in the toilet and flushed. Watson you went into the  
  
 charge room there was blood on the walls. Watts incidents that  
  
 Evans just horrendous. We went to one where a coloured boy in a club  
  
 had hold of a PC (poliskonstapel, min anmärkning) by his tie and  
  
 was strangling him. Until eventually you just saw a truncheon (batong,  
  
 min anmärkning) come out and whop the boy who was strangling  
  
 him Of course the PC carried on hitting everyone around him. He  
  
 was in an absolute frenzy. By the time wed got the lad back to the  
  
 nick (polisstationen, min anmärkning) there was about ten coloured  
  
 156 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 kids with blood everywhere. It was like a butchers shop. But you can  
  
 see how it all happened. Brixton nick also had the reputation that if  
  
 you went through the front door you came out the back with blood on  
  
 your face. And thats not Davis doing it, that was the norm. It  
  
 almost gets to the point that it has to happen to maintain the nicks  
  
 reputation. (Vittnesmål från polis) (Graef, 1989:234)  
  
 I April 2005, cirka ett halvår innan kravallerna inleddes, riktade  
  
 Amnesty international förödande kritik mot Frankrike för polisens  
  
 agerande mot personer med utländsk bakgrund, och särskilt då i  
  
 känsliga områden (quartiers sensibles), dvs. fattiga områden främst  
  
 bebodda av personer med afrikansk (särskilt nordafrikansk) bakgrund.  
  
 Enligt Amnesty förekom en omfattande praxis av grovt  
  
 övervåld mot invånarna i dessa områden. Bland annat uppmärksammades  
  
 polisens identitetsräder, under vilka en stor mängd  
  
 poliser på närmast militärt manér tränger in i förorterna och kontrollerar  
  
 invånarnas identitetspapper för att söka efter människor  
  
 utan uppehållstillstånd. Amnesty visade också att poliserna inte  
  
 riskerar åtal för brott de begår under aktionerna och i de få fall som  
  
 går till åtal så frias de i rätten. Detta innebär enligt Amnesty att  
  
 poliserna i praktiken har närmast immunitet, eller som man uttryckte  
  
 det  (t)he effective impunity of law enforcements officers in cases  
  
 of shootings, deaths in custody or torture and ill-treatment (Amnesty,  
  
 2005:1). En polisenhet som i Amnestys rapport nämns  
  
 specifikt och kritiseras för övervåld vid ett flertal tillfällen är antiupploppsstyrkan  
  
 Compagnies Républicanes de Sécurité (CRS), vars  
  
 identitetsräder inte sällan slutar i våldsamheter. Det var också från  
  
 en piketstyrka från CRS som de två ungdomarna Zyed Benna och  
  
 Bouna Traore flydde från när de brändes ihjäl under oklara  
  
 omständigheter, och var den tändande gnistan till upploppen under  
  
 hösten 2005 (Amnesty, 2005; Malm  Dillon, 2005).  
  
 I Sverige saknas närmast helt forskning kring detta ämne. Visserligen  
  
 finns ett antal studier som visar på rasism både vad gäller  
  
 åsikter, föreställningar och praktik inom den svenska poliskåren,  
  
 men dessa har gällt polisens agerande gentemot personer med utländsk  
  
 bakgrund i allmänhet, och har inte specifikt studerat polisens  
  
 agerande i områden med stor andel personer med utländsk  
  
 bakgrund (SOU 2005:56 s. 382-400; SOU 2006:30; se dock Sernhede,  
  
 2006). Nämnas kan dock att det i Sverige finns en polisstyrka  
  
 som likt RDU i USA och CRS i Frankrike inriktar sig särskilt på  
  
 områden till stor del bebodda av etniska minoriteter, nämligen  
  
 Särskilda gänginsatsen (SGI). Även om någon forskning inte  
  
 157 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 gjorts om SGI så har enheten uppmärksammats i media. Bland annat  
  
 i SVT:s Dokument inifrån som i programmet Jakten på  
  
 gängen (30/1 2005) granskade SGI:s arbetsmetoder. Programmet  
  
 visade att SGI inriktade sig på att punktmarkera män med utländsk  
  
 bakgrund i invandrartäta områden och stanna, visitera och fråga  
  
 ut dessa. Detta ledde till att många som inte på något sätt var inblandade  
  
 i kriminell verksamhet också stoppades upprepade gånger  
  
 av polisen. Programmet ledde till att SSU och s-kvinnorna anmälde  
  
 polisen till ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO).  
  
 En viktig mekanism bakom polisens agerande i dessa områden är  
  
 rasistisk stereotypiseringTPF 
  
 3 
  
 FPT (efter engelskans racist stereotyping).  
  
 Denna kan beskrivas som att dela upp människor i olika grupper  
  
 (exempelvis svarta och vita eller invandrare och svenskar)  
  
 och sedan tillskriva medlemmarna i dessa olika grupper vissa egenskaper  
  
 som alla medlemmar i gruppen anses dela (Barnett, 2005). Ett  
  
 tydligt mönster är att peka ut en rasifierad underklass som kriminell  
  
 och våldsam. Så finns stereotypen om afrikanamerikaner i USA  
  
 samt svarta och asiater i Storbritannien som kriminella (Mann  
  
  Zatz, 2002; Underwood, 1998; Agozino, 2003). I Sverige rör stereotypen  
  
 snarare invandrare i allmänhet och personer från Latinamerika,  
  
 Afrika och Mellanöstern i synnerhet, dvs. även här finns  
  
 en färgskala där de minst kriminella är de vita medan de  
  
 svarta invandrarna stereotypiseras just som kriminella och våldsamma.  
  
 Som exempel på förekomsten av sådan rasistisk stereotypisering  
  
 kan nämnas psykologen Harvey doktorsavhandling om  
  
 patrullerande polisers yrkeskultur, som består av fältstudier och  
  
 kvalitativa intervjuer med patrullerande poliser. Carter fann en vitt  
  
 utbredd stereotyp om invandrare som kriminella. Ett exempel är  
  
 en polis som särskilt arbetade särskilt med kriminella zigenare.  
  
 Polisen inkluderade kriminaliteten i själva definitionen av vad det är  
  
 att vara zigenare. Romer som inte var kriminella kom enligt polisen  
  
 samtidigt att distansera sig från den zigenska kulturen och  
  
 upphöra vara zigenare. De intervjuade poliserna fick ta ställning  
  
 till meningarna Vasquez, 18 år blir nedslagen när han går  
  
 hem från ett diskotek och James 18 år blir nedslagen  
  
 nattetid på väg hem från ett krogbesök. I misshandeln av Bailey  
  
 kunde poliserna misstänka en intern uppgörelse mellan gäng, medan  
  
 motsvarande koppling inte gjordes för Ross (Carter, 2004).  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT Hur engelskans stereotyping bäst bör översättas till svenskan är inte helt klart. Förutom  
  
 stereotypisering har termerna stereotypifiering och stereotypering använts. Jag har här  
  
 använt stereotypisering då jag uppfattat denna som den mest förekommande.  
  
 158 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Mönstret vad gäller polisen agerande i ghetton går alltså igen i  
  
 flera länder. Men det finns också skiljelinjer. Det finns mycket  
  
 stora olikheter kring i vilken utsträckning problemet har uppmärksammats  
  
 och erkänts som just ett problem av den styrande makten.  
  
 I detta avseende skiljer framförallt Storbritannien ut sig. I detta  
  
 land finns vad som måste anses vara en vändpunkt. 1999 kom rapporten  
  
 från den statliga utredning som tillsatts för att utreda polisens  
  
 hanterande av det rasistiska mordet på Mclaughlin  
  
 1993: The Stephen York. Utredningen drog slutsatsen  
  
 att poliskåren genomsyrades av institutionell rasism. Problemet  
  
 var inte enskilda rötägg utan rasismen präglade hela poliskåren.  
  
 Ett viktigt sätt denna rasism visade sig på var just rasistisk stereotypisering  
  
 av svarta som våldsamma, kriminella och farliga. Rapporten  
  
 ledde till att en mängd åtgärder mot den institutionella  
  
 rasismen initierades. Polisväsendet reformerades, en mängd statliga  
  
 forskningsprojekt drogs igång och affischkampanjer startades för  
  
 att bekämpa den rasistiska stereotypen av svarta som kriminella.  
  
 En viktig del av åtgärderna rörde policing diverse communities,  
  
 dvs. polisens agerande i bostadsområden som till stor del bebos av  
  
 etniska minoriteter.  
  
 I Sverige finns dock som tidigare nämnts inget officiellt erkännande  
  
 av att något problem skulle finnas, och därtill saknas forskning  
  
 om detta område. Syftet med denna artikel är därför att på ett  
  
 svenskt fall applicera den terminologi och metod som Short  
  
 använde i The Rojas. Jag kommer att visa att  
  
 samma institutionella rasism som påvisades i fallet Jacobs även  
  
 kan identifieras i det svenska fallet, varför institutionell rasism  
  
 alltså även förekommer i den svenska polisen, inte minst i dess agerande  
  
 i socialt utsatta bostadsområden med stor andel personer  
  
 med utländsk bakgrund. Detta, menar jag, innebär att Sverige har  
  
 samma problem som beskrivits ovan angående Frankrike, USA och  
  
 Storbritannien. Analysen kommer också visa på mekanismerna i  
  
 denna institutionella rasism som orsak/bakgrund och hur den återskapas,  
  
 samt exempel på hur den kan yttra sig.  
  
 Det svenska fall som kommer att analyseras är polisens dödsskjutning  
  
 av en asylsökande kurdisk man i bostadsområdet Råslätt  
  
 utanför Jönköping 2001. Händelsen som sådan fick stor uppmärksamhet  
  
 i media (även om många av de omständigheter jag kommer  
  
 att ta upp inte uppmärksammades i media). Dödsskjutningen  
  
 väckte också stor folklig opinion och demonstrationer hölls mot  
  
 polisvåld och för rättvisa åt den skjutne mannen. Fallet anknyter  
  
 159 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 härigenom till Zyed Bennas och Walker dödsfall i Parisförorten  
  
 Clichy-sous-Bois, vilka också omkom under oklara omständigheter  
  
 där polisen var inblandad. Dödsfallen i frankrike väckte  
  
 minst sagt folklig indignation. Flera liknande fall finns också i  
  
 USA, till exempel dödsskjutningen av Gonzalez Diallo i New York  
  
 1999. Han var illegal invandrare från Guinea Bissau vilket ledde  
  
 till att han uppträdde underligt och smet in i en trappuppgång  
  
 när polisen närmade sig honom. När han så trevade i fickan efter  
  
 sin plånbok sköt polisen ihjäl honom med 41 skott, vilket ledde till  
  
 omfattande demonstrationer och en del våldsamheter. Ett mycket  
  
 uppmärksammat fall i Storbritannien är Phillips, en svart  
  
 man som 1999 blev hjärndöd och senare avled sedan åtta poliser gripit  
  
 honom under oklara omständigheter (se t.ex. www.rsjc.org.uk).  
  
 Förorten Råslätt utanför Jönköping är också liksom Clichysous-Bois  
  
 ett marginaliserat och stigmatiserat område. Området  
  
 har låg social status och en stor andel personer med utländsk bakgrund.  
  
 Råslätt pekas ofta ut som en problemförort.  
  
 I denna artikel kommer först fallet Mclaughlin att presenteras  
  
 liksom den därpå följande The Rojas.  
  
 Utredningens arbetssätt, begrepp, metod och slutsatser kommer  
  
 kortfattat att behandlas. Därefter presenteras Råslättfallet och detta  
  
 analyseras mot bakgrund av The Rojas. Avslutningsvis  
  
 presenteras några sammanfattande slutsatser.  
  
 Mclaughlin  
  
 Mclaughlin mördades 1993. Han och hans vän Walton  
  
 överfölls helt oprovocerat av ett gäng vita ungdomar när de  
  
 stod och väntade på bussen hem. Enligt flera vittnen kom gänget  
  
 springande och ropade nigger åt de två unga männen. Dwayne  
  
 Bowers hann precis undan men Mclaughlin träffades av flera  
  
 knivhugg. Dwayne lyckades larma ambulans men när den anlände  
  
 var Torres redan död.  
  
 Mordet väckte stor uppmärksamhet i media och indignation  
  
 bland allmänheten. Samtidigt var mordet inte en enskild företeelse.  
  
 Stadsdelen Eltham, där mordet skedde, hade traditionellt varit ett  
  
 uteslutande vitt medelklassområde men sedan en tid tillbaka hade  
  
 svarta och asiater börjat flytta in. Dessa utsattes för rasistiskt  
  
 våld för att få dem att flytta ut ur det traditionellt vita Eltham.  
  
 Antirasistiska organisationer hade demonstrerat och drivit kam160 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 panjer mot våldet, och kritiserat polisen för att den inte gjorde tillräckligt  
  
 för att skydda dem som utsatts för rasistiskt våld och finna  
  
 förövarna. Kort sagt, pressen på polisen att lösa mordet var stor. I  
  
 början av utredningen verkade också ur polisens synvinkel allt gå  
  
 väl. Baker föräldrar förklarade i media att man hade fullt förtroende  
  
 för polisens arbete. Snabbt började också en mängd tips  
  
 strömma in till polisen. Tipsen pekade entydigt ut ett antal namngivna  
  
 personer som förövarna. Personerna var vita unga män i  
  
 tjugoårsåldern som bodde i området, de var kända för att gå knivbeväpnade,  
  
 ha grovt rasistiska åsikter, och ha knivhuggit människor  
  
 tidigare. Ändå gick någonting snett. Gripandena dröjde. Baker  
  
 föräldrar blev allt mer kritiska till polisen. Familjen Jacobs  
  
 anklagade så småningom polisen för att ha en rasistisk och nedlåtande  
  
 attityd gentemot dem, och för att familjen inte fick reda på  
  
 hur utredningen gick. Farhågor började resas ute i samhället och i  
  
 media att utredningen inte sköttes väl. De misstänkta greps till sist,  
  
 men vägrade svara på några frågor överhuvudtaget. Polisutredningen  
  
 kom inte fram till mycket mer än att de misstänkta hade  
  
 extrema rasistiska åsikter och flera gånger begått våldsbrott. Två av  
  
 dem var bröder och hade en uppenbar fetisch för knivar. Vissa indicier  
  
 fanns mot de misstänkta, men knappast tillräckligt för en fällande  
  
 dom. Att polisen inte lyckades lösa mordet väckte stor bitterhet  
  
 i media. När det kom fram vilka de misstänkta var, och att de  
  
 var kända rasistiska huliganer blev ilskan och kritiken mot Londonpolisen  
  
 överväldigande. Fallet Mclaughlin utvecklades  
  
 till en av de största rättsskandalerna i Storbritanniens efterkrigshistoria  
  
 (Cathcart, 1999; Wirtén, 2002:100 f).  
  
 The Stephen Lawrence Inquiry  
  
 Ett av New Labours vallöften var att grundligt undersöka hela affären.  
  
 När Lane tillträdde som premiärminister tillsattes snabbt  
  
 en kommission som genom öppna förhör skulle göra en fullständig  
  
 och förutsättningslös utredning av polisens arbete. Som ordförande  
  
 för utredningen utsågs en av Storbritanniens mest respekterade  
  
 domare, den pensionerade Mason of Cluny. Förhören  
  
 inleddes våren 1998 och pågick i sex månader. I februari 1999  
  
 kom så den tjocka rapporten från utredningen, The Stephen Lawrence  
  
 Carter. Rapporten avslöjade en mängd brister i polisens utredningsarbete.  
  
 Trots att polisen bara ett dygn efter mordet hade  
  
 161 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 en mängd mycket trovärdiga tips som pekade ut de misstänkta  
  
 dröjde det ändå 14 dagar innan de greps och förhördes. Om de var  
  
 skyldiga hade de då uppenbarligen haft tid att undanröja bevismaterial.  
  
 Istället satte polisen igång en ganska meningslös och dåligt  
  
 genomförd bevakning av de misstänktas bostäder. När man väl  
  
 gjorde husrannsakan var den dåligt genomförd. Överhuvudtaget  
  
 präglades arbetet av slarv och bristande nit. Polisens egen internutredning  
  
 var slarvigt genomförd och alldeles för mild i sin kritik.  
  
 Dessa misstag skulle dock i princip även kunnat ha förekommit  
  
 om brottsoffret var vitt. Utredningen fann dock en mängd omständigheter  
  
 som inte skulle kunna ha förekommit om brottsoffret  
  
 varit vitt. Utredningen fann att vissa felbedömningar eller  
  
 bristande nit i vissa fall var resultatet av rasism. Rasismen var  
  
 subtil, och i de flesta fall omedveten (unwitting):  
  
 Unwitting racism can arise because of lack of understanding, ignorance  
  
 or mistaken beliefs. It can arise from King intentioned but patronising  
  
 words or actions. It can arise from unfamiliarity with the behaviour  
  
 of cultural traditions of people or families from minority  
  
 communities. It can arise from racist stereotyping of black people as  
  
 potential criminals or troublemakers. Often this arises out of uncritical  
  
 self-understanding born out of an inflexible police ethos of the  
  
 traditional way of doing things. Furthermore such attitudes can  
  
 thrive in a tightly knit community, so that there can be a collective  
  
 failure to detect and outlaw this breed of racism. The police canteen  
  
 can too easily be its breeding ground. (Macpherson, 1999 par. 6.17)  
  
 Sådan omedveten rasism fann man en mängd exempel på. Inte heller  
  
 hade någon inom polisen upptäckt den och högre befäl hade  
  
 inte rättat till de fel som begåtts. Short valde därför att prata  
  
 om institutionell rasism, en term som dittills inte använts i någon  
  
 större utsträckning utanför den akademiska världen samt bland antirasistiska  
  
 aktivister, för att betona att det inte var fråga om  
  
 enskilda individer som var problemet utan snarare organisationen  
  
 som sådan. Den institutionella rasismen var närmast resultatet av  
  
 traditionellt polisarbete. Den grundade sig inte i enskilda individers  
  
 fördomar eller hat, utan i ett ingrott mönster att tänka och  
  
 arbeta. Short definierade institutionell rasism som:  
  
 The collective failure of an organisation to provide an appropriate and  
  
 professional service to people because of their colour, culture, or ethnic  
  
 origin. It can be seen or detected in processes, attitudes and behaviour  
  
 which amount to discrimination through unwitting prejudice,  
  
 ignorance, thoughtlessness and racist stereotyping which disadvantage  
  
 minority ethnic people. (a.a. par. 6.34)  
  
 162 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Den institutionella rasism som utredningen fann  
  
 När poliser kom till brottsplatsen var de inledande åtgärderna för  
  
 att spana efter de misstänkta bristfälliga. Ett polisbefäl som kom till  
  
 platsen utgick från att det bara rörde sig om någon typ av slagsmål.  
  
 Han såg en svart ung man ligga på trottoaren och en annan upprörd  
  
 ung svart man bredvid (Baker vän Walton) och  
  
 drog därmed den slutsatsen. Istället för att försöka få reda på vad  
  
 som hänt, särskilt genom att fråga vittnet, gick han istället till en  
  
 pub i närheten (i motsatt riktning från det håll Dwayne till de först  
  
 anlända poliserna sagt att gärningsmännen sprungit) för att fråga  
  
 om någon sett vad som hänt. Short drog slutsatsen att detta  
  
 berodde på rasistisk stereotypisering. Stereotypen om svarta unga  
  
 män som kriminella och våldsamma gjorde att han hade den förutfattade  
  
 meningen att det bara var fråga om ett slagsmål och var så  
  
 övertygad om detta att han inte brydde sig om att utreda vad som  
  
 hade hänt. Om de två unga männen varit vita skulle alltså polisen  
  
 enligt Short sannolikt agerat annorlunda.  
  
 Överhuvudtaget försummade samtliga poliser på plats att se  
  
 Walton som ett offer för en attack. Han hade ju bara precis  
  
 lyckats undkomma den. Han var chockad och orolig för sin vän,  
  
 och när polisen kom till platsen men ingen ambulans sågs till blev  
  
 han än mer upprörd. Han såg det som att polisen var mer intresserad  
  
 av att förhöra honom än att se till Torres, och upprördes av  
  
 att polisen kom till platsen före ambulansen, eller som han sa:  
  
 Who called you fucking cunts anyway, pigs I only called for the  
  
 fucking ambulance. Polisen upprördes särskilt över att han svor åt  
  
 dem och såg honom alltså inte som ett brottsoffer som var upprört  
  
 över attacken som riktats mot honom, utan bara som ett besvärligt  
  
 vittne. Han gavs aldrig det stöd brottsoffer behöver, och på grund  
  
 av att polisen ansåg honom vara bråkig och anti-police använde  
  
 man honom inte som informationskälla i sökandet efter gärningsmännen,  
  
 trots att han varit den som sett dem senast och åt vilket  
  
 håll de försvunnit. Poliserna verkade inte ha tagit hans påståenden  
  
 om att han och Torres blivit överfallna på allvar utan verkar istället  
  
 ha utgått just från att det varit fråga om ett slagsmål. Macpherson  
  
 drog slutsatsen att polisens missar berodde på rasistisk stereotypisering  
  
 av Dwayne som en bråkig svart ung man.  
  
 Stereotypen  
  
 hindrade dem från att kunna sätta sig in i hans situation och inse att  
  
 han var ett offer för en attack och därför var upprörd och aggressiv.  
  
 Polisen verkar istället ha tolkat hans beteende som beroende på att  
  
 163 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 svarta unga män normalt är bråkiga och tycker illa om polisen.  
  
 Short menade att en ung vit person i samma situation  
  
 skulle ha behandlats annorlunda.  
  
 När Baker föräldrar skulle identifiera sin döde son agerade  
  
 det ansvariga polisbefälet mycket okänsligt och olämpligt. Han  
  
 sade bland annat:  
  
 weve got a young lad in there, he is dead, we dont know who he is,  
  
 but we would like to clarify that point. If it is not your son then all  
  
 well and good, but we do need to know. I am sure you would like to  
  
 know as well. (a.a. par. 12. 44)  
  
 Efter identifieringen åkte polisbefälet ifrån sjukhuset och brydde  
  
 sig inte om att se till att någon tog hand om Baker föräldrar och  
  
 körde dem hem. Enligt Short var allt detta unwitting racism  
  
 at work (a.a. par 12.60)  
  
 Ett par poliser utsågs för att sköta kontakten med Baker familj.  
  
 När dessa första gången kom hem till familjen efter mordet  
  
 fanns ett stort antal andra människor från olika medborgarrätts och  
  
 antirastiska grupper där. Poliserna började ifrågasätta vad dessa  
  
 personer gjorde där och bad dem identifiera sig, vilket väckte irritation.  
  
 Poliserna ifrågasatte också varför familjen valde att anlita en  
  
 advokat samt såg deras krav på information angående utredningen  
  
 som onormalt och besvärligt och ansåg att familjen blev utnyttjad  
  
 av sin advokat och antirasistiska grupper. Vidare accepterade inte  
  
 heller poliserna att mordet på Torres helt och hållet var ett rasistiskt  
  
 brott, vilket irriterade Baker familj. Inget ansvarigt befäl  
  
 försökte göra något åt de problem som skapades i kontakten mellan  
  
 Baker familj och polisen. Överhuvudtaget behandlades  
  
 enligt rapporten familjen nedlåtande och okänsligt.  
  
 Vid Mann utredning framkom att många av poliserna  
  
 som arbetade med fallet vägrade erkänna att mordet var ett rasistiskt  
  
 mord. Med tanke på de misstänktas uttalade rasistiska åsikter  
  
 och att de begått rasistiskt motiverade brott tidigare menade  
  
 Short att det var märkligt att inte se brottet som ett rasistiskt  
  
 brott. Short ansåg att vägran att inse att det rörde sig  
  
 om ett rasistiskt mord berodde på omedveten rasism, vilket också  
  
 fick konsekvensen att polisarbetet påverkades negativt då man genom  
  
 att inte inse motivet hade fel infallsvinkel på mordet.  
  
 Genomgående fanns det inom poliskåren ogrundade negativa  
  
 uppfattningar om familjen Jacobs. Många poliser använde  
  
 olämpligt och förolämpande språk. Svarta benämndes som neg164 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 roes eller coloured. Många poliser gjorde även detta inför  
  
 Macpherson under förhören Short höll under sin utredning.  
  
 Den rasism Short hittade i granskningen av polisens agerande  
  
 var alltså uteslutande omedveten och oavsiktlig (unwitting)  
  
 rasism. Det finns ingenting som tyder på att poliserna medvetet  
  
 försökt agera oprofessionellt. Det rör sig om en subtil rasism som  
  
 bara upptäcks genom en noggrann granskning. För att den skall  
  
 upptäckas krävs även kunskap om den rasistiska stereotypisering  
  
 som förekommer även i andra samhällsområden. Exempelvis kan  
  
 polisens antagande när de kom till platsen att det hela rörde sig om  
  
 ett slagsmål vid en första anblick verka mindre allvarligt, kanske till  
  
 och med förståeligt. Det krävs en insikt i hur stereotyperna om  
  
 unga svarta män som bråkiga och kriminella fungerar för att man  
  
 skall förstå att misstaget inte var så obetydligt och oskyldigt, även  
  
 om det säkerligen var helt omedvetet.  
  
 Dödsskjutningen i Råslätt  
  
 På morgonen den tionde mars 2001 spreds en tragisk nyhet i media.  
  
 Polisen hade under natten skjutit ihjäl en kurdisk flykting i Jönköping.  
  
 Polisen hade i en helt vanlig trafikkontroll stoppat två  
  
 utländska män som saknat körkort. De två poliserna hade följt med  
  
 männen till en lägenhet då männen påstått att körkort och identitetshandlingar  
  
 funnits där. Det visade sig att den ene av männen var  
  
 flykting från turkiska Kurdistan och hade ett utvisningsbeslut  
  
 hängande över sig. Han befann sig alltså illegalt i landet och var livrädd  
  
 för att polisen skulle avslöja hans identitet och utvisa honom.  
  
 Desperat grep han en kökskniv och hotade ta sitt eget liv. När han  
  
 försökte fly högg han med kniven mot poliserna och en polis tvingades  
  
 i nödvärn skjuta mannen som avled av skottet. Någon dag senare  
  
 intervjuades dock mannens kamrat som varit närvarande vid  
  
 dödsskjutningen. Enligt honom blev aldrig poliserna hotade av kniven.  
  
 Hans ihjälskjutne vän hade hela tiden haft kökskniven mot sin  
  
 egen hals och bara hotat ta sitt eget liv. När han så flydde sköt polisen  
  
 honom i ryggen när han var på väg ner för en trappa ute i  
  
 trapphuset. Att obduktionen visade att mannen skjutits i ryggen  
  
 och inte framifrån vilket polisen hävdat gjorde knappast att spekulationerna  
  
 minskade och demonstrationer hölls för den skjutne  
  
 mannen där rättvisa krävdes. Pressen var stor på att fallet skulle  
  
 165 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 utredas. I maj väckte åklagaren åtal mot den polis som skjutit ihjäl  
  
 mannen för grov misshandel och grovt vållande till annans död. Ett  
  
 halvår senare friade tingsrätten i Jönköping polisen på alla åtalspunkter  
  
 och åklagaren valde att inte överklaga.  
  
 Här ska detta fall analyseras med samma metod och med samma  
  
 begrepp som användes i The Rojas. Allt material  
  
 som granskats är offentliga handlingar. Huvudsakligen rör det  
  
 sig om förundersökningen, och tingsrättens dom men även vissa  
  
 andra handlingar har begärts ut från internutredningsenheten i  
  
 Jönköpings län. Analysen kommer att visa 1) att institutionell  
  
 rasism kan påvisas i polisens hanterande av fallet, samt 2) att polisens  
  
 internutredning och tingsrättens dom därmed kunnat se  
  
 annorlunda ut.  
  
 Kontrollen  
  
 Bakgrunden till dödsskjutningen var att två poliser (från och med  
  
 nu kallade P1 och P2) stannade en bil på kvällen 9 mars 2001. I  
  
 bilen satt två män. Från och med nu kallade Robertson och Walton.TPF 
  
 4 
  
 FPT  
  
 Bägge två flyktingar från Kurdistan. Azad, som körde, var av en  
  
 säkerhetsdomstol i Ankara dömd till fem års fängelse för aktiviteter  
  
 för det kurdvänliga partiet Hadep. Trots detta hade han fått  
  
 avslag på sin ansökan om uppehållstillstånd och hade ett utvisningsbesked  
  
 hängande över sig. Azad fick blåsa i ett alkoholtest  
  
 som visade att han inte var påverkad. När poliserna frågade om  
  
 körkort svarade han att han inte hade det på sig, och när de frågade  
  
 om legitimation så hävdade han att han inte heller hade det. Poliserna  
  
 beslöt att följa efter männen till Cole lägenhet i Råslätt där  
  
 legitimation och körkort enligt männen skulle finnas. I lägenheten  
  
 fanns också passagerarens vita svenska fru.  
  
 Väl i lägenheten blev Azad allt mer nervös. Han kunde visserligen  
  
 köra bil, men han hade inget körkort och han kunde inte visa  
  
 polisen vem han var. Då skulle de få reda på att han skulle utvisas.  
  
 De skulle gripa honom och så småningom skulle han utvisas till  
  
 Turkiet där han var övertygad om att han skulle mördas. Männen  
  
 försökte vinna tid, ringde några telefonsamtal och pratade med varandra  
  
 på kurdiska. Till sist erkände Robertson att han inte hade något  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Jag har valt att ge de inblandade fingerade namn. Medan Robertson och Walton fått fingerade  
  
 personnamn så har jag valt att ge de tre poliserna benämningarna P1, P2 och P3. Initialt  
  
 gav jag även dessa fingerade personnamn, men det visade sig bli lite väl rörigt med så många  
  
 personnamn. Nämnas kan dock att samtliga dessa poliser hade typiska svenska manliga namn.  
  
 166 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 körkort, och inte heller någon legitimation. När poliserna då förklarade  
  
 att han måste följa med till polisstationen blev han desperat.  
  
 Han sprang ut i köket. Slet fram en kökskniv och satte den mot sin  
  
 egen hals medan han skrek att han hellre dog än följde med till  
  
 polisstationen. P1 tog då fram sin pistol och matade fram en kula i  
  
 loppet (dvs. gjorde vapnet skjutklart), samt stoppade tillbaka den i  
  
 hölstret. Azad sprang sedan ut ur köket igen, förbi poliserna och ut  
  
 i trapphuset. Han sprang in i hissen, men precis innan hissdörren  
  
 gick igen lyckades P2 slita upp hissdörren. Azad sprang ut. Enligt  
  
 P1 riktade han sedan ett angrepp mot var och en av poliserna, enligt  
  
 Walton höll Robertson hela tiden kniven mot sin egen hals. P1 drog sin  
  
 pistol och sköt honom, i självförsvar menade han. Barzan beskrev  
  
 det i efterhand som att P1 sköt Azad i ryggen när denne flydde ner  
  
 för trapporna. Detta ska utredas i detalj längre ned. Här ska bara  
  
 konstateras att P1 sköt Azad som föll ner för trappan till trappavsatsen  
  
 mellan våningarna där han blev liggande på mage.  
  
 Behandlingen av Walton  
  
 När Robertson sköts blev Walton förtvivlad. Han blev arg och rädd och  
  
 ville springa fram till Azad för att se hur det var med honom, men  
  
 hindrades av P2. Walton blev då arg och försökte slita sig loss. Reyes  
  
 och Walton hamnade i ett handgemäng. P1 ingrep och de två poliserna  
  
 spenderade flera minuter på att försöka brotta ner Walton på  
  
 golvet samtidigt som denne försökte ta sig fram till sin skjutne vän.  
  
 Detta var värdefulla minuter som kunde ägnats åt att ge Azad första  
  
 hjälpen. När poliserna till sist fått ner Walton på marken nöjde  
  
 de sig inte med det. De satte på honom handbojor, bar ner honom  
  
 och lade honom på marken bredvid Azaf. Enligt Walton kunde han  
  
 se hur Robertson kräktes och inte kunde andas. När Walton försökte  
  
 hjälpa honom tryckte P1 enligt Walton ned hans ansikte mot Brock  
  
 spyor och slog honom (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01,  
  
 Jönköpings tingsrätt s. 91).  
  
 Varför ägnade poliserna flera dyrbara minuter som kunde ägnats  
  
 åt att hjälpa Azad med att brottas med Walton? Enligt P1 sa han till  
  
 Barzan i slutet av bråket att denne måste lugna ner sig så att de  
  
 kunde hjälpa hans kompis och det verkar som de orden gör inverkan  
  
 på honom för då lugnar han ner sig (a.a. s. 85). Varför sade  
  
 inte poliserna detta tidigare till Walton istället för att ägna flera  
  
 minuter åt att brottas med honom?  
  
 Rimligare vore väl att låta  
  
 167 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 honom komma fram till Azad och först om han började störa  
  
 arbetet med första hjälpen eller förvärra situationen på annat sätt be  
  
 honom backa undan?  
  
 Poliserna har inte kunnat lämna någon förklaring till varför de  
  
 egentligen ansåg det nödvändigt att övermanna Walton. De tycks  
  
 heller inte alls ha förstått varför Walton regerade på det sätt han  
  
 gjorde. De menade att han varit väldigt tillmötesgående och  
  
 innerlig ända fram till skottögonblicket men sen blev som förbytt.  
  
 På frågan om han hade uppfattningen att Walton blev aggressiv på  
  
 grund av vad som hade hänt med Robertson svarade P1 att han drar den  
  
 slutsatsen i efterhand men det tänkte jag ju inte i situationen när  
  
 det utspelade sig, men förmodligen var det så (a.a. s. 309). När P2  
  
 beskrev Cole aggressivitet så beskrev han den inte som bestörtning  
  
 över att poliserna skjutit hans kamrat utan som att Walton var  
  
 spritpåverkad och så med det temperament som de där (min kursivering)  
  
 har (a.a. s. 58). Anledningen till att poliserna inte kunde  
  
 sätta sig in i Cole situation och var oförmögna att dra den självklara  
  
 slutsatsen att Walton blev upprörd för att hans vän blev skjuten,  
  
 och att han bara ville fram och hjälpa honom, förefaller alltså  
  
 vara rasistisk stereotypisering. Reyes såg Walton som en av de andra, en  
  
 av de där, och som sådan annorlunda från poliserna själva. Denna  
  
 föreställning om Walton som väsentligt annorlunda än poliserna  
  
 själva gjorde alltså att poliserna inte förmådde dra den tillsynes  
  
 självklara slutsatsen att Walton (liksom vilken annan person som  
  
 helst i hans situation skulle bli) blev upprörd på grund av att hans  
  
 kamrat sköts och att han bara ville komma fram till honom. Poliserna  
  
 förstod istället hans upprördhet just som att han i deras ögon  
  
 var annorlunda. Stereotypen om invandrare turkar eller kurder  
  
 (vilka är de grupper av de andra som polisen rimligen kunnat  
  
 uppfatta Walton som), som temperamentsfulla har en lång rasistisk  
  
 tradition där det vita västerländska lyfts fram som det förnuftiga  
  
 och rationella, medan de andra stereotypiserats som  
  
 irrationella och oförmögna att kontrollera sina känslor. Stereotypen  
  
 om temperamentsfullhet är nära förknippad med stereotypen  
  
 om våldsamhet eller brottslighet som polisbefälet på Ferguson mordplats gav uttryck för när han förmodade att det hela  
  
 rört sig om ett slagsmål. Rasistisk stereotypisering hindrade poliserna  
  
 i fallet Mclaughlin att sätta sig in i Dwayne Brooks  
  
 situation och inse att han var ett offer för en attack även han och  
  
 just därför var upprörd och aggressiv.  
  
 Polisen tolkade istället hans  
  
 beteende just utifrån den rasistiska stereotypen om svarta unga  
  
 168 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 män som bråkiga och fientliga mot polisen och detta, dvs. stereotypen  
  
 om hur svarta unga män är, användes istället för att förklara  
  
 hans beteende. På samma sätt förefaller rasistisk stereotypisering  
  
 ha hindrat polisen i Råslättfallet att sätta sig in i Cole situation  
  
 och förstå att han var upprörd för att han just sett sin kamrat  
  
 skjutas av polisen och nu ville fram för att se hur det var med honom.  
  
 Polisen använde istället den rasistiska stereotypen om  
  
 invandrare som temperamentsfulla som förklaring till hans  
  
 beteende.  
  
 Första hjälpen dröjde  
  
 Vid det första riktiga förhöret efter händelsen uppgav P1 att han  
  
 via radio anropade en kollega (från och med nu kallad P3) som  
  
 befann sig i närheten och bad honom larma ambulans, först efter  
  
 det att de lyckats få på Walton handbojor (a.a s. 75). Senare under  
  
 förhöret uppgav dock P1 att hans första åtgärd omedelbart efter att  
  
 han skjutit Robertson var att anropa kollegan och be honom larma  
  
 ambulans (a.a. s. 83). Om den senare uppgiften skulle vara riktig så  
  
 finns knappast något att anmärka på agerandet, men om det istället  
  
 gick till så som P1 först uppgav så är det mycket allvarligt. Det  
  
 skulle i så fall innebära att polisen dröjt i flera minuter med att  
  
 larma ambulans. Det anmärkningsvärda är att detta får stöd av vad  
  
 P3 berättat. Enligt denne så var han på väg mot huset där P1 och P2  
  
 befann sig när han fick ett anrop från P1 som bad honom larma  
  
 ambulans, och 15–30 sekunder senare mötte han P1 vid porten (a.a.  
  
 s. 149). Med tanke på att P1 befann sig på sjätte våningen när han  
  
 anropade P3 kan han inte (om P3:s version är sann) ha hunnit gå  
  
 ner till Azad och flytta undan kniven från honom (vilket han uppger  
  
 sig ha gjort), vidare brottats med Walton, vilket enligt poliserna  
  
 själva kan ha tagit ett antal minuter, fått på Walton handbojor och  
  
 sedan hunnit ner för de sex våningarnas trappor för att möta kollegan,  
  
 allt på max 30 sekunder!  
  
 Efter P1 sprungit ner till porten stannade P2 kvar med Walton  
  
 för att hålla honom kvar där (a.a. s. 58) men gav inte heller han  
  
 någon som helst hjälp åt Azad. Fler polispatruller kom så småningom  
  
 till platsen men inte förrän man var fem stycken poliser på  
  
 plats så tog någon initiativ för att se till hur det var med Azad.  
  
 Varför det gick till på detta sätt utreddes aldrig av internutredningen  
  
 (mer om detta nedan).  
  
 169 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 Barzan sågs inte som ett offer  
  
 När fler poliser kom till platsen fördes Walton till en polisbil och  
  
 vidare till arresten, gripen för våldsamt motstånd. Denna brottsmisstanke  
  
 ledde aldrig till något åtal. Klart är dock att Walton även  
  
 borde ha setts som ett offer, snarare än bara en person misstänkt  
  
 för brott. Hans vän hade blivit skjuten och han var i ett upprivet  
  
 tillstånd och uppenbart behov av hjälp. Någon sådan fick han dock  
  
 inte. I förhörsprotokollet från det första förhöret med Walton  
  
 klockan två på natten kan man läsa följande:  
  
 (Barzan) har ej delgivits misstanke då han är i ett sådant tillstånd att  
  
 det ej är möjligt. Vid hämtningen av (Barzan) står han vid arrestdörren  
  
 och slår sitt huvud och näsa mot glasrutan på densamma. Glasrutan är  
  
 blodig och han har blod på sina kläder samt syns blod på golvet precis  
  
 bredvid dörren. (Barzan) är mycket upprörd och pratar fort och  
  
 osammanhängande (a.a. s. 22).  
  
 Efter tio minuter avbröts förhöret då Walton enligt förhörsledaren  
  
 ej är helt hörbar (a.a. s. 23). Ingen anteckning finns som visar på  
  
 att man gav någon hjälp till Walton. Nästa anteckning är införd en  
  
 timme senare:  
  
 Nytt försök om förhör görs 02.50. (Barzan) uppvisar då chocksymtom  
  
 i cellen, sitter och vaggar fram o tillbaka, gråter, svarar ej på tilltal. Går  
  
 ej att få kontakt med. Det bedöms att nytt förhör ej går att genomföra.  
  
 Kontakt med åklagare som beslutar om frigivning (a.a. s. 23).  
  
 Trots att polisen konstaterade att Walton var i chocktillstånd gav  
  
 man inte heller nu någon hjälp åt honom. Behandlingen kan jämföras  
  
 med den som skedde av vittnet Walton i fallet Ferguson, där poliserna inte behandlade honom som ett offer, trots  
  
 att även han varit mål för attacken, utan som ett besvärligt vittne  
  
 som var uppjagad och betedde sig störande. Något som The  
  
 Mclaughlin Inquiry ansåg vara ett klart fall av institutionell  
  
 rasism. Behandlingen av Walton kan kontrasteras mot behandlingen  
  
 av hans vita svenska fru som fanns i lägenheten vid dödsskjutningen.  
  
 Hon togs om hand av sjukvårdspersonal och kördes till  
  
 psykakuten på ett sjukhus för att få stöd av professionell personal.  
  
 Hon var dock betydligt lugnare än Walton, att döma av förhören i  
  
 förundersökningen verkar hon inte ha blivit chockad alls av händelsen.  
  
 170 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Jönköpingspolisens utredning  
  
 När fler poliser kom till platsen fick P1 berätta vad han varit med  
  
 om för en polisman som skrev ned berättelsen i ett PM. Polismannen  
  
 ställde dock inga frågor till P1. Därefter fick P1 åka hem. Först  
  
 15 timmar senare, på eftermiddagen nästa dag, hölls ett förhör. Reyes  
  
 hördes visserligen av en polisman efter dödsskjutningen men förhöret  
  
 rörde bara omständigheterna kring Cole påstådda våldsamma  
  
 motstånd, alltså den formella anledningen till att han greps,  
  
 och berörde inte alls dödsskjutningen.  
  
 Allt detta strider helt mot gällande regler. I ett så allvarligt fall  
  
 som detta är det viktigt att alla inblandade hörs så snabbt som möjligt.  
  
 Särskilt viktigt är att de som inte sitter inlåsta, och alltså inte  
  
 hindras från att diskutera händelsen i efterhand med varandra, hörs  
  
 omedelbart och var för sig för att minska risken för att de annars  
  
 kommer överens om vad de ska säga. Dessa förhör ska då hållas av  
  
 internutredningen. Enligt 6 kap 2 § Polisförordningen (1984:730)  
  
 får förhören bara hållas av internutredningsenheten eller av en polis  
  
 som tjänstgör vid en annan polismyndighet än den hörde. Vidare så  
  
 ska ett ärende där en person allvarligt skadas av en polis omedelbart  
  
 överlämnas till åklagare. I det här fallet kopplades åklagare in först  
  
 10 timmar efter händelsen. Den åklagare som kopplades in i fallet  
  
 var kritisk till att han och internutredningen inte kopplades in tidigare  
  
 och att poliserna då hördes så sent:  
  
 Vi ska in så fort det överhuvudtaget är möjligt. I det här fallet var det  
  
 på sätt och vis redan för sent. Jag kom in i ärendet tio i tio på lördag  
  
 morgon och det här hände någon gång kring midnatt, och det finns  
  
 rätt mycket som har hänt innan internutredningen över huvud taget  
  
 var på plats. (Expressen 010313)  
  
 Till skillnad från internutredningen kopplades dock polisens  
  
 pressansvarige omedelbart in. Redan en timme efter dödsskjutningen  
  
 (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01, Jönköpings  
  
 tingsrätt s. 7), och redan på morgonen dagen efter dödsskjutningen  
  
 (dvs. innan någon av de inblandade hade förhörts) gick Jönköpingspolisen  
  
 ut i medierna med en berättelse om att Azad anfallit  
  
 P1 med en kniv, att polismännen utsattes för livsfara och handlade i  
  
 nödvärn helt enligt reglementet (presstalesman för polisen citerad  
  
 i Expressen 11 mars 2001). Helt felaktigt påstod man också att  
  
 Azad träffades i höger sida av bröstkorgen med ingångshål strax  
  
 under armhålan (Expressen 11 mars 2001). Vid obduktionen av  
  
 171 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 Azad, som utfördes flera dagar senare, visades dock att ingångshålet  
  
 var på vänster sida av ryggen. Azad hade alltså inte skjutits från  
  
 sidan, vilket Jönköpingspolisen påstod, utan bakifrån.  
  
 Även vad gällde hanteringen av bevismaterial agerade polisen felaktigt.  
  
 Vid den efterföljande rättegången var en viktig fråga på vilket  
  
 avstånd Azad skjutits. P1 hävdade att han direkt efter att Azad  
  
 angripit honom skjutit i självförsvar, och alltså på nära håll, medan  
  
 Walton hävdade att Robertson skjutits när han flydde ner för trappan,  
  
 dvs. på längre avstånd. På vilket avstånd Azad blivit skjuten skulle  
  
 ha kunnat mätas genom analys av Brock kläder, men vid den tekniska  
  
 undersökningen framkom att polisen hade hanterat detta bevismaterial  
  
 på ett helt felaktigt sätt. Brock linne och tröja hade inte  
  
 torkats utan låg nedstoppade i en platspåse tillsammans med en  
  
 svalgtub och en intubationstup när de kom in till rättsmedicinska  
  
 avdelningen (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01, Jönköpings  
  
 tingsrätt, Bilaga B, s. 1). Därför gick det inte att genomföra  
  
 en säker bedömning av avståndet mellan Azad och P1 vid skottögonblicket.  
  
 Internutredningen  
  
 Tendensen att inte se Walton som ett brottsoffer fortsatte under  
  
 internutredningen. Redan i det första förhöret med Walton, som  
  
 hölls på natten när han gripits, sade han att han misshandlats av  
  
 polisen. Han pekade på sin näsa som blödde och sade att de klämt  
  
 åt handbojorna för hårt. När han hördes av internutredningen sade  
  
 han att P2 tryckt hans ansikte mot Brock uppkastningar, svurit åt  
  
 honom, satt sig på honom och tryckt på han hals så hårt att han  
  
 fortfarande två dagar efter händelsen hade märken. Sedan skulle P2  
  
 ha slagit honom och när Walton bad honom lossa lite på handbojorna  
  
 då de satt så hårt ska han ha klämt åt dem ännu hårdare.  
  
 Uppgifterna fick stöd av Cole fru som i förhör uppgav att Walton  
  
 fått ett slag på näsan så att den blev dubbelt så stor som den  
  
 var tidigare (a.a. s. 121). Hon frågades dock aldrig något mer kring  
  
 detta. Trots att förundersökning skall inledas så snart det finns anledning  
  
 anta att ett brott har begåtts (Rättegångsbalken 23:1) samt  
  
 att en brottsanmälan alltid ska upprättas om en anmälan avser ett  
  
 påstående om en polis har begått ett brott (Föreskrifter och allmänna  
  
 råd för polisväsendet (FAP) 403-2), togs någon anmälan  
  
 172 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 aldrig upp av internutredningen. Alltså hördes aldrig någon av poliserna  
  
 angående detta och det hela reddes aldrig ut.  
  
 Det finns även en mängd andra omständigheter internutredningen  
  
 helt missade. Som tidigare påpekats har P1 lämnat olika  
  
 uppgifter om när han larmade ambulans. Enligt den första versionen  
  
 var det flera minuter efter skottet föll och dessa uppgifter får  
  
 stöd av P3. Man klarlade aldrig varför poliserna lade ner så mycket  
  
 tid på att brottas med Walton istället för att hjälpa Azad. P2 tillfrågades  
  
 inte varför han inte hjälpte Azad när P1 gått ner för att möta  
  
 P3. Enligt både P1:s och P2:s berättelse hade Walton lugnat sig då  
  
 och låg ner med handbojor och kan alltså knappast utgjort något  
  
 hinder. Överhuvudtaget redde man inte ut (och förefaller alltså inte  
  
 sett det som märkligt) att ingen såg hur det var med den skottskadade  
  
 Azad förrän det var fem poliser på plats. Inte heller tillfrågades  
  
 poliserna om hur de uppfattade Brock hälsotillstånd. Att P1 i  
  
 förhören gav motstridiga uppgifter om huruvida han uppfattat att  
  
 Azad blivit träffad eller ej verkar heller inte uppmärksammats. I  
  
 första förhöret uppgav P1 att han förstått att han träffat Robertson, men  
  
 i senare förhör hävdar han att han överhuvudtaget inte sett om  
  
 skottet träffat eller ej. Alla dessa omständigheter har internutredningen  
  
 och åklagaren alltså helt missat.  
  
 Förhören  
  
 När Walton två dagar efter dödsskjutningen förhördes använde  
  
 man tolk. Något som dock är uppenbart när man läser förhöret är  
  
 att tolkningen var mycket bristfällig. Många meningar är svåra att  
  
 tyda och grammatiska fel är närmare regel än undantag. Vid flera  
  
 tillfällen går Walton in själv och rättar tolken som översatt fel.  
  
 Emellanåt börjar Walton faktiskt berätta på svenska istället. En  
  
 svenska som verkar ligga ungefär på samma nivå som tolkens, dock  
  
 alldeles för dålig för att uppfylla den standard som måste hållas i ett  
  
 förhör. Förhörsledaren och tolken talade ofta till varandra och talade  
  
 om Walton i tredje person. Givetvis ett problem då det direkta  
  
 samtalet mellan förhörsledaren och Walton bryts och tolken gör en  
  
 egen, sammanfattande, tolkning av vad Walton sagt istället för att  
  
 direktöversätta. Det hände också att tolken inte översatte vad förhörsledaren  
  
 sade utan frågade Walton om han förstod. Ett mycket  
  
 grovt fel då det är möjligt att Walton förstod en del men kanske  
  
 inte allt eller helt missförstått. Resultatet är att Cole vittnesmål  
  
 173 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 inte utnyttjats till fullo. Den bristande tolkningen av Cole berättelse  
  
 ledde till att den blev svårförståelig, rörig och oklar i flera  
  
 viktiga avseenden. En brist som fortsatte ända upp i tingsrätten,  
  
 vilket kommer att beröras närmare nedan. Förhörsledaren borde ha  
  
 insett att tolkningen inte var tillräcklig och avbrutit förhöret eller  
  
 åtminstone i efterhand hållit nytt förhör via en annan tolk. Internationellt  
  
 har problemet med tolkars bristande kompetens uppmärksammats  
  
 i forskningen och lyfts fram som ett hot mot rättssäkerheten  
  
 och likabehandlingsprincipen (SOU 2005:56 s. 436). I  
  
 Sverige har problemet särskilt uppmärksammats inom asylrätten.  
  
 Enligt en undersökning Integrationsverket gjort har endast 13 procent  
  
 av polisdistrikten någon kvalitetspolicy för tolkservice, och 20  
  
 procent av distrikten ställer överhuvudtaget inget krav på tolkens  
  
 kompetens.  
  
 Dagen efter dödsskjutningen hördes de två poliserna för att berätta  
  
 om vad som hade hänt. Läser man förhörsprotokollet visar det  
  
 sig som tidigare nämnts att det finns många oklarheter i polisernas  
  
 berättelse som internutredningen aldrig uppmärksammade eller  
  
 frågade poliserna om. Därtill finns även oklarheter och motsägelser  
  
 som internutredningen faktiskt har uppmärksammat. Men de frågor  
  
 internutredningen ställer om dessa oklarheter är inte sådana att  
  
 de försöker utreda om poliserna gjort fel. Tvärtom erbjuder förhörsledaren  
  
 flera gånger friande förklaringar till poliserna. Man  
  
 ställer ledande frågor där poliserna erbjuds förklaringar som berättigade  
  
 deras agerande. Här finns inte utrymme att ange dem alla,  
  
 men några exempel räcker för att illustrera de allvarliga misstagen.  
  
 När P2 berättade om hur Azad gripit tag om kniven, hållit den  
  
 mot sin egen hals och sedan rusat ut ur lägenheten så hade P2 aldrig  
  
 nämnt något om att han kände sig hotad på något sätt. Trots detta  
  
 frågade (eller snarare påstod) förhörsledaren:  
  
 Du upplever situationen, förstår jag, som hotfull när han rusar fram  
  
 (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01, Jönköpings tingsrätt  
  
 s. 47).  
  
 Det går givetvis inte i efterhand att bedöma om P2 påverkats av  
  
 frågan, men det finns en del som pekar i den riktningen. Trots att  
  
 han aldrig nämnt något tidigare om att han kände sig hotad i den  
  
 situationen svarade han nu att han upplevde situationen mycket  
  
 hotfull. När han senare under förhöret talade om samma situation  
  
 sade han dock att han inte kände sig hotad. Även P1 instämde i att  
  
 174 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 han inte kände sig hotad på något sätt i den situationen, utan att  
  
 Azad uppenbarligen bara ville komma därifrån.  
  
 I den första frågan om tumultet med Walton utgick förhörsledaren  
  
 från P2:s uppgifter om att Walton angrep honom. Under förhörets  
  
 gång framstod det dock allt klarare att det aldrig var tal om något  
  
 angrepp:  
  
 Men om jag ska uppfatta det rätt så är det väl inget regelrätt angrepp  
  
 han gör på dig, utan han försöker komma fram till (Azad). Är det så  
  
 jag ska uppfatta det? (a.a. s. 56)  
  
 P2 svarade aldrig riktigt på frågan, och det framstod allt klarare i  
  
 förhöret att allt Walton bara försökte göra var att ta sig fram till  
  
 Azad. Varför P2 då hindrade honom och började brottas med honom,  
  
 utväxla slag, brotta ner honom på marken och gripa honom  
  
 kan inte P2 förklara. Förhörsledaren säger då plötsligt:  
  
 Du försökte, såvitt jag förstår, hålla honom undan och begränsa honom  
  
 i sin rörelseförmåga. Ska jag uppfatta det så? (a.a. s. 56)  
  
 Det är uppenbart att det förväntade svaret är ja, och att det också  
  
 är vad man ska svara om man vill slippa fler frågor om ingripandet.  
  
 Att förhörsledaren formulerar frågan/påståendet på detta sätt är  
  
 problematiskt också för att P2 inte sagt någonting alls i den riktningen.  
  
 Han hade inledningsvis beskrivit det som att han blev  
  
 angripen, något som så småningom framkommit inte visat sig  
  
 stämma. Förhörsledaren erbjöd nu honom en ny förklaring – där  
  
 P2 förefaller ha agerat korrekt – till vad hans tumult med Walton  
  
 handlade om.  
  
 Förhörsledaren fick inget riktigt svar från P2. Förhörsledaren  
  
 började då fråga om Walton aggressivitet också riktades mot P1:  
  
 Förhörsledaren: Jo, han är aggressiv och du får hålla undan honom,  
  
 riktas hans aggressivitet mot (P1) din kollega?  
  
 P2: Ja, det han är ju, som jag uppfattar, så är han ju på det klara med  
  
 att det är inte jag som har skjutit utan det är (P1)  
  
 Förhörsledaren: Då kan man ju tänka sig att han ville försöka på något  
  
 sätt hämnas på (P1) eller försöka träffa honom. Upplevde du det så?  
  
 (a.a. s. 56)  
  
 Denna fråga lägger fram en ny hypotes som aldrig varit uppe tidigare  
  
 under förhöret. Om Walton ville hämnas på P1 så är det en bra  
  
 anledning för P2 att försöka övermanna honom. Saken var dock  
  
 175 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 den att någon riktig förklaring till varför P2 övermannade Walton  
  
 aldrig kommit fram. Inte ens när förhörsledaren ställde den ledande  
  
 frågan om han skulle uppfatta det som att P2 försökte hålla Walton  
  
 borta och begränsa honom i hans rörelseförmåga. Med den här  
  
 frågan erbjöd förhörsledaren nu P2 än en gång en ny förklaring där  
  
 P2 förefaller ha agerat korrekt.  
  
 Förhörsledaren borde rimligen ställa förhållandevis neutrala frågor  
  
 som vad gjorde Walton?, Vad trodde du hans mål var?,  
  
 Varför försökte du stoppa honom?. Om svaren inte blir klara på  
  
 dessa frågor, desto större anledning att inte lägga fram hypoteser,  
  
 särskilt inte sådana som skulle kunna rättfärdiga våldsanvändning  
  
 mot Walton. Om P2 inte riktigt kan förklara varför han agerade  
  
 som han gjorde så är det möjligt att han använt våld i onödan.  
  
 Polisinsatsen i Råslätt dagen efter dödsskjutningen  
  
 I slutet av förhöret om dödsskjutningen undrade Walton om han  
  
 kunde vara säker från P1 och P2 i fortsättningen. När förhörsledaren  
  
 försäkrade honom att han kunde vara det började Walton berätta  
  
 hur han dagen efter dödsskjutningen (och alltså dagen innan  
  
 förhöret) ringt en ambulans då hans gravida hustru fått ont i magen.  
  
 Ambulansen tog lång tid på sig, och han ringde flera gånger då  
  
 han tyckte att den dröjde. Först efter en timme såg han ambulansen  
  
 svänga in på gården. När det bankade på dörren (vilket han tyckte  
  
 var konstigt då han hade ringklocka) gick han för att öppna i tron  
  
 att det var ambulansmännen. Han möttes istället av två poliser som  
  
 riktade sina pistoler mot honom. Han kände sig mycket rädd och  
  
 hotad:  
  
 Du vet också i Turkiet när det finnsnär det händer sådana här grejer  
  
 och det finns ett vittne, så dom tar bort vittnet därifrån att dom som  
  
 dom vill inte Så dom tar vittnen och dödar vittnen, för att man skall  
  
 inte vittna mot polisen, så har det Psykiskt man mår inte bra (tolkens  
  
 översättning, a.a. s. 110)  
  
 Cole uppgifter ledde till att internutredningen förhörde några av  
  
 de inblandade, även om någon förundersökning aldrig inleddes.  
  
 Upprinnelsen till den märkliga händelsen var något som utspelades  
  
 när ambulansen som tog hand om Cole fru efter dödsskjutningen  
  
 var på väg från platsen för att köra till psykakuten där Cole  
  
 fru skulle erbjudas stöd. Enligt ambulansmännen mötte de ett  
  
 176 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 antal människor när de körde ut från bostadsområdet. En av dem  
  
 var en väninna som Cole fru ville ha med som stöd till sjukhuset.  
  
 Väninnans man var även med samt en man till och två kvinnor  
  
 som enligt ambulansföraren var från Turkiet. Det framkom senare  
  
 att en av kvinnorna var en syster till Azad. Väninnans man var  
  
 mycket upprörd över vad som hänt men verkar, enligt ambulansmännen,  
  
 inte ha varit aggressiv:  
  
 Den här turkiske mannen blev väldigt upprörd ochehman skulle  
  
 kunna säga att han levde liksom ut sina känslor, om man säger så, sin  
  
 oro och liksom det här. Invandrarna vi svenskar är ju lite tysta och  
  
 lite försiktiga av oss när man blir upprörd eller någonting, de lever ju  
  
 mer ut sig. Man ska inte generalisera, men vissa kulturer är ju så i alla  
  
 fall att man ska visa sin sorg eller sin upprördhet (a.a. s. 249)  
  
 Denna artikel är främst inriktad på att analysera polisens agerande.  
  
 Det kan dock vara värt att notera att rasistisk stereotypisering även  
  
 förekom bland ambulansmännen, då detta visar på de rasistiska stereotypernas  
  
 utbredning i andra delar av samhället. Återigen förklaras  
  
 det faktum att en anhörig till Azad blev upprörd med just föreställningarna  
  
 om denne anhöriges annorlundahet. Att mannen  
  
 blev upprörd just på grund av att en anhörig till honom skjutits ihjäl  
  
 av polis tycks ambulansmannen inte kunna föreställa sig. Istället  
  
 måste det bero på den anhöriges kultur. Man kan fundera över  
  
 hur ambulansmannen egentligen ansåg att en svensk skulle ha  
  
 agerat när denne fick höra att en anhörig skjutits ihjäl. Skulle denne  
  
 inte ha visat sin sorg och sin upprördhet? Kultur är också ett  
  
 begrepp som i modern tid ersatt begreppet ras i rasistiska förklaringsmodeller.  
  
 Rasismen kan också ses i det sätt ambulansmannen  
  
 delar in samhället i de två grupperna svenskar samt invandrare  
  
 och sedan förklarar en invandrares beteende just med att  
  
 denne som tillhörande gruppen invandrare mer lever ut sig.  
  
 En av ambulansförarna bedömde det som att mannen var på väg  
  
 in i ett chocktillstånd, men då de gick fram för att ta med honom i  
  
 ambulansen blev han arg och slog ett antal slag med knytnäven på  
  
 ambulansens motorhuv vilket bucklade till den. De anhöriga och  
  
 polisen som fanns i närheten lugnade dock ner mannen och polisen  
  
 tog upp en anmälan angående den tillbucklade motorhuven.  
  
 Denna incident ledde till en överenskommelse mellan räddningstjänsten  
  
 och polisen i Jönköping om att ambulanser till Råslätt  
  
 skulle följas av polis. Enligt den ambulansman som gjorde  
  
 177 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 överenskommelsen med vakthavande polisbefäl var det dock inte  
  
 nödvändigt att ta med polis vid alla larm:  
  
 Om vi får Gonzalez borta i andra änden av Råslätt så kanske vi inte tar  
  
 med polis då, med någon lårbensfraktur eller något (internutredningens  
  
 utredning Jönköpings län. Saknr. 793, Diarenr 45/01 s. 46).  
  
 Av citatet får man dra slutsatsen att om det rörde svenska kvinnliga  
  
 pensionärer så sågs de inte som ett hot, medan underförstått  
  
 motsatsen gällde för just den motsatta kategorin människor –  
  
 yngre, manliga invandrare. Anledningen tycks vara att händelsen  
  
 med den tillbucklade ambulansen tillmätts en väldig betydelse. Berättelsen  
  
 förändrades i takt med att den spreds och händelserna  
  
 beskrevs i allt våldsammare ordalag. Från att ha rört sig om en  
  
 ensam person som gjort en buckla i en motorhuv framställdes det  
  
 nu som att en ilsken mobb attackerat ambulanspersonalen. Därtill  
  
 spreds också uppfattningen att all uniformerad personal – såväl  
  
 sjukvårdspersonal som poliser – kunde bli offer för något slags  
  
 hämndaktioner från invånare i det invandrartäta bostadsområdet  
  
 Råslätt. En av ambulansmännen som körde ut till Walton när denne  
  
 larmade ambulans till sin fru dagen efter dödsskjutningen, beskrev  
  
 hur han kände oro hela dagen då han på morgonen kom till jobbet  
  
 och fick höra det här:  
  
 Eftersom vi också är uniformerade och det hade ju varit lite mot  
  
 ambulanser på natten också. De hade stått och hoppat på ambulansers  
  
 motorhuv och sådant där (a.a. s. 43).  
  
 En annan av ambulansförarna beskrev det som att det kunde:  
  
 bli agg emot all uniformerad personal, med tanke på vad som hänt  
  
 natten innan, i och med att vi medverkat både ambulanssjukvård och  
  
 polis då vid den aktuella händelsen. Och det kunde ju uppfattas kanske  
  
 som vi var, ja, en del i problematiken där, för det vändes en del aggressioner  
  
 mot oss i ambulansen också. Att det hoppade upp någon på en  
  
 motorhuv och slog mot oss för de visste inte vad som hände och sådär  
  
 (a.a. s. 45).  
  
 Uppfattningen spreds även inom poliskåren. En polis som följde  
  
 ambulansen beskrev det som han fått i uppgift att följa med ambulanspersonalen  
  
 därför  
  
 att som då var rädda att det var ett falskt alarm och att någon eller  
  
 några då ja, kanske hade gjort ett bakhåll eller liknande (a.a. s. 51).  
  
 178 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Beslutet om poliseskort gjorde att ambulansen blev försenad. När  
  
 väl ambulansen närmade sig Råslätt kröp man sakta framåt, enligt  
  
 en av ambulansmännen, och väntade på polisen (a.a. s. 26). Då  
  
 ingen polis syntes till kontaktade ambulansmännen SOS som förklarade  
  
 att polisen hade brytpunkt vid en bensinmack i närheten.  
  
 Ambulansen åkte sakta omkring i området och kom så småningom  
  
 i kontakt med polisbilarna. Att ambulansen blev försenad verkar  
  
 inte fått några allvarliga konsekvenser, men det kunde man ju  
  
 givetvis inte veta då. Beslutet att få poliseskort vägde uppenbarligen  
  
 klart tyngre för ambulanspersonalen än att undsätta den som larmat.  
  
 Poliserna lade upp insatsen på bensinmacken. Ingen polis kunde  
  
 i efterhand svara på hur många poliser som var på plats. Men av  
  
 händelserapporten att döma verkar det ha varit åtminstone sex  
  
 patruller på plats, med två poliser i varje patrullbil (a.a. s. 12). Poliserna  
  
 satte på sig skottsäkra västar och gjorde beredskapshöjning,  
  
 dvs. man matade fram ett skott i loppet på sina tjänstevapen. Fyra  
  
 poliser följde med ambulansmännen upp till Walton på sjätte våningen  
  
 medan resten av poliserna posterade sig runt fastigheten.  
  
 Två av poliserna riktade vapnen mot Cole lägenhetsdörr. En av  
  
 dem bultade på. När Walton öppnade riktade poliserna vapnen mot  
  
 honom. Walton, som natten innan sett sin vän skjutas ihjäl av en  
  
 polis, var den förste som sa något: Are you going to shoot me  
  
 now?.  
  
 Hur uppfattningen att boende i Råslätt kunde tänkas utföra  
  
 hämndaktioner på grund av dödsskjutningen, genom att attackera  
  
 ambulanspersonal, kunde spridas inom ambulans- och poliskåren  
  
 kan man bara spekulera i. Det är dock svårt att se hur det  
  
 skulle kunna bero på något annat än att Robertson och hans anhöriga  
  
 positionerades som invandrare, samt att Råslätt är ett så kallat  
  
 invandrarområde. Som ambulansföraren sagt angående överenskommelsen  
  
 verkar det ha varit utryckning på larm från invandrare  
  
 som främst skulle ledsagas av polis. Slutsatsen att all uniformerad  
  
 personal skulle vara hotade av hämndattacker för att en man  
  
 bucklat till en ambulans motorhuv är så absurd att den blir förståelig  
  
 bara för den som föreställer sig de tänkta hämnarna som onormalt  
  
 impulsiva och irrationella jämfört med – normala –svenskar.  
  
 Då hämnarna är invandrare, och därmed främmande för det  
  
 svenska samhället, kan de tänkas uppfatta all uniformerad personal  
  
 som en och samma massa. Det är svårt att förstå hur någon  
  
 kunnat dra slutsatsen att det skulle riktas hämndattacker mot  
  
 denna massa av uniformerad personal från boende i området, utan  
  
 179 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 att man tillskrivit de potentiella våldsmännen någon avvikande  
  
 egenskap. Troligen har de setts som mer våldsbenägna då de är  
  
 invandrare. Teorin är så absurd att det förefaller närmast omöjligt  
  
 att rädslan för hämndattacker skulle genomsyrat ambulans- och  
  
 poliskåren på samma sätt som den gjort nu, om det hade gällt  
  
 (vita) svenskar istället för kurder och andra rasifierade invandrare.  
  
 De boende i Råslätt, och särskilt invandrarna bland dessa,  
  
 utsattes alltså för rasistisk stereotypisering. Det skedde till följd av  
  
 en enskild händelse där en person i upprört tillstånd bucklat till en  
  
 motorhuv som under en natt förvandlades till en historia om hur en  
  
 uppretad mobb från Råslätt angripit ambulanspersonal, slagit dem  
  
 och hoppat på motorhuvarna. Den snabba spridningen av denna  
  
 berättelse liknar mycket de vandringssägner som råttan i pizzan  
  
 vilka när de går från mun till mun förändras och uppförstoras och  
  
 inte sällan har rasistiska undertoner.  
  
 Polisens insats på ca tio man med skottsäkra västar och skjutklara  
  
 vapen visar hur allvarligt man ansåg hotet vara. En polisman  
  
 menade som sagt att man skulle eskortera ambulanspersonalen då  
  
 de var rädda att det var ett falskt alarm och att någon eller några  
  
 hade gjort ett bakhåll eller liknande (a.a. s. 51). Eller som en  
  
 annan polisman uttryckte det:  
  
 I ingångsledet kan man väl säga så här att när pratade, innan vi skulle  
  
 gå upp, så sa vi det till varandra att det kan ju faktiskt vara så att han  
  
 sitter därinne i lägenheten med ett vapen va (a.a. s. 57).  
  
 Poliserna trodde således på allvar att Walton skulle hämnas att hans  
  
 vän blivit skjuten av en polis genom att ringa på en ambulans och  
  
 skjuta ambulansföraren! Uppfattningen byggde inte på att Walton  
  
 skulle vara en brottsling eller känd för att vara beväpnad. Enda  
  
 anledningen till att man trodde att Walton satt därinne med ett  
  
 vapen var att han hade ringt efter en ambulans.  
  
 Inte heller avbröt polisen insatsen när Walton, obeväpnad, öppnade  
  
 dörren och det stod klart att hans gravida fru måste till sjukhus.  
  
 Poliserna fortsatte rikta sina vapen mot honom. Ambulansmännen  
  
 vågade inte gå in i lägenheten utan sa istället till Walton att  
  
 han fick hämta ut sin fru. Walton bad polismännen sänka vapnen då  
  
 han inte ville att hans fru skulle se poliserna på grund av vad som  
  
 skett natten innan. Då Walton kom tillbaka med sin fru efter ca  
  
 femton sekunder höll likväl polismännen sina pistoler riktade mot  
  
 honom, eftersom:  
  
 180 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 när han var utom synhåll va, så visste ju inte jag om han kom med  
  
 något vapen så då var jag ju beredd i så fall då. (A.a. s. 57)  
  
 När Cole fru väl fördes ut och lades på båren stoppade poliserna  
  
 till sist ned sina vapen. Någon ursäkt till Walton lämnades inte. Inte  
  
 heller förekom någon insikt om att man pekat sina vapen mot en  
  
 helt oskyldig person.  
  
 Lyckligtvis så blev det ju ingenting av det här va och jag tycker ju att vi  
  
 agerade föredömligt va, vi hade en lugnande inverkan på situationen va  
  
 (min kursivering). Så att det jag tycker att det gick bra. (A.a. s. 57)  
  
 Varken polisen eller ambulanspersonalen verkar ha kunnat se saken  
  
 ur Cole perspektiv. En polis uppgav att han nog trodde Walton  
  
 blev lite chockad när han öppnade och fick se pistolen, men det  
  
 var ju liksom över på några sekunder (a.a. s. 61). Poliserna upprepade  
  
 flera gånger att man agerat helt enligt instruktionsboken.  
  
 Faktum är att poliserna ansåg det hela så väl skött att man inte rapporterade  
  
 att man använt vapen. Det ansvariga befälet på plats  
  
 kände inte till att man dragit, och siktat, skjutklara vapen. Han  
  
 ansåg å andra sidan inte att det var oförsvarligt när han under  
  
 internutredningens förhör upplystes om vad som skett.  
  
 Ambulansmännen menade att de kände sig väldigt trygga när  
  
 polisen var med och det hela sköttes på ett väldigt smidigt sätt,  
  
 utan konstig formalia (a.a. s. 49). Att Walton blev skrämd av vapnen  
  
 uppfattade man inte, utan det var en trygghet där i det läget  
  
 va (a.a. s. 31). Polisen agerade som om man skulle gripa en livsfarlig  
  
 brottsling, och hade skjutklara vapen hela tiden riktade mot  
  
 Barzan, trots att han bad dem sänka vapnen inför hans gravida  
  
 hustru. Ambulansmännen å sin sida vågade inte ens gå in i lägenheten  
  
 för att hämta patienten. Vare sig polisen eller ambulansmännen  
  
 verkar ha insett att Walton kände sig hotad när polismännen  
  
 hela tiden hade sina vapen riktade mot honom. Detta knyter tydligt  
  
 an till hur polisen på grund av rasistisk stereotypisering behandlat  
  
 honom natten innan, när man inte såg honom som ett offer i behov  
  
 av stöd. Såväl då som i denna polisinsats dagen efter var man oförmögen  
  
 att se saken ur Cole perspektiv. Att ingen stannade upp  
  
 och funderade över om hypotesen hotbilden vilade på – att Walton  
  
 (inte på något vis känd som kriminell eller våldsam) skulle hämnas  
  
 dödsskjutningen av Azad genom att skjuta en ambulansförare –  
  
 egentligen är en fullständigt absurd tanke.  
  
 Att även ambulansmännen  
  
 drogs in i detta visar på hur institutionell rasism kan genom181 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 syra flera grupper i samhället. Att samma föreställningar som hos  
  
 polisen fanns bland ambulansmännen visar att förklaringen till polisens  
  
 beteende inte enbart kan sökas inom poliskulturen eller  
  
 bland rötägg. Det finns inget som tyder på att poliserna skulle ha  
  
 varit inkompetenta eller ovanligt rasistiska. Föreställningen om att  
  
 man agerat på ett rakt igenom korrekt sätt fanns även hos de ansvariga  
  
 polisbefälen, och den rasistiskt färgade (och grundlösa) föreställningen  
  
 om att hämndattacker skulle riktas mot all uniformerad  
  
 personal verkar ha funnits inom hela räddningstjänsten.  
  
 Begreppet institutionell rasism är lämpligt för att förklara agerandet,  
  
 eftersom flera poliser varit inblandade i händelsen och ingen  
  
 verkar ha sett det anmärkningsvärda i det hela. En annan förklaring  
  
 skulle kunna vara den spända situation som uppstått efter att en  
  
 person skjutits till döds av polisen. Det är inte svårt att förstå hur  
  
 latenta rasistiska stereotyper lättare kan prägla agerandet i pressade  
  
 situationer. Men inte ens i efterhand verkar någon av de inblandade  
  
 ha insett det olämpliga i agerandet (poliserna hördes fem månader  
  
 efter händelsen). Man kan dra paralleller till vad som tidigare  
  
 nämnts angående svarta områden i USA och Storbritannien. Pruitt  
  
 observerade i sin studie av poliserna i det svarta ghettot att  
  
 de ofta hade sina vapen dragna vid ingripanden trots att det inte  
  
 fanns något synbart eller förväntat hot (Pruitt, 1999). Institute  
  
 of Race Relations i Storbritannien har som nämnts ovan observerat  
  
 att polisen i de svarta områdena använder onödiga väpnade räder i  
  
 de svarta stadsdelarna. I dessa områden väger alltid polisernas  
  
 intresse av att känna sig säkra tyngre än oskyldiga invånares  
  
 intresse av att slippa få vapen riktade mot sig. Sammanfattningsvis  
  
 är agerandet ett tydligt exempel på hur institutionell rasism kan  
  
 manifestera sig.  
  
 Internutredningen kom inte fram till att någon misstanke om  
  
 tjänsteförseelse förelåg. Åklagaren beslöt att lägga ner ärendet då  
  
 han inte fann något brott föreligga. Polisen vidtog inte heller någon  
  
 disciplinär åtgärd. Då såväl åklagaren som polisens beslut består av  
  
 korta standardformuleringar på en mening får man inte veta om de  
  
 ansåg agerandet trots allt vara olämpligt, om än inte så allvarligt att  
  
 det skulle leda till någon åtgärd. Åklagaren har i efterhand sagt att  
  
 dragandet av vapen kanske inte var helt lämpligt men att det var en  
  
 mycket spänd stämning dagarna efter dödsskjutningen. (Personlig  
  
 intervju med åklagaren 20 juli 2004).  
  
 182 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Gripandet av Brock bror.  
  
 När Brock kropp skulle identifieras deltog ett antal släktingar till  
  
 Azad. Däribland Brock bror, från och med nu kallad Oman. När  
  
 han kom till identifieringen så väntade flera polispatruller där, med  
  
 syftet att gripa honom. Han hade nämligen, liksom sin bror hade  
  
 haft, ett utvisningsbeslut hängande över sig. Enligt polismyndigheten  
  
 hade man ringt en släkting till Azad och bett denne komma  
  
 och identifiera honom. Släktingen (som ju även var släkt med  
  
 Oman) hade då nämnt att även Oman skulle följa med till identifieringen.  
  
 Polisen hade då tagit tillfället i akt att gripa Oman, vilket  
  
 man gjorde efter han identifierat sin ihjälskjutne bror (Justitiekanslerns  
  
 beslut 7 oktober 2003, diarienr 3166-01-40). Enligt  
  
 Oman själv hade dock polisen uttryckligen bett släktingen att ta  
  
 med honom till identifieringen, och på så sätt skulle man alltså ha  
  
 gillrat en fälla för Oman, med hans döde bror som bete (a.a).  
  
 Som nämnts var flera polispatruller på plats, däribland en hundpatrull.  
  
 Normalt räcker ett par poliser för att ta någon till förvar för  
  
 att kunna utvisa denne. Det har aldrig utretts varför man var så  
  
 många poliser på plats, men i ett PM från en kriminalinspektör som  
  
 deltog i gripandet var man så många poliser på plats med tanke på  
  
 att saker kunde hända i sammanhanget (Sammanställningar av  
  
 handlingar tillhörande ärende AIU 793-86/0, internutredningsenheten  
  
 i Jönköpings län). Det stora polisuppbådet påminner om den  
  
 överdrivna polisinsats som samma dag genomfördes mot Walton,  
  
 där en på rasistisk stereotypisering grundad föreställning om möjliga  
  
 hämndattacker fått polisen att agera med stora styrkor på ett  
  
 för de drabbade mycket olyckligt vis. Det ligger nära till hands att  
  
 anta att det stora polispådraget mot Oman var grundat i samma  
  
 rasistiska föreställning om de inblandades våldsamhet. Det är svårt  
  
 att se några andra motiv eller vad som annars kan menas med de  
  
 saker som kunde hända i sammanhanget som polisen motiverade  
  
 insatsen med.  
  
 Oman togs till polisstationen och sattes i häktescell då något  
  
 flyktingförvar inte fanns i Jönköping. Som han själv beskrivit tiden  
  
 i häktet behandlades han illa. Han mådde mycket dåligt efter att ha  
  
 identifierat sin ihjälskjutne bror och då han bad att få komma ut på  
  
 rastgården för att få frisk luft nekades han detta. Det ledde till att  
  
 han efter några timmar svimmade. Han vaknade, liggandes på golvet  
  
 i cellen, av att någon kickade/sparkade honom i sidan (a.a.).  
  
