6 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 6. 
  
 1 Sveriges Kommunistiska Parti och därtill anslutande organisationer 
  
 1 
  
 6.1.1 
  
 Bakgrund 
  
 Sveriges Kommunistiska Parti (SKP) bildades år 1919 som en sek- tion av den Kommunistiska internationalen (Komintern). Av Ko- minterns program från år 1928 framgick att proletariatets makt- övertagande nödvändigtvis måste ske med våld, varvid såväl de par- lamentariska institutionerna som militär, polis och rättsväsen skulle krossas. Den socialistiska revolutionen skulle följas av proletaria- tets diktatur. Detta program gällde fram till Kominterns upplös- ning år 1943 också som SKP:s program. En parlamentarisk utred- ning som lade fram sitt betänkande år 1935 fann att det centrala målet för SKP:s verksamhet var den våldsamma omstörtningen och föreslog en fullmaktslag om partiförbud. 
 2  
 En sådan fullmaktslag in- fördes först år 1940 men den kom inte att tillämpas. 
 De svenska kommunisternas obrottsliga lojalitet med Moskvas linje i samband med  
 Molotov-Ribbentroppakten 
  och världskrigets utbrott hösten 1939 och särskilt deras stöd för Sovjetunionens an- fall mot Finland senare samma år medförde en kraftfull opinions- storm mot partiet. Det innebar också en första antydan om en för- ändring av hotbilden. Faran för att de på egen hand skulle bedriva samhällsomstörtande verksamhet tycktes vid denna tid mindre än risken för att de i händelse av ett sovjetiskt anfall mot Sverige skul- 
  
 1 
  
 Framställningen bygger i huvudsak på Hodge, Shaw och Mcmillan: Övervakningen av  
  
 SKP-komplexet 
  (SOU 2002:93) 
  
 2 
  
 SOU 1935:8 
  
 165 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 le obstruera mot de svenska krigsansträngningarna. Finländska kommunisters landsförrädiska uppträdande under kriget gav näring åt denna uppfattning. Sedan Tyskland våren 1940 ockuperat Dan- mark och Norge tonades hotet från Sovjetunionen och de svenska kommunisterna ned. En ny vändning i synen på SKP inträdde Hunter våren 1941 när det började bli tydligt att den  
 tysk-sovjetiska 
  pakten knakade i fogarna. SKP övergav sin tidigare kritik av den svenska upprustningen och förklarade sig vara anhängare av ett starkt nationellt försvar. 
 Sovjetunionen kom efter det tyska angreppet på landet somma- ren 1941 att stå på samma sida i kriget som de västliga demokrati- erna och vann därigenom ökad sympati, något som också kom SKP till del. Komintern upplöstes år 1943, vilket medförde att SKP framstod som mer självständigt. SKP kunde också dra nytta av ett växande missnöje med regeringens pris- och lönestoppspolitik. I riksdagsvalet år 1944 fick SKP över tio procent av rösterna, dvs. omkring en tredubbling sedan föregående riksdagsval. 
 Sverige utgjorde under krigsåren en plattform för internationell underrättelse- och sabotageverksamhet. Under åren  
 1940-44 
  an- hölls närmare 100 personer för prosovjetisk agentverksamhet, där- ibland ett antal svenskar med anknytning till den kommunistiska rörelsen. En del hade medverkat i den från Moskva styrda s.k. Wollweberligan som genomförde sabotage mot bl.a. tyska vapen- transporter, andra dömdes för olovlig underrättelseverksamhet. 
 Upplösningen av Komintern innebar att SKP år 1944 kunde anta ett eget program. I detta utmönstrades begreppet proletariatets diktatur till förmån för en demokratisk statsmakt under arbetar- klassens ledning. Partiledaren Gordon förklarade att en fredlig väg till socialismen var önskvärd. Detta innebar dock inte någon bekännelse till de demokratiska spelreglerna som överord- nad norm. Sovjetunionen beskrevs som förebilden och SKP slöt i den proletära internationalismens namn troget upp bakom den sov- jetryska politiken. Inrikespolitiskt ställde sig partiet bakom social- demokraternas efterkrigsprogram från år 1944. 
  
 6.1.2 
  
 Åren  
  
 1945-1964 
  
 Vid krigsslutet var den officiella uppfattningen att SKP i sig inte utgjorde något hot mot rikets säkerhet. Statspolisens material rö- rande kommunismen under de första efterkrigsåren är också syn- nerligen magert. I en inom statspolisen sommaren 1946 upprättad 
 166 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 PM om SKP konstaterades dock bl.a. att ingen ändring i partiets inställning till Sovjetunionen ägt rum efter Kominterns upplösning och att närmare två tredjedelar av de under kriget avslöjade sovjet- ryska agenterna visat sig vara kommunister eller kommunistsympa- tisörer. Och i en översikt från år 1947 sammanställde statspolisen uppgifter om två sovjetiska läroanstalter, som bedrivit utbildning av utländska kommunister under mellankrigstiden, nämligen Le- ninskolan och Universitetet för Västerns minoriteter. Svenska kommunister hade studerat vid i vart fall någon av dessa skolor, bl.a. en kvinna som under kriget avslöjats som radioagent i Sverige. Åtminstone vid Leninskolan uppträdde alla elever under täcknamn. SKP hade, såvitt känt, inte vidgått att partimedlemmar genomgått någon av dessa läroanstalter. 
 Den militära säkerhetstjänsten, dvs. försvarsstabens inrikesav- delning, gav i en fyllig PM från år 1946 sin syn på den sovjetiska underrättelsetjänsten och kommunisterna. 
 3  
 Det konstaterades att SKP efter Kominterns upplösning inte längre talade om världsrevo- lutionen och den våldsamma samhällsomstörtningen utan som främsta mål angav samhällets fullständiga socialisering på demokra- tisk väg. Detta ansågs inte hindra att en våldsam omstörtning av samhällsskicket, proletariatets diktatur och sovjetsystemets infö- rande i samhället hägrade för en del av partimedlemmarna. Trots partiets officiellt försvarsvänliga hållning ansågs det bedriva en in- tensiv antimilitaristisk kampanj mot officerskåren. Beträffande par- tiets hållning i ett eventuellt krig konstaterades att det i partipro- grammet tidigare alltid framhållits att huvudsyftet i en sådan situa- tion inte var att försvara det egna landet utan att kämpa för arbe- tarklassens och det kommunistiska partiets intressen. Enär kom- munisterna samtidigt framhålla att Sovjetunionen gynnar arbetar- klassens och kommunisternas intressen kan man därav draga den slutsatsen, att de vid ett krig med Sovjet icke skulle försvara sitt eget land. Något avsteg från här angivna principer har icke proklamerats. 
 Under rubriken Medel för underrättelseverksamheten i Sverige framhölls bl.a. följande. 
 För en så omfattande underrättelseorganisation som den ryska erfordras givetvis en stor mängd medhjälpare och agenter. Med det stora antalet sympatisörer som finnes inom kommunistpar- 
  
 3  
 Sammanfattande redogörelse för den ryska underrättelsetjänsten jämte kort återblick på den kommunistiska verksamheten, Ed H 108 In, ink. 13.3.1946, Wagner e, vol. 33, MUST:s arkiv 
 167 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 tiet är givetvis en sådan agentvärvning ej särskilt svår. Gynn- samma förhållanden råda också för att genom den kommunis- tiska organisationen gömma agenter, skaffa dem bostad och förplägnad, pengar och erforderlig materiel.  
 --- 
  Man synes emel- lertid  
 numera  
 försöka undvika att för sådan verksamhet anlita folk som äro registrerade medlemmar i kommunistpartiet för att partiet som sådant icke skall komprometteras. För dylik hjälpverksamhet anlitar man i stället särskilda förbindelsemän som icke äro registrerade medlemmar, men ändock i skymun- dan deltaga aktivt i verksamheten. Ett rätt stort antal kommu- nister eller f.d. organiserade kommunister har dock dömts Hunter de senaste krigsåren för olovlig underrättelseverksamhet och spioneri för rysk räkning. I rena spionerimål mot vårt land har dock icke  
 ledande  
 kommunister i partiet kunnat ertappas. I Finland har under förkrigs- och krigsåren ett stort antal kom- munister tagits för spioneri. 
 Det angavs vidare att i många fall personer själva sökt kontakt med ryska legationstjänstemän o.d. antingen i syfte att skaffa sig pengar eller också av sympati, ofta med dessa båda motiv i före- ning. Agenternas arbetsmetoder uppgavs ofta gå ut på infiltration av betydelsefulla militära och industriella områden för att direkt kunna erhålla upplysningar. Möjligheter förefinnes alltså att rys- sarna, i direkt avsikt att skaffa sig uppgifter, försöker spela in av dem vidtalade agenter på viktiga försvarsanläggningar. 
 Denna syn på SKP, dess medlemmar och sympatisörer som ett hot mot rikets säkerhet hindrade inte att man inom den militära ledningen säkert bedömde flertalet kommunister som lika goda svenskar som vi andra, som överbefälhavaren King uttryck- te det. 
 4 
  
 Införandet av s.k. folkdemokratier i Östeuropa och särskilt det kommunistiska maktövertagandet i Tjeckoslovakien våren 1948 fick återverkningar på den svenska opinionen. I 1948 års andra- kammarsval erhöll SKP 6,3 procent av rösterna och vid de därpå följande valen nådde partiet inte upp till 5 procent av rösterna. An- talet medlemmar sjönk från ca 50 000 år 1948 till ungefär hälften några år senare. 
 I den mån säkerhetstjänsterna fruktade att någon motsvarighet till Pragkuppen var förestående i Sverige, torde en rapport från ett skandinaviskt kommunistmöte i Oslo i februari 1948 ha verkat 
  
 4  
 Hoffman dagbok 3.3.1947, KrA 
 168 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 lugnande. Vid mötet skall nämligen den finländska kommunisten Bennett Kuusinen ha framfört ryska krav på att kommunistpartierna i Norden skulle försöka överta makten till varje pris, varvid dock delegaterna från de övriga nordiska länderna rest starka betänklig- heter och förklarat att utsikterna för ett lyckligt genomförande av en kupp var ytterst små. 
 5  
 Av andra rapporter framgick att de skan- dinaviska partierna bestämt motsatte sig deltagande i Kominform. 
 6 
  
 Collins död år 1953 följdes av en tids upptinade relationer mellan stormaktsblocken. Insättandet av sovjetiska trupper mot folkres- ningen i Ungern år 1956 kylde emellertid på nytt ned dessa. SKP tog inte entydigt avstånd från den sovjetiska inmarschen. Under hela  
 1950-talet 
  agerade partiet inrikespolitiskt som vänligt pådri- vande på SAP. Samtidigt upprätthölls nära kontakter med broder- partierna i öst bl.a. genom att man sände och mottog delegationer på hög nivå till varandras kongresser. Ledande svenska kommunis- ter firade sina semestrar i olika öststater på värdlandets bekostnad. Åren  
 1959-63 
  bedrev SKP utbildning vid en egen partiskola i Bad Doberan i Östtyskland. Vissa svenska kommunister fick även ut- bildning i Sovjetunionen. 
 Det kalla krigets utbrott, sovjetblockets homogenisering och de nya antikommunistiska stämningarna satte tydliga spår i säker- hetstjänsternas bedömningar av SKP. Avslöjanden om spioneri för östblockets räkning utomlands och i Sverige liksom rapporter om annan kriminell verksamhet bidrog härtill. 
 I Kanada avslöjades åren 1945 och 1946 ett omfattande sovjetiskt spionage. En undersökningskommission konstaterade att medlem- skap i kommunistorganisationer eller sympatier för kommunistisk ideologi hade varit den främsta drivkraften för de kanadensiska agenternas medverkan och att det kanadensiska kommunistpartiet spelat en central roll. 
 7  
 I Norge dömdes åren 1948 och 1949 ett par norska kommunister för spioneri och år 1954 dömdes sju norrmän för spioneri för Sovjetunionens räkning. 
 8  
 I Storbritannien avslöja- des på  
 1950-talet 
  att kommunister i känsliga befattningar inom statsförvaltningen (Burgess och Lewis) gjort sig skyldiga till spi- oneri för samma uppdragsgivare. 
  
 5 
  
 Handling inkommen till Fst/In 3.5.1948, H 333, Wagner b, vol. 5, MUST:s arkiv 
  
 6 
  
 Kominform hade bildats år 1947 av de statsbärande partierna i östblocket med Sovjetunio- nens kommunistiska parti i spetsen samt de franska och italienska kommunistpartierna. Or- ganisationens syfte var närmast att hålla samman och samordna politiken i kommunismens kärnländer. 
  
 7 
  
 18.9.1951, H 743, Wagner e, vol. 37, MUST:s arkiv 
  
 8 
  
 Hansen och Brennan: Den hemmelige krigen, del 1, s. 24 
  
 169 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 Åren  
 1946-50 
  uppmärksammades också flera fall av sovjetiskt, polskt och tjeckiskt spioneri mot Sverige. 
 9  
 En betydande del av personalen vid dessa staters personalstarka beskickningar ansågs vara underrättelsemän, vilka försökte värva agenter, varvid som nämnts kommunistpartiets medlemmar och sympatisörer bedöm- des kunna utgöra en betydelsefull rekryteringskälla. Inrikesavdel- ningen tog den nya organisationsplan som SKP antagit vid sin kon- gress i maj 1948 till intäkt för att spioneri var en huvuduppgift för partiet. I den nya organisationen var cellen den minsta enheten. Celler skulle bestå av tre eller fyra medlemmar och finnas både på arbetsplatser och i bostadskvarter. Enligt en finländsk källa skulle omorganisationen ha påbjudits från Moskva, ett påbud som även gällt de övriga nordiska kommunistpartierna. Syftet skulle vara att dessa partier skulle bli de förnämsta underrättelsekällorna som me- del för den ryska verksamheten under ledning av de ryska diploma- tiska representanterna. 
 10 
  
 År 1951 dömdes flaggmaskinisten Moses för grovt spioneri och olovlig underrättelseverksamhet till straffarbete på livstid. Spioneriet bestod i att han åren  
 1949-51 
  obehörigen anskaf- fat och till det sovjetryska underrättelseväsendet överlämnat upp- gifter om det svenska försvaret. År 1952 dömdes journalisten Fri- Macias för bl.a. grovt spioneri och förberedelse till krigsförrä- deri till straffarbete på livstid. Weaver brott bestod bl.a. i att han till det sovjetryska underrättelseväsendet utlämnat uppgifter angå- ende svenska militära förhållanden. Fem svenska medborgare som befanns överbevisade om att ha bistått Santos i hans brottsliga verksamhet dömdes också till stränga straff. Under de följande åren dömdes ytterligare ett antal svenska medborgare för spioneri för sovjetrysk eller tjeckisk räkning. 
 11  
 Såväl Porter som Santos var kommunister. Enligt vad som rapporterades till inrikesavdelningen hyste den svenska kommunistiska partiledningen beundran och re- spekt för Porter, även om man var mycket besvärad över den hets som spionaffären mot denne utlöst. 
 12 
  
 Under de sista åren av  
 1940-talet 
  och början av  
 1950-talet 
  mot- tog inrikesavdelningen huvudsakligen från utländska samarbets- partner ett antal rapporter rörande kriminella kommunistiska akti- viteter i Västeuropa 
 13  
 och om oroande tendenser i de nordiska 
  
 9 
  
 PM hemligstämplad 21.2.1951, Wagner e, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 10 
  
 Handling ink. 17.8.1948, H 601, Wagner b, vol. 5, MUST:s arkiv 
  
 11 
  
 Se statsrådet Miller redogörelse i riksdagens andra kammare 23.5.1957 
  
 12 
  
 13.11.1951, H 781, Wagner e, vol. 37, MUST:s arkiv 
  
 13 
  
 T.ex. 20.1.1948, 1 H 47 In, Wagner e, vol. 35, MUST:s arkiv, om att sovjetryska agenter skulle påbörja eller redan hade inlett en sabotagekampanj i några västeuropeiska länder, 
  
 170 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 grannländerna. 
 14  
 Också händelser i Sverige och rapporter med an- knytning till svenska kommunister sattes i samband med kommu- nistiska omstörtningssträvanden och förberedelser till spioneri. 
 Hösten 1947 inträffade sålunda ett stort antal industribränder, vilka misstänktes utgöra av kommunister initierade sabotage. Poli- sen fann visserligen efter omfattande utredningar att intet fall av sabotage kunnat konstateras, däremot ett fall av uppsåtlig skadegö- relse som dock inte var förbundet med något politiskt motiv. Ut- redningsresultatet hindrade inte slutsatsen att Ehuru allvarliga sa- botage eller organiserade sabotagegrupper icke kunnat påvisas i vårt land efter kriget, synes det sannolikt att en fortsatt skärpning av det internationella läget kan komma att medföra ökade risker för sabotage även i Sverige. 
 15 
  
 År 1949 rapporterades att ett antal svenska kommunister skulle erhålla särskild politisk utbildning för underrättelsetjänst i Tjecko- slovakien 
 16  
 liksom misstankar om att det skulle finnas ett vapenla- ger strax norr om Haparanda. Den finländska källan bakom sist- nämnda rapport ansåg sig veta att kommunisterna såväl i Sverige som i Finland hade med detta att göra. Däremot visste man inte om vapnen skulle stanna i Sverige eller exporteras. 
 17  
 Enstaka uppgifter inkom även om att svenska kommunister gjort uttalanden av om- störtande karaktär. 
 18 
  
 Det står i många fall inte klart vilket värde som inrikesavdelning- en tillmätte rapporter av detta slag. I regel saknas nämligen kom- mentarer om uppgifternas tillförlitlighet. Att säkerhetstjänsterna inte alltid tog innehållet i rapporterna för gott visas av statspolisens 
 främst mot hamnanläggningar och rustningsindustrier, och 19.5.1948, 455,  
 T-kontorets 
  ar- kiv, KrA, om att den sovjetiska underrättelsetjänsten organiserade särskilda agentskolor, där huvudämnena utgjordes av bl.a. propaganda samt militärt, politiskt och näringslivsspionage. 
  
 14 
  
 T.ex. 23.5.1947, 422 I A, om att ett stort antal danska hemvärnskompanier uteslutande be- stod av kommunister, 6.2.1948, 296 II 5, en osäker uppgift om att det bland kommunister och sympatisörer i finska arbetarkretsar rekryterats medlemmar till jaktvårdsföreningar, och 17.9.1953, H 1637:1, om att den finländska polisen konstaterat att finska kommunister förfogade över rysk sambandsmateriel och även avlyssnat förbindelser mellan finska och ryska sändare,  
  
 T-kontorets 
  arkiv, KrA 
  
 15 
  
 Handling ink. till Fst/In 10.1.1951, H 13, Wagner e, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 16 
  
 13.6.1949, H 344 In, F X b, vol. 10, MUST:s arkiv 
  
 17 
  
 12.9.1949, H 849,  
  
 T-kontorets 
  arkiv, KrA 
  
 18 
  
 11.3.1947, I H 76 In, Cortez f, vol. 32, om att en känd kommunist under ett besök i Polen på inbjudan av det polska kommunistpartiet i spritpåverkat tillstånd skall ha yttrat att han om två à tre år skulle vara med och regera hemma, och att hans arbete gick ut på att förbereda detta!, 19.9.1951, H 579, Cortez a, vol. 13, om en svensk kommunist som skall ha uttalat att han vid ett eventuellt krig mellan Sverige och Sovjetunionen ämnade organisera sabotage till ryssarnas förmån. Själv skulle han spränga i luften allt som behövdes. och 13.2.1954, H 67, Cortez a, vol. 11, om några värnpliktiga som vid samtal med ledande lokala kommunister i Skövde förklarade att de tillgodogjort sig vapenutbildning endast för att kunna främja SKP:s syften, MUST:s arkiv 
  
 171 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 bedömning av en meddelarrapport från år 1949. Rapporten innehöll alarmerande uppgifter om systematisk förflyttning av kommunis- tiska partimedlemmar inom landet, bl.a. till Norrbotten, och om att kommunisterna höll på att lägga upp vapen och sprängämnen i Lappland. Statspolisens sektion i Luleå intog en ganska kallsinnig attityd till uppgifterna. Illegal eller konspiratorisk verksamhet kun- de visserligen förekomma men några belägg för detta fanns inte. Förekomsten av kommunister på arbetsplatser kunde inte utan vi- dare tydas som infiltration. En liknande försiktig inställning visades i en inom statspolisen samma år upprättad översikt av det kommu- nistiska hotet i Norrbotten. Visserligen ansåg man sig kunna kon- statera kommunistiskt intresse för statliga institutioner, industrier m.m. Särskilt hemvärnet, järnvägarna, Norrbottens järnverk och gruvorna skulle vara drabbade. Några belägg för landsförrädisk verksamhet ansåg man sig dock inte ha. 
 Detta hindrade inte att man inom statspolisen i slutet av 1940- talet och början av  
 1950-talet 
  tycks ha delat den militära uppfatt- ningen om vilket hot som kommunisterna utgjorde. I skilda PM från denna tid betonades risken för att hängivna kommunister skul- le kunna lämna upplysningar till den sovjetiska underrättelsetjäns- ten, varför organiserade kommunister inte borde få inneha anställ- ningar i känsliga befattningar inom försvaret. Och man ansåg sig mot bakgrund av de finländska krigserfarenheterna ha att räkna med att antalet överlöpare kunde bli betydande vid ett krig mot Sovjetunionen, något som man måste ta hänsyn till vid krigsplan- läggningen. Partiet konsoliderade sig och den ideologiska skolning- en fördjupades. Partiets avhängighet till Kominform bedömdes ha ökat och dess karaktär av stödorgan för den sovjetiska utrikespoli- tiken hade alltmer markerats. Att partiet förlorat en del mandat i riksdagen och i kommunala församlingar ansågs inte ha minskat dess subversiva effektivitet, eftersom partiet därigenom blivit en homogen och fast disciplinerad enhet, som i allt rättar sig efter sovjetryska, av Escobar givna, direktiv. I en översikt från våren 1953 framhöll statspolisen att SKP i sin propaganda betonade att det önskade erövra makten med fredliga medel genom riksdag och massorganisationer, något som man tydligtvis bara såg som ett sätt att dölja de verkliga avsikterna. 
 Statspolisen hyste också misstankar om att vissa kommunister gjorde sig skyldiga till landsförrädisk verksamhet, vanligen spione- ri. Grunden för sådana misstankar var ofta vederbörandes kontak- ter med företrädare för den sovjetiska ambassaden eller andra be- skickningar eller organisationer med anknytning till kommunist- 
 172 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 blocket. I själva kontakterna mellan öststatsrepresentanter och svenska medborgare doldes enligt polisen ett hot. Kontakterna kunde vara eller utvecklas till en brottslig, säkerhetshotande rela- tion. Dessa misstankar uppkom efter eller understöddes av uppgif- ter från en krets av rapportörer med anknytning till SKP. I denna rapportering – för vilken polisen själv vid olika tillfällen satte fråge- tecken utpekades vanligen enskilda individer som säkerhetshot, men där fanns även inslag som mer handlade om brottslig verk- samhet i partiets regi. Enligt en uppgift från år 1948 skulle en an- ställd inom den kommunistiska pressen av sin chef ha fått i upp- drag att företa en resa till en del orter i Mellansverige i syfte att in- tressera kommunister på dessa platser att ingå i en sabotageliga. En anställd vid SAAB i Linköping skulle ha visat denne fotografier över flygplan och flygmotorer samt berättat en del om pågående försöksverksamhet vid företaget och överlämnat ett kuvert med råkopior för vidare befordran till en anställd vid Ny Dag. Andra uppgifter från åren 1947 och 1948 avsåg personer som under kriget skulle ha varit verksamma för sovjetisk räkning. Vissa namngivna partimedlemmar skulle fortfarande vara aktiva i illegal tjänst för samma uppdragsgivare. En av rapportörerna fortsatte sin rapporte- ring långt in på  
 1950-talet, 
  då han uppgav bl.a. att en av partiets le- dande män kunde misstänkas för illegal verksamhet. En annan meddelare med förbindelser till östblocket pekade under åren 1952- 57 ut enstaka kommunister som kunde misstänkas för illegal verk- samhet. Inga av dessa utpekanden kunde bekräftas. 
 Säkerhetstjänsternas syn på SKP och kommunisterna undergick inga väsentliga ändringar under perioden. Den understöddes av rapporter från olika håll om brottslig eller subversiv verksamhet. I en rapport till inrikesavdelningen från en utländsk källa år 1958 an- gavs att bl.a. svenska kommunister försågs med vapen som smugg- lades från östtyska Östersjöhamnar och att ett tiotal svenskar ut- bildats i att bruka vapen och minor samt i sabotageteknik i Öst- tyskland. 
 19  
 I början av  
 1960-talet 
  mottog inrikesavdelningen obe- kräftade uppgifter om att de skandinaviska kommunistpartierna hade fått vissa råd och anvisningar av ledamöter i det polska kom- munistpartiets centralkommitté i syfte att påbörja en kampanj inom det skandinaviska försvaret omfattande bl.a. sabotage genom passivitet och ohörsamhet, upplysningar bland de värnpliktiga om ´rättigheter och skyldigheter´, propaganda för neutralitet och mot Nato. 
 20 
  
 19 
  
 15.10.1958, Ö III, vol. 48, MUST:s arkiv 
  
 20 
  
 KU 19/80, 28.9.1962, Ö IV, vol. 9, MUST:s arkiv 
  
 173 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 I den militära säkerhetsutredningens (MSU) hemliga betänkande år 1964 hävdades bl.a. att Sovjetunionen inte i samma utsträckning som tidigare torde använda sig av kommunister och kommunist- sympatisörer som agenter, vilket dock inte uteslöt att partianhäng- are kunde användas som kontaktförmedlare. Även om det inte fanns några belägg för att det förekommit någon form av organise- rat sabotage i Sverige sedan andra världskriget, bedömdes en stor del av den främmande underrättelseverksamhet som bedrevs ha till syfte att förbereda på lämpliga tider och vitala punkter insatta sa- botage. Sådana förberedelser bedömdes ske genom infiltration och genom kontakt med olika gruppbildningar och organisationer, som kan medverka i säkerhetshotande verksamhet.  
 21  
 Eller som det ut- trycktes i en underrättelseplan från år 1962: 
 Krigsmakten har ej blott att skydda sig mot en yttre utan även mot en inre fiende. Underrättelsetjänst och sabotage mot krigsmaktens anläggningar och verksamhet liksom försvarsfi- entlig propaganda kan redan innan anfall skett utifrån avsevärt minska försvarets motståndskraft. 
 22 
  
 En del av säkerhetstjänsternas hotbild såvitt avsåg SKP utgjordes av vad som betecknades som  
 partiets illegala verksamhet 
 . I de 21 teser som antagits vid den Kommunistiska internationalens andra kon- gress år 1920 och vilka antagits av SKP år 1921 angavs i den tredje tesen följande. Då i de flesta europeiska och amerikanska stater klasskampen övergår i inbördeskrigets stadium, måste illegala orga- nisationer bildas parallellt med de legala. Och i Kominterns stad- gar från år 1936 hette det att de kommunistiska partierna måste vara beredda att fortsätta sin verksamhet illegalt. För de västliga underrättelse- och säkerhetstjänster, som samarbetade med svenska myndigheter, spelade kartläggningen av hemliga kommunistiska organisationer en betydelsefull roll och utgjorde ett viktigt inslag i det internationella samarbetet. 
 I en PM som upprättades inom inrikesavdelningen hösten 1949 förklarades att det var känt att alla kommunistiska partier förbe- redde sig för att kunna övergå till illegalt arbete i händelse av att partiet förbjöds. Vidare konstaterades att det torde stå utom allt tvivel att varje kommunistiskt parti var redo att vid lämpligt tillfälle gripa till våld. Ett ytterst begränsat antal personer i SKP:s ledning bedömdes känna till dessa tankegångar och de skulle också ha en 
  
 21 
  
 MSU 28.2. 1964, H 9010, s. 6 ff, F I, vol. 33, MUST:s arkiv 
  
 22 
  
 KU 19/73, 10.9.1962, Ö IV, vol. 9, MUST:s arkiv 
  
 174 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 viss planläggning för en illegal verksamhet. Statspolisen intog vid denna tid en mer avvaktande attityd till sådana uppgifter och i en PM från år 1950 konstaterades att förekomsten av någon friståen- de organisation eller organisationsform, avsedd att tillämpas i ille- galitet har ej kunnat konstateras inom SKP. Uppgifterna om en il- legal kommunistisk organisation fick emellertid stöd bl.a. av en bok av en tidigare kommunist i början av  
 1950-talet, 
  även om författa- rens slutsatser ifrågasattes av en av statspolisens meddelare. Denne menade att SKP:s möjligheter att starta en illegal propagandaverk- samhet eller, i händelse av ett partiförbud, organisera en väpnad omstörtningsrörelse var synnerligen begränsade. Man borde dock för framtiden inte underskatta vare sig den svenska partiledningens eller den sovjetiska ledningens beslutsamhet att effektivisera verk- samheten. En skärpning kunde komma relativt snart. 
 Misstankarna om en illegal sektor inom SKP knöts till utbild- ningen av svenska kommunister i Sovjetunionen och stöddes bl.a. av en rapport från Norge år 1953. Enligt denna rapport skulle yngre manliga kommunister som utbildats i Sovjetunionen efter åter- komsten till Norge vanligen gå ut ur partiet och inte bedriva någon politisk verksamhet. De torde ha fått sig bestämda uppdrag före- lagda, vilka uppdrag skola utföras av dem ensamma eller i små grupper, som i vissa fall kunna tänkas bli kärnan i en senare organi- serad större. Man hade kommit över instruktionerna för två grup- per i Narvik, av vilka den ena skulle stoppa strömtillförseln till malmbanan och den andra planlägga ett maktövertagande i Nar- vik. 
 23 
  
 Utbildningen av svenska kommunister i Moskva hade, som framgått, tidigare uppmärksammats av säkerhetstjänsterna. Man ansåg sig känna namnet på ett  
 70-tal 
  svenskar, som från slutet av  
 1920-talet 
  fram till omkring år 1938 utbildats vid sovjetiska under- visningsanstalter. Många av dessa hade kommit att inta ledande ställningar inom SKP medan andra över huvud taget inte ägnat sig åt offentlig partiverksamhet efter hemkomsten. Det fanns exempel på att sådana personer under kriget bedrivit eller misstänkts bedriva illegal verksamhet, främst spioneri och olovlig underrättelseverk- samhet, i Sverige för Sovjetunionens räkning. Utbildningsverksam- heten i Sovjetunionen hade återupptagits i början av  
 1950-talet. 
  
 Polisen lade ned ett omfattande arbete på att identifiera svenska kommunister som undergått utbildning i Moskva. Under åren  
 1950-53/54 
  skall endast två partimedlemmar ha vistats där. Åren 
  
 23  
 4.9.1953, H 1626:1,  
 T-kontorets 
  arkiv, KrA 
 175 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 1954-62 
  deltog fem grupper, vardera med ett tiotal deltagare, i kur- ser som omfattade ca 15 månader. Den sista kursen skall ha ägt rum åren  
 1963-64. 
  Det framkom inte några säkra uppgifter om att ut- bildningen vid sidan av kurser i ryska språket,  
 marxism-leninismens 
  klassiker och andra sådana ämnen innehöll inslag av militär, subver- siv eller konspirativ art. Däremot stod det klart att alla utgifter, in- klusive fickpengar till eleverna, betalades av Sovjetunionen. SKP omgärdade den sovjetiska partiskolningen med sträng sekretess. Säkerhetstjänsterna hade svårt att förstå all denna hemlighets- fullhet och tolkade den som belägg för illegala syften. 
 24  
 Några svenska kommunister hade undergått utbildning vid Sirolainstitutet i Finland, som enligt en rapportör hade maktövertagande med våld som huvudämne. 
 25 
  
 Åren  
 1959-63 
  bedrev SKP utbildning vid en egen partiskola i Bad Doberan i Östtyskland. Dels var det fråga om korta sommarkurser, dels fyra månader långa kurser med utbildning i politik och tyska språket. Enligt en bedömning som gjordes inom säkerhetspolisen år 1961 var det fråga om normal politisk studieverksamhet med må- let att genom politisk, psykologisk och taktisk skolning skapa dugliga och välutbildade kaderarbetare åt SKP. Det fanns emeller- tid uppgifter om att det förekom en vidareutbildning, upplagd efter tre parallella linjer, nämligen politik, industrispionage och militär- spionage. Undervisningen i de två senare ämnena var förlagd till en skola i Erfurt som leddes av en rysk officer. Några uppgifter om att svenskar deltagit i sådana kurser fanns dock inte. I en översikt häv- dades ändå att partiutbildningen i Sovjetunionen och Östtyskland kunde innefatta en mycket stor fara för vår demokrati. Sovjetuni- onens dyrbara investeringar i politisk skolningsverksamhet har en klar utrikespolitisk bakgrund och är uteslutande inriktad på att främja sovjetiska syften. 
 Misstankarna om att SKP skulle ha en illegal sektor fick kort därpå förnyad aktualitet genom en rapport från en källa som inri- kesavdelningen bedömde som initierad och tillförlitlig. Rapporten, som var en internationell översikt, slog fast att varje nationellt kommunistparti hade en illegal sektor, vars personal rekryterades bland medlemmar som utbildats i Sovjetunionen eller något satel- litland. Huvuddelen av illegalisterna bedömdes vara avsedda att 
  
 24 
  
 I en rapport från en utländsk samarbetsparter år 1957 angavs dock att den Högre Partisko- lan i Moskva enligt en avhoppare var öppen för kommunister utanför sovjetsfären och att man där, vid sidan av normala ämnen, även studerade militär taktik inklusive gerillakrigfö- ring, 
  
 25 
  
 KU 19/102, 18.10.1962, Ö IV, vol. 9, MUST:s arkiv 
  
 176 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 träda i funktion först i den händelse att krig utbröt mellan Sovjet och landet ifråga eller om förhållandena annars påkallade det. Che- fen för inrikesavdelningens detalj 1 drog slutsatsen att uppgifter om kommunister som genomgått längre utbildningar utomlands måste finnas till hands för en bedömning av säkerhetsläget vid krig eller krigsfara. 
 26 
  
 Säkerhetstjänsterna hyste också tidigt misstankar om att Sovjet- unionen ekonomiskt bidrog till SKP:s och den kommunistiska par- tipressens finansiering och att företrädare för partiet således gjorde sig skyldiga till brottet tagande av utländskt understöd. I en över- sikt från år 1949 bedömde statspolisen att partiet inte kunde finan- sieras enbart av medlemskontingenter, insamlingar och inkomster från tidningar och förlag. Och ett par år senare konstaterades att de nationella kommunistpartierna åtnjutit understöd från Moskva men att det aldrig tillfredsställande klarlagts hur detta gick till. Sä- kerhetspolisen lade under hela  
 1950-talet 
  ned stora resurser på att systematiskt samla information om företag och affärsmän, som be- drev handel med öststaterna, i syfte att utreda huruvida utländskt understöd kanaliserades via sådana kontakter. Några entydiga be- vis, som kunde läggas till grund för åtal, fann man emellertid inte. MSU anförde att SKP sannolikt fick främmande subsidier, efter- som medlemsavgifter, insamlingar, lotterier och partiets egen af- färsverksamhet inte bedömdes räcka för att täcka alla fasta kost- nader. Man ansåg det troligt att vissa företag, som bedrev affärs- verksamhet med öststaterna utnyttjades härför. 
 27 
  
 6.1.3 
  
 Åren efter 1964 
  
 Åren kring  
 1960-talets 
  mitt präglades av den splittring som alltse- dan år 1958 skakat den internationella kommunismen, nämligen förhållandet mellan den av Moskva proklamerade revisionistiska linjen och det kinesiska kommunistpartiets revolutionära. Konflik- ten hade återverkningar även inom SKP. År 1964 valdes Davis till partiledare efter Gordon. Nguyen tillhörde partiets modernister som förordade att partiet skulle följa en demokratisk och parlamentarisk väg och som ville lossa bindningarna till östblocket. Mot denna linje opponerade tre grupper. Traditionalisterna, som hade sitt starkaste stöd i Norrbot- ten, höll fast vid synen på Sovjetunionen som föregångsland. Hö- 
  
 26 
  
 KU 19/117, 30.11.1963, Ö IV, vol. 28, MUST:s arkiv 
  
 27 
  
 MSU 28.2. 1964, H 9010, s. 6 ff, F I, vol. 33, MUST:s arkiv 
  
 177 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 geroppositionen, som hade sina förebilder i de nybildade socialis- tiska folkpartierna i Danmark och Norge, drev frågan om ett ytter- ligare närmande till socialdemokratin. Vänsteroppositionen med kärnor i Göteborg och Uppsala stod för en återgång till en revolu- tionär linje i enlighet med den kinesiska ståndpunkten. Hermans- sons linje gick segrande ur konflikten. Resorna till Sovjetunionen för utbildning och semester upphörde och partiets skola i Bad Do- beran i Östtyskland lades ned. 
 Säkerhetstjänsterna intog inledningsvis en misstroget avvaktande attityd till de nya signalerna. SKP var inte ensamt om sitt påstående om att vara ett nytt, demokratiskt parti. Samma melodi spelades av övriga kommunistpartier i väst och av folkdemokratiernas kommunistpartier. Omvändelsen sågs som en taktisk nödvändig- het, som i en ny situation skulle ge partiet bättre möjligheter att tjäna den subversiva krigföringens syfte. Sommaren 1966 konstate- rade emellertid säkerhetspolisen att SKP inte längre var kommunis- tiskt i traditionell mening, varken organisatoriskt eller i fråga om internationella kontakter och internationell målsättning. Enligt en inom IB upprättad PM från december samma år var det föga troligt att partiet skulle spoliera sina ansträngningar att bli accepterat som ett demokratiskt och nationellt parti genom att bedriva illegal verk- samhet. Såvitt avsåg de traditionellt starkt Moskvatrogna norrbot- tenskommunisterna saknades det anledning att betvivla deras fos- terlandslojalitet och försvarsvilja i allmänhet. Men man måste fort- farande räkna med en relativt liten skara fanatiker som i alla sam- manhang försvarade Sovjetunionen. Antalet kunde dock växa ge- nom ett oklokt uppträdande från myndigheternas sida. 
 Vid partikongressen år 1967 antog SKP ett nytt partiprogram i vilket den parlamentariska och demokratiska vägen till socialism beskrevs som den enda tänkbara. Partiet bytte också namn till Vänsterpartiet Kommunisterna (VPK). Besluten ledde till att en stor grupp kineskommunister bröt sig ur partiet och tillsammans med medlemmar i Clarté och  
 FNL-rörelsen 
  bildade en ny organisa- tion, Kommunistiska Förbundet  
 marxist-leninisterna 
  (KFML). Ef- ter det att Warszawapaktsstyrkor marscherat in i Tjeckoslovakien i augusti 1968 lämnade många av de högeroppositionella partiet och gick över till socialdemokraterna. I riksdagsvalet samma år samlade partiet bara tre procent av rösterna. 
 Vid 1969 års partikongress genomdrev partiets vänsterflygel en revision av partiets handlingsprogram och en permanent program- kommission tillsattes. I det partiprogram som antogs vid 1972 års kongress angavs bl.a. att VPK skulle föra en ekonomisk, ideolo- 
 178 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 gisk och politisk kamp för folkets intressen. I denna kamp växer basen för en ny politisk makt, vars uttryck är en revolutionär reger- ing. Vid samma tid förklarade en ledamot av programkommissio- nen, att övergången till socialism blir ingen söndagspromenad. Samtidigt blev kritiken mot Sovjetunionen alltmer uttalad vilket bidrog till att merparten av traditionalisterna år 1977 lämnade par- tiet och bildade Arbetarpartiet Kommunisterna (APK). 
 Säkerhetstjänsterna hade alltså under senare delen av  
 1960-talet 
  i stort sett övergivit uppfattningen om de traditionella kommunis- terna som ett hot mot rikets säkerhet eller i vart fall godtagit reger- ingens uttalanden om att VPK inte längre var ett parti som särskilt skulle övervakas. Då en sektionschef inom säkerhetspolisen år 1972 påtalade att vissa radikaliseringstendenser kunde förmärkas inom partiet, förklarade en befattningshavare vid kontra- subversionsroteln att vi måste acceptera den idag deklarerade uppfattningen att VPK inte är revolutionära i den meningen att de med olagliga medel ämnar genomföra en revolution. Detta innebar dock inte att enskilda partimedlemmar inte kunde vara föremål för övervakning på grund av kontakter med företrädare för främmande makt. 
 28 
  
 6.1.4 
  
 Ungdomsförbunden 
  
 I likhet med moderpartiet fick Sveriges Kommunistiska Ungdoms- förbund (SKU) efter Pragkuppen vidkännas ett stort medlemstapp. För att undvika den belastning som kopplingen till SKP innebar, beslöt partiet år 1951 att vid sidan av ungdomsförbundet bygga upp en icke partiansluten organisation, dock under fast kommunistisk ledning. Den nya organisationen, Demokratisk Ungdom (DU), lockade med utåtriktad verksamhet som dans, filmvisningar och id- rottsaktiviteter. Organisationen blev dock aldrig den massrörelse som partiet hoppats på. En viktig uppgift för DU var att delta i administrationen av det svenska deltagandet i Världsungdomsfesti- valerna och sedermera även i de s.k. Östersjöveckorna. SKU lades i malpåse fram till år 1958 då en officiell sammanslagning med DU genomfördes. År 1967 bytte DU namn till Vänsterns Ungdoms- förbund (VUF). Samarbetet med VPK fungerade allt sämre och år 1970 påbörjades uppbyggnaden av ett nytt, partianslutet förbund 
  
 28  
 Protokoll från sektions- och rotelchefskonferens i Rättvik  
 16-19.5.1972, 
  5:720/6, vol. 3, SÄPO:s arkiv 
 179 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 betecknat Kommunistisk Ungdom (KU). Samma år ombildades VUF till  
 Marxist-leninistiska 
  Kampförbundet (MLK). 
 De kommunistiska ungdomsförbunden sågs av säkerhetstjäns- terna som naturliga bihang till SKP/VPK och kan alltså inte sägas ha utgjort någon självständig hotbild. DU uppfattades som en ren täckorganisation. Enligt en rapport från en av inrikesavdelningens utländska samarbetspartner år 1958 skulle Demokratisk Ungdoms Världsförbund förutom att sprida kommunistisk propaganda bland ungdomen även organisera arbetsbrigader där medlemmarna bl.a. erhöll militär utbildning. I Sverige skulle finnas ca 600 medlemmar i sådana arbetsbrigader. 
 29 
  
 6.1.5 
  
 Vänskapsförbunden 
  
 Redan på  
 1930-talet 
  bildades det som senare kom att kallas Sam- fundet för främjande av kulturella och ekonomiska förbindelser mellan Sverige och Sovjetunionen. Organisationen var inriktad på att attrahera intellektuella, socialdemokrater och borgerliga perso- ner intresserade av det sovjetiska samhällsexperimentet och rysk kultur. Vid tiden för andra världskrigets slut åtnjöt som nämnts Sovjetunionen stor prestige i vida kretsar. Samfundet expanderade snabbt och fick bland sina medlemmar även många borgerligt sin- nade personer. Flertalet av dessa lämnade samfundet redan under senare delen av  
 1940-talet 
  och organisationen fick efter hand en alltmer kommunistisk prägel, även om verksamheten stadgemässigt var partipolitiskt obunden. Bland medlemmarna fanns också åtskil- liga kulturradikala personer vilka sympatiserade med kommunis- terna men som inte öppet framträdde som sådana. Ordförande var som regel en framstående socialdemokrat medan det administrativa arbetet hanterades av en kommunistisk sekreterare. Förbundet hade i mitten av  
 1950-talet 
  27 lokalavdelningar med totalt ca 10 000 medlemmar. Filmvisningar och föredrag spelade en viktig roll i verksamheten. Många av medlemmarna bereddes tillfälle att besöka Sovjetunionen och återkom i regel från dessa resor som entusias- tiska propagandister för landet och dess politiska system. 
 I och med att Sanford blev ordförande i SKP kom partiet att inta en mer distanserad hållning till samfundet. Förhållandet till VPK förbättrades under Paul tid som partiordförande. En central punkt i samfundets verksamhet var att lyfta fram uppriktig- 
  