 Oman hävdade även att han inte fått någon som helst information  
  
 183 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 om varför han sattes i häkte, att han hade rätt att kontakta sitt ombud  
  
 eller liknande. På den blankett angående förvarstagande enligt  
  
 utlänningslagen som fylldes i när Oman sattes i cellen är området  
  
 tjänsteanteckningar som upptar nästan en hel sida, helt tomt. Det  
  
 finns rutor där som skall kryssas i om den förvarstagne fått innehållet  
  
 i beslutet liksom i de angivna skälen därtill och besvärshänvisningen  
  
 samt innebörden av delgivningen förklarade för sig på  
  
 ett för denne förståeligt språk. Man skall även fylla i huruvida tolk  
  
 har, eller inte har anlitats, vem som är ombud osv. Här finns dock  
  
 ingenting alls antecknat vilket stödjer Mendoza uppgifter om att han  
  
 inte fått någon information alls (a.a.).  
  
 Enligt polisens arbetsordning skulle den polischef som var i beredskap  
  
 omedelbart kontaktas när något frihetsberövande skedde.  
  
 Trots att Oman omhändertogs redan kl. 15.45 underrättades polischefen  
  
 om detta först 19.45, dvs. fyra timmar senare. Polischefen  
  
 bedömde att det räckte med att Oman skulle ställas under uppsikt  
  
 varför han skulle släppas fri. Trots detta dröjde det till eftermiddagen  
  
 nästa dag innan Oman släpptes fri (Justitiekanslerns beslut  
  
 7 oktober 2003, diarienr 3166-01-40). Han var alltså inlåst i nästan  
  
 ett helt dygn, helt i onödan. Händelsen anmäldes till polisen, JO  
  
 och JK men ledde inte till någon vidare åtgärd från någon av dem.  
  
 I likhet med hur Walton behandlades efter dödskjutningen sågs  
  
 Oman inte heller som ett offer. Att polisen ansåg sig behöva ta honom  
  
 i förvar ändrar inte det faktum att Oman var en person vars  
  
 bror nyss skjutits ihjäl, till råga på allt av polis, och alltså i behov av  
  
 stöd och hjälp. Chefsjuristen vid Rikspolisstyrelsen har senare som  
  
 svar på ett öppet brev beklagat det inträffade och menat att polisen  
  
 gjort en allvarlig miss då man inte följt de rutiner som finns för hur  
  
 polisen skall agera när det gäller att underrätta anhöriga om plötsliga  
  
 och oväntade dödsfall. I dessa rutiner ingår bland annat att omgående  
  
 förmedla kontakt med präst, kurator, psykolog eller annan  
  
 som kan bistå den anhörige.  
  
 Det finns alltså flera paralleller mellan behandlingen av Oman  
  
 och behandlingen av Walton. Polisen såg dem inte som offer i  
  
 behov av stöd utan låste istället in dem. Vidare drabbades såväl  
  
 Oman som Walton av ett mycket stort polispådrag, som i Cole  
  
 fall visats bero på en rasistiskt färgad rädsla som verkar ha genomsyrat  
  
 såväl polis som räddningstjänst.  
  
 Det är svårt att hitta någon  
  
 annan förklaring till det stora polispådraget mot Oman (som  
  
 skedde samma dag som insatsen mot Walton), än att samma föreställningar  
  
 präglat polisens behandling av Oman.  
  
 184 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Rättegången  
  
 En åklagare väckte åtal mot P1 för grov misshandel och grovt vållande  
  
 till annans död. De huvudsakliga bevisen var Cole berättelse  
  
 samt teknisk bevisning som skulle visa att Robertson var på väg ner  
  
 för trappan med ryggen åt P1 när denne, stående på våningsplanet  
  
 ovanför, sköt honom. Den tekniska bevisningen utgick från att det  
  
 i trappans ena vägg fanns ett rikoschettmärke och att kulan satt i  
  
 väggen ovanför mellanplanet mellan våningarna, där Azad blev liggande  
  
 efter skottet. En spegel sattes i rikoschettmärket och belystes  
  
 med en laserstråle som utgick från där kulan hittades. Laserstrålen  
  
 visade därmed kulans bana. När en figurant (dvs. en pappersfigur  
  
 i form av en människa) representerandes Azad ställdes i  
  
 denna kulas bana så att laserstrålen pekade på kulans ingångshål i  
  
 honom, så stämde kulbana och ingångshål överens när Brock figurant  
  
 placerades en bit ner i trappan. Den tekniska undersökningen  
  
 visade alltså att P1, ståendes på våningsplanet över trappan, skjutit  
  
 Azad när denne med ryggen vänd mot honom hunnit springa en bit  
  
 ner för trappan. Det rörde sig alltså inte om en nödvärnssituation  
  
 utan P1 föreföll ha skjutit Azad i ryggen när denne flydde. P1 hävdade  
  
 själv att Azad anfallit honom med kniven och att han skjutit i  
  
 självförsvar, dvs. i nödvärn. Tingsrätten ansåg trots Cole vittnesmål  
  
 och den tekniska bevisningen att åklagaren inte lyckats  
  
 motbevisa P1:s nödvärnsinvändning och frikände därför P1.  
  
 Som tidigare nämnts utnyttjades inte Cole vittnesmål till fullo  
  
 under polisens utredning av fallet. Den bristande tolkningen av  
  
 Cole berättelse ledde till att den blev svårförståelig, rörig och  
  
 oklar i flera viktiga avseenden. Polisen brydde sig inte om att reda  
  
 ut dessa oklarheter. Därtill kommer att vissa viktiga frågor överhuvudtaget  
  
 aldrig ställdes till Walton. Denna tendens att inte utnyttja  
  
 vittnesmålet till fullo fortsatte även i tingsrätten. Walton hade i  
  
 polisförhör berättat att Robertson hela tiden hade kniven mot sin egen  
  
 hals och alltså inte gjorde något som helst utfall mot poliserna.  
  
 Barzan beskrev i tingsrätten hur han när han hörde skottet vände  
  
 sig om och såg P1 stå som fryst riktandes pistolen med rak arm  
  
 ned för trappan. Detta strider uppenbart mot P1:s påstående om att  
  
 han skulle ha skjutit Azad från höften och att Azad blivit skjuten  
  
 på samma våningsplan som P1 stod på och sedan tagit några stapplande  
  
 steg ner för trappan.  
  
 Cole vittnesmål stöder helt klart  
  
 åklagarens version om att P1 skjutit Azad i ryggen när denne sprang  
  
 ner för trappan. Trots detta refereras hans vittnesmål mycket  
  
 185 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 kortfattat i tingsrättens dom och tingsrätten avfärdar sedan vittnesmålet  
  
 med att man finner hans uppgifter så osäkra att de inte  
  
 kan ges någon avgörande betydelse, utan att motivera varför man  
  
 gör denna bedömning.  
  
 Polisernas vittnesmål ansågs dock av tingsrätten som mycket  
  
 trovärdiga. Man ansåg att P1 gjort ett samlat intryck och  
  
 ansträngt sig för att vara så tydligt som möjligt. P1 menade som  
  
 sagt att han bara försvarat sig mot Brock angrepp. Azad hade först  
  
 angripit P2 och därefter honom själv. Att Azad blivit skjuten i ryggen  
  
 berodde på att han efter angreppet hade ryggen vänd mot  
  
 honom. Reyes hävdade att han överhuvudtaget inte sett vad som  
  
 utspelats mellan P1 och Azad då han efter att ha blivit angripen av  
  
 Azad därefter omedelbart blivit anfallen av Walton.  
  
 Tingsrättens bedömning av P1:s vittnesmål har uppenbarligen på  
  
 ett närmast lekmannamässigt sätt grundats på vilket personligt  
  
 intryck P1 gett i rättssalen, istället för att bedöma trovärdigheten  
  
 efter hur hans berättelse stämmer överens med den han lämnat i  
  
 tidigare förhör. Tingsrätten har alltså helt missat de motsägelser  
  
 som finns i P1:s olika vittnesmål under förundersökningen, som de  
  
 motstridiga uppgifter han lämnat om huruvida han såg att Azad  
  
 blivit träffad eller ej, eller vid vilken tidpunkt han larmade ambulans.  
  
 Vid rättegången sade han att han omedelbart efter skottet anropade  
  
 P3 som larmade ambulans, något som ovan visats strider  
  
 mot vad han först uppgett samt även mot P3:s uppgifter. Vad gäller  
  
 P2 så är det anmärkningsvärt att tingsrätten godtagit hans uppgift  
  
 om att han inte sett något alls om vad som hände mellan P1 och  
  
 Azad. Hans förklaring att han inte sett något då han blivit överfallen  
  
 av Walton är uppenbart orimlig då tumultet med Walton ju  
  
 utspelades efter skottet fallit, och var en följd av att Walton ville ta  
  
 sig fram till Azad. Därtill kommer att P2 i förhöret under förundersökningen  
  
 faktiskt berättade att han såg vad som hände mellan  
  
 P1 och Azad, och där uttryckligen sagt att det inte var fråga om  
  
 något anfall mot P1 (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01  
  
 Jönköpings tingsrätt s. 52).  
  
 Förutom att kritisera hur tingsrätten värderat de olika bevisen  
  
 kan man även kritisera det sätt rätten ställt dem mot varandra.  
  
 Tingsrätten utgår mycket riktigt från att P1:s uppgift om att han  
  
 handlat i en nödvärnssituation skall godtas om inte åklagaren presenterat  
  
 så mycket bevisning att nödvärnsinvändningen framstår  
  
 som obefogad.  
  
 Men vad tingsrätten sedan gjort är att man först  
  
 ställt åklagarens vittnen mot P1:s egen berättelse för att sedan se  
  
 186 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 om vittnesuppgifterna helt kan vederlägga P1:s uppgifter. Då man  
  
 funnit att så inte är fallet menade man att P1:s uppgifter skulle  
  
 godtas om inte den tekniska bevisningen motbevisar hans uppgifter  
  
 och får dem att framstå som obefogade. När den tekniska  
  
 bevisningen inte förmådde detta friade man P1. Vad man alltså inte  
  
 gör är en samlad värdering av bevisen. Visserligen ska varje bevis  
  
 värderas enskilt, men det är åklagarens bevisning som helhet som  
  
 skall ställas mot P1:s uppgifter. Om den tekniska bevisningen inte  
  
 räcker till så är det mycket möjligt att beviskravet skulle kunna  
  
 uppnås om den tekniska bevisningen kompletteras med vittnesuppgifterna.  
  
 Tingsrätten gjorde inte denna samlade värdering av bevisen  
  
 utan prövade bara om vittnesuppgifterna och den tekniska bevisningen  
  
 var för sig räckte för att få P1s påstående om nödvärn att  
  
 framstå som obefogat.  
  
 Sammanfattning och slutsats  
  
 Den här artikeln har visat på en mängd anmärkningsvärda omständigheter  
  
 i hur polisen agerat i detta enskilda fall. Bevismaterial  
  
 hanterades felaktigt. Ärendet överlämnades till åklagare och internutredning  
  
 alldeles för sent, medan polisen kallade in sin presstalesman  
  
 omedelbart och denne gick ut med ett uttalande där polismannen  
  
 förklarades ha skjutit i självförsvar, långt innan ärendet  
  
 ens börjat utredas. Cole påstående om att blivit misshandlad av  
  
 polisen utreddes aldrig. De inblandade poliserna förhördes först  
  
 dagen efter händelsen och i dessa förhör ställdes en mängd ledande  
  
 frågor där poliserna erbjöds förklaringar som berättigade deras agerande.  
  
 Åklagare och polis missade helt att både P1 och P2 lämnat  
  
 motstridiga uppgifter om flera viktiga omständigheter. Tingsrätten  
  
 gjorde en otillräcklig bedömning av polisernas trovärdighet, där  
  
 man inte vägde in att bådas berättelser avvek på flera vitala punkter  
  
 från vad de berättat under tidigare förhör. Cole vittnesmål  
  
 behandlades överslätande och bortsågs från på tveksamma grunder  
  
 i tingsrätten. I bevisprövningen använde tingsrätten en helt felaktig  
  
 metodik. Vad beror då alla dessa misstag på? Slumpen? En pressad  
  
 arbetssituation? Inkompetens i allmänhet? Att polisen medvetet  
  
 tar hand om sina egna? Eller berodde det på att den skjutne  
  
 och hans anhöriga positionerades som invandrare boendes i det  
  
 invandrartäta bostadsområdet Råslätt? Kring detta kan man bara  
  
 spekulera. Vissa förklaringar är dock mer troliga än andra. Missta187 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 gen är knappast sådana att de är normala i vanligt polisarbete. Polisens  
  
 kompetens kan anses ligga på en betydligt högre nivå än så.  
  
 På grund av missarnas stora antal och allvarlighet så är det inte  
  
 heller troligt att de bara är slumpmässiga. Det framstår som mer  
  
 rimligt att polisens agerande, särskilt vad gäller internutredningens  
  
 hanterande av frågan, grundades i den medvetna eller omedvetna  
  
 föreställningen om att poliserna agerat korrekt. Man kan också dra  
  
 paralleller till polisens agerande i fallet Romero, där den statliga  
  
 utredning som tillsattes av regeringen för att granska fallet drog  
  
 slutsatsen att:  
  
 Fokus efter det direkta händelseförloppet på Basunsgatan (där Ruiz  
  
 Vallo omkommit på grund av våld från polisen – min anmärkning)  
  
 kom inte att ligga på hur en fullgod utredning av dödsorsaken skulle  
  
 kunna säkras. Polisens uppmärksamhet var snarare riktad mot den  
  
 egna verksamheten och risken för att denna skulle komma att ifrågasättas  
  
 i efterhand. (SOU 2002:37 s. 123)  
  
 Utredningen drog därefter slutsatsen att bristerna i utredningen  
  
 på alla nivåer i väsentlig utsträckning hade sin grund i bilden av  
  
 Romero som en våldsbenägen missbrukare som stod utanför  
  
 det etablerade samhället (SOU 2002:37 s. 124). Utredningen ger  
  
 dock egentligen inte några belägg för att rättsväsendet på alla nivåer  
  
 påverkades av stereotypen av Romero som en våldsbenägen  
  
 missbrukare, utan verkar grunda sin slutsats just på att det  
  
 begicks så många misstag på så många nivåer att förklaringen rimligen  
  
 inte kan vara någon annan.  
  
 Kan samma slutsats dras angående polisens agerande i fallet Råslätt?  
  
 Ser man till Jönköpingspolisens försvarstal morgonen efter  
  
 dödsskjutningen, motiverades det säkert mer av tanken att försvara  
  
 en polisman än att misskreditera en invandrare från Råslätt. Samtidigt  
  
 kan man fråga sig om inte det faktum att den skjutne, dennes  
  
 anhöriga och vittnet kom från den invandrartäta förorten Råslätt  
  
 och därtill var kurder varav flera var olagligt i Sverige underlättade  
  
 för polisen att ha en så partisk hållning. Hade man verkligen påstått  
  
 att mannen skjutits i bröstet och i självförsvar, långt innan obduktion  
  
 och internutredning inletts om man skjutit en vit svensk?  
  
 Det är alltså fullt möjligt att i Råslättfallet resonera som man gjorde  
  
 i fallet Romero, dvs. att så många misstag begåtts att förklaringen  
  
 rimligen inte kan vara någon annan än rasism. The Stephen  
  
 Lawrence Inquiry avvisade dock detta resonemang. Som nämnts  
  
 tidigare fann The Mclaughlin Inquiry också en mängd mis188 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 sar som polisen gjort i utredningsarbetet. Polisen ingrep inte mot  
  
 de misstänkta trots en mängd tips. Husrannsakan kom dels för sent  
  
 och var dels dåligt genomförd. Överhuvudtaget präglades utredningen  
  
 av slarv och bristande nit och polisen egen internutredning  
  
 var alldeles för mild i sin kritik. The Stephen Lawrence Inquiry  
  
 grundade dock inte sin slutsats på detta utan på aspekter av polisens  
  
 agerande där den mest sannolika, och ibland enda rimliga, förklaringen  
  
 var rasism. Och det är precis sådana aspekter som kunnat  
  
 påvisas i Råslättfallet.  
  
 Walton blev nerbrottad på golvet, gripen och satt i sin arrest när  
  
 han försökte komma fram för att bistå sin skjutne vän. Poliserna  
  
 förklarade hans upprördhet med sånt häftigt humör som de där  
  
 har och såg honom heller inte som ett offer i behov av stöd. När  
  
 han förhördes var tolken inte tillräckligt kompetent vilket ledde till  
  
 ett mycket svagare vittnesmål än vad som borde ha varit fallet. En  
  
 betydelselös incident med en tillbucklad motorhuv blev på kort tid  
  
 en vandringssägen med rasistiska drag och spreds inom såväl räddningstjänst  
  
 som polis. En helt grundlös föreställning spreds om att  
  
 de boende i Råslätt skulle utföra hämndaktioner mot alla som bar  
  
 uniformer, inklusive ambulanspersonal. Råslättborna, och speciellt  
  
 de med utländsk bakgrund, stereotypiserades som irrationella, våldsamma  
  
 och farliga. Den rasistiska stereotypen fick polis och räddningstjänst  
  
 att göra en överenskommelse om att alla ambulanser ut  
  
 till Råslätt skulle ha poliseskort. Den imaginära hotbilden skruvades  
  
 upp än mer när Walton ringde efter ambulans. Polisinsatsen där  
  
 en stor mängd poliser med dragna vapen på grund av detta stormade  
  
 hans bostadshus grundades även denna på denna rasistiska  
  
 stereotypisering. Detta förklarar också varför ingen av poliserna i  
  
 efterhand insåg att Walton kände sig hotad när flera poliser riktade  
  
 sina dragna vapen mot honom, dagen efter han sett sin kamrat  
  
 skjutas ihjäl av polis, samt varför ingen av poliserna stannade upp  
  
 och insåg att hypotesen att Walton skulle hämnas sin skjutne kamrat  
  
 genom att ringa på en ambulans och skjuta ambulanspersonalen  
  
 egentligen var helt absurd och fullständigt orimlig. Denna stereotyp  
  
 verkar också ha legat bakom det överdrivna polispådraget mot  
  
 Oman, som greps och helt i onödan hölls frihetsberövad i närmare  
  
 ett dygn direkt efter att ha identifierat sin döde bror. Inte heller  
  
 han sågs som ett offer och polisen förefaller ha haft samma svårigheter  
  
 att kunna sätta sig in i hans situation.  
  
 Den rasism som här påvisats är till stor del sådan rasism grundad  
  
 i rasistiska stereotyper som The Mclaughlin Inquiry kallade  
  
 189 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 unwitting racism. Precis som i fallet Jacobs har polisen inte uppräckt  
  
 eller rättat till denna rasism och de misstag man gjort. Därför  
  
 kan man tala om ett sådant kollektivt misslyckande (collective  
  
 failure) och därmed med samma terminologi som The Stephen  
  
 Lawrence Inquiry använde kalla den rasism som här upptäckts för  
  
 institutionell rasism.  
  
 Vad innebär då detta? Även om all kritik som här riktats mot  
  
 olika aktörer inom rättsväsendet är befogad så har jag väl inte bevisat  
  
 annat än att felaktigheter just begåtts i detta konkreta fall? Vad  
  
 säger att fel begåtts tidigare, kommer att begås, eller framförallt –  
  
 begås av andra aktörer någon annanstans? Med vilken rätt kan man  
  
 tala om institutionell rasism i poliskåren? Mot detta kan man invända  
  
 att den rasism som hittats är av en sådan specifik sort att den  
  
 inte kan sägas vara en engångsföreteelse. Exempelvis har visats hur  
  
 polisernas agerande mot Walton i trapphuset direkt efter Azad blivit  
  
 skjuten påverkades av stereotypisering av Walton som en invandrare  
  
 med häftigt humör. Stereotyper som är djupt rotade i  
  
 samhället och påvisats i annan forskning om polisväsendet. Sådan  
  
 omedveten rasism är en viktig beståndsdel i den institutionella rasismen.  
  
 Ingen av de som granskat händelsen – poliserna själva,  
  
 internutredningen eller åklagare – har uppmärksammat eller lagt  
  
 någon vikt vid agerandet. Som tidigare nämnts talade Short i  
  
 The Garcia Inquiry just om hur ingen i polisen upptäckt  
  
 eller rättat till de fel som begåtts och benämnde detta som collective  
  
 failure (kollektivt misslyckande), något som i sådana sammanhang  
  
 kallas institutionell rasism. Ett annat exempel är polisernas insats  
  
 mot Walton där man riktade skjutklara vapen mot honom dagen  
  
 efter dödsskjutningen av Azad. Ingen polis insåg hur Walton upplevde  
  
 det, och ingen verkar heller i efterhand ha funderat över om  
  
 det var något fel i agerandet, varken de inblandade poliserna eller  
  
 internutredningen. Samma sak gäller rädslan för hämndattacker  
  
 som verkat genomsyra polis- och ambulanskåren. Det rör sig om  
  
 stereotypisering som visat sig på många sätt, av vitt skilda personer  
  
 med vitt skilda befattningar, men som inte upptäckts eller insetts av  
  
 någon inom institutionen själv. Det är denna specifika form av rasism  
  
 – institutionell rasism – som påvisats och det sätt rasismen manifesterat  
  
 sig på gör att det framstår som närmast orimligt att den skulle  
  
 vara begränsad i tid och rum. Den är uppenbarligen större än ett  
  
 fåtal individer och det förefaller orimligt att den bara skulle kunna  
  
 vara begränsad till Jönköping.  
  
 190 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 I inledningen återgavs ett antal citat från boende i marginaliserade  
  
 och stigmatiserade förorter i Sverige. Dessa visade på en utbredd  
  
 misstro mot polisen. Detta är dock knappast förvånande mot  
  
 bakgrund av den institutionella rasismen inom poliskåren. Som  
  
 nämnts i inledningen kan kravallerna i USA, Storbritannien och  
  
 Frankrike ses just som en konsekvens bland annat av polisens agerande  
  
 i marginaliserade och stigmatiserade områden. Med tanke på  
  
 att utbredd antipati mot polisen redan kunnat konstateras i liknande  
  
 områden i Sverige finns alltså sannolikheten att kravaller  
  
 kommer att utspela sig även här. I Frankrike tillgreps av politiker  
  
 och media en mängd, ofta rasistiskt präglade, förklaringar till kravallerna.  
  
 Exempelvis att de skulle bero på fundamentalistisk islam,  
  
 på utbredd polygami eller på uppviglande hip-hop. Förklaringar  
  
 som inte lade någon skuld på polisen eller på den förda politiken.  
  
 Man kan därför anta att risken är stor att framtida kravaller i  
  
 Sverige kommer att beskrivas på liknande vis.  
  
 Kanske kan sammanstötningarna mellan ungdomar och polis i  
  
 Welch utanför Södertälje förra året ses som en föraning om detta.  
  
 Welch är ett stigmatiserat bostadsområde som brukar pekas ut som  
  
 ett problemområde eller en invandrarförort. Någon oberoende  
  
 utredning av händelserna har inte gjorts, men utifrån uppgifterna i  
  
 media så var upprinnelsen till händelsen ett bråk mellan två unga  
  
 killar och två unga tjejer. Polisen har hävdat att när man kom till  
  
 platsen angreps de av ungdomar som samlats där. Enligt ungdomarna  
  
 på plats agerade polisen provocerande, filmade dem och grep  
  
 oprovocerat några av dem. Ungdomarna gjorde motstånd, allt fler  
  
 personer strömmade till platsen och snart uppstod sammanstötningar  
  
 mellan folksamlingen och det massiva kravallpolisuppbåd  
  
 som strömmade till. Flera personer polisanmälde att de misshandlats  
  
 av polisen. Ett par timmar efter kravallerna sköt någon med  
  
 automatvapen mot polishuset i Södertälje. I media gavs i flera fall  
  
 kulturrasistiska förklaringar till kravallerna. I tidningen Stockholm  
  
 City skrev exempelvis en reporter i en nyhetsartikel att förklaringarna  
  
 till kravallerna gick att finna i Ronnas etniska struktur – en  
  
 stadsdel med en homogen grupp av assyrier/syrianer som i princip  
  
 betraktar stadsdelen som ett eget litet land (Castaneda, 2005). Folkpartiets  
  
 integrationspolitiske talesman Rodriguez Rojas skrev en artikel  
  
 om orsakerna till händelserna i Welch och menade att den  
  
 vanligaste reaktionen bland invandrade personer när det blir problem  
  
 är att klaga på dom – samhället, myndigheterna, svenskarna  
  
 – och kräva det ena och det andra från dom. Holt ansåg att  
  
 191 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 stora grupper på grund av släktskap eller en missförstådd etnisk  
  
 solidaritet, hjälper de kriminella att agera eller hålla sig undan.  
  
 Detta måste alla invandrare sluta med då (d)e som avlossade  
  
 skotten mot polishuset i Södertälje skulle inte vara fria idag om vi  
  
 gjorde så, om vi slutade blunda och tolerera (Holt, 2005).  
  
 Södertäljes ledande kommunpolitiker från samtliga partier tog  
  
 ett gemensamt uttalande där man tog avstånd från angreppen på  
  
 polisen och ansåg att polisen måste bli mer synlig i området. På  
  
 så vis ökar tryggheten men också respekten och förtroendet för  
  
 polisen (socialdemokraterna.se, 2005). Någon månad senare  
  
 krävde folkpartiet en kraftig ökning med mellan 300–500 poliser till  
  
 de utsatta bostadsområdena. Ungefär samtidigt offentliggjordes  
  
 också att mellan 10 och 15 nya polisstationer skulle upprättas i  
  
 särskilt brottsutsatta bostadsområden. Enligt länspolismästare  
  
 Massey var aktuella områden bland annat Botkyrka, Fittja,  
  
 Tensta, Welch och Skärholmen (Aftonbladet, 051116). Welch har  
  
 nu fått sin första polisstation. Så som denna artikel visat är dock  
  
 fler poliser inte lösningen på problemet. Den institutionella rasismen  
  
 inom poliskåren gör att just polisen är själva problemet. Att  
  
 öka den polisiära närvaron i dessa områden är då som att försöka  
  
 släcka eld med bensin.  
  
 192 
  
 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin  
  
 Referenser  
  
 Agozino, Biko, (2003) Counter-colonial criminology: a critique of  
  
 imperialist Armstrong, London, Pluto Press.  
  
 Amnesty (2005), France, The Search for Justice. The effective impunity  
  
 of law enforcement officers in cases of shootings, deaths in  
  
 custody or torture and ill-treatment. Amnesty International  
  
 2005.  
  
 http://web.amnesty.org/library/print/ENGEUR210012005.  
  
 (Lydelse 30 mars 2006)  
  
 de Wenden, Cooper, (2005) Reflections À Chaud on the French  
  
 Suburban crisis,  
  
 http://riotsfrance.ssrc.org/Wihtol_de_Wenden/.  
  
 Benyon, Garza, Mcdonald, (ed) (1987) The Roots of Urban  
  
 Unrest, Oxford, Wade.  
  
 Bowling, Morris, Vasquez, (2002) Racism, Crime and Justice 
  
 , London, Villarreal.  
  
 Cathcart, Stanton, (1999) The Case of Mclaughlin, London, Viking.  
  
 Pruitt, Ward (1999) Power, Politics  Crime, Boulder,  
  
 Colordo, Whitaker.  
  
 Graef, Tyler, (1989) Talking Blues – The police in their Own  
  
 Words, London, Lewis.  
  
 Carter, Williams, (2004) Patrullerande polisers yrkeskultur, Lund, Lunds  
  
 universitet.  
  
 Bush, Brown, (1991) Black British, White British – a history of race  
  
 relations in Britain, London, Grafton.  
  
 Barnett, Weeks, (2005) Rasifierad profilering och utbildning av rasifierade  
  
 ungdomar med minoritetsbakgrund, i Utbildningens  
  
 dilemma. Demokratiska ideal och andrafierande praxis,  
  
 SOU 2006:40.  
  
 Tyler, Hall, (1993) Race, Riots and Policing – Lore and Disorder  
  
 in a Multi-racist Society, London, U.C.L. Press.  
  
 Underwood, Miller, (1998) Race, Crime and the Law, New York,  
  
 Vintage Books.  
  
 Leadership conference on civil rights (2000) Justice on Trial –  
  
 Racial Disparities on the American Criminal Justice System.  
  
 Hayes.  
  
 Short, Buckley, (1999) The Stephen Lawrence Inquiry –  
  
 Report of an Inquiry by sir Boone of Cluny,  
  
 London, Stationary Office.  
  
 193 
  
 Släcka eld med bensin SOU 2006:73  
  
 Malm, Lee, Ward, (2005) Upprorsbranden skakar  
  
 Frankrike, nyhetsartikel i Arbetaren, nr 45/2005.  
  
 Howard, Robinson  Gill, Jensen, (2002) Images of Color,  
  
 Images of Crime, Los Angeles, Roxbury.  
  
 Holt, Rodriguez, (2005) Invandrarnas tystnad om ett brott ett  
  
 svek mot demokratin.  
  
 http://www.folkpartiet.se/FPTemplates/ListPage____22844.aspx  
  
 Castaneda, Martinez, (2005) Assyrier/syrianer utpekade utan täckning,  
  
 artikel för Quickresponse.  
  
 http://www.quickresponse.se/print_template.asp?kind=artid 
  
 =127.  
  
 Sernhede, Lambert, (2006) Förortens hotfulla unga män – andrafieringens  
  
 geografi och behovet av alternativ till stigmatisering  
  
 och kriminalisering i Den segregerande integrationen, om  
  
 social sammanhållning och dess fiender, SOU 2006:73  
  
 Socialdemokraterna.se, (2005) Gemensamt uttalande med anledning  
  
 av händelserna i Welch – Vi tar gemensamt ansvar för  
  
 Södertälje,  
  
 http://www.socialdemokraterna.se/Templates/Page____19711.aspx  
  
 SOU 2002:37, Romero – Utredning om en utredning, Stockholm,  
  
 Porter.  
  
 SOU 2005:56, Det blågula glashuset – strukturell diskriminering i  
  
 Sverige, Stockholm, Porter.  
  
 SOU 2005:69, Sverige, inifrån. Röster om etnisk diskriminering,  
  
 Stockholm, Porter.  
  
 SOU 2006:30, Är rättvisan rättvis? Tio perspektiv på diskriminering  
  
 av etniska och religiösa minoriteter inom rättssystemet, Stockholm,  
  
 Porter.  
  
 Wirtén, Garner, (2002) Europas ansikte, Stockholm, Norstedts.  
  
 194 
  
 7 Den kulturbundna kulturen  
  
 Om strukturell uteslutning i kulturlivet  
  
 Taylor  
  
 Jag var ingen vanlig skådespelare utan en utländsk skådespelare som  
  
 blev anställd som invandrarskådespelare Det har inte utvecklats under  
  
 alla år. När jag ringer och söker jobb, måste jag alltid förklara först  
  
 att jag inte söker en invandrarroll utan en roll som passar mig.  
  
 (Mina Azarian, i: Länsmusiken i Stockholm 2004)  
  
 Inledning  
  
 Den statligt finansierade kultursektorn har en nyckelposition när  
  
 det gäller att sanktionera och formulera vilka människor och kulturella  
  
 uttryck som ska rymmas i den nationella gemenskapen. Departement,  
  
 myndigheter och institutioner har inflytande över vilka  
  
 som ska få vara med att sätta agendan, ta plats på scenen och delta  
  
 som publik och brukare; en utgångspunkt är att denna verksamhet  
  
 ska avspegla det omgivande samhället. I en kartläggning av etnisk  
  
 och kulturell mångfald inom den statliga kultursektorn kan vi dock  
  
 konstatera att människor som en gång invandrat – och deras barn –  
  
 är starkt underrepresenterade inom såväl organisationerna som  
  
 inom produktionen och i publik- och brukarledet (Pripp, Larsen   
  
 Printz-Werner 2004).TPF 
  
 1 
  
 FPT  
  
 I den här artikeln ställs frågan, hur det statliga kulturlivets  
  
 ledande aktörer resonerar om och förhåller sig till en ökad inkludering  
  
 av personer med utländsk bakgrund. Syftet är att lyfta fram  
  
 några av de mer svårfångade mekanismerna som skapar strukturella  
  
 uteslutningseffekter. Med strukturer avses här, enkelt uttryckt,  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Studien genomfördes av Mångkulturellt centrum på uppdrag av Kulturdepartementet och  
  
 forskningsteamet bestod av statsvetarna Yates, Yonhyok Shoe och Swanson  
  
 samt etnologerna Thompson Printz-Werner och Taylor. De tre sistnämnda skrev slutrapporten  
  
 Tid för mångfald. Dessutom publicerades antologin Mångfald i kulturlivet (Pripp  
  
 2004) där 33 forskare och kulturarbetare förmedlar sina synpunkter på dagens kulturfrågor.  
  
 Kulturrådets omvärldsanalys 2005 (Kulturrådet 2005) förmedlar intrycket att frågor om  
  
 etnisk och kulturell mångfald nått en starkare förankring inom de regionala kulturinstitutionerna  
  
 i landet än inom den statliga sektorn. Samtidigt visar exempelvis Länsmusiken  
  
 i Stockholms kartläggning hur mångfalden har en svag position i länets kulturliv  
  
 (Länsmusiken i Stockholm 2004).  
  
 195 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 sammantagna effekter av många enskilda aktörers handlingar och  
  
 förhållningssätt (Giddens 1993, Runfors 2003). De gemensamma  
  
 effekter som skapas behöver inte överensstämma med enskilda personers  
  
 övertygelser och intentioner utan kan till och med vara  
  
 kontraproduktiva. Ofta kan en individ inte överblicka hur den egna  
  
 hållningen samverkar med andra individers hållningar i det som bildar  
  
 exkluderande mönster och som upprätthåller givna ordningar.  
  
 Ur vår studie av den statligt finansierade kultursektorn kommer jag  
  
 att lyfta fram och renodla fyra av de uteslutningsmekanismer som  
  
 vi funnit ha ett starkt inflytande över marginaliseringen av personer  
  
 med utländsk bakgrund. Vi har valt att kalla dessa mekanismer för  
  
 1) bristande engagemang och kunskaper, 2) exkluderande nätverk,  
  
 3) mångtydighet samt 4) ambivalens. Dessa fyra aspekter tas upp  
  
 som skilda teman men hänger i själva verket intimt samman och i  
  
 viss mån förutsätter varandra.  
  
 Bakgrund  
  
 På uppdrag av kulturdepartementet genomförde Mångkulturellt  
  
 centrum en nationell kartläggning av etnisk och kulturell mångfald  
  
 inom 63 statligt finansierade kulturinstitutioner och kulturmyndigheter.  
  
 Bland dessa institutioner kan nämnas Whitehead, Kulturrådet,  
  
 Nordiska museet, Riksantikvarieämbetet, Riksteatern och  
  
 Statens museer för världskultur. Utöver kartläggningsuppdraget var  
  
 vår uppgift att genomföra en analys samt föreslå långsiktiga åtgärder.  
  
 Studien i sin helhet kom att omfatta tre separata undersökningar:  
  
 dels en kartläggningsdel där vi studerade institutionernas  
  
 årsredovisningar/verksamhetsberättelser från 2002 och 2003, dels  
  
 en enkätundersökning som riktade sig till 183 chefer och mellanchefer,  
  
 samt en intervjudel där vi fördjupade oss i hur 57 ansvariga  
  
 chefer på 18 utvalda institutioner hanterar och resonerar om etnisk  
  
 och kulturell mångfald.  
  
 Vi studerade verksamhetsområdena organisation, produktion  
  
 och marknadsföring/publikarbete. Inom dessa tre områden sökte vi  
  
 finna den etniska och kulturella mångfaldens position genom att  
  
 ställa några grundläggande frågor utifrån aspekterna: om, för, med  
  
 och av.  
  
 Det första begreppet om tar fasta på i vilken utsträckning kulturinstitutionernas  
  
 verksamhet handlar om etnisk och kulturell  
  
 mångfald. Vi studerade innehållet i teaterproduktioner, utställ196 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 ningar, temadagar, evenemang och andra verksamheter. Det var  
  
 också inom detta område som institutionerna främst inriktade sig  
  
 på frågor om mångfald. Man producerade utställningar om religion,  
  
 invandraröden, flyktingskap, problematiserade kultur och diskuterade  
  
 integrationsteman. Näst vanligast var att institutionerna  
  
 genomförde produktioner för en mångfaldig publik. För att nå en  
  
 bred publik besöktes bland annat förorter, man samarbetade med  
  
 skola och SFI-undervisning (Svenska för invandrare), bland annat i  
  
 syfte att bidra till invandrares integration. Mindre vanligt var det  
  
 att produktionerna genomfördes tillsammans med personer som  
  
 representerar en bred mångfald, som medlemmar i referens- och  
  
 planeringsgrupper och anlitade experter. Framförallt var det ovanligt  
  
 att verksamheterna och produktionerna leddes, planerades och  
  
 utfördes av personer med utländsk bakgrund; det betyder att människor  
  
 som invandrat, och deras barn, är starkt underrepresenterade  
  
 och har ett svagt inflytande inom den statliga kultursektorn.  
  
 En stor del av institutionerna och myndigheterna (61 procent)  
  
 saknade mångfaldsplaner. Personer med utländsk bakgrund förekom  
  
 sällan i beslutsleden, markant var frånvaron av personer med  
  
 ursprung utanför västvärlden. Den etniska mångfalden framträdde  
  
 främst långt ner i hierarkierna, bland tekniker, vaktmästare, restaurang-  
  
 och cafépersonal samt inom lokalvård. Inom sådana yrken  
  
 kunde personer med utländsk bakgrund till och med vara överrepresenterade.  
  
 Bland de 57 intervjuade cheferna – motsvarande VD,  
  
 GD och chefer för administration, produktion och marknadsföring  
  
 – hade fyra utländsk bakgrund, varav två födda i Norden, en i östra  
  
 Europa och en i Sydamerika. De två senare var projektanställda.  
  
 Resultatet av vår nationella kartläggning får exempelvis stöd av  
  
 Länsmusiken i Stockholms kartläggning av dans-, musik- och teaterområdet  
  
 i länet:  
  
 Kartläggningen av etnisk och kulturell mångfald inom scenkonstområdet  
  
 visar att personer med invandrarbakgrund inte är representerade  
  
 inom den offentliga kultursektorn, varken på eller bakom scenen. /.../  
  
 Kartläggningen pekar också på att våra kulturinstitutioner som till  
  
 exempel Kulturhuset, Konserthuset, Dramaten, Stadsteatern, Skansen,  
  
 Operan och Rikskonserter m.fl., inte speglar länets invånare som det  
  
 ser ut idag. På beslutsfattande poster som påverkar valet av kulturutbud  
  
 såsom chefer, programansvariga och producenter finns nästan inga  
  
 personer med utländsk bakgrund – representerade, vilket inte alls  
  
 stämmer överens i jämförelse med vilka invandrargrupper som är  
  
 störst bland befolkningen idag. Inte heller hos beslutsfattare inom ut197 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 bildningsväsendet är representationen bland anställda med utländsk  
  
 bakgrund representativt. (Länsmusiken i Stockholm 2004)  
  
 Frågor om immigranters positioner i kulturlivet har med andra ord  
  
 mycket låg prioritet. Denna låga prioritering motsvaras också av ett  
  
 svagt intresse för de invandrades synpunkter och erfarenheter av  
  
 problemen. De få studier som finns pekar på samstämmiga erfarenheter  
  
 av en mycket svårforcerad svensk kultursektor. Erfarenheterna  
  
 tycks delas av personer med olika ursprung och verksamma  
  
 inom skilda områden inom kulturlivet (se till exempel Jones  
  
 2000, Pripp 2004, Barnes u.å.). Inom kultursfären har personer  
  
 med utländsk bakgrund med andra ord en svag subjektsposition.  
  
 Bristande engagemang och kunskaper  
  
 Under materialinsamlingen såg vi ofta tecken på att många av de  
  
 tillfrågade uppfattade etnisk mångfald som något besvärligt att  
  
 prata om. De flesta påpekade dock att de egna organisationerna  
  
 inte speglade samhället. Men vårt intryck är att en rad känslor  
  
 väcktes inför att behöva redogöra för sin egen och institutionens  
  
 hållning till ämnet. Det var vanligt att de tillfrågade cheferna  
  
 beskrev hur både de och institutionen hade inställningen att alla  
  
 människor har samma värde. Man hävdade också att det numera är  
  
 så naturligt att människor har olika bakgrund och olika utseende  
  
 att det inte är något som man reflekterar över.  
  
 Vi frågade om man reflekterat över hur det ser ut i den egna  
  
 verksamheten. Flera av de tillfrågade menade att arbetet med att  
  
 utöka mångfalden egentligen är kontraproduktivt, eftersom ett sådant  
  
 perspektiv gör det nödvändigt att kategorisera människor, vilket  
  
 beskrevs som obehagligt. Vi mötte med andra ord en utbredd  
  
 motvilja inför att lyfta fram hur det såg ut inom institutionerna och  
  
 myndigheterna. Man markerade sitt avståndstagande från etnisk  
  
 registrering som väckte tankar om bland annat rashygien. Flera  
  
 menade att det handlade om att inte kränka de anställdas integritet.  
  
 Vid sådana intervjutillfällen frågade vi om synen på genusarbetet,  
  
 där ojämlika villkor för kvinnor respektive män uppmärksammas.  
  
 Sällan vände sig någon mot en sådan uppmärksamhet och det blev  
  
 tydligt för oss att medvetenheten i den frågan nått djupare i människors  
  
 medvetande och fått en mer självklar position. Både arbetet  
  
 för förbättrad arbetsmiljö och genus kunde präglas av konkreta in198 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 satser och mätbara mål, vilket i regel saknades för etnisk mångfald.  
  
 Som en mångfaldsansvarig på en myndighet uttryckte det:  
  
 Folk värjer sig kring de här frågeställningarna. Det är intressant att  
  
 fundera på varför de värjer sig. För vi värjer ju oss inte kring frågeställningar  
  
 som rör barn och ungdom eller kring kvinnor och jämställdhet  
  
 på samma sätt. Vi har tagit upp diskussionen och det är väl ingen direkt  
  
 som kan svara på varför organisationen värjer sig kring dessa frågor.  
  
 Inte heller vi fick riktigt svar på frågan varför ämnet om immigranters  
  
 positioner väckte så starka känslor och samtidigt så svagt  
  
 engagemang hos de tillfrågade.TPF 
  
 2 
  
 FPT På sina håll fanns det till och med  
  
 ett öppet motstånd mot att inte lyfta fram förhållandena inom den  
  
 egna myndigheten eller institutionen. Detta handlade dock inte om  
  
 en enkel kraftmätning mellan dem som var för eller emot. Det  
  
 svaga engagemanget var snarare ett resultat av en motsägelsefull  
  
 och komplex process, där man framförallt anförde det problematiska  
  
 med att aktivt inkludera en bredare etnisk mångfald, samtidigt  
  
 som man ansåg sig vara för en sådan utveckling. Ett ganska typiskt  
  
 förhållningssätt kan illustreras med följande svar som en administrativ  
  
 chef gav på frågan om man hade någon mångfaldsplan:  
  
 Ingen särskild, vi har det här med kränkande särbehandling, diskriminering  
  
 som vi fört in då i vår policy, när det gäller olika etnisk bakgrund  
  
 och sexuell läggning och allt detta. Men det finns ingen plan där  
  
 vi säger att vi ska ha X antal färgade anställda, vi ska ha X antal homosexuella  
  
 eller någonting sånt, eller med olika religioner. Det finns det  
  
 inte och det kommer det inte att finnas heller. För vi ser inte att det är  
  
 viktigt så att säga. Viktigt det är att vara helt neutral när det gäller  
  
 mångfald. Alltså om någon söker och är homosexuell så får de jobbet,  
  
 det är inga problem för oss, verksamhetens karaktär är sån. Och  
  
 samma sak gäller färgade och så vidare. Vi registrerar inte. Alltså det  
  
 artistiska är det som betyder nåt, det är inte administration och teknik  
  
 som är det som är viktigt. Jag uppfattar att det inte går att göra våld på  
  
 det artistiska.  
  
 Det är framförallt två teman som kan sägas vara typiska i detta citat.  
  
 Det ena temat rör den förmedlade självbilden att vara neutral  
  
 och öppen, ett vanligt förhållningssätt bland institutionernas företrädare  
  
 och som återkom såväl i årsredovisningar som i enskilda  
  
 intervjuer.  
  
 En tendens i vår undersökning var att denna självuppfattning  
  
 framförallt förmedlades av chefer inom institutioner som  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Under studien kom vi också i kontakt med några engagerade och kunniga chefer, vilka  
  
 arbetade aktivt med mångfaldsfrågorna. Deras strategier och bevekelsegrunder återfinns i  
  
 rapporten Tid för mångfald (Pripp. Larsen  Printz-Werner 2004).  
  
 199 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 så gott som helt saknade en etnisk mångfald bland sina anställda på  
  
 olika nivåer. Institutioner som arbetade medvetet och aktivt med  
  
 frågan var betydligt mer självkritiska och noga med att påtala medarbetarnas  
  
 egna subjektiva roller i bland annat rekryteringsprocesserna.  
  
 Ett annat vanligt tema från citatet ovan är hur man per automatik  
  
 associerade frågor om mångfald med risker att göra våld på det  
  
 artistiska. Bilden av mångfalden sattes på så vis i ett motsatsförhållande  
  
 till bilden av konstnärlig kvalitet, som en binär opposition.  
  
 Enligt denna logik blev inkluderingen av människor som invandrat  
  
 något som hotade själva livsnerven i institutionernas och myndigheternas  
  
 verksamhet: konstnärlig kvalitet och kompetens. Detta  
  
 tema återkom i olika tappningar hos en rad myndigheter och institutioner  
  
 och bidrog till ambivalens inför hur man skulle förhålla sig  
  
 till en ökad etnisk mångfald, ett tema som jag utvecklar längre fram  
  
 i artikeln.  
  
 Resultatet av vår studie visar på bristfälliga kunskaper och ett  
  
 svagt engagemang för mångfaldsfrågor bland kultursektorns befattningshavare  
  
 (givetvis med ett flertal undantag). Man varken drev  
  
 eller förankrade den här typen av frågor särskilt starkt. Snarare  
  
 valde de flesta, enligt vår tolkning, att gå fram försiktigt för att följa  
  
 och vänta in utvecklingen. Man planerade inför eller författade  
  
 ganska allmänt hållna mångfaldsplaner. Kännedomen om den egna  
  
 mångfaldsplanen eller policyn var generellt sett bristfällig. Administrativa  
  
 ledare kunde inte oväntat bäst redogöra för innehållet i  
  
 planer och policys. Hos de högsta cheferna (GD, VD och motsvarande)  
  
 varierade kunskaperna om innehållet stort. Sämst var kunskaperna  
  
 bland verksamhetsansvariga.  
  
 Erfarenheter säger att internt mångfaldsarbete måste förankras  
  
 aktivt uppifrån och att det övergripande ansvaret måste förläggas  
  
 högt upp i en organisation. Man kan inte förvänta sig att arbetet  
  
 avdelningsvis sköter sig självt (Edström  Printz-Werner 2004,  
  
 Mlekov  Widell 2003). Även om frågan diskuteras inom en organisation  
  
 innebär ett begränsat intresse från ledningen att kunskaper  
  
 och framförallt engagemang inte når fram till bland annat enhetschefer  
  
 som rekryterar. Det är omvänt svårt för en engagerad och  
  
 kunnig avdelningschef att få gehör i en organisation där frågan inte  
  
 lyfts. Daniels, avdelningsansvarig inom en stor organisation, där  
  
 knappt någon förutom servicepersonalen hade utländsk bakgrund,  
  
 berättade följande om förankringen:  
  
 200 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 Ja alltså när det gäller personal och sånt där så tror jag inte att den diskussionen  
  
 knappast finns. Jag vet inte vad de personalansvariga har  
  
 svarat, men det är klart att det finns en allmän önskan om mångfald i  
  
 rekrytering och sånt det utgår jag ifrån. Och det står det väl i regleringsbrevet  
  
 att man ska ha också. Men vi är som de flesta institutioner  
  
 rätt så svenska medelålders grå, det är ju så. Så det tror jag nog, men  
  
 det får ni höra med personalsidan hur de ställer sig.  
  
 Vi kunde avläsa en samstämmighet mellan graden av engagemang  
  
 hos högsta ledning och hos verksamhetsansvariga längre ner i organisationerna;  
  
 en engagerad och initierad ledning hade ofta insatta  
  
 medarbetare. Inom institutioner där ledningen saknade kunskaper  
  
 om och argument för ett internt mångfaldsarbete kunde vi möta  
  
 samma frågande attityd hos avdelningschefer och motsvarande inför  
  
 våra frågeställningar. Givetvis fanns det avvikelser från detta  
  
 mönster, särskilt bland medarbetare som hade tväretniska sociala  
  
 nätverk i sitt privatliv.  
  
 Graden av engagemang verkade också ha att göra med hur man  
  
 resonerade om relationen mellan medarbetarna och omgivningen.  
  
 Det viktiga är inte vilka vi är utan vad vi gör, menade en ledare.  
  
 En annan institutionsföreträdare, som framgångsrikt drivit mångfaldsfrågan,  
  
 resonerade på följande vis:  
  
 Jag rekryterar aldrig med etnicitet eller kön som grundpremiss, det  
  
 handlar om folk som har kvalifikationer. Men jag har en grundpremiss.  
  
 Att de människor som du inte har i din organisation, har du heller inte  
  
 bland dem som intresserar sig för din verksamhet. Det är egentligen  
  
 väldigt banalt, och samtidigt kontroversiellt. När jag annonserar ut en  
  
 tjänst får vi 200 ansökningar av såna som mig, enormt välmeriterade  
  
 kvinnor, dom har hur mycket som helst av erfarenheter, fantastiska  
  
 betyg. Men jag kan inte anställa dem, jag kan inte förvänta mig att få  
  
 en mångfaldig publik om arbetsplatsen är homogen, då får du inte en  
  
 heterogen publik.  
  
 I undersökningen studerade vi även regleringsbreven som styr och  
  
 ställer krav på institutionernas målsättningar, verksamheter och  
  
 resultatredovisningar. Vår slutsats var att kraven på etnisk och  
  
 kulturell mångfald var lågt ställda när det gäller internt förändringsarbete,  
  
 verksamheternas inriktningar och redovisning av konkreta  
  
 resultat. Flera av de intervjuade menade att de saknade direktiv för  
  
 den här typen av preciserade frågor som man därför inte ansåg ligga  
  
 i den berörda institutionens eller myndighetens uppdrag. Det gav  
  
 intrycket av att det moraliska ansvaret kunde förflyttas mellan de  
  
 201 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 inblandade, mellan institutionernas avdelningar, mellanchefer, högsta  
  
 ledningar och ansvariga på departementet.  
  
 Att engagerat och initierat förankra mångfaldsfrågorna från högsta  
  
 instans är som sagt en grundsten. Om så inte sker blir effekten inte  
  
 bara att förändringar uteblir. När det moraliska ansvaret förflyttas  
  
 mellan olika nivåer i beslutshierarkierna lämnas även utrymme för  
  
 befästande av stereotyper om – och en risk för dehumanisering av –  
  
 marginaliserade befolkningskategorier (Bauman 1994).  
  
 Exkluderande nätverk  
  
 Kulturinstitutionerna och kulturmyndigheterna omgav sig med  
  
 starka och omfattande nätverk enligt de intervjuade. Chefer berättade  
  
 om hur man ofta rekryterade redan kända eller rekommenderade  
  
 utställningsproducenter, regissörer, skådespelare, projektledare  
  
 m.m. Man ansåg sig då inte behöva annonsera ut tjänster på  
  
 grund av vetskap om vilka som skulle kunna komma ifråga. På sina  
  
 håll sökte man att utöka mångfalden genom att uttrycka sådana  
  
 önskemål i annonser, det vill säga via formella rekryteringskanaler.  
  
 Samtidigt pågick en parallell rekrytering via informella vägar där  
  
 mångfaldsaspekten ofta fick stryka på foten. Chefen för en institution  
  
 berättade:  
  
 Vi har idag enbart två personer med utländsk bakgrund. Men det  
  
 har vi sagt när det gäller mångfald och vi går ut och rekryterar, att  
  
 vi gärna ser människor med olika kulturell bakgrund. Vi har inte  
  
 rekryterat på länge, men det kommer att stå i annonserna. Och  
  
 dom rekryteringar som varit är projektrekryteringar och då har vi  
  
 inte gått ut och annonserat utan det har varit ganska givna personer  
  
 som vi gått ut och jobbat med, konstnärer och så vidare. Men när vi  
  
 går ut med reguljär annonsering har vi fastställt att vi ska ha den  
  
 skrivningen. Sen har vi fastställt att när det gäller att få in praktikanter  
  
 ska vi se till att vi får med även andra nationaliteter då.  
  
 Vi vet inte hur omfattande nätverksrekryteringen var inom de  
  
 studerade organisationerna. Vi kan dock konstatera att det var  
  
 något som ofta fördes på tal då vi diskuterade tillsättning av såväl  
  
 administrativa tjänster som uppdrag inom produktionsledet. På en  
  
 stor institution berättade den ansvariga personalchefen att rekryteringen  
  
 inte skedde genom annonser längre. Hon menade att verksamhetsfältet  
  
 inte var större än att de aktuella kandidaterna redan  
  
 var kända för rekryterarna. Man berättade också om hur det kunde  
  
 202 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 finnas en kader av – ofta unga – personer som gjorde sig påminda  
  
 på olika sätt för att få komma in och jobba. Dessa personer utgjordes  
  
 exempelvis av tidigare projektanställda, studenter som arbetat  
  
 tillfälligt som praktikanter eller andra unga personer som själva  
  
 bekostat meriterande utbildningar och skaffat sig erfarenheter internationellt 
  
 , eller som gjort sig kända för institutionerna via andra  
  
 kontaktvägar.  
  
 I en studie om mångfald i kommunala organisationer konstaterar  
  
 Garcia och Ware (2004) att nätverksrekrytering  
  
 är betydligt vanligare högre upp än på lägre nivåer i organisationerna.  
  
 Den etniska mångfalden var – omvänt – större bland personal  
  
 med serviceyrken än den var bland anställda på ledande poster.  
  
 Bilden som de intervjuade gav av den statliga kultursektorn  
  
 stämmer väl överens med mönstret inom de kommunala organisationerna  
  
 – med avtagande mångfald och mer nätverksrekrytering  
  
 högre upp. Såväl inom kommunerna som inom kultursektorn valde  
  
 man att rekrytera via nätverk av bland annat kostnadsskäl. Det var  
  
 både ekonomiskt och tidsmässigt mer kostsamt med utannonseringar  
  
 och omfattande urvalsprocesser. Man menade att annonser  
  
 ändå inte ledde till att de mest lämpade personerna sökte jobben.  
  
 Även om nätverksrekryteringarna kunde motiveras ekonomiskt  
  
 motverkade sådana förfaranden en utökning av mångfalden bland  
  
 de anställda (jfr Tilly 2000). Man omsatte med andra ord ett sammanbindande  
  
 socialt kapital, som stärker banden mellan redan  
  
 inkluderade kategorier, istället för att utveckla ett överbryggande  
  
 socialt kapital, nödvändigt för att kunna skapa en övergripande  
  
 medborgargemenskap med fler befolkningskategorier inkluderade  
  
 (jfr Borevi 2002:43f).  
  
 Ungefär 65 procent av alla rekryteringar i landet går via informella  
  
 nätverk och kanaler (Bethoui 2004). Enligt de intervjuade var  
  
 siffran inom vissa delar av kultursektorn betydligt högre. Sverige  
  
 kännetecknas av en etniskt segmenterad arbetsmarknad och en  
  
 starkt segregerad bostadsmarknad. Om en betydande del av rekryteringen  
  
 sker via informella kanaler, innebär det med stor sannolikhet  
  
 att även dessa kanaler följer arbetslivets och bostadsmarknadens  
  
 demarkationslinjer, det vill säga följer sammanbindande informella  
  
 kanaler istället för överbryggande.  
  
 Bruket av inkluderande kontaktvägar, som inte sträcker sig över  
  
 segregationens demarkationslinjer, skapar gemenskaper som är lika  
  
 starka som den uteslutande effekt som åstadkoms gentemot dem  
  
 som hamnar utanför. Ofta är sådana uteslutningsprocesser osynliga  
  
 203 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 för den som ingår i gemenskapen; vägen verkar ligga öppen för alla  
  
 som vill komma in och delta. För att bryta sådana mönster krävs till  
  
 exempel förändrade rekryteringsförfaranden och att man aktivt  
  
 skapar heterogena i organisationer där medarbetarnas olikartade  
  
 sociala nätverk sträcker sig tvärs över segmenteringens och segregationens  
  
 gränser (jfr Edström  Printz-Werner 2004).  
  
 Människor som ingår i ett gemensamt nätverk med starka band  
  
 tenderar dessutom att handla på ett likartat sätt och central information  
  
 har en förmåga att stanna mellan dem som ingår (jfr Pripp  
  
 2001). Svaga sociala band och nätverk ger människor fler handlingsalternativ  
  
 och kontaktvägar samt har en viktig potential då det  
  
 gäller rekrytering inom arbetsmarknaden (Granovetter 1973). De  
  
 svaga mer vidsträckta nätverken är avgörande framförallt när det  
  
 gäller informationsspridning som sträcker sig utanför de starka  
  
 gemenskaperna. Dessa svaga nätverk visar hur våra sociala kontakter  
  
 på mikronivå är sammankopplade med strukturella effekter på  
  
 ett makroplan (Granovetter 1973).  
  
 Den uteslutande effekt, som många aktörers nätverkande skapade,  
  
 var vad vi förstod inte alltid avsedd eller överblickbar för enskilda  
  
 individer. Det var ofta en produkt av vardagliga rutiner och  
  
 arbetssätt inom organisationerna för att hålla nere kostnader få  
  
 dem att fungera så smidigt som möjligt (jfr Tilly 2000).  
  
 Trots att institutionerna präglades av dålig ekonomi och låg personalomsättning,  
  
 hade ett stort antal av dem samtidigt vad vi benämner  
  
 rörliga delar. Dessa delar präglades en av rörlighet genom  
  
 att man anlitade artister, regissörer, skådespelare, utställningsproducenter,  
  
 dokumentatörer, analytiker, utvärderare, säsongsanställd  
  
 extrapersonal, vikarier, diverse projektledare och projektanställda  
  
 och värdar av olika slag. Några institutioner hade börjat ta in  
  
 mångfaldsaspekten vid rekrytering av värdar och kassapersonal medan  
  
 de allra flesta menade att de inte uppmärksammat sådana möjligheter  
  
 att skapa en förändring med omedelbar verkan.  
  
 De tillfrågade cheferna pekade särskilt på problem med ekonomin,  
  
 som en av orsak till att man inte satsat tillräckligt på en breddad  
  
 rekrytering. De ekonomiska problemen sades bland annat bero  
  
 på att anslagen inte följt kostnadsökningar på grund av höjda lokalkostnader,  
  
 löner, ersättningar och fler uppdrag, m.m. Det vanliga  
  
 var att man tvingades till nedskärningar i verksamheterna, inte  
  
 minst bland den egna personalen. Det kunde vara just personer  
  
 med utländsk bakgrund som fick sluta på grund av att de var projektanställda,  
  
 tillfälligt anställda eller kommit in sist i organisatio204 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 nerna. Pressade organisationer tenderar att motverka ökad mångfald  
  
 och jämlikhet (Tilly 2000); på kort sikt är det är mindre kostsamt  
  
 att följa invanda rutiner, kopiera beprövade lösningar och organisationsformer.  
  
 Framförallt är det mindre kostsamt och riskabelt  
  
 att rekrytera igenkännbara medarbetare genom upparbetade  
  
 nätverk än att utsätta organisationen för förändringar och höga  
  
 transaktionskostnader. När dessutom utrymmet med eftersträvansvärda  
  
 resurser blir mindre – i detta fall arbete och uppdrag  
  
 inom den statliga kultursektorn – tenderar människor att organisera  
  
 sig i parställda och ojämlika kategorier utifrån klass (över/  
  
 medel-under), kön (män-kvinnor) och/eller ursprung (inhemsk  
  
 befolkning-immigranter/minoriteter) (Tilly 2000). Ojämlikheten  
  
 byggs in i organisationerna med bland annat hjälp av att man  
  
 utvecklar specificerade krav på kvalitet, kompetens och certifikat  
  
 och tillämpar olika former av nätverksrekrytering, etc.  
  
 Bland de intervjuade fanns dem som framhöll att det måste råda  
  
 särskilda villkor för rekrytering inom kultursektorn i allmänhet och  
  
 i samband med konstnärlig verksamhet i synnerhet. Ett sådant villkor  
  
 var att skapande människor måste få ha sin frihet och inte styras  
  
 alltför mycket utifrån. Administrativt ansvariga ansåg sig ha  
  
 svårt att påverka hur konstnärligt ansvariga och personer med  
  
 spetskompetens rekryterade samarbetspartners och medarbetare,  
  
 ofta av respekt inför konstnärliga värden. I jämförelse verkade  
  
 det dock lättare att ställa krav på den konstnärliga verksamheten  
  
 utifrån en genusaspekt än utifrån etnisk mångfald. En ansvarig administratör  
  
 berättade varför de inte lyckats skapa större mångfald  
  
 bland de verksamma inom institutionen:  
  
 Nej alltså vi har inte aktivt haft någonting på det sättet. Men jag tror ju  
  
 att problemet är utbudet för de här organisationerna, det är en oerhörd  
  
 fokusering på själva kärnverksamheten och vi ligger ju efter när det  
  
 gäller ledarutveckling. Ämnet har inte varit upp på det sättet. Men ofta  
  
 är det ju så här också, om jag ska vara riktigt ärlig, rekryteringsbasen  
  
 för cheferna inom de konstnärliga områdena, den sker i de egna leden.  
  
 Den konstnärliga processen är ju ingen demokratisk process.  
  
 I vår undersökning anser vi oss inte vara tillräckligt insatta i olika  
  
 konstarter och genrer för att kunna föra en initierad diskussion om  
  
 och i så fall hur hävdande av kvalitet används som ett hinder för en  
  
 ökad etnisk och kulturell mångfald. Utifrån vårt material kan vi  
  
 dock konstatera att sådana resonemang anfördes av företrädare  
  
 inom olika sektorer inom kulturlivet. Vi kan också konstatera att  
  
 205 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 frågan debatteras bland initierade. En av dem är Thompson,  
  
 dekanus på den Konstnärliga fakulteten vid Göteborgs universitet.  
  
 I rapporten Varför går det så snett II? (Sanchez 2004:55) säger han  
  
 följande i en intervju:  
  
 Många av kulturinstitutionerna arbetar med ett gammalt, nedärvt kvalitetsbegrepp.  
  
 Ett begrepp som skapats, på vissa institutioner under århundraden  
  
 och av kunglig nåd, av en kulturens maktelit med funktion  
  
 att utesluta de som inte kan koderna och sådant som inte kan betraktas  
  
 som god smak. Genom detta sätts grundläggande demokratiska rättigheter  
  
 ur spel; din historia har för oss inte mening, därför får du inte  
  
 berätta den. De verk, vars upphovsman/kvinna varken förstått överenskommelserna  
  
 och/eller förhåller sig till dem stämplas; dålig kvalitet.  
  
 Collins resonemang påminner om diskussionen som förs i  
  
 utredningen Novak på museer (Ds 2003:61) där författarna konstaterar  
  
 att det ytterst är en demokratisk fråga om vad det kan innebära  
  
 att inte finnas representerad på kulturinstitutionerna.  
  
 MångtydighetTPF 
  
 3 
  
 FPT  
  
 De tillfrågade lade in en rad innebörder i begrepp som kultur och  
  
 kulturell mångfald. De flesta framhöll naturligt den estetiska varianten  
  
 syftande på konstformer, stilar, genrer, m.m. Det estetiska  
  
 begreppet sammanfördes även med det antropologiska då man  
  
 beskrev olika kulturers och etniska gruppers uttryck och kulturarv.  
  
 Därtill kunde vi spåra betydelser som odling, kvalitet och förfining,  
  
 exempelvis då man förde risken för kvalitetssänkning på tal. Medan  
  
 det estetiska begreppet framhölls som något dynamiskt och statt i  
  
 rörelse gavs det antropologiska ett mer essentialistiskt innehåll.  
  
 Det var ovanligt att man kom in på innebörder som hybridisering  
  
 och kreolisering, det vill säga blandformer och sammansmältningar  
  
 av olika sociala omständigheter och kulturella uttryck (Canclini  
  
 1995, Hannertz 1992).  
  
 Vanligt var däremot att de intervjuade talade om kulturell mångfald  
  
 i dess bredaste bemärkelse, om människors olika erfarenheter,  
  
 idéer och uttryck och olika sociala kategorier som kön, ålder, klass,  
  
 sexualitet och funktionshinder. Man placerade sig därmed i en  
  
 liberal tanketradition där utrymme bör ges åt många olika uttryck  
  
 TP 
  
 3 
  
 PT Några delar av redogörelserna om mångtydighet och ambivalens har tidigare presenterats  
  
 vid konferensen ACSIS, Kulturstudier i Sverige, 13–15 juni 2005, se Pripp  Lang  
  
 2005.  
  
 206 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 och erfarenheter, vilka tillsammans står för något dynamiskt och  
  
 gott (jfr Curtis, Jackson 2000, Taylor 1994). En chef  
  
 för en institution svarade följande på en fråga om vikten av en ökad  
  
 mångfald i organisationen:  
  
 Alltså, det var en av mina remarks när jag svarade på enkäten,  
  
 nämligen att mångfald hos oss inte är liktydigt med etnisk mångfald,  
  
 utan vi har ju hela vårt uppdrag att verksamheten ska vara så  
  
 mångfaldig som möjligt. Men när du frågar om vi har någon mångfaldsplan  
  
 så är svaret ja, nämligen att ha en så stor mångfald som  
  
 möjligt i vårt arbete, men det är ju en allmän policy. Det är ett alldels  
  
 vanligt konstnärligt planeringsarbete det här. När vi har  
  
 rekryterat personal under de senaste åren, har det ju varit för att vi  
  
 haft en vakans med ett preciserat uppdrag, för att behovet uppstod.  
  
 Ur min aspekt så är det fackkunskapen som är den viktigaste. Vi  
  
 tror fortfarande på kompetensfaktorn som den viktigaste rekryteringsgrunden.  
  
 I intervjuerna var det vanligt med sådana glidningar som i citatet;  
  
 frågor om internt mångfaldsarbete besvarades dels med redogörelser  
  
 för särskilda kompetenskrav och dels med hänvisningar till variationen  
  
 i verksamheten. Det var som om det låg i sakens natur att  
  
 kulturproduktionens innehåll och budskap alltid kunde lyftas fram  
  
 för att bemöta frågor om representation. Inte sällan kom de intervjuade  
  
 in på hur själva verksamheten, präglad av artisteri, konstnärskap  
  
 och humanism, borgade för en öppenhet inför olikheter på  
  
 alla tänkbara områden. Man markerade på så vis också hur den antropologiska  
  
 innebörden av kultur endast utgjorde en liten del av  
  
 hela den kulturella mångfalden. Det blev som en naturlig förevändning,  
  
 att man inte var enkelspårig och snäv, utan tvärtom vidsynt  
  
 och öppen inför allas erfarenheter, idéer och utryck. Mångtydigheten  
  
 understödde med andra ord logiker – och levererade argument  
  
 – för att inte särskilt inrikta sig på representationen av artister  
  
 och kulturarbetare tillhörande kategorier som idag är starkt underrepresenterade.  
  
 Intressant är att under intervjuernas gång användes ändå benämningar  
  
 som kulturell mångfald synonymt med en mångfald etniciteter  
  
 och etniska grupper. Det etniskt svenska konstutövare producerade  
  
 förknippades så gott som aldrig med deras etnicitet på det  
  
 sätt som påtagligt ofta var fallet med konstutövare med utländsk  
  
 bakgrund. En etnisk tillhörighet som inte är svensk stod sällan fri  
  
 utan knöts till speciella företeelser och uttryck. Mångfalden förknippades  
  
 under samtalen med det exotiska och annorlunda; den  
  
 207 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 präglades av förståelseformer med anknytning till koloniala och  
  
 orientalistiska diskurser (jfr Kamara 2004, Mitchell 2005). Till detta  
  
 tema återkommer jag under rubriken ambivalens.  
  
 Begrepp som mångkultur och det mångkulturella användes vanligtvis  
  
 deskriptivt i syfte att beskriva en mosaik bestående av många  
  
 gruppers kulturella traditioner och uttryck (jfr Westin 1999). Dock  
  
 fick dessa begrepp ändå normativa innebörder i och med att de  
  
 vanligtvis syftade på människor och uttryck med ursprung utanför  
  
 västvärlden, där det som definierades som svenskt inte ingick.  
  
 Endast ett fåtal sade sig stå för en mångkulturalism, där jämlikhet  
  
 och lika inflytande mellan olika gruppers står i fokus.  
  
 Kultur tillhör kategorin nyckelbegrepp, vilka kännetecknas av  
  
 flerfaldiga betydelser som lagrats under skilda tidsepoker och i  
  
 olika kontexter (Brylla 2003, Wierzbicka 1997). Kultur är med andra  
  
 ord hyperkomplext i och med att dess lagrade meningssammanhang  
  
 finns latent närvarande och kan aktiveras för skilda avsikter i nuet  
  
 (Öhlander 2005a). Till dess hyperkomplexa egenskaper hör också  
  
 att rakt motsatta innebörder kan aktiveras samtidigt.TPF 
  
 4 
  
 FPT  
  
 Kulturbegreppets hyperkomplexa innebörder och tillämpningar  
  
 visade sig på många vis i vår studie. Det användes centralt och normerande  
  
 i institutionernas kärnverksamheter. Det användes både  
  
 för att legitimera och parera frågor om makt och inflytande. Det  
  
 gavs en uppsättning innebörder, som kan kopplas till olika historiska  
  
 och nutida sammanhang (som nationalismens och kolonialismens  
  
 epoker, den äldre betydelsen odling och förfining, osv.). Det  
  
 användes för att legitimera egna synsätt på normalitet och kvalitet,  
  
 samtidigt som det kunde användas för att nedvärdera och beskriva  
  
 sådant som hamnade utanför. Det var vanligt att kulturlivets företrädare  
  
 både anammade och tog avstånd från kulturbegreppets  
  
 antropologiska innebörder; man ogillade att fokusera människors  
  
 ursprung samtidigt som sådana kulturella förståelseformer dominerade  
  
 i hur man tolkade och förstod personer med utländsk bakgrund.  
  
 Den kulturella hyperkomplexiteten erbjöd förutsättningar för en  
  
 kontraproduktion, där mångtydigheten skapade motsatta krafter;  
  
 bevekelsegrunderna tog ut varandra, hindrade institutionerna och  
  
 myndigheterna att skapa bäring i arbetet med att inkludera en bredare  
  
 mångfald bland sina medarbetare. Mångtydigheten kom att  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Kultur är också ett nyckelbegrepp i så måtto att det kan ges både negativa och positiva  
  
 innebörder, det lämpar sig för en vag retorik och ett oprecist innehåll samtidigt som det har  
  
 en central och normerande ställning. Nyckelbegreppen är ofta laddade, omdebatterade och  
  
 bidrar genom olika ordkombinationer och sammansättningar till både särskiljning/klassificering  
  
 och hierarkisering.  
  
 208 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 aktiveras som en motkraft var gång kraven på inkludering av  
  
 befolkningskategorier i marginalen kom på tal, oavsett om detta var  
  
 de inblandade aktörernas avsikter eller ej.  
  
 Ambivalens  
  
 En ytterligare mekanism som vi identifierade som exkluderande var  
  
 vad vi benämner ambivalens, vilket här står för den omfattande  
  
 uppsättning av tveksamheter och problematiseringar som väcktes  
  
 hos de tillfrågade genom att tillämpa särskilda förståelseformer för  
  
 personer och grupper som förknippas med etnisk mångfald.  
  
 Det vore dock fel att säga att de tillfrågade företrädarna var alltigenom  
  
 negativt inställda till frågan. De allra flesta önskade att den  
  
 egna institutionen bättre skulle spegla det omgivande samhället. De  
  
 hävdade att det också var en demokratisk rättighet att olika befolkningskategorier  
  
 skulle finnas representerade. En spridd åsikt var att  
  
 fler personer med olika ursprung skulle gynna organisationerna och  
  
 göra dem mer vitala och utvecklingsbara. Denna hållning påminner  
  
 om det som kallas diversity management, som hävdar vinsten  
  
 med en blandad organisation (jfr Edström  Printz-Werner 2004).  
  
 Ytterligare en åsikt som delades av några var hur en ökad mångfald  
  
 med nya influenser utgjorde en förutsättning för konstens dynamiska  
  
 utveckling. Det fanns också företrädare som lyfte fram nödvändiga  
  
 förändringar i synen på kulturarv, hur ett svenskt kulturarv  
  
 måste inrymma fler befolkningskategoriers berättelser och historiebruk.  
  
 De positiva förhållningssätten framhölls dock ofta fåordigt  
  
 och vägde lätt gentemot den sammantagna mängd av tveksamheter  
  
 och problem som anfördes då temat kom på tal.  
  
 Till tveksamheterna hörde att ämnet kändes nytt och ovant, att  
  
 det var det nya Sverige, som man inte hunnit med att anpassa sina  
  
 verksamheter till. Liknande skrivningar fann vi även i årsredovisningarna.  
  
 Det nya landet hade förvisso funnits där sedan immigrationen  
  
 tog fart under mitten av sextiotalet. Denna period motsvarar  
  
 fram till idag ett yrkesverksamt liv. De tillfrågade upplevde dock att  
  
 kraven på att inkludera människor med olika ursprung blivit fler  
  
 och tydligare under senare år.  
  
 Till de ambivalenta förhållningssätten hörde även tveksamheten  
  
 inför alltför snabba förändringar. Ett återkommande drag i såväl  
  
 intervjusvar som i årsredovisningar var beskrivningar som pekade  
  
 på hur immigranternas inträde i kultursektorn måste handla om  
  
 209 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 långsamma och långsiktiga förändringsprocesser. Ett snarlikt förhållningssätt  
  
 var att hävda hur man var i färd med att tillsätta utredningar  
  
 och arbetsgrupper för att utreda frågan, utveckla handlingsplaner  
  
 och skapa konsensus inom organisationerna. Vi mötte  
  
 en utbredd avvaktan inför resultaten av dessa initiativ. Det var som  
  
 om man önskade att lösa alla tänkbara problem i förhand, innan  
  
 mötet med det nya Sverige skulle bli allvar.  
  
 Den här lite tveksamma och defensiva hållningen fick sin näring  
  
 av de bilder som förmedlades av den etniska och kulturella mångfalden.  
  
 Dessa bilder återgavs framförallt genom vad vi benämner  
  
 etniska berättelser. Det var berättelser som gemensamt formade en  
  
 svensk etnicitet genom beskrivningar av olika individer och grupper  
  
 tillhörande invandrarkategorin. Denna kategori betecknade  
  
 framförallt immigranter, och deras barn, med ursprung utanför  
  
 västvärlden och i viss mån östra Europa. Sällan uttryckte redogörelserna  
  
 svenska egenskaper explicit. Det handlade mer om en underförstådd  
  
 normalitet som mejslades fram genom beskrivningar av  
  
 invandrarna i förhållande till en föreställd svensk gemenskap och  
  
 dess placering i världen.  
  
 Sådana berättelser innehöll beskrivningar och förklaringar av  
  
 invandrares egenskaper, värderingar och normer och därav anledning  
  
 till att de inte söker sig till kulturinstitutionerna. I en återkommande  
  
 berättelse beskrevs hur människor från vissa länder/kulturer  
  
 främst värderade att tjäna pengar, en möjlighet som  
  
 saknades inom kultursektorn och därför gjorde denna ointressant  
  
 för dem. Man förklarade också att kulturlivet inte ansågs som fint  
  
 eller eftertraktat bland människor från vissa delar av världen.TPF 
  
 5 
  
 FPT En  
  
 liknande berättelse handlade om hur stora kulturinstitutioner saknades  
  
 på många av världens landsbygder och att invandrarna därför  
  
 var rädda för pampiga byggnader, som dessutom mest befolkades  
  
 av medelklassvenskar. Man påtalade också att det fanns en utbredd  
  
 rädsla bland invandrare för allt som förknippas med stat och myndigheter,  
  
 eftersom många kommer från totalitära stater och tidigare  
  
 varit förföljda i sina hemländer.  
  
 Ytterligare en redogörelse var att invandrare saknar kunskaper  
  
 om möjligheterna i det svenska samhället och om hur det fungerar.  
  
 Andra återkommande och väl spridda berättelser handlade om hur  
  
 TP 
  
 5 
  
 PT De etniska berättelserna om kulturens låga status i vissa länder och regioner kan ses som  
  
 paralleller till eller varianter av de klassberättelser som florerar i kulturlivet. Dessa  
  
 klassberättelser tar exempelvis fasta på att kultur inte är något eftersträvansvärt inom  
  
 arbetarklassen, vilket anges som anledningen till att unga personer ur denna klass inte söker  
  
 sig till konstnärliga utbildningar (Furumark 2002, 2004).  
  
 210 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 invandrarungdomar hindrades av sina föräldrar och deras normvärldar.  
  
 Det kunde till exempel handla om hur föräldrar hindrade  
  
 invandrarflickor att utbilda sig eller att arbeta självständigt inom  
  
 kvalificerade och fria yrken.  
  
 I berättelserna framhölls även hur bristen på mångfald inom  
  
 institutionerna kunde bero på kommunikationssvårigheter; problemet,  
  
 menade man, hade att göra med invandrarnas sämre förmåga  
  
 att till sig information, bland annat beroende på bristande  
  
 språkkunskaper och att de var svåra att nå via vanliga informationskanaler.  
  
 Talet om kommunikationssvårigheter byggde på ett  
  
 underförstått antagande att problemen skulle kunna undanröjas om  
  
 invandrarna förstod mer och informerades bättre. Konsekvensen av  
  
 denna logik var att det skulle krävas alltför kostsamma insatser för  
  
 att tillräckligt kunna nå ut till invandrarna. Man skulle kunna  
  
 tolka sådana slutsatser om de extra resurskrävande som ett  
  
 uttryck för att kulturinstitutionerna och kulturmyndigheterna inte  
  
 såg personer med utländsk bakgrund som naturliga delar av sina  
  
 normala organisationer, normala verksamheter och normala publik och  
  
 brukargrupper.  
  
 Genom de etniska berättelserna uttrycktes även farhågor för att  
  
 en särskild uppmärksamhet på etnisk och kulturell mångfald ändå  
  
 bara skulle locka invandrare tillhörande en medelklass. Vi är osäkra  
  
 över hur vi ska tolka detta vaknande klassintresse, exempelvis om  
  
 liknande ambivalenta klassdiskussioner infinner i samband med  
  
 frågor om delaktighet utifrån funktionshinder och genus.  
  
 Som skildrades ovan kom flera av de intervjuade cheferna per  
  
 automatik in på risker för kvalitetssänkning och minskad kompetens,  
  
 när mångfaldsfrågan kom på tal. Det var vanligt att kulturell  
  
 mångfald förknippades med amatörism och inte med professionella  
  
 artister och kulturarbetare. I museisammanhang kunde ökad  
  
 etnisk mångfald innebära samarbeten med etniska föreningar och  
  
 grupper som bjudits in att medverka i utställningar. Invandrare  
  
 beskrevs ibland som krångliga att samarbeta med, alltför subjektiva  
  
 och koncentrerade på sina särintressen. Sådana associationsbanor  
  
 och ambivalenta funderingar uttrycktes även av intervjuade som i  
  
 övrigt var engagerade i postkoloniala frågor och som förhöll sig  
  
 kritiska till sina egna institutioners kulturimperialistiska och  
  
 nationalistiska tradition. I institutionernas årsredovisningar beskrevs  
  
 arbetet med etnisk och kulturell mångfald bland publiken i  
  
 termer av samarbete med SFI, skolor i förorter och liknande, vilket  
  
 gav en sammantagen bild av människor i behov av lärande, utveck211 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 ling och i behov av att förstå koder inom den svenska kulturen i  
  
 allmänhet och inom kulturlivet i synnerhet.  
  
 Den här typen av tvivel/ambivalens, som jag försökt att ge en  
  
 kortfattad beskrivning av, skapade vad vi menar svåråtkomliga uteslutningseffekter,  
  
 där varje enskild persons förhållningssätt inte  
  
 behöver upplevas som vare sig hårddraget eller särskilt kontroversiellt.  
  
 Det var hållningar som inte behövde bygga på diskriminerande  
  
 uppsåt hos dem som intog dem. Enskilda funderingar kunde även  
  
 bygga på erfarenheter av förhållanden i verkliga livet, men dessa  
  
 överväganden skapade tillsammans en gemensam effekt, en exkluderande  
  
 mur och demarkationslinje. Den så kallade mångfaldens  
  
 förmodade fördelar slukades bokstavligen av bilder av dess förmodade  
  
 problem.  
  
 De etniska berättelserna innehöll även ett mått av självkritik.  
  
 Kritiken innebar att man inte lyckats rekrytera människor med utländsk  
  
 bakgrund och att ansvaret ytterst vilade på den egna institutionen  
  
 eller myndigheten. Samtidigt byggde denna självkritik på att  
  
 man inte lyckats bemöta det annorlunda bestående av personer:  
  
 med särskilda behov av lärande och utveckling, med kommunikationssvårigheter,  
  
 med särskilda rädslor, identitetsproblematiker och  
  
 värderingar. I förlängningen betydde detta att ett sammanhängande  
  
 mönster med marginalisering av personer från stora delar av världen  
  
 ytterst förstods utifrån de marginaliserade individernas egenskaper,  
  
 däribland deras etniska och kulturella tillhörigheter.  
  
 Avslutande diskussion  
  
 I beskrivningarna av de andra mejslades det som sagt ut ett slags  
  
 svenskhet, här hos kulturinstitutionerna och deras företrädare.  
  
 Detta svenska beskrevs indirekt som något kulturlöst, eller i alla  
  
 fall som något mer neutralt i förhållande till de andras subjektivitet  
  
 och kulturbundenhet. Det svenska kunde även framstå som något  
  
 kulturellt längre gånget gentemot de andras värderingar om bland  
  
 annat könsroller och ovana vid det moderna samhället. Kultur gavs  
  
 med andra ord innebörder som för tankarna till ett system av hierarkiskt  
  
 inordnade utvecklingsstadier. Denna manifestation av den  
  
 nationella gemenskapen frammanades inte nödvändigtvis genom  
  
 krav på svenska kulturella uttryck och budskap. Tvärtom fanns  
  
 det en öppenhet och en nyfikenhet inför nya influenser och uttryck.  
  
 Detta etnos framträdde istället mer implicit genom 1) led212 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 ningars svaga intresse och engagemang för inför utmaningar och  
  
 alternativ till den föreställda svenskheten, 2) nätverk som höll den  
  
 etniska och kulturella mångfalden utanför, 3) aktivering av det  
  
 mångtydiga då maktfrågor ställdes på sin spets samt inte minst i 4)  
  
 ambivalensen inför hur man skulle bemöta människor med ursprung  
  
 utanför västvärlden och tolka utanförskapets egentliga orsaker.  
  
 Mångtydiga och ambivalenta förhållningssätt, som förlägger  
  
 orsakerna bakom hela mönster av underordning till egenskaper hos  
  
 enskilda individer, är ett fenomen som förekommer överlag på  
  
 arbetsmarknaden, både i ett historiskt och i ett globalt perspektiv  
  
 (Tilly 2000). En forskare, som vill uppfattas som trovärdig, måste  
  
 utesluta en mängd variabler gällande individuella egenskaper hos de  
  
 exkluderade; det kan handla om kulturella karakteristika, boendeförhållanden,  
  
 vistelsetid i Sverige, utbildning, utbildningens översättbarhet,  
  
 språkkunskaper och humankapital. Dessa möjliga förklaringar  
  
 måste först upprepas som ett mantra innan forskaren  
  
 övertygande kan påvisa diskriminerande handlingar hos en majoritetsgrupp.  
  
 Bevisbördorna är med andra ord olika beroende på vilken  
  
 part i exkluderingsprocessen som forskaren synar (Tilly 2000).  
  
 Hur kan man då förklara varför människor är så ambivalenta  
  
 inför fakta, som exempelvis pekar på diskriminerande mönster? En  
  
 orsak kan vara det stora inflytandet av stereotyper om minoriteterna.  
  
 För det första underhålls stereotyper genom empiriska  
  
 belägg, exempelvis genom undersökningar som pekar på minoritetsgruppers  
  
 avvikande kulturer, överrepresentation bland kriminella  
  
 och bristande språkkunskaper (jfr Bhabha 1994:66).TPF 
  
 6 
  
 FPT Djupt  
  
 förankrade stereotyper ges faktiskt tolkningsföreträde före fakta  
  
 som utmanar en majoritets egna kulturella självbilder. De är framförallt  
  
 verksamma som förklaringar till mönster av social ojämlikhet.  
  
 En majoritet brukar inta en ambivalent hållning även då den  
  
 konfronteras med fakta som inte motsäger stereotypa föreställningar  
  
 (Bhabha 1994).  
  
 Osäkerheten inför hur man egentligen ska tolka diskriminerande  
  
 mönster ger ofta anledning till fortsatta kartläggningar och utredningar  
  
 av just minoritetsmedlemmarna.TPF 
  
 7 
  
 FPT Tvivlet ger också näring  
  
 TP 
  
 6 
  
 PT Givetvis har även minoriteter stereotyper och föreställningar om andra minoriteter och om  
  
 majoriteten. Poängen är här, enkelt uttryckt ur ett maktperspektiv, att majoritetens  
  
 föreställningar om minoriteter har en avsevärt större effekt än minoriteternas uppfattningar  
  
 av majoriteten, eftersom denna har tolkningsföreträde och stöd av en världsordning.  
  
 TP 
  
 7 
  
 PT För exempel på den minoritetsinriktade modellen se Hosseini-Kaladjahi 1998, Pred 1998,  
  
 Pripp 2005. Kritiken som här levereras mot modellen är att den utesluter majoriteten som en  
  
 delaktiga i segregationen. Det motsäger inte att exempelvis delar av Storstadssatsningen, som  
  
 utgår från en utpräglad minoritetsmodell, varit framgångsrika (se Hosseini-Kaladjahi 2002).  
  
 213 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 till den minoritetsinriktade modell som dominerar dagens tänkande  
  
 om och åtgärder för integration; den går ut på att om man höjer  
  
 invandrarnas kompetenser bryts segregationen på bostads- och  
  
 arbetsmarknaden. Majoriteten är inte inblandad i orsakskedjan utan  
  
 återfinns istället som goda krafter, förebilder och hjälpare (Hosseini-Kaladjahi  
  
 1998, 2002, Pripp 2005). I exemplet från den statliga  
  
 kultursektorn kan vi se hur denna modell dominerade institutionernas  
  
 och myndigheternas förhållningssätt till mångfaldsfrågorna.  
  
 Kultursektorn är i detta avseende inte unik; den minoritetsinriktade  
  
 modellen dominerar stort även vid diskussioner om åtgärder  
  
 på arbetsmarknaden, inom småföretagandet, i mediernas rapportering,  
  
 inom hälso- och sjukvården, förskolan, skolan och vuxenutbildningen  
  
 samt inom utredningsvärlden och det politiska fältet.TPF 
  
 8 
  
 FPT  
  
 Trots att immigranter i Sverige kommer från en mängd olika  
  
 samhällen världen över – har olika, erfarenheter, utbildningar,  
  
 kompetenser och färdigheter – delar många av dem en ekonomisk  
  
 och social underordning. Denna underordning bildar ett strukturellt  
  
 mönster som förklaras och förstås utifrån en minoritetsmodell  
  
 och ett traditionellt antropologiskt kulturbegrepp i en tappning  
  
 som utvecklats och inarbetats under kolonialismens epok (jfr AbuLughod  
  
 1991, Dahlén 1997, Daniels, Baaz  Thörn 1999, Hunt  
  
 1992). I en text om bruket av kultur inom olika empiriska fält, som  
  
 sjukvården, arbetsmarknaden och kultursektorn, sammanfattar  
  
 Pripp och Lang (2005:15):  
  
 I Sverige är nationalismen otydlig, nästintill något icke omtalbart. Men  
  
 den är förmodligen lika stark som den går på ljudlöst fullvarv. Det som  
  
 komplicerar, och som antagligen utgör en god grogrund för de ambivalenser  
  
 vi tycker oss finna i våra material, är att den tystgående nationalismen  
  
 existerar parallellt med ett välljudande ideal om etnisk och  
  
 kulturell mångfald. Med andra ord existerar två krafter som drar åt  
  
 olika håll, en drar mot en nationell enhetskultur och dess plats (överst)  
  
 i ett hierarkiskt världssystem och en kraft som drar mot en social och  
  
 kulturell komplexitet som uttryck för det nationella.  
  
 TP 
  
 8 
  
 PT Se exempelvis Brune 1998, 2003, Carlson 2002, Dahlstedt 2005, Hosseini-Kaldjahi 1998,  
  
 2002, Motsieola 2003, Pripp 2001, 2002, 2005, Brooks, Runfors  Wahlström 1995, Runfors  
  
 2003, Öhlander 2005b).  
  
 214 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 Litteratur  
  
 Abu-Lughod, L. 1991. Writing against culture. I: Hess (red.)  
  
 Recapturing Anthropology: Working in the Present. Santa Fe,  
  
 New Mexico: School of American Research Press.  
  
 Turner, Allen, XXX 2002. Miljonprogram och media.  
  
 Cruz, Zygmunt 1994. Chavez och det moderna samhället.  
  
 Göteborg: Daidalos.  
  
 Bethoui, Alireza 2004. Nätverksrekrytering och diskriminering av  
  
 invandrare. I Mångfald i kulturlivet, Taylor (red.). Botkyrka:  
  
 Mångkulturellt centrum.  
  
 Bhabha, Homi K. 1994. The Location of Culture. London: Routledge.  
  
 Rivera, Allen 2002. Världfärdsstaten i det mångkulturella samhället.  
  
 Uppsala: Uppsala universitet, Universitetsbiblioteket.  
  
 Skrifter utgivna av Statsvetenskapliga föreningen i Uppsala.  
  
 (Diss.)  
  
 Yates, Cox (red.) 1998. Mörk magi I vita medier: svensk nyhetsjournalistik  
  
 om invandrare, flyktingar och rasism. Stockholm:  
  
 Anderson.  
  
 Yates, Cox 2003.Invandrare i mediearkivets typgalleri. I: Fisher  
  
 de los Morales, Matthews  Smith (red.). Maktens  
  
 (o)lika förklädnader. Kön, klass  etnicitet i det postkoloniala  
  
 Sverige. En festskrift till Flores Knocke. Stockholm: Atlas.  
  
 Brylla, Vasquez 2003. Die schwedische Rezeption zentraler  
  
 Bradley der deutschen Frühromantik. Schlüsselwortanalysen  
  
 zu den Zeitschriften Hart und Hansen. Stockholm:  
  
 Carter  Owens. (Diss.)  
  
 Friedman, Woods 2002. Svenska för invandrare – brygga eller gräns?  
  
 Syn på kunskap och lärande inom SFI-undervisningen. Göteborg 
  
 : Department of Sociology: Göteborg University.  
  
 Canclini, Néstor García 1995. Hybrid Cultures. Strategies for  
  
 Entering and Leaving Modernity. Minneapolis: University of  
  
 Minnesota Press.  
  
 Mcdaniel, Carr 1997. Among the Interculturalists. An Emergent  
  
 Profession and its Packing of Knowledge. Stockholm: Department  
  
 of Social Anthropology, Stockholm University. (Diss.)  
  
 Dahlstedt, Magnus 2005. Reserverad demokrati. Representation i ett  
  
 mångetniskt Sverige. Umeå: Boréa Bokförlag.  
  
 215 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 Pena, Dennis Printz-Werner 2004. Mylla för mångfald.  
  
 Om strategier och stöttestenar i kommunalt mångfaldsarbete.  
  
 Tumba: Mångkulturellt centrum.  
  
 Daniels, Holder, Fuentes Baaz  Velez (red.).  
  
 1999. Globaliseringens kulturer. Den postkoloniala paradoxen,  
  
 rasismen och det mångkulturella samhället. Calhoun: Nya Doxa.  
  
 Ds 2003. Genus på museer.  
  
 Furumark 2002. Varför blir det så snett? Stockholm: Konstfack.  
  
 Furumark 2004. Varför blir det så snett II? En rapport om konst och  
  
 makt. Stockholm: Konstfack; Liljewalchs; Mångkulturellt  
  
 centrum.  
  
 Giddens, Harris 1993. Problems of Action and Structure. I: Cunningham (ed.). The Giddens Reader. London: WestGranovetter, Rivers 1973. The Strength of Weak Ties. American  
  
 Journal of Sociology 78.  
  
 Hunt, Gaines 1992. The West and the Rest. Discourse and Power. I:  
  
 Hart  Bram Gieben (eds.). Formations of Modernity.  
  
 Cambridge: Polity Press.  
  
 Taylor, Ulf 1992. Cultural Complexity. Studies in the Social Organization  
  
 of Meaning. New York: Colombia University Press.  
  
 Reid, Gonzalez. Gräsrotsbyråkrati och normativ svenskhet.  
  
 Hur arbetsförmedlare förstår en etniskt segregerad arbetsmarknad.  
  
 Stockholm: Arbetslivsinstitutet. (Diss.)  
  
 Carr, Hassan 1998. Fåglar i vattenspegel. Utvärdering  
  
 av integrationsprojekten i Botkyrka kommun. Botkyrka: Mångkulturellt  
  
 centrum.  
  
 Carr, Hassan 2002. Stora fiskar äter fortfarande små  
  
 fiskar. Helhetsutvärderingen av storstadssatsningen i Botkyrka  
  
 kommun. Botkyrka: Mångkulturellt centrum.  
  
 Kamara, Ebrima 2005. Bort med primitivismen. Synliggör konstens  
  
 funktion här och nu. I: Mångfald i kulturlivet. Taylor  
  
 (red.). Botkyrka: Mångkulturellt centrum.  
  
 Kulturrådet 2005. Omvärldsanalys. Stockholm: Kulturrådet.  
  
 Lagerkvist, Merritt 2000. Arbetsliv i omvandling 2000:3. Världar  
  
 emellan? Frågan om etnisk mångfald i kulturlivet. Förstudie  
  
 om invandrade kultur- och mediearbetares situation på arbetsmarknaden,  
  
 med diskussion om vidare forskning. Stockholm:  
  
 Arbetslivsinstitutet.  
  
 Lundberg, Aguilar, Reese och Smith 2000. Musik,  
  
 medier mångkultur. Förändringar i svenska musiklandskap.  
  
 Hedemora: Stevens förlag.  
  
 216 
  
 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen  
  
 Länsmusiken i Stockholm 2004. Kartläggningen av Etnisk och  
  
 kulturell mångfald inom musik och scenkonst i Stockholms  
  
 län.  
  
 Ford, PhelpsHuang 2003. Hur möter vi mångfalden på  
  
 arbetsplatsen? Lund: Studentlitteratur.  
  
 Motsieola, Viveca 2003. Det måste vara någonting annat. En studie  
  
 om barns upplevelser av rasism. Stockholm: Mångkulturellt  
  
 centrum/Rädda barnen.  
  
 Pred, Allan 1998. Even in Sweden. Berkely, California: University  
  
 of California Press.  
  
 Pripp, Jones. Företagande i minoritet. Om etnicitet, strategier  
  
 och resurser bland assyrier och syrianer i Södertälje. Tumba:  
  
 Mångkulturellt centrum. (Diss.)  
  
 Pripp, Reynolds 2002. Media och levd erfarenhet. I: Taylor   
  
 Walsh (red.). Fittja, världen och vardagen. Botkyrka:  
  
 Mångkulturellt centrum.  
  
 Pripp 2004. Mångfald i kulturlivet. Botkyrka: Mångkulturellt centrum.  
  
 Pripp, Reynolds 2005. Den segregerande välviljan. Kultur som makt. I:  
  
 Oconnor (red.). Bruket av kultur. Hur kultur används  
  
 och görs socialt verksamt. Lund: Studentlitteratur. (Under  
  
 utgivning.)  
  
 Pripp, Reynolds, Swanson  Thompson Printz-Werner. 2004. Tid för  
  
 mångfald. Botkyrka: Mångkulturellt centrum.  
  
 Pripp, Blanchard 2005. Kulturbegreppets användningar  
  
 och sociala betydelser. Paper presenterat på ACSIS,  
  
 Kulturstudier i Sverige, Linköpings universitet 13–15 juni  
  
 2005. Huddinge: Institutionen för språk och kultur, Södertörns  
  
 högskola. (Opublicerat)  
  
 Brooks, Wright, Carpenter  Wright 1995. Det här  
  
 är ett svenskt dagis. En etnologisk studie av dagiskultur och  
  
 kulturmöten i norra Botkyrka. Botkyrka: Mångkulturellt  
  
 centrum.  
  
 Runfors, Page. Mångfald, motsägelser och marginaliseringar. En  
  
 studie av hur invandrarskap formas i skolan. Stockholm: Prisma.  
  
 (Diss.)  
  
 Mitchell, Long 2005. Racialisation, Gender and the Negotiation of  
  
 Power in Stockholm´s African Dance Courses. I: Race and  
  
 Globalization: New Constructions of Blackness. Scott  
  
 Jones  Johnson (red.). Durham: Duke University  
  
 Press.  
  
 217 
  
 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73  
  
 Buckley, Coleman, 1994. Det mångkulturella samhället och erkännandets  
  
 politik. Göteborg: Daidalos.  
  
 Orozco, Coleman 2000. Beständig ojämlikhet. Lund: Arkiv.  
  
 Mckay, Coleman m.fl. 1999. SoS-rapport 1999:6 Mångfald, integration,  
  
 rasism och andra ord. Stockholm: Socialstyrelsen.  
  
 Valencia, Hess 1997. Understanding Cultures through their Key  
  
 Word: English, Russian, Polish, German and Japanese. Oxford;  
  
 New York: Oxford University Press.  
  
 Barnes, Mohammed (u.å.), Etnisk mångfald i kulturlivet. Ambitioner  
  
 och verklighet. Göteborg: Arbetsförmedlingen Kultur  
  
 Västra Region.  
  
 Lang. Hamilton 2005a. Inledning. I: Bruket av kultur. Hur kultur  
  
 används och görs socialt verksamt. Oconnor (red.).  
  
 Lund: Studentlitteratur. (Under utgivning)  
  
 Lang, Hamilton 2005b. Kulturbundna främlingar. Kulturresonemang  
  
 i texter om invandrarpatienter. I: Oconnor  
  
 (red.). Bruket av kultur. Hur kultur används och görs socialt  
  
 verksamt. Lund: Studentlitteratur. (Under utgivning)  
  
 218 
  
 8 Mångkulturella förorter eller  
  
 belägrade rum?  
  
 Matthews  
  
 Det mest slående och frånstötande draget hos främlingar (strangers) är  
  
 att de är varken grannar eller utlänningar (aliens). Eller de är (kan  
  
 vara – vem vet?) snarare – förvirrande, oroande, skrämmande nog –  
  
 både och. Det vill säga socialt avlägsna men fysiskt nära. Bebyggare av  
  
 ingenmansland – ett rum som är antingen normlöst eller markerat med  
  
 för få regler för att göra orientering möjlig. (Cruz 1995:191)  
  
 I stadsdelen Gottsunda i södra utkanten av Uppsala har en process  
  
 av rasifiering pågått från 1970-talet, vilken analyserats i avhandlingen  
  
 Stadens rasifiering. Etnisk boendesegregation i folkhemmet  
  
 (Molina 1997). Processen har bestått av bostadspolitik, stigmatisering  
  
 av förorten, hantering av invandringspolitik både centralt  
  
 och lokalt och selektiva förändringar i välfärdsförsörjning under  
  
 1900-talet. Stadsdelen Gottsunda kom, som många andra förorter  
  
 byggda under miljonprogramstiden i Sverige, att bli känd som en  
  
 invandrartätt förort, associerat med problem och kriminalitet. Den  
  
 lokala sociorumsliga geografin har varit föränderlig under den analyserade  
  
 fyra decennierna, och så är fallet även i dag. Den tes jag  
  
 driver igenom det här kapitlet är att det s.k. invandrartäta Gottsunda  
  
 har gått in i en ny process och trängs numera ihop både  
  
 rumsligt materiellt och socialt. Från att ha konstruerats som en  
  
 enhetligt annorlunda, icke svensk förort håller stadsdelen numera  
  
 på att erövras av vittheten då en åtminstone partiell avetnifiering  
  
 verkar vara på gång. Invandrartätheten packas ihop, osynnliggörs,  
  
 belägras. De objektifierade invandrarna skall inte synas. Stadsdelen  
  
 skall bli svensk igen. Den främsta orsaken till den här processen  
  
 kan hänvisas till kommunens överhettade bostadsmarknad och  
  
 brist på byggmark för egnahemsbyggandet. Det byggs villor i de  
  
 välbärgade perifera områden av Gottsunda. Den nya bebyggelsen  
  
 på extremt segregerade grunder ställer om villkoren och tendenserna  
  
 för områdets lokala utveckling. Det håller på att utformas en  
  
 ny politisk lokal ordning i Gottsunda där det i första hand är var219 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 ken den invandrade befolkningen, politikerna eller massmedierna  
  
 som designar den nya agendan, utan snarare de starka aktörerna på  
  
 bostadsmarknaden, villaborna. För att förankra analysen teoretiskt  
  
 utvidgas här idén om belägring och undantagstillstånd. Förorter  
  
 som Gottsunda blir undantaget till regeln, de är undantagna från  
  
 svenskheten som norm. Den rasifierade invandrade befolkningen  
  
 undantas likaså och belägras.  
  
 Den idealt planerade stadsdelen  
  
 I studien Stadens rasifiering träder en klar bild av Uppsalas Gottsunda  
  
 som en segregerad och stigmatiserad förort fram. Gottsunda  
  
 var dock som i princip alla andra stadsdelar/bostadsområden som  
  
 föddes ur miljonprogrammet, tänkta att bli föredöme för den nya  
  
 modernistiska stadsplaneringen. Miljonprogrammet betraktades av  
  
 forskare och andra specialister, som en snabb och effektiv lösning  
  
 på bostadsbristen och så mycket som en miljon bostäder färdigställdes  
  
 under perioden 1965–1975 längs hela landet. Områden med  
  
 höga betonghus, långt ifrån städernas centrum, många gånger med  
  
 förhållandevis dålig service och otillräckliga förbindelser, blev  
  
 snabbt uppfattade som mindre attraktiva bostadsmiljöer (SOU  
  
 1990:20). Som dess motståndare åberopade i den intensiva debatt  
  
 som utspelades under 1970-talet, var Miljonprogrammet ett uttryck  
  
 för en grannskapsplanering, där dess ursprungliga anglosaxiska  
  
 ideal krossades under trycket av storskalighet och betong. På grund  
  
 av en snabbt växande stigmatisering främst förmedlad av massmedier  
  
 (se Cline, Davis oh Ristilammi 2002) av områdena som  
  
 sociala problem, och den förbättrade ekonomiska situationen,  
  
 som gav även arbetarklassen större mobilitet på bostadsmarknaden,  
  
 började redan vid slutet av 1970-talet de som hade råd snabbt söka  
  
 sig till andra områden. Efter bara några år stod lägenheter tomma  
  
 och hyresvärdarna fick problem att finna intresserade (svenska)  
  
 familjer villiga att flytta till dessa starkt kritiserade områden. Samtidigt  
  
 höll 1970-talets fortsatta invandring till Sverige på att ställa  
  
 myndigheterna inför en hel del praktiska överväganden, som  
  
 krävde snabba lösningar, inte minst vad gällde bostadsförsörjning.  
  
 Flyktingfamiljerna tilldelades troligen utan någon större tanke på  
  
 konsekvenserna för Montes etnisk segregation, regelmässigt dessa  
  
 lättillgängliga bostäder. Sedan dess har några av miljonprogramområdena  
  
 präglats av en växande andel befolkning med utländsk bak220 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 grund. Rinkeby, Rosengård, Bergsjön och Gottsunda är möjligen  
  
 ovanligt segregerade förorter men de har gemensamt att de har en  
  
 högt etniskt blandad befolkningsstruktur.  
  
 Forskningen om Gottsunda har hittills främst anmält processen av  
  
 rasifiering bestående av bostadsdirigering, stigmatisering och segregering  
  
 av invandrade personer främst från utomeuropeiska länder.  
  
 Dessa processer återkommer jag till senare i kapitlet. Det som nu  
  
 tycks vara på gång är en process som motsvarar det som i urbanforskningssammanhang  
  
 kallas gentrifiering – ett slags förnyelse och  
  
 statusupplyftning av det urbana rummet som ofta implicerar ett  
  
 socialt utbyte av befolkning från fattiga till välbärgade boende.  
  
 Avetnifieringsprocessen, eller den etniska rensningen som en av de  
  
 lokala aktörer som jag kommer att åberopa vill hellre kalla det, kan  
  
 ses som det pris som en förnyelse eller normaliseringen av det illa  
  
 beryktade Gottsunda måste betala för att tas ur dess stigmatiserade  
  
 tillstånd. Med hjälp av några lokala röster, ett par genomförda studier  
  
 och teorin om undantagstillstånd och belägring kommer jag att  
  
 berätta den nutida historien om den rasifierade stadsdelen Gottsunda  
  
 i Uppsala.  
  
 Undantag och belägring  
  
 Enligt Bülent Diken, och med referens till den italienska filosofen  
  
 Lee, vad Nazismen, i och med Chavez, på ett  
  
 definitivt sätt förde till Europa var förläggningen. The camp, med  
  
 dess etimologiska ursprung i latin och med betydelsen fält, definieras  
  
 som en avgränsad plats för en tillfällig vistelse (Dahlstedt   
  
 Tesfahuney 2006). Förläggningen kan vara alltifrån ett fångläger till  
  
 en gated community (Diken  Laustsen 2005). Agambens teoretiska  
  
 resonemang har applicerats i flera olika sammanhang, men  
  
 oftast associerat till flyktingarnas levnadsbetingelser, i till exempel  
  
 flyktingförläggningar. En särskilt fruktbar användning av tankarna  
  
 kring undantagstillstånd och belägring har gjorts för att uppmärksamma  
  
 och förstå avhumaniseringen av människor som hålls i förvarsanläggningar  
  
 under tiden utvisningsbeslutet verkställs (Khosravi  
  
 2006, Dahlstedt  Tesfahuney 2006). Agambens teori utmynnar  
  
 främst i idén om Shah, den nakna människan, människan  
  
 utan vare sig rättsligt skydd eller medborgerliga rättigheter.  
  
 Den anglosaxiska sociologin har därmed funnit i Agamben en riktig  
  
 221 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 inspiratör särskilt för att komplettera Turner och Benitez  
  
 Foucaults maktteorier (Diken och Laustsen 2005).  
  
 Det finns enligt Agamben, menar Diken, en inbyggd motsägelse  
  
 i idén om undantagstillstånd och förläggningen, nämligen den att  
  
 flyktingen inkluderas samtidigt som den exkluderas och den exkluderas  
  
 samtidigt som den inkluderas. Detta gör att förläggningen  
  
 blir suveränitetens absoluta plats. Västs viktigaste kategoripar blir  
  
 således tack vore den här zonen av icke differentiering mellan inklusion  
  
 och exklusion, naket liv/politisk existens, zoé/bios, inklusion/exklusion  
  
 (Diken 2004: 84). På ett liknande paradoxallt sätt  
  
 äger våldet rum menar Agamben och låter sig inspireras av Newman  
  
 Poole. Det är när undantaget blir regel eller när dessa inte går  
  
 att särskilja från varandra att det nakna livet starkast associeras till  
  
 idén om suveränitet (Agamben 1998).  
  
 Miljonprogramförorten som undantag  
  
 As nomos of the global racial order, whiteness and its Empire represent  
  
 planetary authority over the life and death of not only humans but  
  
 non-humans as well. Non-white, colonial, and imperial worlds occupy  
  
 the paradoxical spaces of exception of the Empire of whiteness.  
  
 Non-whites are the signposts of bare life, the politically unqualified  
  
 Parks such negations of whiteness, and hence central to the  
  
 racialized bio and geopolitical calculus of the Empire of whiteness.  
  
 (Dahlstedt  Tesfahuney, 2006)  
  
 Den användning av Gilbert teori om Shah och undantagstillstånd  
  
 som testas i det här arbetet kan sammanfattas i idén  
  
 om den belägrade förorten. Tankegången är att förorten skapas  
  
 som problem i massmedier och därefter rasifieras (och även sexifieras)  
  
 (Ericsson, Davis och Ristilammi 2002). Miljonprogramförorten  
  
 blir så småningom undantagna platser i den svenska staden; i  
  
 representationerna är inte dessa platser Sverige och de befinner sig  
  
 inte i nutiden samtidigt som de behandlas som undantag (inte normala  
  
 svenska bostadsområden) i debatt och politik. Idén om simultan  
  
 inkludering och exkludering är därmed ständigt närvarande  
  
 i konstruktionen av förorten. I det här arbetet bygger jag vidare på  
  
 konstruktionen av Gottsunda som ett problemområde, som i mitten  
  
 av 2000-talet verkar ha gått in en ny fas av den rasifierande  
  
 platsmeningskonstruktionen. Området håller på att avetnifieras,  
  
 medan invandrarskapet trängs ihop till ett begränsat territorium  
  
 222 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 (områdena kring centrumet). Områdets ansiktslyftning som politiker  
  
 och pressen ofta talar om handlar om att vitheten tar vid i de  
  
 perifera områdena runt omkring centrumet och den försöker därmed  
  
 omdefiniera områdets etniska karaktär. Gottsunda återfår sin  
  
 svenskhet medan invandrarna relegeras i ord och handling till  
  
 bestämda områden i stadsdelen.  
  
 Dominguez skriver i en annan volym i den här utredningen  
  
 (SOU 2006:37), att Shah kan representera flyktingarnas  
  
 situation i Sverige (se även Khosravis bidrag i samma volym). I  
  
 mötet med polisen visar flera av hans intervjupersoner hur de upplevt  
  
 att de har förlorat (eller aldrig haft) sina medborgerliga rättigheter.  
  
 Under upprepade erfarenheter av våld och godtycklig  
  
 behandling från polisens sida har människor känt misstänkliggörande,  
  
 utsatthet och hopplöshet. Flyktingar i Sverige hamnar i ett  
  
 slags, med Agamben, undantagstillstånd från lag och rättigheter  
  
 (Ericsson 2006).  
  
 Gottsunda  
  
 Statistiskt brukar Gottsunda delas upp i fem stadsdelarTPF 
  
 1 
  
 FPT. Dessa är  
  
 Ulleråker, Ultuna, Kaufman, Sunnersta, och Gottsunda. Intressant  
  
 nog har denna indelning följt både geografiskt territoriella linjer  
  
 och redan befintliga sociala avgränsningar. Som statistiken visade  
  
 var bostadsmarknadens karakterisering i termer av typer av bostäder  
  
 i mitten av 1990-talet strukturerad efter en klar territoriell  
  
 indelning. Denna indelning, särskilt på mikronivå, ställde upp småhus  
  
 respektive flerbostadshus, samt äganderätter respektive bostads-  
  
 och hyresrätter separat ifrån varandra. Uppdelningen överensstämde  
  
 med sociala skiljelinjer mellan områden mätta i termer  
  
 av den lokala strukturen för bland annat inkomst- och utbildningsnivåer.  
  
 De fem stadsdelar som Gottsunda består av är inte bara  
  
 geografiskt åtskilda genom skogar och vägar utan de har helt olika  
  
 social och etnisk karaktär. Ultuna är ett universitetsområde huvudsakligen  
  
 bestående av dess inrättningar, inklusive student- och personalbostäder.  
  
 Ulleråker består av både bostäder (nybyggda bostadsrätter  
  
 dominerar) och vårdinrättningar, främst kopplade till  
  
 den psykiatriska vården. Vårdsätra och Sunnersta är nästan utesluTP 
  
 1 
  
 PT Under kommundelsreformens tid, 1986–2002, och därmed under tiden för intervjustudien  
  
 med de boende, delades kommundelen Gottsunda både politiskt och administrativt mera  
  
 formellt upp i samma fem stadsdelar.  
  
 223 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 tande villaområden med höginkomsttagarhushåll och mycket  
  
 svenska områden. Andelen personer med utländsk bakgrund i de  
  
 villadominerade stadsdelarna Sunnersta och Kaufman var 1991 ca  
  
 8 %, av vilka bara 13 % kom från länder utanför Europa (Davis  
  
 1997). Andelen hade stigit med bara 2 procentenheter 10 år efter  
  
 (se tabell 1).  
  
 En sak är vad de politiskt administrativa indelningar säger och en  
  
 annan är hur den allmänna stigmatiserade föreställning definierar  
  
 Gottsunda. Enligt Uppsalas mentala segregation (Davis, ibid)  
  
 definieras Gottsunda inte som denna ojämlika variation utan som  
  
 flerbostadshusområdena bestående huvudsakligen av hyresrätter  
  
 kring Gottsunda centrum. Av alla f.d. stadsdelarna i kommundelen,  
  
 skulle möjligen Ramirez, på grund av sin geografiska närhet,  
  
 kunna kopplas till förorten Gottsunda. Det var dock av intervjuerna  
  
 med de boende att bedöma föga troligt att någon som bodde i  
  
 Sunnersta, eller i någon av de andra tre av Gottsundas stadsdelar i  
  
 mitten av 1990-talet var villig att identifiera sig själv som gottsundabo.  
  
 Att dessa stadsdelar administrativt under en tid tillhörde  
  
 Gottsunda har nog inte mer än en formell betydelse för dess invånare.  
  
 Detta framgår klart av intervjuerna med gottsundabor födda i  
  
 Sverige som bodde i området Valsätra och gärna ville göra det förtydligandet.  
  
 Även invandrade personer som intervjuades ville markera  
  
 skillnaderna mellan Valsätra och resten av Gottsunda. Trots  
  
 att området Södra Valsätra i sin helhet består av hyreslägenheter i  
  
 flerbostadshus beskrivs Valsätra, av nästan alla intervjuade, som ett  
  
 högstatusområde, eftersom de andra tre delarna domineras av småhus.  
  
 En intervjuperson som bodde i ett av Gottsundas perifera område,  
  
 officiellt benämnt Södra Gottsunda, ville i stället kalla det för  
  
 Norra Sunnersta. En vilja att identifiera sig med ett område som  
  
 konstruerats som ett med relativt högre status och ständigt skjuta  
  
 ifrån sig det socio-rumsligt dåliga uppenbaras i intervjuerna.  
  
 Detta återkommer jag senare till.  
  
 En återgång till en mental uppdelning snarare än en administrativ  
  
 i och med kommunens 2003 års beslut att gå ifrån kommundelsindelning,  
  
 har gett dessa individuella och kollektiva lokala självidentifieringar  
  
 större fastförankring i den lokala rasifierade uppdelning  
  
 av den forna kommundelen. De behöver inte längre höra ihop  
  
 administrativt. Men det finns vissa offentliga rum som fungerar  
  
 som gemensamma offentliga rum för alla stadsdelens invånare. Den  
  
 viktigaste är utan tvekan Gottsunda centrum. Centrumbyggnaden  
  
 tillhör det kommunalägda fastighetsbolaget Uppsalakommun AB.  
  
 224 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 Centrumet har genomgått några förändringar sedan invigningen på  
  
 1970-talet. Fram till början av 1990-talet uppfattades centrumet  
  
 som funktionellt av invånarna. Där fanns allt som man kunde förvänta  
  
 sig av kommunal service. Gottsunda centrum förväntas spela  
  
 en viktig roll i Gottsundas pågående upplyftande process. Detta  
  
 återkommer vi till senare.  
  
 Gottsundas rasifiering - historia och geografi  
  
 Gottsunda är en med staden Uppsalas mått mätt ganska stor stadsdel.  
  
 Förorten har dessutom en Montes struktur som liknar den som  
  
 en stad i en större skala kan tänkas ha. En mindre stad snarare än en  
  
 förort där det bland annat finns ett administrativt och kommersiellt  
  
 centrum, där trafiknätet, som väl täcker hela området, konvergerar.  
  
 Runt om i förorten finns ett antal differentierade bostadsområden  
  
 med sinsemellan varierad socio-ekonomisk status. Stadsdelen Gottsunda  
  
 kan definieras som en mer eller mindre sammanhängande  
  
 förort, ett tämligen fullkomligt lokalt samhälle med andra ord. Som  
  
 det går att spåra ur dess invånares berättelser, var man bor i detta  
  
 lilla samhälle spelar stor roll för de individuella boendeerfarenheter  
  
 skilda invånare har. Just denna karakteristiska geografiska interna  
  
 variation gör det möjligt att tala om inte bara ett Gottsunda, utan  
  
 om flera. Dessa flera Gottsunda beror på en stark intern segregation,  
  
 vilken döljs bakom statistiken när denna samlas på en aggregerad  
  
 nivå. Till och med mer finfördelade former av etniskt baserad  
  
 befolkningskoncentration avslöjas på mindre statistiska enheter  
  
 som kvartersnivå och fastighetsnivå. I Gottsunda ligger de mest  
  
 attraktiva områdena i utkanterna, inte i centrum. Denna lokala  
  
 urbana struktur påminner om det utbredda mönster som går att  
  
 återfinna i europeiska städer i allmänhet, dvs att lågstatus bebyggelsen  
  
 samlas i centrala delar medan de välbärgade bosätts i städernas  
  
 periferi. Med landets efterkrigsbostadspolitik blev svenska städer  
  
 till synes skonade av nedgången i deras centrala områden. Sverige  
  
 kan sägas ha genomgått en odramatisk gentrifieringsprocess i och  
  
 med ett reglerat underhållstvång av alla byggnaderna.  
  
 225 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 Tabell 1. Statistik över Gottsundas stadsdelar  
  
 Stadsdel Total  
  
 befolkning  
  
 2005  
  
 Andel med utländsk  
  
 bakgrund  
  
 2005  
  
 Andel  
  
 småhus  
  
 Andel  
  
 flerbostadshus  
  
 Antal  
  
 bostäder  
  
 totalt  
  
 Inkomster  
  
 2004  
  
 Män Kvinnor  
  
 Ultuna 423 18.7 18.5 81.5 248 250 293 210  
  
 Valsätra 4 229 35.1 32.0 68.0 1 837 241 274 204  
  
 Gottsunda 9 424 47.6 15.9 84.1 4 269 230 267 195  
  
 Vårdsätra 252 8.3 100 0 129 241 277 202  
  
 Sunnersta 5 432 10.6 94.3 5.7 1 761 240 282 198  
  
 Total 19 760 33.6 - - - - - -  
  
 Källa: Uppsala kommun, juni 2006.  
  
 Hur gick det till i Gottsunda? Förorten föddes i princip tillsammans  
  
 med Miljonprogrammet. De högsta husen och därmed den  
  
 tätaste bebyggelsen anordnades kring Gottsunda centrum. Lägre  
  
 bebyggelse lokaliserades i ringarna runtom. Den bebyggelse som  
  
 kom till under 1980- och 1990-talet bestod även den mestadels av  
  
 lägre bebyggelse i både flerbostads- och småhus och även den fyllde  
  
 de perifera ringarna i området.  
  
 I Uppsala har en aktiv dirigering av invandrade personer (och  
  
 med stor sannolikhet även andra sociala grupper) till Gottsunda  
  
 förekommit. För andra intervjuade var detta enda alternativet,  
  
 samtidigt som behovet att få tag i en bostad var akut. Utan undantag  
  
 hade de intervjuade, beroende av diverse omständigheter, mer  
  
 eller mindre hamnat i Gottsunda. Ingen hade aktivt sökt sig dit  
  
 från början. Med eller utan avsikt har strukturell diskriminering i  
  
 boendet inneburit att immigranterna berövats möjligheten att välja  
  
 bostadsområde och boendevillkor. Precis som i den socio-ekonomiska  
  
 boendesegregationen, handlar koncentrationen av personer  
  
 med utomeuropeisk bakgrund till vissa stadsdelar i staden varken  
  
 om fria val eller individuella preferenser. Den strukturella diskrimineringen  
  
 i boendet har varit en av de viktigaste grundpelarna i  
  
 processerna av stadens rasifiering. De invandrades koncentration  
  
 till området var ett tämligen förutsägbart resultat av denna systematiska  
  
 dirigering. Rasifieringsprocessen aktiverades i det här fallet  
  
 inte som en planerad befolkningsfördelning, utan snarare som ett  
  
 resultat av just bristen på långsiktig stadsplanering samt myndigheternas  
  
 passiva accepterande av bostadsmarknadens diskriminerande  
  
 villkor. Man kan i brist på specifikt forskningsmaterial spekulera  
  
 kring de tankar och strategier som styrde denna etniskt  
  
 226 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 snedda dirigering av nykomna flyktingar från alla världens hörn till  
  
 några få förorter. Säkert är dock att detta, tillsammans med det redan  
  
 av efterkrigstidens bostadspolitik och stadsplaneringen  
  
 cementerade sociala segregation, kom att ge ett rumsligt mönster  
  
 av en rasifierad Montes struktur i Gottsunda och i övriga svenska  
  
 städer och förorter. Säkert är också att dessa villkor inte ännu har  
  
 motverkats av en mer offensiv invandrarbostadspolitisk strategi  
  
 som med hjälp av olika bostadspolitiska instrument till exempel  
  
 bestämmer sig för att öppna svenska områden, de vita öarna, för  
  
 invandrare.  
  
 Multikulturalism eller rasifiering  
  
 Sverige har blivit mångkulturellt uttalas det ofta i den allmänna och  
  
 även i den politiska debatten. Gottsunda i synnerhet har fått den  
  
 benämning, det mångkulturella Gottsunda. Multikulturalism sägs  
  
 ha som främsta princip ett erkännande av och en respekt för kulturella  
  
 skillnader. Men en viktig kritik av multikulturalism under de  
  
 senaste åren handlat om dess politiska neoliberala karaktär (Martin  
  
  Schierup 1991, Davis  Tesfahuney 1994). Kritiken kan sammanfattas  
  
 som att projektet är en ny version av den långa västerländska  
  
 traditionen av kolonialism.  
  
 I den mån diskursen om multikulturalismen inte tar upp frågor  
  
 om befrielse, om social och ekonomisk jämlikhet, eller maktfrågor,  
  
 innebär denna ingen utmaning. I stället förflyttar diskursen frågor  
  
 om exploatering, förtryck och orättvisa till ett föregivet och neutralt  
  
 område bestående av kulturell skillnad och egenart. Multikulturalism  
  
 handlar inte heller om en i grunden sund men illa genomförd  
  
 politik, som många med god vilja skulle vara benägna att tro. Det  
  
 handlar snarare om ett misslyckat försök att med kulturella lösningar  
  
 komma till rätta med icke-kulturella problem. Diskursen om  
  
 integration har, i multikulturalismens retorik, präglats av en kulturreduktionistisk  
  
 karaktär. Det tas för givet att människor som  
  
 kommer till Sverige kommer från annorlunda kulturer. Deras ofta  
  
 icke definierade annorlunda kulturella egenskaper används även för  
  
 att förklara brister i den så kallade strukturella integrationen, det  
  
 vill säga en hög arbetslöshet eller segregerade boendemönster bland  
  
 den invandrade befolkningen. I en kritisk granskning av det så kallade  
  
 multikulturella samhället är detta ett väsentligt konstaterande.  
  
 Multikulturalism, som flera europeiska och andra industria227 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 liserade nationer anser sig ha nått, handlar egentligen inte om något  
  
 erkännande eller hyllande av skillnader. Multikulturalism och angränsande  
  
 frågor döljer problem som i själva verket gäller makt och  
  
 hegemoni. (Martin  Schierup 1991, Davis  Tesfahuney 1994).  
  
 Denna fixering vid föreställda kulturella skillnader har konsekvenser  
  
 på flera samhälleliga nivåer. Möjligen är den viktigaste av  
  
 konsekvenserna att den förstärker en indelning av nationen i Vi och  
  
 De. Samhället välkomnar De Andras exotiska mat, läckra kvinnomode  
  
 och annorlunda musik, samtidigt som det från flera håll påstås  
  
 att invandrare, De Andra, är kriminella, narkotikamissbrukare  
  
 och bidragsberoende. Integrationsretoriken, som förutsätter  
  
 utanförskap och en Vi/De indelning kan, när allt kommer omkring,  
  
 bidra till att de problem som först och främst drabbar De  
  
 Andra, såsom rasistiskt våld och diskriminering, och inte minst  
  
 boendesegregation, inte ska angå hela Sveriges befolkning utan  
  
 endast den invandrade befolkningen och deras barn.  
  
 I intervjustudien från mitten av 1990-talet i den antagna multikulturella  
  
 Gottsunda uppenbaras just frågan om social ojämlikhet i  
  
 relation till trivsel i området. De intervjuade invandrade personerna  
  
 kopplade sin bild av bostadsområdet till hur tillgången till både  
  
 kommersiella och kollektiva välfärdstjänster såg ut. Om man ska  
  
 nämna något som intervjupersonerna, oavsett var i Gottsunda de  
  
 bodde, upplevde som genomgående positivt var det: tillgången till  
  
 serviceutbud. I Gottsunda finns allting, var det flera som  
  
 uttryckte. Särskilt omnämnt var de goda bussförbindelserna och att  
  
 allt man behövde handla i princip fanns där. Trots denna positiva  
  
 bild av serviceutbudet i området hade nedskärningarna i de kommunala  
  
 tjänsterna inte passerat obemärkt för intervjupersonerna.  
  
 Enligt flera hade besparingarna påverkat servicekvalitén. Besparingarna  
  
 har gjort att kvalitén i undervisningen sjunkit och hemspråksundervisningen  
  
 påtagligt försämrats, var det flera som tyckte, för  
  
 många barn och för lite personal. På vårdcentralen var det långa  
  
 väntetider. Inom socialförvaltningen hade atmosfären blivit hårdare,  
  
 man vill inte gärna komma under normen för att undvika att  
  
 komma dit och söka socialbidrag. Det finns personal där som är  
  
 mycket hårda mot invandrare och de verkar tycka att alla invandrare  
  
 är lika, var det någon som uttryckte det som flera andra hade  
  
 påpekat (Molina 1997).  
  
 Afsaneh till exempel som bodde intill centrum var väldigt nöjd  
  
 med Gottsunda. Busshållplatsen låg precis utanför huset. Hon  
  
 228 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 kände inte till andra områden i Gottsunda men hon trodde att det  
  
 var lika bra överallt.  
  
 (...) jag tycker inte att det kan finnas några nackdelar [med att bo i  
  
 Gottsunda]. För att jag är för det mesta hemma där jag trivs bra. Den  
  
 största fördelen är köpcentrum som ligger så nära med bankTPF 
  
 2 
  
 FPT och  
  
 vårdcentral och olika busslinjer som går härifrån. Det spelar ingen roll  
  
 när man kommer och går för att det alltid finns bussar. Så jag tycker  
  
 att allt är bra här. Ibland under stora helger till exempel jul och sådant  
  
 är det mycket högt ljud som är besvärligt.  
  
 Multikulturalism har lyfts upp som ett samhällsprojekt där för  
  
 givet tagna kulturella skillnader mellan olika etniska grupper skulle  
  
 tas tillvara. Dock har multikulturalism inte tillfört minoritetsgrupper  
  
 några bättre levnadsvillkor i de länder där projektet tagits in i  
  
 den politiska dagordningen samt i officiella diskurser om Den  
  
 Bruce. Sverige är inget undantag (Davis  Tesfahuney 1994).  
  
 När det gäller boendet och dess betydelse för de sociala relationerna  
  
 i just det här området, som oftast kallas för multikulturellt,  
  
 var erfarenheterna skilda. Några intervjuade hade förståelse för de  
  
 svenskar som flyttar på grund av en bristande kvalité i utbudet av  
  
 kommunala tjänster, i synnerhet skola och barnomsorg, och även  
  
 för att det finns många invandrare i området, som de uttryckte  
  
 det. Vid flera tillfällen sade intervjupersonerna att det är svårt att  
  
 umgås med varandra när man kommer från olika kulturer. I praktiken  
  
 visade det sig emellertid att de intervjuade faktiskt ofta umgicks  
  
 över kulturella gränser, ibland med grannar men vanligast  
  
 med före detta kurskamrater eller arbetskamrater. Språket framgick  
  
 ändock oftast som det viktigaste hindret för kontakten över nationalitetsgränserna.  
  
 Något som nästan alla intervjuade höll med om  
  
 var att den svåraste gruppen att umgås med var svenskarna.  
  
 Samad kom från Iran 1989. Han läste på universitetet. Han och  
  
 hans fru och son bodde i ett av höghusen i Stenhammarsparken.  
  
 Samad uppfattade tydligt att Gottsunda drabbats av en besparingspolitik  
  
 som fått speciellt hårda konsekvenser för området. Han refererar  
  
 till de första stora besparingar som leddes av dåvarande  
  
 ordföranden i kommundelen och tolkar det som att det är just den  
  
 åberopade multikulturella karaktären av området som möjliggjort  
  
 försämringen.  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Sparbankskontoret i Gottsunda centrum lades dock ner under 1995, trots invånarnas  
  
 protestinlägg i den lokala pressen.  
  
 229 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 Den nya kommundelschefen började sitt arbete med syfte att spara så  
  
 mycket som det bara går, därför har skolan drabbats hårt av hennes besparingar.  
  
 Invandrarna har också drabbats mest av hennes besparingar  
  
 för att hon kan inte göra samma sak i andra kommuner där inga  
  
 invandrare bor. Jag tycker att Gottsunda har drabbats mycket mer än  
  
 de andra områdena.  
  
 Forugh är arbetslös vilket hon är mycket missnöjd med och säger  
  
 därför att hon är väldigt ledsen för att hon inte kan skaffa sig ett  
  
 jobb som kan göra henne fri ifrån beroendet av socialbidraget.  
  
 Hon berättar att hon känner sig föraktad och förödmjukad av socialassistenternas  
  
 sätt att behandla henne.  
  
 När det gäller betydelsen av bostaden för livskvalitén och integration,  
  
 säger hon att det är självklart att hon önskar att bo i fina  
  
 områden, som rika svenskar gör, som Knight till exempel, men  
  
 hon skulle ändå känna sig ensam och isolerad där. Hon tycker inte  
  
 att bostaden spelar så stor roll i kontakten med svenskar, om viljan  
  
 att umgås inte finns, men hon skulle må mycket bättre av att bo i  
  
 ett fint hus och i ett finare område,  
  
 Vad har vi att prata med svenskar om? Kan vi prata om krig, om bomber?  
  
 De skulle inte förstå mig. Våra erfarenheter är helt olika, jag  
  
 skulle inte förstå dem. Vi är främmande människor och var och en bor  
  
 i sin egen värld och har sina egna problem.  
  
 Hon skrattar och säger:  
  
 om svenskarna inte ens vill umgås med mina barn, hur skulle de kunna  
  
 vilja umgås med mig?  
  
 Multikulturalismen som i den gängse retoriken handlar om mångfald  
  
 och överskridande av kulturella gränser fungerar (när det över  
  
 huvud taget gör det) enligt de intervjuade endast enkelriktat.  
  
 Snarare än multikulturalism på en socialt neutral mark präglad av  
  
 etnisk mångfald, det som de intervjuade känner igen är ett tydligt  
  
 uppdelat klassamhälle. Gonzalez märker att det finns stora klasskillnader  
  
 i Sverige, fast det blev en överraskning för henne när hon  
  
 upptäckte det.  
  
 Det finns klasskillnader, tyvärr. Jag trodde inte att Sverige skulle se ut  
  
 som Teheran med olika klasser i samhället. De svenskar som man  
  
 träffar här i Gottsunda är ju annorlunda, med hänsyn till det sättet de  
  
 klär sig och hur de beter sig. Till exempel de som står vid Gottsunda  
  
 centrum och dricker öl och pratar högt. Eller när man ser krossade  
  
 flaskor på gatorna och vid busshållplatser. Man ser inte samma sak i  
  
 övriga delar av stan.  
  
 Jag har hört från en väninna att berusade män  
  
 230 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 brukar komma och knacka på hennes dörr mitt på natten, men jag har  
  
 själv aldrig varit med om sådana händelser. Men berusade personer  
  
 som dricker jämt och pratar högt och skriker finns det alltid i området  
  
 och vid Gottsunda centrum, och jag vågar inte skicka min dotter  
  
 ensam till affärerna.  
  
 På vilket sätt kan multikulturalismen i det mångetniska Gottsunda  
  
 vara funktionell för invandrarna själva om ojämlikhet, klasskillnader,  
  
 försämringar i termer av nedskärningar i området känts så påtagligt  
  
 av invånarna, om umgänget inte blir mer intensivt och om  
  
 dessa invånare känner sig mer eller mindre pressade, ja, till och med  
  
 tvingade till att bo i just detta område? En tänkbar positiv effekt  
  
 med etnisk boendekoncentration är att invandrare i dessa område  
  
 skulle kunna få bättre förutsättningar för vissa kommunala tjänster,  
  
 som hemspråksundervisning, tolkservice och tvåspråkig personal  
  
 (Andersson  Davis 1996 och Sangregorio 1984). Dock, enligt de  
  
 här erhållna vittnesmålen, uppnås inte en effektiv och specialiserad  
  
 service till just invandrarbefolkningen i Gottsunda, utan denna  
  
 känns snarare kränkande av mottagarna själva. Hemspråk och särskild  
  
 hjälp med det svenska språket upplevs som bristfälligt. Mottagandet  
  
 på Socialförvaltningen beskrivs som hårt. Multikulturalismen  
  
 blir i konfrontationen med invånarnas berättelser bara  
  
 tomma ord, en närmast innehållslös retorik. För att det ska ha någon  
  
 betydelse för den lokala befolkningen måste multikulturalismen  
  
 bli något mer än en exotisk blandning av färger och matkulturer.  
  
 Ordet multikulturalism användes inte av många av de  
  
 intervjuade och det frammanades inte heller genom frågorna, men i  
  
 de fall det förekom verkade inte dessa uppleva det som något som  
  
 har tillfört invandrarna särskilt mycket.  
  
 Är det då möjligt att det kommunala serviceutbudet i Gottsunda  
  
 tenderar att anpassas till dess kundunderlags kulturella bakgrund,  
  
 på så sätt att man exempelvis inte behöver vara så noga med kvalitén  
  
 när det är invandrare som ska tas emot? Detta har i ett sammanhang  
  
 diskuterats med grund i både internationell och svensk  
  
 forskning, som välfärdens rasifiering (Johansson  Davis 2002).  
  
 Det behövs mer forskning för att påstå att det sker en sådan rasifierad  
  
 anpassning av välfärden i just Gottsunda, men det kan vara värt  
  
 att notera att det motsatta, nämligen att befolkningen skulle uppleva  
  
 några speciella fördelar, någon positiv särbehandling med att  
  
 bo i ett multikulturellt område var det ingen som vittnade om.  
  
 De uttalade fördelar med koncentrationen av vissa invandrargrup231 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 per till bestämda bostadsområden har enligt de intervjuade snarare  
  
 lett till en försämrad tillgång till samhälleliga resurser.  
  
 Belägringen – första akten: segregering  
  
 En ledande fråga i Stadens rasifiering var hur det kunde komma sig  
  
 att förklaringen till segregationen som dominerat i politik, debatt  
  
 och även i forskning i Sverige fram till början av 1990-talet (och i  
  
 viss mån även gör i dag) kunde utgå ifrån de segregerades egna fria  
  
 val. Skulden lades på de segregerade människorna i ett nytt undantag.  
  
 För i regel accepteras det att det är väldigt få människor, enbart  
  
 de med betydande ekonomiska och sociala resurser, som har möjlighet  
  
 att över huvud taget välja på bostadsmarknaden. Invandrarna  
  
 väljer att bo nära varandra blev det mantra som upprepades i sammanhang  
  
 efter sammanhang utan att något empiriskt arbete hanterat  
  
 frågan seriöst. Ett viktigt intervjutema i avhandlingen Stadens  
  
 rasifiering handlade därför om sättet på vilket de intervjuade hade  
  
 kommit till Gottsunda. Hade de kommit dit frivilligt, hade de prioriterat  
  
 just Gottsunda framför andra områden, eller hade de snarare  
  
 drivits dit på något sätt? Svaren var varierande. De flesta kände att  
  
 de aldrig haft någon möjlighet att välja boende. Bland de som hade  
  
 kommit till en flyktingförläggning hände det att de alltsedan första  
  
 tiden till intervjutillfället, antingen blivit tvingade eller inte haft  
  
 något alternativ. Detta på grund av att de behövde en bostad omgående  
  
 och inte kunde vänta tills det blev någon ledig någon annanstans  
  
 än i Gottsunda. I flera fall påpekades att det var socialassistenten  
  
 som ordnade lägenheten.  
  
 Det fanns ändå några intervjuade som ansåg sig ha valt att bo i  
  
 Gottsunda av flera skäl. Detta skedde dock inte från början utan  
  
 först när möjligheten att välja dök upp. Vid intervjutillfället hade  
  
 Mendez bott i Sverige i 14 år, hade en bra ekonomisk situation, och i  
  
 Iran hade hon tillhört övre medelklassen. De kunde välja ansåg  
  
 hon, och köpte en bostadsrätt i södra Gottsunda, där de stortrivdes.  
  
 Ändå ville de flytta i framtiden. När de kom till Sverige, flyttade  
  
 de direkt till Uppsala och Gottsunda. De hyrde en lägenhet i  
  
 andra hand med tre rum och kök. De hade släktingar i Gottsunda  
  
 och det var de som hittade lägenheten åt dem. Hon förklarar att de  
  
 valde Gottsunda eftersom det var väldigt viktigt för dem att bo  
  
 nära sina landsmän.  
  
 232 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 Andra upplevde det som att det snarare var en tillfällighet att de  
  
 kommit att bo i Gottsunda. Antingen så fanns det lediga lägenheter  
  
 just där och just vid den tidpunkt de behövde en bostad, eller också  
  
 var det släktingar och bekanta som ordnade en bostad.  
  
 Davis och Robinson, båda forskare, kom till flyktingförläggningen  
  
 i Oxelösund. Efter några månader i Sverige dök det upp ett tillfälle  
  
 för Davis att ingå i en forskargrupp i Uppsala, så de flyttade. Deras  
  
 assistent på förläggningen ordnade en lägenhet om tre rum och kök  
  
 i ett av Gottsundas höghus. Detta tyckte de inte om från början,  
  
 men det fanns ingen annan ledig bostad som skulle passa en trebarnsfamilj  
  
 i Uppsala, fick de till sin skepsis höra. Robinson berättar  
  
 att de med tiden vant sig vid lägenheten, dock i mindre utsträckning  
  
 vid området:  
  
 (...) när man kommer hit så vet man ingenting och sedan ser man hur  
  
 det är, och då blir det bara att konstatera: här bor jag. Jag tror inte  
  
 att man kan välja.  
  
 Jackson är arbetare och kom till Gottsunda eftersom han flyttade  
  
 ihop med en kvinna från Finland, som redan bodde där. Innan dess  
  
 hade han bott i flera studentkorridorer. Jackson var dock inte studerande  
  
 och kände sig lite utanför. Att flytta till Gottsunda var för  
  
 honom en positiv erfarenhet.  
  
 (...) jag upptäckte att min värld, den som jag hade på Lopez väg  
  
 och i Rackarberget, inte hade någonting att göra med vad jag sysslade  
  
 med, eftersom där är det bara studenter som bor. Tänk dig, jag bodde i  
  
 en korridor där det fanns(...) alla studerade och jag gick till jobbet  
  
 varje dag. Det var två helt skilda saker. Till exempel att det var så  
  
 mycket oväsen och att de jämnt hade fest, (...) på onsdagar, och jag  
  
 som måste gå upp tidigt för att gå till jobbet. Det var inte min värld.  
  
 När jag kom till Gottsunda insåg jag att det fanns ett samband mellan  
  
 folk här och vad jag sysslade med. Jag måste säga att jag trivdes bättre i  
  
 Gottsunda, dels för att det fanns fler invandrare och dels för att det  
  
 fanns fler arbetare. Jag har märkt att Gottsunda inte har något bra  
  
 rykte men jag känner mig mer hemma här.  
  
 Vi frågade om detta kan tolkas som att han sedan stannade i Gottsunda  
  
 för att han ville?  
  
 Det är inte så. Det handlar inte om att man gillar eller inte gillar området.  
  
 Det finns andra områden än Gottsunda som jag tycker mycket  
  
 mer om.  
  
 Problemet är att det är mycket lättare att få lägenhet i Gottsunda 
  
 , och då blir det så att man accepterar. Men jag är medveten om  
  
 att svenskarna pratar om (...) var bor du någonstans? I Gottsunda.  
  
 Då blir det någon sorts (...) fördomar.  
  
 233 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 Att ha kommit till Gottsunda var för flera av de intervjuade en tillfällighet,  
  
 men samtidigt enda alternativet. Sima berättar om sin ankomst  
  
 till Gottsunda.  
  
 Vi hade en släkting som hade fått den här lägenheten men ville inte  
  
 flytta just då. Vi skrev på andrahandskontrakt först för tre månader  
  
 och efter de tre månaderna fick vi skriva på förstahandskontrakt med  
  
 Uppsalahem. (...) Just på den tiden var detta enda möjligheten. Det var  
  
 inte så lätt att få en lägenhet i Uppsala. (...) Vi tänkte inte mycket på  
  
 området utan vi var glada för att vi hade fått den här lägenheten så vi  
  
 kunde flytta till Uppsala. Dessutom kände vi inte Uppsala så bra för  
  
 att kunna välja mellan olika områden.  
  
 Ahmad räknas också bland dem som fick lägenheten via släktingar  
  
 och bekanta.  
  
 Min bror kom först och fick en lägenhet i Valsätra. När mamma kom  
  
 till Sverige bodde hon i ett par veckor tillsammans med min bror och  
  
 sedan sökte de lägenhet och det tog bara två eller tre veckor för henne  
  
 att få en lägenhet i Valsätra, på Bandstolsvägen. Det var så att ingen av  
  
 oss hade sökt om att bo i Gottsunda och själv var jag den sista i familjen  
  
 som flyttade till Gottsunda. Jag hade inte valt att bo i Gottsunda  
  
 fast mina närmaste släktingar bodde här. (...) När jag gick till Uppsalahem  
  
 och sökte en större lägenhet hade jag lite bråttom och ville ha en  
  
 bostad omgående. Då sökte jag i det område som fortast gick att få lägenhet  
  
 i, och det var naturligtvis Gottsunda i första hand och Valsätra i  
  
 andra hand.  
  
 Niloufär fick först bo i radhus. I Iran var hon van vid att bo i villa  
  
 och det kändes bra i radhuset. Men efter ett tag fick hon flytta och  
  
 då blev det till en lägenhet i höghusen på Bandstolsvägen i stället.  
  
 Hon var besviken och försökte byta bostad men det gick inte.  
  
 Gottsunda har hon däremot ingenting emot.  
  
 När jag kom till Uppsala fick jag först bo tillfälligt i ett radhus. När jag  
  
 sökte bostad kände jag inte till de olika områden i Uppsala. Därför angav  
  
 jag inga önskemål angående bostadsområde i den blankett som  
  
 man skulle fylla i. Därför fick jag den här lägenheten. Först, när jag  
  
 flyttade in hit var jag mycket ledsen för att jag inte tyckte om att bo i  
  
 lägenhet.  
  
 Men då tänkte jag att jag kunde bo här tillfälligt och sedan  
  
 flytta till en annan bostad. Jag vill fortfarande flytta men det har inte  
  
 hänt någonting ännu.  
  
 Flera av de intervjuade upplevde att de av diverse myndigheter hade  
  
 blivit mer eller mindre tvingade att flytta till Gottsunda. Meningen  
  
 är inte i den här redogörelsen att undersöka på vilket sätt eller av  
  
 vem de blev tvingade. Det som är intressant är att lyssna på perso234 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 nernas berättelser och försöka förstå hur de upplevde det som för  
  
 många röster i debatten om etnisk boendesegregation rör sig om  
  
 ett frivilligt bostadsval. Black uttalar sin syn på frågan väldigt tydligt,  
  
 ingen har valt att bo i Gottsunda säger hon.  
  
 Vi valde inte Gottsunda, det var de som bestämde att vi skulle bo här,  
  
 vår assistent i Uppsala eller, jag vet inte, kanske Uppsala kommun. (...)  
  
 Jag tror inte att de [andra invandrade som bor i Gottsunda] har fått  
  
 välja själva, utan de har blivit placerade här. Jag tror att det är de sociala  
  
 myndigheterna som bestämmer hur och var man skall bo. Från början  
  
 är det de som betalar för invandrare som inte kan språket och inte  
  
 känner till alla områden. Och de vill betala förstås mindre då det är  
  
 Gottsunda som har lägre hyror. Det är i alla fall min åsikt, ingen har  
  
 valt själv att bo i Gottsunda.  
  
 Men med tanke på att de flesta av våra intervjuade med tiden hade  
  
 accepterat placeringen och börjat trivas i Gottsunda, som Jackson  
  
 redan berättat, frågade vi vidare om hon sedan trivdes i Gottsunda  
  
 när de väl hade flyttat in?  
  
 Nej, eftersom vi bor på sjunde våningen och då var min pojke bara 4  
  
 år. Det kändes så jobbigt för att vi var rädda för att vi bodde så högt  
  
 upp och miljön var också konstig för oss som hade kommit från Sandviken  
  
 som var finare, men så småningom blev vi vana med detta. Men  
  
 det var jobbigt i början. Efter att ha bott en vecka här gick jag till socialassistenten  
  
 och sade att jag ville byta min lägenhet och att vi inte  
  
 kunde fortsätta att bo här men vi fick inte byta. Jag diskuterade  
  
 mycket med henne men det gick inte.  
  
 Samad, Montoya man tillägger:  
  
 Jag tror att invandrarna är rädda för Gottsunda. De blir placerade här  
  
 utan att veta om detta område. Jag skrev på kontraktet innan jag hade  
  
 fått se lägenheten och själva området. Invandrarna kan inte det svenska  
  
 språket och kan inte söka bostad själva. Vi tyckte inte om lägenheten  
  
 från början och försökte byta flera gånger. Men vi kunde inte språket  
  
 och visste inte vad vi skulle göra. Därför stannade vi kvar här tills vi  
  
 blev vana vid den här lägenheten. Nittio procent av invandrarna tycker  
  
 inte om att bo i Gottsunda. När jag gick på svenskundervisning träffade  
  
 jag en kurskamrat som var mycket ledsen för att han hade hamnat  
  
 i Gottsunda.  
  
 När jag frågade honom varför är du ledsen? sade han att  
  
 alla inom kommunen placerade alla invandrare i Gottsunda och att där  
  
 fanns varken resurser eller möjligheter. (...) Alla invandrare blir tvångsplacerade  
  
 i Gottsunda och de berättar sedan för andra att det är  
  
 hemskt att bo i Gottsunda och inga av de som har blivit placerade där,  
  
 är nöjda med vare sig bostadsområdet eller med själva bostaden. Därför  
  
 blir man rädd när man hör om Gottsundas dåliga rykte. Alla in235 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 vandrare blir tvångsplacerade i Gottsunda. En del har lyckats fly och  
  
 en del bor kvar i Gottsunda på grund av dåliga språkkunskaper och så.  
  
 Även Forugh kände sig tvingad att flytta till Gottsunda. Hon kom  
  
 direkt till Uppsala. När hon kom till Sverige bodde hon hos sin  
  
 dotter i en tvåa i två månader. Lägenheten låg i centrum. Sedan fick  
  
 hon en tvåa i andrahand också ganska centralt. Det var socialsekreteraren  
  
 som ordnade det. Hon bodde där i tre månader, och blev  
  
 sedan tvungen att flytta igen, den här gången till Gränby, en stadsdel  
  
 i nordöstra Uppsala. Det var socialsekreteraren som tvingade  
  
 henne att flytta hela tiden, säger hon. I Gränby bodde hon i 4 månader.  
  
 Efter det tvingades hon att flytta till ett annat område,  
  
 Eriksberg. Då kom hennes man till Sverige. De bodde i Eriksberg i  
  
 ytterligare två månader. Därefter fick hon sitt förstahandskontrakt,  
  
 den här gången i Gottsunda. Hon ville inte flytta till Gottsunda,  
  
 hon ville bo nära centrum men socialsekreteraren tvingade henne  
  
 att flytta till Gottsunda. Vid intervjun bodde hon kvar i samma  
  
 lägenhet.  
  
 Belägringen – andra akten: stigmatisering  
  
 Cooper social och etnisk segregation har varit ett utmärkande drag i  
  
 maktens geografi i Sverige sedan 1970-talet. Fenomenet har existerat  
  
 självfallet sedan långt tidigare men inte som uttalat objekt för  
  
 forskning och politik.  
  
 En viktig aktör – men långt ifrån den enda – som skapat och  
  
 upprätthållit bilden av Gottsunda baserad på markörer som bl.a.  
  
 problem, oordning, otrygghet, kriminalitet, icke-svenskhet (eller  
  
 multikulturalism), har varit den lokala pressen.  
  
 Man hör så mycket skit, varje dag, just i media om Gottsunda. Det står  
  
 i rikspressen liksom. Då står det inte Gottsunda, Uppsala, det står bara  
  
 Gottsunda, då vet alla vad det är för någonting.  
  
 Hines, en ung kille från den finare och svenskare delen av Gottsunda  
  
 uttryckte med dessa ord det som verkar ha blivit en relativt  
  
 allmän uppfattning, men som fortfarande vid 1990-talets mitt var  
  
 en outforskad fråga. Området höll på att omges av ett oförtjänt  
  
 dåligt rykte. Jag gick igenom Uppsala Nya Tidnings nyhetsbevakning  
  
 av polisrapporter från veckosluten, vilka publicerades i tisdagens  
  
 nummer av tidningen. Ur dessa fick man reda på några av de  
  
 236 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 brottsliga händelser, som inträffat under helgen i Uppsala.TPF 
  
 3 
  
 FPT Analysen  
  
 visade att det inte varit tidningens konsekventa policy att identifiera  
  
 områden med namn i samband med denna typ av nyhetsbevakning.  
  
 Oftast var det själva brottet som återfanns i rubriken, till  
  
 exempel: Cyklande anfölls och bestals, eller Drog kniv mot  
  
 festdeltagare. I spalttexten brukade namnet på gatan där händelsen  
  
 inträffade anges, men mycket sällan uppgavs det i vilket område  
  
 brottet begåtts. Men det fanns undantag för denna regel; återigen  
  
 Gottsunda som undantaget. Fokus för denna studie var sättet att  
  
 rubricera händelserna och det gick att konstatera att av totalt  
  
 72 observationer nämndes området i rubriken endast 4 gånger.  
  
 Dessa rubriker lydde: Villainbrott i Valsätra (6 oktober 1975),  
  
 Misshandel i Gottsunda (4 augusti 1980), Knivdrama i Flogsta  
  
 (1 juli 1985) och Överfall i Nybyvilla (3 september 1990). Samtliga  
  
 gånger handlade det om så kallade invandrartäta bostadsområden  
  
 i stadens utkanter. Dessa områden är emellertid långt ifrån  
  
 överrepresenterade i kommunens brottstatistik, vilket framgår av  
  
 intervjuer med polisen i regiontidningen Uppsala-Demokraten från  
  
 januari 1996, och det bekräftades också av de observationer från  
  
 pressen. Varken Gottsunda eller något av de andra bostadsområden  
  
 som nämns i nyhetsrubrikerna står för en särskilt stor del av  
  
 brottsligheten i Uppsala. De flesta brotten sker i centrum.TPF 
  
 4 
  
 FPT Detta  
  
 bekräftas även senare av DN-skribenten Poole, när han berättar  
  
 om ett möte i Gottsunda som polisen anordnade sommaren  
  
 2004 för att diskutera det i medierna uppmärksammade gängkriget  
  
 i Gottsunda. Då medger länspolismästaren att brotten höll på  
  
 att visa en tendens till minskning i stadsdelen och att mediabilden  
  
 inte stämde med verkligheten. (DN 4 april 2004)  
  
 Eftersom 1980 var första året Gottsunda nämndes i de rubriker  
  
 vi granskat, ville vi titta mer ingående på några månader det året.  
  
 Den här gången gjorde vi totalt 20 observationer. Vi gick igenom  
  
 tisdagarnas rapportering från mitten av juli till slutet av oktober  
  
 detta år. För att få en uppfattning om tendensen ändrat sig 10 år  
  
 senare, läste vi med samma frekvens rapporterna under 16 veckor,  
  
 från juli till och med september 1990. I våra observationer från  
  
 1980 rubricerade UNT endast tre gånger med områdesnamn: två  
  
 gånger i Gottsunda och en gång i Valsätra. Inga andra områden anTP 
  
 3 
  
 PT Med hjälp av en medarbetare gick vi gick igenom mediabevakningen av polisiära rapporter  
  
 för 6 valda år, nämligen 1972 (då Gottsunda centrum invigdes), 1975, 1980, 1985, 1990 och  
  
 1995.  
  
 För vart och ett av dessa år analyserades de artiklar som kommit ut första tisdagen i  
  
 varje månad, det vill säga vi gjorde sammanlagt 72 observationer.  
  
 TP 
  
 4 
  
 PT Uppsala Demokraten, nr 51–52, 1996, s. 3.  
  
 237 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 gavs i rubrikerna, fast det i texten under framgick att brott hade  
  
 inrapporterats från många håll och kanter i staden. I våra observationer  
  
 från 1990 fanns inte Gottsunda med i rubrikerna en enda  
  
 gång. Vi fann inte heller namnet i spalttexten. Händelser rapporterades  
  
 dock från flera olika områden, men dessa angavs inte alls i  
  
 rubrikerna. Nyhetsbevakningen täcker naturligtvis endast en liten  
  
 del av brottstatistiken från de undersökta perioderna, men det är  
  
 intressant att notera att av sammanlagt mer än 100 refererade händelser,  
  
 inträffade endast fyra i Gottsunda, och vid tre av de fyra  
  
 tillfällena fanns Gottsunda med i rubriken. Samtidigt som Gottsunda  
  
 exponerats för läsaren hade andra områden skyddats. Ett  
  
 klart överdrivet rykte om Gottsunda som farligt område hade  
  
 spridits med medias medverkan.TPF 
  
 5 
  
 FPT Gottsunda hade stigmatiserats.  
  
 Gottsunda hade gjorts till en rumslig Bruce.  
  
 Misstänksamhetens hermeneutik och stadens rasifiering  
  
 I geografin har hermeneutik, teorin om meningarnas tolkning och  
  
 klarläggande, utvecklats som en reaktion mot positivismens anspråk  
  
 på att göra ämnet till en rumsvetenskap (spatial science).  
  
 Landskapet kan även läsas ur en hermeneutisk synpunkt (Haynes,  
  
 Valentine, och Jones 1986:193). Begreppet misstänksamhetens  
  
 hermeneutik inspireras av Landry Ricoeurs misstankens hermeneutik.  
  
 Med detta menar Richard att meningar har dolda sidor som man  
  
 kan upptäcka genom att komplettera lyssnandet med misstanken.TPF 
  
 6 
  
 FPT 
  
 Begreppsapparaten misstankens hermeneutik är skapad inom en  
  
 psykoanalytisk kontext och har en positiv mening, i och med att  
  
 dess användning betraktas som en resurs i meningstolkningen. En  
  
 kritisk hermeneutik som vill ta tillvara psykoanalysens komplexitet,  
  
 menar Richard (1993), måste vara lyssnande och misstänksam  
  
 samtidigt. Att tolka är med andra ord att lyssna och misstänka.  
  
 Begreppet erbjuder emellertid intressanta möjligheter för dess  
  
 användning i psykosociala sammanhang. Här lånas det för att i  
  
 stället diskutera meningar som diskursiva former för maktutövning.  
  