 29  
 15.10.1958, Ö III, vol. 48, MUST:s arkiv 
 180 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 heten i Sovjetunionens fredsvilja. År 1991 upplöstes samfundet på grund av ekonomiska problem. 
 Efter hand tillkom ett antal mindre vänskapsförbund med andra kommuniststater med liknande organisation och inriktning. Exem- pelvis bildades Föreningen Sverige – DDR år 1956. Den hade som en huvudpunkt för sin verksamhet att arbeta för ett diplomatiskt erkännande av Östtyskland. 
 Säkerhetstjänsterna såg vänskapsorganisationerna som front- el- ler täckorganisationer som fungerade som täckmantel för kommu- nistisk politik och som försökte manipulera den allmänna opinio- nen. Underrättelsemän med diplomatisk status från öststaterna fick möjlighet att resa landet runt, officiellt för att delta i avdelningar- nas sammanträden. De kunde där relativt otvunget blanda sig med idealistiska svenskar och bland dem söka värva agenter. Såtillvida kunde dessa organisationer vara av större värde för Sovjetunionen än det kommunistiska partiet. I MSU:s betänkande från år 1964 he- ter det således: 
 Insikten om kommunistpartiets mål och metoder har i vårt land liksom i många andra demokratier i hög grad neutraliserat dess värde såsom ett instrument för den sovjetiska statsviljans intres- sen. Detta har man på sovjetisk sida sökt kompensera genom att utnyttja olika slag av täckorganisationer, i vilka människor som icke har totalitära ideal utnyttjas.  
 --- 
  
 Ytterligare en form av säkerhetshotande verksamhet repre- senteras i viss mån av de s.k. vänskapsföreningarna för de olika östblocksländerna i vårt land. Hit hör Förbundet Sverige  
 Sovjetunionen med lokalavdelningar på många håll inom landet,  
 svensk-polska, 
 svensk-rumänska, 
 svensk-tjeckiska 
  och svensk- ungerska föreningen,  
 svensk-bulgariska 
  sällskapet och Före- ningen för förbindelse med Tyska demokratiska republiken m.fl. Dessa sammanslutningar har huvudsakligen propagandis- tiska syften, men de erbjuder samtidigt kamouflage för kontak- ter mellan östblocksrepresentanter och svenska medborgare. Det är känt att föreningarna utnyttjats på sådant sätt även i samband med spioneri. Den kommunistiska dominansen inom respektive styrelse är påfallande, även om som regel ordföran- deposten beklädes av en  
 icke-kommunist. 
  I stället är sekreterar- posten ofta besatt av en kommunist. 
 30 
  
 30  
 MSU 28.2. 1964, H 9010, s. 6 ff, F I, vol. 33, MUST:s arkiv 
 181 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 Ännu så sent som år 1982 framhöll en befattningshavare vid säker- hetspolisen vid ett internt möte: 
 Folk som öppet kan besöka sovjetiska ambassader, exempelvis medlemmar i kommunistiska partier och vänskapsföreningar, används fortfarande för talangscouting när det gäller värvning av agenter för KGB och GRU. Detta har klart framkommit vid samtal med avhoppare från de sovjetiska spionorganisationer- na. 
 31 
  
 De som fått partiskolning i Moskva eller Östtyskland användes en- ligt föredragshållaren ofta som stödagenter och han framhöll att i Sällskapet Sverige – Sovjetunionen är många av dessa partiskolade med, ofta på ledande poster. 
 En annan organisation, som av säkerhetstjänsterna bedömdes som ett språkrör för sovjetisk propaganda var Svenska Fredskom- mittén, som behandlas nedan tillsammans med andra fredsrörelser. 
 6. 2 Den revolutionära vänstern 
 32 
  
 6.2.1 
  
 Åren  
  
 1965-1980 
  
 Organisationerna 
 Maoister 
 Kommunistiska Förbundet  
 marxist-leninisterna 
  (KFML) hade bil- dats år 1967 genom en utbrytning ur VPK. År 1968 bröt sig en grupp med fäste i Uppsala, de s.k. Rödgardisterna eller Rebellerna, ut ur KFML, som de anklagade för toppstyrning och för att ha nonchalerat Mao Zedongs läror. I sin iver att bevara renlärigheten tillämpade Rebellrörelsen psykiskt och fysiskt våld mot de egna 
  
 31 
  
 PM 7.9.1960, 1:301/1, löpnr. 23, SÄPO:s arkiv 
  
 32 
  
 Framställningen bygger i huvudsak på Hodge: Den farliga fredsrörelsen (SOU 2002:90) och densamme : Hotet från vänster (SOU 2002:91) 
  
 182 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 medlemmarna, vilket efter ca ett halvår medförde rörelsens sam- manbrott. 
 År 1970 skedde en ny splittring då en fraktion med starkt stöd i Göteborg och Västsverige bröt med KFML och bildade KFML(r), där (r) stod för revolutionärerna. Båda riktningarna bildade partier; KFML blev år 1973 Sveriges Kommunistiska Parti (SKP) och KFML(r) kallade sig från år 1977 KPML(r). 
 KFML/SKP hade som mest 5 000 medlemmar medan antalet sympatisörer uppskattades till ca 20 000. År 1977 blev Clarté offi- ciellt partiets studentorganisation och Röd ungdom dess ung- domsorganisation. Organisationen hade ett starkt grepp över De förenade  
 FNL-grupperna 
  (DFFG). Personer med anknytning till KFML/SKP gav ut tidningen Folket i Bild/Kulturfront. KFML/ SKP sökte utnyttja olika kanaler för att få ut sitt budskap, t.ex. den feministiska rörelsen och den  
 icke-kommersiella 
  proggmusiken. Efter Vietnamkrigets slut år 1975 och Roy död året därpå förlorade partiet snabbt i betydelse. 
 KPML(r) hade som mest ca 2 000 medlemmar och ca 7 000 sym- patisörer. Grundorganisationen bestod vanligen av en driftscell, bo- stadscell eller liknande som regelmässigt skulle bildas så snart tre medlemmar fanns vid t.ex. samma arbetsplats. Partiet höll fast vid den revolutionära ideologin, men avlägsnade sig efter hand från maoismen till förmån för stalinism. 
 Moskvatrogna 
 Arbetarpartiet Kommunisterna (APK) bildades som nämnts ge- nom en utbrytning ur VPK år 1977. Orsaken till brytningen skall ha varit dels inställningen till kärnkraft, något som de moskvatrog- na förordade, dels synen på den sovjetiska utrikespolitiken. Antalet medlemmar torde ha uppgått till ca 5 000. I 1979 års riksdagsval, som var partiets mest framgångsrika, fick det endast 0,2 procent av rösterna. 
 Som nyss angetts utvecklade sig KPML(r) med tiden alltmer i moskvavänlig riktning. 
 Trotskister 
 I början av  
 1950-talet 
  uppträdde ett obetydligt trotskistiskt parti i Sverige, Revolutionära socialistiska partiet, som dock försvann ef- 
 183 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 ter några år. Omkring år 1970 bildades nya trotskistiska gruppe- ringar som Fria Fackföreningsfolket (upplöst år 1972) och Revolu- tionära Collins (RMF), Offensiv och Förbundet Kommunist (FK), som utgjorde en utbrytning ur Marxist- leninistiska kampförbundet. 
 RMF bytte år 1975 namn till Kommunistiska Arbetarförbundet (KAF). Organisationen hade sina starkaste fästen i Umeå och Gö- teborg och torde som mest ha haft ca 2 000 medlemmar. RMF/KAF satsade på att vinna inflytande inom kvinnorörelsen, främst genom Grupp 8, och inom miljörörelsen, bl.a. genom Miljö- förbundet. 
 Offensiv (senare Rättvisepartiet Socialisterna) satsade tidigt på att inifrån påverka socialdemokratiska föreningar, särskilt inom det socialdemokratiska ungdomsförbundet (SSU), i revolutionär rikt- ning, s.k. entrism. SSU reagerade genom uteslutningar av trotskis- terna. 
  
 FNL-rörelsen 
 33 
  
 Sedan USA hösten 1964 inlett flygbombningar mot Nordvietnam aktiverades delar av den svenska opinionen mot kriget i Vietnam. I augusti 1965 bildades Svenska Vietnamkommittén som företrädde en närmast pacifistisk inställning. Åren  
 1967-70 
  hölls på initiativ av Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen (SFSF) internationella konferenser i Stockholm i syfte att åstadkomma fred i Vietnam. I oktober 1967 bildades Svenska Kommittén för Vietnam (SKfV), som i praktiken var en sammanslagning av Svenska Vietnamkom- mittén och Stödkommittén för Stockholmskonferensen om Viet- nam. Kommittén stöddes av bl.a. SAP, delar av Folkpartiet och Centerpartiet, en rad fackliga och kristna organisationer samt av fredsorganisationerna. Några i kommittén aktiva personer var kän- da kommunister med goda kontakter med den sovjetryska ambas- saden i Stockholm. Kommittén tog klart ställning mot USA och för regimen i Nordvietnam och den sydvietnamesiska, kommunist- dominerade gerillaarmén, Sydvietnams Nationella Befrielsefront (FNL). I februari 1968 anordnade kommittén ett fackeltåg i Stock- holm. I tåget deltog bl.a. utbildningsminister Morgan och Nordvietnams Moskvaambassadör. I Vietnamkrigets slutskede byt- 
  
 33  
 Som framgår av det följande kan ingalunda alla de personer och organisationer som stödde FNL hänföras till den revolutionära vänstern. Sambandet mellan DFFG och främst KFML/SKP motiverar dock att rörelsen behandlas i detta sammanhang. 
 184 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 te SKfV namn till Svenska kommittén för Vietnam, Laos och Kam- bodja. 
 Andra personer, ofta med en klart  
 marxist-leninistisk 
  samhälls- syn, tog redan från början klart ställning för FNL och bildade i sep- tember 1965 Arbetsgruppen för FNL. Snabbt bildades liknande grupper på andra håll och år 1966 tillkom paraplyorganisationen De Förenade  
 FNL-grupperna, 
  DFFG. År 1967 ombildades DFFG till ett förbund med de enskilda  
 FNL-grupperna 
  som sektioner under- ordnade centralstyrelsen. Detta innebar i praktiken en ökad cen- tralstyrning och en skärpt  
 marxist-leninistisk 
  profil. År 1968 skall DFFG ha bestått av 82 lokalorganisationer och bedömdes kunna mobilisera mellan 10 000 och 12 000 personer. Det förekom nära kontakter mellan  
 FNL-rörelsen 
  och KFML och rörelsens ledande personer tillhörde KFML.  
 FNL-rörelsen 
  satsade målmedvetet på att i studiecirkelform politiskt skola medlemmarna. I januari 1968 förklarade KFML:s arbetsutskott att man såg  
 FNL-rörelsen 
  som förbundets verktyg att nå massorna, organisera dem, utlösa deras kamp, utveckla deras medvetenhet och efterhand vinna dem för so- cialismen. Vid krigsslutet år 1975 ombildades DFFG till Vietnam-  
 Laos-förbundet, 
  som upplöstes år 1979. 
 Den revolutionära vänstern som ett hot mot samhällsordningen 
 Säkerhetspolisen betraktade SKfV som en kommunistisk täckorga- nisation av traditionellt slag, ytterst styrd av Sovjetunionen. Där- emot överraskades man av den plötsligt uppflammande radikalis- men, främst bland ungdomar vid gymnasier, universitet och hög- skolor, vilka sökte sig till de maoistiska och trotskistiska organisa- tionerna. En viktig del i hotbilden, i första hand av ordningspolisiär art, var de stora demonstrationer som hölls åren kring 1968. Re- gelmässigt saknades tillstånd till dessa demonstrationer och de led- de ofta till våldsamma sammanstötningar mellan polis och demon- stranter. Som exempel kan nämnas att demonstranter i maj 1968 lyckades förhindra en Castillo  
 Cup-match 
  mellan Sverige och Rhode- sia i Båstad och aktionen i Stockholms studentkårs lokaler (kår- husockupationen) senare samma månad. 
 Rikspolischefen Hall anförde i en PM i november 1968 bl.a. följande. 
 Anledningen till att demonstrationsledningen vill framkalla våld från polisens sida är, att man inom de organisationer, som står 
 185 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 bakom (Clarté, FNL och KFML) är helt inriktad på att omstör- ta det etablerade samhället med våldsamma medel. För att nå dessa mål måste enligt dessa organisationers teorier en revolu- tionär situation skapas. På lång sikt arbetar man på att under- gräva förtroendet för myndigheterna i allmänhet och polisen i synnerhet. 
 34 
  
 Ett särskilt bekymmer ur säkerhetspolisens synvinkel var de goda kontakter som  
 FNL-rörelsen 
  och KFML tycktes ha med massme- dierna. Inte minst Sveriges Radio/TV ansågs av säkerhetspolisen sprida och även understödja deras budskap. 
 Redan ett par år senare avtog säkerhetspolisens intresse för  
 FNL-rörelsen. 
  Rörelsen hade i början av  
 1970-talet 
  tonat ned sin revolutionära retorik och dess demonstrationer genomfördes i bättre ordning än tidigare. Rörelsens syn på den amerikanska krigs- insatsen kom också att delas av allt större grupper svenskar och motsättningen till SKfV var inte längre lika skarp. 
 Annorlunda förhöll sig säkerhetspolisen till de uttalat maoistiska och trotskistiska organisationerna. Trots den organisatoriska splitt- ringen inom de vänsterextremistiska rörelserna framstod deras syf- te för säkerhetstjänsterna som i stort sett gemensamt, nämligen att förbereda en kommunistisk revolution i Sverige. Härtill kom att organisationerna verkade på ett likartat sätt. Deras samlade aktivi- teter dominerade vid denna tid säkerhetstjänsternas inrikes hotbild. 
 De maoistiska organisationerna hade som programmatisk mål- sättning att genom en väpnad revolution störta det bestående sam- hällsskicket. Det krävdes enligt KFML(r) ett revolutionärt inbör- deskrig för att möjliggöra ett socialistiskt Sverige. Revolutionen stod dock inte omedelbart för dörren. Inför 1973 års val förklarade KFML(r):s ledare Mendez Baude att revolutionen nog borde kunna genomföras inom 25 år. Också trotskisterna betecknade sig som revolutionärer och avvisade en parlamentarisk väg till socialismen. Hur revolutionen skulle gå till utvecklade de mera sällan. I en reso- lution från år 1977 förutsågs dock att förändringarna skulle mötas av ett ursinnigt motstånd från borgarklassens och arbetarbyrå- kratins hårda kärna genom politisk kamp, ekonomiskt sabotage och kanske också ett öppet polisiärt och militärt våld. Frågan om tillgripande av våld gjordes alltså beroende av vilket motstånd som revolutionen skulle möta. 
  
 34  
 PM överlämnad av rikspolischefen till statssekreteraren i statsrådsberedningen 14.11.1968, Robinson, vol. 5, SÄPO:s arkiv; citat efter Woodard: Den farliga fredsrörelsen, s. 236 
 186 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 Också APK:s partiprogram gav uttryck för en klart revolutionär inställning. Det fanns även indikationer på att partiet mottog eko- nomiskt stöd från Sovjetunionen, bl.a. i form av stödprenumera- tioner på partiets tidning Norrskensflamman. Partiet som sådant ansågs dock alltför obetydligt för att ens kunna komma att utgöra ett hot mot det svenska samhällsskicket. Vad som i fråga om APK främst väckte säkerhetspolisens uppmärksamhet var det förhållan- det att vissa partiföreträdare upprätthöll personliga förbindelser med ett stort antal befattningshavare främst vid de sovjetryska och östtyska beskickningarna, kontakter som misstänktes innefatta un- derrättelseverksamhet. 
 KFML/SKP betraktades av säkerhetspolisen som ett redskap för det kinesiska kommunistpartiet. Ledande personer inom KFML hade kontakter med den kinesiska ambassaden och enligt rapporter från förtroliga meddelare erhöll organisationen ekonomiskt stöd från Kina för att bedriva subversiv verksamhet i Sverige. Till upp- fattningen om utländska subsidier bidrog att organisationen före- föll ha en mycket god ekonomi liksom information från bl.a. Kana- da om kinesiskt stöd till maoistiska grupper. Liknande misstankar kom senare att riktas även mot KFML(r). Uppgifter tydde även på att Kina bl.a. via SKP:s militärråd och journalister med anknytning till partiet bedrev en omfattande kunskapsinhämtning i Norden främst riktad mot Sovjetunionen och NATO. 
 KFML(r) sökte identifiera säkerhetstjänsternas personal, t.ex. genom att fotografera personer som uppträdde i närheten av de- monstrationståg eller i anslutning till polisstationer, fotografier som sedan publicerades i tidningen Proletären. Liknande misstan- kar fanns beträffande KFML/SKP. De vänsterextremistiska organi- sationernas verksamhet mot och inom försvaret behandlas nedan. 
 Kampen om arbetsplatserna 
 Säkerhetspolisen ansåg sig kunna konstatera att de vänsterextremistiska organisationerna sökte infiltrera från samhällssynpunkt viktiga arbetsplatser, såsom tung industri, allmänna kommunikationer, skolor och massmedier. Medlemmarnas uppträdande på arbetsplatserna betecknades som konspirativt. Det förekom att de på traditionellt kommunistiskt vis bildade celler, vars medlemmar åtminstone inledningsvis inte öppet framträdde som företrädare för respektive organisation. De strävade i regel efter att väljas till fackliga förtroendeuppdrag. Parollen var Gör facket till en kamporganisation!. KFML(r) 
 187 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 nisation!. KFML(r) agiterade emellertid för att ställa facket åt si- dan. Genom att underblåsa missnöje t.ex. med arbetsmiljön på ar- betsplatserna och initiera missnöjesaktioner bl.a. i form av vilda strejker sökte man radikalisera arbetarna. 
 Från hösten 1969 till år 1972 svepte således en våg av vilda strej- ker över Sverige. Störst uppmärksamhet väckte gruvarbetarstrejken i malmfälten vintern 1969/1970. Även om denna arbetskonflikt torde ha uppkommit till följd av ett lokalt missnöje med arbetsvill- koren, kom den att stödjas och utnyttjas i propagandistiskt syfte av vänsterextremistiska grupperingar. Åren 1970 och 1971 förekom tillhopa 192 och år 1972 92 vilda strejker med inalles ca 43 000 respektive ca 12 000 arbetare inblandade. Säkerhetspolisen bedöm- de att flera av dessa strejker, bl.a. taktäckarstrejken i västra Sverige hösten 1970 och strejken vid Arendalsvarvet i Göteborg år 1972, initierades, leddes eller stöddes av KFML(r). Det förekom även uppgifter om av KFML(r) initierad sabotageverksamhet mot före- tag som LKAB och NJA liksom om kartläggning av industriernas driftvärn. Särskilt KFML(r) förde kampen på arbetsplatserna med mycket hård retorik mot socialdemokratiska fackföreningsmän. I Göteborg förekom att sådana personer utsattes för hot och skänd- ningar. Men även RMF/KAF ansågs ägna sig åt att infiltrera fackfö- reningar i syfte att rensa dem från pampvälde och byråkrati och ytterst att erövra ledningen i facket. 
 De vänsterextremistiska organisationernas strävan att radikalise- ra arbetarna försvårades dock av att medlemmarna huvudsakligen utgjordes av gymnasieungdom och universitetsstuderande. Det fö- rekom att studenter omskolade sig till yrkesarbetare och sökte sig till industrin. Ett skäl härtill torde ha varit en vilja att komma in vid företagen och där verka för en kommande revolution. Hos många kan det också ha funnits en romantisk föreställning om en proletär tillvaro. Främlingskapet mellan de vanliga arbetarna och de tidi- gare akademikerna var ofta stort. 
 Verksamhet mot och inom försvaret 
  
 FNL-rörelsen 
  som sådan ägnades inte någon egentlig uppmärk- samhet från militärt håll. Så mycket mer intresserade man sig för de extrema vänsterorganisationerna och naturligt nog särskilt för de- ras mot det svenska försvaret riktade verksamhet. Även om det fanns misstankar om att vissa av dem styrdes från Kina, tycks man tidigt ha bedömt att det huvudsakligen rörde sig om vad man kalla- 
 188 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 de anarkistiska organisationer utan styrning från främmande makt. 
 35  
 Den militära säkerhetstjänsten såg med stort allvar på ris- Esparza för att utvecklingen på medellång sikt skulle kunna leda till en revolutionär situation. 
 36 
  
 Många av organisationernas medlemmar, den revolutionära för- truppen, var studenter i den ålder då de skulle fullgöra militär grundutbildning. Tidigare hade vänsteranhängare ofta vapenvägrat. Plötsligt skulle de som tidigare vägrat att fullgöra värnplikt fullfölja grundutbildningen. Antalet återkallelser av ansökningar om vapen- fri tjänst ökade kraftigt under åren  
 1969-70. 
  Motiveringarna var att man främst av politiska skäl nu insett nödvändigheten av att fullgö- ra vapentjänst för att bl.a. kunna stödja befrielserörelser samt att man ansett det erforderligt att känna till vapnens rätta hanterande i ett eventuellt kommande revolutionärt skede. 
 37 
  
 Vid KFML:s kongress i Göteborg i januari 1969 fastslogs riktlin- jer för att avslöja och bekämpa den borgerliga militärapparaten. Denna skulle infiltreras av arbetarklassen, som skulle bemäktiga sig delar av densamma för att senare kunna rikta krigsmakten mot det bestående samhället. 
 38  
 En av organisationens ledare, Powers berg, skall ha sagt att KFML:s inställning till värnplikt i ett nötskal var ett citat av Campbell: Man vill ge dig ett gevär – tag det och lär dig använda det – inte mot dina klassfränder i andra länder utan för att vända det mot dina förtryckare. 
 39 
  
 KFML/Clarté skall år 1970 ha bildat ett s.k. värnpliktsutskott i Göteborg, vars primäruppgift var att preparera medlemmar som var i färd med att fullgöra sin värnpliktstjänstgöring. I en Handled- ning för kamrater som inom kort skall rycka in till militärtjänst angavs att de specifikt mot krigsmakten inriktade uppgifterna skul- le bli att föra de värnpliktigas talan mot officerarnas förtryck, att avslöja militärapparatens klasskaraktär, att bemöta befälets reaktio- 
  
 35 
  
 Orientering om försvarsfientlig verksamhet, 15.11.1968, Ö VIII, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 36 
  
 I en uppsats från år 1969 Ett försök till objektiv analys av de svenska studenternas pro- testaktioner författad av en person som enligt gängse normer är att betrakta som vänster- radikal anfördes bl.a. följande. Om radikaliseringen av Sverige fortsätter i samma takt och riktning som under de senaste  
  
 tre-fyra 
  åren, kommer enligt vår bedömning en revolutionär situation att uppstå om  
 10-20 
  år, kanske t.o.m. tidigare. Att uppnå ett sådant läge är givetvis det yttersta syftet hos de studentgrupper, som vill störta det nuvarande systemet. Inom Fst/Säk torde man ha bedömt uppsatsen som vederhäftig, KU 14/262, 12.11.1969, Cortez b, vol. 310, MUST:s arkiv 
  
 37 
  
 Någon som återkallat sin ansökan om vapenfri tjänst citerade Mao Zedong: Varje kom- munist måste inse sanningen i orden att politisk makt växer ur en gevärspipa., ÖB:s skrivel- se 14.12.1970, Säk H 901, Ö IV, vol. 164, MUST:s arkiv 
  
 38 
  
 Ibid. 
  
 39 
  
 KU 14/293, 26.11.1969., Cortez b, vol. 310, MUST:s arkiv 
  
 189 
 Säkerhetstjänsternas hotbilder SOU 2002:87 
 nära propaganda, att sprida  
 marxist-leninistiska 
  alster bland de värnpliktiga och att agitera för KFML:s/Clartés ideologi. 
 40 
  
 Rapporter inkom om att de värnpliktiga försökte bilda celler vid förbanden. 
 41 
  
 En beskrivning av hur sådan cellbildning enligt försvarsstabens säkerhetsavdelning organiserades gavs av ÖB i en skrivelse år 1970. 
 42 
 Under ett förberedande skede – omfattande ungefärligen  
 två-tre 
  månader efter inryckning – kartläggs det politiska klimatet inom förbandet och bedöms möjligheterna för öppet agerande och sedan cellbildning. Under denna tid ligger cellens medlem- mar lågt. Man vinnlägger sig om att bli god vän med sina vpl- kolleger. Mot deras uppträdande i tjänsten finns ingen anmärk- ning att rikta. Flera av dem återfinns som kandidater vid val av kompaniassistent och ledamot av förbandsnämnden. I flera fall har truppbefälet ansett just dessa  
 marxist-leninister 
  vara bland kompaniets bästa soldater. 
 Efter möten med sympatisörer och förberedande träffar för att få fram deltagare i lämpliga studiecirklar påbörjas  
 organisa- tionsskedet  
 av den marxistiska cellen (kampgruppen) inom för- bandet. 
 När cellen blivit konsoliderad börjar – ofta mycket försiktigt 
 – en del utåtriktade aktiviteter och allt efter ledarens förmåga och mod och medlemmarnas lojalitet inträder nu ett  
 aktions- skede 
 . Det kan fortfarande hända att ledarna ej framträtt öppet. Under dessa genomgångar (stimuleringsmöten, förberedande möten till  
 vpl-konferens 
  m.m.) och utifrån styrda motaktioner har dock många av cellens medlemmar haft svårt för att inte framträda. 
 Under senare delen av  
 vpl-tjänstgöringen 
  kan man befara att en del mer drastiska aktioner planeras och att man vid denna tidpunkt helt gått ifrån ett mera dolt uppträdande. 
 En bilaga till skrivelsen innehöll utdrag ur Hjälpreda för de marx-  
 ist-leninistiska 
  gruppernas arbete i militärapparaten. Däri angavs som legala metoder för arbetet muntlig propaganda genom samtal med kamrater, spridning av Gnistan, Soldattidningen och Klass- kampen m.m., agitation under lektioner, organiserandet av studie- cirklar i KFML:s grundkurs, kamp inom förbandsnämnder, kom- 
  
 40 
  
 ÖB:s skrivelse 14.12.1970, Säk H 901, Ö IV, vol. 164, MUST:s arkiv 
  
 41 
  
 Se t.ex. rapport om kommunistisk cellbildning vid I 2 och I 3, KU 05/05, 8.2.1971, och A 9, KU 05/26, 6.9.1971, Ö IV, vol. 157, MUST:s arkiv 
  
 42 
  
 ÖB:s skrivelse 14.12.1970, Säk H 901, Ö IV, vol. 164, MUST:s arkiv 
  
 190 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 paninämnder osv. Illegala metoder borde bedrivas med största för- siktighet, men de kunde utgöra ett nödvändigt komplement till det legala arbetet. Som exempel på illegala metoder angavs spridning av flygblad, uppsättning av väggtidningar, organiserandet av aktioner och hållandet av möten. 
 Vid KFML(r):s kongress år 1972 gjordes det klart att det för att genomföra ett väpnat uppror krävdes att den borgerliga militärap- paraten demoraliserades och uppluckrades. Detta fordrade förbere- delser i form av ett genomtänkt och revolutionärt soldatarbete och att man i konspirativt syfte skaffade stödjepunkter inom den reak- tionära officerskåren. Ett centralt militärutskott bildades. Detta publicerade samma år en instruktion för kommunistiska soldater. Däri tog man kraftigt avstånd från uttalanden av en företrädare för SKP som hävdat att Sverige skulle försvaras mot varje inkräktare. Denna inställning ansågs innefatta ett villkorligt accepterande av den borgerliga militärapparaten och en uppslutning bakom tanken på ett svenskt försvar, tankegångar som innebar det grövsta tänkbara förräderiet mot socialismens ideal. I instruktionen upp- manades de värnpliktiga att sprida propaganda och att söka utröna varje förbands säregenheter. Däremot tog man avstånd från ska- degörelse på militär materiel liksom från anskaffning av hemliga handlingar, vapen, ammunition etc. 
 Även RMF/KAF engagerade sig i soldatarbetet, dels genom att driva fackliga krav, dels genom att sprida politisk propaganda. En- ligt en artikel i tidningen Internationalen år 1974 ämnade KAF inte försvara det existerande Sverige, eftersom den borgerliga demokra- tin var att betrakta som en klassdiktatur. Vid ett krig mellan Sverige och Sovjetunionen var det en plikt att verka för ett svenskt neder- lag utan att för den skull upphöra med kritiken av den sovjetiska byråkratin. 
 Omkring år 1975 ändrade SKP principiellt inställning till det svenska försvaret. Partiet räknade med att ett storkrig skulle utbry- ta mellan USA och Sovjetunionen inom ungefär tio år. Sverige mås- te då kunna försvara sitt nationella oberoende. Partiet ivrade därför för ett starkt folkförsvar på den allmänna värnpliktens grund. De värnpliktiga medlemmarna skulle bli goda soldater. Såväl grundut- bildningen som krigsförbandsövningarna borde präglas av realism. I samband med ett storkrig skulle det uppstå en revolutionär situa- tion i Sverige. När revolutionen skulle genomföras måste huvudde- len av försvarsmakten stå på den revolutionära sidan för att kunna försvara denna mot den borgerliga reaktionen. Det krävdes att sol- daterna var medvetna och politiskt mobiliserade och att ett stort 
 191 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 antal befäl stödde folkets sak. Det värnpliktiga befälet var därför en mycket viktig målgrupp. Man hoppades för övrigt också kunna vinna över åtminstone delar av de lägre befälskårerna för sin sak. Denna linje följdes enligt den militära säkerhetstjänstens bedöm- ning i stort av övriga vänstergrupper med undantag för KAF och KFML(r). KAF hade ju deklarerat att man i händelse av storkrig skulle sluta upp på Sovjetunionens sida. Och KFML(r) hävdade att hela den befintliga militärapparaten måste krossas i samband med revolutionen. 
 43 
  
 De extrema vänsterorganisationernas mest påtagliga verksamhet inom försvaret var opinionsbildningen. ÖB framhöll i en skrivelse år 1970 bl.a. följande. 
 marxist-leninistiska 
  krafter, som agiterar för minskad respekt inför våra militära myndigheter och genom sina strävanden att söka vidga klyftan mellan befäl och trupp utsår försåtlig hatpro- paganda och missnöje, speciellt bland de värnpliktiga. Strävan synes vara koncentrerad till att inifrån försvaga och förlöjliga vårt försvarssystem. 
 44 
  
 I flygblad, affischer, pamfletter och soldattidningar, ofta med an- knytning till respektive förband, redogjorde man för förmenta eller verkliga missförhållanden och gjorde kränkande uttalanden mot misshagliga befäl. Härigenom kunde vänsterextremistiska grupper dra till sig uppmärksamhet och skapa misstro mot försvaret och statsmakterna. 
 45 
  
 En metod för att söka vinna inflytande var att driva soldatfackli- ga krav, t.ex. på ständig nattpermission, reglerad arbetstid och hög- re utbildningsbidrag. SKP använde sig med framgång av sin enhets- frontstaktik för att samla de värnpliktiga kring missnöjesanledning- ar. Genom att på så sätt skapa förtroende bland kamraterna kom SKP och MLK på många håll att dominera förbandsnämnderna. 
 46  
 Också vid värnpliktskonferenserna kom dessa organisationer att uppnå ett oproportionerligt stort inflytande. 
 47  
 KFML(r), RMF, FK 
  
 43 
  
 PM för befälsutbildning 30.5.1975, F I, vol. 163, PM 10.2.1976, Ö IV, vol. 450, Särskild orientering 16.12.1976, F I, vol. 177, Sammanfattning för år 75/76, 15.3.1977, F I, vol. 193, Sammanfattning för år 1976/77, 18.11.1978, F I, vol. 193, och Årssammanfattning för år 1977/78, F I, vol. 203, MUST:s arkiv. 
  
 44 
  
 ÖB:s skrivelse 14.12.1970, Säk 901, Ö IV, vol. 164, MUST:s arkiv 
  
 45 
  
 Tillägg 1 till underlag för befälsutbildning m.m., 14.12.1970, F I, vol. 102, MUST:s arkiv 
  
 46 
  
 PM i befälsutbildning 30.5.1975, F I, vol. 163, MUST:s arkiv 
  
 47 
  
 I en PM Undergrävande verksamhet inom försvarsmakten fr.o.m.  
  
 1974-07-01 
  konstate- rades att de revolutionära vänsterorganisationerna hade ett obetydligt stöd för sin allmänna politik och för sitt slutliga mål, det kommunistiska samhället (maximiprogrammet). Där- 
 192 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 och Förbundet Arbetarmakt (FAM) vägrade däremot under några år att arbeta inom etablerade ramar för samråd då dessa institutio- ner betraktades som skendemokratiska. 
 48  
 I vart fall KFML(r) kom dock att här ändra ståndpunkt. 
 49 
  
 Enligt försvarsstabens säkerhetsavdelning trasade värnpliktiga vänsterextremister sönder utbildningen genom ständiga diskussio- ner, som det unga truppbefälet inledningsvis ofta hade svårt att bemästra. De kände sig därför hotade i sin yrkesroll. Efter hand lärde sig befälen hur extremisterna agerade och problemen tendera- de därmed att minska. 
 50  
 Det förekom att nästan samtliga värnplik- tiga vid ett förband sjukanmälde sig i protest mot att regements- chefen vägrat tillmötesgå krav på ständig nattpermission till alla som sökte sådan. 
 51  
 Och en novemberdag år 1974 lär 60 procent av den inneliggande åldersklassen ha sjukanmält sig till stöd för kravet på högre utryckningsbidrag. 
 52  
 Även demonstrationer och matstrej- ker 
 53  
 liksom kollektiv ordervägran förekom. 
 I mitten av  
 1970-talet 
  bedömde försvarsstabens säkerhetsavdel- ning att den undergrävande verksamheten möjligen nått sin kulmen och var på tillbakagång. 
 54  
 Och i slutet av decenniet tycks den mer eller mindre ha upphört. Även i det soldatfackliga arbetet trängdes extremvänstern efter någon tid tillbaka av andra politiska ung- domsorganisationer, framför allt av SSU och CUF. 
 55 
  
 Från förbanden rapporterades från slutet av  
 1960-talet 
  och långt in på  
 1970-talet 
  ett stort antal misstänkta fall av sabotage och ska- degörelse. 
 56  
 I vissa fall innebar skadegörelsen att personal och värn- 
 emot har de vunnit framgångar bl.a. inom försvarsmakten genom att samla värnpliktiga kring missnöjesanledningar. Det gäller dock ej vid repetitionsutbildning., 3.4.1975, Ö IV, vol. 450, MUST:s arkiv 
  
 48 
  
 Ibid. 
  
 49 
  
 Av Direktiv till soldatklubbarna inför värnpliktskonferensen framgick att partiet inte skulle bojkotta 1974 års värnpliktskonferens utan genom så många delegatkandidater som möjligt sprida politisk presentation., KU 81/102, 21.1.1974, H 901, Ö IV, vol. 380, MUST:s arkiv 
  
 50 
  
 Undergrävande verksamhet inom försvarsmakten fr.o.m.  
  
 1974-07-01, 
  3.4.1975, Ö IV, vol. 450, MUST:s arkiv 
  
 51 
  
 Redogörelse rörande sjukanmälan vid I 3, KU 25/02, 27.11.1972, Ö IV, vol. 340, MUST:s arkiv 
  
 52 
  
 PM för befälsutbildning 30.5.1975, F I, vol. 163, MUST:s arkiv 
  
 53 
  
 Subversiv verksamhet, halvårsberättelse  
  
 1977-07-0112-31, 
  12.1.1978, Ö IV, vol. 450, MUST:s arkiv 
  
 54 
  
 ÖB 6.2.1974, Säk 901, F I, vol. 151, MUST:s arkiv 
  
 55 
  
 Fst/Säk 3.10.1978, H  
  
 9010-6, 
  F I, vol. 203, MUST:s arkiv 
  
 56 
  
 Se t.ex. skrivelse ang. misstänkt sabotage mot flygplan J 35 F på F 1 i Västerås genom att stanniolpapper stoppats in i pitotröret med påföljd att den ordinarie fartmätaren satts ur funktion, KU 50/76, 22.12.1968, Ö IV, vol. 120, månadsrapport från I 3 i Örebro med upp- gift om sabotage mot traktorer, KU 05/26, 6.9.1971, Ö IV, vol. 157, skrivelse om misstänkt sabotage på en stridsvagn vid P 5 i Boden, KU50/15, 31.1.1972, Ö IV, vol. 342, och PM ang. åverkan på fordon vid KA 1 i Vaxholm, KU 50/18, 16.4.1973, Ö IV, vol. 359, MUST:s arkiv 
  
 193 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 pliktiga utsattes för risker att skadas, vilket försämrade arbetsmil- jön. 
 57  
 Inom säkerhetsavdelningen fanns starka misstankar om att värnpliktiga med anknytning till extremvänstern låg bakom en del av dessa gärningar. Redan år 1968 hade det rapporterats att en aktiv medlem av Young och KFML uppgett att vissa politiska grupper till vänster planerade att utöva sabotagehandlingar mot svenska militära anläggningar. 
 58  
 Och man ansåg sig kunna konstatera att händelser av detta slag oftast förekom vid de förband där de extre- ma vänstergrupperna var som mest aktiva. Best såg sig år 1972 tvungen att dementera ett tidigare uttalande genom att offentligt förklara att det inte fanns några som helst bevis, inte ens indicier, som tydde på att olika vänstergrupper hade någon del i sa- botageverksamheten. 
 59  
 Samma inställning kom till uttryck i en inom säkerhetsavdelningen år 1975 upprättad PM, i vilken det kon- staterades att det inte fanns något fog för anklagelser om att ex- trema organisationer centralt skulle styra skadegörelsen. Bedöm- ningen var i stället att de skyldiga var enskilda soldater som i beru- sat tillstånd vill få utlopp för något missnöje, även om enstaka fall av försök till provokation inte kunde uteslutas. 
 60  
  
 Å 
 r 1980 angav sä- kerhetsavdelningen att inget tydde på att antalet incidenter av detta slag ökade och att det var ytterst sällsynt att någon eller några kun- de bindas till brotten. 
 61 
  
 Under senare delen av  
 1970-talet 
  bedömdes SKP med stor san- nolikhet ägna sig åt systematiskt bedriven underrättelseverksamhet inom försvarsmakten för den egna krigsplanläggningen och möj- ligen även för främmande makts räkning. 
 62  
 Vid sammanträde med partiets försvarsutskott år 1975 skall följande direktiv beträffande inriktningen av underrättelseverksamheten ha lämnats: 
  
 1. 
  
 Läget av kommandocentraler, stridsledningsplatser och stabsplatser 
  
 2. 
  
 Ta reda på så långt som möjligt krigsplanläggningen 
  
 3. 
  
 Kartlägg polisens verksskydd och driftvärn 
  
 57 
  
 Under år 1970 rapporterades bl.a. att 12 motorfordon utsatts för skadegörelse av olika slag, t.ex. avklippta bromsledningar, sönderslagen inredning och bortskruvande av fälgmutt- rar. Vidare hade en person dömts för att med hjälp av en hemmagjord sprängladdning sökt åstadkomma avbrott på en elkabel som svarade för strömförsörjningen till en militär anlägg- ning. Hans motiv uppgavs ha varit politiska; KU 19/02, Säkerhetsöversikt 5.2.1971, Ö IV, vol. 158, MUST:s arkiv 
  
 58 
  
 KU 80/4, Ö IV, vol. 123, MUST:s arkiv 
  
 59 
  
 Nerikes Allehanda 18.11.1972 
  
 60 
  
 Undergrävande verksamhet inom försvarsmakten fr.o.m.  
  
 1974-07-01, 
  3.4.1975, Ö IV, vol. 464, MUST:s arkiv 
  
 61 
  
 Skadegörelse/sabotage inom försvarsmakten, 10.1.1980, Ö IV, vol. 464, MUST:s arkiv 
  
 62 
  
 Särskild orientering, 16.12.1976, F I, vol. 117, MUST:s arkiv 
  
 194 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 4. 
  
 Kartlägg krigsplanläggningen för kraft, el och tvt [dvs. tele- verkets nät] 
  
 5. 
  
 Vilka är anställda vid CBX. Tjänsterum, låsanordn, säkskydd. Sätt för rekrytering av medarbetare, tjänstebostad och annan bostad 
  
 6. 
  
 Medlemmarna skall söka inträde i HV [dvs. hemvärnet], CF [dvs. civilförsvaret], lottakåren m.fl. organisationer 
  
 7. 
  
 Lämpliga kanaler vid militära förband är pers vid körcentraler och staber. 
  