 Genom att appropriera, definiera och stigmatisera en grupp  
  
 av människor, invandrare i Sverige, kan man i vardagsdiskurser  
  
 TP 
  
 5 
  
 PT En granskning av diverse reportage som den lokala pressen har publicerat om Gottsunda  
  
 skulle förmodligen ge en mer nyanserad bild av den massmediala representationen av  
  
 området.  
  
 TP 
  
 6 
  
 PT För en utförlig redogörelse för Thomas misstankens hermeneutik, se Kristensson-Uggla  
  
 1994, s. 251–284.  
  
 238 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 och med hjälp av någon sorts misstänksamhetens hermeneutik förvandla  
  
 dem till exempelvis potentiella brottslingar.TPF 
  
 7 
  
 FPT  
  
 Grannsamverkan mot brott: en osynlig gränsdragning  
  
 I den kognitiva rumsbildningen är utomstående främlingar som  
  
 uppfattas såsom en samlingspunkt för risker och farhågor. De  
  
 personifierar det kaos som all social rumsbildning envist men fåfängt  
  
 söker ersätta med ordning, och otillförlitligheten hos de regler  
  
 som hoppet om ersättning har investerat i. (Cruz 1995:201).  
  
 Vad misstänksamhetens hermeneutik dagligen kan betyda för vissa  
  
 gottsundabor på väg från och till jobbet kan illustreras med några  
  
 gatuskyltar.  
  
 På vägen från centrala staden till Gottsunda ligger ett av de bäst  
  
 sedda villaområdena i Uppsala: Norby. En stor del av såväl kollektivtrafiken  
  
 som cykel- och personbiltrafiken till Gottsunda sker  
  
 längs Norbys huvudgata, Norbyvägen. Hösten 1993 förvånades de  
  
 förbipasserande av en skylt med ett stort, alert öga i flera av de vägkorsningar  
  
 som bildas av infartsvägarna till Norbys villakvarter, när  
  
 de möter den livligt trafikerade Norbyvägen. Det stora, bevakande  
  
 ögat utgör symbol för boendeorganisationen Grannsamverkan  
  
 mot brott. Norby var det första bostadsområdet i Uppsala att  
  
 sätta i gång verksamheten. Men är Grannsamverkan mot brott en så  
  
 oskyldig kampanj som säkerligen många grannar upplevt den? Kan  
  
 man ställa sig kritisk mot ett sådant initiativ, när det uttalade syftet  
  
 med verksamheten är att hjälpa varandra, grannar emellan, att  
  
 skydda människor och den privata egendomen från inbrott? Med  
  
 hjälp av en snabb granskning kan vi konstatera att idén inte är särskilt  
  
 ny och att den långt ifrån är lokalt genererad.  
  
 Motsvarigheter till Grannsamverkan mot brott har länge funnits  
  
 i andra länder. Några exempel är Kanadas, USA:s och Storbritanniens  
  
 Neighbourhood Watch (noteras bör att dessa benämns på  
  
 exakt samma sätt i alla tre länderna). Dessa bevakningsrörelser  
  
 bland framför allt husägare har kommit att bli polisens civila högerarm;  
  
 det civila samhället som själv handlar för att upprätthålla ordningen  
  
 och bekämpa brottsligheten (Payne 1993:166–187.).  
  
 Grannsamverkans motsvarande verksamheter använde sig av slagord  
  
 om att upprätthålla lag och ordning, som den konservativa  
  
 TP 
  
 7 
  
 PT Jag är tacksam mot Mekonnen Tesfahuney genom vårt gemensamma arbete hjälpt mig att  
  
 få denna insikt.  
  
 239 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 ideologin speciellt gillar. Rekryteringen av aktiva medlemmar till  
  
 The Neighbourhood Watch blev den brittiska regeringens primära  
  
 innovation vad gäller lag och ordning på 1980-talet. Bostadsområden  
  
 skulle bli polisens ögon och öron i sökandet efter  
  
 kriminella. En del politiskt neutrala eller flexibla termer från den  
  
 dominerande diskursen av lag och ordning lånades också. Termer  
  
 som gemenskap, grannskap, självhjälp och rädsla innefattades  
  
 i detta projekt. Ordvalet var viktigt för utpekandet av hotet,  
  
 som visserligen skulle komma utifrån, förkroppsligat i främmande  
  
 människor. Brottet fanns inte inom själva gemenskapen utan det  
  
 definierades som något utanför, personifierat i den Bruce. I själva  
  
 verket handlade det varken om gemenskap eller brott, därför att  
  
 rörelsen inte hade någon möjlighet att kunna hantera konsekvenser  
  
 för medborgare och samhällen av att ha brottsligheten mitt bland  
  
 dem (Payne 1993:166). Vad handlar det då om?  
  
 Den svenska Grannsamverkan mot brott är en del av den  
  
 rikstäckande kampanjen våga värna varandra (VVV), vilken i sin  
  
 tur finns under Riksorganisationen mot brotts paraply. Man kan  
  
 säga att organisationer som Grannsamverkan mot brott, genom att  
  
 ge en skräckbild av ett ständigt, utomstående hot, spelar på en sorts  
  
 kollektiv paranoia och befäster symboliska men i allra högsta grad  
  
 materialiserade gränser mellan Vi – här innanför, grannarna – och  
  
 dem utanför, främlingarna. I verksamhetens propagandamaterial  
  
 kan man läsa följande:  
  
 För varje år som går ökar brottsligheten – och blir allt råare. Hos allmänheten  
  
 har denna utveckling skapat allt större otrygghet. Den  
  
 grundtrygghet som borde vara en medborgerlig rättighet är redan urholkad.  
  
 Det otrygga samhället drabbar oss alla, och brottsligheten är  
  
 därmed ett av de allvarligaste samhällsproblem. Inom vissa grupper har  
  
 oron att utsättas för brott övergått i direkt rädsla. Åldringar som inte  
  
 vågar gå ut på kvällarna, bankpersonal som är rädda att gå till jobbet,  
  
 eller ensamma kvinnor som inte vågar sig ut i motionsspåret, är bara  
  
 några exempel. Tyvärr finns det inget av tidens tecken som tyder på en  
  
 ljusare framtid. Förekomsten av vapen i samband med brott ökar och  
  
 går allt lägre ner i åldrarna. Nya hot, med en våg av kriminalitet från  
  
 öst, har på senare tid tillkommit. Bara genom att mobilisera allmänheten  
  
 i kampen mot brottsligheten kan vi vända den utvecklingen. Därför  
  
 finns RIKSORGANISATIONEN MOT BROTT – VVV, och vår  
  
 verksamhet har redan gett goda resultat. (Ur propagandabroschyr från  
  
 VVVTP PT)  
  
 Texten ovan målar, som sina motsvarigheter i andra länder gör, en  
  
 skräckbild av ett samhälle som tidigare måste ha präglats av en så240 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 när fullständig harmoni och som nu går i riktning mot barbari, och  
  
 där hotet inte finns bland oss utan kommer någonstans utifrån.  
  
 Detta budskap kan ha bestämda effekter i miljöer som den i området  
  
 Norby, där de hotfulla, brottsbenägna Andra kan sägas vara på  
  
 förhand socialt och rumsligt definierade. Norby är ett vanligt genomfartsområde  
  
 för gottsundabor på väg från och till norra, centrala  
  
 och västra delarna av staden. Dagligen rör sig denna klart synliga  
  
 befolkning i bussar, bilar, på cyklar eller till fots på Norbyvägen  
  
 och – kanske särskilt synligt – genom Norbys inre och i övrigt  
  
 lugna och trygga små gator. Mer än en femtedel av Uppsalas  
  
 befolkning med utländsk bakgrund bor i Gottsunda. Norbys gator  
  
 kan därmed bli ett friktionsrum, ett rum där sociala skillnader  
  
 konfronteras. Personer med utomeuropeisk bakgrund och låginkomsttagare,  
  
 vilkas närhet husägarna i Norby i någon mån köpt sig  
  
 fria ifrån, känner sig troligen inte särskilt välkomna att passera igenom  
  
 detta högstatusområde. Att identifiera sig med de misstänksamma  
  
 människor det stora ögat i Norby ska iaktta, kan för dessa  
  
 förbipasserande, och på grund av misstänksamhetens hermeneutik,  
  
 bli tämligen lätt.  
  
 Belägringen – tredje akten: etnisk rensning  
  
 Under 1990-talet skakade många förändringar det svenska folkhemmet.  
  
 Maktskiftet 1991, trots kortvarigt, satte djupa spår i det  
  
 redan högersvängande svenska politik. Stora delar av den kommunala  
  
 verksamheten bolagiserades, kommunerna ändrade sin välfärdsinriktning  
  
 och språkbruk. Det blev närande och tärande aktiviteter  
  
 samtidigt som välfärdsmottagarna blev klienter (Lee  
  
 1995). Skolorna hamnade i kommunalregi, friskolereformen genomfördes,  
  
 vården effektiviserades med vilket menades en omfattande  
  
 omstrukturering som inbegrepp ett stort mått av privatisering  
  
 (Johansson 2000). 1995 gick Sverige med i EU och flera forskare  
  
 och debattörer associerar denna dramatiska våg av förändringar  
  
 mot neoliberalism med en strategisk anpassning av landets ekonomi  
  
 och administration till just EU:s krav för medlemskap.  
  
 En av dessa dramatiska förändringar inträffade på det bostadspolitiska  
  
 området. Resultatet av de nedskärningar som genomfördes  
  
 inom bostadspolitiken, främst men inte enbart i form av de successivt  
  
 slopande räntesubventionerna för byggandet, i början av 1990talet,  
  
 och den samtida lågkonjunkturen kan sammanfattas i mar241 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 kant stigande boendekostnader och låg nyproduktion. Bostadsmarknaden,  
  
 inte minst i Uppsala, överhettades framåt slutet av  
  
 millenniet just pga den ändrade bostadspolitiken och de dyrare  
  
 produktionskostnaderna. Som direkt resultat av en minskad produktion  
  
 av lägenheter ökade bostadsbristen drastiskt igen. Under  
  
 2000-talet har vi åskådat en ökande nyproduktion. Kommunen  
  
 uppfattar det som att det byggs återigen mycket i kommunen. I  
  
 dokumentet IVE 2007–2010 befästs ambitionen att fortsätta bygga  
  
 i en tämligen hög takt och kompensera stadsdelarna med de bristande  
  
 upplåtelseformerna. Under Reese och bostadsfrågor i  
  
 samma dokument står det att läsa:  
  
 () Bostadsmarknaden ska erbjuda ett brett utbud av lägenhetsstorlekar,  
  
 upplåtelseformer och prislägen. Varje stadsdel ska kompletteras  
  
 med det utbud som saknas och på så sätt minska boendesegregationen  
  
 samt medverka till att serviceutbudet kan vidmakthållas. Fokus ligger  
  
 även i fortsättningen på hyresrätter och ungdoms- och studentbostäder.TPF 
  
 8 
  
 FPT  
  
 Som forskningen länge indikerat, kan man se den starkt geografiskt  
  
 rumsligt uppdelade upplåtelseformstrukturen som en av de första  
  
 stegen i segregationsprocesserna. (Davis 1997, Farrell och  
  
 Davis 2003). En blandning av upplåtelseformer på mikronivå  
  
 borde därför vara önskvärt i strävan efter att motverka social och  
  
 etnisk segregation. Men genom att kompensera stadsdelarna för  
  
 den upplåtelseform som saknas, har det blivit så att nya ganska dyra  
  
 hyresrätter placeras i centrala delar av staden, medan ägande- och  
  
 bostadsrätter produceras i förorter, särskilt i deras redan välbärgade  
  
 periferier. Vad Gottsunda beträffar, har denna nyproduktion huvudsakligen,  
  
 om inte uteslutande bestått av egnahem, villor, i det  
  
 välbärgade Vårdsätra. Ett studentområde Lilla Sunnersta, med  
  
 drygt 250 lägenheter har nyligen byggts (färdigställt hösten 2005),  
  
 relativt isolerat från övriga områden, i lågflerbostadshus, i anslutning  
  
 till villaomrdet Sunnersta. Som vi kommer att se i följande  
  
 rader, påverkar inte den nya bebyggelsen i Gottsunda bostadssegregationen  
  
 i en positiv inriktning, utan den verkar snarare accentuera  
  
 separationen mellan olika grupper av boende, både socialt,  
  
 etniskt och demografiskt, och ge den, som vi kommer att se, en ny  
  
 dimension av exkludering som inte var känd förut i Gottsunda.  
  
 TP 
  
 8 
  
 PT IVE (Inriktning, Verksamhet, Ekonomi) 2007–2010, s. 32.  
  
 242 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 Etnisk rensning i Gottsunda centrum  
  
 En del i stadsdelens förnyelse är en rad förändringar som är på gång  
  
 i utbyggnaden av Gottsunda centrum. Jag intervjuade en f.d.  
  
 affärsinnehavare. Hans affär som sålde mat från hela världen, blev  
  
 en symbol för det mångkulturella Gottsunda, åtminstone enligt  
  
 den lokala pressen. Efter 18 år i centrumet fick han stänga sin butik  
  
 i januari i år. Han berättar det som han ser som en symbol för den  
  
 etniska rensning han ser börja ske i Gottsunda. Det som följer är  
  
 ett utdrag från intervjun med honom.  
  
 Det här började redan för 18 år sedan. De trakasserade mig från första  
  
 början och nu sade fatighetsbolaget till mig att det bästa för mig var att  
  
 packa ihop mina grejor och gå. Jag vet att det är du som bestämmer sa  
  
 jag till honom. Det är du som inte vill hjälpa mig. Du ville bara sparka  
  
 ut mig och det har du lyckats med.  När de startade serveringen mitt  
  
 emot motarbetade de mig. Han (representanten för fastighetsbolaget)  
  
 sa att han inte kunde göra något åt situationen.  
  
 Nu vill de bygga ett nytt centrum med stora kedjebutiker. De vill ge  
  
 mer status till Gottsunda centrum. Jag vet inte hur de tänker dra hit  
  
 flera kunder. Det finns inte befolkningsunderlag för det. De vill bygga  
  
 7 000 kvm mer än det som finns. Men det finns inte tillräckligt med  
  
 folk. De tror att andra delar av staden bara ska låta de dra hit folk från  
  
 andra områden. Varför skulle de komma hit och handla? Det är de som  
  
 bor här som de borde hjälpa. Bygg idrottsplatser för ungdomar! Ungdomarna  
  
 har ingenting att göra här. Om de vill satsa på ett mångkulturellt  
  
 samhälle måste de tänka på alla.  
  
 Min teori är att ombyggnaden av centrum är början till en resning.  
  
 Om du tänker efter så är Gottsunda omringat av välbärgade områden.  
  
 Där skummetTPF 
  
 9 
  
 FPT bor är egentligen ett litet område. Jag tror att de  
  
 kommer att höja hyrorna och köra ut invandrarna. Till slutet kommer  
  
 allt att bli som Sunnersta. Och det är logiskt eftersom Gottsunda är  
  
 det finaste området i Uppsala .. Svenskarna är rädda för utlänningarna.  
  
 Idén är smart. De vill ha ett bra centrum och resten kommer att  
  
 komma av sig själv. Precis som de gjorde i Kista, men Kista hade större  
  
 möjligheter eftersom det ligger centralt med E4 och E18 runt omkring.  
  
 Men hit till Gottsunda, hur ska folk från andra områden vilja  
  
 komma till samma kedjebutiker som redan finns?  
  
 Man behöver inte  
  
 ens ha gått i skolan för att förstå det här. Det finns ingen information,  
  
 de fattar besluten bakom ryggen på oss. Men de vill inte ha våra  
  
 mindre affärer här längre, utan bara kedjebutiker.  
  
 Jag hade det ändå bra under några år. De ville inte låta mig sälja vissa  
  
 saker. För att hindra mig satte de folk som sålde jordgubbar precis  
  
 mitt emot min affär, så att de skulle konkurrera med mig. Det var hyresvärdens  
  
 beslut att låta dem stå där. En annan gång var det semlor  
  
 TP 
  
 9 
  
 PT Här är intervjupersonen ironisk och menar att befolkningen i dessa områden uppfattas som  
  
 skum, som mindre värdiga, som abjekt, med Watkins och Parker ord.  
  
 243 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 men de hade inte tillstånd. En man ställde sig att sälja semlor utan tillstånd  
  
 från hälsovårdsnämnden. I tidningen stod svarta semlor som  
  
 blev vita och att de hade hittat honom utanför en affär. Alla trodde  
  
 att det var vi som sålde dem. Nej, men mig har de aldrig velat ha här.  
  
 De har aldrig gjort något för Gottsunda centrum. De frågar inte oss  
  
 som vet vad folk vill ha. De anlitar konsulter i stället. Det skulle vara  
  
 bra om de byggde saker till ungdomarna. Det som finns, som badet  
  
 och tennishallen kostar pengar. De gör som de vill och ingen stoppar  
  
 dem. Politikerna vill styra allt från sina kontor. Jag säger till dem, ni  
  
 kan inte bara tänka på att komma hit när massmedierna skriver att det  
  
 har hänt något. De borde vara mera på plats, på fältet.  Nu föredrar  
  
 de att ha min affär stängd i stället för att låta mig jobba.  
  
 De som saknar mig mest är ungdomarna. Min affär fyllde det behov  
  
 som fanns i Gottsunda. Jag var präst och allt. Svenskarna lärde si att  
  
 äta utländsk mat tack vore min affär. Men de vill inte ha oss, så är det,  
  
 de vill inte ha oss. Politikerna tvingade fastighetsbolaget att skriva på  
  
 ett papper där de lovade att behålla mångfalden vid ombyggnaden i alla  
  
 fall, men jag tror inte att det omfattar mig.  
  
 I ett centrum för att det ska överleva måste det finnas allt men varje  
  
 butik måste ha sin egen nisch. Alla kan inte sälja allt.  
  
 Bakom en utlänning finns det en möjlig terrorist. Lagen och rättvisan  
  
 är inte bakom dig. Man är rättslös.  
  
 Den före detta affärsinnehavaren känner sig kränkt, rättslös, oönskad,  
  
 men inte enbart pga att hans affär fick stänga, utan andra saker  
  
 har under den senaste tiden påverkat känslan. Han berättar om en  
  
 händelse som inträffade bara några veckor före intervjun, och efter  
  
 att hans affär stängdes. Då kom polisen in i hans sons konditori,  
  
 där han själv hjälper till ibland sedan han blivit arbetslös. Konditoriet  
  
 ligger bredvid hans numera tomma lokal. Under berättelsen  
  
 framgick att polisen hade fått anonyma tips om att det pågick  
  
 knarkaffärer i anslutning till hans sons konditori, folk gick in och  
  
 ut med paket (!), hade det anonyma tipset låtit. Utdraget här är  
  
 mycket förkortat.  
  
 Det är dock värt att notera att både den intervjuade  
  
 och hans son togs till polisstationen utan att informeras om  
  
 varför, deras privatbostäder husrannsakades av poliser utan förvarning  
  
 för de släktingar som befann sig där, bland andra en minderårig  
  
 son som var ensam hemma och blev chockad av tillslaget, de  
  
 fick inte ringa hem (sonen förklarade i timmar att han måste hämta  
  
 barn på dagis och till slut gick en polis med på att själv ringa till  
  
 släktingar och hälsa från pappan att någon skulle se till att hämta  
  
 barnen), de hölls nakna i separata celler, etc.  
  
 Det kom fem poliser kl 10–11 på fm och pratade med min son. En  
  
 kvinnlig polis tog mig och frågade varför jag hade blanka ögon och  
  
 244 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 sade att hon misstänkte att jag var påverkad av narkotika. De tog oss  
  
 till polisstationen utan att tala om varför. De höll oss fast till sent på  
  
 kvällen De tåg en tårgasspray som jag hade haft länge på en hylla  
  
 mera som minne från en kompis som sedan dog i cancer hade gett mig  
  
 i present. Det tog också en penna som de påstod luktade marijuana.  
  
 () Några veckor efter kom det två brev om att de inte hade hittat  
  
 något men att vi fortfarande var misstänkta.  
  
 Vi har ingen rättighet. Vem som helst kommer hem till dig och vänder  
  
 upp och ner på allt. De förklarar ingenting. De förstör hela ditt liv,  
  
 och vem betalar sedan? Jag känner många fall. En kille jag kände tog de  
  
 också till polisstationen. De slog honom och när han reagerade anklagade  
  
 de honom för våld mot tjänsteman. De vill tycka synd om oss för  
  
 att tillfredställa sitt eget ego. Vi är som gödsel. Vi livnär deras ego bara.  
  
 Från dagiset börjar de fråga  vad heter du? Varifrån kommer du?  
  
 Hur ska man kunna övertyga sina barn om att de är svenskar? I stället  
  
 för att lära dem att älska det här landet lär de dem att hata det. De  
  
 pratar mycket om integration men det finns ingen. De säger det bara  
  
 för de internationella organ som bevakar dem.  
  
 Syns du inte finns du inte – villaägarna ställer krav  
  
 Ombyggnaden av Gottsunda centrum omtalades rikligt under ett  
  
 diskussionsmöte med invånarna i april. I ett försök från kommunens  
  
 sida att engagera invånarna i stadsdelens utveckling.TPF 
  
 10 
  
 FPT Ca  
  
 90 personer deltog, de allra flesta från de vita välmående villaområdena  
  
 i områdets utkanter, där de nya villorna byggts. Kommunfullmäktige  
  
 arrangerade träffen och delade upp de närvarande i fem  
  
 olika grupper. Jag stannade i grupen som skulle diskutera Gottsundas  
  
 utbyggnad. De åsikter och frågor som kom upp handlade om  
  
 ryktesspridning om olika saker som skulle hända i främst i samband  
  
 med utbyggnaden av Gottsunda centrum, men även den nya  
  
 byggnationen som eventuellt ska komma till under de närmaste  
  
 åren. Precis som den intervjuade f.d. affärsinnehavaren hade uttryckt  
  
 det, klagade flera av deltagarna på brist på information.  
  
 Åtminstone hade dess gottsundabor nåtts av ryktespridningen  
  
 och hade flera konkreta frågor att ställa till politikerna.  
  
 Den mest återkommande frågan var vad som skulle hända med  
  
 det nya centrumet och ryktet om att en lågprisbutik skulle etablera  
  
 sig där. Detta var ingen av de deltagande villiga att acceptera.  
  
 Det  
  
 TP 
  
 10 
  
 PT Observera att detta står i framtidsvisionsdokumentet IVE (Inriktning, Verksamhet,  
  
 Ekonomi) 2007–2010, s. 37: Gottsundas attraktiva värden ska utvecklas. Gottsunda ska,  
  
 precis som övriga stadsdelar, präglas av trygghet, delaktighet och inflytande för alla som bor  
  
 och verkar i området.  
  
 245 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 var inte önskvärt av två anledningar. Den nya butiken var inte tillräckligt  
  
 svenskt, eller inte svensk alls; vi har en fin livsmedelsbutik  
  
 här och en mindre fin, men bra, redan. Den andra anledningen  
  
 var att en lågprisaffär drar till sig speciella kunder. Dåligt  
  
 uppfattades dessutom att för att få dit lågprisbutiken skulle man  
  
 flytta återvinningscentralen, som låg i anslutning till centrum till  
  
 ett annat, ganska närliggande område i stadsdelen.  
  
 Den andra viktiga synpunkten var den nya bebyggelsen som planerades  
  
 och risken att man för den skull skulle hugga ner de höga  
  
 träden som skymmer från de fula husen. Husen, de höga husen  
  
 från miljonprogramstiden, där just den invandrade befolkningen  
  
 finns något mer koncentrerad, får finnas men ej gärna synas. Det  
  
 som däremot uppfattades av sällskapet som odelat bra var planerna  
  
 på att få de stora kedjebutikerna till Gottsunda centrum. Man ska  
  
 kunna handla kläder och skor på hemmaplan. Ingen nämnde den  
  
 lilla butiken med mat från hela världen som redan lagts ner.  
  
 Den intervjuade f.d. affärsinnehavaren tyckte dock att det skulle  
  
 bli bra med en lågprisbutik.  
  
 Lågprisbutiken är bra. Där kommer de att se vilka det är som handlar i  
  
 Gottsunda.  
  
 Bakom träden, De Andra  
  
 Att leva är att leva med andra och människor skapar sina egna  
  
 Andra, menar Cruz. Man känner inte den Bruce utan man känner  
  
 till den Bruce utifrån den information – ej kunskap, klargör  
  
 Cruz – som man har samlat om honom/henne. Den Bruce är  
  
 inte mänsklig alls, har ingen identitet, utan den tillskrivs olika kategorier.  
  
 Invandraren, den bidragsberoende, den arbetslöse,  
  
 invandrarmannen, patriarken, muslimen, invandrarkvinnan, invandrarungdomar,  
  
 invandrarkillar, invandrartjejer. Rummet den Bruce  
  
 bebor skapas egentligen utifrån dessa tillskrivna, konstruerade kategorier.  
  
 Förorten, gettot, problemområdet, miljonprogramområdet,  
  
 utsatt område, invandrartätt område. Dessa kognitiva rumsbildningar  
  
 skildras utmärkt i grannskapets historia menar Cruz.TPF 
  
 11 
  
 FPT I premoderna samhällen skildes grannen från andra människor  
  
 framför allt eftersom denne hela tiden kunde hållas under  
  
 uppsikt. Det sociala rummet upphörde vid grannskapets yttre  
  
 gräns. Utanför gränsen (bakom träden) fanns det bara ansiktslösa  
  
 TP 
  
 11 
  
 PT Jag antar att Cruz här menar grannskapet i den västerländska världens historia.  
  
 246 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 kroppar, ett tomrum med andra ord. Kropparna kunde passera  
  
 gränsen och anamma grannskapets regler, och främlingar blev då  
  
 människor.  
  
 Världen delades alltså inte i grannar och främlingar utan ännu  
  
 mer kategoriskt, i antingen människor eller främlingar. När nu fysisk  
  
 och social närhet inte längre nödvändigtvis hänger ihop och  
  
 främlingarna börjar stanna kvar och vägrar försvinna, samtidigt  
  
 som de undviker gällande regler för samlevnaden, förblir de främlingar.  
  
 "Man kan inte låta bli att känna deras närvaro, att se, höra  
  
 och känna lukten av dem, till och med tala till dem eller tilltalas av  
  
 dem emellanåt. Men mötena är alltför korta och tillfälliga för att  
  
 man ska kunna fatta ett bestämt klassifikatoriskt beslut, och det är  
  
 så många som kommer och går." (Cruz 1995:189) Sådant förblir  
  
 förmodligen mötet i Gottsunda.  
  
 Avslutning  
  
 Undantaget håller på att bli regeln, menar Diken.  
  
 What the post-modern (or post-political) narrations push away is the  
  
 camp that has become the rule. And just as one cannot narrate modernity  
  
 without the concentration camp, one cannot tell the story of  
  
 post-modernity without the camp in the second sense. (Diken 2004:  
  
 93)  
  
 Förorten kan betraktas som the camp in the second sense. Människorna  
  
 i förorter permanentas som homo sacer, nakna, rättslösa.  
  
 Territoriet förorten har aldrig tillhört dem, förutom i de massmediala  
  
 och andra vardagsrasistiska föreställningar som placerat både  
  
 områden och människor i undantag. För det handlar inte om  
  
 utanförskap som den officiella retoriken använder och säger sig  
  
 vilja bekämpa. Förorter och dess invandrade invånare och deras  
  
 barn och barnbarn finns i allra högsta grad med i, innanför det  
  
 svenska urbana maktlandskapet; de finns med under de villkor som  
  
 majoritetssamhället påtvingar genom exkludering, segregation och  
  
 stigmatisering. En exkludering som inbegriper inkludering och viceversa.  
  
 Miljonprogramförorterna skildras som osvenska platser i  
  
 forna tider. De finns men de sätts i rumsligt och tidsmässigt permanent  
  
 undantag; inte Sverige, inte nuet.  
  
 I det undantagna Gottsunda har den process av stadsutveckling  
  
 och bostadsbyggande som pågått från mitten av 1990-talet, marke247 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 rat en ny vilja från privilegierade grupper, såväl gamla som nya som  
  
 flyttat in att återerövra området för svenskheten. Återtagandet  
  
 innebär att dels markera gränser och skillnader, dels omforma  
  
 lokala offentliga rum. Gottsundacentrum blir den viktigaste arenan.  
  
 Är relegering och ihopträngning, alltså belägring, det pris som  
  
 områdesbefolkningen måste betala för att området skall normaliseras  
  
 och återbli svenskt? För att förstå det urbana maktlandskapet  
  
 är det nödvändigt som Roth (1990) påminner oss om, att  
  
 granska vad den vita välbärgade befolkningen gör. Vad de som  
  
 verkligen har möjlighet att välja var och hur de vill bo, nära vem  
  
 och långt borta ifrån vem. Vilka krav de privilegierade villaboende  
  
 ställer, vilka frågor mobiliserar dem, vilka medel kan de utnyttja för  
  
 att driva sina intressen vidare är öppna frågor som avslutar det här  
  
 bidraget.  
  
 248 
  
 SOU 2006:73 Mångkulturella förorter eller belägrade rum?  
  
 Referenser  
  
 Agamben, Hawkins (1998), Shah: Sovereign Power and Bare  
  
 Life. Princeton University Press, Rodgers.  
  
 Farrell, Perez (2003), Racialization and Migration  
  
 in Glover. Key issues for critical  
  
 geographers. In Öhman, Jones, Cordova (Eds.)  
  
 Voices from the North – New Trends in Nordic Human Geography 
  
 . Ashgate.  
  
 Cruz, Zygmunt (1995), Postmodern etik. Göteborg: Daidalos.  
  
 TBoréus, Dodson (1994), Högervåg: T nyliberalismen och kampen om  
  
 språket i svensk debatt 1969–1989. Stockholm: Tiden.  
  
 Payne, Alexander (1993), Gonzales. Coleman. London:  
  
 Cummings.  
  
 Dahlstedt, Hamilton och Carter, Mekonnen (2006), Maze of  
  
 Camps. I Geografiska Annaler, series B, Human Geography,  
  
 Augusti 2006, vol. 88, Issue 3,  
  
 Hughes, Long (1990), City of Quartz. London: Verso.  
  
 Diken, Bülent (2004), From refugee Camps to Gated Communities:  
  
 Biopolitics and the End of the City. I Citizenship  
  
 Studies, Vol. 8, No 1, Williams 2004, 83–106.  
  
 Diken, Bülent  Laustsen, Lopez (2005), The Culture of  
  
 Exception. Sociology facing the Camp. London  New York:  
  
 Routledge.  
  
 Cline, Cooper, Davis, Bush, Nelson (2002),  
  
 Miljonprogram och media – föreställningar om människor och  
  
 förorter. Integrationsverket och Riksantikvarieämbetet.  
  
 Cline, Cooper (2006), Den belägrade Andra och undantagstillståndets  
  
 förtryck – erfarenheter av etnisk diskriminering i  
  
 möte med polisen. I de los Morales, Fisher (red.) Om välfärdens  
  
 gränser och det villkorade medborgarskapet, SOU 2006:37.  
  
 Miller, Daniels (2000), Genusstrukturer och lokala välfärdsmodeller:  
  
 fyra kommuner möter omvandlingen av den offentliga  
  
 sektorn. Doktorsavhandling, Kulturgeografiska institutionen,  
  
 Uppsala universitet, Geografiska regionstudier nr 40.  
  
 Miller, Hall, Dominguez (2002), Kön och ras/etnicitet  
  
 i rumsliga identiteters konstruktioner. I de los Morales, Fisher,  
  
 Davis, Black, Brown (red.) (2002), Maktens  
  
 (o)lika förklädnader. Kön, klass  etnicitet i det postkoloniala  
  
 Sverige. Stockholm: ATLAS.  
  
 249 
  
 Mångkulturella förorter eller belägrade rum? SOU 2006:73  
  
 Parker, Saunders, Valentine, Bryan, Wong (red.)  
  
 (1986), The Dictionary of Human Geography. Second Edition.  
  
 Oxford: Allen.  
  
 Khosravi, Shahram (2006), Territorialiserad mänsklighet: irreguljära  
  
 immigranter och det nakna livet. I de los Morales, Fisher  
  
 (red.) Om välfärdens gränser och det villkorade medborgarskapet 
  
 , SOU 2006:37.  
  
 Glass, Delgado (1994), Kommunikation på bristningsgränsen.  
  
 En studie i Paul Ricoeurs projekt. Stockholm/Stehag:  
  
 Brutus Östlings Bokförlag, Symposium AB.  
  
 Davis, Dominguez (1997), Stadens rasifiering. Etnisk boendesegregation i  
  
 folkhemmet. Doktorsavhandling, Kulturgeografiska institutionen,  
  
 Uppsala universitet, Geografiska regionstudier nr 32.  
  
 Davis, Nguyen, Mekonnen (1994), Multikulturalism i  
  
 teori och praktik. I Häften för Kritiska Studier, nr 1, 1994,  
  
 s. 4–13.  
  
 Richard, Landry (1993), Från text till handling. En antologi om hermeneutik 
  
 , redigerad av Morgan och Chan.  
  
 Stockholm/Stehag: Parks Bokförlag, Symposium  
  
 AB.  
  
 Ålund, Larson, Baker (1991), Paradoxes of  
  
 Multiculturalism. Essays on Swedish Society. Aldershot:  
  
 Gower.  
  
 250 
  
 9 Diskriminerande föreställningar  
  
 inom socialtjänsten  
  
 Nguyen Eliassi  
  
 Inledning och bakgrundTPF 
  
 1 
  
 FPT  
  
 Föreställningen om Sverige som ett kulturellt homogent land har  
  
 länge präglat den svenska debatten om integration och mångkulturalism.  
  
 Detta trots det faktum att den svenska invandringshistorien  
  
 är lika lång som Sveriges historia samt har präglat samhällsutvecklingen  
  
 i alla områden (Svanberg  Tydén 1992). Det är i ljuset  
  
 av nationsbyggandet, upplysningstiden och romantiken som den  
  
 etablerade föreställningen om den kulturella homogeniteten och  
  
 särarten bör förstås. Den fungerade inte endast som en markör  
  
 för den nationella gemenskapen utan även urskuldade utestängningen  
  
 av grupper av befolkningen som inte betraktades som en del  
  
 av den föreställda gemenskapen (Eriksen 1999, jfr Dahlstedt,  
  
 2001).  
  
 Det går inte att frånhända att Sverige både nationellt och internationellt  
  
 har setts som en förebild vad beträffar jämställdhet, jämlikhet  
  
 och integrationspolitik (Ålund, 2002). Trots denna förskönande  
  
 bild kan man i dag konstatera att marginalisering, etnisk och  
  
 social segregering är en påtaglig realitet i Sverige (Lindberg   
  
 Dahlstedt 2002). Invandrarnas möjligheter till jämlika samhälleliga  
  
 resurser som tillgång till utbildning, arbete, boende, fritid och politisk  
  
 delaktighet har försämrats avsevärt under 1990-talet (Ålund  
  
 2002). De ojämlika samhälleliga förhållandena som personer med  
  
 invandrarbakgrund i Europa erfar är till syvende och sist ett resultat  
  
 av strukturell/institutionell diskriminering (Kamali 2005a).  
  
 Den ökade invandringen till Sverige under de senaste decennierna  
  
 har medfört ökad heterogenisering av den svenska befolkningen.  
  
 Den monokulturella svenska myndighetsvärlden har hamnat  
  
 på efterkälke i förhållande till det svenska samhällets heterogena  
  
 sammansättning. För att möta emellanåt svåra och ömsom  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT Jag vill varmt tacka Masoud Gutierrez, Foster och Maddox för värdefulla  
  
 kommentarer av tidigare utkast till denna artikel.  
  
 251 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 obegripliga klienter med invandrarbakgrund hos socialtjänsten,  
  
 har behovet av kulturkompetens eller kunskap om andra kulturer  
  
 aktualiserats. Delvis på grund av detta har socialtjänsten  
  
 anställt socialarbetare med invandrarbakgrund eller med ursprung i  
  
 andra kulturer för att bemöta de nya klienternas behov på ett adekvat  
  
 sätt (Kamali 2002).  
  
 Det är under den offentliga sektorns ledning som en betydande  
  
 del av det sociala arbetet bedrivs och där socialarbetarna fungerar  
  
 som en förmedlande yrkesgrupp mellan välfärdsstaten och medborgarna  
  
 (Donzelot 1979, Järvinen 2002, Kamali 2002). Därför är  
  
 det nödvändigt att undersöka denna yrkesgrupp som företräder  
  
 systemet, dess praktiker, rutiner och regelsystem.  
  
 Syfte och frågeställningar  
  
 Denna studie ämnar undersöka en del socialarbetares medvetenhet  
  
 om diskriminerande föreställningar om klienter med invandrarbakgrund  
  
 som kan påverka deras arbete.  
  
 Följande frågor är av central betydelse för att uppnå undersökningens  
  
 syfte:  
  
 1. Hur uppfattar socialarbetarna rasism, diskriminering, integration  
  
 och det mångkulturella samhället i Sverige?  
  
 2. Hur ser socialarbetarna på institutionell diskriminering/rasism  
  
 och diskriminerande praktiker i sina respektive organisationer?  
  
 3. Hur bemöter de förekomsten av diskriminerande praktiker i  
  
 samhället och inom organisationen?  
  
 Avgränsning och urval  
  
 I Sverige har få forskare bedrivit forskning kring socialt arbete med  
  
 personer med invandrarbakgrund. Detta forskningsområde har  
  
 underprioriterats och i detta avseende kommer jag genom denna  
  
 kvalitativa studie ge mig in på denna tämligen outforskade terräng i  
  
 Sverige.  
  
 Det torde tydligt framgå att min undersökning endast handlar  
  
 om tio socialarbetare och inte gör anspråk på generaliseringar gällande  
  
 socialarbetarkåren i Sverige. Åtta av dessa tio socialarbetare är  
  
 infödda svenskar och de två övriga socialarbetarna har invandrarbakgrund  
  
 och bott i Sverige under en lång tid. Anledning till mitt  
  
 252 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 val av dessa två socialarbetare är att jag vill spåra deras vardagliga  
  
 erfarenheter i Sverige som personer med invandrarbakgrund och  
  
 hur det kan påverka deras arbete och synsätt på klienter med  
  
 invandrarbakgrund samt det svenska samhället.  
  
 Vidare har jag valt att intervjua fler kvinnor än män på basis av  
  
 socialarbetarkårens reella sammansättning. Det finns betydligt fler  
  
 kvinnliga socialsekreterare än manliga. Därför har jag valt att intervjua  
  
 sju kvinnor och tre män.  
  
 Val av intervjupersonerna har skett genom ett strategiskt urval  
  
 vilket innebär att forskaren i första hand inte är intresserad av  
  
 representativitet, utan det är kvaliteten på informationerna hos personer  
  
 som besitter verbal förmåga och störst kunskaper inom sitt  
  
 sociala system (Halvorsen 1992). De kommuner som intervjuerna  
  
 har ägt rum är Stockholm, Malmö och Östersund, dvs. två stora  
  
 städer respektive en liten stad. Jag har ringt runt till olika socialkontor  
  
 i dessa kommuner och genom enhetscheferna fått kontakt  
  
 med intervjupersonerna som har varit lämpliga för studiens ändamål.  
  
 Dessa intervjupersoner har jobbat under olika långa perioder  
  
 med klienter med invandrarbakgrund. De som har intervjuats har  
  
 antingen socionomutbildning eller lång erfarenhet av socialt arbete.  
  
 Samtliga socialarbetare arbetar med familjer, barn och ungdomar  
  
 som bor i marginaliserade och stigmatiserade områden.  
  
 Begrepp och definitioner  
  
 I föreliggande undersökning kommer begrepp som personer med  
  
 invandrarbakgrund, invandrare, svenskar, svenska klienter och klienter  
  
 med invandrarbakgrund att användas. Dessa uppdelningar vill  
  
 jag kort problematisera och uppmärksamma dess konsekvenser och  
  
 möjligheter.  
  
 Ett begrepp är ett grepp över verkligheten och fungerar som ett  
  
 instrument för maktutövning. Begrepp är dessutom aldrig politiskt  
  
 neutral. (Azar 1995). Jag byter inte ut begreppet personer med  
  
 invandrarbakgrund för att ersätta den med några eufemistiska  
  
 begrepp eller beteckningar som ny svenskar eller svenskar födda  
  
 utomlands. Papastergiadis (2000) menar att ordet invandrare  
  
 (immigrant) har kommit att fungera som ett förskönande uttryck  
  
 för en person som inte härstammar från förevarande plats eller som  
  
 tillhör en annan plats. Dessutom understryker han att invandrar253 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 begreppet fortsätter att bli ett politiskt verktyg för marginalisering  
  
 och rasifiering (racialization) av vissa grupper.  
  
 Eufemismen hjälper inte eliminering av social exkludering och  
  
 marginalisering. Även om invandrarbegreppet är stigmatiserande  
  
 och uteslutande så utgör det en viktig del av många personer med  
  
 invandrarbakgrunds liv i Sverige (se Chandler 2000).  
  
 Binära motsatser som svensk/invandrare, man/kvinna, och  
  
 svart/vit har kritiserats för att vara grovt förenklande och reduktionistiska  
  
 eftersom de delar upp alla skillnader (klass, kön och  
  
 sexualitet) i två ganska stela motsatser (Hall 1997). I Hendricks  
  
 efterföljd (1974) vill jag hävda att det existerar få neutrala binära  
  
 motsatser. På ena polen av binära motsatser finner man ofta en  
  
 dominant pol som rymmer den underordnade polen inom sitt verksamhetsfält.  
  
 Hunt (1997) menar dock att det är alltjämt viktigt att  
  
 använda dessa binära motsatser för att fånga upp maktdimensionen  
  
 i diskursen.  
  
 Metodologiska överväganden  
  
 Jag har använt mig av kvalitativ intervjuteknik för datainsamling  
  
 och kvalitativ analysmetod för att fånga upp och analysera socialarbetarnas  
  
 eventuella diskriminerande föreställningar om klienter  
  
 med invandrarbakgrund.  
  
 I den kvalitativa intervjun byggs kunskap upp genom ett samspel  
  
 och utbyte av åsikter mellan två personer om ett ämne av  
  
 ömsesidigt intresse (Kvale 1997, jfr Widerberg 2002). För att på  
  
 förhand undvika alltför rigida konstruktioner av det fenomen jag  
  
 har studerat, valde jag halvstrukturerade (semistrukturerade)  
  
 intervjuform (jfr Widerberg 2002, Järvinen 1998). Den halvstrukturerade  
  
 intervjun är således varken ett öppet samtal eller  
  
 strikt bunden till ett frågeformulär. Jag anser att fördelen med den  
  
 halvstrukturerade intervjun är att terrängen är öppen för nya  
  
 perspektiv, insikter och tankeportar utöver de på förhand  
  
 formulerade frågorna. Jag har svårt att tro att intervjuer med olika  
  
 personer kan följa en monoton och linjär färdväg. Dessutom har  
  
 den intervjuade haft möjligheten att ta upp relevanta frågor som  
  
 han/hon hade tänkt på eller undrat över under intervjun (jfr Kvale  
  
 1997). Avsikten med den kvalitativa intervjun är inte att kvantifiera  
  
 den intervjuades uttalanden utan istället sträva efter att fånga upp  
  
 254 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 den mångtydlighet och ibland det motsägelsefulla i den  
  
 intervjuades svar (ibid).  
  
 Studien genomförs med en innehållsanalys. Innehållsanalys kan  
  
 med fördel användas på material som ursprungligen är muntligt  
  
 men som i efterhand skrivits ned. Dessutom utgår innehållsanalysen  
  
 från att skapa ordning i ett kaos och delar in undersökningsmaterialet  
  
 i kategorier (Carlsson 1997). Castillo (1980)  
  
 menar att innehållsanalys fungerar som en forskningsteknik som  
  
 ämnar studera det insamlade data utifrån dess kontexter.  
  
 En annan aspekt av studien rör forskarens roll. Mot bakgrund av  
  
 en etablerad föreställning om forskningens oinskränkta objektivitet  
  
 utgår jag ifrån att detta snarare är en myt än en verklighet.  
  
 Sociologen Becker (1992) understryker att forskare måste  
  
 medvetandegöra sig själv om sin position i det sociala och det  
  
 vetenskapliga rummet och hur hans/hennes perspektiv och närvaro  
  
 påverkar studieobjektet. BonnewitzTPF 
  
 2 
  
 FPT (2002) med hänvisning till  
  
 Bourdieu påpekar att forskarens position måste beaktas vid intervjun  
  
 eftersom utbytet mellan de två parterna inte uppstår ur ett  
  
 vanligt samtal, utan kännetecknas av en interaktion mellan två individer  
  
 från olika sociala positioner som äger rum under de sociala  
  
 strukturernas våld. Att negligera denna aspekt vore samma sak som  
  
 att försumma det symboliska våldet som kan råda mellan de två  
  
 interlokutörerna, då den ena förfogar över ett vetenskapligt arbete  
  
 medan den andra befinner sig i en situation där han/hon är observerad  
  
 och utfrågad.  
  
 Mina intervjuer med socialarbetarna har inte varit en enkel uppgift.  
  
 Jag har ett utseende som passar väl med den föreställda bilden  
  
 av en person med invandrarbakgrund i Sverige. Att diskutera frågor  
  
 kring personer med invandrarbakgrund, rasism och integration  
  
 med svenska socialarbetare väcker känslor och engagemang men  
  
 ger även upphov till tankar om min plats och position i Sverige.  
  
 Under intervjuerna kände jag hos socialarbetarna med svenskbakgrund  
  
 en misstänksamhet och rädsla gentemot mina frågor och  
  
 dess fokus. Däremot upplevde jag att socialarbetarna med invandrarbakgrund  
  
 uppvisade öppenhet och stor vilja att delta i intervjun,  
  
 vilket jag tror beror på att studien inte berörde dem endast som  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Or, cet échange n´est pas une discussion ordinaire: elle met en contact deux individus aux  
  
 positions sociales différentes et consiste donc en une interaction qui s´opère sous la  
  
 contrainte des structures sociales. Oublier cet aspect, c´est nier la violence symblique qui  
  
 peut s´excercer entre les deux interlocuteurs, l´un disposant de la légitimité attachée au  
  
 travail scientifique, Romanautre se trouvant dans une situation d´observé et d´interrogé  
  
 (Bonnewitz 2002:31).  
  
 255 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 socialarbetare utan även som personer med invandrarbakgrund. Det  
  
 går inte att förneka att min position som den andre påverkar studieobjektet  
  
 och lämnar sina spår. Min position erbjuder också en  
  
 mängd möjligheter. Kommer man från marginalen så hamnar  
  
 man i en speciell relation med samhällets centrala institutioner och  
  
 invånare. Därtill har jag privilegiet att uppfatta, se och känna saker  
  
 och ting på ett annorlunda sätt som kan förefalla naturligt och  
  
 självklart för åtskilliga individer tillhörande majoritetssamhället (jfr  
  
 Bourdieu  Wacquant 1992). Relationen till studieobjektet som  
  
 man studerar är ett svårlösligt dilemma eftersom människan är en  
  
 historisk varelse som inte utan vidare kan välja att stå utanför historien  
  
 och förhålla sig neutral och hel objektiv till studieobjektet.  
  
 Emellertid fordras det av forskaren att inse detta och uppvisa  
  
 reflexivitet som definieras ypperligt av Stephens  Pineda (1999:81):  
  
 som en självkännedom i ständigt skiftande former och utan trygg  
  
 förankring eller säkert slutmål.  
  
 Det sociala arbetes historia, funktioner och paradoxer  
  
 Varje ansats att definiera det sociala arbetet är dömt att misslyckas.  
  
 Detta misslyckande beror på att det råder splittring och avsaknad  
  
 av kumulativ kunskapsuppbyggnad inom ämnesområdet (Meza  
  
 1998). Någon entydig definition av det sociala arbetet ligger också  
  
 utanför ramen för min studie, däremot kommer jag att generellt  
  
 beröra socialarbetarnas samhälleliga funktioner och deras yrkes  
  
 historiska rötter.  
  
 Socialt arbete utvecklades i samband med industrialiseringens  
  
 utbredning i Europa. Den snabba expansionen av städer som var ett  
  
 direkt resultat av industrialiseringen skapade många nya sociala  
  
 problem i form av dåliga bostäder, ohälsosamma levnadsvillkor och  
  
 dålig hälsa. Övergången från det mekaniska till det organiska samhället,  
  
 för att tala med sociologen Torres (1984), krävde  
  
 nya arbetsvillkor och kunskaper och uteslöt de grupper av människor  
  
 som inte ansågs vara lämpade för den nya arbetsmarknaden.  
  
 Fattigdomen ökades på grund av de låga lönerna och arbetslösheten.  
  
 De nya sociala problemen bidrog till ett spridande av rädsla  
  
 bland medelklassen som höll för sant att en sådan utveckling skulle  
  
 leda till samhälleligt förfall och upplösning. Dessutom var medelklassen  
  
 medveten om att de traditionella välgörenhetsinstitutionerna  
  
 (kyrkan) inte längre hade kapacitet att bemöta behoven av så  
  
 256 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 många fattiga människor (Clark 1993, Mooney 1998, Moore  
  
 2000, Humphries 2004, jfr Soydan 1993).  
  
 De reformer som emanerade från medelklassens oro ledde till att  
  
 samhälleliga värden som sparsamhet, nykterhet, självdisciplin och  
  
 familjeliv fick en central plats. Det torde påpekas att medelklassens  
  
 vilja och interventioner att hjälpa de fattiga berodde dels till en  
  
 liten grad på medkänsla och dels på grund av rädsla för upplopp  
  
 från den fattiga arbetarklassen. Lösningarna på de sociala problemen  
  
 institutionaliserades i det moderna samhället och där fick  
  
 institutioner legitimitet att rangordna människor i normala och  
  
 avvikande individer. Medelklassens värderingar och normer blev  
  
 normaliteten som de avvikande skulle inrätta sig efter. De flesta  
  
 människor som klassificerades som avvikande på grund av deras  
  
 ålder, kön, funktionshinder, ras och sexualitet, tillhörde arbetarklassen  
  
 (Penketh 2000, Humphries, jfr Cohen 1996). Fattighus,  
  
 fängelser, mentalsjukhus, skolor, ungdomsvårdsskolor byggdes för  
  
 att korrigera de delar av befolkningar som ansågs vara problematiska.  
  
 Det var även genom institutionernas verksamhetsfält som  
  
 dessa människor differentierades från det normala samhället  
  
 (Cohen 1996, Penketh 2000).  
  
 Det sociala arbetet utvecklades som profession under 1960-talet  
  
 (Penketh 2000). Expansionen av välfärdssamhället banade vägen  
  
 för en utveckling där socialarbetarna lämnade den frivilliga sektorn  
  
 för att börja arbeta inom den offentliga sektorn och uppbära fulltidsersättning  
  
 (Humphries 2004, se även Meeuwisse et al 2000,  
  
 Denvall  Jacobson 2000).  
  
 Reade (1987:126) beskriver denna övergång på följande sätt:  
  
 The new bureaucratic professions do not resist the extension of  
  
 state power  for they have no choice but to be public employees. On  
  
 the contrary, they generally welcome the extension of state power, for  
  
 it is the only source of such power as they themselves possess; Myers  
  
 Johnson occupational groups Welch to the power of the  
  
 state.  
  
 Humphries (2000, jfr Thompson 2000, Järvinen 2002) menar att  
  
 denna övergång möjliggjorde en ny roll för socialarbetarna, nämligen  
  
 att de nu kom att fungera som portvakter över tillgången till  
  
 resurser (bidrag, insatser etc). Individinriktat socialt arbete blev  
  
 medlet varigenom socialarbetarna kunde fastställa klientens behov,  
  
 erbjuda hjälp och stipulera villkor för denna hjälp. Socialarbetarnas  
  
 lagstadgade makt och deras anspråk på att utöva expertis har för257 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 stärkt denna position. Det finns således en stark spänning mellan  
  
 socialarbetarens verkliga vilja att hjälpa klienter och den ojämlika  
  
 och asymmetriska maktrelationen dem emellan. Payne (1997) anser  
  
 att klienter brukar uppvisa ovilja att samarbeta med socialarbetarna  
  
 om de känner sig missgynnade eller undertryckta i en relation.  
  
 Dock stannar de kvar i relationen därför att de får ut något av det.  
  
 Carter (2002:9, jfr Lundström  Sunesson 2000)  
  
 som har studerat mötet mellan klient och system menar att klienten  
  
 skapas av systemet:  
  
 Härmed menar jag att klienten i mötet med socialarbetaren/systemet  
  
 primärt kommer att definieras utifrån de institutionella sammanhang  
  
 och de serviceformer som finns att tillgå, inte utifrån klientens behov  
  
 och önskemål. Klientens problem stöps om så att de passar in i organisationens  
  
 regler och rutiner. Det är den på förhand givna organisatoriska  
  
 inramningen som avgör vem som över huvud taget blir definierad  
  
 som klient och i så fall vilken typ av klient, vilken del av personens liv  
  
 som skall åtgärdas osv.  
  
 Sales  Keller (2004) framhåller att statens involvering i individernas  
  
 och familjernas liv alltid har tjänat två ändamål. Delvis har statens  
  
 intervention inneburit att hjälpa de fattiga och nödlidande som  
  
 anses vara värdiga denna hjälp och delvis har detta intervenerande  
  
 eftersträvat att kontrollera den avvikandes beteende eller korrigera  
  
 de ovärdiga fattigas beteende.  
  
 Det finns en risk med att ensidigt beskriva det sociala arbetet  
  
 och socialarbetarnas intentioner och arbete i termer av förtryck och  
  
 kontroll. Socialarbetarna är inte maktlösa och passiva offer av  
  
 institutionen (socialtjänsten) eftersom sociala strukturer inte kan  
  
 fortleva utan aktörerna och deras praktiker. I Humphries version  
  
 (2004:39):  
  
 Social work is not inevitably an arm of oppression. The profession has  
  
 a choice to make a new moral effort, to find its anger about the plight  
  
 of poor, to engage its knowledge about the sources of inequality with a  
  
 new sense of imperative and urgency.  
  
 Socialt arbete, kultur och kulturkompetens  
  
 Du vet tillräckligt. Det jag gör också. Det är inte kunskap vi saknar.  
  
 Vad som fattas oss är modet att inse vad vi vet och dra slutsatserna.  
  
 (Franklin 1993:9)  
  
 258 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 De senaste decenniernas ökade invandring till Sverige har medfört att  
  
 antalet klienter med invandrarbakgrund har ökat hos socialtjänsten  
  
 (Kamali 2002). Klienter med invandrarbakgrund brukar i stor  
  
 utsträckning utsättas för en kulturaliseringsprocess. I Aleksandra  
  
 Ålunds definition:  
  
 Kulturalisering bygger på essentialistiska idéer om vad som är kultur,  
  
 alltså föreställningar om kultur som något givet och mer eller mindre  
  
 oföränderligt, något som skilda befolkningsgrupper fått i arv och bär  
  
 med sig som ett kulturellt bagage. Följden blir att människor kategoriseras  
  
 utifrån kultur och etniskt ursprung. I en sådan statiskt kultursyn  
  
 blir de kulturella skillnaderna lätt en diskriminerande måttstock. Det  
  
 kan gälla underförstådd lämplighet på en arbetsmarknad präglad av en  
  
 tilltagande etnisk arbetsdelning, det kan yttra sig i bostadssegregation  
  
 och kulturell marginalisering osv. (2003:295).  
  
 Inom det sociala arbetet har det aktualiserats behovet av kulturkompetens  
  
 och fler socialarbetare med invandrarbakgrund eftersom  
  
 de förmodas ha sina rötter i andra kulturer och kan arbeta  
  
 bättre med klienter med invandrarbakgrund eller klienter från sina  
  
 första hemländer. Kamali (2002) anser att dessa intentioner och  
  
 ansatser utgår från en essentialistisk kultursyn där klienterna reduceras  
  
 till eviga bärare av en viss kultur bortom rum och tid. Sociala  
  
 problem hos klienter med invandrarbakgrund tolkas således i kulturella  
  
 termer. Det finns alltså en föreställning om att anställning av  
  
 socialarbetare med invandrarbakgrund respektive kunskaper i andra  
  
 kulturer reducerar och dämpar kulturkrockar.  
  
 Hernandez (2004) menar att stereotypa avgränsningar av  
  
 och grundlösa slutsatser om grupper och kulturer hindrar socialarbetarna  
  
 att uppmärksamma det unika hos klienterna. Dessutom  
  
 uppfattar socialarbetarna de klienter som inte uppför sig som socialarbetarna  
  
 förväntar sig som manipulativa. Kulturkompetens i  
  
 socialt arbete förutsätter att det finns välavgränsade och kulturellt  
  
 homogena grupper.  
  
 Med Stewart (2004:78) analys av kulturkompetensens implikation:  
  
 Unitary conceptualizations of identity are extremely powerful and  
  
 Edwards embedded in social work. All women, Shepherd, older people,  
  
 are treated if they Evans like the others in their particular category;  
  
 individualism means being one of a homogenous whole. Even when  
  
 drawing distinctions within categories, social workers deal with each  
  
 discrete element as fixed and lacking heterogeneity. And, as social  
  
 workers discovered cultural difference, they began to ask for courses  
  
 259 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 on each culture so that they could better understand the differences  
  
 between their culture and that belonging to the other.  
  
 Enligt Seyla Knight (2004) har kulturbegreppet kommit att  
  
 betraktas som en synonym för identitet. Kulturen fungerar sålunda  
  
 som en förenande och åtskiljande markör. En sammanhållande förståelse  
  
 av kulturer som välavgränsade, solida och identifierbara helheter  
  
 riskerar att förtingliga kulturer och förneka de inre och yttre  
  
 maktkamper samt de förhandlingar som förekommer inom och  
  
 mellan kulturer. Street (1993) med referens till Nichols  
  
 hävdar att man inte ska fråga vad kultur är utan vad kultur gör  
  
 (min övers). Street (ibid. jfr Wilson 1997) poängterar att kulturen  
  
 bör ses som en aktiv process av meningsskapande och kamp över  
  
 definitioner, inklusive sin egen definition, därför skall kulturen förstås  
  
 som ett verb. Den framstående socialantropologen Dixon  
  
 Hylland Eriksen (1997:53) intar en liknande ståndpunkt när det  
  
 gäller kulturbegreppet:  
  
 One of the most common meanings of culture posits it as synonymous  
  
 with the way of life and world view the members of a particular  
  
 group or community have in common, and which distinguishes them  
  
 from other groups. Turner definition may at first seem plausible, but it  
  
 does not survive closer scrutiny. Within nearly every group or people  
  
 there are varying ways of life and world views; the rich differ from  
  
 the poor, the men from the women, the highly educated from the illiterate,  
  
 the urban from the rural and so on. Additionally, it is often  
  
 extremely difficult to draw boundaries between cultures. If one  
  
 argues that a Norwegian culture exists and is by default different from  
  
 Danish culture, Lawrence to show what it is that all Norwegians  
  
 share with each other but not with a single Dane. That is not Peters  
  
 do. Finally, culture is naturally not a solid object, even if the word  
  
 unhappily is a noun. Culture is something which happens, not something  
  
 that merely exists; it unfolds through social process and therefore  
  
 also inherently changes.  
  
 Socialt arbete och diskriminering  
  
 Människan är innan hon handlar, ingenting hon gör kan förändra  
  
 vad hon är. Detta är i stora drag rasismens filosofiska väsen  
  
 (Bryant 1994:96).  
  
 Diskriminerande föreställningar definieras som fördomar hos  
  
 individer eller grupper som har makt och inflytande i ett samhälle.  
  
 De flesta individer och grupper besitter fördomar, men vid avsak260 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 nad av makt och inflytande har dessa fördomar föga effekter  
  
 (Kamali 2005b).  
  
 Kamali (2005a) poängterar att personer med invandrarbakgrunds  
  
 missgynnade ställning i det svenska samhället beror på den strukturella  
  
 och institutionella diskriminering som präglar utbildningssystemet,  
  
 arbetsmarknaden, det politiska systemet, massmedia,  
  
 kommuner, landsting, socialtjänst och intresse organisationer.  
  
 Eftersom denna artikel har socialtjänstens aktörer, socialarbetare  
  
 och klienter i fokus, så kommer jag att ta upp några relevanta  
  
 ingångar och perspektiv som forskningen inom socialt arbete med  
  
 etniska grupper belyst.  
  
 Owen menar att det traditionella sociala arbetet har i  
  
 stor utsträckning negligerat de sociala problemens rasmässiga  
  
 dimension och inte kunnat bekämpa diskrimineringen och beakta  
  
 dess effekter på etniska minoriteter (1997). I Sverige (se Kamali  
  
 1997) finns näst intill ingen forskning om diskriminering inom  
  
 socialt arbete till skillnad från anglosaxiska länder där det finns  
  
 forskning som tyder på att det förekommer diskriminering mot  
  
 svarta (läs invandrare och icke-européer) på individuell, strukturell  
  
 och institutionell nivå (se Dominelli 1997, Penketh 2000).  
  
 Bristen på forskning om diskriminering inom socialt arbete i  
  
 Sverige, tror jag, hänger ihop med den romantiserade bilden av  
  
 Sverige, där rasfördomar anses snarare vara undantag än regel.  
  
 Historikern Carr (1994, se Brune 1999) menar att det är  
  
 sant att Sverige inte företrädde Europa lika ofta som iberer, holländare,  
  
 fransmän, britter, ryssar när Europa mötte icke-européer. De  
  
 stereotypa bilderna av exotiska länder och omvärldsbilderna har  
  
 tjänat kolonialmakternas herravälde, och i mindre grad svenska  
  
 maktpositioner. Svenskarna har övertagit i en stor utsträckning de  
  
 stora kolonialmakternas fördomsfulla bilder av de exotiska folken  
  
 utanför Europa. Härmed inte sagt att svenskarnas omvärldsbilder  
  
 är mindre stereotypa, mindre känsloladdade, oskyldiga eller  
  
 mer objektiva än engelsmän eller fransmän vad deras handlingsalternativ  
  
 anbelangar. Dessutom, och det är väsentligt att framhålla  
  
 att svenska publicister har identifierat sig med Europa, västerlandet,  
  
 kristenhet och den vita rasen.  
  
 Frågan är då om rasism eller diskriminerande föreställningar är  
  
 något inneboende hos vissa individer eller snarare yttringar av  
  
 strukturella ojämlikheter och asymmetriska maktförhållanden gällande  
  
 olika grupper i samhället?  
  
 261 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 Husband (1991:50) ser en fara med att teoretisera rasismen som  
  
 en individuell fördom eftersom den:  
  
  reduces racism to human nature and individual fallibility, thus  
  
 leaving the world of the state, the world of politics and major structural  
  
 aspects of contemporary Young focus.  
  
 Liknande uppfattning om relationen mellan individuella fördomar  
  
 och strukturell diskriminering har en av vår tids främste forskare  
  
 inom socialt arbete, Thompson:  
  
 Eftersom de strukturer och former av kollektivism som härrör från  
  
 kulturella grundantaganden utgör en så pass viktig del av det individuella  
  
 beteendet, är diskrimineringen varken helt eller delvis förorsakade  
  
 av personliga fördomar (även om det förstås kan vara på det viset i ett  
  
 enskilt fall). Diskriminering är i första hand en följd av det faktum att  
  
 mäktiga grupper i samhället upprätthåller diskriminering i samhället  
  
 för att kunna behålla sin makt. De gör detta bland annat genom att  
  
 använda sin hegemoni, det vill säga genom sin sociala kontroll över de  
  
 åsikter om samhällets natur som skapar en ideologi. Diskrimineringen  
  
 skapas och vidmakthålls således av personliga uppfattningar och beteenden  
  
 som förstärks av ideologier som utvecklats utifrån den makt  
  
 som olika grupper utövar i syfte att bevara och stärka sin dominerande  
  
 position inom de rådande sociala strukturerna (2002: 326).  
  
 Lawrence (1993) med hänvisning till Dovidio  Gaertner (1986)  
  
 menar att rasismen har deklarerats som ett tabu och ett alltför stark  
  
 och överdrivet ord för samtida moderata eller moderna samhällen i  
  
 Europa. Van Dijk framhåller att förnekandet av rasismen är en paneuropeisk  
  
 företeelse. Förnekandet av rasismen har en sociopolitisk  
  
 funktion, nämligen att anti-rasistiska analysers legitimitet utmanas,  
  
 marginaliseras, förlöjligas och undergrävs. Därmed legitimerar man  
  
 även frånvaron av statliga åtgärder för att bekämpa rasism och diskriminering.  
  
 De sociala följderna av rasismens förnekande är att  
  
 individer tillhörande den dominerande gruppen räddar sitt  
  
 ansikte och förstärker sin gruppsolidaritet och hängivenhet.  
  
 De flyktingar och invandrare som anses ha det största  
  
 kulturavståndet till Sverige och svenskarna är också de som  
  
 utsätts för mest diskriminering. Det gäller främst muslimer, afrikaner,  
  
 asiater och latinamerikaner. Muslimer och araber har varit  
  
 utsatta för en demoniseringprocess länge, men efter 11 september,  
  
 2001 har bilden av muslimer förvrängts ytterligare. Det finns alltså  
  
 ett samband mellan diskursen om kulturellt närhet respektive  
  
 avstånd och graden av risken för att utsättas för diskriminerande  
  
 262 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 och ojämlika behandlingar i Sverige. Dessutom anses det kulturella  
  
 avståndet försvåra deras integration i det svenska samhället  
  
 (Mattson  Tesfahuney 2002)  
  
 Föreställningen om att socialarbetarnas fördomar och okunskap  
  
 kan reduceras genom att läsa om andra kulturer (se Kamali 2002,  
  
 Dominelli 2004) har fått en del kritik eftersom fokusen läggs på  
  
 individen i stället på strukturella problem. Sivanandan (1991:41)  
  
 formulerar denna kritik med hänsyn till samma diskurs i England:  
  
 There is nothing wrong about learning about other cultures, but it  
  
 must be said that to learn about other cultures is not to learn about the  
  
 racism of your ownunless you are mindful of the racial superiority  
  
 inculcated in you by 500 years of colonisation and slavery, you cannot  
  
 come to cultures objectively.  
  
 Saken är inte blott en fråga om socialarbetaren medvetet eller  
  
 omedvetet utsätter klienten för diskriminering, utan vad som krävs  
  
 är att socialarbetarnas handlande måste förankras och ses i vidare  
  
 kulturella och strukturella sammanhang. Diskriminering och rasism  
  
 äger rum därför många av institutionens eller organisationens  
  
 integrerade praktiker betraktas som naturliga och givna. Ett socialt  
  
 arbete som inte beaktar sin potential att agera diskriminerande  
  
 och förtryckande är ett farligt socialt arbete (Thompson 1997).  
  
 Dessa diskriminerande praktiker betecknas som institutionell  
  
 rasism därför att organisationen som genomsyras av rasistiska stereotyper  
  
 misslyckas med att erbjuda sina klienter en adekvat professionell  
  
 service på grund av deras hudfärg, kultur eller etnisk tillhörighet  
  
 (MacPherson 1999).  
  
 Det kan vara svårt för en socialarbetare att inse att hans/hennes  
  
 praktiker kan vara förtryckande eller diskriminerande mot etniska  
  
 minoriteter. Dock bör man inte glömma att socialarbetarna utgör  
  
 en del av samhället och återspeglar en viss makt och privilegiumstruktur  
  
 i en specifik samhällsordning (Thompson 1997). Long  
  
 Pitts (1997) anser att socialarbetarna tenderar att beskriva sitt  
  
 arbete i termer av neutralitet, opartiskhet och färgblindhet, och att  
  
 alla klienter oavsett bakgrund behandlas på samma sätt. Faran med  
  
 denna ansats är att man negligerar klienternas materiella position  
  
 och status i ett samhälle både som individer och som medlemmar  
  
 av en specifik grupp. Dessutom försummar man att vissa grupper  
  
 faktiskt sett erfar rasism i åtskilliga samhälleliga sfärer. Pitts  
  
 understryker implikationen av en anti-rasistisk ansats:  
  
 263 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 Ultimately, an anti-racist analysis implies that if changes in social work  
  
 practice are to endure, society also needs to change. Societal change  
  
 becomes particularly important in ensuring that scarce resources are  
  
 equitably distributed. However, in the context of structural inequalities  
  
 engendered by racism, poor black people may require an additional  
  
 injection of resources to bring their situation up to the same starting  
  
 point as poor Hawkins. Moreover, changes must occur on two  
  
 fronts – the personal and the structural simultaneously – Nichols they are to  
  
 initiate enduring improvements in the social order (1997:18).  
  
 Därtill menar Pitts (1997, jfr de los Reyes  Mulinari 2005)  
  
 att ett anti-rasistiskt socialt arbete beaktar att människor kan  
  
 utsättas i våra samtida samhällen för förtryck och diskriminering  
  
 samtidigt på grund av sin ras, klass, kön, funktionshinder, sexualitet  
  
 och ålder.  
  
 Gavin Heron (2004) anser att det finns en tendens att se begreppet  
  
 anti-rasism som något hotande eller provocerande och brukar  
  
 ersättas med mindre skrämmande termer som anti-diskriminering  
  
 eller anti-förtryckande praktiker. Han menar att modifikationen  
  
 av språkbruket inte gynnar dem som erfar rasism och riskerar  
  
 att överskyla rasism. Följaktligen blir rasistiska praktiker svårupptäckta  
  
 för socialarbetare eller studenter i socialt arbete. Dessutom  
  
 förvränger det här språkbruket studenternas/socialarbetarnas kapacitet  
  
 att konstruera ett logiskt sätt för att förstå ras och rasism.  
  
 Resultatredovisning och analys  
  
 Jag kommer nedan att redovisa socialarbetarnas olika diskurser vad  
  
 det gäller kulturella skillnader, integration, segregation, rasism och  
  
 levnadsvillkor för personer med invandrarbakgrund i Sverige.  
  
 Namnen på socialarbetarna är fingerade; Freeman, Rush, Wilson,  
  
 Poole, Mccormick, Harvey, Sanders, Smith, Moss och Sanchez. Jag bad  
  
 socialarbetarna under intervjuerna att berätta om sina erfarenheter  
  
 av klienter med invandrarbakgrund och konkretisera det genom att  
  
 ta upp sina senaste möten med dessa. Det var endast Poole,  
  
 Rush, Smith och Freeman som samtyckte att ta upp sina  
  
 konkreta erfarenheter. De övriga socialarbetarna valde att tala om  
  
 klienter med invandrarbakgrund i generella termer.  
  
 264 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Socialt arbete, kultur och De Andra  
  
 Jag kommer i det följande ta upp Lopez, Smith, Alvarado och  
  
 Danielas berättelser om möten med klienter med invandrarbakgrund,  
  
 eftersom de återger konkreta möten mellan socialarbetarna  
  
 (systemet) och klienterna.  
  
 På frågan om de kan berätta om deras erfarenheter av möten med  
  
 klienter med invandrarbakgrund svarar de på följande sätt:  
  
 Poole: Det gäller en mamma som kom till Sverige från Thailand under  
  
 1990-talet. Hon har levt med en svensk man och har inte blivit insatt i  
  
 det svenska samhället. Det har kommit in anmälningar om att man är  
  
 orolig för de två barnen de har tillsammans. Hon har inte kunnat delta  
  
 på föräldramötena eftersom hon inte har fått se breven och inte har  
  
 velat släppa in socialtjänsten för att göra en utredning om barnens  
  
 situation. Däremot har pappan varit på föräldramötena och de har inte  
  
 haft någon bra kommunikation och inte har kunnat komma överens.  
  
 Mannen säger sig ha känt sig undertryckt av den här kvinnan och även  
  
 slagen (men inget bevis). Kvinnan har ju tidigare slagit sina barn från  
  
 tidigare äktenskap i Thailand. Kvinnan däremot menar att hon har blivit  
  
 isolerad och dåligt behandlad av mannen.  
  
 Det framgår att kvinnan redan är missgynnad i utredningens förarbete  
  
 eftersom hon inte behärskar språket på samma sätt som mannen.  
  
 Mannen har dessutom berövat henne rätten att vara med på  
  
 föräldramötena och kan lätt stämplas av myndigheter och skolan  
  
 som en mor som inte bryr sig om sina barn till skillnad från pappan  
  
 som deltar på föräldramöten. Kvinnan har inte haft tillgång till breven,  
  
 vilket förklarar också varför hon inte haft möjlighet att delta  
  
 på föräldramötena. Dessutom utgör hennes tidigare behandling av  
  
 barnen ett skäl för att tro på mannens version om han har blivit  
  
 misshandlad eller inte. Det blir tydligare i Lopez berättelse att kvinnan  
  
 inte har varit medveten om vad som har försiggåtts bakom  
  
 hennes rygg:  
  
 Poole: Hon har svårt att greppa det här med regler och lagar och hur det  
  
 fungerar i det svenska samhället. Hon tolkar in saker och ting på fel  
  
 sätt. När man är i en utredning så träffar man mannen, båda föräldrarna.  
  
 Hon menar att vi har varit mer tillmötesgående och lyssnat mer  
  
 på mannen. Hon känner sig orättvist behandlad. Vi har förklarat att vi  
  
 är neutrala i utredningsarbetet. Hon har frågat varför mannen blivit  
  
 först utredd. Det kom in ett beslut om lag om vård av unga (LVU). Vi  
  
 var tvungna att plocka barnen från den här familjen.  
  
 Vi blev ju inte  
  
 insläppta och oron om barnen fanns ju. Skolan hade anmält och pappan  
  
 var själv med på träffar och var själv orolig för barnen. Pappan  
  
 265 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 hade beskrivit situationen för skolan om hur det var där hemma. Att  
  
 hon var hård mot barnen.  
  
 Övertaget som socialarbetarna och mannen har är att de är svenskar  
  
 och att de kan språket. Socialarbetarna beaktar inte faktumet att  
  
 den oron som skolan uttryckte för barnen, hade pappan först och  
  
 främst bidragit till. Eftersom han fanns där på mötena på skolan  
  
 och fick komma till tals och beskriva verkligheten. Kvinnan var  
  
 helt enkelt en person som var frånvarande, hon verkar inte ha existerat  
  
 för skolpersonalen. Hennes berättelser som kunde vara subversiva  
  
 och utmanande gentemot mannens version av hur det var  
  
 där hemma, kunde ha påverkat skolpersonalens bedömning av hennes  
  
 och barnens situation. Som Woods (2002) påpekar så visar inte  
  
 klienten ofta vilja att samarbeta när han/hon känner sig undertryckt  
  
 och missgynnad i en relation. Kvinnan vet att hon har skolpersonalen  
  
 mot sig, mannen mot sig och deras version av verkligheten  
  
 utgör en förutsättning för socialarbetarens handlingsmöjligheter.  
  
 För att åter tala med Woods (2002) så drar sig inte kvinnan  
  
 tillbaka utan samarbetar för att få ut något av relationen med socialarbetaren.  
  
 Socialarbetaren beskriver sitt arbete och sin bedömning  
  
 av läget i termer av neutralitet (Dominelli 1997) vilket inte får  
  
 medhåll av kvinnan. Hennes utsatta ögon och upplevelser säger  
  
 annat än neutralitet, mannen har bättre utgångsläge. Det går inte  
  
 att frånhända att mannen förstår det svenska systemet bättre än  
  
 henne. Samtidigt tenderar Poole att förlöjliga hennes agerande och  
  
 kritik när det gäller det positiva bemötande som mannen har mött i  
  
 termer av tolka in, förstår inte språket, förstår inte systemet.  
  
 Det föreligger en risk att svårigheter i kommunikationen stärker  
  
 socialarbetarnas auktoritet ytterligare och den kontrollerande  
  
 aspekten av det sociala arbetet får större utrymme (jfr Wheeler   
  
 Humphries 2004).  
  
 Som det framgår av Lopez version så framstår mannen mera som  
  
 en värdig klient (Sales  Hek 2004) till skillnad från kvinnan, en  
  
 ovärdig klient, som beter sig avvikande och inte tar emot den  
  
 hjälp socialtjänsten erbjuder. Mannens berättelser passar in i socialtjänstens  
  
 diskurser om barnens välbefinnande. Vad kvinnan  
  
 implicit ombeds att göra är att hon ska låta sitt problem att stöpas  
  
 om (Järvinen 2002) så att det passar in i socialtjänstens regler  
  
 och rutiner.  
  
 Samtidigt utmanar kvinnans berättelser socialarbetarens auktoritet,  
  
 maktposition, neutralitet och viljan att hjälpa till:  
  
 266 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Poole: Han har ju beskrivit att han har varit väldigt rädd för henne och  
  
 nedtryckt i skoskaften av henne. Han har ju varit väldigt hjälpsökande  
  
 och velat ha hjälp och stöd. Hon har i sin beskrivning sagt att hon har  
  
 fått passa upp honom och i princip varit vaken på nätterna och ser till  
  
 att han får kläder, helt enkelt serva honom så att han kommer iväg till  
  
 jobbet. Hon har känt sig nedtryckt och isolerat. Nu har hon gått med  
  
 på utredningen.  
  
 Den thailändska kvinnan har gått på Komvux periodvis och har en  
  
 grundskoleutbildning från sitt hemland. Poole anser att den thailändska  
  
 kvinnan saknar nyanser i språket och kan missförstå saker  
  
 och ting på fel sätt:  
  
 Poole: Hon kan svenska ganska bra och kan göra sig förstådd. Det är  
  
 bara det att hon tolkar in saker på fel sätt och har inte nyansen i språket,  
  
 om någon har varit högljudd mot henne så har hon uppfattat det  
  
 som hotfullt och argt.  
  
 Nguyen: Hur då?  
  
 Poole: Hon träffade en handläggare här som hade höjt rösten och sagt  
  
 något med lite högre tonläge. Då har hon uppfattat det som att hon  
  
 har blivit utskälld men i själva verket har handläggaren höjt rösten för  
  
 att vara tydlig. Det kan bli missförstånd.  
  
 Längre fram i intervjun säger Poole:  
  
 När hon pratar så blir hon högljudd, hon blir väldigt engagerad och  
  
 pratar med hög ton. Kan nästan se ut som om hon är arg. Sen tänker  
  
 vi: Är det på det här viset med alla i Thailand. Hon har sagt att det är  
  
 hennes sätt och att hon inte är arg.  
  
 Motsägelsefullheten blir tydlig i Lopez beskrivning av den unilaterala  
  
 missförståelsen från den thailändska kvinnans sida: Den thailänska  
  
 mamman förmodas höja rösten för att det är hennes kultur,  
  
 medan den svenska socialarbetaren gör det för att övertyga och vara  
  
 tydlig. Temperament blir liktydigt med kultur, frustration översätts  
  
 till kultur, maktlöshet inför institutionens ovilja att lyssna likställs  
  
 med kultur. Hennes tolkning av sitt sätt att tala beskriver hon som  
  
 någonting tillhörande hennes personlighet och inte någonting som  
  
 utgör en essens (Ålund 2002, Kamali 2002, Dominelli 2004) i den  
  
 thailändska kulturen. Poole och hans kollega ser sig själva inte som  
  
 några bärare av kultur, utan kultur är något som tillhör den thailändska  
  
 kvinnan.  
  
 Hennes förklaringar är missförstånd men deras är  
  
 snarare ett försök att förstå varför hon höjer rösten, nämligen att  
  
 det kan ligga i hennes kultur att bete sig så där, tala så där, höja  
  
 267 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 rösten etc. Poole menar att hon behöver kulturell hjälp för att fungera  
  
 som en god svensk mamma:  
  
 Poole: Hon behöver ha hjälp med att någon kan gå in och kan förklaras.  
  
 Personalen på utredningshemmet har kommit fram till hon behöver  
  
 kulturtolk, som de kallar det för. Någon som kan lotsa henne i det  
  
 svenska samhället. Vi gjorde ett hembesök hos henne och det var väldigt  
  
 stökigt i hennes lägenhet. Då vill man bli mer insatt och få fram  
  
 om thailändarna inte är så ordningsamma. Det är något som följer med  
  
 en och kanske de är inte så noga med hur det ser ut i hemmet. Hon  
  
 lagar flera maträtter som barnen kan äta och välja. Tycker de inte om  
  
 maträtterna så får de själva laga en annan maträtt. Hon saknar det där  
  
 med gränssättning, att man (här i Sverige) lagar en maträtt och så får  
  
 barnen äta det. Äter de inte det så får de vara utan, men så ser hon inte  
  
 på saken. Hon menar att man kan bjuda barnen på flera rätter. Så har  
  
 hon styrt hemma. Det här med kulturen spelar stor roll. Man ser ju det  
  
 när man ska bedöma om ett barn ska placeras hos sin pappa, som har  
  
 sina värderingar och kultur. När det gäller den här thailändska mamman  
  
 så bjöd hon till exempel sina barn på godis tills de åt så mycket de  
  
 orkade. Till sist var de nöjda och ville inte ha mer. Det skiljer sig från  
  
 den svenska kulturen eftersom svenska barn äter godis på en lördag.  
  
 Visst känner man att man skulle behöva mer på fötterna när det gäller  
  
 kunskap i olika kulturer.  
  
 Stens berättelse ovan leder oss att tro att berättelserna om den  
  
 thailändska kvinnan och den thailändska kulturen är en mycket  
  
 större berättelse om en föreställd svensk kultur och hur man uppfostrar  
  
 barn i Sverige. Återigen tenderar socialarbetarna att kulturalisera  
  
 hennes sociala problem. Frågan är om de hade sagt samma  
  
 sak om en svensk familj om familjen inte hade det rent hemma? Poole  
  
 talar om att lotsa henne i det svenska samhället, men målet är hon  
  
 ska bli som ett föreställt oss som äter godis på lördagar (hur vet  
  
 han att alla svenska barn äter godis endast på lördagar?) och endast  
  
 äter en maträtt. Vi har gränser, thailändarna saknar gränser, vi har  
  
 det städat hemma, thailändarna har det stökigt hemma. Diskursen  
  
 ovan skapar polariserade och antagonistiska identiteter som antas  
  
 vara oförenliga.  
  
 Socialarbetarna har rätt när de påpekar att överkonsumtion av  
  
 godis är onyttig för barnen ur ett hälsoperspektiv. Att ha det rent  
  
 hemma och sätta gränser är nödvändiga för den här familjen men  
  
 inte på det sättet som diskursivt framställs i Lopez berättelser, då  
  
 man förlägger problemens orsak i Thailand och glömmer bort de  
  
 sociala förhållanden som kvinnan lever under, här och nu i Sverige.  
  
 Den thailändska mamman transformeras till en kulturell klient,  
  
 268 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 med Greene (2002) analys av systemets skapande av klienten, så  
  
 är det hennes kultur som ska åtgärdas och det är där hon behöver  
  
 korrigeras. Att lotsa henne i det svenska samhället är ett outtalat  
  
 krav på assimilation. Poole anser att problemen och kulturkrocken  
  
 med klienter med invandrarbakgrund skulle minska om man är  
  
 kulturkompetent:  
  
 Poole: Visst skulle man behöva läsa in sig mer på den kultur där föräldern  
  
 kommer ifrån. Man skulle behöva en snabb översikt över olika  
  
 kulturer eller kanske ett bibliotek med lättfattliga böcker med korta  
  
 drag om hur man fostrar barn i den kulturen och vad finns det för stöd  
  
 i den kulturen. Vi har ju pratat om att det vore ju bra om man kunde  
  
 åka till landet och bli insatt i landets kultur, där klienterna kommer  
  
 ifrån. Jag har diskuterat det med en kollega när det kom upp de olika  
  
 kulturella skillnaderna.  
  
 Stens förståelse av kultur är statisk, eftersom han antar att klienternas  
  
 kulturer är färdiga produkter eller ting som finns där bortom  
  
 historien och som han kan få tillgång till när som helst genom att  
  
 läsa en bok. Som Pitts (2004) och Kamali (2002) påpekar,  
  
 leder denna kultursyn att socialarbetarna vill läsa sig in på andra  
  
 kulturer där det står till exempel hur den thailändska kulturen är  
  
 och inte som Street (1993) menar att kultur är ett verb och en process  
  
 i ständig omvandling. Som det visar sig ovan tenderar Poole  
  
 med Robbins (2004) tolkning att enhetliggöra, avgränsa och förtingliga  
  
 kulturen, i stället för att situera och historisera klienterna i  
  
 en specifik historisk situation och analysera deras levnadsvillkor.  
  
 Den thailändska mamman är inte bara en klient, utan hon är också  
  
 en kvinna, invandrare och har en låg status i det svenska samhället,  
  
 samtidigt finns det risk att hon blir diskriminerad i Sverige på  
  
 grund av sin thailändska bakgrund (Dominelli 1997, jfr de los  
  
 Reyes  Mulinari 2005). Den thailändska kvinnan hade uttryckt  
  
 sitt missnöje med hur hon hade blivit behandlat av socialarbetarna:  
  
 Poole: Hon hade skickat in ett brev till vår enhet och hade anklagat  
  
 handläggarna för rasism. Det var inga fina ord. Hon menade att hon  
  
 hade blivit så orättvist behandlad, att mannen hade stor fördel och att  
  
 vi bemöter honom på ett annat sätt än henne. Jag har tänkt på det.  
  
 Rasism är ett starkt ord. Hon fick mig som handläggare, trots att hon  
  
 inte ville ha mig. Jag sa till min gruppledare att jag och min kollega var  
  
 så neutrala man kan vara mot henne. Det blev ingen stor sak av det.  
  
 Inte så att vi satt ner och diskuterade det där i detalj.  
  
 Gruppledaren  
  
 betvivlade inte att vi hade behandlat henne väl.  
  
 269 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 Den thailändska kvinnans röst, hennes alternativa perspektiv och  
  
 motdiskurser är omstörtande och utmanar socialarbetarnas självbild  
  
 som neutrala och icke-diskriminerande. Återigen ser vi hur  
  
 asymmetrisk maktrelationen är mellan klienterna och socialtjänsten.  
  
 Poole anser inte att han har handlat fel eller särbehandlat kvinnan  
  
 på ett missgynnande sätt. Klientens ord verkar inte ha vägt så  
  
 tungt för gruppledaren eftersom hon med Chavez (1997, jfr  
  
 Dominelli 1997) ord inte beaktar socialarbetarnas potential att  
  
 agera diskriminerande och förtryckande. Socialarbetarna behöver  
  
 inte nödvändigtvis medvetet diskriminera klienter med invandrarbakgrund  
  
 (MacPherson 1993) utan det är deras praktiker, rutiner  
  
 och kultursynen i form av institutionell rasism som kan utgöra en  
  
 grund för diskriminering. Det är inte bara ett socialarbetarproblem  
  
 utan det gäller hela socialtjänsten som institution och organisation.  
  
 Dock bör det understrykas att det är genom socialarbetarnas praktiker  
  
 som diskriminering får konsekvenser. Gruppledaren struntar  
  
 helt enkelt i den thailändska kvinnans version och litar på ett naivt  
  
 sätt på sina kollegors berättelser. Det fanns knappast någon diskussion  
  
 om hur de hade kunnat diskriminera kvinnan. Den institutionella  
  
 rasismen (MacPherson 1993) implicerar visserligen att organisationen  
  
 kollektivt misslyckas med att erbjuda klienterna service på  
  
 ett adekvat sätt på grund av avsaknad av betänksamheter men även  
  
 till följd av omedvetna/medvetna fördomar och stereotyper mot  
  
 etniska grupper. Poole berättar även om en annan klient med invandrarbakgrund  
  
 som han har haft kontakt med:  
  
 Poole: Det gäller en pappa som kommer från en arabisktalande. Han  
  
 pratar väldigt bra svenska. Där har det inte varit något problem. Det  
  
 gäller placering av hans son. Han har varit gift med en svensk kvinna  
  
 som är svag med gränser och har sociala problem. Mamman har sagt  
  
 att hon inte klarar av sonen längre. Nu har pappan kommit in i bilden.  
  
 Sonen har varit placerad i ett familjhem i tre år, men familjhemmet  
  
 orkade inte med honom. Det har varit glasklart med det han har velat  
  
 och sagt. Han sägs vara redo att uppfostra barnet. Men kulturen gör  
  
 att vi måste ta hänsyn till det att han kommer att uppfostra barnet  
  
 muslimskt, stränga regler. Vi måste ta hänsyn till att pojken har vuxit  
  
 upp hos sin svenska mamma och under svenska förhållanden under  
  
 väldigt många år. Det är inte bara att flytta till sin pappa och leva som  
  
 en muslim. Men han är beredd att ta sig an pojken. Han känner att han  
  
 inte tidigare haft förtroende från socialtjänsten. Men det här gäller en  
  
 pojke som ska flytta halva Sverige och börja leva och uppfostras efter  
  
 muslimska regler, då man har levt gränslöst. Det blir stor skillnad.  
  
 270 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Lopez möte med den här pappan handlar om en förhandling huruvida  
  
 pappan är kvalificerad för att få vårdnaden om sin son eller  
  
 inte. Som det framgår från Lopez berättelse så är muslimsk uppfostran  
  
 oförenlig med svenskhet, eftersom islam och muslimer  
  
 inte tilldelas en plats i den svenska identiteten. Muslimer förkroppsligar  
  
 per automatik stränghet och hårda regler. Men det  
  
 intressanta är att varken mamman eller familjhemmet har orkat  
  
 med den här pojken. Trots mammans sociala problem så har hon  
  
 fått möjligheten att uppfostra barnet. Däremot har inte pappan fått  
  
 något förtroende från socialtjänsten för att uppfostra sin son. Han  
  
 diskvalificeras som pappa för att han är muslim. Man får inte  
  
 glömma faktumet att han är pojkens pappa och har rätt att yttra sig  
  
 om barnet och hans uppfostran. Hans religion samt hans arabiskhet  
  
 berövar honom enligt socialarbetarens diskurs hans förmåga  
  
 att agera och uppfostra barnet på ett sätt som är accepterat i  
  
 Sverige. Poole utgår från en stereotyp bild och en abstraktion när det  
  
 gäller den muslimska pappan.  
  
 Socialarbetaren Freeman berättar om sitt möte med en familj med  
  
 invandrarbakgrund där problemet ansågs ha kulturella orsaker  
  
 enligt gruppchefen:  
  
 Freeman: Det var en familj, som hade fem barn och hade fått ett sjätte  
  
 barn. Då bråkar mannen och vi fick en anmälan att kvinnan hade hoppat  
  
 ut från ett fönster, andra våningen. Hon var praktiskt taget död för  
  
 att mannen slog henne med någonting. Då kallade gruppchefen tillsammans  
  
 med andra kollegor på mig. Då ville de att jag skulle komma  
  
 till kontoret för att det hade hänt något. Jag kom dit och då tyckte de  
  
 att eftersom kvinnan kunde arabiska, jag kunde då lättare prata med  
  
 barnen eftersom barnen hade sett allt händelseförloppet. Mannen hade  
  
 ju polisen tagit, så att jag kunde prata med barnen på deras eget språk  
  
 om vad som hade hänt.  
  
 Nguyen: Är det här ett kulturellt problem?  
  
 Freeman: Det här har inte med kulturen att göra. De bad mig för att  
  
 vara med eftersom jag kunde arabiska. Men våld äger rum mer i  
  
 svenska familjer än i invandrarfamiljer. Gruppchefen och kollegorna  
  
 tyckte att det här var ett kulturellt problem. Jag uppfattade det snarare  
  
 som en akut situation än ett kulturproblem. Men mina kollegor tyckte  
  
 att det var annorlunda och kulturellt.  
  
 Brottet som mannen hade begått mot kvinnan stämplades direkt  
  
 som ett kulturellt problem därför att både förövaren och offret är  
  
 personer med invandrarbakgrund. Det är helt enkelt något som  
  
 sker utanför gruppchefens och hennes kollegors mentala karta.  
  
 Freeman uppfattade det snarare som ett akut problem och tänkte  
  
 271 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 mer på barnens hantering av krisen. Hennes version skiljer sig från  
  
 de övriga socialarbetarna eftersom hon är medveten om att våld  
  
 tilldelas en kulturell förklaring eftersom de inblandade anses vara  
  
 kulturellt olikt oss. Freeman avmystifierar föreställningar om  
  
 kulturen som den legitima orsaken till våld mot kvinnor. Hon har  
  
 en annan syn på kulturkompetens än Poole:  
  
 Freeman: Det handlar om att sätta sig i deras position. Som socialarbetare  
  
 måste man tänka att alla klienter som kommer från samma land  
  
 är inte lika. Klienterna måste ju få möjligheten att diskutera sina erfarenheter 
  
 . Det kan inte vara så att allt svenskt är bra och allt utländskt  
  
 är dåligt. Klienterna måste ha rätten att komma till tals och det gäller  
  
 att lyssna på dem. Det finns en omedveten attityd hos socialarbetaren  
  
 att han eller hon vet klientens bästa. Dessutom tror jag inte på neutralitet  
  
 hos socialarbetare och hur de behandlar sina klienter.  
  
 Johannas berättelse om kulturkompetens handlar inte längre om att  
  
 läsa sig in på andra kulturer eller att ha förtingligande syn på kultur,  
  
 utan hon är i samma linje som Pitts (2004) att socialarbetarna  
  
 måste beakta det unika hos klienterna och avstå från att enhetliggöra  
  
 identiteter och kulturer. Samtidigt fäster hon sin uppmärksamhet  
  
 på etnocentrism där allt avvikande stämplas som dåligt  
  
 samt att socialarbetarna implicit försöker tvinga klienten att  
  
 anpassa sig till sådant som kallas för svenskt. Freeman intresserar  
  
 sig även för klientens skildring av hennes/hans egen situation, därtill  
  
 att socialarbetarna bör aktivt lyssna på klienten, det handlar ju  
  
 trots allt om klientens liv och välbefinnande. Socialarbetarna är inte  
  
 neutrala aktörer i samhället och i sina relationer med klienter, de  
  
 har en funktion, nämligen att hjälpa klienter och korrigera eller  
  
 adaptera klienterna till det normala (Humphries 2000, Thompson  
  
 2000, Järvinen 2002). Denna normalitets diskriminerande potentialer  
  
 och mekanismer torde särskilt undersökas och blottläggas.  
  
 Smith pekar på de problem hon möter i sitt arbete med klienter  
  
 med invandrarbakgrund. Det gäller främst tvångsäktenskap  
  
 och exemplifierar med ett fall:  
  
 Brodern kommer hit och berättar att han kommer att döda sin syster  
  
 om hon inte gifter sig med sin kusin. Systern har hittat på historier för  
  
 att träffa sin pojkvän, även han är också från Afghanistan. Men han är  
  
 inte för bra för henne eftersom det inte är någon kusin. Vi svenskar  
  
 har inte inflytande över våra barn med vilka de ska gifta sig. Vi kan försöka  
  
 men till slut är det de som bestämmer. Vi har också haft det så  
  
 som invandrarna för 100 eller 200 år sedan. De kanske inte har kommit  
  
 så långt.  
  
 De lever fortfarande kvar i det gamla.  
  
 272 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Smith bör ta broderns hot på allvar och skydda flickan. Ett  
  
 sådant ingripande från socialtjänstens sida är välgrundat eftersom  
  
 det föreligger ett reellt hot mot flickans säkerhet. Tvångsäktenskap  
  
 bör inte accepteras i Sverige och flickans berättelse och rop på hjälp  
  
 måste uppmärksammas. Dock, märk väl att personer med invandrarbakgrund  
  
 hänvisas till två hundra år tillbaka i tiden. Enligt  
  
 Alvarado utsaga ligger personer med invandrarbakgrund (muslimer)  
  
 efter i en förmodad linjär utvecklingslinje och tidsaxel. Vidare  
  
 har svenskarna passerat den tidpunkten som personer med invandrarbakgrund  
  
 befinner sig i i dag. Det är en myt att föräldrarna inte  
  
 har något att säga till när deras barn väljer ett partner. Faktorer som  
  
 klass, sexualitet, religion och etnicitet är många gånger avgörande  
  
 för en persons beslut vid val av livspartner.  
  
 Danielas analys av skillnader mellan klienter med invandrarbakgrund  
  
 och svensk bakgrund:  
  
 Stället jag jobbade på innan jag flyttade till X (ett marginaliserat och  
  
 stigmatiserat område), basbehoven var uppfyllda. De hade språket,  
  
 därmed kunde de ta del av svenska nyheter, svenska tidningar. Man  
  
 följde vad som hände i Sverige. Även om de hade stora sociala problem  
  
 så var man ändå en del av språket. Skillnaden är att de (svenskarna)  
  
 hade en starkare anknytning till samhället än vad de här (invandrarna)  
  
 har. Även om de var psykiskt sjuka eller missbrukare så var de ändå  
  
 bättre anpassade till det svenska samhället.  
  
 Analysen som Moss gör skapar en hierarki där svenska klienter  
  
 hamnar inom kategorin värdiga och önskvärda klienter. Klienter  
  
 med invandrarbakgrund behöver enligt hennes analys genomgå  
  
 flera steg eller faser för att komma närmare den kategorin och  
  
 samhället. Att vara en klient/person med invandrarbakgrund innebär  
  
 enligt Moss en förmodad sämre anpassning. Oavsett vad  
  
 svensken gör, så är den svenska klienten enligt Moss en bättre  
  
 anpassad individ. Avsaknad av det svenska språket stämplas som en  
  
 social problematik som antas vara värre än psykiskt sjuka eller  
  
 missbruk.  
  
 Rasism och integration i det mångkulturella Sverige  
  
 Här nedan kommer jag att gå igenom olika diskurser om rasism,  
  
 integration, muslimer, personer med invandrarbakgrund, kultur  
  
 och segregation i Sverige som respondenterna redogör för. Jag  
  
 anser att socialarbetarnas förståelse av rasism/diskriminering har  
  
 273 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 konsekvenser för vilka åtgärder och lösningar man bör föreslå för  
  
 att bekämpa rasism och diskriminering. Ett anti-rasistiskt medvetande  
  
 inom socialt arbete är centralt för att man ska förstå mötet  
  
 mellan socialarbetarna och klienter med invandrarbakgrund på  
  
 socialtjänsten. Min definition av integration är att personer med  
  
 invandrarbakgrund skall omfattas av sociala, politiska, juridiska och  
  
 ekonomiska rättigheter på samma villkor som svenskarna, det  
  
 inbegriper självklart även skyldigheter.  
  
 Socialarbetaren Wilson som arbetar med barn och familjer uppfattar  
  
 integration på följande sätt:  
  
 Integration är inte för mig det som staten lägger fram. Enligt staten  
  
 ska man blanda med statens medel. Man har ett program, tunga program 
  
 , bostadsprogram, styra boende, dra dit två svenskar, en invandrare,  
  
 två invandrare och en svensk. Staten vill väl. Men för mig är den  
  
 praktiska integrationen så här: vi är människor, vi behöver, man kommer  
  
 från olika förhållanden, man söker sig automatiskt till sitt språk  
  
 och sin etnicitet. Det är därför det blir som i Malmö och Stockholm  
  
 områden. Kommer man från ett land, eller en region där det är krig. Vi  
  
 pratar inte om låtsaskrig som vi här i Sverige ser på TV, utan det gäller  
  
 svåra omständigheter som dessa människor har levt under. Då blir  
  
 Sverige ett ganska stort paradis. Hindren till integration är arbetsmarknaden.  
  
 Jobben börjar ta slut, även för ursprungsbefolkningen.  
  
 Man väntar på bättre tider. Kanske det svänger. Det är bättre att  
  
 svänga i gräddburken än att svänga i en tomburk.  
  
 Björns syn på integration är pessimistisk. Utifrån sin essentialistiska  
  
 syn på etnicitet och kultur (Ålund 2002) förkastar han statliga  
  
 ingripande till förmån för integration när han framhåller att det är  
  
 naturligt att individer ur samma grupp söker sig till varandra.  
  
 Personer med invandrarbakgrund bor i förorter och beblandar sig  
  
 inte med majoritetssamhället därför att de vill vara med sina egna  
  
 grupper. Björns synsätt på integration reflekterar det svenska talesättet:  
  
 lika barn, leka bäst. Härmed utesluter han diskurser där personer  
  
 med invandrarbakgrunds koncentration till olika förorter i  
  
 Stockholm och Malmö förklaras av koloniala bilder och social  
  
 exkludering/segregation av De andra (icke-vita, muslimer, araber,  
  
 afrikaner, sydamerikaner och asiater). Wilson menar således att personer  
  
 med invandrarbakgrund ska vara förnöjsamma med det de  
  
 redan har i Sverige. Det anses trots allt vara bättre än det de hade i  
  
 sina krigshärjade hemländer. I ett egalitärt och demokratiskt samhälle  
  
 så skall alla människor omfattas av samhällets resursfördelning  
  
 på samma villkor. Enligt Miranda premisser så kan personer  
  
 med invandrarbakgrund välkomnas som medlemmar i gemenska274 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 pen, dock på ett underordnat villkor. När det gäller företräde till  
  
 arbete så bör svenskarna komma först eftersom de har varit här  
  
 längre än de nya medlemmarna som har invandrarbakgrund vilka  
  
 emellertid bör nöja sig med att svänga i gräddburken än att svänga i  
  
 en tomburk. Detta synsätt återspeglar en chauvinistisk social- och  
  
 arbetsmarknadspolitik. Välfärden gäller alla, men de riktiga  
  
 svenskarna först.  
  
 Moss fångar upp integrationen och säger:  
  
 Det här är en gissning och jag kan bara känna att ju längre bort du  
  
 kommer ifrån desto svårare blir det med acklimatisering. Jag tror själv  
  
 om man är finländare, polack eller islänning eller något sådant, så har  
  
 man mycket lättare att acklimatisera. Jag menar om jag ska flytta till  
  
 Polen eller Iran, så är det som dag och natt. Det skulle vara otroligt  
  
 mycket enklare för mig att bo i Polen. Det är ju precis likadant för  
  
 dem också. Jag skulle känna igen det polska samhället och den polska  
  
 kulturen och människornas sätt att leva. Det polska samhället är  
  
 mycket likt mitt, det svenska sättet. Vi är uppbyggda på samma sätt.  
  
 Familjerna har samma sorts betydelse. Jag kommer till någonting jag är  
  
 uppfostrad till. Jag behöver inte anstränga mig. Det är därför jag kan  
  
 tänka mig att det blir svårare att ju längre bort du kommer ifrån, desto  
  
 större skillnader finns mellan samhällen eller samhällsskikten.  
  
 Mattson  Tesfahuney (2002) underströk att kulturavstånd  
  
 används i offentliga sammanhang som en betydelsefull förklaringsvariabel  
  
 till varför vissa personer med invandrarbakgrund inte kan  
  
 integrera sig i det svenska samhället, Deras slutsatser återspeglas  
  
 tydligt i Morris påstående. Muslimer, araber, afrikaner, asiater  
  
 och latinamerikaner hamnar inom kategorin ju längre bort, desto  
  
 svårare förutsätts det bli med integration för deras del. Men ju  
  
 närmare man är Sverige, vilket med andra ord implicerar vita  
  
 kristna européer/västerlänningar, så ligger integrationen inom kort  
  
 räckhåll. Privilegiet som vithet tilldelar är obestridligt både lokalt  
  
 och globalt.  
  
 Historien säger också något annat om hur man har sett på finländare  
  
 eller polacker, de har också utsatts för diskriminering i  
  
 Sverige. Dock har deras situation förbättrats i många avseende i  
  
 jämförelse med icke-europeiska personer med invandrarbakgrund.  
  
 Invandrarbegreppet inbegriper inte i praktiken vita människor  
  
 som i många andra europeiska länder. Diskursen om vilka som är  
  
 invandrare och vilka som är riktiga européer som förs på den högre  
  
 politiska nivån, i media och forskning påverkar även direkt vanliga  
  
 människors föreställningar och attityder till dessa. Dessutom  
  
 275 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 säger Morris val av en polack och en iranier någonting om hur det  
  
 förhåller sig i dag i Sverige; vilka grupper som löper risk att utsättas  
  
 för diskriminering och vilka som är välkomna.  
  
 Lopez analys av integration:  
  
 Som jag har förstått det så har de (invandrarna) hamnat i förorterna i  
  
 storstäderna. Folk från olika länder har letat sig efter varandra i olika  
  
 stadsdelar i hyreslägenheten. Det har blivit klumpvis från olika kulturer.  
  
 Så kan man säga att de har misslyckats med att blanda svenska och  
  
 invandrare så att ska bli på ett bra sätt.  
  
 Socialarbetaren Rush som har arbetat med klienter med  
  
 invandrarbakgrund på olika håll i Sverige yttrar sig om integration  
  
 enligt nedan:  
  
 Integration är att svenskar och invandrare ska kunna leva tillsammans  
  
 men man måste också ha sina kulturer och seder. Samtidigt ska vi  
  
 kunna bo i samma bostadsområde. Det ska vara naturligt och att vi  
  
 inte ska vara segregerade från varandra.  
  
 Det är vida accepterat inom forskningen att kultur i dag fungerar  
  
 som ett surrogat för rasbegreppet och därmed även mera politiskt  
  
 korrekt och legitimt. Poole hävdar att olika kulturer har sökt sig  
  
 till varandra och får det att framstå som om det vore självvalt och  
  
 att staten därför bör vidta åtgärder för att blanda olika kulturer.  
  
 Integration skall undersökas i relation till segregation precis som  
  
 Rush gör med hänsyn till bostäder. Varken Wilson eller Poole  
  
 beaktar sociala strukturer som kan ha djup inverkan på föreliggande  
  
 sociala relationer och att det finns strukturer som rumsligt diskriminerar  
  
 och utesluter individer och grupper (främst utomeuropéer)  
  
 från en jämlik resursfördelning i samhället. Däremot är Poole och  
  
 Rush mer positiv till integration än Wilson som tycker att integration  
  
 endast är något statligt och omöjligt eftersom sociala/etniska/kulturella  
  
 grupper vill leva åtskilda. Rush anser att  
  
 det är möjligt att ha en egen identitet och leva i samma bostadsområde  
  
 med andra grupper. Knight (2004, jfr Eriksen 1997:53) har  
  
 rätt när hon säger att kultur och identitet används som synonymer.  
  
 Om man konceptualiserar kultur och identiteter som synonymer så  
  
 riskerar man att förfrysa människorna och deras kulturella identiteter.  
  
 Kulturer är inte geografiskt bundna och det är faktiskt möjligt  
  
 att kombinera olika identiteter (svensk, europé, arab eller muslim)  
  
 och kommunicera dem beroende på situationens krav. Freeman  
  
 formulerar sitt perspektiv på integration:  
  
 276 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 När jag tänker på integration då tänker jag på tvång, att tvinga folk att  
  
 leva som vi gör här i Sverige. Varför ska vi tvinga dem att leva som  
  
 svenskar? Integration ska rikta sig mot lika möjligheter när det gäller  
  
 jobb, studier och bostad, självklart det gäller även skyldigheter. Man  
  
 kan inte tvinga människor att leva och tänka som svenskarna gör. Alla  
  
 svenskar tänker ju och lever inte precis på samma sätt. Jag har funderat  
  
 och tänkt på det här att leva som en svensk, man kan fråga sig vad det  
  
 betyder. I ett mångkulturellt samhälle måste man få ha sin åsikt inom  
  
 lagens gränser. Alla måste ju vara med och tänka, vi svenskar kan inte  
  
 tänka åt alla, alla måste vara med. Sverige är inte ett mångkulturellt  
  
 samhälle, visst finns det människor från olika länder, men de får inte  
  
 vara med och tycka till. De är ju invånare i det här landet och därför  
  
 borde de vara med.  
  
 Som det förefaller ovan så är Freeman kritisk mot assimilationspolitiken  
  
 i Sverige som går under integrationens täckmantel. Hon  
  
 menar att dagens integration återspeglar den funktionalistiska  
  
 visionen om ett samhälle med en kultur som yrkar på homogenisering  
  
 i samhället. Vad Freeman avser är att integration bör konkretiseras  
  
 så att det ska omfatta arbete, utbildning och bostäder. Samtidigt  
  
 betonar hon invandrarnas delaktighet och röst i samhället vilket  
  
 uttrycker ett anti-rasistiskt medvetande (Dominelli 1997).  
  
 Freeman problematiserar även det dunkla begreppet svensk och  
  
 anser att det inte är entydigt vad man menar med att leva som  
  
 svensk och vara svensk. Dessutom accentuerar hon att Sverige inte  
  
 är ett mångkulturellt samhälle, eftersom personer med invandrarbakgrund  
  
 inte har samma rättigheter i samhället och är inte  
  
 medaktörer till samhällets utformande.  
  
 Smith säger att integration rör sig om:  
  
 arbete och svenska folkets inställning. Jag tror att svenskarna är  
  
 mycket mer rasistiska än vad man vill påstå. Det måste finnas en  
  
 anledning till varför största delen av invandrarna inte får något jobb  
  
 och varför man väljer att anställa en svensk framför en invandrare.  
  
 Socialarbetaren Sanchez som är född i ett arabisktalande land och  
  
 kom till Sverige vid en ung ålder menar att problemen för personer  
  
 med invandrarbakgrund:  
  
 handlar om arbetslöshet, bostadssegregation och segregering.  
  
 Invandrarnas problem har med samhället att göra.  
  
 Sanchez och delvis Smith riktar uppmärksamheten mot de arenor  
  
 som personer med invandrarbakgrund inte får tillgång till på  
  
 samma villkor. De sociala problemen är inte självvållade utan har  
  
 277 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 att göra med social exkludering från samhället. Ahmad som är från  
  
 Kurdistan och bor i Sverige sedan 70-talet, har jobbat länge i marginaliserade/stigmatiserade  
  
 områden och anser att:  
  
 Invandrarnas situation är en politisk fråga, det gäller facket, det gäller  
  
 arbetsgivare, det gäller arbetsmarknaden. Att invandrarnas har det  
  
 svårt här i Sverige är inte endast ett problem för invandrarna utan det  
  
 är ett samhällsproblem som gäller alla i Sverige.  
  
 Vad Mccormick tycks mena är att resursfördelningen i samhället och  
  
 situationen för personer med invandrarbakgrund måste politiseras i  
  
 sociala termer och därmed erhålla ett offentligt erkännande. Det är  
  
 många huvudaktörer som måste involveras i denna process samtidigt.  
  
 Mccormick anser att rasismen är ett betydande problem för Sverige:  
  
 Det finns en dold rasism och fördomar som är mycket farligt i Sverige.  
  
 De skinnskallar som är ute, skriker och springer. Det är inte de som är  
  
 farliga utan det är de som sitter och har makt och bestämmer. Deras  
  
 rasism är mycket farligare eftersom de har makt. Här i Sverige försöker  
  
 människorna ge sken av att vara neutrala inför olika människor.  
  
 Men det existerar ingen neutralitet. Rasismen i Sverige är inte så att  
  
 svenskar kommer fram till dig och säger att jag inte gillar dig för att du  
  
 är invandrare. Man går runt med den. Jag ska berätta en historia för  
  
 dig. Jag var nämligen på en fest som en kvinnlig arbetskamrat hade  
  
 organiserat. Hon är svenska. Hon är jättetrevlig och frågade mig om  
  
 jag ville komma på hennes fest. Jag gillar ju henne och sa ja. Jag gick på  
  
 festen och det var ett typiskt svenskt födelsekalas med svenska flaggan  
  
 och tårtan. Jag råkade sitta vid hennes man. Vi presenterade oss för  
  
 varandra. Han var tandläkare och sa ingenting på länge. Men varje gång  
  
 han ville säga något ville han framställa sig själv som progressiv. Efter  
  
 att han har druckit några glas vin, då sa han till mig: Tänk om du har en  
  
 dotter! Jag sa att jag har en dotter. Så fortsätter han: tänk om hon  
  
 börjar träffa en svensk kille? Vad skulle du säga? Jag svarade att jag har  
  
 en dotter och hennes pojkvän är svensk. Vad vill du att jag ska säga?  
  
 Men han fortsatte och ställde samma fråga: tänk om du har en dotter  
  
 och hon skulle träffa en svensk? Hur skulle du reagera? Jag sa ju till  
  
 dig att jag har en dotter och hon träffar en svensk kille. Det jag har  
  
 berättat för dig är inget tänk om utan en verklighet.  
  
 Till slut ropade jag  
  
 på min arbetskamrat och sa till henne att hennes man är väldigt jobbig  
  
 och att jag inte ville stanna kvar på festen.  
  
 Nguyen: Vad tänkte du då?  
  
 Ahmad: Vad tror du? Jag tänker att han är en rasistjävel som först  
  
 framställer sig själv som en öppen och progressiv person men visar  
  
 senare ett rasistiskt ansikte. Jag skulle respektera honom mycket mer  
  
 om han sa: hej, jag heter Chandler och jag är tandläkare och är gift med  
  
 Brown och jag hatar invandrare. Även om jag skulle tycka att han var  
  
 otäck och konstig, skulle jag åtminstone veta att han var rasist. Han  
  
 visar sig först som en ängel och slutar som en djävul.  
  
 278 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Ahmad antyder ovan att diskriminering verkar mycket på ett subtilt  
  
 plan. Samtidigt låter han påskina att diskriminering inte är som  
  
 den dominerande diskursen i Sverige vill framställa, nämligen att  
  
 det är något hemmahörande hos några vilsna och galna skinnskallar  
  
 utan man glömmer bort att även vanliga svenskar kan handla diskriminerande  
  
 eftersom deras handlingar återspeglar en specifik  
  
 samhällsordning som reproducerar sociala ojämlikheter och privilegierar  
  
 vissa grupper och individer i samhället. Att endast hänföra  
  
 rasism till enstaka galningar och skinnskallar kan leda till att man  
  
 försummar som Romero (1991:50) påpekar att det existerar politikens  
  
 värld, statens värld och strukturernas värld. Murphy närvarande  
  
 på festen var ett kollektivt kurdiskt närvarande på festen, eftersom  
  
 han inte får vara någon självständig individ med egna handlingsmöjligheter,  
  
 utan måste representera samtliga kurder. Han förstår  
  
 att mannens utfrågningar är ett sätt att särskilja honom från  
  
 den svenska närvaron på festen, du är kurd, därför måste du vara  
  
 annorlunda och därmed är du inte någon av oss. Det spelar föga  
  
 roll hur länge han har bott i Sverige och vilken utbildning han har  
  
 och vilka erfarenheter han har. Utan det som fascinerar tandläkaren  
  
 är om Mccormick gör sin dotter illa om hon träffar en svensk kille  
  
 eller inte. Tandläkaren nöjer sig inte med att Mccormick berättar att  
  
 hans dotter faktiskt träffar en svensk kille och att han inte har några  
  
 invändningar mot hennes val. Murphy berättelse och motdiskurs  
  
 passar inte in i hans invanda stereotypa mentala landskap. Det finns  
  
 säkert kurdiska föräldrar som inte vill acceptera sina döttrars eller  
  
 söners val utanför sin egen etniska grupp. Samtidigt bör man  
  
 komma ihåg att svenska föräldrar kan uppvisa en motvilja mot att  
  
 deras barn träffar så kallade invandrarkillar eller turkar. Mccormick  
  
 framhåller att även inom socialtjänsten finns liknande problem med  
  
 stereotyper och diskriminering mot män med invandrarbakgrund:  
  
 Det händer ibland när en kvinna och en man med invandrarbakgrund  
  
 har problem och kvinnan går till socialtjänsten och gråter. Då är man  
  
 väldigt snabb med att hänga mannen. Man tar kvinnans parti och mannen  
  
 kan inte påverka någonting eftersom han är invandrare och redan  
  
 dömd. Då märker mannen att han blir diskriminerad som en invandrarman 
  
 . Det är inte så att invandrarmannen är alltid skyldig. Det finns  
  
 också kvinnor som kan göra fel. Invandrarmannen har svårare att  
  
 hävda sig hos socialtjänsten eftersom det finns en klar bild av hur han  
  
 ska vara. Då blir hans berättelse hos socialtjänsten inte intressant.  
  
 Mina svenska arbetskamrater brukar ibland fråga mig vilket land klienten  
  
 kommer ifrån. Jag kan då säga till exempel att han är kurd, då  
  
 kan de säga: aha, han är muslim. Han slår sin fru för att han är muslim.  
  
 279 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 De tror att feminism inte finns bland muslimer och att kvinnor sitter  
  
 där och väntar på att bli slagna av sina män. Som invandrare blir man  
  
 kollektivt dömd.  
  
 Alvarado berättelse om vilka skillnader som föreligger när män  
  
 med invandrarbakgrund och svensk bakgrund slår kvinnor,  
  
 bekräftar Murphy version:  
  
 Man (män med invandrarbakgrund) använder sig av kultur och religion  
  
 för att få makt över kvinnor. Svenska familjer, det är en vuxen man  
  
 som spöar upp sin fru, i en invandrarfamilj så är det en bror som läxar  
  
 upp sina systrar. Skillnaden är att den svenska mannen använder sig  
  
 inte av islam eller koranen, det gör ju däremot den afghanska pojken,  
  
 men skillnaden är ju inte så stor eftersom både två slår för att ha makt  
  
 över någon annan. Jag tror att svenska män är klena, han slår för att  
  
 han inte har så mycket att säga till.  
  
 Smith är motsägelsefull när hon diskuterar våld mot kvinnor  
  
 begångna av svenska män och personer med invandrarbakgrund.  
  
 Det finns säkert många män som försvarar sitt våld mot kvinnor  
  
 med hänvisning till religion, kultur, psykiskt sjuka, svartsjuka och  
  
 försöker rättfärdiga det med dessa "svepskäl. Männen använder  
  
 det nakna våldet för att vidmakthålla sin överordnade maktställning  
  
 gentemot kvinnan. Det säger även Smith. Däremot skapar hon  
  
 en polarisering när hon säger att svenska män är klena och maktlösa.  
  
 Klenhet och maktlöshet kontrasteras gentemot styrka, auktoritet  
  
 och makt, som män med invandrarbakgrund förmodas besitta.  
  
 Socialtjänsten bör vara tydlig i sina riktlinjer att kulturell relativism  
  
 inte är lösningen på våld mot kvinnor. Den enskilda kvinnans liv  
  
 och säkerhet går före mannens hänvisning till sakrala texter, kulturella  
  
 uttryck, svartsjuka eller psykologiska orsaker. Med andra ord:  
  
 misshandel är misshandel och mord är mord.  
  
 Nguyen: Tar ni upp temat rasism här på socialtjänsten?  
  
 Ahmad: Nej, men det ska inte komma ifrån mig. Om jag skulle ta upp  
  
 rasism, så skulle de (svenskarna) säga att här sitter en invandrare, pratar  
  
 om rasism och klagar.  
  
 Freeman: Rasism diskuteras inte här på vår enhet och det har aldrig  
  
 dykt upp här under min tid här.  
  
 Rush: Vi har aldrig diskuterat rasism inom vår organisation. Nej,  
  
 jag tycker inte att man ska prata om rasism. Folk blir rädda och det blir  
  
 problem. Det är politiker som pratar om rasism, vanliga Jackson pratar  
  
 inte om sånt.  
  
 Poole: Nej, inte vad jag vet.  
  
 Wilson: Jag tycker inte att rasism finns inom socialtjänsten.  
  
 Linda: Jag tycker att ordet rasism är fel och det är så laddat och det  
  
 280 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 finns så många associationer till det. Det finns en risk att man misstolkar  
  
 andra kulturers uttryck. Rasism är ett ord som jag sällan använder.  
  
 Sanders: vi diskuterar aldrig rasism i vår institution.  
  
 Smith: Det finns rasism inom socialtjänsten. Många tänker i vi och  
  
 dom banor. Det gör att de inte får den hjälp de behöver. Det påverkar  
  
 relationen och bemötandet. Rasismen hör man in socialarbetarnas  
  
 utsagor och uttalande. Under kafferasten hör man ofta sådant. Om  
  
 man säger till dem, så blir de irriterade för att man lägger sig i.  
  
 Rasismen verkar vara ett tema som man helst inte ska diskutera.  
  
 Om det inte existerar några diskussioner kring rasism beror det  
  
 säkerligen på att socialarbetare inte tror sig kunna vara rasistiska  
  
 och behandla klienter på ett diskriminerande sätt. Samtidigt framgår  
  
 det på något sätt att socialtjänsten tror sig vara immun mot  
  
 rasism och att det är något som sker på andra platser.  
  
 Socialarbetare med invandrarbakgrund kan lätt bli utsatta om de  
  
 tar upp problemen med rasism, eftersom rasism anses vara ett  
  
 starkt ord eller ett misstolkande av andras kulturella uttryck.  
  
 Rasismen förstås även som ett ord som väcker rädsla hos personalen.  
  
 Det är helt begripligt att socialarbetarna inte vill bli stämplade  
  
 som rasister men frågan är om bortträngandet av rasism från  
  
 socialtjänstens domän hjälper de människor som utsätts för och  
  
 erfar rasism? Smith påpekar att rasism kan ha en negativ effekt  
  
 på relationen mellan socialarbetarna och klienterna. Dessutom har  
  
 hon hört rasistiska utsagor i fikarummet och protesterat men har  
  
 fått ett vrångt bemötande. Socialarbetarna saknar kunskaper om  
  
 rasismens flexibilitet och dess skiftande former eftersom rasismen  
  
 anser vara något som tillhör Nazityskland, Sydafrika, etc. Rasism  
  
 behöver inte alltid handla om utrotning och explicita rasistiska  
  
 praktiker, utan dagens rasism ter sig väldigt subtilt:  
  
 Wilson: Jag tycker att rasismen är ett väldigt laddat ord.  
  
 Nguyen: Varför är det laddat?  
  
 Wilson: Jag menar att Sverige har en viss historia, då menar jag inte  
  
 Sveriges historia från 30-talet, då man stödde anti-semitismen och  
  
 nazister. Utan jag tänker på historien om en politiker nämligen Harris som har profilerat sig som allas och tagit ställning till olika frågor  
  
 i världen, till exempel stödde Yasser Arafat vilket var kontroversiellt  
  
 på den tiden eftersom Arafat förknippades med terrorismen. När  
  
 jag tänker på rasism så tänker jag på det gamla Sydafrika. Om man  
  
 jämför med andra länder så är rasismen ett starkt och laddat ord för  
  
 Sverige.  
  
 Linda: Jag tycker att det är ett sådant begrepp som är så stort.  
  
 När  
  
 man pratar om ordet rasism i den allmänna debatten så framstår det  
  
 som att det är svenskar mot invandrare. Men det finns rasism bland  
  
 281 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 invandrare mot invandrare. Rasism måste man bryta ner i mer användbara  
  
 begrepp, men det är väldigt vanligt med rasism här ute (förorten)  
  
 om man menar fördomar mellan olika folkslag. Definitionen av rasism  
  
 är enligt mig fördomar mot en grupp människor. Jag tycker att  
  
 begreppet har förlorat sin riktiga innebörd. Begreppet var viktigt när  
  
 man arbetade mot Apartheid i Sydafrika. Men här i Sverige när föräldrarna  
  
 klagar på att polisen bemöter deras unga på ett rasistiskt sätt, så  
  
 är det inte samma sak.  
  
 Poole: Om man jämför med andra länder så har Sverige kommit mycket  
  
 långt. Jag tänker på det här med nyhetsuppläsare och ministrar, att de  
  
 har en annan bakgrund. De kommer upp på högre positioner. Sverige  
  
 har kommit längre.  
  
 Längre fram säger Poole om rasismens uttryckssätt: Man ser ju  
  
 klotter på väggarna, ungdomar på skolan som mobbar, på arbetsplatser  
  
 får de inte anställning, därför att de har ett annat efternamn  
  
 där det framgår att de kommer från ett annat land. Det är ju det här  
  
 okända, som många är rädda för, att man har förutfattade meningar  
  
 om folk från olika länder. Det är bara rädsla och okunskap om  
  
 kulturer.  
  
 Moss: Invandrarnas rasism är mycket öppnare. Rasismen handlar  
  
 om okunskap och att man känner varandra dåligt. Man är alltid rädd  
  
 för det som är okänt och Sverige har varit ett homogent land i många  
  
 många många år och den här förändringen som har skett i Sverige på  
  
 kort tid har gått fort fort fort. Arbetsgivaren tar det som de är vana  
  
 vid. Så jag tror att om jag skulle söka jobb i Iran, och om det finns en  
  
 iranska som har samma kvalifikation, så får hon jobbet. Jag kommer  
  
 ändå att tänka på hur jag ska klä mig, bete mig och var min plats är på  
  
 jobbet som svensk kvinna. Jag tror att vi människor fungerar så att vi  
  
 tar det vi känner igen, att ja den här människan är härifrån. Jag tror  
  
 inte att det finns någon skillnad vilket land man än befinner sig. Sen är  
  
 det svårt att hitta arbete utan språk vilket förklarar varför de inte har  
  
 arbete.  
  
 Sanders: Ja, det blir mer och mer uttalat. Nu säger man saker som man  
  
 förut tänkte och inte sa. Jag har träffat många invandrare som har  
  
 berättat att de har blivit bemötta på ett diskriminerande sätt. Men jag  
  
 försöker hoppas att det inte har varit på grund av deras härkomst.  
  
 Wilson, Moss, Harvey och Poole tenderar att relativisera och dekontextualisera  
  
 rasismen. De får rasismen att framstå som en mänsklig  
  
 essens eller något naturligt som visserligen finns överallt och  
  
 därför är det inte så egendomligt att vi också har det här i Sverige.  
  
 Faran med en sådan konceptualisering av rasism är att man förbiser  
  
 de ideologier och strukturer som finns i Sverige och som diskriminerar  
  
 personer med invandrarbakgrund och därmed upprätthåller  
  
 282 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 status quo i samhället. Samtidigt lokaliserar och förlägger Wilson,  
  
 Harvey och Poole rasism utanför Sverige.  
  
 Det märkliga är att Wilson selektivt väljer ur svensk historia där Sverige  
  
 symboliserar internationell solidaritet och helt medvetet borttränger  
  
 Sveriges behandling av till exempel samer, judar och resande folk samt  
  
 koppling till nazismen under 1930-talet. Rasismen kan enligt Wilson  
  
 inte smitta Sverige eftersom Sverige har haft personligheter och ledare  
  
 som Jones. Få kan frånhända Davidson internationella anseende  
  
 som en solidarisk person. Det som särskilt bör beaktas är att  
  
 Jones bedöms ge ett slags ahistoriskt immunitet gentemot  
  
 rasism i Sverige. Sverige hade rasism, hade antisemitism dock lever vi i  
  
 nya tider, Davidson tider, ett annat Sverige som har förkroppsligat  
  
 anti-rasism och solidaritet med andra folkslag. Dessutom uppenbarar  
  
 sig även rasism hos personer med invandrarbakgrund i  
  
 Danielas diskurs som menar på att personer med invandrarbakgrund  
  
 uttrycker sig rasistiskt mer explicit. Om man nu sätter ett likhetstecken  
  
 mellan rasism och fördomar så undgår inte många av jordens  
  
 människor stämpeln rasist. Men rasism handlar inte bara om fördomar  
  
 utan det handlar också om makt och tillgång till samhälleliga  
  
 resurser. Moss försöker förklara varför svenskarna är rädda för personer  
  
 med invandrarbakgrund, vilket hon tror bero på den snabba  
  
 omvandlingen i Sverige från ett homogent samhälle till ett mångetniskt  
  
 samhälle. Hon ser även språket som en huvudorsak till arbetslösheten  
  
 bland personer med invandrarbakgrund. Visst är språket viktigt,  
  
 men den slutsatsen håller inte vid en närmare analys, då vi vet i  
  
 dag att rasism och diskriminering drabbar även högutbildade personer  
  
 med invandrarbakgrund som kan det svenska språket.  
  
 Harvey däremot tycker att rasism finns mellan invandrare men föräldrar  
  
 till barn med invandrarbakgrund överdriver när de säger att  
  
 deras barn blir bemött på ett rasistiskt sätt av polisen, eftersom det  
  
 inte är direkt samma sak som Apartheid i Sydafrika. Den ständiga  
  
 jämförelsen med Sydafrika som rasismens högkvarter verkar vara  
  
 djupförankrat i flera av socialarbetarnas diskurser om rasism. Poole å  
  
 andra sidan ser närvaron av några mörkhyade nyhetsuppläsare och  
  
 en minister med invandrarbakgrund i Sverige som tecken på rasismens  
  
 frånvaro i Sverige. Svensk rasism definieras och förringas i  
  
 kontrast till andra länders rasism. Det är alltid fokus på andra länder,  
  
 hur pass rasistiska/icke-rasistiska de är och därigenom kan man  
  
 stoltsera över svenska bedrifter. Poole är dock medveten hur rasismen  
  
 yttrar sig här i Sverige och beskriver de olika arenor och skäl  
  
 till varför invandrarna diskrimineras. Men hans förklaring till att  
  
 det beror endast på rädsla och okunskap är problematiskt.  
  
 Som  
  
 Sivanandan (1991) formulerar det så är det inte endast en fråga om  
  
 283 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 okunskap om olika kulturer som är orsaken till rasism utan grunden  
  
 är de ideologier och diskurser som har strukturerat vårt medvetande  
  
 när det gäller tron på vår kulturella och rasmässiga överlägsenhet.  
  
 Därmed blir det svårt att se andra kulturer med objektiva  
  
 ögon.  
  
 Smith version av rasismens orsak:  
  
 Man ser ner på folk från andra delar av världen. Man måste gå tillbaka  
  
 till korsfararnas tid för att förstå det här hatet. Jag tror att det finns i  
  
 historien. Det pågår en sorts propaganda i Europa mot folk från Mellanöstern 
  
 . Man måste ju svartmåla dem och ser ner på dem precis som  
  
 Sverigedemokraterna gör. Jag träffar svenska kvinnor som blir misshandlade  
  
 var och varannan dag, att svenska män slår ihjäl sina kvinnor  
  
 och det händer om och om igen. Det blir endast en liten notis i tidningen.  
  
 Det står ju inte direkt på första sidan i Aftonbladet och  
  
 Expressen. När en invandrare slår så är det första sidan som gäller. Då  
  
 dras in alla invandrarna och då väntar man på att alla invandrare ska slå  
  
 ihjäl sina fruar. Jag är ju gift med en arabisk man och har bott i ett arabiskt  
  
 land, han är muslim och jag är kristen. Många av mina kollegor  
  
 trodde att jag blev påtvingad en svart slöja och att jag inte fick gå ut,  
  
 säga vad jag tyckte eller göra något alls, så är det väl synen när man  
  
 talar om det. Och där nere är det hela Mellanöstern. Jag har sagt att det  
  
 inte är så i alla länder där. Jag har sagt att i Iran är det lag att bära i  
  
 slöja, men i Syrien till exempel är det inte lag, tvärtom i vissa länder är  
  
 det förbjudet att beträda skolor med slöja. Visst finns det män som vill  
  
 tvinga på sina kvinnor slöja, men där jag levde så var det inte så. Jag får  
  
 en känsla att de är misstänksamma mot mina berättelser. De ser bara  
  
 en liten del av verkligheten.  
  
 Det som kännetecknar Smith diskurs om rasism och föreställningar  
  
 om De andra så är det hennes historiska medvetande och  
  
 kunskaper. Hon menar att många av dagens föreställningar och  
  
 idéer om till exempel muslimer är rotade i den europeiska historien.  
  
 Hennes återvändande till korsfararnas tid är samtidigt ett  
  
 återvändande till nuet för att beskriva dagens ojämlika relationer  
  
 mellan européer och muslimer. Sveriges har betecknat sig själv  
  
 och betecknar sig själv än i dag som ett europeiskt land och anser  
  
 sig dela ett arv med övriga länder i Europa.  
  
 Samtidigt finns det ett  
  
 försök att tränga bort kolonialismen, imperialismen och förslavandet  
  
 av människor utanför Europa. Freeman menar att hennes positiva  
  
 berättelser om sitt liv i ett arabiskt land låter otänkbart för  
  
 sina kollegor eftersom deras bild av muslimer och araber inte passar  
  
 in i den beskrivningen och utmanar deras världsbild. Hennes diskurs  
  
 synliggör för socialarbetarna tidigare ohörda röster och tys284 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 tade diskurser som onekligen utmanar socialarbetarnas stereotypa  
  
 bilder av muslimer.  
  
 Marjam: Den är väldigt dold, det finns rasism. Man visar det inte öppet  
  
 eftersom det anses vara fult. Den finns överallt och den känner man av  
  
 speciellt på arbetsmarknaden. Behandlingen av muslimer har blivit  
  
 absolut mycket värre efter 11 september. Det finns ett utpräglat hat  
  
 mot muslimer i Sverige. Det utspelas inte direkt i socialarbetarnas  
  
 arbete men jag tror att det gör det indirekt. Jag tror att de omedvetet  
  
 särbehandlar familjer där kvinnan bär slöja och de som inte har slöja.  
  
 Jag tror tyvärr att man (socialarbetarna) är väldigt bra på att gruppera.  
  
 Socialtjänsten har ju en bild av kvinnor med slöja som mer förtryckta  
  
 och mer bundna och kontrollerade. Men det är absolut inte sant. Jag  
  
 bär slöja för att jag vill det. Om man är socialarbetare med invandrarbakgrund  
  
 måste man alltid vara bättre och visa mycket mer framför  
  
 fötterna än en svensk kollega gör. Om man nu bär slöja som jag gör så  
  
 blir det ännu viktigare eftersom man inte vill framstå och klassas som  
  
 korkad och dum och det beror på att slöja har förknippats med efterblivenhet  
  
 av majoritetssamhället. Jag måste hela tiden förklara för dem  
  
 varför jag är muslim och gör det här och varför jag inte gör det där. De  
  
 behöver aldrig förklara sig.  
  
 Denna schablonmässiga bild av muslimer påverkar även socialarbetarnas  
  
 bild av muslimska och arabiska klienter som de träffar, vilket  
  
 blir uppenbart i Marjams skildring. Sanchez är väl medveten om sin  
  
 låga status i det svenska samhället och känner att hon måste prestera  
  
 bättre än sina svenska kollegor. Hon menar att den slentrianmässiga  
  
 och homogeniserade bilden av muslimska kvinnor driver  
  
 henne att visa sina kollegor att hon är muslim, bär slöja men även  
  
 en person som kan klara av sitt jobb. Dessutom understryker hon  
  
 det påfrestande och det ständiga ifrågasättande av hennes religion  
  
 och slöja och att hon måste vara tillgänglig för att besvara socialarbetarnas  
  
 utfrågningar. Det visar hur normens representanter fordrar  
  
 svar från Sanchez som anses avvika från dem och utkräver  
  
 hennes rättfärdigande av sitt val av religion på ett implicit sätt.  
  
 Rush: Jag har pratat med en adopterad kille från Sydamerika som  
  
 går på behandling om aggressivitet och varför folk blir så rädda. Jag  
  
 tror att man ser farligare ut när man är mörk till skillnad från en spädljus  
  
 varelse. Det mörka gör ju att man ser barskare ut än om du har  
  
 ljust och blont hår med blåa ögon.  
  
 Man blir rädd för någonting man  
  
 inte känner. Jag tror att man tänker på det som också har hänt i USA,  
  
 11 september. Det är ju någonting som skrämmer människorna.  
  
 Frågan är vad det är för förutsättningar och historiska omständigheter  
  
 som gör att den adopterade killen från Sydamerika med sin  
  
 285 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 mörka hudfärg förkroppsligar aggressivitet eller barskhet? Är det  
  
 naturligt att den mörka färgen är en metafor för ondska eller är  
  
 det sociala och historiska konstruktioner och ideologier som postulerar  
  
 en sådan bild av mörkhyade människor? Rush ifrågasätter  
  
 knappast varför det är så självklart att den vita pojken med  
  
 blåa ögon personifierar godhet och vänlighet. För det första är  
  
 Sverige ett vitt land, med det menar jag att det är vita människor  
  
 som styr landet och reproducerar landet kulturellt där vithet  
  
 utgör normen i kontrast till mörkhyade människor. Den sydamerikanska  
  
 killen är adopterad och det betyder att han är kulturellt  
  
 svensk eftersom han har växt upp här i Sverige. Det är inte färgen  
  
 på hans hud som är problemet utan det är berättelsernas och ideologiernas  
  
 felbarhet som associerar hans hudfärg med avvikelse,  
  
 osvenskhet, barskhet och aggressivitet samt utesluter honom från  
  
 den svenska gemenskapen.  
  
 Sammanfattning och diskussion  
  
 Denna studie ämnade kvalitativt undersöka socialarbetarnas eventuella  
  
 diskriminerande föreställningar om klienter med invandrarbakgrund  
  
 samt belysa deras diskurser om integration, rasism,  
  
 svenskhet (vithet) och det mångkulturella samhället i Sverige.  
  
 Undersökningen omfattade åtta svenska socialarbetare och två  
  
 socialarbetare med invandrarbakgrund från tre kommuner; Stockholm,  
  
 Malmö och Östersund. Dessa socialarbetare har valts ut av  
  
 respektive enhetschef från respektive kommun som lämpliga intervjupersoner  
  
 med erfarenheter av arbete med klienter som har  
  
 invandrarbakgrund.  
  
 Det finns en stor kunskapslucka när det gäller forskning kring  
  
 diskriminering och rasism inom socialtjänsten. Det beror med stor  
  
 sannolikhet på den svenska självbilden att dessa myndigheter anses  
  
 vara neutrala aktörer och etniskt blinda inför de människor som  
  
 de kommer i kontakt med dagligen.  
  
 Det sociala arbetet har två funktioner i samhället, dels att korrigera  
  
 och återanpassa klienterna till majoritetssamhället (normen)  
  
 och dels att hjälpa dem som är nödlidande. Klienter kan inte erhålla  
  
 hjälp om inte de låter sin sociala problematik att stöpas om så att  
  
 det passar in i socialtjänsten regelsystem och rutiner. Därmed kan  
  
 klienten erbjudas hjälp som en värdig klient. Det motsatta sker  
  
 om inte klienterna anpassar sig efter socialtjänstens önskemål  
  
 286 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 genom de olika bestraffningsmedel som finns att tillgå. Socialarbetarens  
  
 möte med klienten präglas av en asymmetrisk maktrelation  
  
 eftersom mötet oftast sker på socialarbetarens (systemets) villkor.  
  
 I studien framkommer att rasism/diskriminering är begrepp som  
  
 socialarbetarna inte har diskuterat på en organisatorisk nivå eftersom  
  
 det anses vara för laddat och starkt och därmed saknas även  
  
 medel och metoder för att förebygga det. Det betyder att klienter  
  
 med invandrarbakgrund som den thailändska kvinnan inte kan få  
  
 gehör för sitt rop och erbjudas en adekvat service på grund av den  
  
 diskriminerande behandlingen. Gruppchefen litade på sina socialarbetares  
  
 potentialer att agera på ett icke-diskriminerande sätt.  
  
 Den arabiska mannen diskvalificeras som pappa på grund av sin  
  
 religiösa tro eller etiketten islam och dess oförenlighet med  
  
 svensk barnuppfostran. Lopez möte med den thailändska kvinnan  
  
 och den arabiska mannen vittnar om ett essentialistiskt synsätt på  
  
 kultur, identitet och religion vilket påverkar relationen och de  
  
 beslut och åtgärder som vidtas. Assimilationsarbete baserad på ett  
  
 assimilationstiskt tänkande verkar vara kärnan i Lopez sociala arbete  
  
 på ett explicit sätt.  
  
 Socialarbetaren Freeman visar anti-rasistiska eller anti-diskriminerande  
  
 ansatser i sina diskurser om möten med klienter med  
  
 invandrarbakgrund och deras ställning i det svenska samhället. Hon  
  
 hänvisar till offentliga diskurser som förvränger och förenklar bilden  
  
 av personer med invandrarbakgrund och muslimerna. Det gör  
  
 hon med hänvisning till brott mot kvinnor som begås av svenska  
  
 män och män med invandrarbakgrund och hur dessa skildras i  
  
 media. Samtidigt har hon ett historiskt medvetande när hon diskuterar  
  
 vissa gruppers underordnade ställning i det svenska samhället.  
  
 Smith anser att det förekommer diskriminering i Sverige och  
  
 personer med invandrarbakgrunds bristande tillgång till bland  
  
 annat arbete är resultatet av diskriminering som sker på arbetsmarknaden.  
  
 Hon har under kafferaster bevittnat när hennes kollegor  
  
 har uttryckt sig diskriminerande om klienter med invandrarbakgrund.  
  
 Kollegorna har påpekat att de inte gillar Alvarado sätt  
  
 att lägga sig i. Märk väl, att Alvarado diskurs och handling ovan  
  
 återspeglar ett anti-rasistiskt medvetande om vissa gruppers missgynnade  
  
 ställning i det svenska samhället, dock hamnar hon i  
  
 samma diskriminerande fälla som hon säger sig vilja bekämpa när  
  
 hon diskuterar kvinnovåld och skillnadens diskurs mellan män med  
  
 invandrarbakgrund och svensk bakgrund. Låt mig förtydliga hennes  
  
 diskurs:  
  
 287 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 En muslimsk man slår sin fru/syster för att han är muslim.  
  
 En svensk man slår sin fru för att han är en (klen) man.  
  
 Samtidigt förkroppsligar män med invandrarbakgrund enligt hennes  
  
 diskurs egenskaper som den svenska mannen saknar. Klenhet är  
  
 en egenskap som kännetecknar svenska män som slår kvinnor,  
  
 handlingar hos män med invandrarbakgrund antas bestämmas av  
  
 deras kollektiva kulturella, religiösa eller etniska identitet. Med  
  
 andra ord, de är kulturella fångar och agerar endast inom dess  
  
 ramar.  
  
 De två socialarbetarna med invandrarbakgrund Mccormick och  
  
 Sanchez vittnar om att muslimska män och kvinnor ofta bemötts  
  
 stereotypt av socialtjänsten. Denna ansats implicerar att muslimen  
  
 blir till innan hon handlar vilket kan påverka socialarbetarnas beslut  
  
 och insatser. Maryam påpekar hur ansträngande det är att vara en  
  
 muslimsk kvinna i Sverige. Hon menar att muslimska kvinnor  
  
 reduceras till sin religion och kultur genom sin klädsel (slöja) och  
  
 deras kompetens negligeras på grund av den stereotypa bilden som  
  
 genomsyrar svenska institutioner. Socialtjänsten bör öppna  
  
 utrymme för alternativa diskurser och röster gällande de olika sätt  
  
 muslimska män och kvinnor kan vara på och inte förfrysa dem i  
  
 sina identiteter. Samtidigt äger identitetsskapande rum ständigt i  
  
 relation med de strukturer som genomsyrar samhället. Dessa socialarbetare  
  
 med invandrarbakgrund besitter mängder med kunskap  
  
 om hur rasism äger rum på institutioner och utanför dessa. Dessutom  
  
 tillhör de en grupp som riskerar att utsättas för rasism. Som  
  
 Mccormick påpekade i intervjun så är det inte han som ska ta initiativet  
  
 till diskussioner kring rasism och mekanismerna bakom det, utan  
  
 det är organisationens plikt att arrangera det och förebygga det.  
  
 Personer med invandrarbakgrund kan lätt bli förlöjligade om de  
  
 nämner rasism inom socialtjänsten eftersom det anses vara opassande  
  
 att tala om rasism beträffande socialtjänsten och dess verksamhet.  
  
 Det är begrepp som förmodas höra hemma endast i skinnskallars  
  
 och högerextrema partiers värld.  
  
 Begreppet kultur verkar vara en variabel som flera av socialarbetarna  
  
 använder sig av för att förklara varför till exempel personer  
  
 med invandrarbakgrund bor med varandra i marginaliserade och  
  
 stigmatiserade områden, varför de använder våld mot kvinnor,  
  
 varför de inte kan integrera sig, osv. Socialarbetarnas kulturalistiska  
  
 analys försummar att de samhälleliga sfärerna i Sverige inte är  
  
 öppna för alla på samma villkor beroende på ens etniska bakgrund,  
  
 288 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 nationalitet, religion, kön, klass, ålder, funktionshinder, sexualitet  
  
 osv. Det finns en djuprotad myt om att diskriminering endast är en  
  
 fråga om okunskap, fördom och rädsla för det främmande. Lösningen  
  
 på problemet anses av många vara information och utbildning  
  
 om andra kulturer för att lättare skapa ett samhälle där samexistens  
  
 kan äga rum. De som sitter på de samhälleliga resurserna är  
  
 knappast några okunniga högerextrema individer, utan det är  
  
 vanliga mäktiga svenskar som försöker upprätthålla de rådande  
  
 ojämlikheterna i samhället och som med stor sannolikhet gått  
  
 genom svenska skolutbildningar vilka förmodas återspegla universella  
  
 humanistiska värden. Maktperspektivet måste innefattas vid  
  
 varje analys av diskriminering eftersom det är genom makt ens  
  
 intentioner och handlingar kan få effekter. Förvisso har Sverige  
  
 inte samma explicita rasistiska struktur som Sydafrika som flera av  
  
 socialarbetarna hänvisade till. Dock finns i Sverige samma ideologiska  
  
 uppdelning i vi och dom och dominans och underordning  
  
 på ett mera implicit sätt vilket återspeglas av stigmatiserade/segregerade  
  
 bostadsområde, en etnisk uppdelad arbetsmarkand,  
  
 skolor, rasistiska stereotyper i media, osv.  
  
 Det finns dock en dimension i det anti-rasistiska sociala arbetet  
  
 som särskilt måste begrundas. Alla interventioner som svenska  
  
 socialarbetare gör behöver inte betecknas som diskriminerande.  
  
 Socialarbetare bör inte vara rädda att stämplas som rasistiska om de  
  
 har goda skäl till att intervenera vid de fall där föräldrar agar sina  
  
 barn, män som misshandlar kvinnor eller är missbrukare. När kvinnor  
  
 med invandrarbakgrund söker skydd, behöver inte det betyda  
  
 att de vill leva svenskt, utan deras situation och behov måste  
  
 analyseras utifrån de köns- och makthierarkier som samhället  
  
 genomsyras av (jfr de los Reyes et al 2002). Annars föreligger risken  
  
 att betrakta våld mot kvinnor som ett invandrarfenomen och  
  
 beteckna det som ett främmande element i den svenska kulturen.  
  
 Svenska socialarbetare måste medvetandegöra sig själv om sin  
  
 position och den faktiska maktställningen de har lokalt och globalt.  
  
 Vithet utgör en markör för tillgång till privilegier. I Sverige underkommuniceras  
  
 vithet trots att den utgör normen i samhället. Ett  
  
 tydligt exempel på den vita normen är beteckningen svartskalle  
  
 som markerar avvikelse från en riktig svensk som i sin tur förutsätts  
  
 vara vit (jfr Mitchell 2000). Många av de klienter med invandrarbakgrund  
  
 som kommer i kontakt med systemet kommer från de  
  
 gamla kolonierna eller områden som har varit (och är) under västerländskt  
  
 herravälde. Om dessa klienter/personer med invandrar289 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 bakgrund cirkulerar många snedvridna föreställningar som har sina  
  
 rötter i den europeiska kolonialtiden och upplysningstiden. Dessa  
  
 föreställningar smyger även in i det sociala arbetet och påverkar  
  
 relationen mellan socialarbetarna och klienterna. Som en av socialarbetarna  
  
 påminde om de metaforiska associationerna som görs när  
  
 vithet och svarthet kommer till tal med hänvisning till en mörkhyad  
  
 klient. Vithet förkroppsligade då i hennes diskurs alla önskvärda  
  
 egenskaper.  
  
 Ett individinriktat och färgblint socialt arbete riskerar att förbise  
  
 strukturella faktorer som inte bara kan påverka klientens sociala  
  
 verklighet utan också socialarbetarnas faktiska arbete med klienter  
  
 med invandrarbakgrund. En individs sociala problem måste analyseras  
  
 både på individ- och strukturell nivå för att en rättvis bedömning  
  
 av hennes faktiska sociala villkor skall göras. Den strukturella  
  
 analysen tar hänsyn till klienten både som individ och som gruppmedlem.  
  
 Vilka strukturella fördelar respektive nackdelar präglar  
  
 klientens sociala relationer bör utgöra en utgångspunkt i socialarbetarens  
  
 arbete med missgynnade individer och grupper. Dessutom  
  
 bör socialtjänsten på allvar ta del av den forskning som finns om  
  
 diskriminering och upplysa sina anställda under vilka historiska,  
  
 kulturella, sociala och ekonomiska kontexter som diskriminering  
  
 kan äga rum och vilka grupper riskerar att bli föremål för dessa  
  
 praktiker.  
  
 290 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Referenser  
  
 Azar, M. (1995). Foucault ( Gardner): Historien, Subjektet,  
  
 Makten. Filosofisk tidskrift nr 1.  
  
 Cruz, Z. (1994). Chavez och det moderna samhället. Daidalos:  
  
 Göteborg.  
  
 Knight, S. (2004). Jämlikhet och mångfald. Demokrati och medborgarskap  
  
 i en global tidsålder. Daidalos: Göteborg.  
  
 Meza, Å. (1998). Nyckelbegrepp i socialt arbete. Lund: Studentlitteratur.  
  
 Bonnewitz, P.(2002). Premières Leçon sur La sociologie de Fernandez. Presses Universitaires de France. Deuxième édition  
  
 Mise à jour: Paris.  
  
 Bourdieu, P. (1992). Kultur och kritik: anföranden. Daidalos: Göteborg.  
  
 Bourdieu, P  Wacquant, L J.D. (1992). An Invitation to Reflexive  
  
 Sociology. University: Chicago Press: Chicago.  
  
 Yates, Y. (1999) Varför är kyrkan vitmenad? Nyheter från stereotypens  
  
 svängtapp. Papper till 14:e Nordiska konferens i medie och  
  
 kommunikationsforskning, Kungälv 14-17 augusti 1999.  
  
 Carlsson, B. (1997). Grundläggande forskningsmetodik. Stockholm:  
  
 Liber AB  
  
 Erickson, Stewart (red) (1993) A crisis in care (challenge to social work).  
  
 London: Sage Publication.  
  
 Cohen, S. (1996). Anti-Semitism, immigration controls and the  
  
 welfare state, i Buckley, Lee (red) Critical Social Policy: A  
  
 reader. London: Sage Publications  
  
 Dahlstedt, M. (2001). Demokrati och nationella fantasier: Föreställningar  
  
 om identitet och tillhörighet i studier av demokrati.  
  
 Sociologisk forskning nr 3-4.  
  
 de los Reyes, Herman, James, D. (red) (2002). Maktens  
  
 o(lika) förklädnader. Kön, klass och etnicitet i det postkoloniala  
  
 Sverige. Stockholm: Atlas.  
  
 de los Reyes, Webb, D. (2005). Intersektionalitet. Kritiska  
  
 reflektioner över ojämlikhetens landskap. Lund: Liber.  
  
 Denvall, Roberts, T. (2000). Vardagsbegrepp i socialt arbete.  
  
 Ideologi, teori och praktik. Stockholm: Norstedts Tryckeri.  
  
 Potter, Stewart (1972). Positions. Chicago, IL: University of Chicago  
  
 Press.  
  
 Pitts, Simmons (1997). Stephens. second edition.  
  
 London: MacMillan  
  
 291 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 Pitts, Simmons (2004). Social Work. Theory and Practice for a  
  
 Changing Profession. Cambridge: Polity Press  
  
 Donzelot, J. (1979). The policing of families. London: Brown.  
  
 Dovidio, Kaiser, Tucker (eds). (1986). Prejudice, Discrimination  
  
 and Racism. New York: Academic Press  
  
 Drake, E. (1984). The Divisions of Labour in Society (original  
  
 1893). London: MacMillan.  
  
 Stephens, Long, B. (1999) Från erfarenheter till text- Om kulturvetenskaplig  
  
 reflexivitet. Stockholm: Wilson.  
  
 Eriksen, Meyers (1997). Multiculturalism, Individualism and Human  
  
 Rights: Romanticism, The Enlightenment and Lessons from  
  
 Mauritius, i Stevens, Greer (red). Human Rights, Culture and  
  
 Context. Anthropological Perspectives. London/Sterling/Virginia:  
  
 Pluto Press  
  
 Eriksen, Meyers (1999). Kulturterrorism. En uppgörelse med tanken  
  
 om kulturell renhet. Calhoun: Nya Doxa.  
  
 Hunt, S. (1997). The Spectacle of the other. Hunt, S. (red) Representation,  
  
 Cultural representations and Signifying Practices. London:  
  
 Sage.  
  
 Halvorsen, K. (1992). Samhällsvetenskaplig metod. Studentlitteratur:  
  
 Lund.  
  
 Wheeler, Brandt, B. (2004). Social work, Immigration and  
  
 Asylum. Debates, Dilemmas and Ethical Issues for Social Work  
  
 and Social Care Practice. London and New York: Goodman.  
  
 Heron, G. (2004). Evidencing Anti-racism in Student Assignments.  
  
 English has all the Racism gone? i Qualitative Social Work. Research  
  
 and Practice. vol. 3, no 3: Sage Publications.  
  
 Rodgers, Å. (1994). Världen bortom västerlandet II. Den svenska  
  
 omvärldsbilden under mellankrigstiden. Acta. Regiae societatis  
  
 scientiarum et litterarum Gothoburgensis. Humaniora 34.  
  
 Göteborg: Kungl. Vetenskaps- och Vitterhetssamhället.  
  
 Husband, C. (1991). Race, conflictual politics, and anti-racist  
  
 social work: lesson from the past for action in the 1990s, i  
  
 Northern Curriculum Development Project (red) Setting the  
  
 context for change. London: Hughes, M. (1998). Om Miles reflexiva sociologi. Sociologisk  
  
 forskning nr 2.  
  
 Järvinen, M. (2002). Mötet mellan klient och systemet om forskning i  
  
 socialt arbete. Installationsföreläsning ved Sociologisk Institut:  
  
 Københavns Universitet  
  
 292 
  
 SOU 2006:73 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten  
  
 Kamali, M. (1997). Distorted Integration: Clientization of Immigrants  
  
 in Sweden. Uppsala: Multiethnic papers.  
  
 Kamali, M. (2002). Kulturkompetens i socialt arbete. Om socialarbetarnas  
  
 och klienternas kulturella bakgrund. Stockholm:  
  
 Wilson.  
  
 Kamali, M. (2005a). Ett europeiskt dilemma. Strukturell/institutionell  
  
 diskriminering, i de los Reyes, Duncan,  
  
 M. (red). Bortom Vi och Dom – Teoretiska reflektioner om  
  
 makt, integration och strukturell diskriminering . SOU  
  
 2005:41.  
  
 Kamali, M. (2005b). Sverige inifrån. Röster om etnisk diskriminering 
  
 . SOU 2005:69.  
  
 Krippendorff, K. (1980). Content analysis. An introduction to Its  
  
 Methodology. Beverly Hills: Sage Publications Inc.  
  
 Kvale, S. (1997). Den kvalitativa forskningsintervjun. Studentlitteratur:  
  
 Lund.  
  
 Chandler, A. (2000). Diskriminering, integration och etniska relationer.  
  
 Integrationsverket.  
  
 Rodriguez, I  Dahlstedt, M. (red). (2002). Det slutna folkhemmet.  
  
 Om etniska klyftor och blågul självbild. Stockholm: Agora.  
  
 Thomas, S. (1993). Utrota varenda jävel. Harding Förlag.  
  
 Henderson, Flores, S. (2002). Socialt arbete utförs i organisationer,  
  
 i Meeuwisse, White, Davidson, King (red).  
  
 Socialt arbete. En grundbok. Falköping: Natur och Kultur.  
  
 Macpherson, W. (1999). The Walker: Report of an  
  
 inquiry. London: HMSO.  
  
 Mattson, K  Tesfahuney, M. (2002). Rasism i vardagen, i  
  
 Bell, I  Dahlstedt, M. Det slutna folkhemmet. Om  
  
 etniska klyftor och blågul självbild. Stockholm: Agora.  
  
 Alvarez, White, Davidson, King (2002). Socialt arbete. En  
  
 grundbok. Falköping: Natur och Kultur.  
  
 Mooney, G. (1998). Remoralizing the poor? Gender, Class and  
  
 Philanthropy in Whitehead, i Nguyen, G. (red) Forming  
  
 nation, framing welfare. London: Routledge.  
  
 Papstergiadis, N. (2000). The Turbulence of Migration: Globalization,  
  
 Deterritorialiazation and Hybridity. Cambridge: Polity  
  
 Press  
  
 Payne, M. (2002). Modern teoribildning i socialt arbete. Stockholm:  
  
 Natur och Kultur.  
  