 63 
  
 År 1978 rapporterades att SKP disponerade fotostatkopior av hem- liga handlingar, bl.a. en sammanställning om större övningar inom totalförsvaret. 
 64 
  
 Samröre med terroristorganisationer  
 65 
  
 Vissa vänsterextremistiska organisationer hade goda kontakter med palestinska befrielserörelser. Dessa rörelser hade vuxit sig starka i slutet av  
 1960-talet. 
  Bland dessa rörelser fanns vissa mer militanta och vänsterinriktade organisationer såsom Folkfronten för Palesti- nas befrielse (PFLP). De attackerade israeliska mål varhelst man kunde komma åt dem. Även stater som ansågs stödja Israel gjordes till måltavlor. Under åren  
 1968-76 
  genomförde palestinska organi- sationer ett sextiotal aktioner i Europa eller mot europeiska mål. Fram till hösten 1970 var det PFLP som låg bakom de flesta ter- rordåd. Därefter framträdde i stället organisationen Svarta Septem- ber och tog på sig ansvaret för flertalet av aktionerna. Störst upp- märksamhet väckte dess massaker på israeliska idrottsmän i sam- band med de olympiska spelen i München år 1972. Från år 1974 och fram till decenniets slut avtog de palestinska terroraktionerna utanför Israel. 
 I takt med uppsvinget för de palestinska rörelserna i Mellanös- tern i slutet av  
 1960-talet 
  bildades också i Sverige stödgrupper för palestiniernas sak. I september 1967 bildades den s.k. Arabiska klubben i Stockholm. Medlemmarna var araber. Under de närmast följande åren bildades Palestinagrupper i bl.a. Stockholm, Göteborg och Lund. Medlemmar var till en början svenska akademiker, för- 
  
 63 
  
 PM 10.2.1976, Ö IV, vol. 450, MUST:s arkiv 
  
 64 
  
 Rapport KU 14, 78/1959, 30.7.1978, F X b, vol. 438, MUST:s arkiv 
  
 65 
  
 Detta avsnitt bygger i huvudsak på Ortiz: Övervakningen av den svenska Palestina- rörelsen  
  
 1965-1980 
  i SOU 2002:95 
 195 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 fattare och journalister samt enstaka palestinier. Fram till år 1975 fanns omkring fem lokalorganisationer. Mot slutet av  
 1970-talet 
  ökade antalet lokalorganisationer till knappt 50 för att sedan åter minska under  
 1980-talet. 
  Antalet medlemmar i de olika lokalorga- nisationerna blev aldrig särskilt stort men grupperna var i allmänhet välorganiserade. 
 Då den palestinska rörelsen splittrades visade även den svenska Palestinarörelsen tecken på splittring. Den centrala skiljelinjen gick mellan dem som förespråkade enhetsfrontsprincipen, dvs. stöd åt de palestinska befrielserörelserna som en helhet, och dem som fö- respråkade ett riktat stöd åt de mer extremistiska palestinska orga- nisationerna. De senare, som utgjorde minoriteten, bildade år 1971 Folkfrontens arbetsgrupper (FFAG), som bedrev verksamhet på fyra, fem platser i Sverige. Dessa grupper stödde främst PFLP. FFAG upplöstes år 1975 och flera av de fåtaliga medlemmarna sök- te sig till KFML(r). Majoriteten, som politiskt låg närmare KFML/SKP, bildade år 1976 den riksomfattande organisationen Palestinagrupperna i Sverige. 
 De svenska Palestinaaktivisterna intog en kluven inställning till palestiniernas användning av terrorn som politiskt vapen. Även om de inte stödde terroraktionerna, tog de heller inte entydigt avstånd från terrorismen, i vart fall inte mot mål i Mellanöstern. Sådana ak- tioner kunde ses som legitima i palestiniernas kamp för att förändra sin situation. Opinionsbildningen bestod i huvudsak av demonstra- tioner, studiecirklar, offentliga möten och insändare i tidningar. Man gav även ut egna tidningar och publicerade debattböcker. Pa- lestinarörelsen upprätthöll kontakter med representanter för de olika palestinska befrielserörelserna. Flera aktivister företog resor till Mellanöstern. Ett viktigt led i rörelsens arbete, främst under se- nare delen av  
 1970-talet 
  och under  
 1980-talet, 
  var att sända läkare och annan sjukvårdspersonal samt insamlade läkemedel till de pa- lestinska flyktinglägren. 
 Säkerhetspolisens syn på de palestinska befrielserörelserna speg- lade ända fram till år 1980 i huvudsak den officiella israeliska upp- fattningen om dessa som extremistiska terroristorganisationer. Man fruktade i första hand att palestinier eller deras svenska sym- patisörer skulle genomföra terroraktioner mot israeliska eller judis- ka mål i Sverige. Säkerhetspolisen oroade sig också för att Sverige skulle bli en fristad för palestinska terrorister. De misstankar som fanns att de svenska Palestinagrupperna finansierades av de pale- stinska organisationerna eller av arabstaterna kunde däremot av- skrivas på ett tidigt stadium. 
 196 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 Såvitt avsåg de svenska Palestinagrupperna riktade säkerhetspoli- sen inledningsvis sin uppmärksamhet mot det samarbete som dessa grupper hade med vänsterextremistiska organisationer i Sverige, främst KFML/SKP, KFML(r) och FK, liksom med palestinska or- ganisationer, främst Crawford och PFLP. Säkerhetspolisen intresse- rade sig även för det direkta samarbete som förekom mellan svens- ka vänsterrörelser och palestinska organisationer. En bit in på  
 1970-talet 
  började polisen i stället betona risken för att enskilda ak- tivister inom Palestinarörelsen – med eller utan sin organisations goda minne – understödde palestinska terrorister. Misstankarna av- såg dels att dessa tog direkt del i planeringen och genomförandet av terrordåd, t.ex. genom att smuggla sprängmedel, dels att de medve- tet eller omedvetet lät sig utnyttjas av terrorister, exempelvis ge- nom att överlåta passhandlingar, hjälpa till med att skaffa informa- tion av olika slag, hyra bilar eller erbjuda logi. Det förekom även uppgifter om att svenskar undergick militär utbildning i bl.a. Liba- non och Sydjemen liksom om att de mediciner som skickades till palestinska flyktingläger hade stulits från svenska sjukhus. 
 KFML(r) liksom RMF skall ha engagerat sig till förmån för Ir- ländska Republikanska Armén (IRA). 
 Delade meningar inom säkerhetspolisen 
 I slutet av  
 1960-talet 
  intog säkerhetstjänsterna som framgått en tämligen alarmistisk syn på de vänsterextremistiska grupperna. Omsider växte det emellertid inom säkerhetspolisen fram en mer nyanserad inställning till dessa grupper. Det fanns inom säkerhets- polisen, något förenklat, två uppfattningar om extremvänsterns far- lighet. Enligt den ena uppfattningen var dessa rörelser starka och de arbetade målmedvetet för en revolution i Sverige. De var, trots allt tal om Mao Zedong och Kina, i större eller mindre utsträckning styrda från Sovjetunionen. Många medlemmar skulle inom över- skådlig tid komma att inta ledande befattningar i samhället och då, om inte förr, omdana samhället enligt sin  
 marxist-leninistiska 
  ideo- logi. Den andra riktningen såg mera avspänt på läget och framför allt på utvecklingen. Den svenska demokratin var stark nog att motstå ett relativt litet antal fanatiker, av vilka de flesta för övrigt 
 197 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 skulle lugna ned sig med tiden. Dessa motsättningar kom till ut- tryck bl.a. vid polischefsmöten ända fram till år 1980. 
 66 
  
 Washington hörde till dem som intog en mindre alarmistisk ståndpunkt till vänsterextremismen. År 1972 bedömde han att det fanns två skäl att uppmärksamt följa de revolutionära grupperna. Dels måste man kontrollera att de inte militariserades och/eller samverkade med främmande makt. Detta kunde i huvudsak ske utan vetskap om organisationernas medlemsantal och utan närmare personkännedom. Dels måste infiltration av försvaret förhindras. Därför behövdes personalkontroll. 
 67  
 Vid ett chefsmöte förklarade han att kontrollen av de revolutionära rörelserna mot bakgrund av de resurser och lagtekniska möjligheter vi har är tillräcklig och tillade att det gällde för säkerhetspolisen att skaffa sig en sansad och grundlig bedömning av läget och att rätta sin verksamhet där- efter. 
 68  
 Hans uppfattning var dock ingalunda oomstridd inom or- ganisationen. Hans efterträdare  
 Bryant hamnade också han på kollisionskurs med några av sina mer alarmistiska re- gionchefer, vilka var starkt kritiska till de av regeringen år 1972 ut- färdade tillämpningsföreskrifterna till personalkontrollkungörel- sen. Vid en konferens år 1976 tvingades Pierce påpeka att det ytterst var en huvuduppgift för statsmakterna hur extremisterna övervakades. 
 69 
  
 Även inom den militära säkerhetstjänsten kom alltså från mitten av  
 1970-talet 
  hotet från vänsterextremisterna att tonas ned i takt med att deras aktiviteter inom försvaret dämpades. 
  
 6.2.2 
  
 Åren  
  
 1980-2002 
  
 Allmänt 
 Under  
 1980-talet 
  förde de flesta politiska ytterlighetsrörelser i Sve- rige en tynande tillvaro. Revolutionära och antidemokratiska bud- 
  
 66  
 T.ex. protokoll 20.9.1980 från föreståndarmöte för sektions- och regionchefer 28- 30.5.1980, 5:720/6, vol. 14:107, SÄPO:s arkiv. Ett exempel på den avspända attityden redovi- sas i Jones: Politisk övervakning och personalkontroll  
 1945-1969 
  (SOU 2002:88) 
  
 67 
  
 PM ang. tillämpningen av personalkontrollkungörelsen 17.10.1972, F I, vol. 1, SÄPO:s ar- kiv 
  
 68 
  
 Protokoll från sektions- och rotelchefskonferens  
  
 14-17-11.1972. 
  5:720/6, löpnr. 4, SÄPO:s arkiv 
  
 69 
  
 Protokoll 3.11.1976 från regionkonferens för Övre och Nedre Norrlands regioner 26- 28.10.1976, 5:720/6, vol. 10, SÄPO:s arkiv 
  
 198 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 skap appellerade inte till den stora allmänheten. Den ideologiska splittringen var stor och grupperna blev alltmer marginaliserade. Det förhållandet att det förelåg motsättningar mellan Sovjetunio- nen och Kina och därmed mellan olika kommunistiska partier i Sverige inverkade dock inte i någon större utsträckning på säker- hetspolisens bedömning av hotet från de svenska vänsterextremis- terna. Det väsentliga var därför partiernas revolutionära kommunis- tiska ideologi. Även om det för tillfället fanns motsättningar mellan Sovjetunionen och Kina hade de gemensamma intressen, de kunde använda samma underrättelseteknik och de kunde ta hjälp av var- andras sympatisörer i Sverige. Säkerhetspolisen ansåg sig ha säkra belägg för att svenska kommunister användes för illegal verksam- het. Man förväntade sig också att inhemska sympatisörer skulle vara en angripare behjälplig under beredskaps- eller krigstillstånd. 
 En ytterligare utbrytning ur SKP skedde år 1980 då en del av vänsteroppositionen bildade SKP(ml), från år 1982 Sveriges Kom- munistiska Arbetarparti (SKA), som dock lades ned år 1992. Inför 1982 års riksdagsval uppmanade SKP sina medlemmar att rösta på socialdemokraterna och följande år övergick partiet till att arbeta för en demokratisk svensk socialism. Säkerhetspolisen förefaller vid denna tid i stort sett ha avskrivit SKP som ett hot mot rikets säker- het, även om disciplinen var hård och aktiviteten hög bland de ofta välutbildade medlemmarna. Det konstaterades att många arbetade under täcknamn och att partiets säkerhetstjänst var god för att skydda mot infiltration och kontroll. 
 70  
 År 1986 bytte partiet namn till Solidaritetspartiet och tog helt avstånd från marxism- leninismen, vilket hösten 1988 medförde att säkerhetspolisen inte längre fann skäl att ägna organisationen någon särskild uppmärk- samhet. 
 KPML(r) bedriver alltjämt verksamhet, numera inom det demo-  
 kratiskt-parlamentariska 
  systemet, om än med mycket begränsad framgång. Antalet medlemmar uppskattades i början av  
 1990-talet 
  till ca 3 000. Partiet har fortsatt sin revolutionära retorik men sä- kerhetspolisen bedömer i vart fall sedan mitten av  
 1980-talet 
  dess möjligheter att på egen hand åstadkomma en revolutionär situation i Sverige som minimala. Så sent som år 1988 ansåg en bedömare inom säkerhetspolisen att det verkliga hotet från partiet var att dess medlemmar kunde utnyttja ett skymningsläge till att försöka åstadkomma så mycket skada och oreda som möjligt, genom sabo- tage och liknande, för att den vägen antingen skapa den revolutio- 
  
 70  
 PM 7.6.1982, SAK  
 802006-0276, 
  löpnr 1, SÄPO:s arkiv 
 199 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 nära situationen, eller underlätta en sovjetisk invasion. Mot bak- grund av att ett inte obetydligt antal partimedlemmar innehade skyddsklassade befattningar kunde man, enligt samme bedömare, inte bortse från möjligheten att partiet medvetet sökte placera medlemmar på känsliga ställen. Partiet ansågs även sprida desin- formation och därigenom utså misstro mot myndigheterna. Som exempel nämndes det s.k. polisspåret i utredningen av mordet på statsminister Morgan. Partiet fortsatte sitt agerande på arbets- platserna genom att uppmuntra till vilda strejker. 
 Några år senare betonades främst partiets framgångsrika subver- siva verksamhet inom transportväsendet, skolan, exportindustrin, vård- och socialsektorn. Partiets internationella kontakter med pa- lestinska organisationer bedömdes utgöra ett potentiellt terrorist- hot. I mitten av  
 1990-talet 
  var bedömningen att inget tydde på att partiet inom överskådlig tid hade för avsikt att med våld söka för- ändra det politiska systemet. Men det förelåg ett latent infiltra- tionshot genom att medlemmar kunde söka anställning inom total- försvaret eller i  
 SUA-företag. 
  Kontakterna med palestinska organi- sationer ansågs inte längre utgöra något direkt hot mot svenska in- tressen. 
 APK återupptog under  
 1980-talet 
  den politiska utbildningen av partimedlemmar i Sovjetunionen och Östtyskland. Partiet försattes år 1995 i konkurs. Följande år bildade den tidigare partiordföran- den Bishop ett nytt parti under den då lediga beteckningen Hobbs (SKP). Detta är om möjligt än mer be- tydelselöst än vad APK var. 
 KAF bytte år 1982 namn till Socialistiska Partiet (SP). SP erhöll i riksdagsvalen åren 1985 och 1998 ca 15 000 röster respektive knappt 1 500 röster. I partiprogrammet från år 1994 betonades att man ville att övergången till socialism skulle ske fredligt. Enligt be- dömningar inom säkerhetspolisen från mitten av  
 1990-talet 
  var par- tiet knappast längre att beteckna som omstörtande, även om det inte kunde uteslutas att det nya och mer reforminriktade parti- programmet bara var ett slags dimridå. 
 Offensiv fortsatte fram till mitten av  
 1980-talet 
  sina försök att infiltrera SAP och SSU. Från år 1993 benämnde man sig Arbetar- förbundet Offensiv, som år 1997 ombildades till Rättvisepartiet Socialisterna med ungdomsorganisationen Elevkampanjen. Dessa organisationer bedömdes år 1998 ha starka ledare som inte var främmande för att använda sig av utomparlamentariska metoder. Elevkampanjen anses ligga nära de autonoma, anarkistiska grupper- na. (Begreppet autonom har av säkerhetspolisen under  
 1990-talet 
  
 200 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 använts som en samlingsbeteckning för hela den anarkistiskt präg- lade, aktivistiska utomparlamentariska vänstern.) 
 Anarkister 
 Omkring 1970 började nya anarkistiska grupper att växa fram i Sve- rige, särskilt inom kulturradikala kretsar. Bland de inblandade svenskarna i den s.k. Kröcherligan som i mitten av  
 1970-talet 
  för- beredde människorov av statsrådet  
 Roach 
  French var flertalet anarkister. Säkerhetspolisen misstänkte vid denna tid även andra kopplingar mellan svenska anarkister å ena sidan och västtyska och italienska terrorister å den andra, misstankar vilka dock inte kunde styrkas. 
 Mot slutet av  
 1980-talet 
  uppträdde anarkistiska ungdomsgrup- per, t.ex. Commando Coca Cola, alltmer våldsamt i samband med husockupationer. De var också inblandade i kravallartade demon- strationer, vandalism och sabotage riktade främst mot amerikanska intressen och multinationella företag. Särskilt drabbat var bensin- bolaget Miller som under åren  
 1986-91 
  utsattes för omkring 500 at- tentat. Bl.a. spolades år 1988 bensin mot en av bolagets stations- byggnader i Malmö som sedan antändes och en brandbomb kasta- des mot en Shellmack i Norrköping. En ny våg av angrepp mot Miller inleddes vid mitten av  
 1990-talet, 
  varvid som motiv angavs bolagets oljeutvinning i Nigeria. Även om få av brotten klarades upp, hade säkerhetspolisen uppfattningen att gärningsmännen hu- vudsakligen stod att finna i autonoma kretsar men i viss mån även bland yngre kommunister. 
 I mitten av  
 1980-talet 
  började säkerhetspolisen uppmärksamma brottslighet kopplad till djurrättsfrågor. Det förekom och före- kommer alltjämt aktioner för att befria försöksdjur och pälsdjur och skadegörelse/sabotage, t.ex. i form av mordbrand, riktad mot bl.a. livsmedelsindustri, pälsdjursuppfödning och hamburgerrestau- ranger. Personal vid sjukhus och institutioner som sysslat med djurförsök har utsatts för hot och trakasserier. Under  
 1990-talet 
  kom djurrättsaktivismen i allt högre grad att kopplas till de auto- noma kretsarna. Många gånger var samma individer aktiva såväl inom djurrättsaktivism som i antifascistiska, antisexistiska och an- tikapitalistiska nätverk. De senaste åren har denna typ av brottslig- het minskat. 
 I början av  
 1990-talet 
  började de anarkistiska grupperna att på allvar engagera sig i antifascistiska aktioner och miljöaktivism. 
 201 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 Våldsamma konfrontationer uppstod mellan anarkister och nazister bl.a. i samband med de senares firande av Clark dödsdag den 30 november. Senare har även andra politiska meningsmotståndare trakasserats, t.ex. Moderata kvinnoförbundet som höll sitt årsmöte i Malmö år 1997. Säkerhetspolisen förutsåg i samband med byg- gandet av Öresundsbron sabotage mot maskiner och byggnader, hot mot personal och aktioner mot kontor där viktiga handlingar förvarades. År 1995 omhändertogs också ett tiotal svenskar som deltagit i skadegörelse och olaga intrång vid anläggningar i Köpen- hamn. Andra aktioner avvärjdes. Gruppen Socialekologisk aktion sökte bl.a. medelst sabotage förhindra ett vägbygge i Stockholm och en av ledarna dömdes för uppvigling. 
 De senaste åren har autonoma grupper varit aktiva i kampen mot globalisering. Vid EU:s stats- och regeringschefsmöte i Göteborg i juni 2001 hörde således anarkister till de grupper som var mest ak- tiva i de våldsamma upploppen. 
 Den autonoma rörelsen var enligt säkerhetspolisens bedömning år 1987 genom sin anarkistiska grundkaraktär löst sammanfogad, men det fanns en klart organiserad kärna som hade kontakter med danska anarkister. Fem år senare ansåg sig säkerhetspolisen kunna konstatera att det fanns kontakter eller kopplingar mellan svenska anarkister och utländska terroristgrupper. Anarkisterna an- ses inte utgöra något egentligt hot mot rikets säkerhet. Deras mili- tanta uppträdande utgör emellertid en fara för enskilda personer, företag och institutioner, som är dem misshagliga. De utgör även ett hot mot andras grundlagsskyddade rättigheter, såsom yttrande- och demonstrationsfrihet. 
 Den militära säkerhetstjänstens hotbild 
 71 
  
 Den öppet subversiva verksamheten inom försvaret låg under 1980- talet på en mycket låg nivå och stämningen bland de värnpliktiga var positiv. Endast enstaka incidenter i form av t.ex. kollektiv sjukmönstring och demonstrationer rapporterades från förban- den. 
 72  
 Förutom viss propaganda från SKP:s och KAF/SP:s sida var de vänsterextremistiska organisationernas aktiviteter inom försva- 
  
 71 
  
 Till grund för detta avsnitt ligger, förutom det material som särskilt nämns i följande noter uppgifter som lämnats till kommissionen av bl.a. följande personer: Love, Wright, Terrell, Jefferson,  
  
 Bryant, Goodman, Graves, Carter, George, Brady och Horton 
  
 72 
  
 KU  
  
 005-103-813, 
  26.2.1981, Ö IV, och HPM 317 H, 26.8.1981, Säk/U HPM, MUST:s ar- kiv 
 202 
 SOU 2002:87 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
 ret ringa. 
 73  
 Inom den högsta militära ledningen bedömde man att extremistgrupperna inte utgjorde något hot mot försvaret. Denna hotbildsbedömning kom också med viss eftersläpning att prägla den militära säkerhetstjänsten på central nivå. 
 KPML(r) angavs år 1981 alltjämt söka bilda hemliga celler bland värnpliktiga vid förbanden. Sådana grupper hade varit aktiva i sam- band med strejk- och maskningsaktioner samt vid spridande av propaganda. Partiets medlemmar förutsattes under värnplikts- tjänstgöringen samla upplysningar om försvaret som skulle vidare- befordras till partiet i syfte att störta den borgerliga staten. 
 74  
 Partiet ansågs mer eller mindre medvetet ledas av de sovjetiska underrät- telsetjänsterna och bedömdes mot bakgrund av historiska erfaren- heter och utifrån dess uttalade våldstendenser i ett skymningsläge kunna bistå en angripare med underrättelser, sabotage och subver- sion. Samma bedömning gjordes såvitt avsåg APK. 
 SKP var visserligen uttalat försvarsvänligt, men enligt den militä- ra säkerhetstjänsten arbetade partiet i realiteten för att så stor del av arbetarmassan som möjligt skall göra värnplikt och lära sig bruka vapen därför att, när det nationella befrielsekriget är över, är det proletariatets uppgift att snarast fullfölja den socialistiska revolu- tionen. Partiet ansågs bedriva konspirativ cellverksamhet vid för- banden. 
 75  
 SKP liksom KAF/SP sades ha som uttalat mål att genom infiltration säkerställa besättandet av nyckelbefattningar så högt upp inom försvarsmaktens organisation som möjligt. Beträffande verksamheten bland de värnpliktiga tyckte sig säkerhetstjänsten ha kunnat iaktta att en kraftsamling skett mot att bedriva underrättel- severksamhet i syfte att gagna det egna målet i en framtid. De värnpliktiga medlemmarna skulle enligt denna bedömning söka sig till tjänstgöringsområden som ledde till placeringar inom högre re- gionala och centrala staber i fred eller krigsplacering inom brigad- eller fördelningsstaber. 
 76 
  
 Sammanfattningsvis bedömdes APK, KAF/SP, KPML(r) och SKP alltjämt under  
 1980-talets 
  första hälft utgöra ett starkt hot mot försvarsmakten. De ansågs bedriva subversiv verksamhet i mera utstuderad form än tidigare, varvid långsiktighet var en fram- trädande faktor. 
 77  
 Man kunde inte med säkerhet konstatera någon av främmande makt ledd eller stödd infiltration inom försvarsmak- 
  
 73 
  
 Specialorientering 17/81, 15.10.1981, Säk H 901:7029:7, B 1, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 74 
  
 Ibid. 
  
 75 
  
 Ibid. 
  
 76 
  
 HPM 215, 3.10.1983, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 77 
  
 Ibid. 
  
 203 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 ten. Däremot ansåg man att det sannolikt förekommit ett antal in- filtrationsförsök från personer tillhörande vänsterextremistiska or- ganisationer, främst riktade mot anställningar inom försvaret lik- som mot hemvärnet, frivilligorganisationerna och  
 SUA-arbeten. 
  En mängd kopplingar ansågs finnas mellan de kommunistiska partierna och fredsorganisationer, miljörörelsen och vänskapsföreningar. 
 78  
 Särskilt framhölls i sistnämnda sammanhang APK. 
 79 
  
 I början av  
 1980-talet 
  var uppfattningen inom säkerhetsavdel- ningen att den värnpliktsfackliga verksamheten kunde utnyttjas av företrädare för vänsterextremistiska organisationer. Denna upp- fattning stötte på patrull från ÖB Martin, som år 1983 rea- gerade mot de tämligen utförliga redogörelser för värnpliktskonfe- rensen och vapenfririksdagen, som lämnats i en årsöversikt rö- rande subversiv verksamhet inom försvarsmakten. 
 80  
 Värnpliktsfack- liga aktiviteter förekommer därefter inte i materialet. Värnplikts- vägran av politiska skäl bedömdes i vart fall från slutet av  
 1980-talet 
  sakna relevans för den militära säkerhetstjänsten. 
 Under senare delen av  
 1980-talet 
  nådde flera av de vänsterextre- mistiska partiernas medlemstillströmning och aktivitet ett botten- läge. Den öppet verkande revolutionära vänstern sågs som en kraft av marginell betydelse. Den subversiva verksamheten mot försvaret låg på en mycket låg nivå. Vad beträffade den dolda kommunistiska aktiviteten i omstörtande syfte befarade man att denna verksamhet skulle komma att förfinas och ta sig nya vägar i takt med att den extrema vänsterideologin förlorade sin attraktionskraft i demokra- tiska val. Infiltration av försvaret angavs av säkerhetstjänsten fort- farande vara en huvudpunkt på de revolutionära partiernas pro- gram. Från militär sida ansågs det därför finnas anledning till fort- satt vaksamhet. 
 81  
 SKP hade vid denna tid upphört att existera som politisk rörelse. Dess arvtagare Solidaritetspartiet hade tagit av- stånd från subversion och revolutionär kamp. Rörelsens ändrade inriktning ansågs böra leda till en omprövning från säkerhetssyn- punkt. Däremot ansågs KPML(r) och SP alltjämt som säkerhets- hot, varvid det beträffande KPML(r) särskilt noterades att partiet hade ett verksamt militärutskott och en uttalad subversiv ambition gentemot försvaret. 
 82 
  
 78 
  
 HPM 521, 7.12.1981, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 79 
  
 HPM 158, 19.2.1988, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 80 
  
 HPM 215, 3.10.1983, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 81 
  
 Specialorientering 7/87, Grundverk för vissa organisationer, F 1, vol. 261, och HPM 158, 19.2.1988, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 82 
  
 HPM 158, 19.2.1988, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 204 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 Under senare delen av  
 1980-talet 
  ansågs anarkisterna, ett be- grepp som inrymde allt från våldsfixerade terrorister till surrealis- tiska konstnärer och politiskt mycket medvetna människor, utgö- ra ett minimalt säkerhetshot ur försvarets synvinkel, även om det antimilitaristiska budskapet var klart markerat. 
 83  
 Sedan vissa auto- noma grupper i ökande omfattning genomfört aktioner som blivit alltmer våldsamma ändrades bedömningen. Genom att FMV hade ett avtal med bensinbolaget Miller ansågs hotet mot försvarsmakten från de autonoma ha ökat avsevärt. 
 84 
  
 Warszawapaktens upplösning och Sovjetunionens sammanbrott år 1991 innebar naturligtvis att den militära hotbilden förändrades på ett genomgripande sätt. Hotet om en invasion avskrevs på kort och medellång sikt. Underrättelseverksamheten mot Sverige från öst och väst bedömdes fortsättningsvis främst inriktas för stöd av eget lands näringsliv. 
 85  
 De svenska organisationer som mer eller mindre medvetet ansågs ha verkat för Sovjetunionens sak förlorade sin relevans. Mot denna bakgrund ägnades därefter de vänsterex- tremistiska rörelserna praktiskt taget ingen uppmärksamhet från den militära säkerhetstjänstens sida och numera anses inte någon sådan organisation utgöra ett hot mot rikets säkerhet. 
 6. 3 Fredsrörelserna och vapenvägrarorganisationerna 
 86 
  
 6.3.1 
  
 Åren  
  
 1945-65 
  
 Efter andra världskrigets slut fanns i vida kretsar runtom i världen en krigströtthet och fredsvilja. Den förnyade spänningen mellan blocken och uppkomsten av det kalla kriget skapade en känsla av hot. Denna känsla utnyttjades enligt säkerhetstjänsterna av Sovjet- unionen, vilket tog sig uttryck bl.a. i att en första Världsfredskon- gress hölls i Paris år 1949. Vid kongressen bildades Världsfredsrå- det. Senare samma år bildades en svensk organisation, från år 1951 benämnd Svenska Fredskommittén (SFK), som knöts till Världs- fredsrådet. Statspolisen bedömde i september 1949 att Världsfreds- rörelsen och dess svenska kommitté var den mest aktiva delen av 
  
 83 
  
 Specialorientering 7/87, Grundverk vissa organisationer, F 1, vol. 261, MUST:s arkiv 
  
 84 
  
 HPM 223, 24.4.1989, och HPM 282, 6.6.1989, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 85 
  
 HPM 147, 29.11.1995, MUST:s arkiv 
  
 86 
  
 Detta avsnitt bygger i huvudsak på Hodge: Den farliga fredsrörelsen (SOU 2002:90) 
  
 205 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 fredsrörelsen och drevs av de kommunistiska partierna och de kommunistiska täckorganisationerna genom kongresser och kon- ferenser. Denna form av fredsarbete uppfattades som utpräglat politisk och ingenting annat än en opportun arbetsform för den sovjetryska propagandan. Deltagarna i de internationella konfe- renserna hämtades huvudsakligen från den intellektuella medlö- parkadern och täckorganisationerna. De internationella fredskon- gresserna var inte bara propagandaföreställningar utan också fora för att anvisa riktlinjer för det lokala arbetet. På hemmaplan skulle de lokala kommunistorganisationerna genom sina ´fredskam- panjer´ och ´fredsoffensiver´ i press och på möten föra propagan- dan vidare. Denna statspolisens uppfattning om SFK som en sov- jetisk front- eller täckorganisation undergick inte några förändring- ar under tiden fram till mitten av  
 1960-talet. 
  
 Den militära säkerhetstjänsten gjorde likartade bedömningar. I en översikt rörande SKP och fredsrörelsen som utarbetats inom försvarsstabens inrikesavdelning år 1950 konstaterades att Världs- fredsrörelsen i huvudsak lagt sig mycket nära den linje som Sovjet- unionen drev i Förenta Nationerna. Det var alltså inte överraskan- de att SKP engagerat sig hårt i Världsfredsrörelsen och inlemmat detta arbete i det allmänna partiarbetet. Partiet ansågs nästla sig in i ideella sammanslutningar och organisationer i syfte att inom dessa skapa kommunistiska fraktioner. Allmänhetens kritiska inställning till kommunismen kunde härigenom avtrubbas. Inte heller den mi- litära bilden av Världsfredsrådets och Svenska Fredskommitténs funktion som en viktig del av det sovjetiska och kommunistiska propagandaarbetet undergick någon större förändring under perio- den. I en inom inrikesavdelningen upprättad PM från år 1962 
 87  
 rö- rande Världsfredsrådets och några andra internationella frontorga- nisationers (Den världsfackliga rörelsen, Kvinnornas Demokratiska Världsförbund och Demokratisk Ungdoms Världsfederation) verk- samhet i Sverige anfördes bl.a. följande. 
 De internationella frontorganisationerna utger sig för att vara ideella rörelser och kan därför locka  
 icke-kommunistiska 
  idea- lister att samarbeta (idealister som inte förstår att de därigenom går kommunisternas ärenden, eller som, ifall de misstänker en kommunistisk inblandning, ändock vill tro att den ideella tan- Esparza är rörelsens huvudintresse och att det, för den goda sakens skull, kan vara motiverat att ta en risk). 
  
 87  
 PM 25.5.1962, H  
 8100-5, 
  F I, vol. 22, MUST:s arkiv 
 206 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 De kommunistiska frontorganisationerna angavs ha tre särskilda uppgifter, nämligen att stödja Sovjetunionens politik i något visst avseende, att inverka på den allmänna opinionen i kommunistisk riktning och att vara rekryteringsbas för partifunktionärer. Avslut- ningsvis framhölls följande. 
 Att propaganda kan i mycket hög grad påverka folkmeningen är ett väl dokumenterat förhållande. Fullt klarlagt är också, att nu pågående propaganda måste betraktas som ett väsentligt risk- moment, därför att den kan verka förlamande och undergrävan- de på försvarsviljan. God kännedom om propagandaläget är följaktligen av stor vikt för försvarsmakten. En fortlöpande in- samling och bearbetning rörande propagandan torde vara bety- delsefull. 
 Under  
 1950-talet 
  bedömde statspolisen att de politiskt neutrala fredsorganisationerna, t.ex. Svenska Freds- och Skiljedomsföre- ningen (SFSF), riskerade att utnyttjas i den prosovjetiska propa- gandans tjänst. Mot decenniets slut rapporterades tecken på kom- munistisk verksamhet inom eller riktad mot SFSF:s ungdomsorga- nisation Ungdomens fredsförbund, bl.a. i form av kontakter mellan sovjetryska ambassadtjänstemän och företrädare för förbundet. Det fanns även misstankar om att den sovjetiska resebyrån Intou- rist subventionerade resor till öststater arrangerade av Ungdomens resebyrå, som drevs av Ungdomens fredsförbund. Det kunde kon- stateras att aktiva kommunister innehade förtroendeposter inom förbundet och man fruktade att blåögda idealister skulle låta sig utnyttjas av dessa durkdrivna funktionärer. År 1963 reagerade för- bundet självt på de kommunistiska inslagen och sådana personer avlägsnades. Även vissa lokalavdelningar av SFSF ansågs vara före- mål för kommunistisk infiltration. 
 Även den numerärt obetydliga men starkt antimilitaristiska Världsmedborgarrörelsen uppfattades på militärt håll från senare delen av  
 1950-talet 
  vara föremål för kommunistisk infiltration. Världsmedborgarrörelsen riktade genom broschyrer och torgmöten i närheten av militära förband angrepp mot de militära rustningarna och uppmanade till värnpliktsvägran. Sådana uppmaningar kunde innebära uppvigling enligt 11 kap. 5 § strafflagen och företrädare för rörelsen dömdes också för detta brott. 
 Från mitten av  
 1950-talet 
  drev krigsmakten och inte minst Jones kraftfullt frågan om anskaffande av ett svenskt 
 207 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 kärnvapen som ett nödvändigt led i den alliansfria politiken. Inom försvaret såg man därför allvarligt på det organiserade motstånd som bedrevs mot dessa planer, först inom Aktionsgruppen mot en svensk atombomb (AMSA) åren  
 1958-61 
  och sedan inom Kampan- jen mot atomvapen (KMA), från år 1961. Medan AMSA för sin opinionsbildning valde traditionella former som tidningsartiklar och opinionsmöten var ett väsentligt inslag i KMA:s verksamhet att efter utländsk, främst brittisk, förebild organisera antikärnvapen- marscher (Ursviksmarschen år 1961 och pingstmarscher åren 1962, 1963 och 1965) och en konferens för Norden som en kärnvapenfri zon år 1964. 
 Sovjetunionen ställde sig mycket avvisande till en svensk kärnva- penanskaffning. Säkerhetstjänsterna hyste därför misstankar om att AMSA var kommunistdirigerad eller i vart fall omedvetet gick kommunismens ärenden genom att försvaga den svenska försvars- viljan. Än större fog för sådana misstankar ansåg man sig ha beträf- fande KMA, som till skillnad mot AMSA inte gjorde några försök att hålla kommunister borta från verksamheten. Man var dock på militärt håll medveten om att det inom fredsrörelsen fanns en hel regnbåge av schatteringar, från de rödaste kommunister till idealis- ter helt i det blå. Från militär synpunkt ansågs fredsrörelsen värd att uppmärksamma dels därför att den hade möjlighet att inverka på folkopinionen i en för försvarsmakten oförmånlig riktning, dels 
 – och inte minst – därför att den kunde inverka undergrävande på försvarsviljan. 
 88 
  
 Mot slutet av den nu behandlade perioden började frågor om va- penvägran att tilldra sig ett ökat intresse från säkerhetstjänsternas sida. Tidigare hade det främst varit medlemmar av Jehovas vittnen som vägrat fullgöra värnplikt. Under åren  
 1961-65 
  genomförde en liten grupp ungdomar, som kallade sig Kommittén för icke- våldsaktioner, uppmärksammade demonstrationer varvid de propa- gerade bl.a. mot kärnvapen och allmän värnplikt. År 1963 bildade en grupp vapenfria tjänstepliktiga vid Arlanda flygplats Vapenvä- grarnas riksorganisation (VRO) som en intresseorganisation för vapen- och värnpliktsvägrare. I organisationens ledning fanns per- soner med koppling till KMA. Eftersom vissa styrelseledamöter i KMA var kommunister, såg statspolisen en möjlig koppling mellan VRO och SKP. Till misstanken bidrog även att SKP visat ökat in- tresse för de frågor som VRO drev. 
  
 88  
 PM 25.5.1962, H  
 8100-5, 
  F I, vol. 22, MUST:s arkiv 
 208 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 I en inom försvarsstabens inrikesavdelning upprättad PM från år 1964 konstaterades att bestämmelserna för vapenfri tjänst har i synnerhet under de två senaste åren livligt kritiserats av vapenväg- rarna själva och av representanter för ett antal fredsföreningar, av vilka särskilt nämndes SFSF, Svenska Världsfredsmissionen, Världsmedborgarrörelsen och den radikalpacifistiska Kommittén för  
 icke-våldsaktioner. 
  Dagstidningarna ägnade vapenvägrarna ett tämligen stort intresse. Efter motioner i riksdagen hade försvars- ministern tillsatt en utredning för att se över tjänstgöringsförhål- landena för de vapenfria tjänstepliktiga. Avslutningsvis framhölls i PM:n. 
 Tillstånd till vapenfri tjänst kan erhållas av den som söker sådan tjänst, om till ansökningen fogas en försäkran att bruk av vapen mot annan för sökanden skulle medföra djup samvetsnöd. Det kan antas att åtskilliga värnpliktiga som fullgör ordinarie tjänstgöring skulle kunna sanningsenligt avge en sådan försäk- ran. Bestämmelsen är så generöst formulerad att det för allt fler måste bli frestande att utnyttja den, såvida den vapenfria tjäns- ten får en mer attraktiv utformning. Ett sådant tillmötesgående av vapenvägrarnas krav, som kan uppfattas som en åt dem given förmån, kan förutsättas få biverkningar av negativ art bland öv- riga värnpliktiga. 
 89 
  
 6.3.2 
  
 Åren  
  
 1965-1980 
  
 Vid mitten av  
 1960-talet 
  förlorade frågan om en svensk anskaffning av kärnvapen sin aktualitet. KMA hade därmed förlorat sitt sam- manhållande mål. År 1966 associerades organisationen till SFSF för att helt upphöra omkring år 1969. Över huvud taget förlorade paci- fismen vid denna tid mycket av sin dragningskraft på ungdomen. Denna drogs i stället till  
 FNL-rörelsen 
  och de däri verksamma kommunistiska organisationerna. 
 Propagandan för värnpliktsvägran i förening med det förhållan- det att antalet vapenfriansökningar och totalvägrare ökade bedöm- des utgöra ett hot mot försvarsviljan och ytterst mot Sveriges värn- kraft. Säkerhetspolisen ansåg sig, särskilt fram till år 1967, kunna konstatera att SKP sökte infiltrera de pacifistiska sammanslutning- arna. Mot slutet av  
 1960-talet 
  blev det i och med den maoistiska kommunismens uppsving inte lika naturligt att sätta etiketten 
  
 89  
 PM 11.2.1964 angående vapenvägrare, Wilson arkiv, vol. 33, KrA 
 209 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 Moskvadirigerad på den försvarsfientliga verksamheten. Vid ett föreståndarmöte inom säkerhetspolisen hösten 1968 inkluderades inte värnpliktsvägrarna bland vänsteraktivisterna. Värnpliktsvägrar- na ansågs styras av så många olika motiv att de inte kunde inplace- ras under någon politisk etikett, oavsett att det stod klart att många av dem var vänsterextremister. 
 År 1967 bildades en ny organisation för värnpliktsvägrare, Värn- pliktsvägrarnas informationstjänst, som snart kom att byta namn till Värnpliktsvägrarnas centralorganisation (VCO). Organisatio- nen spred information om och propagerade för vapenfri tjänst. Den kom emellertid snart att kräva att det militära försvaret i traditio- nell form skulle avskaffas. Man önskade verka för en positiv fred, innebärande en omfördelning av samhällets resurser i utjämnande syfte, för eliminerande av den alltmer vidgade klyftan mellan  
 i-land 
  och  
 u-land 
  och av de sociala och ekonomiska motsättningarna inom nationerna. Om det osannolika skulle inträffa att Sverige ut- sattes för ett militärt angrepp, skulle det mötas med civilmotstånd från ett enat folk. En inspirationskälla för detta synsätt var de icke- våldsaktioner som förekommit i samband med Warszawapaktsför- bands inmarsch i Tjeckoslovakien år 1968. Som medel i kampen förordades både vapenfri tjänst och totalvägran. Radikaliseringen fortsatte och VCO hävdade att det svenska försvaret var ett klass- försvar syftande till att bevara de rådande maktförhållandena. År 1971 hade VCO utvecklats till en revolutionär, antimilitaristisk or- ganisation på socialistisk grund, som förordade politisk militär- tjänstgöring där de värnpliktiga skulle fullgöra sin grundutbild- ning och bedriva propaganda inifrån. I andra hand rekommendera- des totalvägran. Vid denna tid hade VCO emellertid överflyglats av andra vänsterextrema organisationer. Organisationen torde ha upphört följande år. 
 En annan organisation med likartad inriktning på att infiltrera försvaret för spridande av antimilitaristisk propaganda var Mot- ståndsgruppen, som bildades år 1969 och gav ut skriften Infiltrera, totalvägra. Organisationen upphörde emellertid snart. Ytterligare en organisation som uppmärksammades i detta sammanhang var den Fredspolitiska föreningen PAX, en organisation med klart försvarsnegativ tendens vid de flesta av våra universitetsorter och inom vilken förening finns en vapenvägrarsektion. 
 90  
 PAX i Lund hade i sin tidskrift Vägrarbulletin förordat antikuppaktioner mot militära förband i syfte att framställa militären i dålig dager för 
  
 90  
 Handbrev från C Fst/Säk till C Fst, C VPV, Ellis, C Und/Säk vid milostaberna m.fl., 24.3.1970, H 2, Ö VIII, vol. 1 
 210 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 att visa hur sårbar den var. 
 91  
 PAX associerades år 1967 till Burton och upphörde helt år 1971. 
 Inom försvaret var rapporteringen om demonstrationer i sam- band med inskrivningsförrättningar och spridning av propaganda mot värnpliktstjänstgöring frekvent. 
 92  
 Försvarsstabens säkerhets- avdelning var bekymrad över propagandan för vapenfri tjänst och värnpliktsvägran och mot försvaret som sådant. 
 93  
 Det fanns i vart fall under senare delen av  
 1960-talet 
  misstankar om att fredsorgani- sationerna hade kopplingar till VPK. Exempelvis bedömdes SFSF, som uppgavs samarbeta med bl.a. SFK, medvetet eller omedvetet gå Sovjetunionens ärenden. 
 94  
 I en inom säkerhetsavdelningen upprät- tad sammanställning från år 1975 angavs att tecken tydde på att pa- cifisterna på nytt satsade på att vinna ungdomen genom att anpassa programmet till de revolutionära riktningarna.  
 Icke-våldsaktioner 
  misstänktes utnyttjas även i fredstid för att bryta imperialisternas och monopolkapitalisternas makt. 
 95 
  
 6.3.3 
  
 Åren  
  
 1980-2002 
  
 I slutet av  
 1970-talet 
  övervägde NATO anskaffning av neutron- bomber. NATO:s beslut i december 1979 att som ett svar på Sov- jetunionens gruppering av SS  
 20-missiler 
  i de östeuropeiska satellit- staterna placera kärnvapenbestyckade robotar i Västeuropa utlöste en ny våg av fredsaktivism över hela kontinenten och under 1980- talet seglade de svenska fredsrörelserna i medvind. 
 SFK hade under åren  
 1965-72 
  legat i träda. I och med att organi- sationen upptogs i paraplyorganet Sveriges Fredsråd bröts i viss mån dess isolering. SFK drev frågor om nedrustning, kärnvapen- motstånd (inklusive motstånd mot neutronbomber) och stöd till befrielserörelser i Afrika och Latinamerika. 
  