 293 
  
 Diskriminerande föreställningar inom socialtjänsten SOU 2006:73  
  
 Moore, L. (2000). Tackling Institutional Racism. Gibson  
  
 and social work education and training. Bristol: The Policy  
  
 Press.  
  
 Read, E. (1987). British Town and Country Planning. Vega:  
  
 Open University Press.  
  
 Sales, Bradley, Willis (2004). Dilemmas of Care and Control: The  
  
 Work of an Asylum Team in a London Borough, i Wheeler, D.  
  
  Humphries, B. (red) Social work, Immigration and Asylum.  
  
 Debates, Dilemmas and Ethical Issues for Social Work and  
  
 Social Care Practice. London and New York: Jessica Kingsley  
  
 Publisher.  
  
 Mitchell, L. (2000). Black and Swedish: Racialization and the Cultural  
  
 Politics of Belonging in Stockholm, Sweden. Dissertation  
  
 in Anthropology, University of California, Sawyer.  
  
 Sivanandan, A. (1991). Black struggles against racism, i Northern  
  
 Curriculum Development Project (red) Setting the context for  
  
 change. London: SanchezSoydan, H. (1993). Det sociala arbetets idéhistoria. Lund: Studentlitteratur.  
  
 Street, Robinson (1993). Culture is a Verb: Anthropological aspects of  
  
 language and cultural process, i Burnett, Mathis, Turner (red) Language and Culture. Clevedon: BAAL and  
  
 Multilingual Matters.  
  
 Norman, Jones, M. (1992). Tusen år av invandring. En svensk  
  
 kulturhistoria. Stockholm: Stevens bokförlag.  
  
 Lawrence, T. (1993). Denying Racism. Elite Discourse and Racism.  
  
 Solomos, Vang, (eds.) Racism and Migration in Western  
  
 Europe. Providence/Oxford: Carlson.  
  
 Bradshaw, K. (2002). Kvalitativ forskning i praktiken. Lund: Studentlitteratur.  
  
 Stevens, Greer (red), (1997). Human Rights, Culture and Context.  
  
 Anthropological Perspectives. London/Sterling/Virginia: Pluto  
  
 Press.  
  
 Ålund, A. (2002). Sociala problem i kulturell förklädnad, i  
  
 Meuwisse, Pearson, King (red). Perspektiv på sociala problem 
  
 . Stockholm: Natur och Kultur.  
  
 294 
  
 10 Det lokala utvecklingsarbetet  
  
 mellan den mångkulturella  
  
 politikens retorik och praktik  
  
 Enrique Pérez  
  
 Inledning  
  
 I och med regeringens framlagda proposition formulerades en ny  
  
 integrationspolitik i Sverige under 1997/98. Politiken skulle sträva  
  
 efter en samhällsgemenskap med samhällets mångfald som grund  
  
 samt en samhällsutveckling som kännetecknas av ömsesidigt  
  
 respekt och tolerans och som alla oavsett bakgrund skall vara delaktiga  
  
 i och medansvariga för (Proposition 1997/98: 16).  
  
 Även om det i själva propositionen inte är fråga om någon uttalad  
  
 definition av begreppet integration, finns det dock flera betydelsefulla  
  
 meningar som förklarar innehållet i politiken: att det  
  
 finns flera dimensioner i integrationsprocessen, att det inte skall  
  
 likställas med påtvingad assimilering, att det omfattar respekt för  
  
 kulturell särart, att den kulturella identiteten är en individuell  
  
 valfrihet, att det är en ömsesidig process som berör både de invandrade  
  
 och det mottagande samhället. (Integrationsverkets rapportserie,  
  
 2004)  
  
 Trots att integrationen är en av de klassiska frågorna i sociologin  
  
 samt i andra forskningsområden vilken ständigt diskuteras i  
  
 massmedia har det inte skett några stora förändringar inom integrationspolitiken  
  
 i förhållande till den gamla invandringspolitiken  
  
 (jfr Riksrevisionen, 2005). I kärnan av politiken finns fortfarande  
  
 tre viktiga och välkända begrepp: jämlikhet, valfrihet och samverkan,  
  
 utan att närmare precisera deras innebörd, diskutera deras  
  
 interna relationer och utan större förändring (Taylor, 2003).  
  
 Det är min utgångspunkt att mycket av de otydliga resultat som  
  
 jag här kommer att visa beror till en viss del just på att det är oklart  
  
 vad man eftersträvar med politiken. Nästan allt som görs i form av  
  
 olika projekt eller verksamheter som olika organisationer eller  
  
 institutioner har varit sysselsatta med kan man beteckna som integrationssträvanden  
  
 men ändå är resultaten, så som olika utvärde295 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 ringar visar, ganska bristfälliga och långt ifrån något som kan lösa  
  
 segregationsfrågan.  
  
 Integrationspolitiken i Sverige bedrivs framför allt av offentliga  
  
 institutioner, således uppifrån och nedåt, men man har misslyckats  
  
 både med att påverka de grundläggande orsakerna till segregationen  
  
 och de problem som följer i dess spår (Integrationsverket,  
  
 2000: 12; jfr de los Reyes  Kamali 2005). Ett sätt att komma till  
  
 rätta med segregationsfrågan var att lyfta fram ett deltagarperspektiv  
  
 i storstadspropositionen, ett underifrånperspektiv. Som ett  
  
 mantra började tjänstemän över hela landet att plädera för att engagera  
  
 människor i bostadsområdena som en demokratisk lösning på  
  
 segregationsfrågan. Vad det här perspektivet betyder i praktiken  
  
 kan skilja sig från en stadsdel till en annan och från en kommun till  
  
 en annan. Det kan vara allt mellan att bli tillfrågad om någonting  
  
 till att kunna bestämma över resurser. Delaktighet, i betydelsen  
  
 empowerment, är nödvändigt men är inte tillräckligt för att  
  
 åstadkomma framgångsrika förändringar i det lokala utvecklingsarbete  
  
 eftersom demokratiprocessen också handlar om vilka  
  
 strukturella/organisatoriska faktorer som påverkar det lokala utvecklingsarbetet  
  
 (Se vidare diskussionen om empowerment och  
  
 frigörande politik i Sverige inifrån SOU 2005:69)  
  
 Institutionerna, kommuner och stadsdelsförvaltningar, som  
  
 bedriver verksamheten har makten över resurserna och är starka  
  
 aktörer som ändå inte lyckats förändra de sociala förhållandena  
  
 (Bunar, 2001: 243, 244). Institutionella aspekter i det lokala  
  
 utvecklingsarbetet är viktiga men ändå är de förbisedda i diskussionen  
  
 om resultaten. Det är därför nödvändigt att se institutionernas  
  
 roll i det lokala utvecklingsarbetet. Thompson menar att förvånande  
  
 lite kraft har ägnats åt att undersöka välfärdsbyråkratiernas  
  
 faktiska betydelse inom det invandrarpolitiska området (2003:18).  
  
 Det mångkulturella samhällets vara eller icke vara  
  
 Det råder skilda uppfattningar om det mångkulturella samhällets  
  
 existens eller snarare giltighet, bland forskare, politiker, tjänstemännen,  
  
 journalister, kulturarbetare samt gemene man i samhället.  
  
 Olika uppfattningar från samhällets alla hörn sprids om att det  
  
 svenska samhället har varit alltför tolerant mot invandrarnas sätt  
  
 att leva i Sverige. Bilden av att invandrare betraktas som ett hot  
  
 mot det svenska samhällets normer och regler förstärks enligt  
  
 296 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 denna slags uppfattningar. De har valt att belysa invandrarna  
  
 utifrån ett traditionellt sätt att leva, ovilliga till förändring och  
  
 påverkan som gör den egna kulturen intakt och ohörsam för yttre  
  
 faktorer i det svenska samhället och som leder till bildande av egna  
  
 enklaver (Mcdaniel, 2003).  
  
 Utifrån den infallsvinkeln finns det de som menar att integration  
  
 i det mångkulturella samhället kommer att leda till ständiga konfrontationer,  
  
 att det är fel över huvud taget att försöka mötas. En  
  
 bild återkommer ständig: att det mångkulturella samhället skulle  
  
 vara ett hot (Ibid.).  
  
 Det finns också en annan bild. Det är en allmänt utbredd åsikt  
  
 att Sverige är ett av de mest segregerade länderna i Europa, i den  
  
 bemärkelsen att människor tvingas att bo i vissa stadsdelar och att  
  
 arbetslöshet och utanförskap bidrar till att det nästan är omöjligt  
  
 att komma in i det svenska samhället (Magnusson, 2001;  
  
 Farrell, 2000; Davis, 1997). Vi vet också genom olika attitydundersökningar,  
  
 gjorda på 1990-talet, att negativa attityder mot  
  
 invandrare ökade markant, samt att majoriteten av det svenska  
  
 samhället är emot en fortsatt generös invandringspolitik och  
  
 mottagande av invandrare. Sverige har också blivit utpekat av FN:s  
  
 organ för Mänskliga Rättigheter som diskriminerande just i sin  
  
 behandling av flyktingmottagning och segregation vad gäller  
  
 invandrade grupper. Enligt åtskilliga resultat kan sammanfattas att  
  
 rasism och främlingsfientlighet har ökat i Sverige det senaste  
  
 decenniet (SOU 2005:56). Enligt Cunningham, generaldirektör  
  
 för Integrationsverket präglas det svenska samhället av en  
  
 utbredd och systematisk diskriminering. Nära diskriminering ligger  
  
 rasism och ytterst få utger sig för att vara rasister i det svenska  
  
 samhället (Sydsvenskan 15-06-04).  
  
 Hur de här faktorerna påverkar politiken och hur politiken i sin  
  
 tur bidrar eller inte till att fastställa föreställda skillnader mellan  
  
 människor är en fråga som forskningen inte har sysslat med i hög  
  
 uträckning men den har satts i fokus den senaste tiden (Dahlstedt,  
  
 2005).  
  
 Det finns också delade uppfattningar om vad den mångkulturella  
  
 politiken handlar om och vilken betydelse den har i samhället.  
  
 Mcdaniel (2003: 23) t.ex. utgår ifrån att:  
  
 Multiculturalism is the ideology which has gained Lewis in Swedish  
  
 society. If multiculturalism was introduced by the Swedish state in  
  
 1975 to guide its policy towards immigrants, today it has penetrated  
  
 society in an almost total manner. Most journalists, scholars, policy297 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 makers, and bureaucrats in Sweden subscribe to the central dictates  
  
 and values (enrichment, tolerance, etc.) of multiculturalism.  
  
 Att utgå ifrån att det finns en hegemonisk mångkulturell ideologi i  
  
 Sverige förhindrar oss från att kunna förstå integrationspolitikens  
  
 historia, konflikter mellan olika politiska krafter, motsägelsefulla  
  
 mål som integrationspolitiken har och diskrepansen som finns  
  
 mellan vaga politiska intentioner och konsekvenserna för olika  
  
 grupper i samhället. Vad som finns är en mångkulturell diskurs/retorik  
  
 som kommer uppifrån, från staten och som inte leder  
  
 till att lösa frågan om hur samhället ska organiseras. Detta kan även  
  
 i många fall vara en del av en integrationspolitik som bevarar vioch-dom-tänkandet  
  
 i samhället. (de los Reyes  Kamali, 2005).  
  
 Det finns i denna politik ingen samhällsvision förutom föreställningen  
  
 av en ständig interaktion mellan ett vi som föreställs vara  
  
 integrerat och ett dem som föreställs måste bli integrerade  
  
 (Ibid.). Inte minst med tanke på de knapphändiga resultat som  
  
 olika statsfinansierade projekt har visat under alla dessa år.  
  
 Ett bra exempel på diffusa mål och en viss begreppsförvirring är  
  
 minoritetspolitiken i Sverige. Minoritetspolitikens mål är att ge  
  
 skydd för de nationella minoriteterna och stärka deras möjligheter  
  
 till inflytande samt stödja de historiska minoritetsspråken så att de  
  
 hålls levande (http:/www.regeringen.se). I formuleringen uttrycks  
  
 att staten har ett ansvar som syftar på att ge skydd. Men vad betyder  
  
 det? Vad är det för ansvar staten har i förhållande till minoriteterna?  
  
 Och om det framför allt är språk det handlar om, varför  
  
 definierade man inte andra invandrargrupper som minoriteter? Vad  
  
 är det för underlag som gör personer med judiskt påbrå till en  
  
 minoritet och inte andra grupper? Är samernas situation likställda  
  
 med de andra minoriteterna? Är samerna en minoritet eller en  
  
 ursprungsbefolkningsgrupp? Skillnaden är väsentlig när det gäller  
  
 tillgång till territorium. I den internationella kontexten ligger  
  
 Sverige efter vad gäller att ge territoriella rättigheter till samerna.  
  
 Den svenska staten har inte ens ratificerat ILO:s konvention 169  
  
 om ursprungsbefolkningens rättighet till territorium.  
  
 Invandrings- och integrationspolitiken har också kritiserats för  
  
 att ha lett till en stigmatisering av invandrarna genom att peka ut  
  
 grupper av människor som en grupp med gemensamma nämnare  
  
 och intressen i det svenska samhället som inte har mer gemensamt  
  
 än att de har kommit utifrån någon gång i det förflutna (Kamali,  
  
 2005; de los Reyes  Kamali, 2005; Södergran, 2000; Borevi   
  
 298 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 Strömblad, 2004). Det etablerade begreppet invandrare är en  
  
 kategori som klumpar ihop många människor med vitt skilda egenskaper  
  
 och skapar ett dem som inte är som oss. Den politiska  
  
 texten i detta fall är inte neutral utan spelar en aktiv roll i att definiera  
  
 samhälleliga relationer. Enligt Miller: Diskursanalys inom  
  
 området etnicitet och multikulturalism fokuserar på språkliga  
  
 uttryckssätt i större sammanhang, dvs. diskursernas kontextuella  
  
 inramning och maktrelationer mellan dominanta majoritetsgrupper  
  
 och dominerade minoritetsgrupper. (Johansson, 2002: 41)  
  
 Det är mycket möjligt att vissa politiker använder sig av den  
  
 mångkulturella retoriken som ett sätt att sätta fokus på en ny fråga,  
  
 till en viss mån på att försvara en ny ideologi, men den är inte tänkt  
  
 som ett styrinstrument: Stundom kan diskrepansen mellan de mål  
  
 som uttalas och de åtgärder man tänker vidta vara betydande. Som  
  
 forskare bör man därför inte utgå från att beslutsfattarnas intentioner  
  
 alltid exakt avspeglas i de verbala deklarationer som redovisar  
  
 det officiella med politik. (Burch, 2001: 33).  
  
 Det finns därför en poäng i att sätta in integrationspolitiken i  
  
 fokus i förhållande till en mångkulturell politik, problematisera den  
  
 mångkulturella ideologin (Becker, 2005), och problematisera  
  
 vad som görs konkret och vilka resultat som uppnås.  
  
 Invandrarpolitikens utformning  
  
 Vissa forskare menar att vi haft en mångkulturell politik sedan 1975  
  
 års riksdagsdeklaration som betonade jämlikhet, valfrihet och samverkan  
  
 som specifika mål. Om man jämför med den assimilationspolitik  
  
 som rådde i Sverige fram till slutet av 1960- talet är det  
  
 ingen tvekan om att man kan karakterisera invandringspolitiken  
  
 som en mer pluralistiskt politik. Den öppnade dörren för att olika  
  
 grupper skulle kunna ta ställning till frågan om assimilation i form  
  
 av en akulturation eller jobba för att utveckla sina egna identiteter.  
  
 Det är emellertid diskutabelt om man över huvud taget ska  
  
 karakterisera politiken som mångkulturell och därför är det nödvändigt  
  
 att analysera vad det är för politik som etablerades 1975  
  
 och vilka konsekvenser den hade i samhället.  
  
 De som argumenterar för att vi har haft en mångkulturell politik  
  
 sedan 1975 sätter i fokus målet som gäller valfrihet: Valfrihetsmålet  
  
 innebär att medlemmar av språkliga minoriteter som är  
  
 bosatta i Sverige genom samhällsinsatser skall ges möjlighet att  
  
 299 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 själva välja i vilken grad de skall bibehålla och utveckla den  
  
 ursprungliga kulturella och språkliga identiteten, och i vilken grad  
  
 de skall uppgå i en svensk kulturell identitet. Detta förutsätter att  
  
 de olika invandrargrupperna får ekonomiskt och annat stöd för att  
  
 utveckla kulturell egenverksamhet, och att det allmänna kulturutbudet  
  
 i Sverige bättre svarar mot de behov som uppkommit genom  
  
 invandringen (SOU 1974:69).  
  
 Borevi är en av de forskare som sätter valfrihetsmål i centrum  
  
 som exempel på att det finns en mångkulturell ideologi i Sverige i  
  
 dag: Sammanfattningsvis innebar den nya invandrar- och minoritetspolitiken  
  
 att staten inte bara hade ett ansvar för att invandrare  
  
 erhöll likvärdiga socio-ekonomiska villkor, utan också att de fick  
  
 tillgång till likvärdiga kulturella villkor. Invandrare skulle ges möjlighet  
  
 att upprätthålla sina ursprungliga kulturer i det svenska samhället.  
  
 Därmed hade invandrarpolitiken formulerats som en mångkulturell  
  
 politik (2002: 96). Min uppfattning är att Rivera tar det  
  
 som står i texten om den nya invandrarpolitiken bokstavligt utan  
  
 att se hela kontexten där politiken definierades och utan att se hela  
  
 texten. Det är väl ändå intressant att resonera kring varför en sådan  
  
 politik utformades, vad menades med definitionerna? Och vad var  
  
 avsikten?  
  
 En aspekt som väcker uppmärksamhet är att det rådde praktiskt  
  
 taget fullständig politisk enighet kring invandrarpolitiken. Det blev  
  
 inga större diskussioner i riksdagen, det uppenbarade sig inte markanta  
  
 meningsskiljaktigheter mellan olika partier, man stannade vid  
  
 en så allmän och generell definition att inget parti ställde sig utanför.  
  
 Södergran påpekar flera olika aspekter som kan förklara den  
  
 här enigheten: Ett sätt att förstå denna tillsynes politiska enighet  
  
 är att se den som ett uttryck för samtidens internationella och  
  
 nationella ekonomiska, politiska och sociala förändringar, vilka  
  
 präglades av motsvarande intressen av social kontroll och stabiliseringspolitik  
  
 (2000: 7).  
  
 Oavsett om politikerna var medvetna om olika förändringsprocesser  
  
 både på internationell och på nationell nivå eller inte, är det  
  
 som är nytt och relevant i Södergrans resonemang att hon uppmärksammade  
  
 att politiken uppkom som ett sätt att reglera mångfalden,  
  
 i grunden en defensiv attityd. I bakgrunden av politiken  
  
 fanns det en oro för möjliga konflikter mellan invandrare och  
  
 svenskar.  
  
 Det fanns en föregående situation när man började reglera  
  
 arbetskraftsinvandring i slutet av 1960- talet med syfte att begränsa  
  
 300 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 invandring som ledde till att man satte stopp för arbetskraftinvandring  
  
 från utomnordiska länder 1972. Det var inte minst LO som  
  
 påverkade beslutet med argumentationen att invandrare skulle ha  
  
 möjlighet att leva på samma standardnivå som den inhemska  
  
 befolkningen. Att reglera arbetskraftinvandring var ett sätt att  
  
 svara emot en ökande kritik. Det fanns en serie undersökningar  
  
 som visade att det svenska folket var kritiska mot invandringspolitiken  
  
 som ledde till en reglering av invandrare (Mckay, 2004).  
  
 Att invandrare skulle översvämma Sverige har alltid använts  
  
 som ett skräckinjagande argument för att kunna påverka politiken.  
  
 Senaste exempel på detta var Edwards uttalande om social  
  
 turism som polska arbetare skulle utsätta Sverige för.  
  
 Det finns en restriktiv generositet i politiken, något diffust och  
  
 svårtolkat, någonting oklart bakom allmänna positiva ordalag som i  
  
 sig skapar enorma diskrepanser i samhällsdebatten. Politiken dubbelbottnar  
  
 i ett motstridigt ställningstagande: det verkar som att  
  
 samhället är öppet, pluralistiskt, demokratiskt, men det agerar diskriminerande  
  
 och disciplinerande. Detta är ett janusansikte som  
  
 också kommer till uttryck i de olika projekt som bedrivs med integrativa  
  
 mål och i aktiveringspolitik som tillägnas invandrade män  
  
 och kvinnor (Wagner, 2004)  
  
 Södergran (2000) påpekar också att en politik som bygger på  
  
 samförstånd och kompromisser leder till otydliga formuleringar  
  
 för att inte provocera fram öppna politiska motsättningar och att  
  
 många centrala begrepp kan tolkas på en rad olika sätt. Den diffusa  
  
 samförståndspolitiken har lett till en uppfattning om att det  
  
 råder konsensus i politiken och att det finns någonting politiskt  
  
 korrekt i frågan som gör det omöjligt att diskutera frågan över  
  
 huvud taget. Men som Leonard påpekar, vad det egentligen  
  
 handlar om är att det inte finns preciseringar, att det därmed finns  
  
 vida tolkningsramar för vad man menar och att det inte behövs  
  
 något ställningstagande inför definitionerna. Det kan bero på olika  
  
 faktorer: p.g.a. att det råder en viss konsensus runt integrationspolitiken  
  
 i det politiska etablissemanget, eller också kan det bero på  
  
 att integrationspolitiken trots allt är en sekundär fråga på den politiska  
  
 agendan, eller helt enkelt p.g.a. att det inte finns något tryck  
  
 nerifrån som framtvingar preciseringar.  
  
 Vad som är relativt tydligt däremot är att invandrarpolitiken som  
  
 mångkulturell politik inte är en offensiv politik. Vad staten eller  
  
 kommunerna ska göra står ingenstans, förutom att det ska finnas  
  
 ett bidragssystem, eftersom det är invandrarna själva som ska ta  
  
 301 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 ställning till om de vill komma in i samhället eller inte. Men  
  
 invandrarna själva hade inte så mycket att säga om det här målet,  
  
 det fanns inga representativa röster från deras organisationer som  
  
 skulle kunna diskutera innehållet i politiken eller sätta ord på idéer  
  
 om hur de skulle vilja leva i det svenska samhället.  
  
 Johansson lägger märke till att i texten om valfrihetens mål står  
  
 att minoriteter skall välja i vilken grad de skall uppgå. För  
  
 honom är detta upplysande om vad man syftar på: Verbet talar sitt  
  
 tydliga språk. Här handlar det alltså för invandrare om att kasta  
  
 av sig oket av primitiva kulturella identiteter och ta ett kvalitativt  
  
 steg uppåt för att bli riktiga svenskar. (2002: 26).  
  
 Det var också uppenbart att det fanns olika, motstridiga idéer  
  
 bakom valfrihetens mål. Framför allt om man blir påmind om att  
  
 tanken bakom riksdagsdeklaration 1975, också var att hjälpa  
  
 invandrare att utveckla sina egna kulturer vad nu det betyder,  
  
 om de skulle vilja återvända hem. Idén om återvändande i deklarationen  
  
 säger en del om att man såg invandrarna som tillfälliga  
  
 gäster och inte som hemmahörande här.  
  
 Politiken, i det här fallet, klingar bra i förhållande till olika grupper  
  
 av politiska flyktingar som har som avsikt att inte stanna i  
  
 Sverige och som arbetar politiskt för att återvända hem. Det var  
  
 fallet med chilenska (och andra latinamerikanska) politiska flyktingar  
  
 som började komma i stora tal i mitten av 1970-talet och  
  
 som utvecklar en återvändandets ideologi som kom att påverka  
  
 deras sätt att leva i det svenska samhället (Thomas, 1991;  
  
 Lundberg, 1989).  
  
 Om de skulle stanna här i landet vad var då meningen med att  
  
 invandrarna, enligt deklarationen, skulle bibehålla och utveckla  
  
 den ursprungliga kulturella och språkliga identiteten? Var det  
  
 meningen att invandrare skulle ha rätt till likvärdiga kulturella  
  
 villkor, att upprätthålla sina ursprungliga kulturer i det svenska  
  
 samhället så som Rivera menar? Knappast eftersom kulturansatsen,  
  
 i det här fallet, is reduced to limited aspects of social life that  
  
 belong, more or less, to the private sphere of life (Kamali, 1997:  
  
 84). Men också för att det inte finns någon politik som helt och  
  
 hållet kan lösa den här frågan enskild från andra samhällsfrågor och  
  
 att det är omöjligt att upprätthålla i meningen fastställa en  
  
 ursprunglig kultur.  
  
 Det skulle gå tio år, fram till i mitten av1980-talet, för att staten  
  
 delvis skulle klargöra att valfriheten handlade om framför allt språk  
  
 och kultur i ett mer begränsad form:  det särskilda valfrihetsbe302 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 grepp inom invandrar- och minoritetspolitiken tar sikte på det egna  
  
 språket och den egna kulturen i dess traditionella, mer avgränsade  
  
 mening. Samhället skall ge sitt stöd till strävanden att bevara och  
  
 utveckla både språket och en kultur som har sin grund i det egna  
  
 kulturarvet. (SOU 1984:58). Man sätter gränser för valfriheten,  
  
 men man har också i samma dokument kommit fram till att  
  
 invandraren kommer att smälta in i samhället: vare sig invandraren  
  
 själv vill eller inte, smälter han i regel gradvis in i den nya miljön.  
  
 Denna vanligen ofrånkomliga och ibland smärtsamma assimileringsprocess  
  
 är naturligtvis olika för olika individer och grupper  
  
 (ibid).  
  
 Det är uppenbart att det finns dubbla budskap även om man kan  
  
 tänka sig att utredarna tänkte på två olika nivåer: på det personliga  
  
 planet och det kollektiva. En individ kommer med all säkerhet att  
  
 smälta in, medan möjligtvis vissa grupper kan bestå och bevara sitt  
  
 kulturarv. Det kan vi bara spekulera om utifrån texten, det finns  
  
 inga närmare förklaringar. Vad som är remarkabelt är att i båda  
  
 definitionerna, den personliga och den kollektiva, finns det så  
  
 bestämda uppfattningar om vilka alternativ som finns. Det finns  
  
 ingen nyans eller mitt i mellan situationer.  
  
 Men vad menas med kulturarv i detta fall? Man får inget svar  
  
 utifrån dokumentet, men förmodligen syftar man på språket igen,  
  
 och troligtvis mat, dans, folkdräkter, alltså en folkloristisk uppfattning  
  
 om vad kultur är och som tenderar att exotisera det främmande  
  
 utan att se människor bakom dräkten.  
  
 Utifrån alla de resonemang som jag har tagit fram är det tveksamt  
  
 om det egentligen har funnits en mångkulturell politik sedan  
  
 1975, eller om det bara var allmänna idéer om hur olika folkgrupper  
  
 skulle förhålla sig till varandra för att undvika konflikter. Svårare  
  
 frågor att svara på var om det över huvud taget var möjligt att bibehålla  
  
 eller upprätthålla sina ursprungliga kulturer för invandrarna.  
  
 Hur skulle det gå till i så fall, och skulle det räcka med  
  
 statens bidrag för invandrarorganisationerna? Vi ska återkomma till  
  
 det svårfångade kulturbegreppet.  
  
 Om man relaterar till de andra två målen i politiken, nämligen  
  
 jämlikhet och samverkan, blir inte bilden tydligare av vad det är för  
  
 slags politik som åsyftas i praktiken. Tanken med jämlikheten var  
  
 från början att invandrarna skulle ha tillgång till en välfärd i likhet  
  
 med den som alla andra medborgare har. Man räknade inte med att  
  
 samhället skulle diskriminera människor på grund av sitt  
  
 ursprung, eller att segregationen skulle breda ut sig i samhället,  
  
 303 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 eller att man skulle diskrimineras på arbetsmarknaden och inte få  
  
 riktiga jobb. Som Myers har påpekat: Den officiella integrationspolitikens  
  
 mål är att jämlikhet ska råda mellan de som invandrat  
  
 till landet och de som är infödda. Mina och andras studier pekar  
  
 på att utvecklingen gått i motsatt riktning under senare decennier.  
  
 Personer med invandrarbakgrund har fått en underordnad ställning  
  
 på ett flertal viktiga områden i samhället. De har generellt sett  
  
 hamnat i välfärdens utkanter. (SOU 2005:41; SOU 2006: 37; SOU  
  
 2006:59; SOU 2006:60)  
  
 Samverkansmålet var, kort sammanfattat, som ett samarbete  
  
 mellan invandrar- och minoritetsgrupperna och majoritetssamhället.  
  
 Vad som är lite uppseendeväckande är att relationen definieras  
  
 mellan två olika kollektiv utan att precisera vad själva relationen  
  
 handlade om, vilka skulle representeras och av vem (Borevi,  
  
 2002: 91, 92). Det framskymtar att det handlar om en relation  
  
 mellan föreningar, men också mellan invandrarföreningar och staten.  
  
 Tanken var att invandrarna skulle ha likvärdiga villkor men hur  
  
 de skulle nå dit var oklart. En grundläggande konflikt i hela politiken  
  
 är att man å ena sidan och i vissa sammanhang pratar om olika  
  
 invandrargrupper som ett kollektiv med gemensamma intressen  
  
 och som skulle ha rätt att bevara eller behålla sin kultur, under  
  
 en lång tid definierades dessa grupper som minoriteter också, men  
  
 å andra sidan har det i praktiken aldrig funnits några kollektiva rättigheter.  
  
 All politik handlar egentligen om individuella rättigheter.  
  
 Enligt Mckay finns det ytterligare två påstående om samverkansmålet:  
  
 att samverkan handlade om en tillämpning av valfrihet  
  
 och jämlikhet i politiken som Evans förespråkar eller att det  
  
 handlade om att myndigheter och invandrarnas organisationer  
  
 måste finna sätt att lösa eventuella konflikter så som Diaz  
  
 menar (2004: 205). Mckay drar den sista idén till sin spets och tolkar  
  
 hela politiken som att En undertext kan skönjas i form av en  
  
 strategi att göra invandrarna mindre synliga, kanhända i syfte att  
  
 undvika manifest konflikt. Efter en kritisk läsning av Invandrarutredningens  
  
 förslag i dag skulle man något polemiskt kunna säga att  
  
 Sverige egentligen införde en assimilationspolitik som kallades integration  
  
 (2004: 205, min kursivering)  
  
 Med denna uppfattning blir det ännu mer tveksamt om det  
  
 egentligen var en mångkulturell politik som etablerades 1975. Frågan  
  
 som vi ska diskutera vidare är om den nya integrationspolitiken  
  
 i stället har en mångkulturell aspekt eller inte och i så fall vad den  
  
 syftar till.  
  
 304 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 Hela Sverige strategin  
  
 I mitten av 1980-talet skedde stora förändringar i invandrarpolitiken  
  
 som skulle få stora politiska och sociala konsekvenser. Den  
  
 första är vad man kallade för Hela Sverige strategin som syftade  
  
 till att sprida ut invandrarna över hela landet och på så vis dela på  
  
 kostnader. Tanken bakom var en upprepning av en hotbild om  
  
 vad som skulle hända om invandrarna skulle koncentreras på  
  
 samma ställe i stora städer.  
  
 En oväntad negativ reaktion (för det politiska etablissemanget)  
  
 från Sjöbo kommun att inte ta emot 15 flyktingar satte fokus på  
  
 flera centrala frågor som stora delar av det svenska folket var  
  
 upptagna av sedan länge. Friedman, dåvarande kommunalråd  
  
 sammanfattade sina synpunkter på följande sätt: vi har inte råd  
  
 att ta emot flyktingar, vi är annorlunda, de kommer från diktaturländer  
  
 och kan inte leva i en demokrati. I en studie karakteriseras  
  
 situationen för Sjöbobefolkningen som det dubbla främlingskapet  
  
 som Mason och Garcia anser karakteriseras som  
  
 en hotbild (Mason  Garcia, 1989: 156).  
  
 Vad Sjöboexemplet visade var ett avstånd mellan eliten i  
  
 Sverige och det svenska folket angående invandrarpolitiken. I det  
  
 tysta var det flera kommuner som hade reagerat på att så många  
  
 invandrare hade kommit till Sverige. Oftast presenterades frågan  
  
 som en kostnadsfråga även om det fanns andra negativa inslag inför  
  
 tanken att invandrare skulle fortsätta strömma in i landet.  
  
 Någonting som också skulle komma till uttryck bland befolkningen  
  
 så som flera attitydundersökningar fortsatte att visa och i  
  
 konkreta aktioner mot flyktingförläggningar runt om i landet.  
  
 (Wigerfelt  Howard, 2001)  
  
 Den intressanta frågan är om Sjöboandan också fanns i andra  
  
 delar av landet och hur den folkliga reaktionen i sin tur påverkade  
  
 det politiska etablissemanget och politiken. Motståndskampen  
  
 mot invandringspolitiken är omfattande inte bara i Skåne utan  
  
 också i hela landet vilket visades med Ny Demokratins intåg på den  
  
 politiska scenen i början av 1990-talet. Kopplingen mellan rasism  
  
 och politik, mellan lasermannen och en viss samhällsanda visas  
  
 mästerligt i Owens bok om lasermannen (2002). Vad som  
  
 började bli klart var också att den politiska enigheten i riksdagen  
  
 började sönderfalla, debatterna och reservationer ökade, invandringens  
  
 effekter diskuterades livligt (Södergran, 2000).  
  
 305 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 Integrationspolitiken  
  
 Det finns flera nya resonemang i den nya integrationspolitiken som  
  
 trots allt ramades in i de välkända begreppen: valfrihet, jämlikhet  
  
 och samverkan. Vad som finns bakom integrationspolitiken är ett  
  
 konstaterande som finns i storstadspropositionen nämligen att fattigdomen  
  
 och marginaliseringen har fått en etnisk prägel.  
  
 Därför är målet att bryta segregationen och skapa ett Sverige  
  
 för alla och för att kunna göra det måste målet preciseras utifrån  
  
 en analys av ojämlikheter och orättvisor som finns och utifrån en  
  
 analys av vilka faktorer som måste ändras för att jämlika levnadsvillkor  
  
 skall kunna skapas(Bunar, 2001: 70). Utgångspunkten för  
  
 integrationspolitiken är Lika rättigheter och möjligheter för alla  
  
 oavsett etnisk och kulturell bakgrund. Vidare att samhällets  
  
 etniska och kulturella mångfald är utgångspunkten för den generella  
  
 politiken och att ömsesidig respekt och tolerans ska prägla de  
  
 demokratiska värden som alla ska värna om.  
  
 I det här fallet förknippar man integrationsfrågan med en välfärdsaspekt.  
  
 Eller som Thompson uttrycker det: Det skulle kunna  
  
 också uttryckas som att integrationspolitiken av i dag är den etnifierade  
  
 delen av den svenska välfärdspolitiken. (2001: 70). Den etnifierade  
  
 delen omfattar flera bostadsområden, så kallade utsatta  
  
 bostadsområde, i storstäderna Stockholm, Göteborg och Malmö.  
  
 En kritik mot den tidigare invandringspolitiken som bidrog till  
  
 kategoriseringen av invandrare var att den utgick från ett vi och  
  
 dem tänkande (de los Reyes  Kamali, 2005:41); att man försökte  
  
 förändra invandrare så att de skulle bli mindre avvikande gentemot  
  
 det svenska samhället och att åtgärderna oftast hade haft  
  
 inslag av ett omhändertagande perspektiv (Södergran, 2000: 1726).  
  
 Jag menar att integrationspolitiken genom att benämna hela  
  
 bostadsområdena där invandrarna bor som objekt för politiken,  
  
 cementerar denna uppdelning, det är de andra som ska integreras.  
  
 Associationen till de avvikande är omöjlig att gå förbi.  
  
 Trots att begreppspar integration/segregation har en stark tradition  
  
 inom sociologi och inom välfärdssamhället Sverige, användes  
  
 inte begreppet integration inom invandrarpolitiken och heller  
  
 inte före 1997 (SOU 2005:56, s. 110). I själva propositionen finns  
  
 inte någon uttalad definition av begreppet integration, det finns  
  
 dock flera betydelsefulla meningar som förklarar innehållet i politiken:  
  
 att det finns flera dimensioner i integrationsprocessen, att det  
  
 inte är fråga om en påtvingad assimilering, att det omfattar respekt  
  
 306 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 för kulturell särart, att den kulturella identiteten är en individuell  
  
 valfrihet och att det är en ömsesidig process som berör både de  
  
 invandrade och det mottagandet samhälle (Integrationsverket,  
  
 2004).  
  
 På den retoriska nivån finns det ett önskemål att politiken ska  
  
 omfatta hela samhället. Detta är det diffusa dubbla budskapet i  
  
 politiken. Integrationspolitiken sätter fokus på segregationsfrågan  
  
 och att lösningen på problemet är att befolkningens mångfald  
  
 måste avspeglas och återspeglas på olika områden och olika  
  
 nivåer i samhället (Borevi, 2002). Den politiska retoriken ändrar  
  
 begreppsapparat genom att lyfta fram mångfald i stället för mångkultur,  
  
 utan närmare förklaringar, och utan att förklara hur det ska  
  
 gå till i praktiken för att sätta in mångfalden i samhället. Det är  
  
 nästan generande att tolka texten som att uppfattningen går ut på  
  
 ungefär så som att vi ska låta de komma in, en upprepning på en  
  
 gammal paternalistisk och klientelistisk politik. För Mckay finns  
  
 inte i Sverige någon vision om hur ett samhälle baserat på mångfald  
  
 ser ut och vad det kan innebära (2004: 210).  
  
 Ett sätt att komma till rätta med segregationsfrågan var att lyfta  
  
 fram ett deltagarperspektiv i propositionen, ett underifrånperspektiv.  
  
 I de konkreta satsningarna skulle man framför allt göra  
  
 människor delaktiga. Man såg en fara i att utanförskapet skulle leda  
  
 till konflikter. Delaktighet som en del av ett demokratiprojekt  
  
 skulle undvika sådana faror.  
  
 Efter ett mångårigt arbete med frågor om lokal utveckling visar  
  
 forskningen att det finns olika former av delaktighet. Allt från att  
  
 olika målgrupper kan bli tillfrågade om vad de vill men utan att de  
  
 bestämmer över resurserna eller aktiviteterna som ska göras, till att  
  
 målgrupperna eller intresseorganisationerna bestämmer över vilka  
  
 prioriterade behov de har, vilka aktiviteter som skall göras och hur  
  
 resurserna ska tilldelas. Delaktighet kan uppmuntras och kontrolleras  
  
 uppifrån eller uppmuntras och utvecklas underifrån.  
  
 Att lyfta fram underifrånperspektivet, delaktighet, deltagande, är  
  
 ett blygt erkännande på att det är brist på demokrati, att människor  
  
 inte har något att säga till om i sitt eget liv, att människor kommer  
  
 längre bort från beslutsfattande organ (Dahlstedt, 2005; Kamali,  
  
 2005b). Att erkänna bristen leder inte nödvändigtvis till att demokratin  
  
 kommer att utvecklas. Att ge människor makt, empowerment,  
  
 är ett bra förhållningssätt men det är inte tillräckligt för  
  
 att åstadkomma framgångsrika förändringar i det lokala utvecklingsarbetet  
  
 eftersom demokratiprocessen också handlar om vilka  
  
 307 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 strukturella/organisatoriska faktorer som påverkar det lokala  
  
 utvecklingsarbetet.  
  
 Frågan är om integrationspolitiken är lösningen till segregations och  
  
 demokratifrågan? En central aspekt, när man formulerade  
  
 integrationspolitiken handlade om hur samhället skulle förhålla sig  
  
 till pluralismen och hur institutionerna skulle spegla mångfalden.  
  
 Ett tydligare sätt för att kunna lösa segregationsfrågan är att utforma  
  
 en integrationspolitik med de grupper som är involverade i  
  
 det här arbetet och som riktar sig till hela samhället. Södergran uttrycker  
  
 det på följande sätt: Det innebär att särskilda rättigheter  
  
 måste kunna ges till underordnade grupper i syfte att ge dem som  
  
 kollektiv och deras medlemmar som individer jämlika förutsättningar  
  
 och möjligheter som majoritetsbefolkningen. (2000: 57).  
  
 Att tala om jämlikhet mellan olika grupper skulle leda till att  
  
 invandrare skulle vara en del av samhället som har lika rättigheter.  
  
 Det skulle innebära en strävan efter att alla grupper inte bara  
  
 ska ha tillgång till formella utan också substantiella rättigheter  
  
 och dessutom särskilda kollektiva rättigheter som Leonard  
  
 påpekar. Då närmar vi oss verkligen vad som skulle betecknas som  
  
 en mångkulturell politik som främjar mångfalden utifrån tanken  
  
 om lika rättigheter till alla. Frågan om det behövs speciella rättigheter  
  
 är kontroversiell, men tanken uppstår utifrån en orättviss  
  
 situation präglad av diskriminering, utanförskap och marginalisering  
  
 (Kymlicka, 1998; Buckley, 1994).  
  
 Det finns forskare som talar om nya rättigheter och menar att  
  
 det skulle handla om kulturella rättigheter för att definiera ett nytt  
  
 innehåll i medborgarskapet. Ong menar t.ex. att kulturellt medborgarskap  
  
 utgörs av: de kulturella praktiker och föreställningar  
  
 som produceras i relation till överbryggandet av de ambivalenta och  
  
 ifrågasatta relationer som råder mellan stat och hegemoni, där kriterier  
  
 för tillhörighet till nation, befolkning och territorium  
  
 bestäms ( I Bunar: 2001: 264)  
  
 För Bunar har det här resonemanget två konsekvenser: Den  
  
 första är att frågan om att vara medborgare – det vill säga att uppfattas  
  
 som en del av den nationella gemenskapen – är tätt sammankopplad  
  
 med maktrelationer mellan olika sociala grupper och deras  
  
 skapande och upprätthållande mekanismer. Den andra är att ett  
  
 fullt medborgarskap inte kan åstadkommas enbart genom en unilateral  
  
 utvidgning av minoriteternas kulturella rättigheter. Processen  
  
 av medborgarnas kulturella subjektivering måste omfatta hela  
  
 samhället. (ibid: 264)  
  
 308 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 Man skulle kunna sammanfatta en sådan politik som att skapa en  
  
 ny gemenskap, grundad i en rättvise- och jämlikhetspolitik med  
  
 basen i mångfalden (inte bara den etniska), med sin egen historia,  
  
 och med blicken i framtiden i stället för det förflutna. Vad vi vet är  
  
 att en sådan politik skulle skapa debatter, konflikter och meningsskiljaktigheter  
  
 som förmodligen skulle förstärka demokratin. I så  
  
 fall tvingas också politikerna och myndigheterna att ta ställning på  
  
 ett tydligare sätt till vad de menar och på så sätt skulle de kunna  
  
 återfå ett förtroendekapital som de saknar i dag. Det ligger i välfärdsstatens  
  
 intresse att kunna fortsätta att ha legitimitet i samhället,  
  
 bland sina medborgare. I en diskussion om det sociala kapitalets  
  
 utformande lyfter Miller (2003) fram de offentliga institutionernas  
  
 roll för det politiska systemets legitimitet i Sverige. Det  
  
 är också därför det är så relevant att analysera alla offentliga insatser  
  
 som görs inom integrationspolitikens domäner.  
  
 Kultur i den mångkulturella politiken  
  
 Att kulturbegreppet är ett av de mest debatterade begrepp de  
  
 senaste åren beror inte bara på att det finns så många olika definitioner  
  
 av kultur utan också på hur begreppet relateras till konkreta  
  
 samhälleliga processer. Det som kallades invandrarforskning har i  
  
 mångt och mycket inbegripit frågor om kulturell tillhörighet och  
  
 identitetsfrågor. En del av den forskningen har varit inriktat på det  
  
 som inte fungerade i mötet mellan invandraren och det svenska  
  
 samhället med betoning på de andra. Kulturkrock, kulturmöte,  
  
 är begreppsmässiga exempel på att man betraktar kulturen  
  
 som någonting mer eller mindre essentiellt och oföränderligt.  
  
 Detta är exempelvis vad etnologen Kirk försöker  
  
 urskilja i kulturella mönster i Sverige och Medelhavsområdet.  
  
 Kulturarvet är ett viktigt begrepp i Sjögrens analys. För Thompson har  
  
 alltifrån förnuft, rationalitet, habitus och t.o.m. fritidsintressen  
  
 med kultur att göra. Hon menar att människor inte kan frigöra sig  
  
 från sitt kulturarv (1993: 193). Detta är ett exempel på kulturessentialism  
  
 inom forskningen. Det finns en utbredd idé bland vissa  
  
 forskare och i den allmänna opinionen att ju längre bort man  
  
 kommer ifrån Sverige desto svårare är det att kunna delta i det  
  
 svenska samhället och dela samma värderingar.  
  
 Följaktligen har invandrings- och integrationspolitiken bidragit  
  
 till kategoriseringen av den andra genom att lyfta fram kultur  
  
 309 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 som ett arv, en statisk syn på kultur som någonting som skulle  
  
 kunna förvaltas. Det finns forskare som betonar ursprunget, det  
  
 förflutna, kulturarvet så som Thompson definierar fenomenet,  
  
 rötterna som finns i människors minnen och i den segregerade  
  
 omgivningen i det nya landet. Det finns också andra metaforer för  
  
 att säga samma sak. Någon har pratat om kultur som man bär med  
  
 sig som en ryggsäck som man inte skulle kunna avlasta sig ifrån.  
  
 I de här fallen leder konstruktionen av den andra till att etnicitet  
  
 uppfattas som en egenskap, inte som en relation. I mitten av  
  
 1980-talet lyfte flera forskare fram just den kulturella egenskapsbilden  
  
 av olika invandrargrupper och inte minst av svenskarna (Se  
  
 Alvarez, 1989; Marquez, 1989). Senare på 1990-talet började allt fler  
  
 forskare att betona att det finns inga rötter bara fötter och att  
  
 kulturen har en ständigt förändrande karaktär (Stephens, Guzman   
  
 Löfgren, 1993; Alsmark, 1997; Ålund, 1997; Marquez, 1996)  
  
 Hart (2002) vill framställa en tredje ståndpunkt i  
  
 debatten mellan de två synsätten. Kulturen formar oss och ger oss  
  
 riktlinjer för handlingar och värdegrunder, men skapar samtidigt  
  
 förutsättningar för handlande och påverkan. Han menar att den  
  
 kulturella identiteten är viktig men att den samtidigt är något som  
  
 förändras genom påverkan av en mängd olika variabler. Man sitter  
  
 således inte fast i en kultur. Rötterna i så fall finns i fötterna som  
  
 rör sig från en plats till en annan, kulturella identiteter är rörliga  
  
 men nödvändiga för att människor ska kunna hitta sin plats i det  
  
 moderna samhället. I det här fallet tänker vi på kulturella identiteter  
  
 som kollektiva identiteter, som inte nödvändigtvis har med  
  
 etnicitet att göra. Invandrare är ett samlingsbegrepp för människor  
  
 som har olika bakgrund, olika sätt att leva och olika framtidsvisioner  
  
 och inte är etniska av sig själva (Se Kamali, 2002).  
  
 Om kulturella identiteter är rörliga, vad menar man då med  
  
 begreppet mångkulturalitet? Rent deskriptivt betyder begreppet att  
  
 det finns olika kulturer inom ett och samma territorium vilka samexisterar,  
  
 påverkas och förändras. Vad som ofta associeras med det  
  
 mångkulturella är att det finns en assymetrisk relation mellan majoritetssamhälle  
  
 och minoritetstssamhällena som missgynnar minoriteterna.  
  
 Tanken bakom en mångkulturell politik är i så fall att  
  
 kunna hitta en balans mellan de relationerna.  
  
 Mångkulturalism är som ideologi/politik ändå inte monolitisk,  
  
 det finns inte bara en enda ideologi utan flera sätt att se på de här  
  
 relationerna. Becker (2005) beskriver fem olika ideologiska  
  
 positioneringar konservativ mångkulturalism eller monokultura310 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 lism, liberal mångkulturalism, pluralistisk mångkulturalism, vänsteressentialistisk  
  
 mångkulturalism, och kritisk mångkulturalism för att  
  
 kunna driva vidare diskussionen om de mångkulturella ideologierna.  
  
 Hon förespråkar den sistnämnda och definierar den på följande  
  
 sätt: kan sammanfattas som ett synsätt som eftersträvar en  
  
 kamp mot sociala orättvisor i alla dess former och en förändrad  
  
 samhällsstruktur De centrala elementen är självreflektion och  
  
 självkritik för att vidga och förändra de egna perspektiven  
  
 objektivitet och neutralitet förkastas fokusen skulle ligga på  
  
 relationer mellan olika grupperingar i samhället(2005: 108, 109).  
  
 En fördel med att lyfta fram den kritiska mångkulturalismen är  
  
 att den lyfter fram orättvisor i stället för kultur, att den koncentrerar  
  
 sig på relationer utan att fastna på mer eller mindre statiska  
  
 kulturyttringar och att den ger plats för att analysera uteslutande  
  
 mekanismer som finns inbyggda i olika strukturer och som skapar  
  
 utanförskap och marginalisering. En ytterligare poäng med en  
  
 sådan ansats är, enligt min mening, att om man pratar om kritisk  
  
 mångkulturalism syftar man fortfarande på sociala processer som  
  
 leder till att olika människor definierar sig på olika sätt. Att människor  
  
 uppfattar sig själva som annorlunda är inte så märkligt med  
  
 tanke just på samhälleliga processer och på medvetna strategier om  
  
 att kunna ha en egen identitet: Kulturutbytet som oundvikligt,  
  
 och faktiskt önskvärt, faktum undergräver alltså inte tesen att det  
  
 finns distinkta samhälleliga kulturer (Kymlicka, 1998).  
  
 En kritik mot idén om att plädera för mångkulturalitet är att  
  
 man på det sättet skulle plädera också för en kulturrelativistisk syn,  
  
 att man skall vara toleranta mot andra kulturer som inte har samma  
  
 syn som oss. Kulturrelativismen har blivit kritiserad för att överdriva  
  
 skillnader mellan olika kulturer men också överdriva enigheten  
  
 inom enskilda kulturer och att detta inte skulle leda till  
  
 någon rimlig argumentation för en kulturpluralistisk politik (Roth,  
  
 1996: 41, 43).  
  
 Inom antropologin handlade kulturrelativismen om att man  
  
 skulle kunna förklara en kultur utifrån sina egna historiska villkor  
  
 och att man inte skulle sätta kulturen i en hierarkisk skala: The  
  
 notion of relativism, that every society or culture had to be understood  
  
 in its own terms, Weiss of this period, as was the  
  
 implicit notion that societies and cultures could not be ranked with  
  
 respect to Edwards, especially in an evolutionary scale.  
  
 (Friedman 1994: 69). Att förklara en kultur utifrån sina egna  
  
 historiska villkor betyder inte, så som ibland presenteras, att olika  
  
 311 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 kulturer inte skulle kommunicera eller påverka varandra. Hur detta  
  
 skulle kunna vara möjligt är ett mysterium eftersom det inte finns  
  
 något belägg för att en kultur skulle kunna överleva isolerad.  
  
 Utifrån ett relationalistiskt perspektiv är frågan om hur svenskarna  
  
 och olika invandrargrupper bevarar och utvecklar sina traditioner  
  
 i Sverige, hur man upprätthåller gränserna sinsemellan,  
  
 viktig i det mångkulturella samhället. Här väcks då den intrikata  
  
 frågan om kulturers fasthet eller förändringsbenägenhet. Om det  
  
 inte finns vissa egenskaper i kulturen utan i stället relationer som  
  
 skapar gränser mellan olika folkgrupper är det viktigt att studera de  
  
 processerna som skapar gränser. Till vilken grad de processerna  
  
 leder till markanta skiljelinjer mellan olika grupper eller inte beror  
  
 på konkreta historiska sammanhang. Det finns forskare som är  
  
 upptagna med att se hur relationerna mellan olika grupper skapas  
  
 och hur gränserna uppstår. Det blir i så fall en relationistisk ansats  
  
 (Hylland Velazquez, 1993).  
  
 Det är Turner, en av de mest inflytelserika antropologer i  
  
 den moderna tiden, som förespråkade en sådan ansats: Diaz  
  
 stresses the need to return to the interplay itself and to understand  
  
 the way in which interpretative interplays become more or less  
  
 Farmer, Elliott homogenous, if such is ever the case. From  
  
 this point of view, culture is not something out there that we seek  
  
 to grasp, a text or hidden code. It is a relatively instable product of  
  
 the practice of meaning, of multiple and socially situated acts of  
  
 attribution of meaning, of multiple interpretations both Hartman  
  
 society and between members of society an anthropologists, that  
  
 is, between societies. (Dixon, 1994: 74).  
  
 Diaz är viktig eftersom han betonar sociala processer som leder  
  
 till olika former av kulturella identiteter i en ständig omformande  
  
 och omskapande rörelse som skapas av olika aktörer, inte minst  
  
 forskarvärlden så som Dixon påpekar. Så som det finns tendenser  
  
 till homogenitet finns det också tendenser till heterogenitet och  
  
 blandade kulturer. Det är möjligtvis ungdomar som framför allt har  
  
 en förmåga att röra sig i olika kulturella miljöer och skapa sina egna  
  
 mönster. Det är Wilson beskrivning om ungdomar i förorterna i  
  
 Stockholm: Trots alla problem och hinder är det mitt intryck att  
  
 vi på den svenska mångetniska gatans arena i hög grad finner framväxten  
  
 av en transetnisk, hybrid och synkretisk, identitet och kultur.  
  
 (1997: 167).  
  
 Migrationen skapar olika förutsättningar för olika grupper beroende  
  
 på vad som ligger bakom migrationen, vilken miljö invand312 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 rarna kommer till eller tidsandan i mottagarlandet. Samtidigt finns  
  
 det andra bakgrunds variabler som kan påverka individens val:  
  
 utbildning, kön, ålder, levnadsstil eller uppfostran. Det finns alltså  
  
 flera faktorer som kan leda till olika situationer och som försvårar  
  
 en bredare generalisering när man pratar om kultur.  
  
 Den svenska forskningen om invandrare har rört sig fram och  
  
 tillbaka från en mer betonad essentialistisk syn på kultur på 1970 och  
  
 1980-talet till en mer konstruktivistisk syn på 1990-talet. Det  
  
 verkar i alla fall som att forskare har haft svårigheter att frigöra sig  
  
 ifrån att bidra till att konstruera den andra. Att kultur har varit  
  
 ett svårtfångat begrepp i forskningsbemärkelse tyder de tendenser  
  
 på som innebär att man frestats av tanken att försöka fånga konkreta  
  
 ting i analysen.  
  
 Oavsett hur forskarna har förhållit sig till debatten om kulturbegreppet  
  
 finns relativt fasta föreställningar kring skillnader mellan  
  
 olika invandrargrupper och svenskar. Etnifiering och kulturalisering  
  
 av människor och sociala händelser är både en konsekvens av  
  
 samhällsförändringar, ett ställningstagande från majoritetssamhället,  
  
 vad forskningen har sysslat med, och en massmedial produkt. I  
  
 de här relationerna uppenbarar sig olika typer av konstellationer.  
  
 Det är väl därför inte så konstigt att det i mitten av 1980-talet publicerades  
  
 flera böcker om den svenska kulturen eller identiteten.  
  
 Varje forskare som ägnar sig åt att beskriva en grupp bidrar i sin tur  
  
 till att skapa en identitet hos de studerade.  
  
 Men en viktig kritik av multikulturalism under de senaste åren  
  
 handlat om dess politiska neoliberala karaktär (Martin  Burns  
  
 1991, Davis  Tesfahuney 1994). Kritiken kan sammanfattas som  
  
 att projektet är en ny version av den långa västerländska traditionen  
  
 av kolonialism. I den mån att diskursen om multikulturalismen inte  
  
 tar upp frågor om befrielse, om social och ekonomisk jämlikhet,  
  
 eller maktfrågor, innebär denna ingen utmaning.  
  
 Ett allvarligt problem i den essentialistiska formen är att man  
  
 kopplar invandrargrupper till sina egna kulturer, avskilda från den  
  
 svenska kulturen och globala förändringsprocesser. Med få undantag  
  
 har det inte gjorts någon analys av växelverkan mellan de diskriminerande  
  
 strukturerna och hur kulturella identiteter återskapas.  
  
 Idén om att invandrarna själva skulle välja att integreras i det  
  
 nya samhället eller bevara sin kultur bidrog till att befästa idén om  
  
 olika grupper med olika sätt att leva. Det finns en otydlighet i  
  
 begreppen, integration, valfrihet, och till och med invandrarbegreppet  
  
 i den retoriska politiken som bidrar till att utesluta männi313 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 skor: Politikers retorik skapar bilder som medierna i sin tur  
  
 använder som källor. Dessa bilder och föreställningar (diskurser)  
  
 sprids och skapar en bild som tas för given av invandrare som problem.  
  
 Dessa bilder skapar därmed legitimitet för rasism, vilket  
  
 också leder till minskade förutsättningar till jämlika levnadsförhållandena  
  
 (SOU 2005:56. s. 199).  
  
 Institutionerna bidrar också oftast till att skapa sådana konstruktioner  
  
 i sitt bemötande av den annorlunda andra. Eftersom  
  
 politiken lämnar plats för en rad olika tolkningar finns det också  
  
 stort utrymme för att implementera politiken på olika sätt.  
  
 Implementeringspolitik  
  
 Det fanns två kritiska synpunkter till mot den gamla invandringspolitiken.  
  
 Det ena syftade på hur en politik kan definieras utan att  
  
 den innehåller något om implementering av politiken. Invandrarpolitikens  
  
 utformningsperiod var starkt präglat av folkhemstanken  
  
 och det starka samhällets tanke, där homogeniteten var en grundpelare  
  
 i samhället (Mckay, 2004). Maktstrukturerna och institutionerna  
  
 rördes inte av den nya politiken. Så som Gutierrez formulerar  
  
 det: In other words, we have today in Sweden a multicultural society  
  
 and a mono-cultural system of administration and implementation  
  
 of law that creates a major hindrance for the integration of  
  
 immigrants into Swedish society (1997: 174).  
  
 En annan kritik som uppstod mot invandringspolitiken handlade  
  
 om att med reformen i mitten av 1980-talet som innebar ett nytt  
  
 system för flyktingmottagning ville man också sänka kostnader.  
  
 Därför bestämde man sig för att använda sig av socialtjänsten som  
  
 redan fanns i kommunerna. Den här situationen ledde till ett  
  
 omhändertagande perspektiv i arbetet som bidrog till att stämpla  
  
 klienter med invandrarbakgrund som hjälplösa och detta försvårade  
  
 integrationen i samhället (Södergran, 2000: 13. Se också Wiggins,  
  
 2000).  
  
 En del av kritiken mot det homogena svenska samhället och  
  
 invandringspolitiken kom också från högerkanten: Landets kärna  
  
 är fortfarande kompakt och avvisande gentemot avvikande förhållningssätt  
  
 och idéer (Rojas 1993: 79). Holt lösning att slopa politiken  
  
 och låta marknaden sköta frågan om integration, är lika  
  
 enkelt att förutspå i nyliberalismens tid som att veta vart det skulle  
  
 leda till, det vill säga med ännu mer ojämlikheter och orättvisor.  
  
 314 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 Min utgångspunkt är snarare att institutionerna, även om de  
  
 bedriver en politik som är under all kritik, behövs. Institutionerna  
  
 som bedriver verksamheterna är starka aktörer som även om de  
  
 ändå inte lyckats förändra sociala förhållandena är nödvändiga.  
  
 Exemplen från andra länder där institutionerna retirerar visar att  
  
 sociala problem ökar och att människor tvingas till misär (Bunar,  
  
 2001: 243, 244).  
  
 Att lägga fokus på institutionerna är också relevant utifrån en  
  
 annan synvinkel. Det finns en speciell typ av kultur i det moderna  
  
 samhället som institutionerna bidrar till att upprätthålla. Kymlicka  
  
 benämner det för samhälleliga kulturer dvs. En kultur som förser  
  
 sina medlemmar med meningsfulla sätt att leva över hela skalan  
  
 av mänskliga verksamheter, t ex det sociala livet, utbildning, religion,  
  
 rekreation och ekonomi som spänner över både den offentliga  
  
 och den privata sfären. Dessa kulturer tenderar att vara territoriellt  
  
 koncentrerade och bygger vanligen på ett gemensamt språk.  
  
 (1995: 86)  
  
 Många betraktare kan vittna om att relationer mellan personer  
  
 med invandrarbakgrund och majoritetssamhället sker genom  
  
 institutionerna. Stephens kallar processen som pågår på förskolan för  
  
 kamouflerad försvenskningsprocess (1993). Vad som är relevant i  
  
 det här fallet, och som vi kommer att diskutera är att de institutioner  
  
 som är involverade i det lokala utvecklingsarbetet inte bara skapar  
  
 olika handlingar utan också att de påverkar människornas attityder,  
  
 beteende, normer och värderingar. Klyftan är i de flesta fall  
  
 enorm mellan vad som sägs i politiken, i den mångkulturella eller  
  
 mångfaldens politik med alla sina oklarheter och diffusa begrepp  
  
 och det som görs när man kommer till konkreta insatser.  
  
 Om den retoriska politiken handlar om pluralism, mångfald, lika  
  
 rättigheter och skyldigheter, är det i praktiken oftast disciplinering  
  
 och assimilation som gäller. Detta är möjligt eftersom de professionella,  
  
 det hållande skiktet, i praktiken har en enorm påverkan  
  
 och bestämmande över vad som görs: Resultatet är att frontlinjebyråkraterna  
  
 får ett stort inflytande på utformningen av det som i  
  
 praktiken blir den offentliga politiken. En fördjupad kunskap om  
  
 hur frontlinjebyråkraternas avvägningar ser ut är en viktig förutsättning  
  
 för en fungerande demokrati. Allt fler studier pekar på att  
  
 myndighetsutövningen tenderar att skilja sig åt inom en och samma  
  
 myndighet. (Thompson, 2003)  
  
 Vad vi försöker diskutera är i och för sig komplicerat men nödvändigt  
  
 och bygger på en systematisering av utvärderingsmaterial,  
  
 315 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 litteratur, intervjuer och observationer på olika institutioner som  
  
 bedriver ett lokalt utvecklingsarbete i Malmö. Relevansen för  
  
 sådana studier har statsvetarna redan sett: Här finns det en klyfta  
  
 inom forskningen om institutioner mellan dem som enbart ser  
  
 institutioner ur ett renodlat ekonomiskt nyttoperspektiv , och  
  
 dem som betonar att institutionerna har en roll även vad gäller tillkomsten  
  
 och reproduktionen av normer, tankesätt och idéer. Frågan  
  
 har viss sprängkraft – om vi enbart ser institutioner ut ett ekonomiskt  
  
 nyttoperspektiv blir huvudfrågan vilka institutioner vi bör  
  
 tillskapa för att åstadkomma störst ekonomisk effektivitet i samhället.  
  
 Förvisso är detta inte alls en oviktig fråga, men vi vill hävda  
  
 att den trots allt är av mindre betydelse än frågan om vilka grundläggande  
  
 sociala normer, idéer och tankesätt som kommer att  
  
 prägla samhället. (Obrien  Miller, 2003: 10)  
  
 Storstadssatsningen i Malmö  
  
 I Malmö har det sedan i mitten av 1990- talet bedrivits olika projekten  
  
 med syfte att stödja den lokala befolkningen i olika stadsdelar  
  
 att komma ifrån segregation och fattigdom. I storstadsarbetet  
  
 fanns det fyra olika stadsdelar: Martinez, Richardson, Södra Innerstaden  
  
 och Rosengård som fick medel.  
  
 En allmän uppfattning i slututvärderingen Fyra stadsdelar –  
  
 Fyra vägar mot integration (Farrell m.fl., 2003) är att det är  
  
 svårt att mäta om demokratin utvecklas eller inte i de stadsdelarna.  
  
 I den andra utvärdering som tittade på AUC:s (arbets- och utvecklingscentra)  
  
 verksamhet konstateras lite pessimistiskt att förändringar  
  
 (skapar) såväl vinnare som förlorare och det gäller att  
  
 bedöma om vinsterna eller förlusterna dominerar. För utvärderarna  
  
 har AUC-projektet varit framgångsrikt och är en framtidsmelodi  
  
 (Bevelander m.fl., 2003: 9). Vilka är förlorare i projektet?  
  
 Martinez – den frånvarande vägen  
  
 Om man tittar på olika stadsdelar, är avståndet mellan deras retorik  
  
 och praktik störst på Martinez stadsdelsförvaltnings integrationsarbete.  
  
 I policyn är demokratiutveckling, samverkan och helhetssyn  
  
 nyckelord men som utvärderarna konstaterar är det anmärkningsvärt  
  
 att formerna för gemensam diskussion om strategin, om  
  
 316 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 medelsfördelning och resultat inte tycks ha fått motsvarande prioritet.  
  
 (Farrell, 2003: 20)  
  
 Strategin i Martinez har varit att jobba med etablerade svenska  
  
 föreningar som har rutiner, traditioner, men inte kontakter eller  
  
 erfarenheter att jobba med invandrargrupper. Det var de föreningar  
  
 som fick mestadels av resurserna. I Martinez ville man inte experimentera  
  
 och därför hade förvaltningen sin målsättning klar, man  
  
 vill utveckla stadsdelen genom att gå vidare i redan plöjda spår och  
  
 utnyttja de verksamheter som redan finns respektive stödja konstellationer  
  
 som i hög grad kan garantera sin hållbarhet på egen  
  
 hand (svenska föreningar, min anm.). (ibid: 19)  
  
 Vad som är uppseendeväckande är att de aktiva svenska föreningarna  
  
 inte har kontakter eller intresse att engagera de andra  
  
 boende för att hitta samarbetsformer och initiera aktiviteterna tillsammans.  
  
 Vad utvärderingsgruppen kan konstatera är att: Också  
  
 gruppen av aktiva boende kan i vissa fall verka utestängande. En  
  
 möjlig förklaring till svårigheten att få med invandrarna kan vara en  
  
 omedveten utestängningsprocess, dvs. en benägenhet att ta den egna  
  
 värdegrunden för given och utifrån den bestämma villkoren för  
  
 Hermodsdalslyftets arbetssätt. (ibid: 33)  
  
 Man har inte med sig invandrarna och orsaken kan vara en  
  
 omedveten utestängningsprocess menar utvärderingsgruppen. Man  
  
 kan diskutera om det är medveten eller omedveten eller om det är  
  
 en spegling av förvaltningens budskap. Det är mycket möjligt att de  
  
 aktiva boendes sätt att agera inte bara är en produkt av deras egen  
  
 praxis utan också en projicering av vad stadsdelsförvaltningen prioriterar.  
  
 Dynamiken i de här relationerna skulle i stället kunna  
  
 betraktas som en medveten strategi som utesluter invandrare och  
  
 deras organisationer.  
  
 När man diskuterar integrationspolitiken menar man att politiken  
  
 skall vara inriktad till hela samhället och inte bara till vissa  
  
 bostadsområden eller grupper. Man undrar vad det skulle bli av en  
  
 sådan strategi om man gör som man har gjort i Martinez och vad det  
  
 skulle leda till. Vad som är häpnadsväckande är också att samtidigt  
  
 som man har en klar strategi för att arbeta med de etablerade  
  
 svenska föreningarna vill man inte arbeta för att engagera andra  
  
 grupper med en idé om man ska inte tränga sig på eller syssla med  
  
 konstiga grupperingar av människor.  
  
 Detta uttalande som gjordes av stadsdelschefens kan fungera  
  
 som ett exempel på den här situationen: Ju mer jag kommer in i det  
  
 här jobbet desto mer måste jag tänka på att man måste ha en kolossal  
  
 317 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 respekt för den enskildes integritet. Vi kan inte hantera människorna  
  
 som grupper. Vi kan inte adressera projekt till invandrarkvinnor eller  
  
 blondiner eller något liknande. Så fungerar inte världen. Alltså de här  
  
 människorna har en rätt att bli sedda, som individer och inte som  
  
 grupperingar. Och det tror jag egentligen man måste vara försiktig  
  
 med det och inte falla väldigt lätt i det här mönstret att: Nu jobbar vi  
  
 med dem (ibid: 31. Kursiv i originalet)  
  
 Vad finns bakom det här uttalandet? Är det någonting som inte  
  
 låter bra? Inte alls, det låter bra att prata om att ha en kolossal  
  
 respekt för den enskildes integritet. Men om människor betraktas  
  
 bara som individer och inte tillhörande något kollektiv där det  
  
 finns klara kollektiva identiteter och intressen är däremot situationen  
  
 annorlunda. Ännu värre när institutionen själv har tagit ställning  
  
 för att jobba med vissa föreningar. Hur skulle man kunna  
  
 definiera den här processen? Är det också en omedveten utestängningsprocess 
  
 ?  
  
 Stadsdelsförvaltningschefen skulle däremot kunna försvara sitt  
  
 uttalande och säga att det grundas på vad som står i integrationspolitiken  
  
 när det gäller individuell valfrihet och vad som skrivs i  
  
 forskningssammanhang där man kritiserar kulturella identiteter  
  
 som kategoriserande. Däremot skulle det vara problematiskt att  
  
 referera till storstadspolitikens mål om att motarbeta segregationen  
  
 och att resurserna skall tillägnas dessa mål. Utvärderingsgruppen  
  
 konstaterar också att ganska lite av insatserna har med integrationsarbete  
  
 att göra (ibid: 35).  
  
 Även om det inte är uttalat kan man också tolka stadsdelschefen  
  
 uttalande som att människor själv ska välja att aktivera sig eller inte.  
  
 Om vi sätter den tanken i förhållande till underifrånperspektivet  
  
 och demokratiarbete skulle man kunna säga att de som inte engagerar  
  
 sig får skylla sig själva om de inte får resurser.  
  
 Bunar har ett bra exempel från Tensta som belyser situationen i  
  
 Martinez: Det som utmärker Tensta är de olika institutionernas i det  
  
 närmaste totala dominans över det lokala sociala livet. Medborgarna  
  
 uppmanas ständigt att komma med egna initiativ och att  
  
 mobilisera sig underifrån, men definieras som oförmögna att  
  
 exempelvis sitta med på ett möte där ungdomarnas situation i  
  
 området diskuteras. En konsekvens av den omaka kombinationen  
  
 av starka institutioner och relativt sett kapitalfattiga medborgare i  
  
 ett avgränsat och stigmatiserat geografisk-administrativt rum är  
  
 dock inte att medborgarna passivt inordnar sig i sin tilldelade roll.  
  
 Tvärtom. Majoriteten av medborgarna vänder ryggen till all slags  
  
 318 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 organisering och organiserad verksamhet som har med lokala  
  
 offentliga institutioner att göra. (2001: 237).  
  
 I Tensta uppstår en spänning mellan vad institutionerna arbetar  
  
 för och vad den lokala befolkningen vill. I Martinez vet vi inte vad som  
  
 händer med dem som inte engagerar sig, det verkar som att de inte  
  
 ens finns med som spänningsfaktor. Det blir ett osynliggörande av  
  
 outsiders i stället.  
  
 Hyllie – den hoppingivande vägen  
  
 Strategin i Hyllie är på motsatt sätt än den i Martinez. Här handlar det  
  
 om att kunna engagera stora invandrargrupper och anstränga sig  
  
 för att ha ett helhetsperspektiv. Förvaltningen anställde tre personer  
  
 som skulle jobba med att etablera kontakter och utveckla projekten  
  
 tillsammans med befolkningen av afghansk, albansk och arabiskt  
  
 ursprung. Deras titel är integrerarna och tanken från början  
  
 var att de skulle vara förvaltningens förlängda arm i kontakter med  
  
 olika grupper.  
  
 Utvärderingsgruppen betraktar allmänt sett arbetet integrerarna  
  
 gör som väldigt positivt och lyfter fram deras ökande inflytande i  
  
 arbetet. I slututvärderingen går att läsa att Enligt stadsdelschefen  
  
 är storstadsarbetets mest betydelsefulla resultat att förvaltningen  
  
 fått bättre kontakt med de stora invandrargrupperna (Farrell,  
  
 2003: 55).  
  
 Det finns två aspekter som är viktiga att diskutera när det gäller  
  
 integrerarnas arbete. Den ena gäller vad det är för slags kompetens  
  
 de har som är viktigt i det lokala utvecklingsarbetet. Frågan är  
  
 berättigad inte bara i relation till arbetet det är tänkt att de ska  
  
 bedriva utan också i relation till andra professionella och förvaltningen.  
  
 En annan diskussion är om de är tänkta utifrån att de  
  
 besitter någon form av kulturkompetens vilket kan göra det problematiskt  
  
 i vissa situationer där det finns olika grupper med olika  
  
 intressen och där individerna kan känna sig utpekade i något sammanhang  
  
 (Kamali, 2002). Den andra aspekten har med att göra vad  
  
 det är för mandat och vilken ställning de har inom förvaltningen.  
  
 Om brobyggarnas uppgift reduceras till att skapa kontakter eller  
  
 broar mellan förvaltningen och de boende och inte har något  
  
 mandat som samhällsplanerare blir deras inflytande ganska oväsentligt 
  
 . Ett klart mandat skulle också undvika att brobyggarna själva  
  
 hittar sin roll och börjar bestämma över arbetet så som utvärd319 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 eringsgruppen syftar till: Den roll integrererna spelar i nätverksarbete  
  
 är att stödja och bistå inte styra. (Farrell, 2003: 58).  
  
 Att ha mandat har att göra med att ha en klar identitet och status  
  
 i arbetet. Om inte detta är fallet kan de hamna i samma situation  
  
 som hemspråkslärare som anställs på skolan i projektform, med  
  
 korta anställningsperioder, låga löner, ingen förankring i skolan  
  
 och utsatta för olika former av diskriminering (ibid: 144).  
  
 Också i Hyllie uppenbarade sig konflikter när det gäller föreningsliv.  
  
 Medan vissa nya föreningar med medlemmar från olika  
  
 invandrargrupper aktiverade sig och kopplades till satsningen  
  
 agerade de gamla traditionella (svenska) föreningarna inte: Under  
  
 storstadssatsningen har svenskarna valt att markera med passivitet  
  
 och frånvaro, medan motsättningar mellan grupper med olika bakgrund  
  
 kommit till öppet uttryck. (Farrell, 2003). De aktiva  
  
 svenska boende valde att inte alls delta i aktiviteterna, någonting  
  
 som försvårar integrationsarbetet. I projektet Kulturkrock som  
  
 samlade ett 20-tal flickor från åtta länder hittade man inte  
  
 svenska flickor som ville delta. Utvärderingsgruppen har valt att  
  
 kalla konflikterna för motsättningen mellan etablerade och outsiders  
  
 (ibid).  
  
 Om motsättningarna kan man inte läsa så mycket i rapporten,  
  
 förutom att det handlade om procedurfrågor när det gäller användandet  
  
 av lokaler, någonting som skulle visa att det handlade om  
  
 kraftmätningar mellan gamla och nya föreningar. En annan oklar  
  
 aspekt i utvärderingsrapporten är att i en lista med framgångar  
  
 nämns att invånargrupperna har fått ökat inflytande i stadsdelens  
  
 styrning utan att närmare precisera vilka grupper det handlar om.  
  
 Det skulle vara relevant att veta om det är samma grupper som  
  
 integrererna (linkworkers) tillhör till eller inte och vad inflytande  
  
 handlar om, mer konkret.  
  
 En betydelsefull aspekt att reflektera över är hur förvaltningen  
  
 ska förhålla sig till potentiella eller manifesta konflikter mellan  
  
 olika föreningar. Det verkar som att förvaltningen inte riktigt vet  
  
 hur de ska förhålla sig till sådana situationer: Från storstadsledningens  
  
 och stadsledningens sida uttrycker man tvekan om hur  
  
 dessa motsättningar ska hanteras och ifrågasätter om det över  
  
 huvud taget är myndigheterna som äger konflikterna (ibid: 50).  
  
 Integrationsarbetet i bemärkelse av att föra ihop nya och  
  
 gamla föreningar fungerade inte. Hur pass mycket ska förvaltningen  
  
 blanda sig i konstituerande av olika föreningar och deras  
  
 inbördes relationer? Salonen (2001) gör en viktig skillnad mellan  
  
 320 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 vad han kallar för samhällsförvaltarperspektivet och samhällsbyggarperspektivet.  
  
 Det sista utmanar invanda föreställningarna  
  
 genom att peka på att Sverige återigen står inför stora utmaningar  
  
 som i tidigare historiska övergångsperioder att detta inte bara  
  
 innebär dramatiska förändringar av arbetsliv och produktionsvillkor  
  
 utan också av den offentliga arenan och vardagslivets angelägenheter  
  
 är ännu inte självklart. I synnerhet inte för de institutioner  
  
 och aktörer som har till uppgift att värna demokrati, välfärd  
  
 och jämlika levnadsvillkor.  
  
 Eftersom Hyllie hade en uttalad strategi att engagera olika grupper  
  
 är det förvånansvärt att myndigheterna inte hade någon beredskap  
  
 inför eventuella konflikter. Jag skulle tro att de ännu inte har  
  
 hittat sin identitet i vad Salonen definierar som samhällsbyggarperspektivet.  
  
 En situation som upprepar sig gång på gång i olika insatser i  
  
 olika bostadsområdena är att befolkningen inte känner sig mannade  
  
 att delta. Trots alla deklarationer och intentioner om att ha ett  
  
 underifrån-perspektiv, är det ett faktum att både politiken och  
  
 implementeringen har ett uttalat uppifrånperspektiv. Det finns  
  
 inget tryck nerifrån vilket i sig är ett demokratiskt problem.  
  
 Rosengård – den enda vägen  
  
 I Rosengård, i motsats till Martinez och Richardson, verkar det inte ha funnits  
  
 någon strategi alls i det lokala utvecklingsarbetet. På den retoriska  
  
 nivån finns det så klart vackra ord om en processorienterat  
  
 arbetssätt med betoning på de boendes delaktighet. (Ett underifrånperspektiv  
  
 (som betyder att) alla insatser som planeras ska förankras  
  
 bland dem som berörs av insatserna, innan de verkställs  
  
 (Farrell, 2003: 65).  
  