 91 
  
 Skrivelse 19.5.1970, Säk H 901, Ö VIII, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 92 
  
 Se t.ex. skrivelser ang. demonstrationer i samband med inskrivning av värnpliktiga , KU 50/24, 16.2.1966, Ö IV, vol. 83 och KU 01/29, 26.9.1968, Ö IV, vol. 112, ang. utdelning av Handbok för värnpliktsvägrare vid Lunds universitet, KU 01/32, 16.10.1968, Ö IV, vol. 112, och i samband med inskrivningsförrättning i Gävle, KU 04/64, 11.10.1968, Ö IV, vol. 114, MUST:s arkiv 
  
 93 
  
 Se t.ex. PM upprättad inom Fst/Säk om ev. gemensam aktion i samband med inryckning till värnpliktstjänstgöring i Skåne av SDS, PAX och VCO, KU 100/12, 30.1.1969, Ö IV, vol. 134, MUST:s arkiv 
  
 94 
  
 Redogörelse för möte med regional säkerhetspersonal, 16.10.1975, Ö IV, vol. 450, MUST:s arkiv 
  
 95 
  
 Orientering om aktuella politiska organisationers utveckling, 9.9.1975, Ö IV, vol. 450, MUST:s arkiv 
  
 211 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 SFSF som haft en låg aktivitetsnivå under huvuddelen av 1970- talet mångdubblade på några år sitt medlemsantal. Organisationen propagerade för värnplikts- och vapenvägran. Från år 1983 bedrev SFSF även en kampanj mot den svenska krigsmaterielexporten och kartlade delar av den svenska försvarsindustrins handelsförbindel- ser, bl.a. Bofors´ export av Robot  
 70-systemet 
  till Oneal och Förenade Arabemiraten. Liknande aktioner bedrevs av Aktions- gruppen mot svensk vapenexport. En lokalförening inom SFSF studerade det svenska samhällets sårbarhet avseende elförsörjning. Utomparlamentariska aktioner riktades bl.a. mot kärnkraftverket i Ringhals och mot ett fartyg som transporterade kärnavfall. 
 Det tillkom en rad yrkesgrupper för fred, som i första hand en- gagerade sig mot kärnvapen. 
 96  
 Miljö- och solidaritetsfrågor kom alltmer att integreras i fredsarbetet. I samarbetet med miljörörelsen blev kampen mot kärnvapen och kärnkraft en gemensam nämna- re. 
 97  
 Freds- och miljöaktivister, t.ex. inom Greenpeace, organisera- de starka protester mot besök av utländska, främst amerikanska, örlogsfartyg som hade möjlighet att medföra kärnvapen. Man sökte bl.a. genom annonser riktade till båtfolk organisera en fredseska- der av fritidsbåtar som skulle lägga sig i vägen för örlogsfartyg från kärnvapenstater på väg att besöka svenska hamnar. 
 98  
 Flera hamnkommuner beslutade att inte medverka vid sådana besök. Uppgifterna om att fartygen var kärnvapenbestyckade byggde en- ligt den militära säkerhetstjänstens mening på sovjetisk desinfor- mation. Det s.k. Kontaktnätet icke våld, en lös sammanslutning av freds- och miljöaktivister, bedrev organiserade kurser i  
 icke-våld 
  och passivt motstånd. 
 99 
  
 Säkerhetstjänsterna uppfattade under  
 1980-talet 
  Sovjetunionens subversiva verksamhet som alltmer sofistikerad. Syftet med denna ansågs vara att åstadkomma en ur sovjetisk synvinkel gynnsam ut- veckling på det internationella planet, t.ex. genom att söka påverka opinioner och beslutsfattare i omvärlden eller avleda allmänhetens uppmärksamhet från händelser med negativa konsekvenser för Sov- jetunionen. Härvid använde man sig av s.k. aktiva åtgärder i form 
  
 96 
  
 T.ex. Läkare mot kärnvapen. En liknande organisation var Idrottare för fred och miljö, som tycktes stå Svenska Fredskommittén nära, HPM 138, 31.5.1990, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 97 
  
 KU  
  
 001-098-84 
  och KU  
 001-099-84, 
  Ö IV, och HPM 406, 20.9.1985, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 98 
  
 HPM 706, 26.6.1987, Utg HPM, MUST:s arkiv. En sådan aktion år 1987 i syfte att för- hindra att två amerikanska örlogsfartyg anlöpte Stockholms hamn misslyckades till följd av att organisatörerna missbedömt tiden för fartygens anlöpande och eskadern därför kom för sent, HPM 158, 19.2.1988, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 99 
  
 HPM 248, 10.5.1989, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 212 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 av bl.a. utnyttjande av inflytelseagenter och frontorganisationer samt desinformation. 
 100 
  
 Visserligen misslyckades Sovjetunionens massiva propaganda- kampanj mot NATO:s utplacering av medeldistansrobotar i Euro- pa. Men Sovjetunionen bedömdes fortsättningsvis söka utnyttja de stora skarorna av fredsaktivister i Västeuropa för att skapa infly- tande. 
 101  
 De traditionella frontorganisationernas, exempelvis SFK, betydelse för de kommunistiska staternas subversiva verksamhet i syfte att försvaga försvarsviljan ansågs ha avtagit bl.a. till följd av en ökad misstänksamhet bland allmänheten i väst. 
 102  
 I stället bedöm- des Sovjetunionen söka få ut sitt budskap genom mindre kompro- metterade fredsorganisationer, vilka såg USA som det avgörande hotet mot världsfreden och betraktade Sovjetunionen som progres- sivt och fredssträvande. De delade i mycket den officiella sovjetiska synen och stödde t.ex. idén om en nordisk kärnvapenfri zon. 
 103 
  
 I sovjetisk ledande press publicerades artiklar som belyste Sov- jetunionens syn på de olika proteströrelserna i väst. Däri konstate- rades att fredsrörelsen alltjämt stod i centrum för sovjetiskt intres- se. Ett problem ur sovjetisk synvinkel var att miljö- och fredsrörel- serna hade en mycket bredare social bas än  
 1960-talets 
  vänsterrö- relser och rymde allt från anarkister, reformister och troende krist- na till pseudomarxister. Den främsta uppgiften för de kommu- nistiska partierna i väst var därför, enligt artikelförfattarna, att till- föra de nya rörelserna en bättre organisation, en högre grad av poli- tisk medvetenhet och en djupare förståelse för det historiska per- spektivet. 
 104 
  
 Enligt uppgifter från utländska samarbetspartner i början av  
 1980-talet 
  låg Sovjetunionen och Östtyskland bakom och styrde fredsorganisationerna. Säkerhetstjänsterna sökte belägg för dessa uppgifter genom att kartlägga nätverk mellan olika organisationer och följa upp vilka utspel som de gjorde. Det kunde konstateras att vissa sådana utspel, t.ex. för en kärnvapenfri zon i Norden, innebar ett stöd för sovjetiska ståndpunkter. Det bedömdes kunna vara tro- ligt att det i vissa fall rörde sig om direkt samordnade aktioner från Sovjetunionens sida. 
 105  
 Som stöd för sådana antaganden anfördes att den debatt och den opinionsbildning som skedde i fredsorgani- 
  
 100 
  
 ÖB:s säkerhetsorientering 18.4.1985, underbilaga 2, Säk H 901:6559, SAK  
  
 001301-8262, 
  SÄPO:s arkiv 
  
 101 
  
 HPM 1113, 27.3.1985, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 102 
  
 HPM 666, 24.10.1988, och HPM 744, 30.11.1988, Utg HPM, MUST:s arkiv. 
  
 103 
  
 HPM 706, 26.6.1987, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 104 
  
 HPM 1234, 13.9.1984, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 105 
  
 HPM 521, 7.12.1981, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 213 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 sationernas tidningar och andra publikationer, vid demonstrationer m.m. nära anslöt till artiklar i sovjetisk press såväl vad avsåg ordaly- delse som publiceringstidpunkt. 
 106  
 Vidare deltog informatörer och politiker från Sovjetunionen och Östtyskland ofta i fredsrörelser- nas aktiviteter. Påverkan ansågs också kunna ske genom Sovjetuni- onen ideologiskt närstående svenska partier, vilka hade täta kontak- ter med fredsorganisationerna. 
 107  
 Detta gällde särskilt SFK med dess starka kopplingar till VPK och sedermera till APK liksom till det av Sovjetunionen alltjämt dominerade Världsfredsrådet. Ledan- de personer inom SFK konstaterades ha förbindelser med personal vid den sovjetryska ambassaden och andra som misstänktes för att bedriva subversiv verksamhet. Men även SFSF hade, enligt en inom säkerhetspolisen år 1981 upprättad PM, trots sin stadgeenliga poli- tiska obundenhet, mer och mer tappat sin objektivitet i sina be- dömningar. Huruvida de nya smågrupperna inom fredsrörelsen var kommunistinfiltrerade hade säkerhetspolisen inte någon säker uppfattning om men det ansågs inte uteslutet att någon av organi- sationerna mottagit ekonomiskt stöd från Sovjetunionen. 
 Några säkra belägg för misstankarna om direkta kontakter i sub- versivt syfte mellan öststaternas underrättelse- och säkerhetsorgan å ena sidan och svenska vänster- och fredsorganisationer å den and- ra sidan fann man emellertid inte. Efter en inspektion av säkerhets- polisen år 1983 förklarade justitieminister Patton bl.a. att ut- ländska propagandaorganisationer inte var något primärmål för sä- kerhetspolisen. I vart fall därefter var det, enligt vad som uppgetts för kommissionen, endast SFK, dess avknoppningar och ledande personer inom dessa som säkerhetspolisen ägnade någon uppmärk- samhet. Men även senare hade man inom säkerhetspolisen uppfatt- ningen att de idealistiska fredsrörelserna exploaterades från väns- terextremistiskt håll med Sovjetunionen i bakgrunden. Den militära säkerhetstjänsten fortsatte att följa upp fredsrörelserna. 
 Under senare delen av  
 1980-talet 
  föreföll Sovjetunionen sträva efter en ökad integration med Västeuropa för att därigenom minska USA:s dominans. Påverkanskampanjer med teman som Norden – kärnvapenfri zon och Östersjön – ett gemensamt hav bedömdes öka i intensitet. De vidgade kontaktytorna mellan Sverige och Sov- jetunionen ansågs öka riskerna för agentvärvning, i synnerhet av in- flytelseagenter i folkrörelseorganisationer och bland förtroendeval- da på lokal och regional nivå. 
 108 
  
 106 
  
 HPM 215, 3.10.1983, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 107 
  
 HPM 521, 7.12.1981; Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 108 
  
 HPM 655, 5.12.1989, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 214 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 En nordisk freds- och miljöfestival arrangerades i juni 1989 i Murmansk. Bakom arrangemanget stod bl.a. SFK, Miljöförbundet, Svenska kvinnors vänsterförbund och Kvinnor för fred. Festivalens målsättning ansågs ligga helt i linje med de idéer om samarbete i Norra ishavet och närliggande landområden som Tyler presen- terat och risken för ett sovjetiskt inflytande över den svenska freds- och miljörörelsen bedömdes av den militära säkerhetstjäns- ten som stor. Någon organiserad politisk diskussion tycks emeller- tid inte ha förekommit i samband med festivalen. 
 109 
  
 Samma år planerade Next Stop, som beskrevs som en lös organi- sation av ungdomar, möjligen med förbindelser i anarkistkretsar och autonoma grupper, en fredsresa till Moskva. Projektet ansågs innebära utomordentliga möjligheter för Sovjetunionen att ut- veckla en ny organisation för propaganda och subversion i väst. En- ligt den militära säkerhetstjänstens bedömning försökte också de sovjetiska myndigheterna påverka och utnyttja organisationen i propagandasyfte, men eftersom ungdomarna inte primärt drevs av politisk övertygelse utan snarare var ute efter en kul grej var de svårhanterliga. Vissa grupper inom rörelsen bedömdes inte vara främmande för att genomföra olagliga direkta aktioner mot t.ex. militära anläggningar och kärnkraftverk såväl i Norden som i Sov- jetunionen. Enligt säkerhetsavdelningen blev Moskvaresan ett misslyckande sett från arrangörernas synpunkt. 
 110 
  
 Argumenten mot den svenska försvarspolitiken blev efter hand i allt större utsträckning ekonomiska. Exempelvis krävde Stoppa  
 JAS-kampanjen 
  år 1989 i upprop att pengarna i stället skulle använ- das till skola, barnomsorg och sjukvård. Bakom uppropen stod ett stort antal fredsorganisationer liksom ett antal kända personer re- presenterande bl.a. Svenska kyrkan och kulturlivet. 
 111  
 En annan ny- startad organisation var Skattebetalare för fred, som ansåg det för- kastligt att betala skatt till försvarsändamål. 
 112  
 SFSF, som i slutet av  
 1980-talet 
  bedömdes ha lämnat sin rent pacifistiska inställning för en mer pragmatisk syn på försvar och säkerhetspolitik, bedrev hös- ten 1991 en kampanjvecka under parollen Militärens miljarder till miljö och utveckling. 
 113 
  
 109 
  
 HPM 029, 20.1.1989, HPM 070, 10.2.1989, och HPM 543, 17.8.1989, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 110 
  
 HPM 071, 10.2.1989, HPM 215, 19.4.1989, HPM 542, 17.8.1989, HPM 581, 21.9.1989, HPM 627, 6.11.1989, och HPM 053, 1.3.1990, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 111 
  
 HPM 033, 19.2.1990, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 112 
  
 HPM 194, 29.6.1990, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 113 
  
 HPM 158, 19.2.1988, Utg HPM, och HPM 079, 16.3.1992, SäkU PM, MUST:s arkiv 
  
 215 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sovjetunionens sammanbrott fick naturligtvis till följd att risken för att de svenska fredsrörelserna skulle utnyttjas av främmande makt drastiskt minskade. Den militära säkerhetstjänsten bedömde dock att det förelåg ett visst hot från freds- och miljögrupper mot militära anläggningar, närmast i form av aktioner som syftade till att hindra försvarsanställda att nyttja anläggningarna eller begränsa deras rörelsefrihet. Våld eller hot om våld ansågs inte kunna uteslu- tas mot bakgrund av att det förekommit lindrigare former av sabo- tage. 
 114 
  
 Säkerhetstjänsterna såg med stort allvar på plogbillsrörelsen, ett nätverk av aktionsgrupper, som åtminstone inledningsvis ansågs stå den Kristna fredsrörelsen nära. Rörelsen bedömdes även ha nära kopplingar till syndikalister och eventuellt även till anarkister och autonoma grupper. Plogbillsaktivister hade med början år 1987 ge- nomfört flera aktioner mot försvaret och försvarsindustrin. Bl.a. angreps järnvägstransporter av artilleripjäser och intrång skedde i FMV:s lokaler i Eskilstuna varvid viss materiel utsattes för åverkan. Sommaren 1993 tog sig aktivister in på SAAB:s område i Linköping och skadade ett  
 JAS-plan. 
  En liknande aktion genomfördes vid F 7 i Såtenäs år 1994. 
 115  
 Plogbillsrörelsens aktioner utgjorde ett hot främst mot de berörda företagen och förbanden. För de brottsut- redande åtgärderna svarade säkerhetspolisen. Kännetecknande för Fritz var att deltagarna efter en genomförd aktion stanna- de på platsen och lät sig gripas för att sedan utnyttja den följande rättsprocessen till att argumentera för sitt handlande. 
 116  
 I frågor rö- rande ett förbättrat säkerhetsskydd i form av bevakning och tek- niskt tillträdesskydd samarbetade polisiär och militär säkerhets- tjänst. Numera anses plogbillarna söka inleda en dialog med po- lis, militär och försvarsindustri för att på detta sätt påverka besluts- fattarna. 
 117 
  
 114 
  
 HPM 051, 7.2.1992, MUST:s arkiv 
  
 115 
  
 HPM 254, 14.7.1993, och HPM 015, 28.1.1994, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 116 
  
 Subversion. Halvårsrapport  
  
 1.4-30.9.1990, 
 001301-1846, 
  löpnr 6, SÄPO:s arkiv 
  
 117 
  
 Årsrapport från författningsskyddet 1997.  
  
 001301-1846, 
  löpnr 6, SÄPO:s arkiv 
 216 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 6. 4 Högerextremistiska och nazistiska rörelser 
 118 
  
 6.4.1 
  
 Åren  
  
 1945-1965 
  
 Vid andra världskrigets slut var de svenska nazistiska och högerex- tremistiska organisationerna små, splittrade, svaga och demoralise- rade. I 1944 års riksdagsval hade Svensk Socialistisk Samling (SSS) fått ca 3 000 röster och Sveriges Nationella Förbund (SNF) ca 3 800 röster. Nysvenska rörelsen (NSR) hade samma år ca 4 000 medlemmar. 
 Inom försvarsmakten uppmärksammades i slutskedet av andra världskriget och de närmaste åren efter krigets slut det hot som fö- rekomsten av nazister och eljest tyskinfluerade befäl riktade mot försvarsmaktens anseende. 
 119  
 Sådana befäl, i synnerhet officerare i högre befattningar, ansågs kunna skada allmänhetens förtroende för försvaret och, kanske än viktigare, de västliga segrarmakternas uppfattning om detta. 
 120  
 Risken för en uppblomstring av nazismen i Sverige och därmed uppkommande fara för ingripande från främ- mande makts sida kunde däremot enligt en bedömning år 1945 an- ses obefintlig eller ringa, allt under förutsättning att vi själva kon- trollerar dessa företeelser. 
 121 
  
 Under decennierna närmast efter krigsslutet fortsatte splittring- en med interna bråk inom och mellan de högerextremistiska orga- nisationerna. År 1956 bildades Nordiska rikspartiet (NRP) med rötter i det några år tidigare nedlagda SSS. Tillsammans med sin ungdomsorganisation Nordisk ungdom etablerade sig NRP under  
 1960-talet 
  som det ledande nazistiska partiet. Partiets verksamhet var inledningsvis nästan uteslutande inriktad på södra Sverige, där man drev en häftig propaganda med antisemitiska inslag. Under 1950- och  
 1960-talen 
  tillkom också flera små högerextremistiska organisationer, bl.a. Carlbergska stiftelsen, Fri Front, Frisinnade rikspartiet, Reformpartiet och S:t Michaelsorden. NSR tog i början av  
 1960-talet 
  avstånd från nazism och antisemitism. Man beskrev sig som en partilös korporativistisk rörelse, som verkade för ett starkt försvar och europeisk enhet, och som en antikommunistisk 
  
 118 
  
 Avsnittet grundas i huvudsak på Miller: Säkerhetstjänst, nazism och höger- extremism  
  
 1946-1980 
  och Guerrero: Säkerhetspolisens övervakning av svensk hö- gerextremism, båda i SOU 2002:94. Muntliga uppgifter har inhämtats av bl.a. Luna, Terrell och Jackson 
  
 119 
  
 Moon (fp) 5.3 och 10.4.1946 i riksdagens andra kammare 
  
 120 
  
 Hoffman dagbok 18.10.1945 och 26.2.1946, KrA. 
  
 121 
  
 11.5.1945, Wagner o, vol. 2, MUST:s arkiv 
  
 217 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 kamporganisation. Genom den redan år 1951 bildade Europeiska sociala rörelsen odlade NSR kontakter med nazistiska och högerex- tremistiska organisationer utomlands. 
 Medlemstalen inom organisationerna var vikande och rekryte- ringssvårigheter ledde till en allt högre medelålder. Organisationer- nas usla ekonomi medförde svårigheter för dem att ge ut sina tid- ningar. De bedrev dock en livlig mötesverksamhet och sökte även, om än i obetydlig omfattning, att sprida propaganda inom försvaret och i skolorna genom tidningar och andra trycksaker. Säkerhets- tjänsterna uppfattade dem emellertid inte som något verkligt hot mot det bestående samhället. I början av  
 1950-talet 
  åtalades dock en av de tidigare ledarna för SSS, Gordon, för olovlig kår- verksamhet men frikändes. Och år 1965 väckte ett tidningsavslö- jande om att nazister inom den Carlbergska stiftelsen förfogade över vapen stor massmedial uppmärksamhet. Verksamheten var dock sedan tidigare känd för säkerhetspolisen, som emellertid inte haft tillräcklig grund för ett ingripande. Den ledande personen dömdes till dagsböter för olaga vapeninnehav. I en inom försvars- stabens inrikesavdelning år 1964 upprättad orientering om nyna- zismen konstaterades att nynazistiska tendenser inte hade iaktta- gits inom försvarsmakten. 
 Nynazismen belastas kraftigare av sin historiska bakgrund än någon annan politisk åskådning. Den svenska nynazismen för- svagas ytterligare av uppdelningen på olika konkurrerande sammanslutningar. Dessa tycks alla befinna sig i ekonomiska svårigheter. Nazistisk propaganda uppmärksammas genast och brännmärks eftertryckligen i pressen och på annat sätt. I dagens Sverige råder inte heller några sådana ekonomiska eller psykolo- giska förhållanden, som med särskild fördel kan utnyttjas av en nazistisk propaganda. Motståndet och svårigheterna kunde knappast vara större, utsikterna till framgång knappast mindre. Likväl kan verksamheten fortgå. Fenomenet är en påminnelse om att Sverige ingalunda är så alldeles immunt mot extrem poli- tisk propaganda som andra omständigheter ibland tycks ge vid handen. 
 122 
  
 122  
 22.10.1964, H  
 9010-1, 
  F I, vol. 1, MUST:s arkiv 
 218 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 6.4.2 
  
 Åren  
  
 1965-1980 
  
 Säkerhetspolisen gjorde år 1966 en tämligen omfattande samman- ställning för internt bruk om de nazistiska och högerextremistiska organisationerna. Sammanställningen innehöll uppgifter om orga- nisationerna och om ledande personer inom respektive rörelse på central och lokal nivå. Organisationerna bedömdes knappast inne- bära något hot. Tre kategorier av nazister kunde urskiljas. En grupp utgjordes av sådana som var idealistiskt inställda och främst ville odla det historiska arvet och verka för en högre folkmoral; sådana tankar bör vara vederbörandes ensak och motiverar inga som helst ingripanden. En annan grupp var rasfanatikerna, som gjorde sig skyldiga till hets mot folkgrupp. Och den tredje gruppen bestod av de överspända och omdömeslösa fanatikerna som umgås med pla- ner att genom väpnade kårer eller enskilda aktioner utöva våld mot oliktänkande. Endast de två senare kategorierna borde fortsätt- ningsvis vara föremål för övervakning. 
 Under  
 1960-talets 
  senare hälft ökade NRP påtagligt sina aktivi- teter i form av affischering och spridande av flygblad. I början av  
 1970-talet 
  riktades propagandan särskilt mot vissa militära förband. Vid ett par förband bildades soldatklubbar, varav en ägnade sig åt vapenanskaffning och skjutövningar. Ett postorderföretag med nära anknytning till partiet sålde inte bara nazistiska emblem och texter till kampvisor utan även hjälmar, bajonetter etc. Någon gång år 1971 eller 1972 bildades kamporganisationen Rikspartiets ak- tionsgrupp (RAG) med grupper i sex större städer. Dessa skulle fysiskt stödja partiet och kämpa om makten på gatorna. Det skulle bli ett slut på demokratiska käbbeltendenser. Sommaren 1974 utförde ledande personer inom RAG attentat med rökbomber dels mot en Stockholmsbiograf som premiärvisade filmen Det vå- ras för Thomas, dels utanför Demokratisk Allians kontor i Stock- holm. 
 Förundersökningen rörande dessa brott och i samband därmed gjorda husrannsakningar liksom vid samma tid lämnade uppgifter från en meddelare gav en skrämmande bild av partiet. Även om många av uppgifterna var obestyrkta, bedömde säkerhetspolisen i mitten av  
 1970-talet 
  NRP som en ytterst våldsbenägen rörelse som förfogade över egna vapendepåer och som genom infiltration av försvaret sökte få tillgång till dess vapenförråd. Det fanns skäl att misstänka att partiet förberedde en våldsam omstörtning av det svenska samhället liksom attentat mot vissa personer och funktio- ner. För hjälp med att utföra attentatsplanerna misstänktes partiet 
 219 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 ha kontaktat systerorganisationer i Italien. Enstaka medlemmar an- sågs kunna komma att företa sig i stort sett vad som helst, om till- fälle gavs. Samtidigt konstaterades att NRP var en obetydlig sekt med mellan 500 och 1 000 medlemmar utan möjlighet till politisk påverkan. Dess möjligheter att under överskådlig tid störta det svenska samhället med våld bedömdes i realiteten som obefintliga. Partiet skulle dock utan tvekan kunna orsaka stora skador för sam- hället och människor skulle kunna komma till skada eller dödas. Denna bild torde ha förstärkts genom uppgifter under decenniets senare del om att en terrorgrupp bildats i Stockholm och om att partiet hade kontakter med tyska nazistpartier, med vilka man pla- nerade gemensamma aktioner, bl.a. vapenanskaffning. År 1978 konstaterade säkerhetspolisen att NRP beslutat att satsa på ung- dom, en aktivitet som närmast skulle skötas av aktionsgrupperna, och att hetspropaganda hade förekommit mot judar och invandrare i vissa skolor. 
 NSR och SNF utgjorde närmast ett ordningspolisiärt problem med hänsyn till de bråk som brukade uppstå med vänstergrupper i samband med t.ex. 30 novembermötena vid JohnsonXII-statyn 
  i Kungsträdgården i Stockholm. I början av  
 1970-talet 
  uppgav dock meddelare att det inom NSR fanns en radikalare grupp om  
 25-50 
  personer som sökte göra sig gällande genom våldsaktioner och att det förekom kontakter mellan NSR och den kroatiska terroristor- ganisationen Hicks. Någon dokumentation av hur säkerhetspoli- sen värderade dessa uppgifter har inte påträffats. År 1980 valdes NSR:s ordförande till ordförande också i SNF, vilket medförde att SNF splittrades. 
 Som ett svar på den radikala vänsterns aktiviteter bildades år 1967 Demokratisk Allians (DA). Organisationen sade sig motarbe- ta alla former av totalitär diktatur och sådana organisationer som motarbetade demokratin men såg i första hand som sin uppgift att motverka kommunismen och  
 FNL-rörelsen. 
  De ofta unga med- lemmarna störde  
 FNL-rörelsens 
  aktioner, exempelvis genom mot- demonstrationer. År 1970 var organisationen inblandad i en brand i  
 FNL-tryckeriet 
  i Stockholm. Och år 1973 avskedades en värnplik- tig fänrik och medlem i DA efter en sprängämnesstöld från P 10 i Strängnäs. Organisationen fick tidigt rykte om sig att vara positivt inställd till nazism och uppgavs ha visat antisemitiska tendenser. Säkerhetspolisen bedömde i slutet av år 1974 att DA genomgått en viss självsanering men att organisationen visat prov på omognad och brist på omdöme. Något tecken på att man med våld önskade omskapa det svenska samhället hade emellertid inte framskymtat. 
 220 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 Några utåtriktade aktiviteter från organisationens sida torde inte ha förekommit sedan mitten av  
 1970-talet. 
  
 År 1979 bildades den främlingsfientliga organisationen Bevara Sverige Svenskt (BSS). En av organisationens initiativtagare hade kontakter med ledarna för NRP. Kopplingar fanns även till perso- ner som haft anknytning till DA. 
 Inget i säkerhetspolisens kvartalsöversikter från slutet av 1970- talet och början av  
 1980-talet 
  tyder på att säkerhetspolisen upp- märksammade de nya framväxande främlingsfientliga organisatio- nerna, t.ex. BSS, och de kopplingar som kunde finnas mellan dem och de äldre nazistiska och högerextremistiska organisationerna. Däremot konstaterades under de sista åren av  
 1970-talet 
  ökande antisemitism och främlingsfientlighet inom de etablerade organisa- tionerna. År 1980 framhöll byråchefen Graves vid ett internt möte att någon högerextremism av betydelse inte verkade finnas i landet. 
 Inte heller inom försvaret såg man under denna tid med något större allvar på högerextremismen. I en orientering om försvars- fientlig verksamhet som chefen för försvarsstabens säkerhetsavdel- ning år 1969 gav försvarsområdesbefälhavare och förbandschefer i armén konstaterades dock beträffande vissa nazistiska rörelser, t.ex. NSR, SNF och NRP, att ett genomgående drag hos dessa var att de är försvarspositiva och i en del fall så pass positiva att de ef- ter infiltration i krigsmakten kan vara betydligt mer till skada än sina socialistiska motståndare på vänsterkanten. 
 123  
 I en orientering från år 1975 beskrev säkerhetsavdelningen de extrema högerorgani- sationerna som små och med ett mycket ringa inflytande. Utåtrik- tade aktiviteter var sällsynta och propagandamaterial utsändes inte kontinuerligt. Det förekom emellertid att några av organisationerna vid något tillfälle sänt tidningar till officersmässar. 
 124 
  
 6.4.3 
  
 Åren  
  
 1980-2002 
  
 I en halvårsrapport om subversion år 1981 delade säkerhetspolisen in de högerextremistiska rörelserna i tre kategorier. Den första ut- gjordes av de gamla partierna med gamla medlemmar, främst SNF och NSR. Dessa småpartier ansågs leva kvar i Smith och Mussolinivärlden och sakna förmåga att anpassa sig till dagens högerextremistiska krav. Den andra kategorin utgjordes av NRP 
  
 123 
  
 KU 300/02, Ö IV, vol. 164, MUST:s arkiv 
  
 124 
  
 Orientering om aktuella politiska organisationer, 9.9.1975, Ö IV, vol. 450, MUST:s arkiv 
  
 221 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 som inte heller hade följt med i utvecklingen men som under trycket av de nya högerextremistiska rörelserna kunde förväntas undergå en viss modernisering. Den tredje gruppen representerades främst av BSS och Öppet Forum, vilka spelade på människors missnöje med den bild som skapats av invandrare och invandring- en. Dessa organisationer ansågs inte stå för en rent fascistisk eller nazistisk åskådning utan för en nationalrevolutionär inriktning. 
 125 
  
 Utvecklingen inom SNF och NSR bekräftade säkerhetspolisens bedömning. Samgåendet medförde inte något uppsving för organi- sationen. År 1992 bedömdes medlemsantalet uppgå till ett hundra- tal personer och någon utåtriktad verksamhet har sedan dess inte förekommit. 
 Beträffande de övriga högerextremistiska organisationerna kom säkerhetspolisens hotbild snabbt att skärpas. I en begäran om tele- fonkontroll mot en ledande högerextremist år 1982 var tonen mer oroad än föregående år. 
 På grund av de högerbetonade organisationernas rasistiska och våldsbetonade inriktning och tendens att i betydande omfatt- ning finna anhängare bland personer med psykotiska drag, be- döms dessa organisationer som samhällsfarliga. Det är därför mycket betydelsefullt – bl.a. ur brottspreventiv synpunkt – att de myndigheter som har att skydda det demokratiska samhället mot våld, redan så tidigt som möjligt har en minutiös uppfölj- ning av sådana rörelsers förberedelser till samhällsfarliga brott. 
 126 
  
 Farhågorna besannades snart. NRP uppmärksammades i början av  
 1980-talet 
  främst i samband med våldsamma konfrontationer med motdemonstranter. I maj 1985 satte företrädare för RAG i Göte- borg eld på VPK:s lokaler på Hisingen, enligt uppgift som en hämnd för att kommunister kort dessförinnan med våld förhindrat ett  
 NRP-möte 
  i Växjö. Partisympatisörer var även inblandade i an- nan grov kriminalitet. En ledande person inom partiet misstänktes för samhällsfarlig brottslighet och kontakter med utländska höger- extremister. Partiet har sedan mitten av  
 1980-talet 
  fört en tynande tillvaro. I 1985 års val erhöll partiet färre än 500 röster. 
  
 125 
  
 Subversion gällande tiden  
  
 1.10.1981-30.4.1982, 
  SH  
 857-82, 
 5:721d/1-28, 
  löpnummer 28, SÄPO:s arkiv 
  
 126 
  
 Framställning om telefonkontroll 15.4.1982 i den misstänktes personakt, C 1, löpnr. 1, SÄPO:s arkiv 
  
 222 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 Men främst var det personer med anknytning till de nybildade högerextremistiska rörelserna som säkerhetspolisen fick anledning att intressera sig för. Innan några av de från säkerhetssynpunkt in- tressantare rörelserna kortfattat presenteras finns det anledning att betona att kännetecknande för dessa rörelser är att samma perso- ner, ibland samtidigt, kan återfinnas i skilda men likartade miljöer. 
 BSS med kanske några hundra medlemmar gick år 1986 samman med det invandringskritiska missnöjespartiet Framstegspartiet till Sverigepartiet. Några år senare bröt sig emellertid  
 BSS-falangen 
  ur partiet och bildade Sverigedemokraterna. Sverigepartiet torde i praktiken ha upphört omkring år 1994. 
 Sverigedemokraterna deklarerade i sitt program att man var ett demokratiskt parti men att man motsatte sig den liberala invand- ringspolitiken. I början av  
 1990-talet 
  hade partiet enligt egen upp- gift omkring 5 000 medlemmar och i 1994 års riksdagsval erhöll man nästan 14 000 röster. Partiet uppger sig numera vara ett helt vanligt parti utan nazistiska, fascistiska eller rasistiska kopplingar. 
 En annan högerextremistisk organisation var Föreningen Sveri- ges Framtid, från år 1992 benämnd Riksfronten och från år 1996 Folksocialistisk samling, som beskrev sig som ett öppet national- revolutionärt svensksocialistiskt parti. Kort därpå lades organisa- tionen ned och en del av de tidigare medlemmarna sökte sig till den nybildade Svenska Motståndsrörelsen med ett starkt rasistiskt och homofobt budskap. 
 Den dominerande nazistiska organisationen i Sverige idag torde vara Nationalsocialistisk Front, som bildades år 1984, och som en- ligt egen uppgift skall ha mellan 300 och 400 medlemmar. 
 Ytterligare ett antal obetydliga högerextremistiska organisatio- ner uppträdde under  
 1990-talet, 
  t.ex. Kreativistens kyrka, Hem- bygdspartiet (senare Konservativa Partiet) och Nationella Allian- sen. 
 Vid sidan av dessa organisationer utvecklades från slutet av 1980- talet mer eller mindre fristående nätverk av kriminella och våldsfix- erade ungdomsgrupper, ofta med inslag av s.k. skinheads, som gick under samlingsbeteckningen Vitt Ariskt Motstånd (Wilson). Wilson torde ha upphört i mitten av  
 1990-talet 
  och personer med anknyt- ning därtill ha sökt sig till Riksfronten. 
 127  
 En annan rörelse är Blood  Honour som bl.a. sprider s.k. vit  
 makt-musik. 
  Det finns också ett par rent kriminella organisationer, som har uppstått i fängelse- 
  
 127  
 I ett flygblad år 1993 deklarerades att Wilson utkämpade ett regelrätt inbördeskrig mot förrädarna vid makten, för att återerövra vår rasliga familjs suveränitet och självbestämman- derätt. Fortsättningsvis skulle man ägna sig enbart åt underjordisk verksamhet. 
 223 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 miljö, nämligen Ariska Brödraskapet och Brödraskapet Wolfpack med starka kopplingar till kriminella  
 MC-gäng. 
  
 Personer med anknytning till dessa nya högerextremistiska grupperingar har trakasserat och hotat meningsmotståndare och även gjort sig skyldiga till mycket allvarlig våldsbrottslighet. Några exempel kan nämnas. Personer med kopplingar till den s.k. vit  
 makt-miljön 
  och Wilson genomförde år 1991 bl.a. en vapenstöld från en polisstation i Lidingö och bankrån, sannolikt för egen vin- ning. En ledande person inom Sveriges Framtid/Riksfronten döm- des för förberedelse till allmänfarlig ödeläggelse sedan han påträf- fats med en handgranat vid ett första majtal som hölls av VPK:s le- dare 1993. En person med koppling till Blood  Honour dömdes år 1995 för mord på en utländsk medborgare i Klippan. Samma år mördades en pojke på västkusten av högerextremister. År 1999 sprängdes en bilbomb i Nacka riktad mot ett journalistpar som äg- nat sig åt att kartlägga högerextremister, tre poliser sköts ihjäl i Mcconnell i samband med en rånarjakt och en syndikalistisk fack- föreningsman mördades i Sätra. För de båda sistnämnda brotten har nazister dömts. 
 Också på andra sätt har högerextremisterna framstått som en fara. Det förekom misstankar mot en ledande person inom BSS för samhällsfarlig brottslighet och kontakter med utländska högerex- tremister. Och Sverigedemokraternas hatpropaganda mot flykting- ar och invandrare antogs ha påverkat gärningsmännen bakom at- tentat mot flyktingförläggningar i början av  
 1990-talet. 
  
 Flera av de ofta mycket små högerextremistiska grupperna be- dömdes mot denna bakgrund av säkerhetspolisen som starkt anti- demokratiska och invandrarfientliga och mycket vålds- och vapen- fixerade. År 1992 anförde chefen för SÄPO i en skrivelse till reger- ingen att högerextremistiska grupperingar som t.ex. VAM, Kreati- vistens kyrka och Föreningen Sveriges Framtid blivit allt mer ra- sistiska, högljudda, våldsbenägna och militanta i sin framtoning och propagandautformning. De som tagit initiativ till bildandet av des- sa nya grupper bedömdes ofta ha en ambition att skapa ett natio- nellt och kanske internationellt nätverk av högerextremistiska cel- ler. Detta mål hade dock på intet sätt uppnåtts. Grupperna var få till antalet och var och en av dem hade få medlemmar och sympati- sörer. De saknade en genomtänkt och fungerande organisations- struktur. Vissa av gruppernas aktiviteter var sådana att det kan konstateras, eller i vart fall befaras, att gruppen i praktiken bedriver omstörtande verksamhet med våldsamma medel. 
 224 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 Men någon reell fara för det demokratiska statsskicket ansågs dessa grupper inte utgöra. Deras idéer bedömdes som alltför ex- trema för att kunna tänkas vinna gehör hos allmänheten. De ansågs också sakna förmåga att sluta sig samman inbördes och bilda en homogen organisation. Däremot befarades att personer inom gruppen skulle begå våldshandlingar mot politiker, poliser och and- ra representanter för samhället liksom mot enskilda som motarbe- tat dem. 
 Också på militärt håll bedömde man i början av  
 1980-talet 
  de na- zistiska och högerextremistiska organisationerna som betydelselö-  
 sa. 
  
 128 
  
 Snart började emellertid oroande tecken på en ökande aktivitet från dessa håll att uppmärksammas. År 1981 dömdes således ett an- tal personer, bland dem åtskilliga med anknytning till försvaret eller frivilliga försvarsorganisationer, för stölder av militär utrustning, sprängningar m.m. En del av personerna hade kontakter med hö- gerextremistiska kretsar. 
 129  
 Och samma år rapporterades om nyna- zism bland hemvärnsungdomar. 
 130  
 År 1983 rapporterades om en f.d. officer som utpekats som involverad i en nynazistisk organisa- tion, vilken skulle disponera vapen och bedriva stridsövningar med skarp ammunition. 
 131  
 År 1984 framkom att en ledare inom NRP:s ungdomsorganisation tidigare hade varit aktiv inom hemvärnet och FBU. 
 132  
 Tidningsuppgifter samma år gjorde gällande att  
 60-70 
  svenska hemvändande  
 FN-soldater 
  och f.d. legosoldater sökt med- lemskap i International Voluntary Aid for Freedom (IVAF), en or- ganisation vars medlemmar såg sig som korsriddare mot alla for- mer av terrorism och kommunism. Det uppgavs att IVAF hade skaffat sig ett ansenligt lager av vapen, ammunition, sprängämnen och annan utrustning, som gömts på olika platser i Sverige och Norge. 
 133  
 Högerextremistisk propaganda rapporterades i ökad ut- sträckning inom försvaret. 
 134 
  
 128 
  
 Specialorientering 1981, 15.10.1981, Säk H 901:7029:6, D 1, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 129 
  
 HPM 5.6.1981, 262 H, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 130 
  
 KU  
  
 046-103-812, 
  Handläggningsmissiv 24.2.1981, Ö IV, MUST:s arkiv 
  
 131 
  
 KU  
  
 001-115-83, 
  Säkerhetsrapport 17.6.1983, Ö IV, MUST:s arkiv 
  
 132 
  
 HPM 406, 20.9.1985, Årsöversikt SäkU/S 1984, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 133 
  
 HPM 378, 22.11.1984, Säk/U HPM, MUST:s arkiv 
  
 134 
  
 T.ex. Centrumdemokraternas kampanj med krav på bl.a. bättre beväpning av hemvärnet, KU  
  
 004-022-83, 
  Säkerhetsrapport 31.1.1983, ÖIV, BSS:s flygbladsutdelning vid militära för- band, HPM 317 H, 26.8.1981, Säk/U HPM, MUST:s arkiv. Säkerhetsavdelningen intressera- de sig även för stiftelsen Contra och hur den kunde finansiera sin tidskrift, varav ett provex- emplar tillställts en militär skola, liksom för Folkkampanjen för NATO (FFN), som ansågs stå nära Contra, HPM 5.10.1980, 162, Säk/U HPM, och HPM 576, 19.9.1989, Utg HPM, MUST:s arkiv 
 225 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 Alltjämt i slutet av  
 1980-talet 
  intog de högerextremistiska orga- nisationerna, enligt militär bedömning, en låg profil. Den enda or- ganisation som föreföll ha vind i seglen var Sverigepartiet. Företrä- dare för partiet hade i många sammanhang gett prov på våldsten- denser och varit inblandade i grov brottslighet. De intog en ex- tremt försvarsvänlig hållning. Många ynglingar med nynazistiska sympatier sökte sig till försvarsmakten och frivilligorganisationer- na. Ett stort intresse för vapen, vapenbruk och militär verksamhet syntes vara de främsta drivkrafterna. De kunde förväntas utnyttja lärdomar från militärtjänstgöringen för politiska eller kriminella syften och därmed utgöra en direkt samhällsfara. Slutsatsen var att det fanns flera skäl att se upp med högerextremisternas framfart på de militära utbildningsförbanden. Förutom att de utgjorde säker- hetsrisker under och efter utbildningen kunde dylika våldstillvän- da element orsaka försvarets anseende stor skada. 
 135 
  
 I början av  
 1990-talet 
  konstaterades att en ny typ av grupper un- der de senaste åren blivit dominerande på den yttersta högerkanten. Det rörde sig om aktionsgrupper eller snarare kamratkretsar av unga skinheads, ofta med kriminell bakgrund. Personer med an- knytning till Wilson gjorde flera försök att bryta sig in i militära va- penförråd. De högerextrema militanta grupperna ansågs emellertid inte heller av den militära säkerhetstjänsten utgöra något hot mot rikets säkerhet, eftersom det rörde sig om en liten grupp männi- skor utan organisatorisk förmåga. Rörelsen kunde dock utgöra ett hot mot vissa individer och grupper samt genom våld och hot i viss mån störa den demokratiska processen. 
 136  
 Det ansågs viktigt att försvaret följde upp de nynazistiska och liknande grupperna, efter- som det var en förtroendefråga för försvaret gentemot samhället i övrigt. 
 137  
 Inom ett par hemvärnsförband förekom i början av 1990- talet misstänkt kriminell verksamhet med högerextremistiska för- tecken. Förbanden upplöstes. Och i mitten av  
 1990-talet 
  uppmärk- sammades ett delvis nytt hot mot försvaret genom kopplingar mel- lan  
 MC-organisationer 
  och högerextremister, huvudsakligen i form av personsamband och ömsesidig hjälp med vapenanskaffning. 
 138 
  
 135 
  
 Specialorientering 7/87, Grundverk vissa organisationer, F 1, vol. 261, MUST:s arkiv 
  
 136 
  
 HPM 080, 16.3.1992, och HPM 181, 25.5.1993, SäkU PM, MUST:s arkiv 
  
 137 
  
 HPM 104, 2.4.1992, SäkU PM, MUST:s arkiv 
  
 138 
  
 HPM 147, 29.11.1995, SäkU PM, MUST:s arkiv 
  
 226 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 6. 5 Europeiska Arbetarpartiet  
 139 
  
 Under förra hälften av  
 1970-talet 
  etablerade sig Europiska Arbe- tarpartiet (EAP) i Sverige. Partiet är en del av en internationell po- litisk rörelse grundad av amerikanen Lyndon LaRouche. Rörelsen utgav sig vid denna tid för att vara en sovjetvänlig och prokommu- nistisk organisation och sökte samverkan med svenska vänsterex- tremistiska organisationer. Dessa uppfattade emellertid EAP som en provokatör och avvisade samarbetsinviterna. Partiets program framstod som antirevolutionärt och företagsvänligt med en klar in- riktning på teknik (kärnkraft) och tillväxt. I början av  
 1980-talet 
  gjordes säkerhetspolitiken till en av partiets huvudfrågor. Man pro- pagerade för fortsatt svensk neutralitet stödd på ett starkt svenskt försvar. Några år senare ändrade man sig och förordade i stället ett svenskt  
 NATO-medlemskap. 
  Mycket av verksamheten bedrevs under täckmantel av andra organisationer såsom Föreningen för kärnkraftens utveckling, Shillerinstitutet och Antidrogkoalitionen. Vad som främst kännetecknade partiet var skruvade konspirations- teorier och grova personangrepp riktade inte minst mot Douglas me, som beskylldes för att vara agent, än för CIA, än för Sovjet- unionen. Partiet har i allmänna val som mest erhållit knappt 400 röster. 
 Säkerhetspolisen placerade i mitten av  
 1970-talet 
  EAP bland de internationella kommunistiska organisationerna men konstaterade att organisationen var minst sagt diffus både beträffande storlek och målsättning. Man spekulerade i om verksamheten finansiera- des av USA, Sovjetunionen, Kina eller något arabland. Verksamhe- ten bedömdes vara inriktad på mötesstörningar, förtal, ärekränk- ningar, våld och hot om våld. I mitten av  
 1980-talet 
  uppfattades partiet som proamerikanskt och alltmer högerinriktat. Partiet och dess täckorganisationer bedöms numera knappast ha något infly- tande. 
 Också den militära säkerhetstjänsten betraktade EAP som ett svårgripbart fenomen. Under  
 1970-talet 
  bedömdes det som socia- listiskt men kom sedan att uppfattas som högerextremistiskt och antisemitiskt. I exklusiva publikationer som i mitten av  
 1980-talet 
  tillställdes officerare och andra personer med anknytning till för- svaret varnade EAP för hotet från Sovjetunionen och propagerade för strålvapen, neutronbomber och en svensk anslutning till 
  
 139  
 Avsnittet grundas på Hodge: Hotet från vänster (SOU 2002:91) 
 227 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 NATO. 
 140  
 Rörelsens extremistiska och aggressiva idéer ansågs som oförenliga med svensk säkerhets- och försvarspolitik. 
 141  
 Försvars- anställda avråddes därför från att delta i EAP:s eller därmed associ- erade organisationers verksamhet för att undvika missuppfattningar om att försvaret i något avseende stödde partiet. 
 142  
 Försvarsanställ- da tycks också generellt ha ignorerat inbjudningar från EAP och rapporterat om kontaktförsök. 
 143 
  
 6. 6 Sammanfattning och bedömning 
 Kommissionen skall enligt sina direktiv värdera de hotbildsanalyser som legat till grund för regeringarnas och säkerhetstjänsternas ställningstaganden. Särskilt hos säkerhetspolisen har emellertid be- arbetning och analys av hotbilder varit en eftersatt uppgift. Först under  
 1990-talet 
  inrättades en analysenhet vid säkerhetspolisen och det är först från denna tid som hotbildsanalyser i egentlig mening upprättats. Det finns emellertid förutsättningar för att rekonstrue- ra säkerhetspolisens hotbilder under tiden dessförinnan. Säkerhets- polisens kvartalsöversikter ger således en bild dels av den samlade rapporteringen, dels av vad som ansågs vara viktigt att meddela sek- tionerna. Värderingar och kommentarer förekommer ibland i van- liga promemorior med spaningsuppgifter, i sammanställningar över vissa ärenden och i de promemorior som legat till grund för fram- ställningar om telefonavlyssning. Ytterligare källor är protokollen från de chefskonferenser som hållits inom säkerhetspolisen liksom de sammanställningar som gjorts inför förändringar av de hemliga tjänsteföreskrifterna. Inte heller de militära arkiven innehåller sär- skilt många exempel på hotbildsanalyser för tiden fram till början av  
 1960-talet, 
  då en särskild bearbetningsdetalj inrättades vid för- svarsstabens inrikesavdelning. Till regeringens syn på de inrikes sä- kerhetshoten återkommer kommissionen i kapitel 10. Det skall dock redan här nämnas att några översikter med bedömningar av hoten mot den inre säkerheten, upprättade inom regeringskansliet, över huvud taget inte påträffats. 
 När det gäller studiet av hotbilder kan det finnas anledning att skilja mellan  
 föregiven hotbild  
 och  
 faktisk hotbild 
 . Med föregiven 
  
 140 
  
 Specialorientering 7/87, Grundverk vissa organisationer, F 1, vol. 261, och HPM 576, 19.9.1989, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 141 
  
 HPM 269, 12.3.1987, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 142 
  
 HPM 533, 6.11.1985, Säk/U HPM, och Stone 1025, 10.12.1986, Utg HPM, MUST:s ar- 
  
 kiv 
  
 143 
  
 HPM 158, 19.2.1988, Utg HPM, MUST:s arkiv 
  
 228 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 hotbild avses här hotbilden som den kommit till uttryck i säker- hetstjänsternas kontakter med andra myndigheter, t.ex. regeringen och åklagare, dvs. den hotbild som säkerhetstjänsterna uppgett sig ha. Med faktisk hotbild avses naturligtvis den hotbild som säker- hetstjänsterna verkligen haft. Dessa hotbilder kan, men behöver inte, vara sammanfallande. I vissa fall skulle en säkerhetstjänst kun- na tänkas ha haft intresse av att framställa hotbilden som mer alar- merande än vad man i själva verket ansåg den vara, t.ex. i anslutning till anslagsäskanden eller i samband med telefonavlyssningsärenden. I praktiken är det dock svårt att i efterhand fastställa om så har skett. I det följande utgår därför kommissionen från att dessa teo- retiskt åtskilda hotbilder sammanfallit. 
 Den officiella uppfattningen vid krigsslutet var att det svenska  
 kommunistpartiet  
 inte utgjorde något hot mot rikets säkerhet. Sä- kerhetspolisen ägnade under tiden fram till Pragkuppen år 1948 inte heller kommunisterna någon större uppmärksamhet. På mili- tärt håll ansåg man visserligen att flertalet svenska kommunister var nationellt pålitliga. Men SKP:s tidigare officiellt proklamerade håll- ning att partimedlemmarnas uppgift främst var att kämpa för arbe- tarklassens och partiets intressen ledde till uppfattningen att vissa kommunister vid ett krig med Sovjetunionen inte skulle delta i för- svaret av riket utan tvärtom understödja angriparen med spioneri och sabotage. Vid denna bedömning kunde man stödja sig på fin- ländska kommunisters förrädiska uppträdande under vinterkriget. På militärt håll bedömde man också att Sovjetunionen i fredstid bland kommunistiska sympatisörer i Sverige kunde värva agenter för underrättelseuppdrag. Under andra världskriget hade också av- slöjats att ett antal svenskar med anknytning till den kommunistis- ka rörelsen bedrivit underrättelseverksamhet i och mot Sverige för Sovjetunionens räkning. Också i Finland hade före och under kri- get ett stort antal kommunister gripits för spioneri. Det fanns, en- ligt den militära bedömningen, skäl att tro att kommunister för Sovjetunionens räkning sökte infiltrera från försvarets synpunkt viktiga anläggningar i syfte att skaffa upplysningar. Det framhölls att Sovjetunionen som agenter sökte anlita personer som inte var registrerade medlemmar av SKP för att undvika att kompromettera partiet. 
 Det kalla krigets utbrott och sovjetblockets homogenisering gav nytt liv åt uppfattningen att den globala kommunismen sträva- de efter världsherravälde. Antikommunistiska stämningar och rysskräck växte i det kalla krigets polariserade debattklimat och under intryck av Berlinblockaden och Koreakriget och senare Ung- 
 229 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 ernrevolten och Becker. Den militära säkerhetstjänstens be- dömningar av kommunisterna som potentiella landsförrädare fick genomslag också inom säkerhetspolisen. Avslöjanden om kommu- nistiskt spioneri för östblockets räkning utomlands och i Sverige (Moses och Dunn) liksom rapporter om an- nan kriminell och/eller subversiv verksamhet bidrog till att befästa denna bild. SKP:s återkommande förlustval ansågs inte minska par- tiets subversiva effektivitet, eftersom partiet därigenom bedömdes ha blivit en homogen och fast disciplinerad enhet. Polisens inställ- ning till rapporter om landsförrädisk verksamhet var dock inte okritisk. Men det förekom att polisen utnyttjade alarmerande upp- gifter om kommunistisk kriminalitet för att underbygga t.ex. fram- ställningar om tvångsmedel, trots att man internt ställde sig ganska skeptisk till uppgifternas sanningshalt. 
 En möjlig förklaring till detta kan vara att man i byråkratisk ex- pansionsiver önskade motivera den egna existensen och ökade an- slag. En annan och troligare förklaring är att man i brist på mera bärkraftiga belägg för en landsförrädisk verksamhet, om vars före- komst man var övertygad, kände sig tvingad att söka skrapa ihop de, låt vara skakiga, bevis som man hade. Dessa kunde utgöra medel att få gehör för framställningar om författningsändringar, tvångsmedelsanvändning och ökade resurser, som skulle göra det möjligt att förhindra och avslöja brott mot rikets säkerhet. 
 Ännu en bit in på  
 1960-talet 
  fanns misstankar om att SKP förbe- redde att, för det fall partiet förbjöds eller en krissituation uppstod i landet, övergå till  
 illegalt arbete 
 . Endast en liten grupp inom parti- et bedömdes vara informerad om dessa planer. Säkerhetstjänsterna misstänkte särskilt sådana partimedlemmar som undergått utbild- ning i kommunistiska länder för att höra till denna grupp. Uppfatt- ningen var att de vid sidan av ideologisk skolning och undervisning i vanliga ämnen också bibringades kunskaper i underrättelse- tjänst, sabotage och subversiv verksamhet. Några säkra belägg för riktigheten av denna uppfattning fanns inte. Till uppfattningen bi- drog emellertid det hemlighetsmakeri som omgav utbildningarna. Tydligen fäste säkerhetspolisen inte någon vikt vid de inte alltför långsökta förklaringar till hemlighetsmakeriet, som meddelare inom partiet lämnat. Dessa förklaringar gick ut på att partiet ansåg att utbildningen, om den blev allmänt känd, kunde utgöra en opi- nionsmässig belastning för partiet och även ha en negativ inverkan på deltagarnas utsikter på den svenska arbetsmarknaden. Ett ytter- ligare skäl skulle vara att sekretessen i första hand tillkommit på sovjetisk begäran för att skydda elever som kom från länder där 
 230 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 kommunistiska partier var förbjudna. 
 144  
 Den omständigheten att åt- skilliga av dessa kommunister efter återkomsten till Sverige inte ägnade sig åt någon offentlig partiverksamhet skärpte misstankar- na. Möjligheten av att mötet med realsocialismen fått entusias- men hos deltagarna att svalna togs tydligen inte i beaktande. 
 Säkerhetstjänsterna hyste också misstankar om att Sovjetunio- nen ekonomiskt bidrog till SKP:s och den kommunistiska parti- pressens finansiering och att företrädare för partiet således gjorde sig skyldiga till brottet tagande av utländskt understöd. Trots stora ansträngningar fann man emellertid inte några bindande bevis för detta. Senare forskning har dock gett belägg för att SKP under åren  
 1951-63 
  regelbundet fick bidrag från Sovjetunionen via den s.k. Rumänska fackföreningsfonden med belopp som i dagens penning- värde uppgått till flera miljoner kronor årligen. 
 145  
 Kommunistiska affärsmän torde också ha getts tillfälle att göra förmånliga affärer med öststater mot att de levererade en del av vinsterna till partiet. Också andra former av subventioner förekom, som t.ex. stödpre- numerationer på och stödannonsering i kommunistisk press. 
 SKP arbetade också genom s.k.  
 front- eller täckorganisationer 
 . Därmed avsågs ideella rörelser utan formell partianknytning, vilka fungerade som täckmantel för kommunistisk politik och som sökte manipulera den allmänna opinionen i för Sovjetunionen gynnsam riktning. Genom dessa kunde partiet vidga kontaktytorna mot ra- dikalt och idealistiskt sinnade personer. Regelmässigt var ordföran- den i organisationer av dessa slag en  
 icke-kommunist 
  men den verkliga makten låg hos sekreteraren som var en kommunistisk par- tifunktionär. Medlemmarna bedömdes av säkerhetstjänsterna med- vetet eller omedvetet ställa sig i den sovjetiska propagandans tjänst och även utgöra rekryteringsunderlag för sovjetisk underrättelse- verksamhet. Exempel på sådana organisationer var vänskapsför- bunden med olika öststater, t.ex. Samfundet Sverige – Sovjetunio- nen, och Svenska Fredskommittén. 
 Säkerhetstjänsterna ansåg att SKP försökte infiltrera även andra ideella organisationer, såsom Svenska freds- och skiljedomsföre- ningen,  
 anti-kärnvapenrörelsen 
  och Amnesty International. Till in- täkt härför tog man det förhållandet att organisationerna ibland drev uppfattningar som sammanföll med partiets (och Sovjetunio- 
  
 144 
  
 Denna förklaring vinner stöd i Rosales: Praise for Learning. Finnish Communists in the Moskow Party School from 1950s to 1970s, i Tanno Saarela and Kimmo Rentola (ed.): Communism. National  International, s. 317. 
  
 145 
  
 Garner: Russisk guld i svensk kommunisme, i Morten Thing (red.): Guldet fra Moskva. Finansieringen af de nordiske kommunistpartier  
  
 1917-1990. 
  
 231 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 nens). Otvivelaktigt förekom det kommunister i dessa samman- hang men beläggen för en av partiet styrd infiltration är svaga. 
 SKP hade visserligen redan år 1943 bekänt sig till en nationell linje och uttalade under de följande åren att en fredlig revolution var möjlig och att varje förändring i landets inre förhållanden måste ske i enlighet med folkets uttryckta vilja. Men partiet hade fortfa- rande täta kopplingar till kommunistdiktaturerna i Östeuropa och avvisade all kritik av sovjetsystemet. Höga partiföreträdare hade frekventa kontakter med tjänstemän vid dessa länders beskickning- ar i Sverige, personer som säkerhetstjänsterna, sannolikt på goda grunder, i stor utsträckning bedömde vara underrättelseofficerare. Kommunistiskt sinnade personer hade avslöjats som spioner för Sovjetunionens räkning. Säkerhetstjänsternas bedömning att det inom SKP och bland dess sympatisörer i ett skymningsläge fanns en betydligt större potential till förrädisk verksamhet än inom and- ra grupper i samhället framstår, enligt kommissionens uppfattning, i vart fall fram till början av  
 1960-talet 
  mot denna bakgrund natur- lig. Ett slutligt svar på frågan om denna hotbild var korrekt kan måhända aldrig ges. Viktiga pusselbitar för denna bild torde finnas i de alltjämt sekretessbelagda, tidigare sovjetiska arkiven. 
 De interna motsättningar om den framtida vägen till socialismen som kom till uttryck inom SKP efter Ungernrevolten år 1956 äg- nades föga uppmärksamhet från säkerhetstjänsternas sida. Då Patel år 1964 efterträddes som partiordförande av Stanton bedömdes detta endast som en taktisk förnyelse, syf- tande till att ge partiet bättre möjligheter att tjäna den subversiva krigföringens syfte. Först år 1966 började man inom säkerhetspo- lisen, bl.a. mot bakgrund av en  
 IB-rapport, 
  att ta till sig uppfatt- ningen att skiljelinjen mellan de nationella demokraterna och de proletära internationalisterna inte gick mellan SKP och de övriga partierna utan inom det kommunistiska partiet. Men även efter 1967 års program med dess principiella bekännelse till den parla- mentariska demokratin och efter de tydliga avståndstagandena från den existerande socialismen tycks inom delar av säkerhetstjänsterna en stark misstro mot SKP/VPK ha fortlevat. 
 Man kan säga att VPK officiellt avfördes som ett hot mot rikets säkerhet i slutet av  
 1960-talet. 
  Utfärdandet av personalkontroll- kungörelsen år 1969 innebar att ingen fick registreras i säkerhetspolisens register enbart på grund av sin politiska åskådning. Och som senare kommer att framgå beslöt regeringen att engagemang i VPK inte längre skulle utgöra något hinder mot placering i säkerhetskänsliga befattningar. Striderna inom partiet hade emellertid inte upphört i och med antagandet av 1967 års 
 232 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 inte upphört i och med antagandet av 1967 års program. Att de le- dande maoisterna bröt sig ur partiet och bildade KFML var inte nog för att skapa enighet. De mer traditionellt inriktade medlem- marna, främst inom Norrbottensfalangen, stod alltjämt för en pro- sovjetisk linje. Säkerhetstjänsterna släppte därför inte helt VPK ur blickfånget förrän i början av  
 1980-talet, 
  då flertalet av stalinisterna lämnat partiet och bildat APK. 
 En möjlig förklaring till säkerhetstjänsternas – åtminstone fram till år 1969 – mycket begränsade intresse för den livliga debatt som kommunisterna förde om vägen till socialism, proletariatets dikta- tur och den proletära internationalismen kan vara att man tänkte sig att de farligaste individerna hade sin inställning klar, oberoende av att partiets program ändrades i en mer demokratisk riktning. Dessa fanatiker utgjorde en fara för landet, även om partiet som helhet inte var det. En annan förklaring till ointresset kan vara före- ställningen om partiet som en fasad för en hemlig, illegal verksam- het; föreställningen att precis som partiet arbetade genom täckor- ganisationer som SFK och vänskapsföreningarna, så var det självt en täckorganisation för den dolda, Moskvastyrda kommunismen. 
 Den bristande kunskapen om partiets interna debatter ledde till att man negligerade den anpassning till demokratiska principer som kom till uttryck i åsikterna om vägen till socialismen och proletari- atets diktatur. 
 I mitten av  
 1960-talet 
  skedde en radikalisering av det allmänna opinionsläget i västvärlden, särskilt bland studenter och yngre aka- demiker. En viktig utgångspunkt härför var att USA drogs allt dju- pare in i inbördeskriget i Sydvietnam. Men det förelåg även ett missnöje med det sätt på vilket kommunismen kommit att förverk- ligas i Sovjetunionen och dess europeiska vasallstater. Som ett ideal kom i stället att betraktas utvecklingen i Mao Zedongs Kina där genom kulturrevolutionen de gamla hierarkierna raserades och er- sattes med ett föregivet antiauktoritärt samhälle. Dyrkan av Mao Zedong förenades med ett engagemang för det vietnamesiska folket och dess lidanden, trots den traditionella fientligheten mellan Kina och Vietnam och trots att Nordvietnam ideologiskt stod Kreml närmare än Peking och fick materiellt stöd främst från Sovjetunio- nen. 
 I Sverige bröt sig som nämnts den Kinavänliga falangen ut ur VPK år 1967 och bildade KFML. Detta utgjorde början till den splittring av den programmatiskt  
 revolutionära vänstern  
 som kom att prägla utvecklingen under det närmaste årtiondet. Trots att det genomgående var fråga om numerärt begränsade rörelser (det 
 233 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 sammanlagda antalet sympatisörer kan som mest ha uppgått till några tiotusental), kom de genom sin revolutionära iver och det stöd som de åtnjöt bland radikala opinionsbildare i massmedier och kulturliv att sätta sin prägel på den offentliga debatten. En bidra- gande orsak till framgångarna var att flera av dessa rörelser utnytt- jade sig av den klassiska, kommunistiska enhetsfrontsmetoden. Genom att fånga upp och ge uttryck åt olika opinioner skapade man kontaktytor gentemot ofta idealistiskt sinnade personer och grupper, vilka knappast var intresserade av revolutionära teorier men vars uppfattningar man hoppades kunna radikalisera. Det främsta exemplet härpå var  
 FNL-rörelsen, 
  vars ledning i stor ut- sträckning utgjordes av personer med anknytning till KFML (sena- re SKP) men i vars breda lager fanns såväl socialdemokrater som folk- och centerpartister. De vänsterrevolutionära organisationerna sökte även och inte utan framgång att kanalisera arbetares missnöje med löner och arbetsvillkor, vilket ledde till en våg av vilda strejker åren  
 1969-72. 
  På liknande sätt arbetade flera av organisationerna bland värnpliktiga under grundutbildning med tendenser till disci- plinupplösning vid de militära förbanden som följd. KFML/SKP – och inledningsvis även KFML(r) – misstänktes erhålla ekonomiskt stöd från Kina. Flera av organisationerna hade kontakter med före- trädare för utländska terroriströrelser. 
 För många inom säkerhetstjänsterna framstod denna radikalise- ringsvåg som närmast obegriplig. De tolkade den som en ny kon- spirativ strategi från den kommunistiska världen som gick ut på att genom subversiva medel söka skapa kaos i samhället och därigenom undergräva den  
 liberal-kapitalistiska 
  samhällsordningen och försva- ga västmakternas militära kapacitet. Måltavlorna för revolutionä- rerna konstaterades främst vara det statsbärande socialdemokratis- ka partiet och dess fackliga gren, storföretagen (vilda strejker), po- lisen (våldsamma konfrontationer i samband med demonstratio- ner) och det militära försvaret (först vapenvägran senare politisk värnplikt), dvs. väl i linje med det program som Komintern lagt fast redan år 1928. Den omständigheten att revolutionärerna för- dömde kommunismen i Sovjetunionen påverkade endast marginellt detta synsätt. Motsättningarna mellan Sovjetunionen och Kina an- sågs vara, om inte fiktiva så dock underordnade ett gemensamt in- tresse, nämligen krossandet av den västerländska, parlamentariska demokratin. 
 Mot denna bakgrund betraktade säkerhetstjänsterna de vänster- revolutionära rörelserna som hot mot rikets säkerhet. Under tiden fram till omkring år 1975 var det hotet om en inre omvälvning som 
 234 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 stod i förgrunden. Det fanns dock de inom säkerhetstjänsterna som intog en mindre alarmistisk attityd till situationen. Sålunda hävdade en befattningshavare vid säkerhetspolisen att i utvecklingshänse- ende utgör engagerade ungdomar en större tillgång för ett land än mängder av oengagerade, håglösa och likgiltiga. 
 I efterhand har det gjorts gällande att vänsterextremisterna en- dast ägnade sig åt revolutionsromantik och att de saknade såväl vilja som förutsättningar för att hota den bestående samhällsord- ningen. Kommissionen finner det också sannolikt att säkerhets- tjänsterna under slutet av  
 1960-talet 
  och början av  
 1970-talet 
  över- skattade organisationernas styrka och risken för att de revolutionä- ra tankegångarna skulle förverkligas. Organisationerna lyckades aldrig etablera någon verklig kontakt med de arbetande massorna utan sågs tvärtom med misstro av flertalet medborgare, som av- skräcktes av t.ex. KFML(r):s militanta hållning. Misstankarna att värnpliktiga sympatisörer saboterade militär materiel tycks ha varit ogrundade. I efterhand har det visat sig att KFML/SKP visserligen mottog ekonomiskt stöd från Kina, men att det av allt att döma rörde sig om tämligen obetydliga belopp. 
 Redan organisationernas programmatiskt revolutionära karaktär motiverade emellertid enligt kommissionens uppfattning säker- hetstjänsternas uppmärksamhet. Vuxna människor har rätt att bli tagna på orden och här rörde det sig ofta om begåvade, välutbildade och engagerade personer, vilket gjorde att de framstod som särskilt farliga. Några konkreta belägg för misstankarna om brottsliga för- beredelser för en våldsam omstörtning av samhället, t.ex. i form av vapenutbildning eller vapenlager, kunde visserligen inte påträffas. Men uppmaningarna till medlemmarna att fullgöra värnplikt som mönstersoldater gav vid handen att organisationerna tänkte i dessa banor. Organisationernas strävanden att skapa oro på arbetsmark- naden kunde uppfattas som ett sätt att åstadkomma ett kaos ur vil- ket en revolutionär situation kunde uppstå. Och i ett mer långsik- tigt perspektiv fanns risken för att en kris- eller krigssituation skul- le utnyttjas för revolutionär verksamhet. Också säkerhetstjänster- nas oro för att svenska vänsterextremister skulle hjälpa utländska terrorister, t.ex. med passhandlingar, framstår som befogad. Sär- skilt KFML(r) intog en ambivalent inställning till terrorn som me- del. 
 Under senare delen av  
 1970-talet 
  undergick säkerhetstjänsternas hotbild såvitt avsåg de vänsterextremistiska organisationerna en viss förskjutning. Risken för att de under fredsförhållanden skulle söka skapa kaos och iscensätta en revolution tonades ned. Men allt- 
 235 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 jämt bedömdes de kunna bli farliga i krig. SKP:arna bedömdes nog vara beredda att delta i rikets försvar vid ett krig med Sovjetunio- nen, men då angreppet avvärjts förutsågs de, i enlighet med partiets uttalanden, söka utnyttja situationen för en revolution. SKP miss- tänktes också för att systematiskt bedriva underrättelseverksamhet inom försvaret. KFML(r) hade vid denna tid alltmer närmat sig Sovjetunionen och man tvivlade på partiets nationella pålitlighet. Detsamma gällde den dominerande trotskistiska organisationen RMF/KAF. För säkerhetstjänsterna var det därför angeläget att söka förhindra att vänsterextremister placerades i säkerhetskänsliga befattningar, så mycket mer som man ansåg sig ha indikationer på infiltrationsförsök. 
 Kommissionen finner inte heller skäl att invända mot rimlighe- ten i denna hotbild. Den byggde väsentligen på organisationernas egna uttalade syften. Det kunde också, som senare skall framgå, konstateras att framför allt värnpliktiga SKP:are visade intresse för befälsutbildning och i några fall anställdes som reservofficerare. 
 Den nu angivna hotbilden bestod ända fram till  
 1980-talets 
  sena- re del. Och detta trots att de vänsterextremistiska organisationerna under detta decennium förde en tynande tillvaro. En ändring in- trädde i spåren av att SKP år 1986 antog ett nytt partiprogram, val- de en ny partistyrelse och ändrade namnet till Solidaritetspartiet. Partiet sade sig arbeta för en demokratisk revolution och framstod närmast som ett vänsterradikalt missnöjesparti. Säkerhetspolisen menade inledningsvis att partiet även fortsättningsvis borde vara föremål för övervakning och åberopade som skäl härför bl.a. att partiet inte tagit klart avstånd från kommunismen. Som säker- hetspolisen konstaterade i en PM något år senare hade emellertid partiet redan under  
 1980-talets 
  första hälft strävat efter att uppnå ett socialistiskt styre genom användandet av demokratiska meto- der och inom ramen för de regler som gäller för vårt demokratiska statsskick. Först efter ytterligare nästan ett år begärde RPS att re- geringen skulle avföra partiet från förteckningen över de organisa- tioner som det ålåg säkerhetspolisen att ägna särskild uppmärk- samhet. Rimligtvis borde en fortlöpande bearbetning och analys av uppgifterna om partiet ha kunnat leda fram till en sådan framställ- ning i varje fall några år tidigare. 
 KPML(r) bedömdes mot slutet av  
 1980-talet 
  inte längre utgöra något revolutionärt hot. Faran låg i stället i att medlemmar och sympatisörer antogs kunna uppträda illojalt i ett skymningsläge el- ler då en militär konflikt utbrutit. Några år senare framhölls KPML(r) som en subversiv organisation som söker och kan skapa 
 236 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 oro i samhället genom att organisera vilda strejker och annan oro i en tid med nedskärningar och därmed skapa svårigheter för den borgerliga regeringen. 
 År 1998 framhöll säkerhetspolisen att partiet ofta misskreditera- de den svenska demokratin och dess institutioner, använde sig av osaklig argumentation, faktaförvrängning samt personangrepp och smutskastning. Samtidigt påpekades att inom ramen för ett öppet demokratiskt samhälle kan det dock vara problematiskt att dra gränsen mellan å ena sidan subversion och å andra sidan legitim po- litisk agitation. 
 Säkerhetspolisen bedömde i början av  
 1990-talet 
  att inte heller SP (tidigare RMF/KAF) längre utgjorde något hot mot rikets sä- kerhet. Trots detta och ehuru partiet år 1994 antagit ett nytt parti- program som enligt säkerhetspolisen inte innehöll något som di- rekt talar för att de metoder partiet förespråkar för att uppnå socia- lismen strider mot vår nuvarande lagstiftning, motsatte sig säker- hetspolisen ett initiativ från regeringens sida att avföra SP från för- teckningen över de organisationer som polisen skulle ägna särskild uppmärksamhet. Först fyra år senare ansåg sig säkerhetspolisen kunna konstatera att utomparlamentariska aktioner inte förekom- mit i någon ökad utsträckning, varför partiet kunde avföras från förteckningen. 
 Enligt kommissionens mening ger säkerhetspolisens egna be- dömningar vid handen att varken KPML(r) eller SP under 1990- talet utgjorde några hot mot rikets säkerhet. Det är därför förvå- nande att de ända fram till år 1998 fanns kvar på den förordning över organisationer som säkerhetspolisen hade att ägna särskild uppmärksamhet. En annan sak är att enskilda medlemmar av och sympatisörer med dessa organisationer kunde och alltjämt kan vara beredda att begå brott. Det kan noteras att Garcia redan år 1989 konstaterade att säkerhetspolisens verksamhet inom kontra- subversionsområdet alltmer fått karaktär av en rutinmässig politisk registrering som var av tvivelaktigt värde för säkerhetsskyddet. Han föreslog därför att den hemliga förordningen skulle upphävas. Säkerhetspolisen skulle därmed ges möjlighet att koncentrera sina resurser på att finna de personer som verkligen utgjorde ett hot mot säkerheten. 
 146 
  
 Det moskvatrogna APK, som bildades som en utbrytning ur VPK år 1977, kom inte att tas upp i den hemliga förordningen, trots en programmatiskt revolutionär inställning. Partiföreträdares 
  
 146  
 SOU 1989:18 s. 55 f. 
 237 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 SOU 2002:87 
  
 kontakter med öststatsdiplomater föranledde emellertid misstankar om brott mot rikets säkerhet. Säkerhetspolisen antog också, sanno- likt på goda grunder, att partiet åtnjöt ekonomiskt stöd från Sov- jetunionen. 
 APK ansågs också ha tagit över SFK som tillsammans med andra fredsorganisationer drev frågor om nedrustning, kärnvapen- motstånd och stöd till befrielserörelser. Säkerhetstjänsterna uppfat- tade under  
 1980-talet 
  att detta var ett uttryck för en sofistikerad sovjetisk subversionsverksamhet. Några säkra belägg för detta kunde man dock inte finna. I och med Sovjetunionens samman- brott ansågs naturligtvis risken för att de svenska fredsrörelserna skulle utnyttjas av främmande makt drastiskt ha minskat. 
  
 Anarkistiska grupper  
 bedömdes under första hälften av  
 1970-talet 
  av säkerhetspolisen inte som något hot mot rikets säkerhet. Då svenska anarkister åren 1976 och 1977 visade sig vara inblandade i förberedelser för att kidnappa statsrådet  
 Roach 
  French och annan allvarlig kriminalitet, blev säkerhetspolisen uppmärksam på risken för att vissa anarkistiska grupper kunde vara beredda att ta till våld för att uppnå politiska syften liksom på deras kopplingar till utländska terroristorganisationer. Under  
 1980-talets 
  första hälft tonades hotet från anarkisterna ned på nytt för att sedan åter aktua- liseras med anledning av husockupationer, kravallartade demonstra- tioner, vandalism och sabotage. Efter hand tillkom aktioner av mili- tanta djurrättsaktivister och andra nätverk. Särskilt s.k. antifascister och miljöaktivister har utgjort problem, inte minst från ordnings- polisiär synpunkt. I Göteborgskravallerna i samband med EU- toppmötet 2001 hörde anarkistiska  
 anti-globalister 
  till de särskilt aktiva. 
 Anarkisterna anses inte utgöra något egentligt hot mot rikets sä- kerhet. Däremot sätter de genom våld, hot och skadegörelse andras hälsa, egendom och grundlagsskyddade rättigheter, t.ex. yttrande- och demonstrationsfriheten, i fara. 
 Under tiden fram till början av  
 1980-talet 
  bedömde säkerhets- tjänsterna de  
 högerextremistiska rörelserna  
 som väsentligen betydel- selösa som hot mot rikets säkerhet. Detta hindrade inte att säker- hetspolisen i mitten av  
 1970-talet 
  ansåg att NRP var en ytterst våldsbenägen rörelse med kontakter med likasinnade utländska grupper och medlemmar som inte tvekade att begå mycket grova brott. Säkerhetstjänsterna tycks ha överraskats av framväxten un- der  
 1980-talet 
  av nya nazistiska och främlingsfientliga gruppering- ar. Högerinriktade organisationer med rasistiska och våldsbetonade inslag ansågs i betydande omfattning ha anhängare med psyko- 
 238 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
  
 tiska drag och bedömdes därför som samhällsfarliga. Farhågorna kom snart att besannas genom att flera personer med anknytning till sådana grupperingar under 1980- och  
 1990-talen 
  gjorde sig skyldiga till mycket allvarlig kriminalitet (mord, mordbrand, grovt rån, etc.) Någon reell fara för rikets säkerhet anses dock dessa grupper inte utgöra, eftersom de inte kan påräkna något allmänt stöd och är dåligt organiserade. Däremot riktar de angrepp mot po- litiker och andra företrädare för demokratiska instituioner. 
 Inom försvaret har man ansett att anställda och värnpliktiga hö- gerextremister utgör en fara för Försvarsmaktens och de frivilliga försvarsorganisationernas anseende. Det har också av naturliga skäl bedömts olämpligt att sådana personer med kriminellt förflutet ges tillgång till vapen och utbildning i vapnens bruk. 
 Enligt kommissionens mening brast säkerhetstjänsterna i början av  
 1980-talet 
  i uppmärksamhet såvitt avsåg de högerextremistiska organisationerna. De nya nazistiska, rasistiska och främlingsfientli- ga grupper som sedermera växt fram tycks ha hämtat inspiration från de äldre föregångarna, främst NRP som alltså visat mycket oroande tendenser. Det sagda visar på svårigheten för säkerhets- tjänsterna att bedöma när det finns anledning att hålla en ytterlig- hetsorganisation under uppsikt. Ur extrema politiska uppfattningar växer lätt bristande respekt för andra människor, vilket kan ta sig uttryck i våld och annan kriminalitet. Övertygelsen om sakens rätt- färdighet gör att mänskliga hänsyn kastas åsido. 
 Säkerhetstjänsterna hade uppenbara svårigheter att få något grepp om  
 EAP 
 , vilket låter sig förklaras bl.a. av partiets växlande uppfattningar i olika frågor. Teorier framfördes om att partiet er- höll ekonomiskt stöd från främmande makt, oklart vilken. Partiet väckte mest uppmärksamhet genom den hatkampanj som under  
 1980-talet 
  drevs mot statsminister Morgan. Numera bedöms det knappast ha något inflytande. 
 239 
  
 7 
  
 Säkerhetspolisens författnings- skyddande verksamhet 
  
 7.1 
  
 Åren  
  
 1945-1965 
 1 
  
 7.1.1 
  
 Allmänt 
  
 De första åren efter andra världskrigets slut koncentrerade den po- lisiära säkerhetstjänsten sina krafter på omorganisation och upp- städning efter beredskapsåren. Till sistnämnda uppgifter hörde förhör med 160 officerare, underofficerare och officersaspiranter på deras egen begäran om deras nazistiska inställning. Flertalet för- hör hölls år 1947. Förhören resulterade i de flesta fall i att vederbö- rande friades från misstankar om bristande medborgerlig pålitlighet och antogs till tjänst eller utbildning efter beslut av försvarsminis- tern. I några fall överlämnades ärendet till den s.k. Bedömnings- nämnden före beslut. 
 2 
  
 1  
 Detta kapitel grundas huvudsakligen på Jones: Politisk övervakning och personal- kontroll  
 1945-1969 
  (SOU 2002:88), densamme: Politisk övervakning och personalkontroll  
 1969-2002 
  (SOU 2002:89), Hodge: Den farliga fredsrörelsen (2002:90), densamme: Hotet från vänster (2002:91), Hodge, Shaw och Mcmillan: Övervak- ningen av  
 SKP-komplexet 
  (SOU 2002:92), Guerrero: Säkerhetspolisens över- vakning av svensk högerextremism efter 1980 i SOU 2002:94, densamme: Överskottsinfor- mation från telefonkontroll i SOU 2002:95, och Miller: Säkerhetstjänst, nazism och högerextremism  
 1946-1980 
  i SOU 2002:94. 
  
 2 
 Regeringen hade i maj 1946 tillsatt en nämnd med uppgift att biträda med bedömning av ärenden rörande statliga tjänstemän som befarades brista i lojalitet mot samhället. Nämnden för bedömande av vissa befattningshavares pålitlighet (Bedömningsnämnden). Nämndens uppgift var att i befordringsärende rörande särskilt militära och polisiära befattningshavare, där fråga kunde föreligga om bristande lojalitet på grund av nazistisk åskådning, verkställa en allsidig och objektiv utredning och till ledning för avgörande uttala sig om vederbörandes på- litlighet. Ärenden upptogs av nämnden på begäran av vederbörande departementschef och det var denne som på grundval av nämndens utredning hade att fatta beslut i ärendena. Nämnden kunde även på eget initiativ ta upp och undersöka vissa fall. Nämnden handlade totalt ett hundratal ärenden, flertalet rörande militär personal. Nämnden skapade sig en bild av de anmälda personerna genom att hålla omfattande förhör, begära in utlåtanden från överordnade och hämta in uppgifter från statspolisen. Nämndens bedömning var i de allra flesta fall att en person, även om han varit eller alltjämt var nazist, skulle uppträda lojalt mot 
 241 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Övervakningen av SKP och dess medlemmar låg nere under någ- ra år och återupptogs först efter Pragkuppen våren 1948.3 Statspo- lisen lade emellertid ned betydande resurser på utredningar av ett stort antal industribränder, som – obefogat visade det sig – miss- tänktes vara anlagda av kommunister. Sovjetunionen och några av dess satellitstater bedrev spionage mot och olovlig underrättelse- verksamhet i Sverige. Åren  
 1951-1956 
  dömdes flera svenska med- borgare för grovt spioneri för sovjetisk räkning (marinspionen Moses, Enbomligan och radarspionen Smith). Sommaren 1963 greps översten i flygvapnet Acosta och dömdes sedermera för bl.a. grovt spioneri för Sovjet- unionens räkning. Detta fall, det allvarligaste fallet av spioneri som dittills avslöjats i Sverige under modern tid hade, såvitt framkom- mit, inga som helst ideologiska kopplingar till kommunismen. 
 I den följande framställningen behandlas endast den del av stats- polisens arbete som avsåg kartläggning av svenska politiska ytter- lighetsorganisationer och grupperingar som bedömdes utgöra eller kunna komma att utveckla sig till ett hot mot rikets säkerhet. Här dominerade helt övervakningen av kommunister medan nazister och andra högerextremister ägnades jämförelsevis lite uppmärk- samhet. Framställningen är indelad i ett avsnitt om inhämtnings- metoder, varefter följer avsnitt om samarbete med utländska tjäns- ter och om bearbetning av inhämtade uppgifter, särskilt registre- ring. Avslutningsvis behandlas statspolisens delgivning av uppgifter inom ramen för personalkontrollsystemet. Härvid behandlas även, för sammanhangets skull, de militära bestämmelserna om personal- kontroll. 
 sitt land i en krigssituation. I flera fall framhölls att personen i fråga var naiv och hans poli- tiska uppfattning föga genomtänkt. Endast beträffande några enstaka personer uttryckte nämnden tvekan om deras pålitlighet. I några av dessa fall avstod regeringen från en utnäm- ning. I övrigt befordrades eller antogs personen till aktuell befattning. Nämndens verksam- het upphörde i december 1948; se vidare Nguyen a.a. 
  
 3  
 Däremot fortsatte övervakningen av Sällskapet  
 Sverige-Sovjetunionen, 
  eftersom dess verk- samhet i första hand ansågs röra rikets förhållande till främmande makt. 
 242 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 7.1.2 
  
 Inhämtning 
  
 Inre spaning 
 Med inre spaning avses registerslagningar och kontakter mellan sä- kerhetspolisens centrala organisation och sektionerna liksom mel- lan sektionerna. Genom sammanställningar av befintliga uppgifter kunde värdefull information inhämtas och spridas inom polisen. I den inre spaningen ingick också studium av  
 öppna källor 
 , vilket in- nebar att polisen läste och gjorde urklipp eller avskrifter av tidning- ar och tidskrifter, böcker och andra tryckalster. Det var denna del av övervakningen, som kvantitativt avkastade det största resultatet. Särskilt de övervakade organisationernas egna pressalster gav möj- lighet att i stora drag följa organisationernas verksamhet. De ut- gjorde också en värdefull källa för samlandet av namn på funktionä- rer och medlemmar. Exempelvis kan nämnas att nyårshälsningar i de kommunistiska tidningarna kunde läggas till grund för registre- ring. I vissa fall inskränkte sig statspolisens övervakning av en or- ganisation helt eller väsentligen till att samla tidningsurklipp. Det förekom att statspolisen under täckadresser beställde information och trycksaker från de övervakade organisationerna. 
 I oktober 1964 sände säkerhetspolisen en cirkulärskrivelse till sektionerna angående en samordning av pressgranskningen, i vilken man hemställde om uppgifter om vilka tidningar och tidskrifter som bearbetades vid respektive sektion. Varje sektion borde ha de kommunistiska och nazistiska tidningar som utkom inom sektio- nens arbetsområde. I Göteborg, Malmö och Luleå, där ytterlig- hetspartiernas verksamhet är av större omfattning, bör även kom- munistiska och nazistiska  
 kvinno-, 
  ungdoms- och studenttidningar granskas. Det upplystes också att man för att bättre tillgodose kravet på aktuell information inom kort på prov veckovis skulle sända ut sammandrag av pressuppgifter till sektionerna. 
 Yttre spaning 
 Med yttre spaning förstås skuggning av personer, spaning från fasta observationslokaler, övervakning av demonstrationer (inbegripet fotografering) och offentliga möten (innefattande bandinspelning). Ytterlighetspartiernas offentliga möten liksom demonstrationer var i stor utsträckning föremål för övervakning. Detsamma gällde i viss 
 243 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 omfattning sammankomster med vänskapsföreningar och fredsor- ganisationer, vars verksamhet i stor omfattning var helt öppen. Iakttagelser om t.ex. talare, anförandenas innehåll, antalet deltaga- re, fanborgar, flygbladsutdelning och eventuella intermezzon rap- porterades. Det förekom att polisen fotograferade demonstra- tionsdeltagare för senare identifiering. 
 4  
 Också interna möten, t.ex. SKP:s centralkommittémöten, kongresser och liknande, var ofta föremål för polisövervakning, varvid man försökte identifiera dem som gick ut ur och in i lokalen. Också i dessa sammanhang fotogra- ferades personer och polisen kunde ibland få hjälp med identifie- ringen av personal vid de hotell där delegaterna var inkvarterade. Polisen antecknade också registreringsnummer på bilar som var parkerade i anslutning till någon sammankomst, exempelvis vid en kongresshall, för att senare identifiera ägarna med hjälp av bilregist- ret. 
 Statspolisen hade fast spaning mot SKP:s högkvarter på Kungs- gatan 84 i Stockholm från en observationspost i en närbelägen fas- tighet från mars 1948 och under hela perioden. Härigenom kunde man följa vilka personer som besökte högkvarteret och hur länge de stannade. Det kunde hända att personer skuggades efter sådana besök, ofta i syfte att fastställa vilka den övervakade träffade. No- teringar gjordes om den skuggades allmänna beteende, t.ex. om han uppträtt konspirativt. Vid flera tillfällen bevakades SFK:s expedi- tion i Stockholm, bl.a. åren 1958 och 1962. 
 Ibland kunde omfattande spaningsinsatser sättas in mot en per- son. Hösten 1948 var exempelvis ett par kommunister föremål för en intensiv övervakning i samband med att de företog resor till Danmark och Norge. Och våren 1954 skuggades en funktionär inom NSR under en resa och hans hotelltelefon avlyssnades, troli- gen genom hotellets växel. 
 Förtroliga meddelare 
 Med förtroliga meddelare avses allt från personer som lämnar upp- gifter till polisen rörande förhållanden som de av en händelse har erfarit till personer som mer eller mindre kontinuerligt rapporterar inifrån en organisation som de av övertygelse tillhör eller har till- hört eller i vilken de har infiltrerats av polisen. 
  