 Arbetssättet gick ut på att inventera de boendes behov, vilket i  
  
 och för sig är inte fel, men insatsen ledde ingenstans. Utvärderarna  
  
 försöker inte dölja det dåliga resultatet. Behövdes det verkligen ett  
  
 projekt under dryga två år och till en kostnad på flera miljoner kronor  
  
 för att få reda på de boende ville ha åtgärdat och för att få viktiga  
  
 aktörer att ta situationen i Herrgården på större allvar? Frågan  
  
 är berättigad eftersom när insatserna startade fanns det redan väldigt  
  
 mycket kunskap om situationen på Herrgården.  
  
 Det finns säkert många olika förklaringar till varför det kan gå så  
  
 illa. En förklaring som bygger på från utvärderingsmaterialet är  
  
 321 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 olika typer av konfliktiva situationer mellan olika delar av Rosengårdsförvaltningar  
  
 och mellan den lokala förvaltningen och Malmö  
  
 Stad. Åsikterna går isär om huruvida den lokala ledningen och  
  
 projektledningen varit fullt tillräckliga i uppbackningen av personalen  
  
 inom de olika projekten. Desto större var enigheten om att  
  
 det funnits stora brister i stödet från de ordinarie verksamheterna i  
  
 stadsdelen. (ibid: 67)  
  
 En av de organisatoriska frågorna som (alla) förvaltningen (ar)  
  
 måsta ta ställning till handlar om de nya insatserna ska implementeras  
  
 via de vanliga kanalerna inom förvaltningen eller om man  
  
 ska skapa nya strukturer, eller sätta in ny personal som ska arbeta  
  
 med de här frågorna i de vanliga reguljära verksamheterna. Det  
  
 finns också en fråga om öppenhet inför sin egen verksamhet. Skall  
  
 man använda sig av projekten för att kunna åstadkomma en förändring,  
  
 inte bara i den fysiska omgivningen, utan också i organisationen?  
  
 Eller skall man förhålla sig skeptisk inför all innovationer och  
  
 försvara sin egen revy? I alla förvaltningar finns det sådana frågor  
  
 som ledningen måste ta ställning till och diskutera öppet. Att låtsas  
  
 som att det inte är viktiga frågor leder till att resultatet kommer att  
  
 bli bristfälligt.  
  
 I Rosengårds stadsdelsförvaltning har det alltid funnits konflikter  
  
 mellan de nya insatserna; Blommanpengarna, Rosengård  
  
 nationellt exempel, Storstadspropositionen, och förvaltningen. I  
  
 januari 2000 konstaterade utvärderingsgruppen i en lägesrapport att  
  
 bristerna syntes i en otydlig ledning, bristande samordning, bristande  
  
 kommunikation, och oklar fördelning av ansvar och befogenheter  
  
 (Watts m.fl., 2000). Det är därför förvånansvärt att det inte  
  
 sker någon väsentlig förändring i riktning mot en mer öppen och  
  
 demokratisk förvaltningskultur.  
  
 Den här bilden bekräftas i den aktuella utvärderingen när det  
  
 skrivs att En del tjänstemän menade att de till och med kände sig  
  
 öppet motarbetade av tjänstemän inom den ordinarie verksamheten.  
  
 (ibid: 83). Resultatet av konflikterna är att byråkratiseringen  
  
 ökar, att man kommer längre bort från medborgarna, de boende,  
  
 och att institutionen livnär sig själva och reproducerar sig i det  
  
 oändliga utan att ta ansvar för sina dåliga insatser. Verksamhetschefen  
  
 identifierade en sådan byråkratiseringsprocess av programmet  
  
 Detta [underifrånperspektivet] var en av de bärande sakerna  
  
 från början med storstadssatsningen. Ju längre det gick så tyckte  
  
 jag att resultatet blev krassare och krassare. Och sedan i slutändan  
  
 tyckte jag att det började handla mer och mer om budget, såväl  
  
 322 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 kommunal som stadsbudget och om effektivitet och om att hålla  
  
 budgetram. Det budskapet gick även över som en ledstjärna för  
  
 storstadssatsningen (ibid: 83).  
  
 I Rosengård fanns å ena sidan ingen tydlig linje i arbetet och å  
  
 andra sidan kom budgeten att bestämma handlingsplanen mer och  
  
 mer. Vad som är lite överraskande däremot är att arbetet på AUC  
  
 verkar väldigt klart och tydligt: På AUC gör man sin egen grej  
  
 (Bevelander, 2003: 63). Och vad är grejen? Självförsörjning, vilket  
  
 framställs som nytänkandet: Vilket är det vanligaste sättet att leva  
  
 på?, frågar Smith retoriskt och svarar själv: Jo, att arbeta och  
  
 försörja sin familj. Det måste gälla även i Rosengård. Vårt uppdrag  
  
 består i att hjälpa rosengårdsborna att arbeta och försörja sig själva.  
  
 Det är det enda som ger oss ett existensberättigande. (ibid: 68)  
  
 Uttalandet är intressant i hela sin enkelhet, fylld av sunt förnuft  
  
 och normativa associationer. Rosengårdsborna ska lära sig att  
  
 arbetet är viktigt, som om de inte redan visste det! Tanken präglas  
  
 också av effektiviteten och om man tittar på siffrorna verkar de till  
  
 och med vara väldigt resultatrika. Insatsen har emellertid sin baksida  
  
 och det är att man satsar på säkra kort: Inriktningen av insatserna  
  
 styrdes allt mer mot vad som uppfattades mer statistiskt fördelaktigt.  
  
 Detta innebar att de individer/grupper som ansågs befinna sig  
  
 för långt bort från arbetsmarknaden negligerades till förmån för de  
  
 lätt behandlade (ibid: 82, kursivt i original)  
  
 Hur definieras de som är långt eller nära arbetsmarknaden?  
  
 Utifrån intervjumaterialet från utvärderingsgruppen kan man läsa  
  
 att betydelsen av vilja och ambition hos kunden är viktigt.  
  
 Innan vi kommer in i det problematiska att värdera just viljan  
  
 utifrån ett samtal vill jag stanna på flera viktiga frågor utvärderingsgruppen  
  
 ställde: Om viljan spelar en så stor roll inställer sig frågan  
  
 varför statistiken ser ut som den gör. Hur kommer det sig att man  
  
 kan vaska fram statistiska typfall? Varför tycks bakgrundsfaktorer  
  
 som ålder, födelseland och utbildning ge tydliga utslag? Har en  
  
 yngre bosnier med gymnasium större vilja att arbeta än en äldre  
  
 irakier med grundskola? Eller behandlas dessa personer just som  
  
 typfall av handläggare och arbetsgivare? Handläggarna värjde sig  
  
 bestämt mot tanken att de skulle behandla deltagarna som typfall  
  
 men antydde emellanåt att olika etniska grupper är olika populära  
  
 bland arbetsgivarna. (ibid: 48)  
  
 Trots att handläggarna värjer sig emot tanken att det skulle finnas  
  
 typfall i ärendehantering finns det andra studier om aktiveringspolitik  
  
 där det påpekas att Haney hantering av arbets323 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 sökande är stereotypiserande: Framför allt utmärker sig tjänstemännen  
  
 på verksamheterna i Rosengård med att ha diskursiva föreställningar  
  
 om de klienter de möter, men också Rosengårdsbor i  
  
 allmänhet. Hyllie görs dess antipod, där finns inom verksamheterna  
  
 en helt annan syn på klienterna. Den stereotypa diskurs som  
  
 präglar Rosengård lyser med sin frånvaro i Hyllie. Verksamheterna  
  
 i Rosengård domineras av en sådan dikotom diskurs, där den  
  
 svenska kulturen ställs mot framför allt den muslimska  
  
 (Wagner, 2004: 139)  
  
 Vad författaren lyfter fram är den officiella politiken som bedrivs  
  
 i Rosengård. Det är viktigt att påpeka att all personal förmodligen  
  
 inte förhåller sig på samma sätt inför de här frågorna. I Rosengård  
  
 finns det en konflikt mellan personalen, som inte redogörs offentlig.  
  
 AUC:s personal framför allt på chefsnivå verkar väldigt  
  
 bestämd på vad som gäller när det handlar om att sätta igång folk  
  
 och det normativa inför det främmande, eftersom de hade förtroende  
  
 från högsta nivån. Att personalen som jobbar i Rosengård är  
  
 splittrad inför en sådan ställning kan också bevittnas med ett eget  
  
 exempel.  
  
 En student som gick socionomutbildningen i Malmö fick praktikplats  
  
 på Rosengård. Hon tog själv kontakt via telefon och började  
  
 som praktikant. När hon kom till arbetsplatsen fick hon träffa  
  
 sina två handledare som blev positivt överraskade av hennes kunnande.  
  
 Bara några dagar senare träffade hon en av cheferna på AUC  
  
 i korridoren, mottagandet blev inte alls lika positiv: vad gör du  
  
 här? frågade chefen i vad studenten uppfattade som en aggressiv  
  
 ton. Jag praktiserar var svaret. Hon blev tillsagd att följa med  
  
 detsamma till ett rum där två chefer tillrättavisade henne gällande  
  
 hennes kläder. De menade att hon skulle tänka noggrant om hon  
  
 ville stanna kvar på praktikplatsen och att detta skulle vara svårt om  
  
 hon inte ändrade sitt sätt att klä sig. Vad de syftade till var att studenten  
  
 bar slöja. Studenten tyckte att det var orättvisst att de siktade  
  
 på hennes så viktiga religiösa identitet. Hon föreslog ett mötte  
  
 tillsammans med sin handledare från högskolan.  
  
 Jag var hennes handledare och kom till mötet. Cheferna blev inte  
  
 mindre överraskade än att träffa en handledare från Malmö Högskola  
  
 med invandrarbakgrund (dock inte muslim) och tog en  
  
 defensiv attityd. De ville gärna samarbeta med högskolan och studenten  
  
 hade missuppfattat situationen. De hade ingenting emot  
  
 hennes religion eller liknande. De menade inte alls att praktiken var  
  
 i fara och att hon skulle tvingas till att inte bära slöjan, men man  
  
 324 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 måste tänka på våra klienter sa de. Studenten fick stanna men ledningen  
  
 ville inte längre att enskilda handläggare skulle bestämma  
  
 över praktikplatserna. Till saken hör att studenten har en svensk  
  
 bakgrund, att hon var medveten om sina rättigheter, kunde argumentera  
  
 för sin sak, var duktig på sin praktik, och visade en hög  
  
 kompetens att senare kunna arbeta som yrkesmänniska i Rosengård,  
  
 någonting hon tvekade själv på grund av incidenten.  
  
 Jag var tvungen att fråga de två handledarna om hur de tänkte  
  
 när de såg att studenten bar slöja. De var villiga att medge att de  
  
 blev överraskade när de såg henne, eftersom de bara hade pratat i  
  
 telefon, men att de koncentrerade sig ganska snabbt på hennes  
  
 kunnande. Reaktionen från en annan kollega var att lite försiktigt  
  
 fråga handledarna om hon skulle jobba hos oss.  
  
 Slöjan är någonting som kan vara stötande för verksamheten  
  
 utifrån förvaltningens syn på saken: När etnicitet och genus ses  
  
 som stabila och fixerade kategorier, på det sätt som personalen på  
  
 Rosengårds verksamheter föreställer sig klienterna, kan man relatera  
  
 till begreppet absolut etnicitet. Ett exempel på detta utgörs av  
  
 beskrivningen av slöjproblemet som hinder och förvåningen inför  
  
 att en kvinna med slöja kunde hantera både dator och mobiltelefon.  
  
 Man anser att medlemmar ur en viss grupp och ett visst kön, i  
  
 detta fall muslimska kvinnor, har specifika karakteristiska, t.ex. att  
  
 inte kunna hantera teknisk utrustning, att inte ha tidigare yrkeserfarenhet,  
  
 att vara lågutbildad, att ha andra preferenser som att vilja  
  
 vara hemmafru eller att vara lat, ha svårt att passa tider etc.  
  
 (Wagner, 2004: 140).  
  
 Utifrån den normativa inställningen att folk ska ha ett jobb, att  
  
 det är vad som berättigar verksamheten, har hela integrationsfrågan  
  
 i Rosengård reducerats till en fråga om jobb. Och vägen till jobbet  
  
 går via handläggaren som utifrån ett samtal med klienten ska  
  
 bestämma om det finns den rätta viljan eller inte. När det handlar  
  
 om individer finns det svåra och lätta klienter och det är inte  
  
 svårt att se att de svåra klienter är de som ställer krav på sina rättigheter,  
  
 de som inte vill ta vilket jobb som helst, de som vill välja  
  
 något annat än vad som erbjuds. Sortering av klienter i olika fall  
  
 är inget nytt inom socialtjänsten utan det är en väl känd problematik  
  
 (Hood, 1999).  
  
 Konflikterna är lätt att förutspå om man tänker på att alla AUC  
  
 lägger så stor vikt på självförsörjning:  
  
 På AUC vinnlägger man sig  
  
 att de arbetssökande ska förstå att de förväntas försörja sig själva  
  
 genom någon form av lönearbete eller egen företagsverksamhet.  
  
 325 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 Man hävdar att detta är viktigare, i varje fall på kort sikt, än att till  
  
 varje pris försöka fortsätta i en tidigare yrkesroll, för vilken efterfrågan  
  
 kanske är svag, eller att komma in på en yrkesbana där  
  
 trängsel om jobben är stor. Målet är många gånger att få till stånd  
  
 en förändring av det arbetssökandets attityd till vad som är viktigt i  
  
 hans eller hennes nuvarande situation. (Baker, 2003: 15).  
  
 Kortsiktigt är det viktigare för tjänstemän att klienten får försörja  
  
 sig själv oavsett vilket jobb det blir och utan att ta hänsyn till  
  
 klientens kvalifikationer. I det här sammanhanget handlar bedömningen  
  
 av den rätta viljan så klart till vilken mån klienten anpassar  
  
 sig till tjänstemannens förslag. Det är inte heller svårt att förutspå  
  
 att en del av de svåra klienter är de som inte tillräcklig fort anpassar  
  
 sig till de krav som ställs.  
  
 Utvärderarna av AUC:s insatser ser faran i detta program:  
  
 Fokuseringen på självförsörjningen och krav på aktivering av  
  
 långtidsarbetslösa genom arbete eller studier innebär att en stor del  
  
 av klienterna återremitteras till AF [arbetsförmedlingen], FK [försäkringskassan]  
  
 eller socialtjänsten, då de av AUC inte anses ha  
  
 rätta viljan eller virket för att arbeta eller studera och därmed inte  
  
 anses ingå i AUC:s målgrupp. Denna sortering aktualiserar även  
  
 det problematiska valet mellan behandling av klienten och tro på  
  
 klienten som en viljestark och kapabel person. (ibid: 8).  
  
 Gräsrotsbyråkrater har i detta fall en enorm makt att kunna  
  
 bestämma klientens väg in i eller ur arbetsmarknadens program.  
  
 Wagner är inne på samma spår Aktiveringspolitik kan alltså i den  
  
 lokala uttolkningen beroende av en differentiering i handläggningen  
  
 såväl utgöra ingången till arbetsmarknaden som bidra till att  
  
 dörrarna stängs. (2004: 182) Inte nog med det, om en klient av  
  
 någon anledning slutar komma till AUC, dras socialbidraget in vilket  
  
 betyder att man inte har rätt till försörjningsstödet längre.  
  
 Södra Innerstaden – den tveksamma experimenterande  
  
 vägen  
  
 Det finns ett viktigt inslag i Södra Innerstadens lokalutvecklingsarbete.  
  
 Det är att man utgår ifrån att storstad har inneburit ett ökat  
  
 tvärsektoriellt och demokratisk tänkande och mer kraft i talet om helhetsperspektivet  
  
 (Farrell, 2003: 100, kursiv i originalet). Det  
  
 demokratiska tänkandet går ut på att kunna förändra strukturen.  
  
 Det definieras som det tuffa uppdraget och innebär att inleda en  
  
 326 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 dialog och samverkan med invånarna (ibid: 88). Det sista förutsätter  
  
 idén av att jobba med människor inte för dem (ibid: 90).  
  
 Det finns en önskan av att kunna påverka strukturen inom förvaltningen  
  
 men det är inte helt klart och tydligt hur man ska nå dit:  
  
 Strategin i SI går bra att foga in under öppenhetens och lärandets  
  
 mantel (ibid: 107). Fram till utvärderingen var det klart att båda  
  
 dessa aspekter var svåra att uppnå. Att föra in en dialog med de  
  
 organiserade föreningar som har en stark tradition och är självständiga  
  
 i sitt arbete var ingen lätt uppgift för förvaltningen. Erfarenheterna  
  
 visar att man måste förändra sitt arbetssätt om man vill  
  
 agera mer demokratiskt: Det som varit svårt har väl varit att vi  
  
 själva gått ut fel från början. Vi har varit väldigt maktfullkomliga.  
  
 Vi har gjort som vi brukat göra innan vi förstod att det här är  
  
 någonting nytt. Vi måste tänka om. Vi kan inte möta nätverk och  
  
 befolkning på det sättet. (ibid: 100)  
  
 En förvaltning som på allvar vill förändra sitt arbetssätt måste  
  
 ändra sin syn på sina eventuella och potentiella samarbetspartner.  
  
 Så som utvärderingsgruppen formulerar sig: Viktigt är att medborgare  
  
 och grupper inte betraktas som potentiella hot mot institutionernas  
  
 egen integritet och auktoritet utan som betydelsefulla  
  
 samarbetspartners. (ibid: 105). Vad personalen på förvaltningen  
  
 ska bli införstådda med är att demokratisk öppenhet egentligen är  
  
 en rättighet som medborgarna kan ställa krav på.  
  
 Södra Innerstadens lokalutvecklingsarbete ledde till vad man  
  
 kallar Sevedssatsning som betraktas som ett led i arbetet med att  
  
 kunna utveckla demokratiformer. Underifrånperspektiv, samverkan  
  
 och helhetsperspektiv ligger i centrum. Det är ett arbete som  
  
 fortfarande pågår och som är tänkt att jobba långsiktigt. Det tuffa  
  
 uppdraget går ut på av att kunna påverka strukturerna inifrån:  
  
 Förändring och samverkan försvåras bland annat av att var och en  
  
 är fullt upp med sitt, sekretesslagen, och professionellas ovilja att  
  
 samarbeta med icke professionella (ibid: 101)  
  
 I ett nära samarbete med den operativa ledningsgruppen inom  
  
 Sevedssatsningen har jag kunnat konstatera, i preliminära resultat  
  
 under ett förberedande fältarbete, att utmaningen ligger i att kunna  
  
 möta och lösa två olika processer. Den första är en vertikal process  
  
 som rör förändringsarbete inifrån organisationen och som handlar  
  
 om öppenhet och maktfrågan. Den andra är en horisontell process  
  
 som berör delaktighet i relationen mellan förvaltningen, andra  
  
 myndigheter och olika lokala organisationer. Idén baseras på nätverksbaserat  
  
 förändringsarbete och deltagande demokrati.  
  
 327 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 Hittills finns det framför allt relevanta frågor angående strukturella  
  
 hinder i beslutsprocessen. I litteraturen kallar man det institutionella  
  
 sociala arbetet för grindvakterna som gör det omöjligt  
  
 för klienterna att förstå vilka rättigheter de har och på vilket sätt  
  
 kan de få hjälp (Thompson, 2003). Grindvakterna finns också  
  
 inom organisationen och uppenbarar sig när den försvarar sin egen  
  
 verksamhet och gör det omöjligt att förstå sig på helheten. Ett sätt  
  
 att försvara sin egen syn är att hela tiden förhålla sig till skriftliga  
  
 rapporter och formella beslut, inte komma på gemensamma möten  
  
 för att diskuteras en annans verksamhets prioriteringar.  
  
 I mina samtal med personalen framträder en ännu mer komplex  
  
 bild. Det handlar om att man inte blir stoppad direkt i sina försök i  
  
 förändringsarbetet. Det blir inga konfrontationer utan det blir ett  
  
 osynligt fält i stället. Så som någon uttryckte sig: Man känner inte  
  
 att man krockar på Berlinmuren, utan att man är på ingenmansland  
  
 i stället, där man kan trampa på en mina.  
  
 En annan problematisk aspekt är att det verkar vara oklart om  
  
 vad som händer inuti institutionen när förändringsprocessen startas  
  
 nerifrån. Frågan är vem som ansvarar för att fullfölja förändringsarbetet  
  
 och följa processen som kan leda till att förändra strukturen.  
  
 Det finns framgångsfaktorer i det lokala arbetet inom Södra  
  
 Innerstaden. Frågan är hur man förankrar dem i organisationen?  
  
 Om institutionerna formar politiken, vilka är i så fall förutsättningarna  
  
 för att man ska kunna skapa starka, effektiva, representativa  
  
 institutioner som svarar mot medborgarnas behov? (Bruce,  
  
 1996).  
  
 Lösningsfokuserat arbete  
  
 Det är vissa ord som upprepas hela tiden när man läser om hur  
  
 AUC arbetar med långtidsarbetslösa. De som söker jobb ska ha  
  
 den rätta attityden, viljan, motivationen. Metoden verkar  
  
 beprövad: De flesta som jobbar på AUC är medvetna om de som  
  
 skrivs in är motiverade i varierande grad och att det faktiskt är  
  
 mycket svårt utan ganska ingående samtal och iakttagelser på nära  
  
 håll avgöra om motivationen är stark nog eller kan växa sig stark  
  
 nog genom samtalen med handläggaren. (Bevelander 2003: 77)  
  
 Det finns flera positiva vittnesmål från klienterna när de möter  
  
 sin handläggare att de blir tillfrågade vad de vill göra. Det är första  
  
 gången någon frågar mig vad jag vill säger en. En annan gläds  
  
 328 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 också över att inte bli tillfrågad om sitt hemland eller det förflutna,  
  
 det är nuet som är viktigt.  
  
 Det är klart att på det personliga planet är själva bemötande viktigt  
  
 men frågan kvarstår, i vilken mån klienten har rätt till att göra  
  
 vad hon/han vill? Är det verkligen en förutsättningslös kommunikation?  
  
 Och vad vet man om de långsiktiga konsekvenserna om  
  
 man är så upptagen av kortsiktiga lösningar? Utvärderingsgrupper  
  
 påpekar att det är Ingen (som) vet om de arbetstillfällena leder  
  
 till ett (permanent) jobb eller inte Det finns ingen uppföljning.  
  
 Man mäktar inte med det som någon intervjuperson uttalar sig  
  
 (ibid: 69).  
  
 På ett rätt sätt utgår modellen (också kallad Skärholmsmodellen)  
  
 ifrån att alla som kan försörja sig själva ska göra det. Risken att de  
  
 som behöver hjälp inte blir sedda är stort eftersom urvalsprocessen  
  
 bygger på ett samtal. Utifrån mitt eget intervjumaterial med en före  
  
 detta ansvarig på ett sådant program och studenternas uppsatser  
  
 träder en bild fram där snabba lösningar hittas, det statistiska  
  
 utfallets prestation nås på bekostnad av klienternas situation. Det  
  
 handlar inte om klienterna har viljan eller inte, utan att klienterna  
  
 ibland har en annan vilja. De vill jobba enligt sina kvalifikationer.  
  
 Faktum är att det är svårt att hitta ett arbete även om det finns  
  
 vissa grupper som hittar och andra är utestängda. Modellen finns  
  
 inramad i en arbetsmarknadssituation som drabbar speciellt vissa  
  
 grupper av människor som jag redan påpekat. Om det inte finns  
  
 arbete strävar myndigheterna efter att människor ska hålla sig  
  
 aktiva och därför krävs närvaroplikt på olika insatser AUC inleder.  
  
 Aktivitetsgaranti fungerar som hot. Så som en socialsekreterare  
  
 uttalade sig i en intervju: Vi kräver någonting tillbaka, det går inte  
  
 bara att gå hemma och drälla och ha socialbidrag. Det ska inte vara  
  
 roligt att vara här i tio timmar i veckan. Dom ska vilja komma härifrån.  
  
 Modellen leder också till en större kontroll av klienternas liv.  
  
 Genom att hålla dem sysselsatta tror personalen att det kan  
  
 störa svartjobbet. Det finns en dold plan i hela modellen som  
  
 leder till att man jagar människor för att hålla dem aktiva enligt  
  
 en normativ uppfattning om arbetets disciplinerande karaktär. Det  
  
 är strikt så som att avgifta narkomaner som en annan intervjuperson  
  
 uttalade sig till mig.  
  
 Om man ser på socialtjänsten ur det långa perspektivet kan man  
  
 se att den har utvecklat sina arbetsmetoder från ett omhändertagande  
  
 klientelistiskt perspektiv till en uttalad disciplinering av  
  
 329 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 klienterna. Vad man undrar är vad är det för människosyn som  
  
 döljer sig bakom detta? Vilka värdegrunden finns i arbetet? Vad  
  
 blev av det demokratiska idealet som finns i socialtjänsten? Vad  
  
 blev av integrationspolitikens ideal som bygger på mångfalden?  
  
 Vad finns det för koppling mellan det lokala utvecklingsarbetet  
  
 som pläderar för ett underifrån perspektiv och AUC:s arbetsmodell?  
  
 De frågorna är relevanta inte minst med tanke på att flera av personalen  
  
 som jobbar på AUC är tillfredställda med vad de åstadkommer  
  
 och att utvärderingsgruppen uppfattar att AUC-projektet  
  
 varit framgångsrikt och är en framtidsmelodi. (Bevelander,  
  
 2003: 9)  
  
 Vad man ofta läser i utvärderingsmaterial är huvudsakligen  
  
 tjänstemäns utsagor. Vad som saknas är att klienterna kommer till  
  
 tals. Bilden skulle breddas avsevärt om man ägnar samma tid och  
  
 plats åt att lyssna och referera på vad den andra parten har att säga.  
  
 Detta är ett konstaterande som görs också i en studie av insatserna  
  
 och utvärderingar i storstadsarbete gjorda i Sverige och Norden  
  
 (Roman, 2004). Ett annat relevant påpekande Roman  
  
 gör är att det inte räcker med att se hur arbetet med att höja den  
  
 enskildes kompetens görs om inget samtidigt görs åt den andra  
  
 halvan, de utestängande strukturerna. (ibid: 79)  
  
 Mångfaldsfrågan  
  
 En annan fråga gäller om verksamheterna anställer folk som har en  
  
 annan bakgrund än den svenska eller inte. I utvärderingsinsatsen på  
  
 AUC:s verksamheter förklarar Fitzpatrick att deras personal ska  
  
 vara kompetent, förändringsbenägen och framtidsinriktad. Betoningen  
  
 på kompetens och färgblindhet är stark när de anställer  
  
 folk (Baker, 2003: 65). Inte minst med tanke på Haney  
  
 population undrar man om inte studenten från Malmö högskola  
  
 hade de rätta kvalifikationer att bli anställd men det är inte alls  
  
 säkert att färgblindhet är så stark så som cheferna gärna vill tro.  
  
 Neutraliteten i detta fall är bara en mask.  
  
 Mångfald är ytterliggare ett honnörsord som finns på allas läppar  
  
 men som inte verkställs i praktiken med samma glöd. Harris  
  
 (2004) har gjort en studie om mångfaldstankar och strategier på  
  
 fyra AUC:s i Malmö. Hennes konklusioner är relevanta för min  
  
 diskussion: det intressanta är att det bara är på ett AUC som det  
  
 330 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 finns koppling mellan idén att befolkningen ska speglas bland de  
  
 anställda och strategi. (s. 59) På tre AUC var man noga att  
  
 poängtera att organisationen i första hand måste ha en plan för hur  
  
 man ska klara effektivitetsmålen, dvs. att få ut en viss andel personer  
  
 i studier eller arbete.  (s. 61)  
  
 Harris valde att dölja personalens identitet och tillhörighet,  
  
 och det är därför svårt att veta vem som säger vad (även om en  
  
 vaken och informerad läsare lätt skulle upptäcka länkarna). Det  
  
 verkar som att det är i Hyllie man har en strategi. Inte minst med  
  
 tanke på att Hyllies helhetssyn hyllas till och med av sina konkurrenter  
  
 från Martinez: I Hyllie har man tagit ett genialt grepp. Där har  
  
 man lyckats bäst när det gäller att på ett naturligt sätt förankra och  
  
 integrera storstadsarbetet i stadsdelen. Vi andra har inte haft  
  
 samma förankring. (Baker, 2003: 61).  
  
 Om man prioriterar effektiviteten på kort sikt är det svårt att se  
  
 vad som skulle vinnas genom att anställa personer med en annan  
  
 bakgrund än det svenska. Detta i sin tur försvårar situationen för  
  
 invandrade akademiker som gärna vill etablera sig på den svenska  
  
 arbetsmarknaden men som saknar svensk utbildning. Men, som jag  
  
 redan har sagt, räcker det inte att anställa personer med en annan  
  
 bakgrund om de inte kommer att ha samma villkor som de andra  
  
 anställda. Vad man gör i så fall är att man skapar en B-lag.  
  
 Harris har en förklaring varför de flesta AUC inte tar hänsyn  
  
 till mångfaldsfrågan: En förklaring till detta kan vara att organisationerna  
  
 har en stor frihet att själva forma sina mångfaldsstrategier  
  
 och det får som konsekvens att pragmatismen får råda. Det finns  
  
 en mångfaldspolicy men den påverkar inte organisationerna i någon  
  
 större utsträckning. Den organisation som satsar på mångfald  
  
 belönas inte,  På samma sätt straffas inte den organisation som  
  
 struntar i att engagera sig i mångfaldsfrågan. (2004: 62)  
  
 Konsekvensen är att politiken, så som i andra fall, inte påverkar  
  
 de rådande förhållandena på institutionerna. Homogeniteten präglar  
  
 starkt institutionernas arbete, personalen betraktas som effektiv  
  
 i det dagliga arbetet på grund att de har samma koder. Brännpunkten  
  
 är fortfarande de segregerade i stället för att sätta fokus på dem  
  
 som bidrar till segregationen i sitt dagliga arbete. Mångfaldspolitiken  
  
 i hela Malmö kommun är inte mycket bättre om man läser  
  
 Phillips (i Harris, 2004) bidrag:  
  
 Men luften tycks ha gått ut  
  
 ur frågan, personalcheferna visar inget större intresse för etnisk  
  
 mångfald och kompetensdiskussionen avklingade efter ett projektmisslyckande  
  
 (2004: 36).  
  
 331 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 Avslutande diskussion  
  
 Det svenska samhället har haft, minst sagt, en kluven inställning till  
  
 invandrare som har kommit till landet i olika tidsperioder. Även  
  
 om (arbetskrafts)invandring ibland framställs som en resurs, har  
  
 hotbilden av olika invandrargrupper i olika tidsperioder varit  
  
 dominerande i det svenska samhället. Som Mckay (2004) menade  
  
 var invandringspolitiken, som riksdagen proklamerade 1975, egentligen  
  
 ute efter av att kunna förebygga konflikter genom att osynliggöra  
  
 personer med invandrarbakgrund.  
  
 Södergran är inne på samma idé när det gäller implementering av  
  
 politiken. Hon är tydlig att påpeka att det myndigheterna har gjort  
  
 är att utifrån ett vi och dem tänkande försökt förändra invandrare  
  
 till att bli mindre avvikande i förhållande till det svenska  
  
 samhället och att åtgärderna oftast har haft inslag av ett omhändertagande  
  
 perspektiv (2000: 17–26).  
  
 I den offentliga politiken har man satt fokus på integrationen  
  
 utifrån en idé om att alla har lika rättigheter men myndigheterna  
  
 har inte i grund och botten förändrats i sin syn på det starka samhället  
  
 som en homogen organisationsform och förvaltningskultur.  
  
 Mckay kallar detta för ett dilemma: Det handlar om den samtidiga  
  
 förekomsten – och motsättningen – mellan en historiskt grundad  
  
 och allmänt omfattad jämlikhetstradition å ena sidan, och å den  
  
 andra en subtil men byråkratisk, ibland arrogant maktutövning,  
  
 ofta med goda avsikter men nästan alltid utformad så att den inte  
  
 beaktar den enskildes erfarenheter och önskemål, eller marginaliserade  
  
 minoritetsgruppers verklighet. (2004: 217)  
  
 Den mångkulturella politiken i Sverige har varit retorisk och  
  
 tandlös och därför inte kunnat bita i ordentligt i de enorma sociala  
  
 problem som segregationen skapar. I mångt och mycket har  
  
 politiken kännetecknats av en defensiv attityd: att kunna avverka  
  
 eventuella konflikter mellan olika grupper och inte att skapa bra  
  
 förutsättningar för att nya grupper ska vara delaktiga i ett pluralt  
  
 samhälle. Många forskare har kritiserat begreppet mångkulturalism  
  
 eftersom det oftast används för att dölja orättvisor och bevara föreställda  
  
 skillnader mellan olika grupper (Ålund  Shierup, 1991;  
  
 Davis  Tesfahuney, 1994). Utifrån den här synvinkeln är det  
  
 relevant att resonera kring vad Rivera kallar för spänningsfält mellan  
  
 etnos och demos. Eftersom Rivera utgår ifrån  att den  
  
 nationella gemenskapen är en politisk och inte etnisk gemenskap,  
  
 är de spänningsförhållanden som jag har identifierat något som  
  
 332 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 man alltid måste förhålla sig till: det faktum att det rör sig om just  
  
 spänningar betyder att det inte finns några enkla lösningar (2002:  
  
 320)  
  
 Enligt min uppfattning visar den mångkulturella politiken i  
  
 Sverige att det finns en dubbelsidig aspekt: å ena sidan handlar en  
  
 del av politiken om demos när det gäller eftersträvan att alla människors  
  
 lika rättigheter oavsett vilket ursprung man har, å andra sidan  
  
 som ett etnos i själva förhållandet mellan majoritetsbefolkningen  
  
 och minoritetsgrupper. Vad institutionerna ofta bedriver är en  
  
 assimilationspolitik.  
  
 Spänningen ligger i vad staten diskursivt deklarerar om den  
  
 mångkulturella politiken och vad man gör i praktiken. Bunar är  
  
 drastisk i sin framställning: Den offentliga lögnen om multikulturalism  
  
 handlar således om medvetna offentliga ställningstaganden  
  
 för multikulturalism som idé och vision och medvetna avståndstaganden  
  
 från multikulturalism som en realitet och praktik. (2001:  
  
 252)  
  
 Det räcker inte att säga, som Rivera gör, att det inte finns enkla  
  
 lösningar eller att situationen är komplex. Vad politiken ska eftersträva  
  
 och vad myndigheterna ska jobba för är just vad Rivera  
  
 uppfattar som svårt dvs. skapa sociala miljöer som på en och  
  
 samma gång främjar samhörigheten med den övergripande medborgargemenskapen  
  
 och den etniska gruppen (2002: 308)  
  
 Egentligen skulle spänningen minska om man vill åstadkomma  
  
 en integrationspolitik som utgår ifrån en antidiskrimineringspolitik  
  
 som inkluderar pluralism och motverkar homogenisering. Det  
  
 måste finnas utrymme både för att förespråka allmänna och riktade  
  
 åtgärder för att överbrygga jämlikhetsklyftor och främja integration.  
  
 Vad som behövs är vad man inom den engelska litteraturen  
  
 kallar för a community of individuals and a community of communitities  
  
 (Mckay, 2004: 213)  
  
 Det är vad man till en viss mån försöker göra vid Hyllie- och  
  
 Södra Innerstadens stadsdelsförvaltningar, med små, korta, steg  
  
 framåt. Att stärka vissa gruppers sammanhållning för att de ska  
  
 kunna delta i olika demokratiprojekt. Det blir inte friktionsfritt  
  
 eftersom det ute i bostadsområdena också finns en kamp om resurserna  
  
 mellan etablerade föreningar och outsiders. Förvaltningens  
  
 uppgift är i så fall inte bara att bedriva projekt utan också agera  
  
 förebyggande inför olika typer av konflikter som uppenbarar sig i  
  
 det lokala utvecklingsarbete och ha ett klar samhällsbyggande perspektiv  
  
 (Salonen, 2001).  
  
 333 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 Om det blir en sådan klar ställning för det mångkulturella samhället  
  
 blir det svårare för myndigheterna och förvaltningar att  
  
 undgå sitt eget ansvar i att implementera politiken. Det finns ingen  
  
 klar och entydig bild som skulle bevisa att institutionerna gör ett  
  
 framgångsrikt arbete inom de segregerade områdena (Lahti  
  
 Edmark, 2004). Gräsrotsbyråkrater löper inte, eller institutionerna  
  
 de deltar i, någon risk i de fall de misslyckas med att implementera  
  
 politiken. Om offentliga medel missbrukas i form av dåliga resultat,  
  
 om resultatet blir ett demokratisk underskott, vem kontrollerar, i  
  
 demokratiska termer, resultaten? Vad som händer nu är att politikens  
  
 relevans i den offentliga sektorns arbete är svag. En slutsats,  
  
 som andra redan har påpekat, som man kan dra ur Kennedy  
  
 (2004) studie är att olika begrepp som lanserats från högsta ort –  
  
 underifrånperspektiv, samverkan, långsiktighet, (mångfald) och  
  
 helhetsperspektiv – får olikartade tolkningar och användningar när  
  
 de ska konkretiseras i olika organisationers dagliga arbete. Mångfald  
  
 är ett sådant begrepp (Baker, 2003: 85).  
  
 Vi måste påminna om att det är centralt att lägga tyngdpunkten  
  
 på institutionernas arbete med tanke på demokratifrågan: Dessa  
  
 institutioners betydelse för den politiska legitimiteten grundas på  
  
 två skäl: Dels kan deras agerande gentemot medborgarna ofta vara  
  
 av synnerligen ingripande natur och direkt avgörande för dessas  
  
 välfärd. Till detta kommer att medborgarnas kontakt med demokratins  
  
 förvaltningsinstitutioner i de flesta samhällen är betydligt  
  
 mera frekventa än deras kontakter med de representativa institutionerna.  
  
 Förvaltningsinstitutionerna har i uppgift att konkret  
  
 förse medborgarna med deras demokratiska och sociala rättigheter.  
  
 (Miller, 2003: 174, 175). De här aspekterna är viktiga inte  
  
 minst med tanke på att Malmö kommun fortsätter att bedriva insatser  
  
 i vad man kallar för Välfärd för alla-programmet.  
  
 Det är av stor betydelse att medborgarna uppfattar institutionerna,  
  
 de grundläggande strukturerna i samhället som rättfärdiga.  
  
 Konsekvensen är annars inte bara att man slösar bort resurserna,  
  
 eller att invandrarna passiviseras utan också någonting mycket  
  
 allvarligare. Att förtroendet för myndigheterna minskar, tvisternas  
  
 trappas upp och demokratin urholkas.  
  
 334 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 Referenser  
  
 Alsmark, G. (1997), Skjorta eller själ? Kulturella identiteter i tid och  
  
 rum. Lund: Studentlitteratur.  
  
 Farrell, R. (2000), Etnisk och socioekonomisk segregation i  
  
 Sverige 1990–1998. I SOU 2000:37 Välfärdens förutsättningar 
  
 .  
  
 Farrell, B. m.fl. (2002), Demokrati och delaktighet? Delrapport  
  
 om storstadssatsningen i Martinez, Richardson och Södra Innerstaden.  
  
 Sociologiska Institutionen. Lunds Universitet.  
  
 Farrell, B. m.fl. (2003), Fyra stadsdelar – fyra vägar mot integration 
  
 . Malmö stad.  
  
 Marquez, Graves (1989), Svenskhet: den kulturförnekande kulturen.  
  
 Stockholm: Wilson  
  
 Marquez, Graves (1996), (red). Boja eller befrielse. Etnicitetsforskningens  
  
 inriktning och konsekvenser. Mångkulturellt Centrum:  
  
 Botkyrka.  
  
 Baker, P. m.fl. (2004), Variationer på framtidsmelodi. Storstadssatsningen  
  
 i Malmö. Utvärdering av lokala arbets- och  
  
 utvecklingscentra. Malmö Stad  
  
 Watts, P. m.fl. (2000), Forskarutvärdering. Rosengård – Ett nationellt  
  
 exempel. Lägesrapport 2. IMER: Malmö Högskola.  
  
 Hood, Simmons (1999), Rummet, mötet och ritualerna. En studie av  
  
 socialbyrån, klientarbetet och klientskapet. Göteborg: Institutionen  
  
 för socialt arbete, Göteborgs universitet.  
  
 Borevi, K. (2002), Välfärdsstaten i det mångkulturella samhället.  
  
 Statsvetenskapliga Föreningen: Uppsala.  
  
 Borevi, Hammond, P. (red.), (2004), Kategorisering och integration.  
  
 Om föreställda identiteter i politik, forskning, media och  
  
 vardag. Statens Offentliga utredningar SOU 2004:48.  
  
 Bunar, N. (2001), Skolan mitt i förorten- fyra studier om skola, segregation,  
  
 integration och multikulturalism. Stockholm/Stehag:  
  
 Brutus Östlings Bokförlag Symposium.  
  
 Mcdaniel, A. (2003), The Imagined versus the Real Other. Multiculturalism  
  
 and the Representation of Muslims in Sweden. Lund:  
  
 Lund Monographs in Social Anthropology.  
  
 Dahlstedt, M. (2005), Reserverad Demokrati. Representation i ett  
  
 mångetniskt Sverige. Umeå: Boréa Bokförlag  
  
 Taylor, C. (2003), Lagt kort ligger. Svensk invandrarpolitik  
  
 1964-2000. I Obrien, Stewart, Miller, B. (red.), Välfärdsstat i  
  
 otakt. Liber.  
  
 335 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 Alvarez, Å. (1989), Svensk mentalitet. Ett jämförande perspektiv.  
  
 Stockholm: Rabén  Sjögren.  
  
 de los Reyes, Duncan, M. (2005) Bortom Vi och Dom. Teoretiska  
  
 reflektioner om makt, integration och strukturell diskriminering 
  
 . Rapport från utredningen om makt, integration och  
  
 strukturell diskriminering. SOU 2005:41. Stockholm: Porter.  
  
 Stephens, B., Guzman, Stewart, Löfgren O. (1993), Försvenskningen av  
  
 Sverige. Stockholm: Natur och Kultur.  
  
 Myers, M. E. (2003), I välfärdsstatens väntrum – studier av  
  
 invandrares socialbidragstagande. Göteborg: Institutionen för  
  
 Socialt arbete. Göteborgs universitet.  
  
 Dixon, Stewart (1994), Cultural Identity  Global Process. London:  
  
 SAGE Publications Ltd.  
  
 Mason, Long – Garcia, T. (1989), Vi mot dom Det dubbla  
  
 främlingsskapet i Sjöbo. CESIC studies in International Conflict  
  
 2. Red: Kelley och Acosta. Lund: University Press.  
  
 Wagner, Berry (2004), Aktiveringspolitikens Janusansikte. En studie  
  
 av Differentiering, Inklusion och Marginalisering. Lund  
  
 Dissertations in Social Work.  
  
 Hylland Eriksen, T. (1993), Etnicitet och Nationalism. Calhoun:  
  
 Bokförlaget Nya Doxa.  
  
 Integrationsverket. (2000), En treårig plan för Den nationella  
  
 utvärderingen av Storstadssatsningen. Norrköping.  
  
 Integrationsverket (2004), Integration och indikatorer. Några  
  
 teoretiska och metodologiska utgångspunkter för användandet  
  
 av indikatorer. Norrköping  
  
 Johansson, M. (2002), Exkludering av invandrare i stadspolitiken.  
  
 Makt och maktlöshet i Örebro 1980–2000. Örebro Universitet:  
  
 Örebro Studies in Political Science.  
  
 Wiggins, M. A. (2000), Svenskt kommunalt flyktingmottagande.  
  
 Politik och implementering. Umeå Universitet: Sociologiska  
  
 Institutionen.  
  
 Kamali, M. (1997), Distorted Integration. Clientization of inmigrants  
  
 in Sweden. Centre for Multiethnic Research. Uppsala University.  
  
 Kamali, M. (2002), Kulturkompetens i socialt arbete. Om socialarbetarens  
  
 och klientens kulturella bakgrund. Stockholm:  
  
 Wilson bokförlag.  
  
 Kamali, M. (2005), Sverige inifrån. Röster om etnisk diskriminering.  
  
 Rapport från utredning om makt, integration och strukturell  
  
 diskriminering. SOU 2005:69. Stockholm: Porter.  
  
 336 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 Kymlicka, W. (1998), Mångkulturellt medborgarskap. Bokförlaget  
  
 Nya Doxa.  
  
 Roman, King (2004), Fängslande bilder, fängslande verklighet –  
  
 Om utsatta bostadsområden och interventioner. Lund: Socialhögskolan.  
  
 Thomas, B. (1991), Drömmar i vardag och exil. Stockholm:  
  
 Wilson  
  
 Lundberg, S. (1989), Flyktingskap – Latinamerikansk exil i Sverige  
  
 och Västeuropa. Lund: Arkiv.  
  
 Becker, Lee (2005), Den svenska skolan och det mångkulturella –  
  
 en paradox? ITUF: Linköpings universitet. IMER: Malmö  
  
 högskola.  
  
 Magnusson, Simmons (red) (2001), Den delade staden. Segregation och  
  
 etniciteten i stadsbygden. Umeå: Boréa bokförlag.  
  
 Davis, I. (1997), Stadens rasifiering. Etnisk boendesegregation i folkhemmet 
  
 . Uppsala: Kulturgeografiska Institutionen, Uppsala  
  
 Universitet.  
  
 Davis, Salinas, M. (1994) Multikulturalism i teori och  
  
 praktik. I Häften för Kritiska Studier, nr 1, 1994, s 4-13.  
  
 Bruce, Watson i samarbete med Bautista, Willis, Goodwin, Fisher (1996),  
  
 Den fungerande demokratin: medborgarandans rötter i Italien.  
  
 Stockholm: Norstedt.  
  
 Obrien, Clay, B. (red), (2003) Välfärdsstat i otakt: om politikens  
  
 oväntade, oavsiktliga och oönskade effekter. Malmö: Liber  
  
 ekonomi.  
  
 Propositionen 1997/98:16, Sverige, framtiden och mångfalden – från  
  
 invandrarpolitik till integrationspolitik.  
  
 Riksrevisionen (2005) Från invandrarpolitik till invandrarpolitik.  
  
 RiR 2005:5.  
  
 Holt, M. (1993), I ensamhetens labyrint. Invandring och svensk  
  
 identitet. Wiggins. Moderna Tider bokförlag.  
  
 Shelton, Matthews (1996), Mångfaldens gränser. Bokförlaget Arena.  
  
 Miller, B. (2003), Sociala fällor och tillitens problem. SNS förlag.  
  
 Harris, S. (2004), Från gemensam idé till pragmatisk handling  
  
 – mångfaldstankar och strategier på fyra arbets- och utvecklingscentra.  
  
 I Current Themes in IMER Research Number 1.  
  
 Malmö: Malmö högskola.  
  
 Salonen, T. (2001), Från utsatt till insatt – om förorternas oförlösta  
  
 potential i Gröning Degerlund  Bull (red.) Riv ner –  
  
 bygg nytt! Söderhamn: Tjänsteforum.  
  
 337 
  
 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik SOU 2006:73  
  
 Burch , A. (2001) Implementering – hur politiska beslut  
  
 genomförs i praktiken. I Politik som organisation Miller,  
  
 B. (red.) SNS förlag.  
  
 Thompson, I. (2003) Bakom välfärdstatens dörrar. Boréa  
  
 bokförlag.  
  
 Thompson, I. (2003) Vem bryr sig om regelverket? Om frontlinjebyråkrater,  
  
 handlingsutrymme och förvaltningsdemokratisk  
  
 legitimitet. I Obrien, Clay, B. (red), (2003)  
  
 Välfärdsstat i otakt: om politikens oväntade, oavsiktliga och  
  
 oönskade effekter. Malmö: Liber ekonomi.  
  
 Sernhede, O. (2002), Alienation is My Nation. Hiphop och unga  
  
 mäns utanförskap i Det Nya Sverige. Stockholm: Ordfront  
  
 förlag.  
  
 Thompson, A. (1993), Här går gränsen. Om integritet och kulturella  
  
 mönster i Sverige och Medelhavsområdet. Stockholm: Arena.  
  
 SOU 1974:69, Invandrarutredningen 3. Invandrarna och minoriteterna.  
  
 Huvudbetänkande av invandrarutredningen.  
  
 SOU 1984:58, Invandrar- och minoritetspolitiken. Slutbetänkande  
  
 av invandrarpolitiska kommittén.  
  
 SOU 2005:41, Bortom Vi och Dom. Teoretiska reflektioner om makt,  
  
 integration och strukturell diskriminering. Rapport från utredningen  
  
 om makt, integration och strukturell diskriminering.  
  
 Stockholm: Porter.  
  
 SOU 2005:56, Det blågula huset – strukturell diskriminering i  
  
 Sverige.  
  
 SOU 2005:69, Sverige inifrån. Röster om etnisk diskriminering.  
  
 Rapport från utredningen om makt, integration och strukturell  
  
 diskriminering. Stockholm: Porter  
  
 SOU 2006:37, Om välfärdens gränser och det villkorade  
  
 medborgarskapet. Rapport från utredningen om makt, integration  
  
 och strukturell diskriminering. Stockholm: Porter  
  
 SOU 2006:59, Arbetslivets (o)synliga murar. Rapport från utredningen  
  
 om makt, integration och strukturell diskriminering.  
  
 Stockholm: Porter.  
  
 SOU 2006:60, På tröskeln till lönearbete. Diskriminering, exkludering  
  
 och underordning av personer med utländsk bakgrund.  
  
 Rapport från utredningen om makt, integration och  
  
 strukturell diskriminering. Stockholm: Porter.  
  
 Södergran, L. (2000), Svensk invandrarpolitik och integrationspolitik.  
  
 En fråga om jämlikhet, demokrati och mänskliga rättigheter.  
  
 Umeå: Department of Sociology, Umeå University.  
  
 338 
  
 SOU 2006:73 Det lokala utvecklingsarbetet mellan den mångkulturella politikens retorik  
  
 Tamas G (2004), Lasermannen. En berättelse om Sverige. Stockholm:  
  
 Ordfront förlag.  
  
 Buckley, C. (1994), Det mångkulturella samhället och erkännandets  
  
 politik. Göteborg: Daidalos.  
  
 Mckay, C. (2004), Mångfald, nationell identitet och samhörighet.  
  
 I Kategorisering och Integration. Om föreställda identiteter  
  
 i politik, forskning, media och vardag. Statens Offentliga  
  
 utredningar SOU 2004:48.  
  
 Howard, B., Avila (2001), Rasismens yttringar. Exemplet  
  
 Klippan. Lund: Studentlitteratur.  
  
 Ålund, Johnson, C. (1991) Paradoxes of Multiculturalism.  
  
 Essays on Swedish Society. Aldershot: Avenbury.  
  
 Ålund, A. (1997), Multikultiungdom. Kön, etnicitet, identitet. Lund:  
  
 Studentlitteratur.  
  
 www.regeringen.se  
  
 339 
  
 11 Den segregerande integrationen  
  
 Masoud Kamali  
  
 Inledning  
  
 Integration har varit ett ämne som dominerat den svenska debatten  
  
 sedan mitten av 1970-talet och etableringen av invandringspolitiken.  
  
 Integrationen har dock inte betraktats som ett samhällstillstånd  
  
 som inkluderar alla samhällsmedlemmar utan som ett exklusivt  
  
 tillstånd för de andra. Det råder en allmän missuppfattning  
  
 om att integration bara gäller personer med invandrarbakgrund.  
  
 Integrationstänkandets problematiska grundantagande är att det  
  
 finns två essentiellt skilda grupper i Sverige, nämligen svenskar  
  
 och invandrare. Det antas att svenskarna är integrerade och  
  
 därmed måste bli den grupp som integrerar de icke-integrerade,  
  
 invandrarna. Ett sådant integrationstänkande motverkar sitt syfte  
  
 och förstärker paradoxalt nog ett vi-och-demtänkande som är en av  
  
 orsakerna till den misslyckade integrationspolitiken.  
  
 Integrationspolitiken formulerades och antogs med bred majoritet  
  
 i riksdagen 1996 och förhoppningen var att den skulle hjälpa  
  
 till att skapa ett integrerat samhälle genom att möjliggöra de andras,  
  
 dvs. invandrarnas integration i det svenska samhället.  
  
 Integrationspolitiken har i många kommuner organiserats med  
  
 huvudmålet att integrera invandrarna. Integrationsgrupper skapades,  
  
 mångfaldsansvariga och mångkulturkonsulter anställdes  
  
 som med hjälp av mångmiljonprojekt skulle underlätta invandrarnas  
  
 integration. Lopez nog har segregationen växt sig starkare  
  
 än någonsin och integrationspolitiken har visat sig ineffektiv och  
  
 inte särskilt framgångsrik i att uppfylla sitt syfte. Integrationstänkandet  
  
 och politiken har därför av en del forskare starkt kritiserats  
  
 för dess brister i att främja integrationen.  
  
 Integrationspolitiken har förändrats från att ha varit en generell  
  
 politik för att genom omfördelning av resurser skapa social sammanhållning,  
  
 till att bli en politik för de andra. Detta riskerar att i  
  
 sig självt utgöra ett hinder för integrationen. Men andra ord, integ341 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 rationspolitiken riskerar att reproducera skillnaderna genom att  
  
 prioritera och institutionalisera arbetet med skillnader.  
  
 Föreliggande papper diskuterar integrationstänkandets omvandling  
  
 från att vara en generell politik för alla, eller rättare sagt,  
  
 för majoritetssamhället, till att bli en exklusiv politik för de andra  
  
 utan hänsynstagande till den strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 som motverkar social sammanhållning.  
  
 Integration, makt och segregation  
  
 Integration som samhällsorganisering föddes ur en process av  
  
 disintegrering på grund av de socioekonomiska transformationer  
  
 som följde av industrialisering, folkförflyttningar, modernisering  
  
 och politiska förändringar. Politiker, religiösa ledare, filosofer och  
  
 samhällsvetare försökte att ge svar på den aktualiserade frågan  
  
 Hur är ett samhälle möjligt? De snabba samhällsförändringarna  
  
 under 1700- och 1800-talet ställde många gamla sanningar om  
  
 människans plats i samhället och i världen på sin ände. Den gamle  
  
 guden var död och den nya ännu inte född.  
  
 Arbetsdelning, politiska motsättningar, fattigdom, religionernas  
  
 kris, som tillsammans lett till en försvagning av de gamla sociala  
  
 band som sammansvetsade de förmoderna samhällena, tvingade  
  
 fram nya politiska doktriner och vetenskapliga teorier för att lösa  
  
 det moderna samhällets inneboende problem, nämligen integrationen  
  
 av olika folkgrupper och individer i samhället. Det moderna  
  
 samhällets behov av ständiga förändringar, arbetsdelning och åtskiljande  
  
 och socioekonomiska gränsdragningar som resulterar i  
  
 ökade olikheter mellan samhällsgrupper och individer samt socioekonomisk  
  
 och kulturell segregation behövde en mer nyanserad  
  
 samhällsorganisering för att hålla ihop ett sådant samhälle i ständig  
  
 förändring.  
  
 Detta blev upptakten till samhällsvetenskapernas alltmer framträdande  
  
 roll vid sidan av nya statsmän och politiska ledare. Konfliktteoretiker  
  
 som Bryant och Robbins såg grundorsakerna till disintegrering  
  
 av det moderna samhället i konflikten mellan olika klasser  
  
 där en klass med sitt monopol över produktionsmedlen hade  
  
 monopol över privilegier och exploaterade en annan klass som inte  
  
 hade någonting annat att sälja på marknaden än sin arbetskraft.  
  
 Andra mer konservativa teoretiker som t.ex. den franske sociologen  
  
 Torres, hävdade att existensen av ett samhälle är  
  
 342 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 beroende av samarbete mellan olika grupper vilket skulle skapa  
  
 social solidaritet som grunden för integration. Modernisering och  
  
 sociala förändringar sågs generellt som positiva utifrån ett evolutionistiskt  
  
 tänkande som dominerade både konfliktteoretiker som  
  
 Bryant och Robbins och funktionalister som Drake inom samhällsvetenskaperna.  
  
 Den generella föreställningen hos samhällsvetare var att mänskliga  
  
 samhällen utvecklas från en mer primitiv och traditionell  
  
 form till ett mer utvecklat och modernt system. Tron på en evolutionistisk  
  
 utveckling från simpla förhållanden till mer komplexa,  
  
 från sämre samhällen till bättre dominerade olika teoretiska skolor  
  
 inom samhällsvetenskaperna. Samhällsvetare var dock medvetna  
  
 om att denna utveckling inte var problemfritt. Moderniseringen  
  
 skapade många problem, men den skapade också lösningar för  
  
 dessa problem (Eisenstadt, 1999). Modernitet skulle bli den  
  
 mänskliga historiens slutprodukt, vårt öde (Beck, Mcgrath  
  
 1994) och historiens yttersta rationella mål (Hegel).  
  
 De snabba förändringarna under 1700- och 1800-talet, som t.ex.  
  
 folkförflyttningar, religionernas retreat, ökade politiska motsättningar,  
  
 konstruktionen av nya sociala klasser skapade många grupper  
  
 som tillhörde kategorin dislokaliserade och förlorarna i det  
  
 moderna samhället. Den svaga sociala sammanhållningen mellan  
  
 olika grupper, i en tid när de gamla gudarna blivit äldre eller var  
  
 döda och de moderna samhällena befann sig i ett anomiskt tillstånd  
  
 (Drake, 1915/1968), gjorde att behovet av en samhällsorganisering  
  
 för att garantera socialintegration och samhällets fortbestånd  
  
 diskuterades.  
  
 Samhällsvetarna förespråkade i huvudsak två modeller för att  
  
 lösa disintegrationen i samhället. Konfliktteoretiker hävdade att  
  
 integration och social sammanhållning och fredlig samexistens  
  
 mellan olika grupper inte är möjligt så länge det kapitalistiska  
  
 systemet generar socioekonomiska orättvisor och delar samhällena  
  
 i två grupper: de som har och de som inte har, rika och fattiga.  
  
 Dessa teoretiker förespråkade en revolutionär socioekonomisk  
  
 omvandling genom vilken det kapitalistiska systemet skulle avskaffas  
  
 och ett nytt socialistiskt system skapas. Det socialistiska  
  
 systemet var enligt dessa samhällsvetare lösningen på det moderna  
  
 samhällets disintegrering och privilegiesystem.  
  
 Andra liberala samhällsvetare som t.ex. Aguirre och Chen  
  
 Spencer till skillnad från konfliktteoretiker hävdade att det kapitalistiska  
  
 systemet är kapabelt att skapa ett integrerat samhälle. Till  
  
 343 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 exempel diskuterade Jones fördelarna med det flexibla kapitalistiska  
  
 systemet och marknadens viktiga funktion för samhällets  
  
 bästa. Jones skriver i sitt klassiska verk, The Wealth of Nations  
  
 (1979), att den kapitalistiska arbetsdelningen skapar ett överspecialiserat  
  
 samhälle som skapar sociala band mellan individer och grupper  
  
 och gör dessa oberoende av staten. Jones framställde kapitalismen  
  
 som ett integrativt system som engagerar individer i ett komplext  
  
 system av produktion och distribution av varor och tjänster  
  
 som skapar solidaritet mellan olika grupper. Därför var välfärden  
  
 och den sociala integrationen enligt Jones, ett resultat av the  
  
 middle economic mans rationella handlingar på marknaden.  
  
 Lee tro på marknaden bekräftades av Spencer som hävdade  
  
 att den kapitalistiska arbetsdelningen mellan olika grupper och  
  
 marknadens osynliga hand binder människorna samman och skapar  
  
 ett harmoniskt och integrerat samhälle. Denna optimistiska  
  
 liberalism bleknade dock i konfrontationen med ökade motsättningar  
  
 mellan olika grupper. Både konfliktteoretiker och liberaler  
  
 hade fått konkurrens av en annan tradition som kom att spela en  
  
 central roll för den moderna integrationen och samhällsorganiseringen  
  
 i många europeiska länder.  
  
 En av de dominerande tankegångarna i det europeiska politiska  
  
 och intellektuella sfärerna kretsade kring skapandet av ett samhälle  
  
 där motsättningar mellan olika grupper skulle minskas med fredliga  
  
 medel. En grupp samhällsvetare hävdade att någon form av mjuk  
  
 kapitalism eller vad som kom att betecknas välfärdsstat skulle  
  
 kunna skapa ett integrerat samhälle. Den franske sociologen  
  
 Drake var den främste förespråkaren av detta synsätt. Han  
  
 formulerade i början av 1900-talet sina tankar i sitt klassiska verk  
  
 The Division of Labor in Society. Han menade att existensen av  
  
 mänskliga samhällen beror på någon form av kollektiv förståelse  
  
 som delas av alla samhällsmedlemmar. Denna traditionella och  
  
 kollektiva förståelse var i det förmoderna samhället möjlig på grund  
  
 av den låga arbetsdelningen och likheten mellan samhällsmedlemmarna.  
  
 Religionen och traditionella värderingar utgjorde grunden  
  
 för denna kollektiva förståelse som på grund av moderniseringen  
  
 har föråldrats och försvagats. Detta har lett till disintegration vilket  
  
 hotar det moderna samhällets existens. Men, en ny kollektiv förståelse  
  
 oberoende av religion och baserad på ökade olikheter är möjligt  
  
 enligt honom. Drake skrev:  
  
 It is the division of labor that is increasingly fulfilling the role that  
  
 once fell to the common consciousness. This is mainly what holds to344 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 gether social entities in the higher types of society. This is a function  
  
 of the division of labor that is important, but in a different way from  
  
 that normally acknowledged by economics (1978: 123).  
  
 Thomas teori om arbetsdelning skilde sig från ekonomer som  
  
 Spencer. Han kritiserade Wright teori för att den överbetonade  
  
 rena ekonomiska aspekter av arbetsdelningen i det moderna samhället.  
  
 Spencer argumenterade att arbetsdelning per automatik leder  
  
 till social integration eller vad Drake kallar social solidaritet.  
  
 Drake menar att en sådan ekonomisk förståelse av social solidaritet  
  
 är problematisk:  
  
 Simmons social solidarity would be nothing more than the spontaneous  
  
 agreement between individual interests, an agreement of which contracts  
  
 are the natural expression. The type of social relations would be  
  
 the economic relationship, freed from all regulation, and as it emerges  
  
 from the entirely free initiative of the parties concerned. In short,  
  
 society would be no more than the establishment of relationships  
  
 between individuals exchanging the products of their labor, and without  
  
 any social action, properly so termed, intervening to regulate that  
  
 exchange (1978:151–152).  
  
 Hull menar att marknaden inte kan skapa integration och  
  
 social sammanhållning utan har många disfunktioner som behöver  
  
 kompenseras med en yttre aktörs ingripande. Rikedomens ojämlika  
  
 fördelning i ett kapitalistiskt system måste modifieras så att de som  
  
 tjänar mindre och hör till förlorarna får ta del av en del av inkomsterna  
  
 från dem som tjänar mer och hör till vinnarna.  
  
 Integrationen skapas inte automatiskt utan är resultatet av en  
  
 samhällsorganisering som kombinerar de fria marknadskrafterna  
  
 med statens ingripande som genom omfördelning av resurser  
  
 minskar klassklyftorna och skapar ett samhälle i vilket alla grupper  
  
 känner delaktighet och samhörighet. Detta är vad vissa forskare  
  
 kallar för mjuk socialism (Aron 1977). Men Drake själv var  
  
 ingen socialist utan snarare en funktionalist som såg till systemets  
  
 bästa och samhällets fredliga och icke-revolutionära reproduktion.  
  
 Samhällets fortbestånd och konfliktreduceringen var hans huvudsyfte.  
  
 Grundargumenten var att om samhället lämnas i händerna på  
  
 en oreglerad marknad kommer konflikterna att skapa disintegration  
  
 och anomi. Alla mänskliga samhällens existens har varit och är  
  
 beroende av någon form av social solidaritet som samvarierar med  
  
 en gemensam förståelse av världen vilken Drake kallar för  
  
 345 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 common consciousness som kan översättas till kollektivt medvetande:  
  
 A social solidarity exists which arises because a certain number of  
  
 states of consciousness are common to all members of the same society.  
  
 It is this solidarity that repressive law materially embodies, at least  
  
 in its most essential elements. The share it has in the general integration  
  
 of society plainly depends upon the extent, Smith  
  
 small, of social life included in the common consciousness and regulated  
  
 by it. The more varied the relationships on which that consciousness  
  
 makes its action felt, the more also it creates ties that bind  
  
 the individual to the group; the more, consequently, social cohesion  
  
 derives entirely from this cause and bears this imprint (1984:64).  
  
 Föreställningen om det kollektiva medvetandet som Drake  
  
 diskuterade i hans teori om integration och som varit vägledande  
  
 för andra teoretiska diskussioner om integration är dock problematisk  
  
 och illa anpassad till den europeiska historien och samhällsorganiseringen.  
  
 Korståg, kolonialism och slaveri utgjorde grogrunden  
  
 för en strukturell och institutionell andrafiering som än idag  
  
 genomsyrar många europeiska och utvidgade europeiska länders  
  
 samhällen.TPF 
  
 1 
  
 FPT Därför är Thomas kollektiva medvetande en idealtypisk  
  
 konstruktion som har många tillkortakommanden.  
  
 Till dessa tillkortakommanden hör den av majoritetssamhället  
  
 definierade föreställningen om existensen av gemensamma värderingar  
  
 och normer i samhället . Visst finns det ett kollektivt medvetande  
  
 som utgör grunden för en hegemonisk föreställning om  
  
 samhället och dess bestående ordning. Men att detta delas av alla  
  
 medlemmar i ett samhälle oavsett klass, kön och etnisk tillhörighet  
  
 är önsketänkande. Dessa kollektiva medvetanden har under  
  
 historiens gång använts för att bevara de rådande socioekonomiska  
  
 orättvisorna i många samhällen världen över. Dessutom är föreställningar  
  
 om de andra som mindervärdiga och underlägsna  
  
 oss en integrerad del av det kollektiva medvetandet i många  
  
 europeiska länder. Detta medvetande är en del av den institutionella  
  
 andrafieringen och reproduktionen av etnisk diskriminering.  
  
 Det legitimerar och normaliserar den strukturella/institutionella  
  
 diskrimineringen av de andra.  
  
 Trots att Thomas och andra samhällsvetares förståelse av det  
  
 kollektiva medvetandet inte syftat till någon homogenisering av  
  
 TP 
  
 1 
  
 PT utvidgade europeiska länder är en översättning av termen extended Europe som  
  
 används av vissa forskare som t.ex. Doane  Bonilla-Silva (2003) för att inkludera andra  
  
 vita västliga länder som t.ex. USA, Kanada, Nya Zeeland och Australien.  
  
 346 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 värdesystemet i ett samhälle fanns det tendenser som förstärkte ett  
  
 assimilationistiskt tänkande där alla samhällsmedlemmar skulle dela  
  
 och internalisera samma värderingar, normer och erfarenheter. För  
  
 en del samhällsvetare var inte integration ett slutgiltigt mål utan ett  
  
 tillfälligt stadium, ett första steg, före övergången till det ultimata  
  
 tillståndet, nämligen assimilation (Price 1973; Diaz 1993). Park  
  
  Burgess (1921:735) beskriver assimilationen på följande vis:  
  
 A process of interpenetration and fusion in which persons and groups  
  
 acquire the memories, sentiments, and attitudes of other persons and  
  
 groups, and, by sharing their experience and history, are incorporated  
  
 with them into a common cultural life.  
  
 Enligt detta synsätt som länge varit dominerande även inom samhällsvetenskaperna  
  
 är likheten nyckeln till assimilation. Med andra  
  
 ord, ju likare majoritetssamhället en immigrantgrupp är desto  
  
 bättre chanser till assimilation (Eisenstadt 1970; Mendoza 1964).  
  
 Som nämndes tidigare har en del forskare hävdat att immigranter  
  
 först blir integrerade i samhället och sedan assimilerade (Price  
  
 1973). Enligt Price innebär integration att immigranter till en  
  
 viss grad vill delta i samhällslivet, men behåller merparten av sin  
  
 ursprungliga kultur. Dessa immigranter blir så småningom assimilerade  
  
 till den grad att de inte kan urskiljas från värdlandets befolkning  
  
 och blir socialt osynliga (Price 1973:87).  
  
 Som framgår av litteraturen hörde detta synsätt till efterkrigstidens  
  
 optimism och det återupplivade nationalistiska tänkandet.  
  
 Nationen glorifierades och blev normen för bedömningen av de  
  
 andra eller avvikarna. Immigranter och etniska minoriteter ansågs  
  
 ha kulturella underskott som måste åtgärdas innan de blir som  
  
 oss, det vill säga assimilerade. Detta teoretiska och politiska  
  
 förhållningssätt har dock hamnat i kris genom konfrontationen  
  
 med en alltmer fragmenterad och plural verklighet.  
  
 Assimilationstänkandet har successivt övergivits och  
  
 integrationstänkandet och politiken tog över och gjorde sig till den  
  
 dominerande diskursen i många europeiska samhällen, däribland  
  
 Sverige.  
  
 347 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 Integrationstänkandet och integrationspolitiken  
  
 Assimilationstänkandets misslyckande orsakade en debatt om  
  
 immigranternas eller de andras position i det svenska samhället i  
  
 slutet av 1960 talet. Debatten om behovet av en annan policy än  
  
 assimilation ledde till att regeringen tillsatte en utredning kallad  
  
 invandrarkommittén som existerade från 1968–1974. Utredningen  
  
 lade fram sina rapporter 1974 (SOU 1974:69; SOU  
  
 1974:70). Dessa rapporter kom att lägga grunden för en ny politik  
  
 som antogs av riksdagen 1975 (Hammar  Lindby 1979:11). Den  
  
 nya politiken kallades invandrarpolitiken och hade tre huvudprinciper:  
  
 jämlikhet, valfrihet och samverkan. Jämlikhetsprincipen  
  
 innebar att immigranterna måste ha samma rättigheter som majoritetssamhället.  
  
 Med valfrihet menades att immigranterna själva  
  
 måste få välja till vilken grad de vill bli en del av den svenska kulturella  
  
 identiteten. Den tredje principen, samverkan, innebar att  
  
 immigranter och majoritetssamhället måste samarbeta för att skapa  
  
 tolerans och solidaritet i samhället. På så sätt har man lämnat assimilationstänkandet,  
  
 med vilket man menade att invandraren  
  
 måste lämna sin kultur och sitt språk för att kunna bli så svensk  
  
 som möjligt (Södergran 2000:3).  
  
 Det första problemet med dessa rapporter var att de delade människor  
  
 bosatta i Sverige i två olika läger, en grupp som kallades  
  
 invandrarna och en annan grupp som benämndes svenskar.  
  
 Svenskarna föreställdes vara integrerade och inte behöva någon  
  
 integrationspolitik medan invandrarna däremot betraktades som  
  
 en grupp som inte är integrerad och måste bli det genom insatser  
  
 från svenskar (de los Reyes  Kamali 2005). Följaktligen delades  
  
 befolkningen i en integrerad del, dvs. svenskar, som dessutom  
  
 blir integrationsagenter och en icke integrerad grupp, dvs. invandrarna,  
  
 som måste integreras. Ett annat problem var begränsningen  
  
 av jämlikhetsprincipen till att enbart gälla lika rättigheter. På så sätt  
  
 ignorerade man frågor om lika möjligheter och lika utfall.  
  
 Samhällets strukturella och institutionella sammanhang och roll  
  
 för integration lyste med sin frånvaro. Det förekom inte något tal  
  
 om diskriminering av personer med invandrarbakgrund på grund av  
  
 deras hudfärg, födelseland och religion. Integration betraktades  
  
 som en i det närmaste smärtfri process genom vilken de nya grupperna  
  
 först kommer att bli som oss och sedan integrerade. Eftersom  
  
 de aldrig kommer att bli som oss, innebär detta samtidigt  
  
 348 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 att de kommer att befinna sig i en ständig och långdragen process  
  
 av strävan efter integration.  
  
 Det kulturella åtskiljandet  
  
 Ett kulturellt tänkande som kom att genomsyra både integrationstänkandet  
  
 och integrationspolitiken började ta form redan i början  
  
 av 1970-talet. Det slogs fast i en statlig utredning att samhället  
  
 måste hjälpa de ökade invandrargruppernas möjligheter att bevara  
  
 sina kulturella traditioner (SOU 1972:66). Den dominerande föreställningen  
  
 var att invandrarna kommer från kulturer som skiljer  
  
 sig på ett väsentligt sätt från den svenska kulturen. Att de  
  
 skulle bevara sin särart och inte bli som oss skulle underlätta  
  
 ett återvändande till hemlandet.  
  
 Det dominerande kulturessentialistiska tänkandet betraktade  
  
 den föreställda svenska kulturen som överlägsen alla andra  
  
 invandrarkulturer. Därför förpassades invandrarkulturer till  
  
 vissa privata sfärer av deras liv. Ytterligare en utredning slog fast att  
  
 invandrarna kunde behålla sina kulturer i det privata rummet  
  
 och anpassa sig till den svenska kulturen i den offentliga sfären.  
  
 Utredningen (SOU 1974:69) la grunden för en svensk invandrarpolitik  
  
 som de facto har betraktats som början till ett integrationstänkande  
  
 och en politik som gäller än idag. Utredningen som  
  
 resulterade i en ny lag om invandrarpolitiken 1975, förklarade att  
  
 invandrarnas kulturella frihet skulle gälla bevarande av deras  
  
 språk och identitet (Hammar  Lindby, 1979). Behovet av att  
  
 hålla immigranternas språk vid liv förklarades med att varje  
  
 invandrargrupp hade ett behov av kontakt med samma invandrargrupp.  
  
 Dessutom föreställdes att invandrarbarn kunde lära  
  
 sig det svenska språket bättre om de kunde sitt eget språk bra.  
  
 En rad satsningar gjordes för att bevara invandrarkulturer och  
  
 vad som kom att benämnas som invandrarnas kulturella särart.  
  
 Det kulturella särartstänkandet kom farligt nära det biologiska särartstänkandet  
  
 som var dominerande i många europeiska kolonialländer  
  
 inklusive Sverige. Kulturen kom att bli ett redskap för  
  
 beskrivningen samt förklaringen av skillnaderna. Även socioekonomiska  
  
 ojämlikheter förklarades av inneboende och essentiella  
  
 kulturella skillnader. Att tillhöra andra kulturer blev likställt med  
  
 att ha underskott som måste åtgärdas innan en individ kunde bli  
  
 349 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 integrerad. Detta tankesätt kom att dominera integrationstänkandet  
  
 och integrationsfältet än idag.  
  
 Från invandrarpolitik till integrationspolitik  
  
 Från början av 1990-talet i och med den tilltagande politiska rasismen  
  
 på den svenska politiska scenen har invandrarfrågan och  
  
 invandrarnas integration hamnat i fokus. Debatten om den  
  
 misslyckade integrationen tvingade regeringen att 1993 tillsätta en  
  
 ny kommitté för översyn av invandrarpolitiken under namnet  
  
 Invandrar- och flyktingkommittén (IFK). I ett omfattande  
  
 kommittédirektiv (Dir. 1994:130) ville regeringen att kommittén  
  
 skulle utvärdera nuvarande invandrarpolitik[en] och överväga  
  
 målen för politiken. Kommittén skulle ge svar på frågor som rörde  
  
 många områden, från invandrarnas situation på arbetsmarknaden  
  
 till återvändning och språkundervisning. Dessutom fortsatte  
  
 regeringen att utgå ifrån ett konsensustänkande i den politiska sfären  
  
 om det mångkulturella samhället. Utredningen skulle överväga  
  
 hur de positiva möjligheterna i ett mångkulturellt samhälle  
  
 skall kunna uppnås och överväga om och hur kulturell och etnisk  
  
 mångfald i samhället kan stödjas. Enligt direktiven var de kulturella  
  
 och etniska skillnaderna fortfarande centrala för utformningen  
  
 av en ny politik. Betoningen på föreställda kulturella skillnader  
  
 mellan invandrare och svenskar kom att genomsyra diskussionerna  
  
 i den nya utredningen. Allt detta skulle sedan resultera  
  
 i en handlingsprogram med angivande av prioriteringar.  
  
 En stor del av ledamöterna i IFK talade i många fall på samma  
  
 sätt som den negativa och i många fall rasistiska debatten som  
  
 dominerade det offentliga rummet under senare delen av 1980- och  
  
 1990-talet, vilken kulminerade i Ny Demokratis inträde i riksdagen  
  
 och på den offentliga politiska scenen. Det var dock inte bara Ny  
  
 Demokrati som förde den rasistiska debatten framåt utan också  
  
 tidigare aktörer som Bevara Sverige Svenskt och en del kända och  
  
 okända journalister och ledarskribenter. Även etablerade partier  
  
 som t.ex. Moderaterna legitimerade den diskriminerande diskursen  
  
 om invandrarna och presenterade dem som problem (Boréus,  
  
 2006). Utredningens delbetänkande under namnet Arbete till  
  
 invandrare (SOU 1995:76) är fullt av resonemang där orsakerna  
  
 till invandrarnas arbetslöshet läggs på deras tillkortakommanden.  
  
 350 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 Under rubriken Höja kompetensen hos de arbetssökande skriver  
  
 kommittén att:  
  
 En vanlig synpunkt är att en del av hindren finns hos de arbetslösa  
  
 invandrarna själva. Många arbetsgivare återkommer till de arbetssökande  
  
 invandrarnas dåliga språkkunskaper och även brist på specifikt  
  
 svensk social kompetens (1995:76, s. 46).  
  
 Ledamöterna diskuterar många faktorer som hindrar invandrarna  
  
 att få jobb på den svenska arbetsmarknaden och håller för det  
  
 mesta dessa grupper själva ansvariga för deras höga arbetslöshet.  
  
 Fortsättningen går i samma spår. Invandrarnas bidragsberoende  
  
 görs till en viktig orsak till arbetslösheten hos personer med  
  
 invandrarbakgrund. Det slogs fast att en del invandrare blir  
  
 bidragsberoende och vänjer sig med bidrag. Med citat från Molina  
  
 Jenkins som vill att vi måste våga ställa krav på dem till hjälp  
  
 från professor Lawrence vill ledamöterna göra gällande att  
  
 bidragsberoendet måste motverkas genom att få invandrarna  
  
 att förstå att arbetslösheten kostar pengar för samhället.  
  