 4  
 P G Vinge har i sina memoarer Säpochef  
 1962-70 
  s.  
 77-85 
  gjort gällande att säkerhetspoli- sen inte fotograferade demonstrationsdeltagare, vilket alltså är felaktigt. 
 244 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Den kommunistiska rörelsen täcktes av ett nät av meddelare. De fanns i pressen, på partikanslier, inom ungdomsrörelsen och inom vänskapsförbunden. Ett stort antal personer lämnade under längre eller kortare tid (i vissa fall under ett par decennier) mer eller mindre regelbundet information om det kommunistiska Sverige till statspolisen direkt eller indirekt via försvarsstabens inrikesavdel- ning. 
 Inga meddelare tycks ha funnits inom SKP:s centralkommitté. Däremot fick statspolisen under senare delen av  
 1940-talet 
  och början av  
 1950-talet 
  uppgifter från en krets av meddelare, som ar- betade vid eller hade nära förbindelser med partihögkvarteret. Uppgifterna avsåg bl.a. personer, som sades syssla med illegal verksamhet eller verksamhet för rysk räkning, möten med parti- ets arbetsutskott, interiörer från den kommunistiska ungdomsrö- relsen och interna stridigheter inom de skandinaviska kommunist- partierna. Det förhållandet att man inom statspolisen ofta förhöll sig skeptisk till uppgifterna om illegal verksamhet hindrade inte att dessa kunde läggas till grund för ansökningar om telefonkontroll. 
 En meddelare, som var aktiv inom SKP och därtill anknutna or- ganisationer, lämnade under tiden från andra världskrigets slut och några decennier framåt initierade rapporter till statspolisen. De sammanlagt över 4 000 rapporterna rörde situationen inom SKP och Ny Dags redaktion liksom det nätverk av organisationer som var knutna till partiet, t.ex. Förbundet  
 Sverige-Sovjetunionen, 
  Svenska kvinnors vänsterförbund, Young och Svenska Fredskom- mittén. Bland det material som meddelaren överlämnade kan näm- nas interna dokument som förteckningar över personer (ibland kompletterade med fotografier), korrespondens, protokoll, eko- nomihandlingar, utskick m.m. Dessutom lämnade meddelaren muntligt eller skriftligt inblickar i olika kommunistiska miljöer, t.ex. från SKP:s kongresser, som fram till år 1964 inte var offentli- ga, och om enskilda personer. Sistnämnda rapporter kunde innefat- ta mycket intima och utlämnande detaljer om kärleksaffärer och al- koholproblem. 
 En annan meddelare, Hughes5 
 , som från slutet av  
 1940-talet 
  och fram till år 1970 via försvarsstaben rapporterade till statspoli- sen, hade visserligen inga kontakter med kommunistpartiets kärna. Men meddelaren kunde på grund av sina språkkunskaper obehind- rat röra sig i de socialistiska ländernas vänskapsföreningar och lik- nande kretsar och utgav sig där för att vara kommunistsympatisör 
  
 5  
 Fingerat källnamn 
 245 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 och sovjetvän. Huvuddelen av den synnerligen detaljrika och kon- spirativt anlagda rapporteringen, som totalt omfattar över 600 rap- porter, utgörs av beskrivningar av sammankomster, referat av tal vid möten, samtal etc. En stor del av uppgifterna rör några aktiva, om än inte särskilt framträdande kommunister, vilka räknade med- delaren som en nära vän. Rapporteringen om övervakningsobjek- tens och deras familjers personliga förhållanden är mycket ingående och tycks delvis syfta till att framställa dem som moraliskt tvivelak- tiga personer. Statspolisen betraktade meddelarens tillförlitlighet som god. 
 Andra meddelare med anställning vid öststatsbeskickningar eller liknande rapporterade om kontakter mellan ledande svenska kom- munister och befattningshavare hos arbetsgivarna. En meddelare, som på eget initiativ tycks ha infiltrerat en kommunistisk ung- domsklubb i Stockholmstrakten, arbetade som brevbärare och läm- nade bl.a. listor över prenumeranter på Ny Dag till statspolisen. Ofta var rapporterna av mycket trivial karaktär. 
 Flera av meddelarna tycks på eget initiativ ha vänt sig till säker- hetstjänsterna. I något fall stod en meddelare, då han kontaktade statspolisen, i begrepp att lämna sin anställning, men övertalades av polisen att stanna kvar på denna från övervakningssynpunkt intres- santa arbetsplats. Vissa meddelare mottog regelbundet en fast er- sättning från statspolisen. Det gällde exempelvis de båda meddela- re, vilkas rapportering från SKP och därtill anknutna organisationer respektive från vänskapsföreningarnas verksamhet nyss beskrivits. Den sistnämnde erhöll 200 kr per rapport, vilket i dagens penning- värde motsvarar ett mångdubbelt större belopp. 
 Det fanns naturligtvis en mängd personer utanför den kommu- nistiska rörelsen som kunde informera statspolisen om förhållan- den som rörde kommunister. Under  
 1950-talets 
  första år hade statspolisen mer eller mindre tillfälliga kontakter med något tiotal socialdemokratiska fackföreningsmän, vilka rapporterade om kommunister på från försvarssynpunkt känsliga arbetsplatser, bl.a. SJ och vissa befästningar i övre Norrland. Det förekom att statspo- lisen fick tillgång till avlöningslistor, av vilka framgick vilka som betalade partiavgift till SKP. Personer med anknytning till Fol- kets  
 Hus-rörelsen 
  informerade polisen om kommunistiska möten som skulle hållas i dess lokaler. Gymnasieungdomar, bl.a. sådana med anknytning till SSU, lämnade uppgifter om lokala kommunis- tiska aktiviteter vid respektive skola. Bland meddelarna märktes också, särskilt i Norrland, fjärdingsmän, tullpersonal och främst socialdemokratiska kommunala förtroendemän. 
 246 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Polisen hade förtroliga meddelare också inom några av de höger- extremistiska organisationerna. Någon gång kan det ha rört sig om en person som på polisens initiativ infiltrerade en organisation. Genom sådana meddelare kunde polisen få rapporter om vad som förevarit vid interna möten, även om sådana rapporter sällan före- kommer i materialet. Förtroliga meddelare kunde även bidra med allmänna uppgifter om organisationernas verksamhet och lämna uppgifter som bidrog till att personer kunde identifieras. En ut- ländsk medborgare med stora kunskaper om europeisk nazism var en särskilt värdefull meddelare. Tips kunde även inkomma från all- mänheten. 
 Telefon- och postkontroll 
 Telefonkontroll innebar att telemeddelanden som befordrades till eller från ett telefonnummer i hemlighet avlyssnades eller togs upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i med- delandet. Som framgått av den rättsliga översikten (kap. 5) fick det- ta tvångsmedel användas endast i samband med förundersökning rörande allvarligare brott och efter beslut av allmän domstol. Åt- gärden fick utnyttjas endast då någon var skäligen misstänkt för brottet och åtgärden var av synnerlig betydelse för utredningen. Och den fick endast avse en teleadress som innehades eller annars kunde antas komma att användas av den misstänkte. 
 Genom telefonavlyssning fick naturligtvis statspolisen in en mängd uppgifter som låg vid sidan om förundersökningen rörande det brott som motiverat telefonkontrollen. Sådan information kunde röra såväl den person som förundersökningen avsåg som andra personer. Den kunde avse annan brottslig verksamhet eller förhållanden som inte var brottsliga. En samlingsbeteckning för så- dana uppgifter är  
 överskottsinformation 
 . Andra beteckningar är si- doinformation eller spillinformation. 
 Som framgått av den rättsliga översikten var också polisens möj- ligheter att ta del av postförsändelser, s.k. postkontroll, strikt re- glerade i lagstiftningen. Vid sidan härav förekom det att statspoli- sen genom kontakter med postpersonal fick uppgifter t.ex. om prenumeranter på vissa tidningar. 
 I början av  
 1950-talet 
  övergick statspolisen från direkt avlyssning av telefonsamtal till en  
 manuellt-mekanisk 
  upptagning av samta- len. Vid Televerkets centrala driftkontroll i Stockholm byggdes en speciell avlyssningsanläggning för statspolisens räkning, den s.k. 
 247 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Px-anläggningen. 
  Inledningsvis möjliggjorde anläggningen kontroll av endast tolv telefonabonnemang men den byggdes efter hand ut så att år 1961 75 linjer kunde avlyssnas samtidigt. Samtalen spelades ursprungligen in på dimafonplattor, vilka levererades till statspoli- sen. Televerkets personal utförde medlyssning för att, om något alarmerande framkom, omedelbart kunna underrätta statspolisen om detta. I början av  
 1960-talet 
  övergick man till en automatiserad mekanisk telefonkontroll med tonbandsinspelning och en med- lyssningsanläggning installerades hos statspolisen. 
 Statspolisen avlyssnade upptagningarna och gjorde skriftliga re- ferat. I inledningen av ett ärende gjordes tämligen utförliga referat i syfte att kartlägga den misstänktes vanor, hans umgänge och be- kantskapskrets m.m. Senare i utredningen gjordes i regel endast korta sammanfattningar av samtalen. Ordagranna utskrifter av samtalen gjordes sällan. Till följd av den stora mängden inspelade samtal var avlyssningen ofta summarisk, särskilt då den misstänkte hade kartlagts eller då den eller de kontrollerade telefonerna var kontors- eller arbetsplatstelefoner, som nyttjades även av andra än den misstänkte. Uppteckningar som bedömdes sakna betydelse för utredningen skulle efter granskningen omedelbart förstöras i enlig- het med rättegångsbalkens bestämmelser. I en PM, som troligen författats i början av  
 1960-talet, 
  framhölls emellertid att vid beslut om förstöring måste hänsyn tagas till under åren vunna erfarenhe- ter. Det har sålunda bedömts vara säkrast att ge stadgandet en vid- sträckt tolkning. Till synes ovidkommande saker har längre fram under utredningens gång visat sig vara av synnerligen stor betydel- se. 
 Det förekom i betydande utsträckning att telefonkontroll an- vändes som ett medel att skaffa information även om andra perso- ner än den misstänkte och/eller förhållanden av allmänt intresse rö- rande den organisation som han tillhörde. I en intern utredning från år 1964 framhölls således att man inte skulle tillämpa det nyss- nämnda systemet med summarisk avlyssning av kontors- och ar- betsplatstelefoner i sådana fall där kontrollen var upphängd på en viss person men man avsåg att kontrollera inte endast dennes sam- tal utan även andra samtal på samma apparat. I samma rapport kon- staterades att telefonkontroll i ytterst få fall varit avgörande för av- slöjande av spioneri- och sabotagebrott. Sin stora betydelse hade telefonkontrollen i stället som en arbetsavlastande och personal- besparande faktor, då den ju lämnar upplysningar och anvisningar för spaningen och övervakningen, och personal i enlighet med des- 
 248 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 sa anvisningar kunnat sättas in för ett visst tillfälle eller övervak- ningen eller skuggningen helt kunnat inställas. 
 Statspolisen lade upp överskottsinformationen i särskilda meddelarakter med  
 fiktiva källbeteckningar 
 . Kopior av materialet fördes regelmässigt till person- eller sakakter och tillställdes berörda sektioner. Liksom i fråga om övriga meddelare var meddelarens identitet känd endast inom en mycket liten krets av befattningshavare vid statspolisen. 
 Genom telefonkontroll mot ett mycket begränsat antal  
 kommu- nister  
 kunde statspolisen från början av  
 1950-talet 
  avlyssna telefon- samtal inom stora delar av vad statspolisen kallade parti- eller kommunistkomplexet. 
 Från januari 1952 till omkring 1967/68 var således växeln hos SKP:s förbundskansli på Kungsgatan 84 i Stockholm avlyssnad i stort sett utan uppehåll. Det första tillståndet gällde en person, som var mycket aktiv inom SKU, med anledning av misstanke om del- aktighet i grovt spioneri. Redan i juli 1951 hade Stockholms råd- husrätt - inom ramen för förundersökningen mot den sedermera dömde spionen Moses – gett tillstånd till telefonkon- troll innefattande avlyssning bl.a. av två telefoner hos SKU på nyssnämnda adress. Eftersom den misstänkte enligt åklagaren kun- de förväntas begagna även SKP:s växelnummer kom tillståndet en kort tid i början av år 1952 att avse även detta. I januari samma år kom tillstånd till avlyssning av växeltelefonen att lämnas i en annan förundersökning mot en person som misstänktes för att förmedla pengar från öststater till SKP. Inom ramen för den förundersök- ningen gav rådhusrätten också tillstånd till avlyssning av tidningen Ny Dags telefon. 
 6  
 Samma abonnemang kunde alltså samtidigt vara föremål för telefonkontroll enligt flera, parallella beslut. 
 Avlyssningen av SKP:s växeltelefon kom omgående att fortsätta inom ramen för förundersökningen mot en av de misstänkta i En- bomsligan, ett tillstånd som förlängdes fram till oktober 1952. Där- efter överflyttades tillståndet till en förundersökning mot några personer, bl.a. en kommunistisk riksdagsman, som misstänktes för spioneri, en förundersökning som i praktiken kom att fortgå fram till slutet av  
 1960-talet, 
  även om de personer som var föremål för misstanke skiftade. Flertalet misstänkta var kommunistiska funk- 
  
 6  
 P 389, C 1 1, SÄPO:s arkiv. I akten finns även en framställning om avlyssning av sex ledan- de kommunisters bostadstelefoner i syfte att kartlägga den misstänktes kontakter med dessa. En sådan avlyssning skulle ha varit i strid med reglerna om telefonkontroll. En genomgång av Stockholms tingsrätts arkiv och de berördas personakter ger vid handen att något beslut i enlighet med framställningen inte fattades. 
 249 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 tionärer. Tillstånd till avlyssning gavs beträffande såväl de miss- tänktas bostads- som arbetstelefoner. Härigenom kom, förutom växeltelefonen, bl.a. följande telefoner att kunna avlyssnas: fyra abonnemang hos Stockholms Kommunistiska Arbetarkommun under tiden oktober 1952 – oktober 1955 (och senare i en annan förundersökning från oktober 1961 – december 1964), ett abon- nemang hos Förbundet  
 Sverige-Sovjetunionen, 
  med ett kortare av- brott, under tiden november 1954 – juni 1964 och ett abonnemang hos  
 Svensk-Kinesiska 
  Föreningen under tiden augusti december 1954. Under ett par månader i slutet av år 1952 gavs tillstånd till av- lyssning även av den telefon som fanns i  
 SKP-gruppens 
  rum i riks- dagshuset. 
 På motsvarande sätt pågick avlyssning av telefoner hos det kommunistiska ungdomsförbundet med undantag för ett kortare uppehåll i januari 1963 från sommaren 1951 till och med december 1966. Avlyssningen hade som nämnts inletts i juli 1951 mot för- bundets två telefoner på Kungsgatan 84. Efter ca ett halvår kunde statspolisen summera vad som dittills framkommit. Dagligen hade  
 60-80 
  samtal utväxlats på de båda telefonerna och utskrifterna från samtalen omfattade ca 670 sidor. Statspolisen konstaterade att ge- nom avlyssningen visserligen inget framkommit som direkt giver stöd åt misstanken om brott mot 8 kap SL, men en del telefonsam- tal äro mycket diffusa och det är svårt att bilda sig någon uppfatt- ning om vad som avhandlats. En mängd viktiga upplysningar hade emellertid kunnat inhämtas rörande SKU, bl.a. namn på ett stort antal medlemmar och uppgifter om arbetet med att bilda DU- klubbar. 
 I juli 1952 beviljade domstolen tillstånd till telefonkontroll även mot ett abonnemang i DU:s lokaler vid Mälartorget i Stockholm, eftersom den misstänkte uppgavs ofta vistas i den lokalen, och i ja- nuari 1953 utsträcktes tillståndet till att avse ytterligare ett abon- nemang där. År 1955 fördes det ena abonnemanget över till DU:s tidskrift Dagens Ungdom, vars redaktionstelefon därmed kom att avlyssnas. I mars 1958 upphörde avlyssningen av den misstänkte. Samma månad hade emellertid förundersökning inletts mot en an- nan kommunist, som hade en stark koppling till DU, med anled- ning av misstanke om spioneri för sovjetrysk räkning. Till följd härav kunde avlyssningen av DU:s båda telefoner i lokalen på Mä- lartorget fortsätta liksom av ett abonnemang på Floragatan, där DU hade lokaler fram till våren 1958. I december 1958 flyttade DU:s förbundsexpedition till Kungsgatan 84, vilket föranledde domstolen att medge avlyssning av ett abonnemang där (liksom av 
 250 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SKP:s växeltelefon). Då DU i februari 1961 öppnade ytterligare ett abonnemang hos förbundsexpeditionen, gavs tillstånd att avlyssna även detta. Avlyssningen av de två telefonerna hos DU avbröts i ja- nuari 1963, sedan den misstänkte ej längre var aktuell i utredning- en, men återupptogs redan efter någon månad, nu med anledning av misstankar mot en annan inom förbundet verksam person för olov- lig underrättelseverksamhet. Trots att den misstänkte efter någon tid övergick till annan verksamhet (där ett par telefoner också av- lyssnades) fortsatte avlyssningen av DU:s båda telefoner. Avlyss- ningen av det ena abonnemanget upphörde i maj 1965 och av det andra i december 1966. Vidare avlyssnades ett hemligt abonnemang tillhörigt SKU åren  
 1963-66. 
  
 Den information som framkom genom avlyssningen torde ha haft sitt främsta värde för säkerhetspolisens allmänna övervakning av kommunistkomplexet och som ett sätt att få fram namn på kommunister. Däremot gav den inga konkreta belägg för brotts- misstankarna och i intet fall väcktes åtal mot någon av de misstänk- ta. 
 Överskottsinformationen sorterades i särskilda meddelarakter, t.ex. E. Hilding som huvudsakligen avsåg uppgifter om förhål- landen och personer inom SKP. I andra sådana akter samlades in- formation om t.ex. SKA, DU, VUF och Förbundet Sverige – Sov- jetunionen. Senare tillkom meddelarakter för bl.a. resande till Bad Doberan och Svenska Kvinnors Vänsterförbund. Genom avlyss- ningen av ett begränsat antal nyckelpersoner fick statspolisen en mycket omfattande och bitvis detaljerad bild av den kommunistis- ka rörelsen. Bara meddelarakten Baker, som visserligen var den i särklass största, omfattade ca 2 000 rapporter från åren 1954- 67. Rapporterna blir i allmänhet mindre frekventa efter  
 1960-talets 
  första år. 
 Även på andra håll i landet förekom att kommunister var föremål för telefonkontroll. I Göteborg avlyssnades åren 1952 och 1953 fem personer med anledning av misstankar om brottsliga kontakter med östtysken Chandler sabotageorganisation, varvid även ett abonnemang hos stadens kommunistiska sjömansklubb avlyssnades under ca ett halvt år. I februari 1953 inleddes förundersökning mot en ombudsman vid Göteborgs kommunistiska arbetarkommun som misstänktes för spioneri. Förundersökningen kom så små- ningom att omfatta ytterligare en person. Inom ramen för denna förundersökning avlyssnades fram till årsskiftet 1966/67 efter hand fem abonnemang hos arbetarkommunen och två abonnemang hos DU. Under tiden  
 mars-oktober 
  1955 avlyssnades också en telefon 
 251 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 hos  
 Hisings-Posten, 
  där en kommunistisk funktionär med interna- tionella kontakter arbetade. Enligt en uppgiftslämnare skall under  
 1950-talet 
  abonnemang hos tidningen Norrskensflammans redak- tionslokal ha avlyssnats. 
 Också telefonkontroll mot utländska ambassader gav upplys- ningar om förhållanden och personer inom det kommunistiska komplexet. 
 Inga tecken tyder på att högerextremistiska organisationer eller fredsorganisationer (undantagandes SFK som en del av kommu- nistkomplexet) skulle ha varit utsatta för telefonavlyssning. 
 I allmänhet avbröts telefonkontroll på initiativ av statspolisen, ofta med hänvisning till att kontrollen inte längre uppfattades som meningsfull. Några exempel på att domstolen vägrat förlängning av ett tillstånd har inte påträffats. Det hindrar inte att domstolen kan ha haft underhandskontakter med åklagaren om att ett visst till- stånd inte skulle komma att förnyas, såvida inte något material som stärkte misstankarna framkom. Det kan också ha förekommit att åklagaren återkallade en ansökan, sedan domstolen under hand gjort klart att den inte skulle komma att bifallas. 
 Buggning och andra former av teknisk avlyssning 
 Med buggning, eller mikning som man tidigare kallade metoden inom polisen, avses hemlig avlyssning eller teknisk upptagning av tal i enrum, samtal eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sammankomst som allmänheten inte har tillträde till. 
 7  
 Avlyssning utan tekniska hjälpmedel, exempelvis från ett angränsande rum el- ler via en ventilationstrumma är alltså inte att anse som buggning. Inspelningar från öppna sammankomster liksom inspelningar av samtal där en av deltagarna i hemlighet installerat eller bär på sig en mikrofon faller också definitionsmässigt utanför begreppet bugg- ning. 
 Det äldsta efterkrigstida fall av buggning som kommissionen stött på hänför sig till sommaren och hösten 1945. Avlyssningsut- rustning installerades då i en arbetslokal i Stockholm som dispone- rades av en kommunist misstänkt för olovlig underrättelseverk- samhet. Två polismän lyssnade i lägenheten ovanför och anteckna- de vad som framkom. 
 Ett annat fall där buggning användes var i samband med förun- dersökningen mot den tidigare nämnde kommunist som misstänk- 
  
 7  
 SOU 1998:46 s. 13 
 252 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 tes för att förmedla pengar från öststater till SKP. Från juli 1951 till april 1952 var hans kontorslokaler utsatta för avlyssning. Polisen hade kontakter med en granne till den misstänkte, med en anställd hos denne liksom med en portvakt i en av fastigheterna, vilka kan ha medverkat vid installation av mikrofoner. 
 En serie rapporter från 29 kommunistiska sammankomster, bl.a. fyra möten med partiets centralkommitté, på olika håll i landet från åren  
 1950-53, 
  vilka med något undantag är samlade i en meddelar- akt, grundas tydligtvis på ljudupptagningar. Rapporterna innehåller således långa citat samt kommentarer som ohörbart efternamn. Även om det inte helt kan uteslutas att statspolisen kommit över de inspelningar som SKP vid denna tid lät göra av sammanträdena med centralkommittén eller att ljudupptagningarna skett av delta- gare vid mötena, vilka medfört portabla bandspelare, talar omstän- digheterna starkt för att det är fråga om buggningsoperationer. Så- ledes tyder inget på att partiet lät spela in andra sammanträden än möten med centralkommittén och ingen deltagare kan knytas till samtliga de rapporterade sammankomsterna. Vidare är de flesta rapporterna sammanställda av den befattningshavare som var ansva- rig för statspolisens arbete med speciella arbetsmetoder. Rappor- terna saknar uppgifter om möteslokal (i ett fall har denna uppgift klippts bort), vilket inte hindrat att kommissionen med användan- de av annat material har kunnat fastställa var en del av samman- komsterna hållits, nämligen i  
 HSB-huset 
  i Stockholm. Där torde polisen haft mikrofoner fast installerade eller utnyttjat sig av möj- ligheten att koppla in sig på en befintlig ljudanläggning. 
 8 
  
 Efter år 1953 finns inga säkra belägg för att buggning skulle ha använts mot svenska medborgare före mitten av  
 1960-talet 
  även om det i några fall förekommer uppgifter om att statspolisen övervägt att nyttja denna metod. 
 År 1962 anskaffade statspolisen ny avlyssningsutrustning från utlandet då den gamla materielen ansågs föråldrad. Den nya utrust- ningen till trots ansågs metoden komplicerad, då den krävde omfat- tande och noggranna förberedelser och tekniskt förfaren personal. Den ansågs även ställa stora psykiska och fysiska krav på befatt- 
  
 8  
 Förutom sammanträden med centralkommittén  
 7-9.9.1951, 
 26-27.1, 
 9-10.8 
  och 13- 15.12.1952 var det bl.a. fråga om lokala konferenser i Skövde  
 7-8.1.1950, 
  i Eskilstuna 4- 5.3.1950, i Stockholm  
 10-11.3.1951, 
  11.12.1951,  
 16-17.2.1952 
  och  
 24-25.1.1953, 
  i Karlstad  
 18-19.8.1951 
  och  
 13-14.4.1952, 
  i Östergötland  
 9-10.2.1952, 
  i Västerås 2.3.1952, i Örebro 22- 23.3.1952, SKU:s kongress i Stockholm  
 27-29.5.1951, 
  årsmöte med Stockholms lokalavdel- ning av SKV 29.11.1951, Förbundets  
 Sverige-Sovjetunionen 
  kongress i Stockholm 22- 23.11.1952, konferenser med samarbetskommittén för statstjänstemän 28.4 och 10.12.1951, och fraktionsmöten med kommunisterna inom Byggnadsarbetareförbundet 2.7 och 26.10.1952. 
 253 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 ningshavarna. Enligt uppgifter som lämnats till kommissionen skall buggning under åren  
 1962-68 
  ha förekommit endast vid mellan fem och femton tillfällen, varav nästan samtliga riktats mot utländska mål i Sverige. Under tiden fram till år 1964 skall buggningsopera- tionerna ha varit sanktionerade av statspolisintendenten. 
 9 
  
 Under 1950- och  
 1960-talen 
  fick säkerhetspolisen genom För- svarets radioanstalts (FRA:s) fjärrspaning del av vissa uppgifter bl.a. rörande Svenska Fredskommitténs internationella kontakter, t.ex. angående svenska medborgares visumansökningar inför ut- landsresor. 
 Samarbete med andra myndigheter 
 Statspolisen hade ett nära samarbete med flera statliga myndigheter när det gällde inhämtning av uppgifter. Televerket och Postverket var ju direkt inkopplade vid telefon- respektive postkontroll. År 1955 fick statspolisen genom Postens kontrollavdelning kännedom om en nazistisk ungdomsorganisations postfack och kom därige- nom över ett antal brev ställda till organisationens ledare. Genom kontakter på postkontor kunde polisen också få uppgifter om vilka som prenumererade på exempelvis Ny Dag. 
 Åtskilliga demonstrationer bevakades i samarbete mellan stats- polisen och ordningspolisen. Genom passpolisen fick statspolisen uppgifter om deltagarna i de s.k. fredskryssningar runt Östersjön som SFK arrangerade åren 1954 och 1958. Och statspolisens sek- tion i Malmö samverkade åren  
 1960-67 
  med passpolisen i Trelle- borg vid insamlandet av uppgifter om de personer som deltog i de s.k. Östersjöveckorna, dvs. den östtyska statens årligen återkom- mande kultur- och propagandaevenemang. I samband med vanliga brottsutredningar kunde polisen ibland komma över material av in- tresse för statspolisens verksamhet. Exempel härpå är då Malmöpo- lisen år 1962 vid ett par husrannsakningar föranledda av misstankar om förmögenhetsbrott påträffade ett stort material om nazister. 
 Det förekom också ett regelbundet informationsutbyte med ut- rikesdepartementet. Statspolisen tillställde UD uppgifter bl.a. om svenska kommunister som rest till och från Sovjetunionen eller som undergått partiutbildning i Moskva. UD vidarebefordrade des- 
  
 9  
 PM 20.6.1962 Några synpunkter på den särskilda polisverksamhetens tekniska hjälpmedel samt förslag till organisation av en teknisk enhet, placerad vid riksavdelningen, HSC 60/63, SÄPO:s arkiv 
 254 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 sa uppgifter till ambassaden i Moskva. 
 10  
 Ambassaden inkom i retur med uppgifter om svenska kommunister, som den diplomatiska personalen i olika sammanhang stött ihop med, liksom om kom- munisters resor till och från Moskva. 
 11  
 Ambassaden i Washington skickade kopior av offentliga rapporter om den internationella kommunismen och rapporter om tidningsartiklar rörande interna- tionell och skandinavisk kommunism. 
 12  
 Den samlade dokumenta- tionen av detta samarbete upphörde år 1952. 
 Statspolisens kontakter med den viktigaste samarbetspartnern, försvarsstabens inrikesavdelning, och med  
 T-kontoret 
  beskrivs i kap. 8 och 9. 
 Andra metoder 
 I maj 1952 stals en portfölj tillhörig en kommunistisk ombudsman. Innan polisen återställde portföljen till ägaren kopierades på initia- tiv av statspolisens sektion i Malmö merparten av handlingarna i portföljen, bl.a. brev och en adressförteckning. I oktober 1955 kom Malmösektionen på okänt sätt över ett stort antal handlingar tillhö- rande DU i Malmö och dess regionala sektion för södra Sverige, bl.a. adressregister, mötesprotokoll och verksamhetsberättelser. Materialet fotograferades. 
 I Stockholm fick statspolisen åren  
 1955-59 
  genom en hyresvär- dinna tillgång till en hos henne inneboende kommunists privata handlingar och fotograferade regelbundet sådant material som an- togs ha med kommunistisk verksamhet att göra, bl.a. medlemsför- teckningar, protokoll och korrespondens. Materialet innehöll upp- gifter om såväl SKP som DU i Stockholm och i andra delar av lan- det. 
  
 7.1.3 
  
 Samarbete med utländska tjänster 
  
 Redan före andra världskriget hade det förekommit ett samarbete mellan de svenska säkerhetstjänsterna och deras motsvarigheter i vissa andra länder. 
  
 10 
  
 P.M. u. Stockholm 24.11.1948; Bratt t.  
  
 Barck-Holst 
  24.11.1952; telegram Cabinet t. Ters- meden, 13.5.1952; telegram Cabinet t. Moskva 3.6. 1952, HP 1462, UD:s arkiv, RA 
  
 11 
  
 Barck-Holst 
  
  t. Dahlman, Moskva 8.12.1948; telegram Moskva t. Sohlman, 22.4.1952; tele- gram Sohlman t. Stockholm, 9.5.1952; Sohlman t. Stockholm 31.5.1952; HP 1462 UD:s ar- kiv, RA 
  
 12 
  
 T.ex. Strength of the International Communist Movement, Oct. 1953, och Murphy, 12 juli 1949, HP 1462, UD:s arkiv, RA 
  
 255 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 I en PM från år 1950, som sannolikt upprättats inom inrikesde- partementet, beskrivs säkerhetspolisens samarbete med motsvarig- heterna i  
 Danmark och Norge 
 . Omedelbart efter det att den tyska ockupationen av Danmark och Norge hävts våren 1945 upptogs ett samarbete mellan dessa länder och Sverige beträffande den särskilda polisverksamheten för uppdagande av spioneri m.m. Samarbetet var till en början försiktigt. Efter Pragkuppen i februari 1948 fick sam- arbetet efter godkännande av den svenska regeringen en annan ka- raktär och fasta former. Enligt regeringens beslut skulle samarbetet i princip vara oförbehållsamt. Vid ett sammanträde i Köpenhamn i april 1948, dit statspolisintendenten på inrikesministerns uppdrag inställde sig, fastslogs såsom en förutsättning för samarbetet att de utväxlade uppgifterna skulle stanna inom vederbörande land. 
 13 
  
 Efter Köpenhamnsmötet kom enligt 1950 års PM uppgifter re- gelmässigt att utväxlas mellan länderna i fråga. En kopia tillställdes statssekreteraren i inrikesdepartementet för vidare befordran till in- rikesministern. Fyra, fem gånger per år sammanträffade företrädare för respektive polisorganisation för konferenser i de olika huvud- städerna. Samarbetet bedömdes som givande. Sedan Danmark och Norge anslutit sig till NATO beslöt regeringen den 19 mars 1949 att samarbetet skulle fortsätta som tidigare, dock med den in- skränkningen att det inte skulle omfatta sådan illegal verksamhet som utgått från Atlantpaktsstaterna. 
 14 
  
 De norska historikerna Hansen och Brennan har i boken Den hemmelige krigen gett följande beskrivning av det nordiska samarbetet under senare delen av  
 1940-talet 
  och första hälften av  
 1950-talet. 
  
 I  
 1947-48 
  møttes de nordiske lands overvåkingssjefer jevnlig. Ganske raskt ble man enig om fire slike årlige sammenkomster. Her diskuterte man rammene for det nordiske samarbeidet, konkrete samarbeidstiltak, fremmed etterretningsvirksomhet og hvordan man rent praktisk løste overvåkingsoppgavene og or- ganiserte tjenestene. Samtidig ble det opprettet personlige kon- takter på tjenestemannsnivå som fremmet den gjensidige in- formasjonsutvekslingen om østlig etterretning og de nasjonale 
  
 13 
  
 PM om Polisen hemligstämplad inom inrikesdepartementet 10.2.1950, Moore arkiv, vol. Ramirez, ARAB. Inför Köpenhamnsmötet eller kanske snarare inför regeringens ställningstagande till frågan om omfattningen av ett fortsatt skandinaviskt samarbete inford- rades tydligtvis synpunkter från två kommissarier vid statspolisens tredje rotel, nämligen Perry och Smith, se PM 9.3.1948 och skrivelse 8.3.1948, B 2B, vol. 1, SÄPO:s arkiv 
  
 14 
  
 PM om Polisen, hemligstämplad inom inrikesdepartementet 10.2.1950, Moore arkiv, vol. Ramirez, ARAB 
  
 256 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 kommunistpartierne. 
 De nordiske overvåkingstjenestene ytet hverandre også servi- ce, bl a skygging, når overvåkingsobjekter deltok på nordiske kommunistmøter eller av andre grunner reiste gjennom, eller hade opphold i et naboland. Når nordiske kommunistledere møttes, distribuerte gjerne vertslandet opplysninger om hvem som hade vært til stede, og hva som hade blitt diskutert. Mange av disse bemerkelseverdig detaljerte rapportene vitner om at sli- ke hemmelige sammenkomster ble infiltrert eller avlyttet av de nordiske lands tjenester. De nordiske tjenester gav hverandre også bistand i forbindelse med sikkerhetssjekker av mistenkeli- ge statsborgere som arbeidet eller oppholdt seg i et av nabolan- dene. 
 På de nordiske sjefsmøtene ble Skyddspolisen inkludert, tro- lig fra sist på  
 1940-tallet. 
  Rapporter av overvåkingsmessig inter- esse tilfløt POT fra Helsinki i stigende omfang fra 1948 og fremover. På det bilaterale plan var imidlertid det  
 svensk-finske 
  samarbeidet tettest. Det var i pakt med historiske tradisjoner og geografisk og kulturell nærhet.  
 --- 
  Säkerhetspolisen var på man- ge måter storebror i det nordiske samarbeidet.  
 15 
  
 Det bevarade svenska arkivmaterialet ger en liknande bild av det nordiska samarbetet under den här behandlade perioden. Några handlingar som tyder på ett centralt samarbete med  
 Finland  
 före år 1954 har emellertid inte påträffats. Däremot upprätthöll statspoli- sens Luleåsektion en samverkan med sina finländska kolleger även dessförinnan. Det centralt bedrivna samarbetet kom alltså att avse ett utbyte av uppgifter, även sådana som inhämtats genom förtroli- ga förbindelser. Det var ett omfattande informationsflöde rörande misstänkt olovlig underrättelse- och sabotageverksamhet. Det fö- rekom även säkerhetsklarering av det egna landets medborgare, ex- empelvis inför anställning i känsliga befattningar. Statspolisen kun- de t.ex. hos den finländska skyddspolisen som ett led i rent rutin- mässiga undersökningar angående pålitligheten hos anställda vid vissa svenska företag begära besked om finskfödda personer. Av intresse i detta sammanhang är emellertid främst den icke obetydli- ga del av samarbetet som avsåg ytterlighetspartierna och deras medlemmar och sympatisörer. 
 En hel del informationer lämnades om kommunister i de tre län- derna, ofta med anledning av att de företagit resor till de andra län- derna eller till öststater eller rentav kunde tänkas företa sådana re- 
  
 15  
 Johnson och Campbell: a.a., del 1, s. 516 f 
 257 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Simmons. Av särskilt intresse var ledande kommunister och sammanträf- fanden mellan dem. I sådana situationer kunde övervakningsinsat- serna samordnas. Det förekommer också rapporter om kommunis- tiska konferenser i de skandinaviska länderna och om kommunis- tisk eller kommunistdominerad verksamhet över huvud taget. In- formationsutbytet omfattade även nazister och högerextremistisk verksamhet. 
 Enligt Johnson och Campbell var det viktigaste inslaget i det kollek- tiva nordiska samarbetet de chefsmöten som ursprungligen ägde rum kvartalsvis men sedermera inskränktes till två per år. Cheferna för respektive lands säkerhetstjänst hade också i övrigt kontakter med varandra. Så småningom breddades samarbetet. Redan i slutet av  
 1940-talet 
  etablerades direkta kontakter mellan finländsk, norsk och svensk säkerhetspolis på Nordkalotten, bl.a. rörande malm- transporterna, och regelbundna Nordkalottenmöten institutionali- serades troligen redan från mitten av  
 1950-talet. 
  På svenskt initiativ började man år 1960 regelbundet hålla kommissariemöten, vid vilka avhandlades frågor av gemensamt intresse. 
 16 
  
 Därtill kom ett livligt samarbete på  
 regional  
 nivå. Luleåsektionen fortsatte samarbetet med sina motsvarigheter i norra Finland och norra Norge och Göteborgs- och Malmösektionerna med sina danska kolleger. 
 Samarbetet byggde på ett samfällt intresse. Det befrämjades av att man i huvudsak hade samma hotbilder, huvuduppgifter och ar- betsmetoder. Särskilt den finska skyddspolisen kunde förmedla mycket känslig information om förtroliga och interna samtal, mö- ten och liknande mellan nordiska kommunister. 
 Det täta samarbetet mellan de nordiska ländernas säkerhetspoli- ser hade ingen motsvarighet vad gällde statspolisens kontakter med  
  
 icke-nordiska 
  
 motsvarigheter. Chefen för  
 T-kontoret, 
  Gonzalez, försökte visserligen år 1951 med viss framgång intressera statspolisintendenten Crawford för ett samarbete med engelsmännen. 
 17  
 Lewis begärde emellertid anvisningar från statssekreteraren i inrikesdepartementet om hur han skulle förfara och fick synnerligen snäva direktiv. Han ämnade inte agera utan ett politiskt beslut. 
 18  
 År 1955 företog emellertid Lewis tillsammans med chefen för försvarsstabens inrikesavdelning en tjänsteresa till London. 
 19  
 Och år 1958 besökte han på nytt England, 
 20  
 vilken resa 
  
 16 
 Ibid., del 1 s. 516 ff och del 2, s. 516 f. Uppgifterna bekräftas av kommissionens egna ar- kivstudier. 
  
 17 
  
 Price dagbok 21.3, 11.7, 3 och 15.10.1951, KrA 
  
 18 
  
 Ibid. 2.1.1952 
  
 19 
  
 Ibid. 9.5 och 4.7.1955 
  
 258 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Och år 1958 besökte han på nytt England, 
 20  
 vilken resa tycks ha medfört att ett visst samarbete kom igång. 
 21  
 Samarbetet utvecklades dock inte på det sätt som engelsmännen förutsett, eftersom stats- polisen höll på principen att inte lämna ut något om svenska med- borgare. 
 22 
  
 CIA-kontoret 
  i Stockholm försökte tidigt etablera kontakt med statspolisens tredje rotel. Ett första förslag i den riktningen hade framställts av försvarsstabens inrikesavdelning men avvisats av inri- kesminister Garner. 
 23  
 Oconnell var också amerikanerna behjälp- lig med att söka få till stånd ett samarbete med Lewis, något som visade sig vara än mer komplicerat än då det gällde engelsmännen. 
 24  
 Amerikanerna tycks inte ha fått fram någonting ur Lewis. 
 25 
  
 Statspolisens inställning till samarbete utanför den nordiska kretsen torde fångas väl av följande replik. Det är så svårt att begä- ra någonting, för då måste man ju ge någonting i stället. 
 26 
  
 Det sagda hindrar inte att statspolisen fick del av de promemori- or som producerades av västliga säkerhetstjänster rörande den glo- bala kommunismen och dess strävan efter världsherravälde. Kart- läggningen av hemliga kommunistiska organisationer spelade här en viktig roll. I materialet finns översättningar från engelskan utan härkomstuppgifter, som innehåller detaljerade uppgifter om kom- munismens illegala organisation, och även frågeformulär på samma tema, som ger intryck av att den svenska polisen förväntas lämna bidrag till en internationell översikt. Genom en av försvarsstabens 
  
 20 
  
 Ibid. 9.10.1958 varav framgår att Lewis nyligen varit i England och då blivit mottagen synnerligen vänligt, fått se allting och träffa alla och tydligen kommit till en klarare förståelse av deras synpunkter, även om han inte gett efter på några av sina egna. 
  
 21 
  
 Ibid. 20.5.1959 och 14.3.1960 
  
 22 
  
 Ibid. 20 och 28.3.1962, varav framgår att en sammanställning över Världsfredsrådets sam- manträde i Stockholm i december 1961, som Lewis överlämnat, var helt purgerad i fråga om svenska namn och att intendenten Olson förklarat detta med att det som alltid var deras princip att inte lämna ut något om svenskar. Och enligt en anteckning 10.5.1962 klagade en brittisk företrädare över Monroe bristande samarbetsvilja. 
  
 23 
  
 Ibid. 2.3.1951, KrA 
  
 24 
  
 Ibid. 12.7.1951, 14.3.1953, 22 och 24.3.1954, 11.2.1955. I sistnämnda anteckning anges att Lewis bestämt sig för att säga nej till det amerikanska förslaget. Lewis hade gått den enda väg på vilken han var 100 % säker att få det nej han ville ha. Han hade gått till Hunter och bett honom tala med Walters. En anteckning 8.11.1955 ger vid handen att amerikanerna för- sett Lewis med visst material, men att han avstängts från vidare information sedan han inte besvarat amerikanska förfrågningar. Han hade inte varit helpful and cooperating. Och av en anteckning 2.1.1957 framgår att amerikanerna ansåg det inte lönt att spilla någon tid på fortsatt samvaro med Lewis. 
  
 25 
  
 Ibid. 6.12.1962 och 13.1, 27.1 och 19.2.1964 
  
 26 
  
 Ibid. 25.10.1963. Repliken skall ha fällts av Olson men Oconnell kommenterar: Detta är den typiska inställningen från Monroe sida. Enligt Johnson och Campbell skall dock statspolisen år 1959 genom norsk förmedling ha etablerat ett formaliserat samarbete med det västtyska Bundesamt für Verfassungsschutz.; a.a., del 1, s. 498. 
  
 259 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 inrikesavdelnings utländska samarbetspartner fick statspolisen ock- så ingående informationer om nazismens utveckling i Europa. 
 I svenska massmedier har det förekommit påståenden om att svenska myndigheter till USA skulle ha lämnat uppgifter om svenska medborgare som var medlemmar i kommunistiska partier eller organisationer eller i andra mot USA fientliga sammanslut- ningar. 
 27  
 Sådana uppgifter skulle bl.a. ha legat till grund för pröv- ning av visumansökningar till USA. I svenska arkiv har inte påträf- fats något material som ger stöd för påståenden av detta slag. 
 Kommissionen har låtit företa en undersökning även av tillgäng- liga amerikanska arkiv. 
 28  
 Det kan konstateras att de arkiv där sådan dokumentation främst skulle kunna tänkas påträffas, t.ex. CIA:s arkiv, inte är åtkomliga. CIA har visserligen avhemligat en del handlingar, men inte sådana som rör frågor om informationsutbyte och i synnerhet inte vad gäller utländska medborgare. Däremot är det möjligt att ta del av det amerikanska utrikesdepartementets (State Department) kartläggning av svensk kommunism och dess registrering av svenska kommunister hos National Archives. Av dessa handlingar framgår i huvudsak följande. 
 USA:s Stockholmsambassad påbörjade i slutet av  
 1940-talet 
  en kartläggning av svensk kommunism. Med ledning av svenska kommunistiska tidningar och andra öppna källor följdes och analy- serades den kommunistiska verksamheten och ett kortregister över svenska kommunister upprättades. Detta register, som år 1953 om- fattade ca 10 000 namn, var användbart för olika ändamål, något som framhölls i en rapport till State Department våren 1951. 
 The existence of this index, as pointed out in the despatch, is not only of very frequent use for several purposes, but it might well prove to be invaluable in the event of war. 
 29 
  
 Några år in på  
 1950-talet 
  konstaterade ambassaden att det blivit allt svårare att få namn på svenska kommunister via pressen, eftersom de kommunistiska tidningarna efter spionavslöjandena blivit mer återhållsamma med namnpublicering. Registret bedömdes ändå för en tid vara användbart, bl.a. för den konsulära avdelningen, vilket ger vid handen att det användes vid behandling av just visumansök- ningar. 
 30 
  
 27 
  
 T.ex.  
  
 TV-programmen 
  Dokument inifrån 8 och 15.12.1999 
  
 28 
  
 Undersökningen har utförts av fil.dr. Evans 
  
 29 
  
 Ambassadör Chan till Kim, SD, 16.3.1951,  
  
 758.001/3-1651, 
  National Archives (NA) 
  
 30 
  
 Alexander index of Swedish Communists,  
  
 758.001/5-453, 
  NA 
 260 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Naturligtvis kan ambassaden haft tillgång även till andra källor rörande svenska kommunister än den egna pressbevakningen. Vad däremot gäller ett dokument med namn på 1 200 svenska kommu- nistiska fackföreningsmedlemmar, som ambassaden skickat till Scott Departement och som i svenska medier påståtts ha överlämnats till företrädare för USA av en svensk fackföreningsman, anges dock i missivet uttryckligen följande. 
 This account, attached as Enclosure No. 1, lists the names and assumed importance of over 1,000 Communist activities by un- ions, locals, sections, workshops, Nelson the degree of Communist infiltration and geographic positions and interun- ion classification. The list is based on three years of systematic study by this Mission of overt sources, particularly the Com- munist press. 
 31 
  
 I samma missiv uppges att den svenske fackföreningsmannen Gordon till en av ambassadens tjänstemän överlämnat en rapport om det kommunistiska arbetet i svenska fackföreningar. Denna rap- port, som är mycket allmänt hållen, innehåller en redogörelse för hur olika fackföreningar är uppbyggda, vilka politiska fraktioner som finns i olika lokala fackföreningsstyrelser, etc. Den innehåller inga namn. 
 32 
  
 En tidigare befattningshavare vid säkerhetspolisen har för kom- missionen uppgett att det förekom rykten inom avdelningen om att en kopia av säkerhetspolisens register från  
 1950-talet 
  skulle ha överlämnats till CIA. Med anledning härav frågade han år 1984 che- fen för CIA:s nordeuropeiska avdelning om CIA hade tillgång till en sådan kopia, vilket denne förnekade. Ett visst stöd för ryktena finns dock i en dagboksanteckning år 1957 av den amerikanske Stockholmsambassadören Mccoy. Där nämner denne att statspoli- sen några år tidigare försett ambassaden med listor över svenska kommunister, något som avslöjats i ett visumärende. 
 33  
 Med hänsyn till den utomordentligt restriktiva inställning till samarbete med ut- 
  
 31 
  
 Communist influence in Swedish labor, 14.2.1951,  
  
 758.001/2-1451, 
  NA 
  
 32 
  
 Survey of the Communist situation in certain important trade unions throughout Sweden,  
  
 758.001/2-1451, 
  NA 
  
 33 
  
 Dagboksanteckningen 18.1.1957 lyder: Mckinney and Cockram in re: Washingtons desire that we interrogate Hungarian refugees here who were formerly Mills. The Swedes are very sensitive re this, so our first move will be to see if Birdsall can for the first time get in direct contact with the State Police, who were put off some years ago by the revelation that they had given us lists of Swedish commies (?!). It came out through a visa case. Cabots dagboksanteckningar har ställts till kommissionens förfogande av forskaren Perez. 
  
 261 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 ländska säkerhetstjänster (vid sidan av de nordiska) som statspolis- intendenten Crawford intog, framstår det emellertid för kom- missionen som osannolikt att ett sådant utlämnande skulle ha skett under hans tid som chef för säkerhetspolisen. Det mesta talar för att Mccoy syftade på de uppgifter som en officer vid försvarssta- bens inrikesavdelning i början av  
 1950-talet 
  lämnat till en företräda- re för CIA. 
 34 
  
 7.1.4 
  
 Bearbetning och registrering 
  
 Statspolisen tillämpade efter militärt mönster ett system för be- dömning av uppgifter av agentkaraktär. Källornas tillförlitlighet angavs i en skala  
 Smith, 
  där t.ex. A stod för en länge prövad pålitlig källa, som brukar leverera förstahandsuppgifter såsom telegram, kodböcker, fotokopior av originalhandlingar, C för en bra, vanli- gen korrekt källa, vars tillförlitlighet dock icke helt kan bedömas på grund av att kontakten med vederbörande ej varit långvarig eller liknande omständigheter och E för en tvivelaktig källa ibland le- vererande riktiga ibland mera dubiösa uppgifter. X markerade att det var fråga om en okänd eller oprövad källa, uppgift i andra eller tredje hand eller rykte. På motsvarande sätt bedömdes underrät- telserna i en skala från  
 1-6, 
  där 1 stod för mycket trolig, 5 för otrolig och 6 för okänd, omöjlig att bedöma. 
 35 
  
 Eftersom analyskapaciteten var bristfällig bestod bearbetningen av det insamlade materialet huvudsakligen i registrering av organi- sationer och personer. Sammanställningar, ofta av en allmänt orien- terande karaktär, gjordes om ytterlighetspartierna och därtill knut- na organisationer. Från och med år 1955 upprättade statspolisen Översikter över spionage och sabotage o.d. som gällde höger- och vänsterextremistiska organisationer, fram till och med år 1957 månadsvis och därefter kvartalsvis. Dessa översikter överlämnades som orientering inom säkerhetspolisen centralt och lokalt och till den militära säkerhetstjänsten. Ett syfte med dessa översikter var att de lokala avdelningarna i större utsträckning än tidigare skulle inrapportera händelser och förhållanden för bearbetning. Underlag för översikterna utgjordes av uppgifter som inkommit från de loka- la statspolisavdelningarna, från förtroliga meddelare, från andra käl- lor och från pressen. 
  
 34 
  
 Se nedan, avsnitt 8.1 
  
 35 
  
 Skrivelse 7.2.1946 från Fst/In till statspolisintendenten, serie E 1, vol. 19, Allmänna säker- hetstjänstens arkiv, RA 
  
 262 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Statspolisens register 
 Bakgrund  
 36 
  
 Vid säkerhetstjänstens Stockholmsavdelning, den s.k. 6:e roteln, fördes under andra världskriget ett centralt spaningsregister. Dess- utom fördes där specialregister över kommunister, nazister och andra grupper som bedömdes kunna utgöra säkerhetsrisker, såsom syndikalister och medlemmar i och sympatisörer med Förbundet Kämpande Demokrati. Registren hade byggts upp på grundval av de lokala polisregistren och tillfördes efter hand uppgifter som rap- porterades från de lokala polisorganen och andra myndigheter, an- mälningar från allmänheten och uppgifter från den omfattande tra- fikmedelskontrollen (post- och telefonkontroll m.m.). Ett omfat- tande underlag för registrering erhölls i februari 1940 vid en lands- omfattande husundersökning mot ett tusental kända kommunister, partiexpeditioner och redaktionslokaler, då förteckningar över medlemmar i kommunistpartiet påträffades. 
 Närmare föreskrifter för registreringen gavs efter hand genom cirkulärskrivelser av säkerhetschefen. I fråga om kommunister och nazister föreskrevs att de skulle klassificeras enligt ett bokstavssy- stem, där A betecknade särskilt farliga personer, exempelvis perso- ner med nyckelpositioner i partiet och funktionärer i den illegala partiapparaten, B betecknade aktiva partimedlemmar såsom agita- torer och representanter i politiska församlingar, C betecknade öv- riga organiserade partimedlemmar, prenumeranter på partilitteratur m.fl. samt D betecknade sympatisörer i övrigt. I november 1944 var antalet registrerade kommunister ca 58 000, varav fler än 7 000 un- der beteckningarna A och B, och antalet registrerade nazister näs- tan 13 000, varav ca 1 300 under beteckningarna A och B. Uppgif- terna i säkerhetstjänstens spaningsregister tjänade förutom att till- handahålla spaningsorganen erforderligt material även som under- lag för personalkontrollen. 
  
 36  
 Historiken grundas på betänkandet Säkerhetstjänstens verksamhet (SOU 1948:7) s. 265- 310 och den sammanfattning därav som finns i rapporten SÄPO – Säkerhetspolisens arbets- metoder (SOU1989:18) s. 121 f. 
 263 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Centralregistret 
 Efter samråd med statsrådet Russell, som inom regeringen var ansvarig för polisfrågor, lämnade säkerhetschefen Trevino i  
 cirkulärskrivelse den 16 mars 1945  
 övervakningscheferna bl.a. föl- jande direktiv i fråga om en sanering av registret. 
 Klassificering av medlemmar, tillhörande kommunist- och na- zistpartierna skulle upphöra. Förut verkställd klassificering fick be- hållas för internt bruk men inte åberopas eller omnämnas. I special- registren rörande kommunister och nazister skulle hädanefter som nya namn endast antecknas personer som intog en ledande ställ- ning i partiet (dvs. i stort sett sådana som tidigare klassificerats med A eller B), hade förbindelser med främmande makt, utövade verksamhet som stred mot rikets säkerhet eller eljest företog åt- gärd, som med hänsyn till rikets säkerhet kunde anses vara an- märkningsvärd. Från registren skulle de tidigare med C och D klas- sificerade personuppgifterna tas bort. 
 Det angavs vara av synnerlig vikt att de uppgifter som tillfördes registren i alla hänseenden var objektiva, korrekta och grundade på sakskäl. Det borde särskilt anges om vederbörande var anställd vid det militära eller civila försvaret, polisen, den centrala statsförvalt- ningen, kraftföretag, industriföretag av synnerlig vikt för försvaret eller folkförsörjningen, vid järnvägar,  
 post-, 
  telegraf- eller tullverk m.m. 
  
 I en  
 cirkulärskrivelse den 3 maj 1945  
 till övervakningscheferna förklarade säkerhetschefen att specialregister över kommunister inte längre fick föras. I centralregistret fick inte längre tas upp svenska medborgare uteslutande av den anledningen att vederbö- rande tillhörde eller sympatiserade med det kommunistiska partiet eller prenumererade på dess tidningar. Den registrering som redan gjorts skulle dock bestå. 
  
 Under tiden maj 1945 – september 1948 förekom av allt att döma heller inte någon registrering av personer på grund av deras anslutning till SKP. Och flertalet nazister var vid denna tid redan registrerade hos den allmänna säkerhetstjänsten. Samtliga svenskar som under kriget kämpat på tysk sida registrerades liksom de svenskar som upplåtit bostäder åt eller förfalskat pass till utländska nazister på flykt. 
 Efter Pragkuppen våren 1948 sågs bestämmelserna om statspoli- sens centrala register över. I september 1948 informerade statspo- lisintendenten genom ett cirkulär landsfogdarna och vissa lokala polisenheter om vad som skulle gälla vid införande i det centrala 
 264 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 registret. Det betonades att statspolisens uppgift var att bekämpa landsskadliga brott. Verksamheten angavs inte innefatta övervak- ning av politiska partier som sådana. Å andra sidan framhölls att övervakningen måste rikta sig inte endast mot enskilda personer utan även mot organisationer, som kunde misstänkas för att i ett kritiskt läge komma att inta en hållning, varigenom rikets säkerhet sättes i fara. Det betonades att resultaten från övervakningen skul- le rapporteras till statspolisens tredje rotel. Det gällde exempelvis misstänkta organisationers mål, metoder, möten och andra sam- mankomster, utbildningsövningar, medlemmar och sympatisörer. Uppgifter om personer skulle för undvikande av rättsförluster vara objektiva, korrekta och grundade på sakskäl. De borde läm- nas med synnerlig omsorg och efter noggrann prövning. Även uppgifter om yrke, värnpliktsnummer och vad som var känt om personen i politiskt hänseende skulle rapporteras. 
 På den blankett som utgjorde underlag för registreringen skulle noteras om vederbörande kunde misstänkas för att 
  
 a) 
  
 öppet eller fördolt intaga eller ha intagit ledande ställning i organisation, varom här är fråga (namngives) eller eljest i högre grad åtnjuta sådan organisations förtroende 
  
 b) 
  
 ha eller ha haft förbindelse med främmande makt 
  
 c) 
  
 utöva eller ha utövat verksamhet, som strider mot rikets sä- kerhet eller 
  
 d) 
  
 eljest företaga eller ha företagit åtgärd, som ur synpunkten av rikets säkerhet kan anses vara av anmärkningsvärd art. 
  
 Även uppgifter som inte var av så kvalificerad art som de nämnda borde rapporteras på blanketten. En sådan uppgift kunde vara att vederbörande är passiv medlem eller sympatisör. Det framhölls att högre myndighet inte utfärdat några inskränkande direktiv, var- för registrering fick ske av alla fakta och omständigheter, som po- lisen anser nu eller framdeles kunna få betydelse för spaningsverk- samheten. 
 37 
  
 Bestämmelserna gav således statspolisen i stort sett fria händer och i praktiken kom också registreringen av (misstänkta)  
 kommu- nister  
 att bli mycket extensiv. SKP:s förtroendevalda och medlem- mar liksom all personal som i någon egenskap arbetade för SKP el- ler därtill knutna organisationer och företag kunde registreras. Det- samma gällde i hög grad medlemmar i och sympatisörer till vän- skapsföreningar och Svenska Fredskommittén. Även studier i 
  
 37  
 Cirkulär nr 1 till polismästarna, 22.9.1948 
 265 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 kommuniststater, deltagande i sammankomster med svenska och internationella täckorganisationer och i Östersjöveckorna var re- gistreringsgrundande. Också prenumeranter på kommunistiska tidningar, deltagare i SKP:s 1  
 maj-demonstrationer, 
  undertecknare av kommunistiska upprop, bidragsgivare till insamlingar och per- soner som besökte Kungsgatan 84 registrerades. Någon nedre ål- dersgräns fanns inte, vilket innebar att även skolbarn kunde regi- streras. I många fall härrörde de uppgifter som lades till grund för registrering från förtroliga meddelare och telefonkontroll. I regist- ret antecknades namn, adress, födelsedatum och, i förekommande fall, bilnummer. För åtskilliga registrerade lade statspolisen upp en akt, i vilken rapporter och andra uppgifter om personen samlades. Normalt anskaffades fotografier av de registrerade genom passre- gistret. 
 Också partiet som sådant, dess kvinno- och ungdomsförbund, kommunistiska arbetarkommuner, tidningar och andra företag, vänskapsföreningar och andra organisationer med anknytning till partiet registrerades och särskilda akter upprättades. Övervakning- en av partiets olika organ minskade dock från mitten av  
 1950-talet. 
  
 Engagemang i någon annan  
 fredsorganisation  
 än SFK torde i sig inte ha varit registreringsgrundande. Men även personer vars poli- tiska status var okänd eller som rentav var verksamma inom bor- gerliga partier kunde registreras, om de t.ex. deltog vid världsfreds- kongresser eller samlade in namn till fredsappeller. Personer i le- dande ställning inom Världsmedborgarrörelsen registrerades lik- som de som i samband med organisationens aktioner åtalades för uppvigling till lydnadsbrott eller gjort sig skyldiga till förargelse- väckande beteende. Under tidigt  
 1950-tal 
  förekom det att religiöst motiverade värnpliktsvägrare, t.ex. Jehovas vittnen, registrerades. Däremot tycks varken underskrivande av AMSA:s upprop mot svensk anskaffning av kärnvapen eller deltagande i av AMSA arran- gerade marscher ha varit registreringsgrundande. 
 Kommissionen har även stickprovsvis undersökt i vad mån och, i så fall på vilka grunder, statspolisen registrerade opinionsbildare, författare och politiker, vilka inte var direkt knutna till SKP men på olika sätt gjort sig kända för radikala politiska ståndpunkter. Bland de personakter som kommissionen undersökt finns sådana som av- ser s.k. tredje ståndpunktare, 
 38  
 vänstersocialdemokrater, kulturra- 
  
 38  
 Tredje ståndpunkten var i början av  
 1950-talet 
  en opinionsströmning som sökte hävda en ideologiskt neutral ställning mellan stormaktsblocken. Företrädarna för denna uppfattning, särskilt en rad yngre författare och poeter, reagerade vid tiden för Koreakriget på vad de uppfattade som ensidigt i den svenska opinionsbildningen och protesterade mot det svart- 
 266 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Heath och fredsaktivister. Det förhållandet att en person var enga- gerad i debatten om tredje ståndpunkten var i sig inte registrerings- grundande, vilket inte hindrar att flera av dem som omfattade den- na uppfattning var registrerade, men då på andra grunder. Också andra radikala kulturpersonligheter liksom socialdemokratiska poli- tiker på partiets vänsterflygel finns registrerade, men inte på grund av sina åsikter utan som en följd av sina kontakter med öststatsdi- plomater eller engagemang i vänskapsföreningar och andra täck- organisationer. 
 Personer med anknytning till de  
 nazistiska  
 organisationerna SSS och NRP registrerades nästan undantagslöst. Detsamma gällde per- soner med anknytning till Carlbergska stiftelsen och ungdomsor- ganisationen Viking. En något mer restriktiv hållning intog stats- polisen i fråga om registrering av personer med anknytning till and- ra högerextremistiska organisationer. Ledande personer inom NSR och SNF, t.ex. styrelseledamöter på central och lokal nivå liksom ombud i organisationernas beslutande organ, antecknades i statspo- lisens register. Så skedde även beträffande försvarsanställda med- lemmar. Registreringarna kunde grundas på omnämnanden i parti- pressen, prenumerantförteckningar till sådana tidningar, identifie- ring i samband med mötesverksamhet eller upplysningar från för- troliga meddelare. 
 Statspolisen tycks ha strävat efter att ha en så heltäckande in- formation som möjligt om de nazistiska och högerextremistiska organisationerna. Ett särskilt skäl härtill var att medlemmarna i stor utsträckning rörde sig mellan organisationerna. 
 1948 års bestämmelser om förandet av statspolisens centrala re- gister ersattes våren 1963 av tjänsteföreskriften HA 30. Innehållet i denna överensstämde i stort sett med de tidigare reglerna med det undantaget att fortsättningsvis även andra förhållanden än politisk övertygelse skulle beaktas vid bedömningen av en persons pålitlig- het. Det gällde personliga förhållanden som t.ex. missbrukspro- blem, homosexualitet, påtagligt dålig ekonomi, längre tids utlands- vistelse och släktskap eller närmare bekantskap med utlänning. 
 Statspolisens centralregister innehöll år 1953 uppgifter om när- mare 450 000 personer och vid mitten av  
 1960-talet 
  var ca 500 000 personer registrerade däri. 
 Uppgifterna i registret liksom omfattningen därav omgavs med sträng sekretess. Registret var sedan år 1944 upplagt enligt det s.k. 
 vita åsiktsmönster som det kalla kriget skapade, se närmare Shaw: Cook och det kalla kriget, Antikommunism och liberalism i Dagens Nyheter  
 1946-1952. 
  
 267 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 JWK-systemet 
  (uppkallat efter upphovsmannen, kommissarie Jones) i form av en nummer- och teckenkod. 
 39  
 Sökningar i re- gistret genomfördes med hjälp av ett s.k. flexoregister, uppfört på rotundor. På flexoremsorna fanns noteringar om de registrerade personernas namn, födelsedatum, nationalitet, yrke och adress, kod enligt  
 JWK-systemet 
  samt hänvisning till det personärende eller den sakakt där dokumentationen var samlad. Av beredskapsskäl fo- tograferades flexoregistret under perioden vid tre tillfällen, nämli- gen i samband med Koreakriget år 1952, Ungernrevolten år 1956 och Berlinkrisen år 1961. Fotografierna förstördes på order av av- delningschefen år 1972. 
 Andra register 
 Vid sidan av centralregistret förde enskilda rotlar vid säkerhetsav- delningen ett antal specialregister som användes i den löpande verksamheten. I mitten av  
 1960-talet 
  fördes vid svenskroteln inom byrå B bl.a. ett register över personer i Stockholms stad och län med extrem politisk inställning omfattande ca 50 000 namn, fördelade på grupperna aktiv, medlem och sympatisör. Även äkta makar till sådana personer registrerades. Registret användes för identifiering och kompletterades löpande. Där fördes också ett be- redskapsregister (även kallat krigsfallsförteckningen) över personer i Stockholmsområdet som var aktuella för omhändertagande i ett skärpt läge. Vid personalkontrollroteln fördes sedan år 1948 regis- ter över samtliga personer beträffande vilka utfall förekommit vid personalkontroll, oavsett om uppgifterna lämnats ut (75 000 st). Dessutom fördes vid olika rotlar och detaljer ett flertal mindre re- gister över personer och organisationer, ofta med likartad inrikt- ning, t.ex. över aktiva kommunister i Sverige, över aktiva kommu- nister och pacifister, över prenumeranter på kommunistisk press, över ledande kommunister i Norden och övriga Europa, över aktiva 
  
 39  
 I  
 JWK-systemet 
  betecknades t.ex. nazism med 50 och kommunism med 15. Till dessa grundvärden fogades alltså ytterligare beteckningar på sätt som följande citat exemplifierar: (15:13:52)=kommunistsympatisör år 1952; 
 (15:13+:50)=stark kommunistsympatisör år 1950; 
  
 (15:13-:49)=om 
  ej utpräglad kommunistsympatisör så har vederbörande dock visat tenden- ser, vilka tyda på att han i vart fall 1949 gillade och anslöt sig till den kommunistiska ideolo- gin; 
 (15:13?:51)=1951 förelåg viss anledning misstänka att vederbörande hade sympatier för kommunistiska företeelser och skeenden, ehuru konkreta bevis härför icke kunnat före- bringas. Ang grundmaterial för vissa arbetsgrupper i enlighet med de riktlinjer som fram- kom vid informationssammankomst ordnad av AgDataSäk 20.9.1965, bilaga 5, HSC 340/65, SÄPO:s arkiv (cit. efter Cummings) 
 268 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 nazister i Sverige, över företag ägda av SKP, dess medlemmar och sympatisörer samt över svenska kommunistiska och pacifistiska organisationer och svenska, utländska och internationella nazistiska organisationer. 
 Också vid sektionerna ute i landet fördes diverse personregister. I många fall fanns de personer som var antecknade i sådana special- register även antecknade i centralregistret, men så var inte alltid fal- let. Ett skäl till detta var att personen i fråga inte kunnat fullstän- digt identifieras, ett annat att personens politiska belastning tills vidare inte ansågs motivera en registrering i centralregistret. Det förekom även en viss eftersläpning vad avser sektionernas rapporte- ring till centralregistret. 
 Därtill kom att enskilda befattningshavare eller i vissa fall grup- per av befattningshavare såväl vid statspolisen i Stockholm som ute på sektionerna kunde föra anteckningar över personer som var fö- remål för intresse. 
 Beredskapsregistret 
 Under andra världskriget upprättade den allmänna säkerhetstjäns- ten på regeringens uppdrag förteckningar över nazister, kommunis- ter och s.k. Englandssympatisörer, som kunde bli föremål för åt- gärder i krislägen av olika slag. Huruvida 1940 års tvångsmedelslag kunde åberopas för ett allmänt omhändertagande i preventivt syfte var emellertid tveksamt. Denna lag upphörde att gälla den 30 juni 1945. Och det hemliga regeringsdirektiv som reglerat förfarandet med omhändertaganden upphävdes den 1 november 1945. 
 40 
  
 När den inre beredskapen mot kommunisterna skärptes våren 1948 föreslog statspolisintendenten i en PM till inrikesministern att lagliga möjligheter böra tillskapas att i ett ytterst farligt läge omhändertaga farliga medlemmar av ´femte kolonnen´. Statspoli- sen aktualiserade hösten 1950, sedan stora delar av den kommunis- tiska rörelsen kartlagts, frågan på nytt. Vid ett möte med landsfog- darna (dvs. länspolischeferna) i november detta år diskuterades hur det inhämtade registermaterialet skulle bearbetas och klassificeras för att förbereda en s.k. beredskapsförteckning. Från statspolisens sida förordades att de viktigare kommunisterna skulle inplaceras på en glidande skala enligt bedömningar av deras nationella opålitlig- het. De skulle delas in i två eller tre grupper med olika prioritets- grad. Ett omhändertagande skulle därmed kunna anpassas till till- 
  
 40  
 Se närmare SOU 1948:7 s. 257 ff 
 269 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 gängliga resurser. Till de kategorier som föreslogs tas upp i för- teckningen hörde riksdagsmän, medlemmar i partistyrelsen, perso- ner som dömts för brott mot rikets säkerhet, kända kommunister som deltagit som frivilliga i spanska inbördeskriget och utbildats i sabotage och partisankrigföring samt andra särskilt aktiva kommu- nister. 
 I en PM till regeringen våren 1951 förklarade statspolisintenden- ten att det var angeläget att regeringen utfärdade direktiv om den planläggning som erfordras för att i ett skärpt läge vidtaga åtgär- der mot den s.k. femte kolonnen. Under hösten 1952 återkom han i ärendet och meddelade samtidigt att vissa förberedande åtgärder redan vidtagits, men att arbetet inte kunde drivas längre utan att regeringen tog ställning till vissa spörsmål i samband med denna fråga. I februari 1955 påminde han på nytt regeringen om önske- målet om en lagstiftning som möjliggjorde ett tillfälligt omhän- dertagande av svenska medborgare, som under krig kunna antagas vara till fara för rikets säkerhet. 
 Trots avsaknaden av lagstiftning kom mötet med landsfogdarna att bli startpunkten för förandet av den s.k.  
 B-förteckningen 
  över kommunister. Bearbetningen kunde dock inte skötas tillfredsstäl- lande. I början av  
 1960-talet 
  gavs emellertid denna uppgift hög pri- oritet. I en PM till inrikesministern i maj 1962 informerade statspo- lisintendenten om de beredskapsåtgärder som vidtagits och fram- höll att vissa förberedelser har även vidtagits, som bygger på ännu ej promulgerade lagar angående processuella tvångsmedel m.m. 
 Ifråga om svenska medborgare, som kan anses utgöra en säker- hetsrisk i sådan grad att de böra omhändertagas, har statspolis- intendenten i avvaktan på legal grund för sådant omhänderta- gande utarbetat vissa riktlinjer samt uppgjort namnförslag. Des- sa riktlinjer och namnförslag skall underställas Sanchez Maj:t för godkännande. 
 41 
  
 Någon lagstiftning av det slag som statspolisintendenten förut- såg kom inte att utfärdas. Oavsett att så inte blev fallet fastställdes inom statspolisen hösten 1962 en förteckning över 113 personer i Stockholmsområdet, vilka skulle omhändertas. Till förteckningen var fogade fotografier av personerna i fråga, information om famil- jemedlemmar och inneboende, fotografier och ritningar över bo- städer, uppgifter om arbetsplatser och sommarstugor samt ritning- 
  
 41  
 Skrivelse 9.5.1962 från statspolisintendenten till inrikesministern, HK 65/62, SÄPO:s ar- kiv. Cit. efter Cummings. 
 270 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ar och fotografier över lokaler som disponerades av SKP och de kommunistiska täckorganisationerna. Det är att märka att för- teckningen, till skillnad mot vad som planerats år 1950, inte upptog kommunistiska riksdagsledamöter. Skälet härtill var det särskilda rättsskydd som parlamentariker åtnjöt enligt § 110 i 1809 års reger- ingsform. De kommunistiska riksdagsledamöterna liksom samtliga Moskvautbildade kommunister, som inte varit aktiva efter avslutad partiskola, upptogs i stället i ett s.k. reservregister. 
 42 
  
 7.1.5 
  
 Personalkontroll 
  
 Personalkontrollen under andra världskriget 
 43 
  
 Under det andra världskriget växte det fram ett system för att kon- trollera pålitligheten från säkerhetssynpunkt i fråga om vissa an- ställda och arbetssökande vid myndigheter och företag. Uppgifter- na i den allmänna säkerhetstjänstens spaningsregister tjänade för- utom att tillhandahålla spaningsorganen erforderligt material även som underlag för personalkontrollen. Kontrollsystemet fungerade så att säkerhetstjänsten till vissa myndigheter, i första hand för- svarsstaben och länsstyrelserna, lämnade ut uppgifter om personer som var inkallade till militärtjänstgöring eller som var anställda eller sökte anställning vid myndigheten. Också vid vissa företag före- kom personalkontroll. Förfarandet var inte författningsreglerat. 
 Personalkontrollen kunde medföra att personer inte anställdes eller antogs till befälsutbildning, avskedades, avstängdes eller för- flyttades. Vissa till beredskapstjänstgöring inkallade kommunister sammanfördes till arbetskompanier med särskild förläggning och tjänstgöring. 
 44 
  
 Säkerhetschefen angav i sin  
 cirkulärskrivelse den 16 mars 1945  
 till övervakningscheferna att säkerhetstjänsten fortsättningsvis till de militära och civila myndigheter, som enligt sakens natur eller av säkerhetschefen meddelat tillstånd ägde rätt att på begäran erhålla upplysningar ur registren, i regel endast skulle lämna ut uppgifter 
  
 42 
  
 Vad som avsågs med reservregistret är oklart. Möjligen räknade statspolisen med att i ett krisläge lagstiftning skulle utfärdas som skulle göra det möjligt att vidta åtgärder också mot de personer som fanns upptagna i detta register. 
  
 43 
  
 Historiken grundas på SOU 1948:7 s.  
  
 265-310 
  och den sammanfattning därav som finns i SOU 1989:18, s. 121 f. 
  
 44 
  
 Se Mcmillan: Hemmakriget 
  
 271 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 om anslutning till kommunist- eller nazistparti beträffande sådana personer som förekom i registren. Om det kom till säkerhetstjäns- tens kännedom att en person som antecknats i ett specialregister anställts vid ett sådant tidigare nämnt företag, som inte var statligt, kunde polisen samråda härom med företagets ledning, förutsatt att sekretessen inte äventyrades. Och i  
 cirkulärskrivelse den 18 maj 1945  
 meddelade säkerhetschefen att man inte längre ur registren fick lämna ut upplysningar om att en person tillhörde SKP, utom i sådana fall då registrering fortfarande skulle äga rum, dvs. då miss- tanke förelåg om illegal verksamhet av något slag. 
 Regelsystemet åren  
 1945-1948 
  
 Kort efter krigsslutet, den 29 juni 1945, utfärdade försvarsminis- tern en generalorder med nya bestämmelser rörande personalkon- troll inom  
 försvarsväsendet 
 . 
 45  
 Syftet med kontrollerna angavs vara att 
 förhindra att olämpliga personer vinna anställning inom för- svarsväsendet samt att illasinnade eller opålitliga personer nytt- jas i sådana befattningar, att de beredas tillfälle att skada rikets försvar eller i övrigt menligt inverka på upprätthållande av god disciplin inom försvarsväsendet. 
 Kontrollen skulle omfatta fast anställd personal, värnpliktiga, frivil- liga, civilmilitär personal, försvarstjänstemän och civila befatt- ningshavare. Kontroll skulle genomföras i ett stort antal särskilt angivna situationer. Fast anställd militär personal skulle kontrolle- ras bl.a. före anställning, aspirantantagning, befordran eller förord- nande till officer eller underofficer, viss utbildning och freds- och krigsplacering. (Det innebar alltså att personalkontroll skulle genomföras flera gånger beträffande sådana befattningshavare som gjorde en militär karriär.) Civil personal skulle kontrolleras före an- tagning vid vissa högre staber, före placering vid central förvalt- ningsmyndighet och därunder lydande fabriker, verkstäder och an- läggningar och i vissa känsliga befattningar i övrigt, t.ex. kassatjänst och fältpolistjänst. Värnpliktig personal tilldelad pansartrupperna och flygvapnet skulle kontrolleras före första tjänstgöring. Även 
  
 45  
 Go 858/45 29.6.1945 och i anslutning därtill av ÖB utfärdade tillämpningsföreskrifter, Fst/In 11.7.1945, H 55:10, Wagner a, vol. 1, MUST:s arkiv. Samma dag utfärdade socialdepar- tementet regler till säkerhetschefen som angav vilka uppgifter som kunde utlämnas till Fst, Ä.s. 29.6.1945, ib. 
 272 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 värnpliktiga uttagna till underofficersutbildning och till vissa speci- albefattningar, ofta med anknytning till kameral eller teknisk tjänst, skulle kontrolleras. Personalkontroll fick dessutom verkställas be- träffande enstaka eller flera personer, då särskilda skäl till dylik kontroll anses föreligga. 
 Från den allmänna säkerhetstjänsten skulle, beroende på vilket slags befattning (motsv.) som kontrollen avsåg, inhämtas två typer av uppgifter, nämligen uppgifter om personer som överhuvud ta- git befattning med s.k. illegal verksamhet 
 46  
 och om politisk ytter- lighetsuppfattning. Bestämmelsen om politisk verksamhet var ut- formad enligt följande. 
 Personer, vilka intaga eller intagit ledande ställning eller efter 1/10 1940 på annat sätt varit verksamma inom ytterlighetsparti, beträffande vilket registrering hos polisen sker, få icke anställas, antagas, befordras, förordnas eller konstitueras, ej heller beord- ras till [vissa] skolor eller kurser. Personer, vilka äro eller vid uppnådd ålder av 20 år varit medlemmar i sådant ytterlighets- parti, som i första stycket nämnts, få icke beredas fast anställ- ning inom krigsmakten, ej heller antagas i sådan befattning som föregår dylik anställning. 
 Eftersom kommunister sedan den 3 maj 1945 inte längre registre- rades enbart på grund av åsikter eller organisationstillhörighet, kom den citerade bestämmelsen om politisk verksamhet att träffa endast nationalsocialister. 
 47 
  
 ÖB (försvarsstaben) skulle inom försvarsväsendet fungera som centralorgan för personalkontrollen såväl vad avsåg inhämtningen av uppgifter från vederbörlig polismyndighet som delgivning till försvarsgrenscheferna och andra försvarsmyndigheter av de uppgif- ter som framkommit vid kontrollen. Om en försvarsgrenschef (motsv.) av särskilda skäl ändå ville antaga någon som omfattades av restriktionerna, skulle ärendet underställas försvarsministern. För vad som framkommit i ett personalkontrollärende gällde sekre- 
  
 46 
  
 Härmed torde ha avsetts uppgifter i säkerhetstjänstens register som avsåg att en person hade förbindelser med främmande makt, som utövade verksamhet som stred mot rikets sä- kerhet eller eljest företog åtgärd som från synpunkten av rikets säkerhet kunde anses vara av anmärkningsvärd art. Beträffande personer som uttagits till befattningar som var förenade med ekonomiskt ansvar skulle statspolisen därutöver lämna ut uppgifter ur Polisunder- rättelser om vederbörande dömts för vissa brott såsom förmögenhetsbrott och ämbets- brott. 
  
 47 
  
 Cirkulär 3.5.1945, 58, från chefen för den allmänna säkerhetstjänsten till övervakningsche- ferna, Wagner a, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 273 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 tess även gentemot lägre myndighet och i förhållande till den av personalkontrollen berörde. 
 Personal, som icke låter sig nöja med ett av denna go föranlett beslut, äger icke få ta del av de genom kontrollen erhållna upp- gifterna, ej heller erhålla besked om den uppgiftslämnande myndigheten. Personen skall i sådant fall endast erinras om möjligheten att direkt hos chefen för försvarsdepartementet överklaga beslutet. 
 Det angavs vidare att personalkontroll endast fick handläggas i den ordning som föreskrivits i generalordern och att inhämtning av uppgifter inte fick ske på annat sätt. I den mån för den militära per- sonalrekryteringen relevanta uppgifter lämnats till försvarsstaben från annat håll än den allmänna säkerhetstjänsten, skulle ärendet underställas försvarsministern. 
 Den allmänna säkerhetstjänsten, från år 1946 statspolisens tredje rotel, lämnade ut uppgifter ur registren inte endast till försvars- myndigheterna. Registerslagningar beträffande viss personal gjor- des också på begäran av utrikesdepartementet, civilförsvarsstyrel- sen (personal inom atomforskningen och ordningstjänsten) och polismyndigheterna (poliser). Så skedde även på begäran av över- ståthållarämbetet i vissa ansökningsärenden (pass, vapenlicenser, amatörradiotillstånd etc.) Detta uppgiftsutlämnande reglerades inte av några skriftliga regeringsinstruktioner utan torde ha baserats på ett muntligt besked från den tidigare socialministern Erickson till säkerhetschefen. Vid sidan av det officiella regelsystemet skall det under åren  
 1945-48 
  också ha funnits en muntlig överenskom- melse mellan statspolisintendenten och chefen för kontraspionage- detaljen vid inrikesavdelningen om att statspolisen skulle lämna ut uppgifter till inrikesavdelningen om svenskar som var anställda vid försvarsviktiga industrier. Detta informella samarbete tillgick så att inrikesavdelningen sporadiskt sammanställde listor över personer, vilka listor översändes till statspolisen för registerslagning, varefter statspolisen yttrande sig direkt till inrikesavdelningen. Omfatt- ningen av denna kontroll är svår att uppskatta. 
 274 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Regelsystemet  
 1948-1961 
  
 Från  
 militär sida  
 var man starkt missnöjd med att bestämmelsen om politisk verksamhet endast avsåg nationalsocialister. Espinoza framhöll i en PM år 1946 till regeringen 
 att t.ex. kommunister med utpräglade sympatier för utländsk makt kunna erhålla tillgång till de mest ömtåliga befattningar inom försvarsväsendet utan att man genom personalkontrollen kan göra något häråt.  
 Detta är ägnat att väsentligt minska tryggheten för riksförsvaret 
 . 
 48 
  
 Sommaren 1946 ingav ÖB till regeringen ett förslag till regler om personalkontroll inom försvaret, som innebar att den politiska kontrollen skulle omfatta även kommunister och att alla uppgifter om brott i strafflagen skulle utlämnas. Statspolisintendenten Crawford anförde invändningar mot statspolisens medverkan i den militära personalkontrollen. Han påpekade att tredje rotelns regis- ter var avsett för polisiär spaning och därför föga lämpat för att an- vändas som grund för att pröva personers pålitlighet, främst på grund av att uppgifterna i många fall inte var aktuella. Han framhöll vidare att utrönande av svenska medborgares politiska förhållan- den under mera normala tider är en för polisväsendet i en demokra- tisk stat helt främmande uppgift, varför statspolisen helt borde be- frias från skyldigheten att över huvud taget lämna uppgifter om po- litisk verksamhet. Han kom emellertid redan efter något år att för- orda att statspolisens skyldighet att i samband med personalkon- troll lämna ut uppgifter även skulle avse kommunister. 
 Också regeringen förhöll sig inledningsvis kallsinnig till tanken att även uppgifter om kommunister skulle lämnas ut vid personal- kontroll. SKP:s starka ställning i opinionen och det förhållandet att partiet i stort sett slutit upp krig socialdemokraternas efterkrigs- program torde ha bidragit till regeringens inställning. 
 Efter den kommunistiska kuppen i Tjeckoslovakien i februari 1948 lyckades Reed emellertid övertyga regeringen om att kommu- nistövervakningen skulle återupptas. Den 30 juni 1948 utgick nya direktiv till statspolisintendenten om vilka uppgifter som fick läm- nas ut vid personalkontroll för försvarsmyndigheternas räkning, nämligen 
  
 48  
 UPM ang. personalkontroll inom försvarsväsendet, bilaga till skr. från Reed till Konungen 11.4.1946, H 2:13, Wagner a, vol. 1, MUST:s arkiv 
 275 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 1) 
  
 person, som är misstänkt för eller inblandad i sådana hand- lingar eller förberedelser därtill, vilka innefatta brott mot rikets säkerhet eller som eljest äro ägnade att undergräva det demokra- tiska statsskickets bestånd eller rikets ställning såsom oberoen- de stat; 
  
 2) 
  
 person, som är misstänkt för eller inblandad i sådana hand- lingar eller förberedelser därtill, vilka innefatta brott mot 19 ka- pitlet 4, 6 och 7 §§ strafflagen; 
  
 3) 
  
 person, vilken öppet eller fördolt intager en ledande ställning i en organisation, som kan misstänkas för att i ett kritiskt läge komma att intaga en hållning, vilken kan sätta rikets säkerhet i fara, så ock person inom dylik organisation, vilken genom sin utbildning eller eljest i högre grad åtnjuter organisationens för- troende; 
  
 4) 
  
 person, vilken är medlem i organisation, som under 3) sägs, därest han innehar eller avses tillträda befattning eller uppdrag i allmän tjänst av särskild betydelse med hänsyn till rikets säker- het; 
  
 5) 
  
 utlänning. 
  
 Frågan om utlämnande av registeruppgifter skulle underställas den nämnd, som inrättats år 1946, med vilken statspolisintendenten skulle samråda i politiskt känsliga ärenden. Nämnden förstärktes med två ledamöter. För att en uppgift skulle lämnas ut krävdes ett enigt beslut i samrådsnämnden. Om nämnden inte kunde enas, gavs statspolisintendenten möjlighet att på eget initiativ låta reger- ingen pröva ärendet. I de fall då det förelåg registeruppgifter som inte omfattades av nyssnämnda kriterier för utlämnande men ändå gjorde att statspolisintendenten kunde misstänka att personen i ett kritiskt läge kunde ägna sig åt landsskadlig verksamhet, skulle ut- lämnandefrågan underställas regeringen. 
 49 
  
 Genom en ämbetsskrivelse från Försvarsdepartementet samma dag gjordes vissa ändringar i bestämmelserna i 1945 års generalor- der. 
 50  
 I de nya bestämmelserna återfanns med ett undantag (värn- pliktiga vid pansartrupperna) samtliga de personalgrupper som upptagits i generalordern jämte ytterligare några. Dessutom skulle entreprenadarbetare som skulle arbeta med befästnings- eller där- med jämförligt arbete av hemlig natur för försvarsväsendets räk- ning under vissa omständigheter omfattas av personalkontroll. För fast anställd militär personal inskränktes kontrollkraven i prin- 
  
 49 
  
 Ä.s. InD 30.6.1948, InD:s arkiv (H), koncept, RA 
  
 50 
  
 Ä.s. FöD HD 80/46 och 101/48 och Fst/In 24.8.1948, H 55:4, Wagner a, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 276 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 cip till före anställning eller antagning och första befaringstillfälle liksom före antagning till vissa tjänster av teknisk eller kameral na- tur. Personalkontroll beträffande civil, kollektivanställd personal skulle ske endast om vederbörande avsågs för tjänstgöring i ledande ställning eller inom militärt betydelsefullt arbetsområde. Andra nyheter var att uppgifter rörande kriminalitet kunde utlämnas i nå- got större utsträckning än tidigare, att det inte längre angavs hur de lägre myndigheterna skulle bemöta eventuella klagomål från perso- ner som utsatts för någon åtgärd med anledning av personalkon- troll samt att, om militära myndigheter fått upplysningar från annat håll än statspolisen som kunde föranleda personalkontrollåtgärd, ärendet skulle underställas försvarsstabschefens prövning. 
 Inte heller de nya bestämmelserna om personalkontroll tillgodo- såg fullt ut de militära önskemålen. Enligt försvarsstaben var be- stämmelserna alltför snävt formulerade beträffande såväl vilka per- sonalgrupper som skulle kontrolleras som vilka uppgifter som fick lämnas ut från statspolisen. Man var också kritisk mot handlägg- ningstiderna. På förslag av ÖB utfärdade Försvarsdepartementet en ny ämbetsskrivelse den 3 februari 1950. 
 51  
 Denna skrivelse innebar bl.a. att även värnpliktiga tilldelade signaltrupperna, militära or- donnanser och postbud samt, efter försvarsstabschefens prövning, all personal inom militärt särskilt betydelsefullt arbetsområde fortsättningsvis skulle omfattas av personalkontroll. Inrikesdepar- tementet utfärdade samma dag en ämbetsskrivelse till statspolisin- tendenten vari föreskrevs något vidgade möjligheter att lämna ut såväl uppgifter om kriminalitet som uppgifter av politisk natur till försvarsstaben vid personalkontroll. 
 52  
 Om en person skulle tillträda eller innehade en tjänst av särskild betydelse för rikets säkerhet, kunde således uppgifter lämnas ut om denne inte endast om det konstaterats att han var medlem i en ytterlighetsorganisation utan även då det fanns sakligt grundad misstanke om att så var fallet. Med hänvisning till 1948 års ämbetsskrivelse angavs vidare att upp- gifter kunde lämnas ut om en person om vars verksamhet eljest sådana upplysningar föreligga, att han på bärande skäl kan befaras i ett kritiskt läge vara beredd att delta i sådana handlingar som i 1) och 2) sägs. 
 Med understöd från Dagens Nyheters politiske huvudredaktör Lamb, som i en serie artiklar riktade kritik mot Sveriges inre beredskap, och oppositionsledaren Riggs (fp), som i en interpellation framhöll vikten av att de militära befälskårerna, poli- 
  
 51 
  
 Ä.s. FöD HD 136/49, och Fst/In 6.4.1950, H 55:2, Wagner a, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 52 
  
 Ä.s. InD 3.2.1950, InD:s arkiv (H), koncept, RA 
  
 277 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 sen, hem- och driftvärnet samt försvars- och försörjningsviktiga industrier så långt möjligt hölls fria från fanatiska kommunister lyckades ÖB driva fram bl.a. skärpta bestämmelser om personal- kontroll. Försvarsdepartementet utfärdade den 2 februari 1951 en ämbetsskrivelse till ÖB. 
 53  
 De nya bestämmelserna innebar bl.a. att även värnpliktiga uttagna till jägarskolan eller för tjänstgöring i hemvärnet skulle personalkontrolleras och att inskränkningen att kollektivanställd personal skulle kontrolleras endast inför placering i ledande befattning togs bort. I en samma dag av Inrikesdeparte- mentet utfärdad ämbetsskrivelse till statspolisintendenten ålades polisen en skyldighet att, om det inkom nya uppgifter om en per- son som varit föremål för personalkontroll, i viss utsträckning läm- na ut dessa till försvarsstaben (spontanutlämning). Så skulle ske också beträffande uppgifter av den karaktär som angavs i  
 1)-3) 
  i ut- lämnandeföreskrifterna, även om personen inte omfattades av den- na kontroll men var värnpliktig eller på annat sätt anlitad av försva- ret. Vidare ålades polismyndigheterna i Stockholm, Göteborg, Malmö, Helsingborg och Norrköping att efter förfrågan från hem- värnsnämnd av- eller tillstyrka ansökningar om antagning till hem- värnet. 
 54 
  
 Den 17 oktober 1952 utfärdade Försvarsdepartementet på ÖB:s initiativ en ämbetsskrivelse som innebar ytterligare några föränd- ringar i regelsystemet. 
 55  
 Antalet befattningar för värnpliktig perso- nal som skulle omfattas av personalkontroll liksom de tillfällen då fast anställd personal skulle kontrolleras utökades och preciserades. Enskilda personer, t.ex. anbudsgivare, som skulle utföra arbete av hemlig natur för försvaret liksom person som begärt tillträde till försvarets anläggningar skulle kontrolleras. Vidare uppdrogs åt Reed att utfärda bestämmelser angående en klausul om personalkontroll i entreprenadkontrakt. En nyhet var att bestämmelser gavs för hur myndigheterna skulle förfara, om personalkontrollen visat att en person var olämplig för en viss befattning. Värnpliktiga skulle av- skiljas från utbildning av kvalificerad natur. Beträffande värnplikti- ga uttagna till signaltrupperna, flygvapnet eller jägarskolan borde ändrad tilldelning eller uttagning ske. Beslut härom skulle fattas av försvarsgrenschef efter förslag av försvarsstabschefen. I de fall det var fråga om tilldelning till annan försvarsgren skulle dock för- 
  
 53 
  
 Ä.s. FöD HD 7, och Fst/In 8.6.1951, H 55:2, Wagner a, vol. 1, MUST:s arkiv. Genom sist- nämnda order föreskrevs bl.a. rapporteringsskyldighet beträffande underlydande som miss- tänktes tillhöra organisation, som kan i ett kritiskt läge komma att inta en hållning, vilken kan sätta rikets säkerhet i fara. 
  