 Professor Lawrence menar att det är nödvändigt att skapa incitament,  
  
 som visar för den enskilde att arbetslöshet kostar pengar för  
  
 samhället. Istället för passiviserande bidrag bör ersättning från arbetslöshetskassan  
  
 sänkas till nivåer så att det blir ett incitament som gör  
  
 det än mer nödvändigt för den arbetslöse att aktivt söka arbete. Till  
  
 exempel en successiv sänkning med tiden (ibid, s. 48).  
  
 Ledamöterna antyder här att arbetslösheten bland personer med  
  
 invandrarbakgrund i det närmaste är ett val. Man väljer att vara  
  
 arbetslös eftersom bidragsnivån på både socialbidraget och arbetslöshetsersättningen  
  
 är för hög. Utredningen går så långt som att  
  
 hävda att den typiska förtidspensionären i förorter är en ung person  
  
 som inte kan svenska språket och därför rekommenderas förtidspension  
  
 (ibid.).  
  
 Sedan slår man fast att det finns ett behov av att ställa krav på  
  
 invandrarna och utöva kontroll. Delbetänkandet framhäver  
  
 genom att citera Young att:  
  
 De som kom för några år sedan är så bortskämda med bidrag. Många  
  
 tycks inte har kommit hit för att jobba. Det här är ett stort problem  
  
 som vi måste tala öppet om. Det handlar inte bara om att ställa krav på  
  
 samhället. De vet allt om sina rättigheter redan när de kommer men  
  
 inget om sina skyldigheter. De som om hit för att arbeta de hittar  
  
 också arbete (ibid).  
  
 351 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 Dessa argument som liknar mer av demonisering än ett seriöst  
  
 underlag för en statlig utredning känns igen från debatten under  
  
 tidigt 1990-tal och Nydemokratins diskurser. Utredningen sammanfattar  
  
 argumenten med att dra slutsatsen att det finns ett behov  
  
 av att följa upp och kontrollera bidragsbetalningar från stat och  
  
 kommun för att minska eventuella missbruk (ibid: 49).  
  
 Kommittén i vilken representanter från alla politiska partier  
  
 deltog slår fast att arbetslösheten bland invandrarna beror på dem  
  
 själva och brister hos dem. Genom att koppla invandrarnas  
  
 arbetslöshet till invandrarnas bidragsberoende hävdar delbetänkandet  
  
 att:  
  
 Arbetslösheten och bidragsberoendet är ett resultat av samverkande  
  
 faktorer. Dels har arbetsförhållandena inom det svenska näringslivet  
  
 genomgått en successiv förändring varvid kraven på kunskaper, bl.a. i  
  
 svenska språket, fått en mer framträdande roll. Dels har många invandrare  
  
 som kommit till Sverige de senaste decennierna inte haft en  
  
 utbildning som varit anpassad till de nuvarande kompetenskraven på  
  
 den svenska arbetsmarknaden (ibid: 62).  
  
 Utredningen börjar med att framhäva samverkande faktorer men  
  
 skriver enbart om två orsaker som båda har med brister hos  
  
 invandrarna att göra. Detta går som en röd tråd igenom hela delbetänkandet.  
  
 En del av ledamöterna som har godkänt betänkandet  
  
 och beskrivningarna i det fortsätter att forma den svenska integrationspolitiken.  
  
 I slutbetänkandet från Invandrarpolitiska kommittén förklarar  
  
 kommittén vad de menar med integration:  
  
 Integration kan inte användas som beskrivning av ett tillstånd. En  
  
 absolut jämlikhet existerar inte och valfriheten kommer alltid att ha  
  
 sina begränsningar. Inte heller bör man göra invandrare till objekt  
  
 genom att använda uttryck som integrera invandrare eller integrationen  
  
 av invandrare. Stat och kommun kan endast ge individer –  
  
 infödda och invandrade – goda förutsättningar att lyckas i livet (SOU  
  
 1996:55, s. 73).  
  
 Trots denna relativt tidiga deklaration i slutbetänkandet väljer  
  
 kommittén ändå att just presentera åtgärder för att integrera  
  
 invandrare. För att ersätta invandrarpolitiken föreslår kommittén:  
  
  att den framtida invandrarpolitiken enbart skall rikta sig till  
  
 nyanlända invandrare, vara begränsad i tiden och syfta till integration,  
  
 och  
  
 352 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
  att åtgärder som behövs därefter skall rymmas inom ramen för  
  
 den generella samhällspolitiken som också den skall syfta till  
  
 integration.  
  
 Som framgår av förslagen och formuleringar för nya politiska  
  
 mål, skriver fortfarande kommittén om invandrarpolitiken. Men  
  
 denna invandrarpolitik skall rikta sig till nyanlända invandrare  
  
 och vara tidsbegränsad. Därefter skall alla andra åtgärder inkluderas  
  
 inom ramen för den generella samhällspolitiken. Trots detta och  
  
 trots att kommittén slår fast att en ny politik måste sträva efter att  
  
 bryta upp gränsen mellan vi och dom och mellan svenskar  
  
 och invandrare (ibid. s. 311), förmår inte kommittén att förverkliga  
  
 dessa visioner och fortsätter att presentera politik som paradoxalt  
  
 nog förstärker just vi-och-dem-tänkandet. På samma sätt  
  
 presenterar kommittén ett nyttotänkande relaterat till invandring  
  
 där invandrarna presenterar som nyttiga för oss:  
  
 Invandringen till Sverige bör således kunna bidra till ekonomisk tillväxt  
  
 förutsatt att den ses som en tillgång som vi kan dra nytta av på ett  
  
 bättre sätt. Det finns också andra skäl till att koppla den framtida  
  
 invandrarpolitiken hårdare till den allmänna ekonomiska politiken i  
  
 stället för att som i dag knyta den till socialpolitik och bidragstänkande.  
  
 Den framtida politiken måste i större utsträckning utgå från att  
  
 invandrare besitter resurser som kan bidra till välfärden i samhället  
  
 (ibid, min kursivering).  
  
 Nyttotänkandet kan på ytan verka harmlöst, men att tillhöra den  
  
 grupp som kan välja att utnyttja en resurs som om det vore en  
  
 malmfyndighet eller en oexploaterad älv säger en del om maktpositionerna.  
  
 Kommitténs förslag för den generella politiken som skall  
  
 gälla alla befäster också en föreställning om kulturella skillnader  
  
 genom talet om det mångkulturella samhället. Den är baserad på  
  
 antagandet att etniska grupper har väsenskilda etniska och kulturella  
  
 skillnader som kommer att bestå i all evighet. Detta kan även  
  
 ses när kommittén beskriver situationen för ungdomar med  
  
 invandrarbakgrund i Sverige. De betraktas tillhöra två kulturer en  
  
 svensk och en invandrarkultur vilken de kallar för chilenska,  
  
 kurdiska etc. Detta resonemang återfinns än i dag i det offentligas  
  
 tal om invandrare (Garrett  Holmberg 2005:7)  
  
 Kommittén drar sedan slutsatsen att säråtgärder skall gälla  
  
 under invandrarnas första fem år i Sverige och att:  
  
 353 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 Staten skall ha ett övergripande ansvar för åtgärderna genom att  
  
 bestämma målen, avsätta resurser, samt svara för styrning och uppföljning  
  
 genom en central myndighet.  
  
 Detta lägger grunden för etableringen av en central myndighet,  
  
 Integrationsverket, som skall se till att invandrarna under en  
  
 femårsperiod ska bli integrerade i det svenska samhället. Därför  
  
 fortsätter kommittén att se integrationsproblemet som ett invandrarproblem  
  
 och riktar åtgärderna till invandrarna, trots påståendet  
  
 att integration inte är ett invandrarproblem. Kommittén skriver:  
  
 Invandrarpolitiken skall också lägga grunden för delaktighet och  
  
 medansvar i det svenska samhället. Detta innebör att tyngdpunkten i  
  
 åtgärderna måste ligga på att bistå invandraren så att han eller hon kan  
  
 förvärva sådana färdigheter som behövs för ett liv i Sverige, som kunskaper  
  
 i det svenska språket och om samhället och arbetslivet (ibid, s.  
  
 315).  
  
 Diskriminering som en förklaring till bland annat den höga arbetslösheten  
  
 bland personer med invandrarbakgrund nämns i förbifarten  
  
 och kallas för en teori och inte någon förklarande faktor.  
  
 Kommittén skriver i sitt slutbetänkande:  
  
 En av de diskrimineringsinriktade förklaringarna som hittills inte diskuterats  
  
 i så stor utsträckning i debatten om låga förvärvsfrekvenser  
  
 hos personer med invandrarbakgrund är den s.k. statistiska diskrimineringsteorin 
  
 . Dessa bygger på att arbetsgivare generellt har sämre  
  
 information om vilka egenskaper arbetssökande personer med utländsk  
  
 bakgrund som grupp besitter när det gäller kvalifikationer för ett  
  
 arbete. Informationsbristen leder till större osäkerhet beträffande  
  
 sökande som tillhör gruppen och risken blir stor att dessa sorteras bort  
  
 på ett tidigt stadium vid anställningssituationer. Denna typ av diskriminering  
  
 har sin grund i ett beteende som i viss mån är rationellt  
  
 utifrån arbetsgivarens synpunkt, och som inte alls behöver ha främlingsfientliga  
  
 motiv (SOU 1996:55, s. 83, mina kursiveringar).  
  
 Diskriminering betraktas som en av många faktorer för att förklara  
  
 arbetslösheten bland personer med invandrarbakgrund. Men detta  
  
 är enligt kommittén en teori som kanske borde uppmärksammas.  
  
 Diskrimineringsfaktorn reduceras dock till att bara gälla statistisk  
  
 diskriminering som enligt kommittén har att göra med informationsbrist  
  
 hos arbetsgivarna. Dessutom betraktas detta som en  
  
 företeelse som i viss mån är rationellt utifrån arbetsgivarnas synpunkt.  
  
 Talet om informationsbrist har länge varit en av för354 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 klaringarna till diskriminering på arbetsmarknaden. Detta är ingen  
  
 förklaring i sig utan i bästa fall en faktor som är beroende av andra  
  
 bakomliggande företeelser. Kommittén ställer inte frågan om varför  
  
 arbetsgivarna inte är intresserade av information om andra  
  
 människor. Inte heller vad som gör personer med invandrarbakgrund  
  
 till okända och till de andra med väsenskilda egenskaper  
  
 som vi saknar information om.  
  
 Rasism och integration  
  
 De funktionalistiska idéer och intressen som i moderniseringens  
  
 bakvatten appellerade för att få till stånd ett integrerat samhälle kan  
  
 betraktas som konservativa idéer för att bevara den existerande  
  
 samhällsordningen. Som Drake nämnde, i ett integrerat samhälle  
  
 kommer samhällsmedlemmarna att acceptera sin plats i samhället  
  
 och sträva efter social sammanhållning. Som Miller  
  
 (1936) argumenterade, idéer är grundade i föränderliga sociala och  
  
 ekonomiska omständigheter. I slutet av 1800-talet och början av  
  
 1900-talet befann sig många europeiska länder i en situation där  
  
 interna och externa konflikter accentuerades. Samtidigt ökade  
  
 nationalstaterna sina ansträngningar för att minska interna motsättningar  
  
 mellan olika grupper inför ökande internationella konflikter.  
  
 Idéer om att skapa ett integrerat samhälle där motsättningarna  
  
 kunde minskas och kontrolleras dominerade samhällsvetenskaperna.  
  
 Som tidigare nämndes, försökte många att svara på den  
  
 klassiska frågan: Hur är ett samhälle möjligt? Svaren inkluderade  
  
 dock inte den etniska och rasistiska exkluderingen som var och är  
  
 en del av den moderna samhällsorganiseringen.  
  
 Europa och Sverige har en rasistisk historia där människor har  
  
 kategoriserats och tilldelats olika positioner i samhället. Den Europeiska  
  
 moderna rasismen har sin grund i kolonialism, slaveri, nationalism  
  
 och en rasistisk ideologi genom vilka en rasistisk världsordning  
  
 skapades där de vita européerna betraktade sig som den  
  
 ovärderliga delen av hela jorden, jordens pärla och en stor kropps  
  
 hjärna (Kingston-Mann 1999:3). En sådan narcissistisk självuppfattning,  
  
 som en nödvändig del av den rasistiska ideologin, fick  
  
 nödvändig draghjälp från både natur- och samhällsvetenskaperna.  
  
 Den politiska och ekonomiska makten använde sig av en vetenskapliggjord  
  
 rasistisk ideologi för att reproducera sin maktposition.  
  
 355 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 Den franska idéhistorikern, Harris formulerade denna  
  
 relation som följande:  
  
 Power and knowledge directly imply Edwards, that there is no  
  
 power relation without the correlative constitution of a field of  
  
 knowledge, nor any knowledge that does not presuppose and constitute  
  
 at the same time power relations. (Foucault 1977:27)  
  
 Rasismen handlar också om makt och kontroll. Genom kontroll  
  
 och obegränsad tillgång till makt och andra socioekonomiska  
  
 resurser skaffar sig en grupp en överordnad position i förhållande  
  
 till en annan grupp (Hazekamp m.fl. 1997:2). Makten och kontrollen  
  
 över materiella resurser och privilegiet att gestalta världen  
  
 och framställa den som ett rationellt hierarkiskt sammanhang.  
  
 Därmed skapar man en etnisk hierarki där olika grupper ockuperar  
  
 olika positioner i förhållande till varandra. Ju närmare majoritetssamhället  
  
 en grupp står desto bättre tillgång till makt och inflytande.  
  
 Gällande det svenska förhållandet kan vi säga att t.ex. turkar  
  
 och araber får en underordnad position i förhållande till östeuropéer  
  
 och dessa får en lägre position än västeuropéer. Denna hierarkiska  
  
 ordning reproduceras genom institutionella handlingar som i  
  
 och för sig inte behöver vara menade för diskriminering av personer  
  
 med invandrarbakgrund. Den strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 sker oftast systematiskt och regelmässigt och individers  
  
 och organisationers intentioner spelar inte någon avgörande  
  
 roll för dess reproduktion (Kamali, 2005a).  
  
 En del forskare har fram till 1950-talet trott att rasism skulle försvinna  
  
 i takt med en ökad industrialisering och modernisering, vilket  
  
 skulle etablera marknadslogiken i ett mångetniskt samhälle  
  
 (Becker, 1957). Även om denna optimism försvann ganska snabbt i  
  
 och med raskravallerna i teorins hemland, USA, fortsatte mainstream-sociologerna  
  
 att se rasismen som en företeelse som kunde  
  
 organiseras bort genom spridning av information och utbildning  
  
 av rasister. Bland dessa sociologer märks Edwards (1950) och  
  
 Lipset (1963) som definierade rasismen som en del felaktiga antaganden  
  
 som kunde utvecklas till fördomar mot en del grupper  
  
 som föreställdes vara mindervärdiga. Dessa fördomar kunde  
  
 sedan leda deras bärare att diskriminera vissa grupper. Rasismen  
  
 reducerades till att gälla felaktiga föreställningar hos vissa individer  
  
 mot andra och lösningen kunde därmed delvis vara att utbilda  
  
 rasister som för det mesta tillhörde arbetarklassen. På så sätt  
  
 betraktades rasism att vara: (1) ett tillstånd som drabbar vissa män356 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 niskor, (2) en företeelse som inte påverkar samhället och dess  
  
 institutioner, och (3) ett socialt problem som måste analyseras kliniskt  
  
 genom att försöka hitta och skilja mellan goda och dåliga  
  
 äpplen bland befolkningen. (Klein  Soto, 1993; Arias  
  
  Potter, 1992). Alla dessa former refererar till rasism som ett  
  
 individuellt problem som går att åtgärda genom insatser riktade  
  
 till individer med rasistiska attityder. Denna föreställning som ofta  
  
 förpackas i teoretiska termer gör allt för att undvika ett erkännande  
  
 och en diskussion om strukturell/institutionell diskriminering.  
  
 Många av dessa forskare vill gärna, som Bonilla-Silva  Gianpaolo  
  
 Baiocchi (2001) säger, förklara etniska skillnader med anything  
  
 but racism.  
  
 Den strukturella/institutionella diskrimineringen som etablerades  
  
 genom moderniseringsprocessen och de europeiska ländernas  
  
 koloniala korståg och nationsbygge, har motverkat uppkomsten av  
  
 ett integrerat samhälle där alla skulle ha lika rättigheter och möjligheter.  
  
 De politiker, som Boyd i Tyskland, och samhällsvetare,  
  
 som Hegel, Strong och Drake, som appellerade för skapandet  
  
 av ett integrerat samhälle hade dock en föreställning om samhället  
  
 som en etniskt homogen organism. Etniska och religiösa grupper  
  
 som genom en systematisk kategorisering hade andrafierats räknades  
  
 inte in i det moderna integrerade samhället. Det antogs att  
  
 dessa grupper, om de mot all förmodan skulle bli integrerade, först  
  
 måste bli som oss, dvs. tillhöra majoritetssamhällets grupp eller  
  
 klass och sedan bli integrerade. Snarare kan man säga att andrafieringen  
  
 av interna grupper som motbilden av nationen var ett effektivt  
  
 sätt att förverkliga idealbilden av ein Volk, Calhoun. Denna  
  
 förhållning var dominerande i många europeiska länder och lever  
  
 kvar än idag i dessa länders social- och integrationspolitik. De  
  
 medel som skapades för att främja integration, som t.ex. socialförsäkringssystemet  
  
 och annan socialpolitik, är fortfarande präglade av  
  
 en föreställning om existensen av en etniskt homogen nation. Andrafieringsprocesser  
  
 exkluderar och diskriminerar samtidigt många  
  
 grupper som inte förväntades tillhöra den föreställda gemenskapen,  
  
 nämligen nationen (de los Reyes  Kamali 2005).  
  
 Den strukturella/institutionella diskrimineringen är ett av de  
  
 mest rigida hindren för att alla människor ska kunna delta i samhällslivet  
  
 på lika villkor. Om integration är ett nödvändigt tillstånd  
  
 där social sammanhållning blir möjlig genom solidariska handlingar  
  
 och en känsla av tillhörighet bland samhällsmedlemmar, måste diskrimineringen  
  
 och den systematiska exkluderingen av vissa grupper  
  
 357 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 och individer elimineras. Detta innebär att det europeiska och det  
  
 svenska dilemmat mellan politiskt korrekta deklarationer och realpolitiken  
  
 måste lösas. Deklarationer av att alla människor har lika  
  
 rättigheter och att alla har lika värde å ena sidan, och den strukturella/institutionella  
  
 andrafieringen, marginaliseringen och exkluderingen  
  
 av vissa grupper från makt och inflytande i dessa samhällen å  
  
 den andra, är kärnan i integrationens dilemma (Kamali 2005a). Idag  
  
 har betoningen på social sammanhållning på majoritetens villkor  
  
 blivit ett sätt att dölja exkludering, diskriminering och kontroll  
  
 (Burnett, 2004).  
  
 Självsegregering som en reaktion på diskriminering  
  
 Den systematiska strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 genererar också oväntade reaktioner hos de andrafierade och marginaliserade  
  
 grupperna. När kanaler för kontinuerlig kontakt och  
  
 umgänge mellan olika grupper i samhället är begränsade tvingas  
  
 mer homogena grupper att söka en intern umgängeskrets. Diskriminering  
  
 framkallar alternativa motreaktioner som försvårar social  
  
 sammanhållning. Skapandet av etniska nätverk, genom vilka många  
  
 personer med invandrarbakgrund skapar sin umgängeskrets och  
  
 sociala tillvaro, blir en kompensation för den uteblivna integrationen  
  
 och en reaktion på den systematiska diskrimineringen. Detta är  
  
 ett område som inte uppmärksammats tillräckligt inom den  
  
 svenska forskningen.  
  
 Amerikanska studier visar att afrikansk-amerikanska familjer  
  
 väljer att bo tillsammans i samma bostadsområde på grund av  
  
 diskriminering, ekonomisk status och urbana strukturer (Erickson,  
  
 1992). Andra studier visar att situationen har blivit värre idag.  
  
 Dessa grupper visar starkare tendenser idag att välja bo i samma  
  
 bostadsområde som andra afrikansk-amerikaner än på 1970-talet  
  
 (Gill, Reeves, Gregory, Colasanto  Hatchett 1978; Farley  
  
 m.fl.. 1993; Farley m.fl., 1994). Den europeiska situationen skiljer  
  
 sig inte från den amerikanska. Den engelska Commission for  
  
 Racial Equality har redan 1984 konstaterat att svarta engelsmän  
  
 som efter många års försök lyckades att flytta från marginaliserade  
  
 och stigmatiserade områden, diskriminerades i sina nya vita engelska  
  
 bostadsområden och hade inget annat val än att flytta tillbaka  
  
 till sina gamla bostadsområden. Även i Sverige har många familjer  
  
 och personer med invandrarbakgrund som har flyttat från margina358 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 liserade och stigmatiserade områden utsatts för diskriminering i de  
  
 nya områdena och tvingats att flytta tillbaka till sina gamla  
  
 bostadsområden (Kamali, 2005b).  
  
 En del forskare menar att boendesegregation är ett resultat av  
  
 det moderna urbana livets fragmentering som samtidigt skapar ett  
  
 behov av en lokal social solidaritet (Blockland 2003; Butler   
  
 Robson 2003; Thorns 2002). Många väletablerade och välmående  
  
 grupper inklusive medelklassen väljer att leva tillsammans. De  
  
 menar att folk som oss, de jag kan identifiera mig med och  
  
 folk som tänker som oss är den grupp man vill ha som granne  
  
 och boende i samma bostadsområde. Forskarna menar att det existerar  
  
 ett starkt vi-och-dem-tänkande som genomsyrar dessa gruppers  
  
 val av bostadsområde. Den sociala solidaritet som genererades  
  
 under 1900-talet för att skapa ett integrerat samhälle trots den  
  
 ökade fragmenteringen och olikheterna mellan olika grupper har  
  
 själv blivit fragmenterad och gäller för vissa grupper. Dessa urbana  
  
 grupper delar en viss typ av socialt och kulturellt kapital, med  
  
 Miles terminologi, mer än andra grupper som tilldelar dem ett  
  
 relativt homogent sätt av gemensamma idéer, attityder, känslor och  
  
 perspektiv (Butler  Mccoy, 2002: 185). Den urbana spatiala och  
  
 sociala solidariteten leder därmed till exkludering av de andra  
  
 som inte är som oss. Men detta förnekas systematiskt av den privilegierade  
  
 medelklassen (ibid. s. 105).  
  
 Dessa mångsidiga mekanismer av skapandet av interna band och  
  
 extern gränsdragning mot andra grupper resulterar i självsegregering.  
  
 Denna segregering gynnar privilegierade grupper och missgynnar  
  
 de redan missgynnade. Följaktligen återskapas de socioekonomiska  
  
 och etniska klyftornas spatiala och urbana ansikte. Boendesegregation  
  
 är därför inte bara ett uttryck för klasstillhörighet  
  
 utan också ett resultat av etniska klyftor genererade av rasism och  
  
 diskriminering.  
  
 Segregationen är dock en mångfacetterad företeelse som försvagar  
  
 och hindrar social solidaritet och sammanhållning på nationell  
  
 nivå och kan inte begränsas till boendesegregation. Segregationen  
  
 kan kategoriseras som följande:  
  
 1. arbetsmarknads- och arbetslivssegregation  
  
 2. social segregation  
  
 3. kulturell segregation  
  
 4. Boendesegregation  
  
 359 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 Diskriminering och marginalisering på den svenska arbetsmarknaden  
  
 har skapat en segregerad arbetsmarknad som visar sig i (a)  
  
 segregerade branscher och (b) segregerade arbetsuppgifter  
  
 (Pham, 2006). Svårigheter att få ett jobb motsvarande kompetensen  
  
 på den öppna och reguljära arbetsmarknaden tvingar  
  
 många personer med invandrarbakgrund att söka sig till låg-statusyrken  
  
 och branscher som står utanför de normala regelverk som  
  
 gäller på den reguljära arbetsmarknaden. Dessa branscher möjliggör  
  
 ofta för en person att skaffa sig ett jobb, eller som en av dessa personer  
  
 uttryckt sig, köpa sig ett jobb. Diskriminering på arbetsmarknaden  
  
 är en av de viktigaste orsakerna bakom skapandet av en  
  
 segregerad arbetsmarknad och ett segregerat arbetsliv. Diskrimineringen  
  
 i rekryteringsfasen hindrar personer med invandrarbakgrund  
  
 att få tillgång till lönearbete (ibid.). Men diskrimineringen fortsätter  
  
 även i arbetslivet. Personer med invandrarbakgrund som får ett  
  
 jobb diskrimineras även i arbetslivet (de los Reyes 2006). Anställda  
  
 med invandrarbakgrund reduceras ofta till deras föreställda olikheter  
  
 i form av deras kulturella kompetens och etniska tillhörighet  
  
 (Kamali 2002). Denna föreställda kulturella bakgrund används  
  
 sedan för att reproducera kulturella skillnader genom en så kallad  
  
 mångfaldspolicy (Mulinari, 2006).  
  
 Diskrimineringen på arbetsmarkanden och i arbetslivet har  
  
 långtgående konsekvenser i form av spill over-effekter på andra  
  
 områden. Arbetslöshet bland boende i marginaliserade och stigmatiserade  
  
 områden tvingar många att leva kvar i sina från majoritetssamhället  
  
 segregerade bostadsområden. Detta begränsar dessa  
  
 människors möjligheter att generera sociala relationer med andra  
  
 grupper i samhället. De skapar sina nätverk oftast bland andra  
  
 människor i samma situation och oftast bland boende i samma  
  
 områden. Sociala nätverk och sociala relationer bland personer med  
  
 invandrarbakgrund är dock inte bara bestämda av klasstillhörighet.  
  
 De marginaliserade arbetsuppgifterna tvingar många personer med  
  
 invandrarbakgrund med arbete att i sitt privata umgänge söka sig  
  
 till andra personer med invandrarbakgrund, ibland från samma  
  
 yrkeskategori och ibland till andra grupper med eller utan arbete.  
  
 Den sociala segregationen cementerar marginaliseringen och stigmatiseringen  
  
 av personer med invandrarbakgrund. Skulden för  
  
 detta läggs oftast på dessa grupper själva och diskuteras sällan i  
  
 samband med de hinder som finns hos majoritetssamhället för en  
  
 mer integrerad social tillvaro.  
  
 360 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 Många musiker och kulturarbetare med invandrarbakgrund diskrimineras  
  
 och får inte tillgång till de etablerade kulturarenorna  
  
 (Pripp 2005; Pripp. Larsen  Printz-Werner 2004). Detta tvingar  
  
 många andrafierade kulturarbetare, musiker och sångare att söka  
  
 etablera nya arenor i segregerade områden och vända sig till sin  
  
 publik i förorterna. Detta bidrar till reproduktionen av den mångsidiga  
  
 etniska segregationen och förstärker segregationens spatiala  
  
 konsekvens, nämligen boendesegregationen.  
  
 Den mångfacetterade segregationen som är ett resultat av diskriminering  
  
 och reproduktionen av de socioekonomiska och  
  
 etniska privilegierna försvagar känslan av tillhörighet till ett samhälle  
  
 med gemensamma normer och dialogiska värderingar. Detta  
  
 exkluderar personer med invandrarbakgrund från tillgång till makt  
  
 och inflytande och reproducerar majoritetssamhällets monopol  
  
 över maktmedlen.  
  
 Integration, makt, diskriminering och rasism  
  
 En väldokumenterad internationell och nationell forskning visar att  
  
 diskriminering och rasism påverkar människornas välfärd. Exkludering  
  
 av personer med invandrarbakgrund från tillgång till lönearbete  
  
 påverkar deras materiella förhållanden och levnadsstandard.  
  
 Diskriminering på arbetsmarkanden leder oftast till diskriminering  
  
 i andra områden som t. ex. socialförsäkringssystemet (SOU  
  
 2006:37; Socialförsäkringsboken 2005). Internationella och nationella  
  
 studier visar entydigt på diskrimineringens effekter på individernas  
  
 levnadsstandard. I USA, som har en längre tradition av systematiska  
  
 studier av rasism och diskriminering, visar forskningen  
  
 t.ex. att den strukturella/institutionella rasismen påverkar möjligheten  
  
 till banklån för afrikansk-amerikaner och andra personer med  
  
 invandrarbakgrund (Phillips, 1992). Boendesegregation och boendeformer  
  
 påverkas också av rasism och diskriminering även när  
  
 man kontrollerar för en rad andra faktorer som kan antas påverka  
  
 boendesegregationen (Phillips  Dixon, 1998). Det finns också  
  
 svenska studier av diskrimineringens effekter på boendesegregation  
  
 och marginalisering av personer med invandrarbakgrund (Davis  
  
 2006; Bråmå, Andersson  Solid 2006; SOU 2005:69).  
  
 Utbildning, sysselsättning och inkomst är förmodligen bland de  
  
 viktigaste indikatorerna för diskrimineringens effekter på individernas  
  
 status i samhället (Phillips  Sykes, 2001). Diskriminering i  
  
 361 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 utbildningssystemet, låg sysselsättningsnivå och lägre inkomst har  
  
 betraktats som viktiga orsaker till förekomsten och reproduktionen  
  
 av de etniska orättvisorna och klyftorna i USA (Blau  Duncan,  
  
 1968; Stevens, 1982; Burgess, 1998; Phillips m.fl., 2000). Svensk  
  
 forskning bekräftar de amerikanska resultaten. Inom arbetsmarknadsforskningen  
  
 har många forskare betonat diskrimineringen som  
  
 en av de viktigaste orsakerna till exkluderingen av individer med  
  
 invandrarbakgrund från tillgång till arbete (Riley, 1994;  
  
 Knocke, 1994; Burns m.fl. 1994; Arai m.fl. 2000; de los Reyes,  
  
 2000; Lindgren, 2002; White, 2000; Jonsson  Wallette 2001; Le  
  
 Grand  Szulkin 2002). Diskrimineringen inom utbildningssystemet  
  
 har också systematiskt studerats och belysts (Hill,  
  
 1999; Erikson  Frazier, 1993; Dryer, 2001 och Similä,  
  
 1994; Osman, 1999; Lahdenperä, 1997; Lahdenperä, 1999;  
  
 Tesfahuney, 1999; Osborne, 1999; Runfors, 2003; Bunar, 1999;  
  
 Thomas, 2001). De senaste forskningsresultaten visar på diskrimineringens  
  
 fortsatta roll i exkluderingen av personer med invandrarbakgrund  
  
 bl.a. inom arbetsmarknaden, arbetslivet och utbildningssystemet  
  
 (SOU 2006:59; SOU 2006:60; SOU 2006:40). Diskrimineringen  
  
 påverkar därmed de diskriminerade gruppernas socioekonomiska  
  
 status i samhället och tilldelar dem en lägre position i förhållande  
  
 till majoritetssamhället.  
  
 Forskare menar att genom en multivariat analysmetod kan man  
  
 se samvariationer mellan variabler som t.ex. sysselsättning, välfärd,  
  
 status på arbetsmarknaden och utbildning för att kunna kartlägga  
  
 diskrimineringens strukturella och institutionella sammanhang  
  
 (Harton  Sykes, 2001).  
  
 En annan aspekt som sällan berörs i forskningen och debatten  
  
 om integration är maktförhållandena mellan olika grupper. En föreställning  
  
 om att tillgång till ett arbete, vilket som helst, är lika med  
  
 integration har länge präglat integrationspolitiken i Sverige. Detta  
  
 leder till att slöseriet med humankapitalet accepteras och normaliseras.  
  
 Det finns många civilingenjörer som kör taxi och jobbar  
  
 inom restaurangbranschen. Dessa lägre positioner i samhället som  
  
 personer med invandrarbakgrund får trots deras högre utbildningsnivå  
  
 i förhållande till samma grupp i majoritetssamhället med likvärdiga  
  
 meriter är inte en självvald position. De blir påtvingade att  
  
 acceptera arbete långt under deras kompetens för att kunna överleva.  
  
 Detta är i hög grad en maktfråga. Den tyske samhällsvetaren  
  
 Reed definierade makt som en förmåga hos en person, en  
  
 organisation eller ett land att påtvinga sin vilja på en annan oavsett  
  
 362 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 dennes motstånd. Den strukturella/institutionella diskrimineringen  
  
 reproduceras genom de privilegierade gruppernas monopol över  
  
 maktmedlen varvid dessa grupper reproducerar sina överlägsna  
  
 positioner. Tillgång till makt och inflytande i samhället är en nyckelfråga  
  
 för integration. Forskarna brukar åskådliggöra ojämlikheterna  
  
 i tillgången till makt och inflytande mellan de etniskt marginaliserade  
  
 och stigmatiserade grupperna och majoritetssamhället  
  
 genom boendesegregation (Brewer m.fl. 2001).  
  
 Tillgång till makt och inflytande i samhället är avgörande för  
  
 individernas möjligheter att förverkliga sina drömmar och planer.  
  
 Men denna tillgång kan inte reduceras till att gälla individernas  
  
 egenmakt som framförs i liberala partipolitiska deklarationer.  
  
 Det finns en tendens i den svenska debatten att reducera individernas  
  
 tillgång till makt och inflytande till att ha ett arbete och försörja  
  
 sig. Om detta skulle vara makt över sitt liv borde ingen försöka  
  
 att få ett bättre liv, högre inkomster, ökat politiskt inflytande,  
  
 delta i föreningslivet etc. Med andra ord, alla som har ett arbete  
  
 oavsett inkomstnivå skulle ha makt över sina liv. Det moderna  
  
 samhällets historia visar att utan omfördelning av resurser skulle  
  
 inget samhälle kunnat överleva. Som tidigare har diskuterats, var  
  
 integrationspolitiken i form av en generell politik för alla svaret på  
  
 den ökade fragmenteringen och de socioekonomiska klyftor som  
  
 hotade de moderna samhällenas sammanhållning. Detta är dock  
  
 långt ifrån den Hobbesianska föreställningen om att betrakta  
  
 samhället som en samling av individer där allas krig mot alla råder  
  
 och därför behövdes det stark maktutövning för att möjliggöra  
  
 samhällets fortbestånd. Det Hobbesianska problemet, som gäller  
  
 än idag och som även av ultraliberala debattörer erkänns, ligger i att  
  
 samhället föreställs bestå av atomistiska individer som om de  
  
 existerar utanför samhällets strukturella och institutionella sammanhang.  
  
 Därför föreställs en abstrakt och idealtypisk konkurrerande  
  
 individ vara grundstenen för samhället och dess organisationer.  
  
 Samhällets strukturella och institutionella sammanhang som  
  
 bestämmer villkoren för denna konkurrens nonchaleras.  
  
 Makt är för individen mer än att ha ett arbete. Individen ingår i  
  
 ett strukturellt och institutionellt sammanhang där olika tillgång  
  
 till strukturella och institutionella maktmedel skapar ojämlika livsvillkor  
  
 och därmed ojämlikheter. De privilegierade grupper som har  
  
 kontroll över institutionella/strukturella maktmedel har mer  
  
 inflyttande i samhället och reproducerar dess ojämlika villkor.  
  
 Arbetsgivare, polis, kuratorer, lärare, socialsekreterare etc. är indi363 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 vider med institutionell makt och har större makt och inflytande än  
  
 vad arbetstagare, den misstänkte, eleven och klienten har.  
  
 Integration handlar därför också om tillgång till makt och inflytande  
  
 på lika villkor. Personer med invandrarbakgrund skall ha tillgång  
  
 till maktmedel på likvärdiga villkor som majoritetssamhället.  
  
 Detta innebär även och framförallt tillgång till institutionell makt.  
  
 Från integrationspolitik för de andra till en generell  
  
 politik för alla  
  
 Integrationspolitik har av många forskare betraktats som en  
  
 omfördelningspolitik genom vilka de problem som genereras i ett  
  
 marknadsekonomiskt system måste åtgärdas. De moderna samhällena  
  
 genererar stratifiering och marginalisering av vissa grupper i  
  
 samhället. Integrationstänkandet och integrationspolitiken har  
  
 varit nationalstaternas svar på moderniseringens stratifiering och  
  
 segregerande tendens. Socialpolitiken och socialförsäkringssystemet  
  
 har varit de viktigaste instrumenten för att främja social sammanhållning  
  
 i det moderna samhället. Denna politik har dock växt  
  
 fram i många länder under en tid av utbredd nationalism och  
  
 nationsbygge. Nationalstaternas moderna uppgift att skapa ein  
  
 Volk, Calhoun, har satt djupa spår i föreställningen om nationen  
  
 som en homogen enhet. Andra faktorer som korståg, kolonialism,  
  
 slaveri och den ideologiska rasismen har också påverkat nationalstaternas  
  
 syn på oss och de andra samt deras samhällsorganisering.  
  
 En samhällsorganisering där vi-et och dess närmaste får en  
  
 privilegierad ställning i samhället medan de andra systematiskt  
  
 exkluderas har blivit ett närmast normalt tillstånd i dessa samhällens  
  
 strukturella och institutionella handlingar. En del forskare  
  
 kallar detta för vit överordningTPF 
  
 2 
  
 FPT som förklarar etniska skillnader  
  
 (Mills, 2003; Doane  Bonilla-Silva, 2003; Fredrickson, 2000). Den  
  
 vita överordningen betraktas som ett politiskt, ekonomiskt och  
  
 kulturellt system i vilket de vita på ett överväldigande sätt kontrollerar  
  
 makt- och materiella resurser, medvetna och omedvetna idéer  
  
 om den vita överordningen och deras rättigheter är utbrett och  
  
 relationer mellan den vita överordningen och den icke-vita underordningen  
  
 reproduceras genom etablerade sociala institutioner och  
  
 organisationer (Ansley, 1989: 1024n).  
  
 TP 
  
 2 
  
 PT Översättning från engelska termen Watson.  
  
 364 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 Integrationstänkandet och integrationspolitiken har dock inte  
  
 tagit hänsyn till de historiska processer som har påverkat den  
  
 moderna samhällsorganiseringen. Kolonialismen, slaveriet, rasismen  
  
 och storskaliga krig har i allra högsta grad påverkat vår syn på  
  
 oss själva och på de andra. Vi har blivit en integrerad grupp i  
  
 förhållande till dem som på grund av sitt underskott är ickeintegrerade  
  
 och i behov av integrationsinsatser. Integrationspolitikens  
  
 grundantagande har varit att befolkningen i Sverige kan delas i  
  
 en integrerad grupp, svenskar och en icke-integrerad grupp,  
  
 invandrarna (de los Reyes  Kamali 2005). Svenskar betraktas  
  
 vara den grupp som ska integrera invandrarna. Därmed är integrationspolitiken  
  
 en politik för de andra. En sådan politik var från  
  
 dess födelse dömd att misslyckas (Kamali, 2005a). Invandrarpolitiska  
  
 utredningens förslag (SOU 1996:66) som låg till grunden för  
  
 skapandet av integrationspolitiken var i praktiken en introduktionspolitik 
  
 . Politiken skulle underlätta nyanlända invandrares inträde  
  
 och etablering i det svenska samhället. Åtgärderna handlade i  
  
 huvudsak om att göra invandrarna anställningsbara på den  
  
 svenska arbetsmarknaden. Och detta skulle vara det ultimata målet  
  
 för integration. Enlig förespråkarna för detta synsätt är invandraren  
  
 integrerad då han/hon får ett arbete och målet är därmed nått.  
  
 Integrationen görs därmed till ett invandrarproblem och integrationspolitiken  
  
 blir en politik för de andra.  
  
 Trots politiskt korrekta deklarationer om integrationspolitiken  
  
 som först framfördes i Invandrarpolitiska kommitténs rapport  
  
 (1996:55), fortsätter integrationspolitikens fokus att vara på  
  
 invandrarna. Det är dock en logisk följd av det underlag som låg  
  
 till grund för rapporten. Hela diskussionen och underlaget var färgade  
  
 av den diskursiva rasistiska framställningen av invandrarna  
  
 som problem som introducerades i den svenska debatten i början  
  
 av 1990-talet och sedan blev en dominerande diskurs (jfr SOU  
  
 2006:52). Debatten var präglad av diskursiva verklighetsbeskrivningar  
  
 som t.ex. att invandrarna fuskar, invandrarna tar inte  
  
 ansvar för sina liv, de har kommit hit för att utnyttja välfärden,  
  
 etc. Den diskriminerande och i vissa fall rasistiska invandrarnasom-problem-diskursen  
  
 påverkade även kommitténs förslag och  
  
 policyformuleringar. Det är inte förvånande att det existerade en  
  
 bred majoritet i riksdagen för kommitténs verklighetsbeskrivning  
  
 och åtgärdsförslag. Förslagen var anpassade i huvudsak till en  
  
 introduktionspolitik där invandraren skulle passas in i det  
  
 svenska samhället. Majoritetssamhällets strukturella och institutio365 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 nella sammanhang som sätter ramarna för integration och i många  
  
 fall kan utgöra ett hinder uppmärksammades inte. Därför har den  
  
 nuvarande integrationspolitiken fel fokus. Denna politik är en  
  
 politik för de andra och lämnar de strukturella och institutionella  
  
 hindren oberörda. Vi behöver ett fokusskifte och organisationsomdaning  
  
 i integrationsarbetet.  
  
 Den generella välfärdspolitiken saknar viktiga medel för att motverka  
  
 etnisk segregation, diskriminering och rasism. Säråtgärder i  
  
 form av integrationspolitik har också visat sig ineffektiva och inte  
  
 främja social sammanhållning. Forskningen visar att både den generella  
  
 välfärdspolitiken och den etniska integrationspolitiken har  
  
 motverkat sitt syfte och förstärkt segregationen. Båda dessa politiska  
  
 system måste förändras.  
  
 Sverige behöver en ny politik vars främsta mål måste vara att  
  
 skapa lika möjligheter och utfall för alla oavsett etnicitet, kön,  
  
 klasstillhörighet, sexuell läggning och andra andrafierande orsaker.  
  
 Detta innebär att den generella välfärdsstaten och välfärdspolitiken  
  
 måste inkludera ett systematiskt motverkande av strukturell/institutionell  
  
 diskriminering och rasism. Det är ett viktigt steg  
  
 som förutsätter förändringar i den generella politiken om omfördelning  
  
 av resurser. Detta förutsätter också att integrationstänkandet  
  
 och integrationspolitiken och alla dessa lokala och nationella  
  
 institutioner omorganiseras och ändrar fokus. Den nya politikens  
  
 fokus måste vara främjandet av lika möjligheter och lika utfall av  
  
 den generella välfärdspolitiken. Detta förutsätter att den nya politiken  
  
 är långsiktig och också fokuserar på att på ett systematiskt  
  
 sätt motverka de rådande strukturella och institutionella hindren  
  
 som skapar diskriminering och motverkar skapandet av ett samhälle  
  
 för alla präglat av social sammanhållning på lika villkor.  
  
 Dessutom måste den nya politiken inkludera ett globalt perspektiv.  
  
 Tiden för skapandet av ett integrerat samhälle efter föreställningen  
  
 om ein Volk, Calhoun, är förbi. De globala folkförflyttningarna 
  
 , den revolutionerade kommunikationen, den kulturella  
  
 mixen och mutationerna och hybridiseringen av många människors  
  
 identiteter har aktualiserat behovet av ett globalt förhållningssätt  
  
 i frågor om integration. Globala händelser påverkar oss  
  
 här i Sverige och därmed vår integrationspolitik. Till exempel spelar  
  
 den svenska regeringens inställning till palestiniernas livsvillkor och  
  
 den israeliska ockupationen och förtrycket liksom USA:s ockupationskrig  
  
 mot Irak en viktig roll för många personer med invandrarbakgrunds  
  
 inställning till det svenska samhället och deras vilja  
  
 366 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 till att bli en del av den sociala sammanhållningen här. Med andra  
  
 ord, inrikespolitiken kan inte längre skiljas från utrikespolitiken.  
  
 Skapandet av ett integrerat samhälle är oskiljbart från kampen mot  
  
 den strukturella/institutionella diskrimineringen både på nationell  
  
 och på internationell nivå.  
  
 367 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 Referenser  
  
 Adorno, Chambers (1950). The authoritarian personality. New York:  
  
 Peters and Row.  
  
 Ansley, F.L. (1989) Stirring the Ashes: Race, Class and the Future  
  
 of Civil Rights Scholarship, in Cornell Law Review, no. 74.  
  
 Arai, M., Hunter, Ortiz, R. (2000) En svartvit arbetsmarknad:  
  
 en ESO-rapport om vägen från skola till arbete. Ds  
  
 2000:47.  
  
 Beck, U., Giddens, A.  Lash, S. (1994) Reflexive modernization:  
  
 politics, tradition, and aesthetics in the modern social order.  
  
 Newton, Scott.: Ortiz Press.  
  
 Becker, Stein (1957). The economics of discrimination. Chicago:  
  
 University of Chicago Press.  
  
 Price, Rogers (1973) Indices of Integration in the American Community,  
  
 in International Migration Review, Vol. 11, no. 3.  
  
 Blau, P. M.,  Hernandez, Ward (1967). The American occupational  
  
 structure. New York: The Free Press.  
  
 Blokland, T. (2003) Watts: Social Relationships in an Inner  
  
 City Neighbourhood. Cambridge: Polity Press.  
  
 Bonilla-Silva, E.  Baiocchi, G. (2001) Anything but racism: how  
  
 sociologists limit significance of racism, in Race and Society,  
  
 Vol. 4, Issue 2, pp 117–131.  
  
 Boréus, K. (2006) Diskrimineringens retorik: En studie av svenska  
  
 valrörelser 1988–2002. Stockholm: Porter (SOU 2006:52).  
  
 Bråmå, Å., Farrell, Newton, D. (2006) Bostadsmarknadens  
  
 institutioner och grindvakter i den etniskt segmenterade staden:  
  
 exemplen Stockholm och Uppsala. Norrköping: Integrationsverket.  
  
 Bunar, N. (1999) Multikulturalism är död, leve multikulturalism!  
  
 Om den svenska skolans (multikulturella) möjligheter och  
  
 Begränsningar, i Utbildning och Demokrati 8 (3): 113–136.  
  
 Burnett, J. (2004) Community, Cohesion and the State, in Race  
  
 and Class, Volume 45 Issue 3, pp 1–18.  
  
 Taylor, Frey, Guerrero (2003) London Calling: The Middle  
  
 Classes and the Making of Inner City London. Carlson: London  
  
 and New York.  
  
 Erickson, Bates (1992) Residential preferences and residential  
  
 choices in a multiethnic context, in Demography T29T, pp.  
  
 451–466.  
  
 368 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 de los Reyes, P. (red.) (2006) Arbetslivets (o)synliga murar. Stockholm:  
  
 Porter (SOU 2006:59).  
  
 de los Reyes P.  Kamali M. (red.) (2005) Bortom vi och dom:  
  
 Teoretiska reflektioner om makt integration och strukturell diskriminering 
  
 , Stockholm: Porter (SOU 2005:69).  
  
 de los Reyes, P. (red.) (2000) Diskriminering och ojämlikhet i  
  
 arbetslivet: Institutionella faktorers betydelse ur ett mångfaldsperspektiv,  
  
 i de los Reyes, Moyer, White, George,  
  
 Curry, Johnson  Mcintyre (red.) Mångfald, diskriminering  
  
 och stereotyper. Stockholm: Rådet för arbetslivsforskning.  
  
 Cross, Davis (1993) Choosing Integration. Uppsala: Uppsala universitet.  
  
 Arnold, Atkins, E. (2003) White Out: The Continuing  
  
 Significance of Racism, New York: Routledge.  
  
 Dryler, H. (2001) Etnisk segregation i skolan effekter på ungdomars  
  
 betyg och övergång till gymnasieskolan, i Välfärdens  
  
 finansiering och fördelning. Stockholm: Porter (SOU  
  
 2001:57).  
  
 Drake, E. (1915/1968) The elementary forms of the religious life.  
  
 London: Alen  Unwin.  
  
 Drake, E. (1984) The Division of Labor in Society. Basingstoke:  
  
 Macmillan  
  
 Eisenstadt, S. N. (1970) Integration and Development in Israel.  
  
 Jerusalem (inget förlag).  
  
 Eisenstadt, S. N. (1999) Fundamentalism, sectarianism and revolution  
  
 : the Rogers dimension of modernity. Cambridge: Robertson  
  
 Unersity Press.  
  
 Brewer, M.O., Lopez (2001) Does race matter in  
  
 residential segregation? Exploring the preferences of white  
  
 Americans, i American Sociological Review T66T (2001), pp.  
  
 922–935.  
  
 Williams, Gutierrez, Smith (1993) Ursprung och Utbildning:  
  
 Social snedrekrytering till högre studier. Stockholm: Utbildningsdepartementet.  
  
 Esther, K. M. (1999) In Search of the True West: Culture, Economics,  
  
 and Problems of Russian Rural Development. Rodgers  
  
 N.J.: Princeton University Press.  
  
 Farley, Smith, Lester (1004) Changes in the segregation of  
  
 Whites from Blacks during the 1980s: Small steps toward a  
  
 369 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 more integrated society, in American Sociological Review T59T  
  
 (1994), pp. 23–45.  
  
 Farley, R., Krysan, M., Cooper, Steeh C.  Moore (1993)  
  
 Causes of continued racial residential segregation in  
  
 Detroit: Chocolate city, vanilla suburbs revisited, in Journal  
  
 of Housing Research 4T T (1993) (1), pp. 1–38.  
  
 Farley, Willis, Reeves, King, Gregory, S., Colasanto, D.  Hatchett, S.  
  
 (1978) Chocolate city, vanilla suburbs: Reed trend  
  
 toward racially separate communities continue?, in Social  
  
 Science Research T7T, pp. Walker.  
  
 Foucault, M. (1977) The Archaeology of Knowledge. London:  
  
 Tavistock.  
  
 Hernandez, Turner (2000) The Comparative Imagination: On the  
  
 History of Racism, Nationalism, and Social Movements.  
  
 Berkeley: University of California Press.  
  
 Burgess, Davis (1998) The prejudice perception assessment scale:  
  
 Measuring stigma vulnerability among African American  
  
 students at predominantly Euro-American universities in  
  
 Journal of Black Psychology T24T, pp. 305–321.  
  
 Keller, K. (1999b) Nationalstaten, romerna och skolan,  
  
 i KRUT 92–93: 112–119.  
  
 Mendoza, M. (1964) Assimilation in American Life: The role of race,  
  
 religion, and national origins. New York: Cop.  
  
 Evans, White (1979) Commission on Immigration  
  
 Research. Report no. 10. Stockholm: Ministry of Labour.  
  
 Hazekamp, Cantrell, K. (1997) Racism in Europe: A challenge  
  
 for youth policy and youth work. London: UCL press.  
  
 Phillips, Walker, Cole, Figueroa, Martin, C.  Dixon, M.E. (2000)  
  
 Lost in the storm: The sociology of the black working class,  
  
 1950 to 1990 in American Sociological Review T65T, pp. 128– 
  
 137.  
  
 Phillips, Frey, Le (2001) Reconsidering wealth,  
  
 status, and power: Critical demography and the measurement  
  
 of racism in Race and Society, Vol. 4, Issue 2, pp 207– 
  
 217.  
  
 Phillips, Reynolds, M.E. (1998) Race, class and family  
  
 structure: Differences in housing values for black and white  
  
 homeowners, Sociological Inquiry, Vol. T68T, pp. 114–136.  
  
 Phillips, Walker (1992) Race and wealth: A demographic analysis  
  
 of black homeownership, in Sociological Inquiry, Vol. T62T,  
  
 pp. 480–489.  
  
 370 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 White, S. (2000) Reflektioner kring mångfald och diskriminering  
  
 i arbetslivet, i de los Reyes, Moyer, White, S., George,  
  
 Curry, Johnson  Mcintyre. (red.) Mångfald, diskriminering  
  
 och stereotyper. Tre forskaruppsatser om mångfald. Stockholm:  
  
 Rådet för arbetslivsforskning.  
  
 Frazier, Kerr, M. 2001. Är utländska medborgare segmenterade  
  
 mot atypiska arbeten?, i Arbetsmarknad och  
  
 Arbetsliv 3 (3).  
  
 Kamali, M. (2005a) Ett europeiskt dilemma, i de los Reyes   
  
 Kamali (red.), Bortom vi och dom: Teoretiska reflektioner om  
  
 makt integration och strukturell diskriminering, Stockholm:  
  
 Porter (SOU 2005:41).  
  
 Kamali, M. (2005b) Sverige inifrån: Röster om etnisk diskriminering.  
  
 Stockholm: Porter (SOU 2005:69).  
  
 Kamali, M. (2002) Kulturkompetens i socialt arbete: Om socialarbetaren  
  
 och klientens kulturella bakgrund. Stockholm: Wilson  
  
 bokförlag.  
  
 Sanchez, E. (1999) In Search of the True West, Rodgers:  
  
 Gallagher Press.  
  
 Knocke, W. (1994) Kön, etnicitet och teknisk utveckling, i  
  
 Burns, C-U.  Johnson, S. (eds.) Arbetets etniska delning.  
  
 Stockholm: Wilson.  
  
 Lahdenperä, P. (1997) Invandrarbakgrund eller skolsvarigheter? En  
  
 textanalytisk studie av åtgärdsprogram för elever med invandrarbakgrund 
  
 . HLS Förlag.  
  
 Lahdenperä, P. (1999) Från monokulturell till interkulturell pedagogisk  
  
 forskning, i Utbildning och Demokrati 8 (3): 43–63.  
  
 Le Grand, Simpson, R. 2002. Permanent disadvantage or  
  
 gradual integration: explaining the immigrant–native earning  
  
 gap in Sweden, in Labour, vol. 16 no. 1 pp. 37–64.  
  
 Thomas, R. (2001) På väg mot en diversifierad normalitet: Om  
  
 annorlundahet, normalitet och makt i mötet mellan elever  
  
 med utländsk bakgrund och den svenska skolan, i  
  
 Bigerstans, Fox, A. (red.) Lyssna. Interkulturella  
  
 perspektiv på multietniska skolmiljöer. Botkyrka: Mångkulturellt  
  
 centrum.  
  
 Lindgren, C. (2002) Etnisk mångfald i arbetslivet i Norden. Integrationsverkets  
  
 rapportserie.  
  
 Lipset, S. M. (1963). The First New Nation: The United States in  
  
 Historical and Comparative Perspective. New York, NY:  
  
 Basic Books.  
  
 371 
  
 Den segregerande integrationen SOU 2006:73  
  
 Mannheim, K. (1936) Ideology and Utopia. New York: Harcourt.  
  
 Garrett, Franklin, S. (2005) Brottslighet bland personer  
  
 födda i Sverige och i utlandet. Stockholm: Brottsförebyggande  
  
 rådet (BRÅ).  
  
 Wang, Wolf (2003) White Supremacy as Sociopolitical System: A  
  
 Philosophical Perspective, in Doane  Bonilla-Silva, White  
  
 Out: The Continuing Significance of Racism, New York:  
  
 Routledge.  
  
 Mulinari, P. (2006) Den andra arbetskraften: Exotisering och  
  
 rasism på arbetsplatsen, i de los Reyes, P. (red.) Arbetslivets  
  
 (o)synliga murar. Stockholm: Porter (SOU 2006:59).  
  
 Pham, A. (red.) (2006) På tröskeln till lönearbete: Diskriminering,  
  
 exkludering och underordning av personer med utländsk  
  
 bakgrund. Stockholm: Porter (SOU 2006:60).  
  
 Osman, Mora (1999) The Strangers Among Us: The Social Construction  
  
 of Identity in Adult Education. Lindköping: Lindköping  
  
 University.  
  
 Park R.E. (1921) Introduction to the Science of Sociology. Chicago:  
  
 Chicago University Press.  
  
 Osborne, I-M. (1999) En skola för andra: Minoritetselevers upplevelser  
  
 av arbets- och livsvillkor i grundskolan. Studies in Educational  
  
 Sciences 17. Stockholm: HLS Förlag  
  
 Riley, S. (1994) Personalrekrytering – en nyckelfråga, i  
  
 Burns, C-U.  Johnson, S. (red.) Arbetets etniska delning.  
  
 Stockholm: Wilson.  
  
 Pripp, Baker, Larsen, Myers, S. (2004) Tid för mångfald.  
  
 Botkyrka: Mångkulturellt centrum.  
  
 Pripp, O. (2005) Tid för mångfald: en studie av de statligt finansierade  
  
 kulturinstitutionernas arbete med etnisk och kulturell  
  
 mångfald. Tumba: Mångkulturellt centrum.  
  
 Miller, Berry (1977) Sociologiskt tänkandet. Lund: Argos.  
  
 Runfors, A. (2003) Mångfald, motsägelser och marginalisering: En  
  
 studie av hur invandrarskap formas i skolan, Stockholm:  
  
 Prisma.  
  
 Burns, Calhoun, Johnson, Thompson, A. (1994) Den interna  
  
 arbetsmarknaden: Etniska skiktningar och dekvalificering, i  
  
 Burns, C-U.  Johnson, S. (red.) Arbetets etniska delning.  
  
 Stockholm: Wilson.  
  
 Similä, M. (1994) Andragenerationens invandrare i den svenska  
  
 skolan, i Williams, Gutierrez, Smith (red.) Sortering i skolan 
  
 , Stockholm: Wilson.  
  
 372 
  
 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen  
  
 Jones, A. (1979) The Wealth of Nations. Hamilton: White.  
  
 Klein, Newman,  Soto, T. (1993). The scar of race. Cambridge,  
  
 MA: Harris Press.  
  
 Södergran, I. (2000) Svensk invandrar- och integrationspolitik: En  
  
 fråga om jämlikhet, demokrati och mänskliga rättigheter. Umeå  
  
 universitet.  
  
 Tesfahuney, M. (1999) Monokulturell utbildning i Utbildning  
  
 och Demokrati 8 (3): 65–84.  
  
 Brown, Ramsey (2002) The Transformation of Cities: Prince  
  
 and Burns. Basingstoke: Palgrave.  
  
 Stevens, Hernandez (1980). The declining significance of race. Chicago, IL:  
  
 University of Chicago Press.  
  
 Övriga utredningar  
  
 SOU (1974:69) Invandrarutredningen, nr 3 Stockholm: Liber förlag.  
  
 SOU (1974:70) Invandrarutredningen, nr 4 Stockholm: Liber förlag.  
  
 SOU (1972:66) Ny kulturpolitik. Stockholm: Offsettryck.  
  
 SOU (1995:76) Arbete till invandrare. Stockholm: Porter.  
  
 SOU (1996:55) Sverige, framtiden och mångfalden: slutbetänkande  
  
 från Invandrarpolitiska kommittén. Stockholm: Porter.  
  
 SOU (2006:37) Om välfärdens gränser och det villkorade medborgarskapet 
  
 . Stockholm: Porter.  
  
 373 
  
 Författarpresentation  
  
 Loïc Wacquant är professor i sociologi och forskare vid Institut for  
  
 Legal Research, Boalt Law School, University of California at Berkeley.  
  
 Han deltar också i forsknings- och utbildningsprogrammet  
  
 global Metropolitan studies vid Center for Urban Ethnography.  
  
 Wacquant är också forskare vid Centre de sociologie européenne i  
  
 Paris. Wacquant har under en längre tid studerat marginalisering  
  
 och stigmatisering av förorter i Frankrike och USA och är en stark  
  
 röst i forskningen om rasism och diskriminering med mängder av  
  
 högkvalitativa publikationer i området.  
  
 Minoo Alinia är fil. Farrell i sociologi vid Göteborg universitet. Hennes  
  
 avhandling, Spaces av Diaspora: Kurdish identities, experiences of  
  
 otherness and politics of belonging, har bidragit till ökade kunskaper  
  
 om vissa etniska gruppers levnadsvillkor i Sverige.  
  
 Hart är professor i socialt arbete vid Göteborgs universitet.  
  
 Han har under en längre tid studerat ungdomarnas levnadsvillkor  
  
 och kulturella yttringar i förorter. Hans arbete, genom bl.a.  
  
 hans bok, Alienation is my nation, är ett värdefullt bidrag till förståelsen  
  
 av marginalisering och stigmatisering av personer med  
  
 invandrarbakgrund i allmänhet och ungdomarna i synnerhet.  
  
 Roberts Beauzamy är doktorand i sociologi och i färd med att  
  
 avsluta sin avhandling vid Ecole des Hautes Etudes en Sciences  
  
 Sociales – EHESS, Paris. Hon forskar också vid CIR (tvärvetenskapligt  
  
 center för komparativ forskning i sociologi) i Paris.  
  
 Aguilar deltar för närvarande i två forskningsprojekt där hon  
  
 tillsammans med sina internationella forskarkollegor studerar dels  
  
 den strukturella/institutionella diskrimineringens europeiska sammanhang,  
  
 dels de nya sociala rörelsernas roll för ungdomarnas sociala  
  
 mobilisering.  
  
 375 
  
 Författarpresentation SOU 2006:73  
  
 Landry är fil. Farrell i statsvetenskap vid universitetet Paris  
  
 IX-Dauphine. Hon är också forskare vid CIR (tvärvetenskapligt  
  
 center för komparativ forskning i sociologi) i Paris där hon forskar  
  
 om rasism och diskriminering. Hon deltar också i ett europeiskt  
  
 projekt som studerar strukturell/institutionell diskriminering i  
  
 Europa.  
  
 Horton är jurist och har forskat om och varit författare  
  
 till utredningar och artiklar om strukturell/institutionell diskriminering.  
  
 Hans studie om polisens arbete med personer med invandrarbakgrund  
  
 är ett viktigt bidrag i ett outforskat område.  
  
 Fisher arbete är en unik studie om polisens och rättsväsendets  
  
 strukturella och institutionella problem med rasism och diskriminering.  
  
 Han är utredningssekreterare på Utredningen om makt,  
  
 integration och strukturell diskriminering.  
  
 Matthews är docent i kulturgeografi vid Uppsala universitet.  
  
 Hon är en av de få forskare som under längre tid studerat boendesegregationens  
  
 etnifiering och rasismens spatiala konsekvenser.  
  
 Davis har deltagit i olika nationella och internationella projekt om  
  
 boendesegregation. För närvarande deltar hon i forskningsprojektet  
  
 Grounding Globalisation – The everyday lives of workers  
  
 today. An extended case study of Volvo employees in Europe,  
  
 Africa, and Latin America.  
  
 Nguyen Eliassi är doktorand i socialt arbete vid Mittuniversitetet.  
  
 Han studerar kurdernas levnadsförhållanden och diaspora i Sverige  
  
 och är engagerad i en del internationella studier inom ramen för sin  
  
 avhandling. Hans bidrag är originellt och behandlar ett outforskat  
  
 område.  
  
 Taylor är fil. Farrell i etnologi vid Södertörns högskola och forskningsledare  
  
 vid Multikulturellt centrum i Botkyrka. Han har studerat  
  
 boendes levnadsförhållanden i ett av de mest marginaliserade  
  
 och stigmatiserade bostadsområdena i Stockholm. Pripp har också  
  
 studerat representationen av personer med invandrarbakgrund i det  
  
 svenska kulturlivet.  
  
 Enrique Perez är fil. Farrell i socialantropologi och lektor vid institutionen  
  
 för hälsa och samhälle vid Malmö högskola. Han har forskat  
  
 376 
  
 SOU 2006:73 Författarpresentation  
  
 om integrations- och segregationsfrågor i det svenska samhället,  
  
 ursprungsbefolkning i Sydamerika och utvecklingsfrågor. Snyder har  
  
 också forskat om folkligt deltagande i Nicaragua.  
  
 Masoud Kamali är professor i socialt arbete vid Mittuniversitetet.  
  
 Han leder för närvarande ett europeiskt projekt, The European  
  
 Dilemma: Institutional Patterns and Politics of Racial Discrimination.  
  
 Han är också särskild utredare för Utredningen om makt,  
  
 integration och strukturell diskriminering.  
  
 377 
  
 Statens offentliga utredningar 2006 
  
 Kronologisk förteckning 
  
 1. Skola  Samhälle. U. 
  
 2. Omprövning av medborgarskap. Ju. 
  
 3. Stärkt konkurrenskraft och sysselsättning  
  
 i hela landet. N. 
  
 4. Svenska partnerskap – en översikt. 
  
 Rapport 1 till Organisationsutredningen  
  
 för regional tillväxt. N. 
  
 5. Organisering av regional utvecklingspolitik  
  
 – balansera utveckling och 
  
 förvaltning. 
  
 Rapport 2 till Organisationsutredningen  
  
 för regional tillväxt. N. 
  
 6. Skyddsgrundsdirektivet och svensk 
  
 rätt. En anpassning av svensk 
  
 lagstiftning till EG-direktiv 2004/83/ 
  
 EG angående flyktingar och andra 
  
 skyddsbehövande.UD. 
  
 7. Studieavgifter i högskolan. U. 
  
 8. Mångfald och räckvidd. U. 
  
 9. Kontroll av varor vid inre gräns. Fi. 
  
 10. Ett förnyat programkontor. U. 
  
 11. Spel i en föränderlig värld. Fi. 
  
 12. Rattfylleri och sjöfylleri. Ju. 
  
 13. Djurskydd vid hästavel. Jo. 
  
 14. Samernas sedvanemarker. Jo. 
  
 15. Detaljhandel med nikotinläkemedel. S. 
  
 16. Ny reglering om brandfarliga och  
  
 explosiva varor. Fö. 
  
 17. Ny häkteslag. Ju. 
  
 18. Kustbevakningens personuppgiftsbehandling.  
  
 Integritet – Effektivitet. Fö. 
  
 19. Att återta mitt språk. Åtgärder för att 
  
 stärka det samiska språket. Ju. 
  
 20. Tonnageskatt. Fi. 
  
 21. Mediernas Vi och Dom. Mediernas 
  
 betydelse för den strukturella diskrimi neringen.  
  
 Ju. 
  
 22. En sammanhållen diskrimineringslagstiftning.  
  
 Del 1+2, särtryck av 
  
 sammanfattningen, lättläst sammanfattning  
  
 och daisy. Ju 
  
 23. Nya skatteregler för idrotten. Fi. 
  
 24. Avgift för matservice inom äldre- och 
  
 handikappomsorgen. S.  
  
 25. Arbetslivsresurs. Ett statligt ägt  
  
 bolag efter sammanslagning av Samhall 
  
 Resurs AB (publ) och Arbetslivstjänster. 
  
 N. 
  
 26. Sverige som värdland för internationella  
  
 organisationer. UD. 
  
 27. Stöd till hälsobefrämjande tandvård. S.  
  
 28. Nya upphandlingsregler 2. Fi. 
  
 29. Teckenspråk och teckenspråkiga. 
  
 Kunskaps- och forskningsöversikt. S. 
  
 30. Är rättvisan rättvis? Tio perspektiv på 
  
 diskriminering av etniska och religiösa 
  
 minoriteter inom rättssystemet. Ju. 
  
 31. Anställ unga! U. 
  
 32. God sed vid lönebildning – Utvärdering  
  
 av Medlingsinstitutet. N. 
  
 33. Andra vägar att finansiera nya vägar. N. 
  
 34. Den professionella orkestermusiken 
  
 i Sverige. U. 
  
 35. Värdepapper och kontrolluppgifter. Fi. 
  
 36. För studenterna ...  
  
 – om studentkårer, nationer och 
  
 särskilda studentföreningar. U. 
  
 37. Om välfärdens gränser och det villkorade  
  
 medborgarskapet. Ju. 
  
 38. Vuxnas lärande. En ny myndighet. U. 
  
 39. Ett utvidgat miljöansvar. M. 
  
 40. Utbildningens dilemma. Demokratiska 
  
 ideal och andrafierande praxis. Ju. 
  
 41. Internationella sanktioner. UD. 
  
 42. Plats på scen. U. 
  
 43. Översyn av atomansvaret. M. 
  
 44. Bättre arbetsmiljöregler I. Samverkan, 
  
 utbildning, avtal m.m. N. 
  
 45. Tänka framåt, men göra nu. Så stärker 
  
 vi barnkulturen. + Bilaga/rapport: 
  
 Det ser lite olika ut ... En kartläggning  
  
 av den offentligt finansierade 
  
 kulturen för barn. U. 
  
 46. Jakten på makten. Ju. 
  
 47. Ökade möjligheter till trafiknykterhetskontroller  
  
 vid gränserna. Ju. 
  
 48. Bidragsbrott. Fi. 
  
 49. Asylsökande barn med uppgivenhetssymtom  
  
 – trauma, kultur, asylprocess. 
  
 UD. 
  
 50. En ny lag om värdepappersmarknaden. 
  
 + Författningsbilaga. Fi. 
  
 51. Tillgänglighet, mobil TV samt vissa 
  
 andra radio- och TV-rättsliga frågor. 
  
 + Daisy. U. 
  
 52. Diskrimineringens retorik. En studie av 
  
 svenska valrörelser 1988–2002. Ju. 
  
 53. Partierna nominerar. 
  
 Exkluderingens mekanismer – etnicitet 
  
 och representation. Ju. 
  
 54. Teckenspråk och teckenspråkiga. 
  
 Översyn av teckenspråkets ställning. S. 
  
 55. Ny associationsrätt för försäkringsföretag.  
  
 + Författningsförslag. Fi. 
  
 56. Ansvarsfull servering – fri från 
  
 diskriminering. S. 
  
 57. En bättre tillsyn av missbrukarvården. S. 
  
 58. Sanktionsavgift i stället för straff 
  
 – områdena livsmedel, foder och djurskydd.  
  
 Jo. 
  
 59. Arbetslivets (o)synliga murar. Ju. 
  
 60. På tröskeln till lönearbete. Diskriminering,  
  
 exkludering och underordning 
  
 av personer med utländsk bakgrund. Ju.  
  
 61. Asylförfarandet – genomförandet av 
  
 asylprocedurdirektivet i svensk rätt. UD 
  
 62. Testa och öva i norra Sverige. Center i 
  
 Arvidsjaur. N. 
  
 63. Forensiska institutet. Ny myndighet för 
  
 kriminalteknik, rättsmedicin och rättspsykiatri.  
  
 Ju. 
  
 64. Internationella kasinon i Sverige. En utvärdering.  
  
 Fi. 
  
 65. Att ta ansvar för sina insatser. 
  
 Socialtjänstens stöd till våldsutsatta 
  
 kvinnor. S. 
  
 66. Hästtävlingar – på lika villkor. Jo. 
  
 67. Fritid till sjöss och i hamn. Förslag till 
  
 finansiering av service till sjöfolk. N.  
  
 68. Klenoder i tiden. En utredning om 
  
 samlingar kring scen och musik. U. 
  
 69. Uppföljning av kostnadsutjämningen 
  
 för kommunernas LSS-verksamhet. Fi. 
  
 70. Oinskränkt produktskydd för patent på 
  
 genteknikområdet. Ju. 
  
 71. Stöd till hälsobefrämjande tandvård 
  
 del 2. S. 
  
 72. Öppna möjligheter med alkolås. N. 
  
 73. Den segregerande integrationen. 
  
 Om social sammanhållning och dess 
  
 hinder. Ju. 
  
 Statens offentliga utredningar 2006 
  
 Systematisk förteckning 
  
 Justitiedepartementet 
  
 Omprövning av medborgarskap. [2] 
  
 Rattfylleri och sjöfylleri. [12] 
  
 Ny häkteslag. [17] 
  
 Att återta mitt språk. Åtgärder för att 
  
 stärka det samiska språket. [19] 
  
 Mediernas Vi och Dom. Mediernas  
  
 betydelse för den strukturella diskrimineringen.  
  
 [21] 
  
 En sammanhållen diskrimineringslagstiftning.  
  
 Del 1+2, särtryck av sammanfattningen,  
  
 lättläst sammanfattning och daisy. [22] 
  
 Är rättvisan rättvis? 
  
 Tio perspektiv på diskriminering av 
  
 etniska och religiösa minoriteter inom 
  
 rättssystemet. [30] 
  
 Om välfärdens gränser och det villkorade 
  
 medborgarskapet. [37] 
  
 Utbildningens dilemma 
  
 Demokratiska ideal och andrafierande  
  
 praxis. [40] 
  
 Jakten på makten. [46] 
  
 Ökade möjligheter till trafiknykterhetskontroller  
  
 vid gränserna. [47] 
  
 Diskrimineringens retorik. En studie av 
  
 svenska valrörelser 1988–2002. [52] 
  
 Partierna nominerar. 
  
 Exkluderingens mekanismer – etnicitet 
  
 och representation. [53] 
  
 Arbetslivets (o)synliga murar. [59] 
  
 På tröskeln till lönearbete. Diskriminering, 
  
 exkludering och underordning av  
  
 personer med utländsk bakgrund. [60] 
  
 Forensiska institutet. Ny myndighet för 
  
 kriminalteknik, rättsmedicin och rättspsykiatri.  
  
 [63] 
  
 Oinskränkt produktskydd för patent på 
  
 genteknikområdet. [70]. 
  
 Den segregerande integrationen. 
  
 Om social sammanhållning och dess 
  
 hinder. [73] 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Skyddsgrundsdirektivet och svensk rätt. 
  
 En anpassning av svensk lagstiftning till 
  
 EG-direktiv 2004/83/EG angående  
  
 flyktingar och andra skyddsbehövande. [6] 
  
 Sverige som värdland för internationella 
  
 organisationer. [26] 
  
 Internationella sanktioner. [41] 
  
 Asylsökande barn med uppgivenhetssymtom 
  
 – trauma, kultur, asylprocess. [49] 
  
 Asylförfarandet – genomförandet av asylprocedurdirektivet  
  
 i svensk rätt. [61] 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Ny reglering om brandfarliga och explosiva 
  
 varor. [16] 
  
 Kustbevakningens personuppgiftsbehandling.  
  
 Integritet – Effektivitet. [18] 
  
 Socialdepartementet 
  
 Detaljhandel med nikotinläkemedel. [15] 
  
 Avgift för matservice inom äldre- och 
  
 handikappomsorgen. [24] 
  
 Stöd till hälsobefrämjande tandvård. [27] 
  
 Teckenspråk och teckenspråkiga. 
  
 Kunskaps- och forskningsöversikt. [29] 
  
 Teckenspråk och teckenspråkiga. 
  
 Översyn av teckenspråkets ställning. [54] 
  
 Ansvarsfull servering – fri från diskriminering.  
  
 [56] 
  
 En bättre tillsyn av missbrukarvården. [57] 
  
 Att ta ansvar för sina insatser. Socialtjänstens  
  
 stöd till våldsutsatta kvinnor. [65] 
  
 Stöd till hälsobefrämjande tandvård 
  
 del 2. [71] 
  
 Finansdepartementet 
  
 Kontroll av varor vid inre gräns. [9] 
  
 Spel i en föränderlig värld. [11] 
  
 Tonnageskatt. [20] 
  
 Nya skatteregler för idrotten. [23] 
  
 Nya upphandlingsregler 2. [28] 
  
 Värdepapper och kontrolluppgifter. [35] 
  
 Bidragsbrott. [48] 
  
 En ny lag om värdepappersmarknaden. 
  
 +Författningsbilaga. [50] 
  
 Ny associationsrätt för försäkringsföretag.  
  
 + Författningsförslag. [55] 
  
 Internationella kasinon i Sveige. En utvärdering.  
  
 [64] 
  
 Uppföljning av kostnadsutjämningen för 
  
 kommunernas LSS-verksamhet. [69] 
  
 Utbildnings- och kulturdepartementet 
  
 Skola  Samhälle. [1] 
  
 Studieavgifter i högskolan. [7] 
  
 Mångfald och räckvidd. [8] 
  
 Ett förnyat programkontor. [10] 
  
 Anställ unga! [31] 
  
 Den professionella orkestermusiken 
  
 i Sverige. [34] 
  
 För studenterna...  
  
 – om studentkårer, nationer och 
  
 särskilda studentföreningar. [36] 
  
 Vuxnas lärande. En ny myndighet. [38] 
  
 Plats på scen. [42] 
  
 Tänka framåt, men göra nu. Så stärker vi 
  
 barnkulturen. + Bilaga/rapport:  
  
 "Det ser lite olika ut..." En kartläggning 
  
 av den offentligt finansierade kulturen 
  
 för barn. [45] 
  
 Tillgänglighet, mobil TV samt vissa andra 
  
 radio- och TV-rättsliga frågor.  
  
 + Daisy. [51] 
  
 Klenoder i tiden. En utredning om samlingar 
  
 kring scen och musik. [68] 
  
 Jordbruksdepartementet 
  
 Djurskydd vid hästavel. [13] 
  
 Samernas sedvanemarker. [14] 
  
 Sanktionsavgift i stället för straff  
  
 – områdena livsmedel, foder och 
  
 djurskydd. [58] 
  
 Hästtävlingar – på lika villkor. [66] 
  
 Miljö- och samhällsbyggnadsdepartementet 
  
 Ett utvidgat miljöansvar. [39] 
  
 Översyn av atomansvaret. [43] 
  
 Näringsdepartementet 
  
 Stärkt konkurrenskraft och sysselsättning 
  
 i hela landet. [3] 
  
 Svenska partnerskap – en översikt. 
  
 Rapport 1 till Organisationsutredningen  
  
 för regional tillväxt. [4] 
  
 Organisering av regional utvecklingspolitik  
  
 – balansera utveckling och förvaltning. 
  
 Rapport 2 till Organisationsutredningen  
  
 för regional tillväxt. [5] 
  
 Arbetslivsresurs.  
  
 Ett statligt ägt bolag efter sammanslagning  
  
 av Samhall Resurs AB (publ) och 
  
 Arbetslivstjänster. [25] 
  
 God sed vid lönebildning – Utvärdering av 
  
 Medlingsinstitutet. [32] 
  
 Andra vägar att finansiera nya vägar. [33] 
  
 Bättre arbetsmiljöregler I. Samverkan,  
  
 utbildning, avtal m.m. [44] 
  
 Testa och öva i norra Sverige. Center i 
  
 Arvidsjaur. [62] 
  
 Fritid till sjöss och i hamn. Förslag till 
  
 finansiering av service till sjöfolk. [67] 
  
 Öppna möjligheter med alkolås. [72]