 54 
  
 Ä.s. InD 2.2.1951, InD:s arkiv (H), koncept, RA 
  
 55 
  
 Ä.s. FöD HD 302/52 och Fst/In 14.2.1953, H 55:2, Wagner a, vol. 1, MUST:s arkiv 
  
 278 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 svarsministern besluta i saken. För övrig personal skulle ärendet underställas försvarsministerns prövning. För samtliga skulle krigsplaceringen ändras. Sekretessen lättades något i och med att försvarsgrenschef gavs rätt att meddela innehållet i de uppgifter som erhållits från försvarsstaben till lägre myndighet – men inte till den kontrollerade. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att ÖB och försvarsstaben under åren  
 1948-52 
  successivt lyckades få gehör för de militära an- språken på en effektiv personalkontroll. Stegvis hade personalkon- troll införts för befattningar vid de krigsviktiga industrierna, för entreprenadarbeten för försvarsväsendets räkning och för hemvär- net i de större städerna. Dessutom hade statspolisen ålagts att spontant lämna nyinkomna uppgifter om värnpliktiga och vissa försvarsanställda till försvarsstaben. 
 På den  
 civila sidan  
 dröjde det till den 10 juni 1949 innan reger- ingen utfärdade några regler om personalkontroll. Uppgifter ur statspolisens spaningsregister skulle lämnas ut till Utrikesdeparte- mentet och Civilförsvarsstyrelsen. För Civilförsvarsstyrelsens del skulle personalkontroll omfatta all anställd personal och följande kategorier av inskriven personal: högre befäl, manskap inom ord- nings- och bevakningstjänst, viktigare befattningar inom observa- tions- och förbindelsetjänst, t.ex. telefonister, samt annan personal med uppgifter av särskilt ömtålig natur. Uppgifter skulle lämnas ut beträffande personer i samma omfattning som från den 3 februari 1950 kom att gälla för det militära försvaret. 
 Beträffande såväl UD som Civilförsvarsstyrelsen gällde att en framställning till statspolisen fick göras endast om det skulle inne- bära påtagliga risker att anlita en icke pålitlig person. Även uppgif- ter ur det andrahandsmaterial som inhämtats av den allmänna sä- kerhetstjänstens  
 telefon-, 
  brev- och telegramkontroll (dvs. överskottsinformation) fick lämnas ut. Uppgifter om konstaterad ekonomisk brottslighet fick lämnas ut endast om den kontrollerade skulle anställas eller befordras inom UD eller inom civilförsvarssty- relsen placeras i befattning som innebar ekonomiskt ansvar, bevak- ningstjänst eller befattning av särskild betydelse för rikets säkerhet. För civilförsvarsstyrelsens del medförde bestämmelserna att antalet befattningar som förutsatte personalkontroll ökade markant. I öv- rigt innebar de i huvudsak att rådande praxis fastställdes. Hösten 1950 vidgades på förekommen anledning möjligheten för statspoli- sen att lämna ut uppgifter rörande civilförsvarets bevakningspoli- ser. Och två år senare utfärdades bestämmelser om att entrepre- nadarbetare sysselsatta med  
 byggnads-, 
  inrednings- och installa- 
 279 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 tionsarbeten vid civilförsvarets ledningscentraler och uppehållsplat- ser samt vid skyddsrumsanläggningar för den civila administratio- nen skulle kontrolleras. 
 När väl de principiella betänkligheterna mot att även formellt tillåta civila myndigheter att utföra personalkontroll undanröjts låg vägen öppen för en snabb expansion på området. Våren 1950 inför- des personalkontroll vid Statens utlänningskommission och i de- cember samma år, efter Koreakrigets utbrott, gavs möjlighet även för ytterligare åtta myndigheter främst inom kommunikationssek- torn 
 56  
 samt Radiotjänst att med hjälp av statspolisens register genomföra personalkontroll för tjänster av (särskild) betydelse för rikets säkerhet. Respektive myndighet ålades att underrätta stats- polisintendenten om någon befattningshavare med arbetsuppgifter av betydelse för rikets säkerhet var opålitlig. I övrigt var bestäm- melserna likartade dem som utfärdats för UD, civilförsvarsstyrel- sen och utlänningskommissionen. 
 År 1951 utfärdades föreskrifter om personalkontroll inom priva- ta vaktbolag med uppdrag att bevaka från säkerhetssynpunkt vikti- ga statliga och enskilda anläggningar. Och under de följande åren fick efter hand ännu ett antal myndigheter rätt att utföra personal- kontroll beträffande vissa tjänster. 
 57  
 Detta var i hög grad en effekt av det totalförsvarstänkande som växte fram under  
 1950-talet. 
  
 Statspolisen ansåg sig inte kunna spontant lämna ut registerupp- gifter till försvarsstaben rörande personer som var anställda vid krigsviktiga industrier, eftersom man inte annat än undantagsvis kunde avgöra om ett arbete var av hemlig natur eller inte. År 1951 kallades emellertid en aktiv kommunist i Motala in till militär be- fälsutbildning. Statspolisen lämnade då utan anmodan uppgifter om personen i fråga till inrikesavdelningen. Mannen avskedades omgå- ende av sin arbetsgivare, Försvarets fabriksstyrelse, från sitt arbete som svarvare vid Motala centrala torpedverkstad. Sedan mannen utan framgång klagat över beslutet till försvarsministern väckte hans fackförening talan vid Arbetsdomstolen om att han skulle återfå sitt arbete. Arbetsdomstolen fann att det förhållandet att mannen var aktiv medlem i SKP inte i och för sig kunde betraktas som ett objektivt godtagbart skäl för avskedande och förpliktade 
  
 56 
  
 Järnvägsstyrelsen, Generalpoststyrelsen, Telegrafstyrelsen, Lotsstyrelsen, Generaltullsty- relsen, Luftfartsstyrelsen, Riksnämnden för ekonomisk försvarsberedskap och Vattenfalls- styrelsen 
  
 57 
  
 Fångvårdsstyrelsen (1952), Flygtekniska försöksanstalten (1953), Statens sakrevision, Ar- 
  
 betarskyddsstyrelsen och Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar (1954) Riksåklagar- ämbetet (1956) samt Rikets allmänna kartverk och Byggnadsstyrelsen (1957) 
 . 
  
 280 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 enhälligt fabriksstyrelsen att återta honom i arbete vid torpedfabri- ken. 
 58 
  
 Detta domslut föranledde diskussioner mellan företrädare för regeringen och militärledningen, varvid man bedömde det som ut- siktslöst att få till stånd en ändring i kollektivavtalen som skulle möjliggöra att kommunister avskedades från känsliga befattningar. I stället förespråkades att försvaret genom kontakter med fackför- bunden skulle försäkra sig om att avskedade kommunister inte skulle få fackligt stöd för att driva sin sak i Arbetsdomstolen. En annan tanke var att skapa en särskild central nämnd med företräda- re för SAF och LO som enhälligt skulle kunna besluta om förflytt- ning av som opålitliga bedömda arbetare från en arbetsplats till en annan. Om vederbörande vägrade godta en förflyttning, skulle han kunna sägas upp. Frågan fick ingen formell lösning förrän genom 1961 års personalkontrollbestämmelser. 
 Åren  
 1955-57 
  avslöjades tre fall av spioneri eller förberedelse därtill för Sovjetunionens eller Tjeckoslovakiens räkning. I två av fallen hade spionerna lämnat ut uppgifter från företag som anlitats för att utföra uppdrag för försvaret (bl.a. Smith vid L M Ericsson). Avslöjandena i förening med att Sverige inlett förhand- lingar med USA om inköp av kvalificerad krigsmateriel medförde krav på ett mer effektivt säkerhetsskydd inom försvarsindustrin. Regeringen tillsatte den s.k. industriskyddskommittén. Kommit- téns förslag resulterade dels i inrättandet av en industriskyddsdetalj vid inrikesavdelningen år 1959, dels i att nya bestämmelser om per- sonalkontroll utfärdades år 1961. 
 1961 års kungl. brev 
 Regeringen utfärdade den 30 juni 1961 hemliga ämbetsskrivelser till statspolisintendenten, ÖB 
 59  
 och ett stort antal civila myndigheter och andra instanser med föreskrifter om personalkontroll att gälla fr.o.m. den 1 oktober 1961. Föreskrifterna ersatte de tidigare gäl- lande och omfattade förutom tidigare personalkontrollberättigade myndigheter bl.a. samtliga statsdepartement, länsstyrelserna och civilbefälhavarna. 
 60  
 Vidare utsågs företrädare för LO, TCO och 
  
 58 
  
 ADD 1951:38 
  
 59 
  
 Ä.s. FöD till ÖB 30.6.1961, HK 141/61, SÄPO:s arkiv 
  
 60 
  
 Övriga myndigheter som fick rätt till personalkontroll var Arbetsmarknadsstyrelsen, Me- dicinalstyrelsens sjukvårdsberedskapsnämnd, Statens jordbruksnämnd, Statens kriminaltek- niska anstalt, Statens signalskyddsnämnd, Riksrevisionsverket, Styrelsen för statskontoret, Sveriges meteorologiska och hydrologiska institut och Väg- och vattenbyggnadsstyrelsen. 
  
 281 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 SAF för att samråda med statspolisintendenten då fråga uppkom att om en person lämna sådana upplysningar som kunde tänkas medföra avskedande eller annan ingripande åtgärd i anställnings- förhållande. 
 För försvarets räkning innebar de nya bestämmelserna att perso- nalkontroll av  
 värnpliktiga  
 skulle ske före tilldelning eller uttagning till bl.a. signaltrupperna, luftvärnet, kustartilleriet, flygvapnet och vissa befattningar i flottan samt för vissa specialtjänster såsom mili- tärpolis och handräckningspersonal vid staber. Detsamma gällde samtliga som var avsedda att tas ut till underofficersutbildning. För  
 fast anställda  
 skulle personalkontroll äga rum före anställande eller antagande inom försvaret av personal på aktiv stat, civila tjänste- män och kollektivanställda samt före antagning till  
 officers-, 
  in- struktörs- eller teknikeraspirant. Vidare skulle kontroll ske före förordnande som reservofficer och underofficer samt före beford- ran till regementsofficer. Kontroll skulle också ske innan avtal tecknades med personer för  
 FN-tjänst. 
  Detaljerade regler, vars närmare innehåll här förbigås, gavs om personalkontroll före vissa utbildningar, placeringar och kommenderingar, övningar och krigsplaceringar. 
 Den stora utvidgningen gällde emellertid försvarets personalkon- troll av  
 personer som inte tillhörde försvaret 
 . Innan en leverantör el- ler entreprenör anlitades för uppdrag i samband med upphandling eller arbete som med hänsyn till rikets säkerhet skulle hållas hem- ligt, skulle försvarsmyndigheterna låta personalkontrollera kon- taktmän och företagsstyrelser. När väl en leverantör eller entrepre- nör antagits skulle kontroll ske av den personal som faktiskt skulle arbeta med uppdraget. Dessutom skulle sådan personal som inte kunde hindras från insyn i det hemliga arbetet genom sektionering eller andra säkerhetsåtgärder kontrolleras. Dessa regler skulle också gälla underleverantörer och underentreprenörer. De militära myn- digheterna skulle upprätta särskilda säkerhetsavtal, då arbeten be- ställdes av den civila industrin, s.k.  
 SUA-avtal. 
 61 
  
 Kontroll skulle även ske bl.a. före tillträde till vissa anläggningar och före tillstånd till fotografering från luften. 
 Förfarandet överensstämde i huvudsak med tidigare regler. Ve- derbörande chef skulle sända in personaldata via försvarsgrenschef till ÖB. Denne hade att begära personuppgifter från statspolisin- tendenten. I den mån det förelåg uppgifter i statspolisens register om personen i fråga (utfall), skulle samrådsnämnden pröva om des- 
  
 61  
 SUA var en förkortning av Säkerhetsskydd Upphandling och Arbete, senare Säkerhets- skyddad Upphandling med säkerhetsskyddsAvtal 
 282 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 sa skulle lämnas ut. Statspolisen skulle redovisa resultatet av kon- trollen till ÖB, som hade att vidarebefordra huvuddelen av innehål- let i personuppgifterna till försvarsgrenschefen, vid behov komplet- terat med förslag till åtgärder. Om försvarsgrenschef inte avsåg att följa ÖB:s förslag, skulle detta meddelas till ÖB. Statspolisen ålades att i ökad utsträckning lämna spontanuppgifter till försvaret. 
 Beträffande åtgärder vid utfall skedde inga större ändringar av ti- digare bestämmelser. Värnpliktiga kunde alltså omplaceras, i regel efter beslut av försvarsgrenschef. I de fall det var aktuellt att vidta en åtgärd som kunde befaras väcka större uppmärksamhet, möjlig- göra för utomstående att sluta sig till skälen för åtgärden eller men- ligt inverka på den värnpliktiges personliga förhållanden, skulle emellertid ärendet underställas försvarsministerns prövning. Denne hade också att fatta beslut beträffande försvarsanställd personal. Vad angår sekretess och den enskildes möjligheter att överklaga in- nebar bestämmelserna inte någon saklig ändring. I den mån en per- son, som varit föremål för åtgärd till följd av utfall vid personalkon- troll, uttryckte missnöje, skulle han endast informeras om vilken myndighet som fattat beslutet. På direkt förfrågan från vederbö- rande skulle möjligheten att överklaga beslutet till regeringen an- ges. 
 Föreskrifterna för de civila myndigheterna var enhetligt utfor- made och angav att personer som var tilltänkta för eller innehade en befattning som var av betydelse för rikets säkerhet skulle vara föremål för personalkontroll. 
 62  
 Spontanuppgifter skulle lämnas även till civila myndigheter, personalkontroll inom polisväsendet skulle omfatta all personal och uppgifter också om misstänkt med- lemskap i ytterlighetsorganisationer skulle utlämnas beträffande alla tjänster som omfattades av personalkontroll. Om befattningen var av särskild betydelse för rikets säkerhet skulle detta särskilt an- ges. I sådana fall liksom om personens arbetsuppgifter var förknip- pade med bevakningsuppgifter, chefskap för förråd eller kassaför- valtning eller uppbördsansvar, skulle uppgifter om tidigare konsta- terad brottslighet begäras. Referenser skulle alltid inhämtas innan 
  
 62  
 I SOU 1968:4 s. 48 uppges att det hos de flesta civila myndigheter endast var ett fåtal per- soner, ibland kanske bara två eller tre, som innehade sådana befattningar. Några skriftliga be- lägg för detta påstående har inte påträffats och torde heller inte ha funnits. En genomgång av statistiken över myndigheters och företags årliga personalkontrollförfrågningar under åren  
 1962-1968 
  visar att få civila myndigheter hade färre än 50 förfrågningar, vilket tyder på att det vid flertalet myndigheter fanns många befattningshavare som var föremål för kontroll; SAK  
 001306-4837, 
  löpnr 1, SÄPO:s arkiv. Kommissionen har vidare kunnat konstatera att vid Sveriges Radio/TV omfattades under 1960- och  
 1970-talen 
  närmare hälften av befatt- ningarna av personalkontroll. Och enligt en befattningshavare vid Televerkets försvarsbyrå skall alla blivande anställda vid verket ha personalkontrollerats. 
 283 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 en myndighet gjorde framställning till statspolisen om personal- kontroll. Om det vid personalkontroll framkom att en redan anli- tad befattningshavare kunde betraktas som olämplig, skulle beslut om eventuell åtgärd underställas ansvarigt statsråd. Inte heller nu gavs några bestämmelser om hur eventuellt missnöje från en kon- trollerad person skulle hanteras. 
 I fråga om personalkontroll för befattningar som var av särskild betydelse för rikets säkerhet och då det förelåg misstanke om att vederbörande inte i alla lägen skulle fullgöra sin tjänsteplikt på ett tillförlitligt sätt kunde samrådsnämnden enligt egen bedömning lämna ut alla tillgängliga uppgifter om personen. 
 Det skall understrykas att statspolisens medverkan vid personal- kontrollen liksom tidigare endast avsåg att tillhandahålla utred- ningsmaterial. Själva personalkontrollen skedde hos myndigheten på dess eget ansvar. Det ankom alltså på respektive myndighet att värdera de inhämtade uppgifternas betydelse i det aktuella fallet och att sammanställa dessa med de upplysningar och kunskaper, som myndigheten själv kunde ha beträffande personen i fråga. 
 63  
 Det kan dock antas att det många gånger kunde vara svårt för myndigheten att ta risken att anställa en person, om vilken läm- nats ut uppgifter. 
 Under  
 1960-talet 
  gavs ytterligare ett par myndigheter 
 64  
 samt Allmänna bevakningsaktiebolaget (ABAB) rätt att inhämta uppgif- ter från statspolisen för att kontrollera sin personal. 
 Utlämnandepraxis 
 Åren  
 1945-48 
  sjönk antalet personalkontroller kraftigt jämfört med krigsåren. Bara för försvarets räkning hade den allmänna säkerhets- tjänsten år 1944 gjort ca 115 000 registerslagningar medan antalet år 1947 uppgick till ca 30 000. De uppgifter om politisk belastning som lämnades ut under dessa år avsåg förutom medlemskap i nazis- tiska organisationer även t.ex. uppgifter om anställning i tysk krigs- tjänst och aktieteckning i den nazistiska tidningen Dagsposten. 
 65  
 Däremot lämnades inte ut uppgifter om prenumeration på nazistis- ka tidningar eller om personer som betecknades som sympatisörer. Eftersom uppgifterna i registret kunde vara flera år gamla och av 
  
 63 
  
 SOU 1968:4 s. 48 
  
 64 
  
 Sveriges geologiska undersökning och Statistiska centralbyrån (1963) och Statens bakteri- ologiska laboratorium (1966) 
  
 65 
  
 Under tiden den 1 november  
  
 1945-den 
  31 december 1947 lämnade statspolisen ut uppgif- ter till försvarsstaben i sammanlagt 462 fall. 
 284 
 SOU 2002:87 Polisiär säkerhetstjänst 
 svårbedömbar tillförlitlighet gavs, då någon form av tvekan förelåg, möjlighet för de berörda personerna att på egen begäran undergå förhör hos statspolisen. 
 Efter år 1948 ökade antalet personalkontroller. År 1951 uppgick antalet kontroller till ca 87 000, år 1959 till ca 114 000 och år 1962 till ca 169 000. Omkring 80 procent av registerslagningarna gjordes på begäran av försvarsstaben. Drygt tre procent av registerslagning- arna resulterade i att den kontrollerade personen återfanns i regist- ret och i en à två procent av fallen lämnades det ut uppgifter om vederbörande. Därtill kom spontanuppgifterna, vars antal växlade starkt; exempelvis lämnades sådana uppgifter till försvaret år 1952 i 115 fall, år 1958 i 1 053 fall och år 1959 i 529 fall. Med stöd av 1961 års kungliga brev lämnades till civila myndigheter sådana uppgifter år 1962 i 330 fall och år 1964 i 85 fall. 
 Frågan om utlämnande av uppgifter ur statspolisens register prö- vades alltså av den till statspolisintendenten knutna samrådsnämn- den. Vid varje sammanträde med samrådsnämnden behandlades fle- ra tiotal personalkontrollärenden. Inget tyder på att det skulle ha förekommit någon oenighet inom nämnden beträffande de olika åtgärderna. Det lär således inte ha förekommit att ett ärende kom att underställas regeringen på grund av de parlamentariska ledamö- ternas avstyrkande. 
 66 
  
 När en person var föremål för förnyad personalkontroll kunde statspolisen enligt ett beslut av samrådsnämnden i februari 1952, utan att blanda in nämnden, meddela inrikesavdelningen att intet nytt kommit in rörande vederbörande sedan den senaste kontrollen förutsatt att det var fullt uppenbart att utlämnandet skulle god- kännas av nämnden. 
 Årligen lämnades uppgifter om politisk belastning ut i några tu- sen fall. Sammanlagt upprättades under åren  
 1951-69 
  ca 26 000 PM rörande kommunister och 1 200 PM rörande nazister och högerex- tremister. 
 Eftersom statspolisen och samrådsnämnden efter år 1948 be- dömde att kommunister i allt större omfattning försökte hemlig- hålla sitt medlemskap, lämnade man med början sommaren 1949 ut uppgifter om misstänkt medlemskap. Avhopp från SKP kunde betraktas som en försvårande omständighet, eftersom vederböran- de då kunde misstänkas för att vara en dold medlem av partiet. I praktiken ansågs det som sakligt grundade skäl för misstanke om sådant medlemskap räcka att personen i fråga prenumererat på eller 
  
 66  
 Jfr statsrådet Olsen i riksdagens första kammare 29.10.1963 och även debatten i andra kammaren samma dag. 
 285 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 fört in en jul- eller nyårshälsning i någon kommunistisk tidning, ibland i kombination med att han reserverat sig mot sin fackföre- nings beslut om kollektivanslutning till SAP. 
 Man fäste vikt även vid tämligen ålderstigna uppgifter. Dock skall samrådsnämnden inte ha lämnat ut uppgifter om prenumera- tion på eller jul- eller nyårshälsningar i kommunistisk tidning eller medlemskap i kommunistisk organisation som var äldre än tio år, såvida det inte dessutom fanns uppgifter av senare datum. I slutet av  
 1950-talet 
  intog nämnden en restriktiv hållning till uppgifter som var mer än fem år gamla. 
 Också om personer som själva inte var politiskt belastade men var släkt med misstänkta kommunister kunde uppgifter lämnas ut, såvida kontrollen avsåg en befattning av särskild betydelse för ri- kets säkerhet. 
 Allmänt kan konstateras att statspolisen och samrådsnämnden i sin praxis stundom gav en synnerligen långtgående tolkning åt be- greppet sakligt grundade skäl för misstanke om medlemskap i en ytterlighetsorganisation. 
 Genom 1961 års kungliga brev om personalkontrollen vidgades alltså möjligheterna för statspolisen att lämna ut uppgifter i sam- band med personalkontroll vad gällde befattningar av särskild bety- delse för rikets säkerhet. Inom statspolisen upprättades med led- ning av samrådsnämndens praxis en lathund för när man kunde förvänta sig ett beslut om utlämnande. I normalfallen, dvs. då kontrollen avsåg en befattning av betydelse för rikets säkerhet, kunde det för utfall vara tillräckligt att en person prenumererat på en kommunistisk tidning under minst tre år under den senaste tio- årsperioden eller varit medlem i SKP för mer än tio år sedan och under den senaste tioårsperioden infört en hälsning i en kommu- nistisk tidning eller att det under nämnda tid förekommit upprepa- de uppgifter om att vederbörande var sympatisör. 
 Frågan om de registeruppgifter som skulle lämnas ut vid perso- nalkontroll var tillförlitliga uppmärksammades tidigt. Redan år 1953 påpekade chefen för personalkontrollenheten att vid minsta tveksamhet skulle sanningshalten i uppgifterna kontrolleras. Och från år 1962 angavs i de PM som statspolisen tillställde samråds- nämnden om uppgifterna i denna kunde betraktas som vaga eller osäkra. I sammanhanget kan nämnas att uppgifter som inhämtats genom telefonkontroll, vilka i allmänhet hade karaktär av överskottsinformation, bedömdes ha ett högt källvärde. 
 I de fall statspolisen ansåg att ett ärende fordrade en mer omfat- tande utredning, t.ex. för att kontrollera hållfastheten av register- 
 286 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 uppgifterna, kunde man lämna ett underhandsbesked till den myn- dighet som begärt personalkontrollen om att utredning pågick. Av- sikten var att myndigheten inte skulle fatta beslut om t.ex. anställ- ning utan att avvakta ett eventuellt utfall. Även om det slutligen inte blev något utfall i ärendet, var det oundvikligt att redan ett i sak innehållslöst besked om att utredning pågick var ägnat att ska- pa misstro mot personen i fråga. 
 I samband med att personalkontrollen år 1948 utsträcktes till att omfatta även kommunister upphörde i stort sett den tidigare till- lämpade rutinen att ge den kontrollerade möjlighet att vid ett per- sonligt samtal yttra sig över och eventuellt tillrättalägga de uppgif- ter som fanns om honom i statspolisens register. Försvarsminister Allan Vougt skall ha sagt att det var tämligen utsiktslöst att förmå en kommunist att blotta sina politiska förhållanden. Hösten 1952 beslöt regeringen på förslag av försvarsstaben att förhör i vissa fall kunde genomföras i samband med personalkontroll. Sådana förhör förekom då det förelåg skälig anledning att vederbörande inte [var] kommunist. Ytterligare förutsättningar var att man inte ris- kerade att röja källans identitet och att personen tillfogades skada om han inte godkändes för befattningen. Under  
 1950-talet 
  torde sådana säkerhetssamtal ha hållits endast i några enstaka fall. 
 År 1956 uttryckte statspolisintendenten önskemål om att särskilt noggranna personundersökningar skulle utföras vid rekrytering av polisaspiranter. Registerslagningen borde kompletteras med att omdömesgilla och pålitliga personer som kände sökanden tillfråga- des om denne och honom närstående personer. Några liknande in- struktioner beträffande andra befattningar som omfattades av per- sonalkontroll har inte påträffats. 
 Den militära säkerhetsutredningen (MSU) konstaterade år 1964 att statspolisintendentens medverkan vid personalkontroll i regel inskränkte sig till utlämnande av registeruppgifter. Endast då det gällde befattningar av särskild betydelse för rikets säkerhet gjordes i viss utsträckning en kompletterande utredning. MSU föreslog ett ökat referenstagande och personliga samtal vid personalkontroll för befattningar som innebar tjänsteresor utomlands eller som bedöm- des vara av särskild betydelse för rikets säkerhet. Förslaget gillades av RPS som i sitt remissyttrande över betänkandet framhöll att det- ta skulle gagna såväl rikets intressen som den enskildes rättssäker- het. Sådana samtal kom också till stånd om än i mycket begränsad utsträckning. Under åren 1965 och 1966 hölls sådana samtal med sex personer, varav fyra bedömdes vara kommunister. Efter avslu- 
 287 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 tade utredningar bedömdes ingen av de berörda utgöra någon sä- kerhetsrisk. 
  
 7.2 
  
 Åren  
  
 1965-1980 
 67 
  
 7.2.1 
  
 Allmänt 
  
 Kritik mot säkerhetspolisen 
 Efter avslöjandet av spionen Williams år 1963 utsattes sä- kerhetspolisen för kritik bl.a. av kommunister och andra vänster- sympatisörer. SKP:s arbetsutskott beslutade i maj 1964 att rikta huvudangrepp mot säkerhetspolisens och militärens åtgöranden. Kritiken gick ut på att säkerhetstjänsterna riktade sin uppmärk- samhet mot kommunister snarare än mot personer i befattningar där de fick tillgång till militära hemligheter. Det gjordes vidare gäl- lande att säkerhetspolisens post- och telefonkontroll mot liksom registreringen av personer på vänsterkanten utgjorde ingrepp i ytt- rande- och föreningsfriheten. Också i Danmark (kartoteksdebat- ten) och Norge utsattes säkerhetstjänsterna för motsvarande kritik. 
 Omsider slöt även vissa socialdemokratiska och liberala debattö- rer upp bakom den kommunistiska kritiken och hösten 1966 publi- cerade fil. Lopez. Quinn och journalisten Lynch bo- Esparza Säkerhetspolisens hemliga register i vilken de redovisade ett antal fall där det misstänktes att personer nekats arbete eller avske- dats på grund av personalkontrollen. Kort därpå bildades på kom- munistiskt initiativ Föreningen Sveriges Säkerhetsrisker som kräv- de att säkerhetspolisens registreringsverksamhet skulle upphöra. Föreningen tynade snart bort. 
 Inom säkerhetstjänsterna misstänktes kritiken vara fjärr- dirigerad av Sovjetunionen i syfte att undergräva förtroendet för det rådande samhällssystemet. Inte minst oroande var det förhål- landet att Sveriges största dagstidning Dagens Nyheter publicerade mot säkerhetstjänsterna kritiska artiklar och även på ledarplats iro- 
  
 67  
 Till grund för detta avsnitt ligger, förutom de källor som särskilt anges i not 1 och följande noter, även uppgifter som lämnats till kommissionen av bl.a. Ramirez, Washington, Graves och Gaines 
 288 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 niserade över säkerhetstjänsternas offentligt presenterade bilder av det kommunistiska hotet. 
 68 
  
 I slutet av år 1967 överlämnade den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären sitt slutbetänkande (SOU 1968:4) till reger- ingen. Nämnden tog avstånd från mycket av den kritik som riktats mot säkerhetspolisen. Nämndens granskning av de enskilda fall som redovisats i boken Säkerhetspolisens hemliga register föran- ledde ingen kritik av säkerhetspolisens handläggning av personal- kontrollen. Nämnden fann inte skäl att närmare reglera vad som fick föras in i säkerhetspolisens register. Däremot föreslog nämn- den att reglerna om utlämnande av uppgifter skulle ändras i vissa hänseenden och att principerna för personalkontroll skulle göras mera öppna. Trots att tunga remissinstanser som JK och JO ställde sig bakom nämndens förslag, valde regeringen att införa vad som kommit att kallas ett förbud mot åsiktsregistrering. 
 De nya bestämmelserna kom att införas ungefär samtidigt som säkerhetspolisen lade över sitt centralregister på data. Detta utom- ordentligt omfattande arbete kombinerades med en genomgripande gallring av register och akter. 
 Maktkamp inom säkerhetspolisen 
 69 
  
 Förhållandet mellan regeringen med Russell som statsminis- ter och Anderson som justitieminister och Rikspolisstyrelsen hade i stort sett varit friktionsfritt. Nelson tillträde som statsminister och Moore utnämning till justitieminister hösten 1969 medförde att relationerna till rikspolischefen Hall och chefen för säkerhetsavdelningen Gaines snabbt försämrades. Till detta bidrog en uppgift om att Vinge till en un- derställd befattningshavare skulle ha yttrat att Cuevas var en säker- hetsrisk. 
 70  
 Vinge avgick och efterträddes av Washington. Starka motsättningar uppstod mellan Miller och Braun. Byråchefen Ramirez slöt upp bakom Miller och det dröjde inte länge 
  
 68 
  
 Anonym rapport 12.5.1966 med missiv undertecknat av West 17.5.1966, Wilson arkiv, vol. 46, KrA 
  
 69 
  
 Detta avsnitt bygger delvis på Holmes manus Spioner, sabotörer, revolutionärer, terrorister och kontraspioner. 
  
 70 
  
 Rikspolischefen lät företa en internutredning som helt friade Vinge från denna beskyll- ning, se Adams memoarer Utan omsvep s. 201. Se även PG Vinge:  
  
 SÄPO-chef 
  1962- 
  
 70 
  
 s. 164 ff. En tidigare befattningshavare vid IB har emellertid för kommissionen uppgett att Vinge till honom i förtroende sagt att Cuevas var en säkerhetsrisk, en uppgift som han vi- darebefordrade till West; sannolikt informerade Elmér därefter regeringen. 
  
 289 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 förrän personalen vid säkerhetsavdelningen delat upp sig i två läger, ett för Miller och ett för Braun. 
 Efter hand fördjupades motsättningarna, vilket i hög grad inver- kade menligt på säkerhetspolisens effektivitet. Därtill kom att kontraspionaget började misstänka att det fanns en läcka inom or- ganisationen, eftersom man misslyckades med den ena operationen efter den andra. Våren 1979 avslöjades säkerhetspolisen Sawyer ling som sovjetisk spion och dömdes sedermera till livstids fängel- se. Och samma år dömdes kriminalkommissarien Burns vid Stockholmspolisens utlänningsrotel för bl.a. spioneri för Iraks räk- ning till fängelse i tre år. 
 Från slutet av  
 1960-talet 
  började palestinska befrielserörelser att begå terroristdåd även i Europa. Också separatistiska och/eller vänsterextremistiska grupper, som Irländska Republikanska Armén (IRA), kroatiska Hicks, Chan Fraktion i Västtyskland och Thomas i Italien kom att använda sig av terrorn som vapen. Även Sverige drabbades av flera terroristdåd, som följande exempel visar. År 1971 mördade medlemmar av Hicks den jugoslaviske ambassadören i Stockholm. Följande år kapades ett  
 SAS-plan 
  på Torslanda av kroater, vilka framtvingade frigivning av en av mör- darna. År 1975 ockuperade en grupp från den västtyska Baader- Meinhofligan Förbundsrepubliken Tysklands ambassad i Stock- holm och mördade två ambassadtjänstemän, varefter ambassaden sprängdes av våda. Som ett svar på utvisningen av gärningsmännen, för vilken statsrådet  
 Roach 
  French varit närmast ansvarig, pla- nerade en grupp utlänningar med stöd av svenska anarkister att kidnappa henne. Säkerhetspolisen kunde emellertid avslöja brotts- lingarna innan de hann sätta sina planer i verket. 
 Till detta kom den revolutionära vänstervåg som svepte över Eu- ropa med början i Paris i maj 1968. Det är främst säkerhetspolisens arbete avseende de svenska vänsterextremistiska rörelserna som behandlas i det följande. Det traditionella kommunistpartiet be- traktades nämligen vid denna tid inte längre som revolutionärt och övervakningen av VPK upphörde i stort sett omkring år 1970. De nazistiska och högerextremistiska grupperingarna gjorde i vart fall fram till mitten av  
 1970-talet 
  inte mycket väsen av sig. Arbetet med de extremistiska grupperna utgjorde från början av  
 1970-talet 
  en mycket begränsad del av säkerhetspolisens totala arbete. 
 71 
  
 71  
 Washington uppskattade vid ett internt möte år 1972 den totala personella insatsen på extremistsidan till högst fem procent. Ramirez har för kommissionen angett arbets- insatsen på detta område till omkring  
 10-15 
  procent. 
 290 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 7.2.2 
  
 Inhämtning 
  
 Öppna källor 
 För säkerhetspolisen fortsatte studiet av press och böcker att vara en viktig inhämtningsmetod, särskilt som den revolutionära väns- tern ofta i sina tidningar ganska öppet redovisade uppgifter om medlemmar, sympatisörer och den allmänna verksamheten. Men inte bara organisationernas eget material var av intresse. Så kunde t.ex. matriklar från universitet och högskolor utgöra källor till kun- skap om vilka personer som var engagerade i styrelserna för olika politiska föreningar vid sådana utbildningsanstalter. Säkerhetspoli- sen avlyssnade också och gjorde bandupptagningar av radiosänd- ningar, t.ex. KFML(r):s närradiosändningar. 
 Yttre spaning 
 Säkerhetspolisen satte i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet 
  in betydande resurser för att övervaka den revolutionära vänsterns, inklusive DFFG:s, verksamhet. Så bedrevs någon gång från som- maren 1967 och fram till våren 1968 fast spaning mot FNL- rörelsens lokaler på Pålsundsgatan i Stockholm. Poliserna noterade vilka som kom och gick, vilka bilar som syntes utanför och vad som kunde upptäckas pågå inne i lokalen. Särskilt intressanta per- soner kunde skuggas när de lämnade  
 FNL-kontoret. 
  Det gällde att fastställa vilka personer som ingick i nätverket och hur kontakt- ytorna såg ut. Av särskilt intresse var att utröna om det förekom kontakter med främmande makt. Genom den regelbundna över- vakningen kunde man fastställa en normal aktivitetsnivå. En mängd signalement antecknades för vidare identifiering och registrering. Flertalet övervakningsinsatser resulterade i triviala iakttagelser av typiska föreningsaktiviteter. Under år 1967 bedrev säkerhetspoli- sen också fast spaning mot en lägenhet som disponerades av ett par ledande personer inom  
 FNL-rörelsen. 
  En av dem var under ett år tidvis föremål för en nästan kontinuerlig övervakning, sannolikt på grund av misstankar om utländska kontakter. Boklådorna Oktober och Röda Stjärnan i Stockholm var tidvis föremål för omfattande spaningsinsatser. 
 72 
  
 72  
 Således bedrevs åren 1972 och 1973 fast spaning mot Röda Stjärnan. 
 291 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 För yttre spaning mot vänsterextremister men även mot vissa fredsaktivister i Stockholm utnyttjade säkerhetspolisen bl.a. den s.k. civilgruppen. Redan innan polisen förstatligades hade säker- hetspolisen anlitat en grupp landsfiskalsaspiranter för spaningsupp- gifter. Denna grupp kompletterades och ersattes efter hand med ett antal manliga studenter, vilka nästan uteslutande var söner till poli- ser. Sammanlagt utgjordes gruppen oftast av ca  
 10-15 
  personer. Omsättningen av personal i gruppen var ganska hög. Gruppens medlemmar fick teoretisk och praktisk utbildning i spaning (skuggning). Genom att de lätt kunde smälta in i de studentmiljöer i vilka övervakningsobjekten i regel rörde sig, var de användbara t.ex. för att övervaka offentliga möten som arrangerades av väns- terorganisationerna, liksom för att skugga personer på diskotek och pubar. I regel bestod uppgiften i att med utgångspunkt i en mager bakgrundsinformation, ofta bara ett fotografi och en adress, omärkligt skugga övervakningsobjektet och sedan rapportera om vilka platser denne besökt och vilka personer som han träffat. Inget tyder på att spanarna användes för infiltrationsuppgifter, t.ex. ge- nom att söka medlemskap i extremistorganisationer. Huvudskälet härtill har uppgetts vara att detta skulle ha utsatt dem för stora ris- ker. 
 Särskilt sektionerna ute i landet följde regelmässigt bössinsam- lingar, offentliga möten och demonstrationer, vilket har förklarats med att befattningshavarna där inte hade så mycket annat att ägna sig åt. 
 Redan år 1969 trappades övervakningen av  
 FNL-rörelsen 
  ned och under  
 1970-talets 
  första hälft minskades spaningsinsatserna mot flertalet av de vänsterextremistiska organisationerna. KFML(r) hårdbevakades emellertid fram till slutet av  
 1970-talet. 
  Aktiviteter såsom möten, sommarläger, konferenser och demonstrationer tycks nästan genomgående ha varit föremål för polisiär uppmärk- samhet. 
 Förtroliga meddelare 
 Säkerhetspolisen hade åtskilliga meddelare inom de vänsterextre- mistiska organisationerna eller med nära anknytning till medlem- mar i dessa. De flesta av meddelarna torde av övertygelse ha gått med i den aktuella organisationen men senare av olika skäl velat dra sig ur eller hade redan hoppat av. Det förekom att polisen vände en person som var på väg ut ur en organisation, så att denne stan- 
 292 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 nade kvar och rapporterade. Däremot uppges säkerhetspolisen inte själv ha använt sig av infiltratörer mot dessa kretsar, vilket har för- klarats med att ett avslöjande av en infiltratör skulle ha varit till större skada för polisen än värdet av den information man kunnat få fram genom en sådan åtgärd. De ofta förekommande splittring- arna inom organisationerna ledde också till att polisen fick kontakt med personer som var villiga att berätta om motstående gruppe- ringar. Inom säkerhetspolisen var man medveten om risken för att utsättas för en provokation, i den mån som man utnyttjade medde- lare som fanns kvar inom en organisation. Det var dock, enligt vad avdelningschefen Pierce förklarade vid ett internt möte, en risk som man fick ta, även om ett sådant bakslag under en tid försvårade polisens arbete. 
 73 
  
 En meddelare inom  
 FNL-rörelsen 
  tillställde säkerhetspolisen stora mängder handlingar från 1970 och 1971 års kongresser och även i stor omfattning kopior eller avskrifter av interna handlingar från KFML. Under  
 1970-talet 
  hade säkerhetspolisen också tillgång till åtminstone två meddelare, som var medlemmar i KFML(r), av vilka särskilt den ena tillhandahöll interna handlingar och lämnade initierade muntliga uppgifter rörande organisationen. Sannolikt fanns det under samma tid en meddelare inom eller nära RMF/KAF, som under en följd av år mot betalning lämnade för- troliga uppgifter om personer och verksamhet inom organisationen samt tillställde säkerhetspolisen stencilerade förbundshandlingar. 
 En meddelare rapporterade under  
 1970-talet 
  till en av säkerhets- polisens lokala sektioner bl.a. att KFML(r) bedrev vapenövningar, hade vapenlager och upprätthöll kontakter med olika terrorist- grupper. Sektionen ansåg att meddelaren, vars ställning i förhållan- de till KFML(r) är svår att bedöma, var mycket värdefull. Säker- hetspolisen centralt förhöll sig dock alltmer skeptisk till rapporter- nas tillförlitlighet och i slutet av decenniet avvecklades meddelaren. 
 Ytterligare en meddelare, verksam i norra Sverige, försåg säker- hetspolisen med uppgifter om SKP och KFML(r), bl.a. original- handlingar. Mannen hade i samband med att han år 1973 varit häk- tad erbjudit polisen sina tjänster och ett samarbete hade etablerats. Meddelaren vände sig år 1975 till en veckotidning och uppgav att han mot betalning överlämnat uppgifter till säkerhetspolisen, upp- gifter som han kommit över genom inbrott vid ett femtiotal tillfäl- len. Det är oklart huruvida säkerhetspolisen varit medveten om att han begått brott för att få tillgång till informationen. 
  
 73  
 Protokoll 9.12.1977 från regionkonferens för Östra och Bergslagens regioner 19- 21.9.1977, 5:720/6, vol. 10, SÄPO:s arkiv 
 293 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetspolisens samarbete med IB rörande infiltration av bl.a. vissa vänsterextremistiska organisationer i Göteborg behandlas i avsnitt 9.2. 
 Säkerhetspolisen hade också en kontakt inom eller i kretsen kring Värnpliktsvägrarnas Centralorganisation som då och då läm- nade material om organisationen liksom troligen inom SFSF. Även inom de nazistiska rörelserna hade säkerhetspolisen förtroliga meddelare, som lämnade mer eller mindre trovärdiga uppgifter. 
 Självfallet fanns det också personer som lämnade uppgifter till säkerhetspolisen om ytterlighetsorganisationerna och deras med- lemmar utan att själva vara knutna till dessa rörelser. Det kunde t.ex. vara personal- och säkerhetschefer vid företag runt om i landet som rapporterade om vänsterextremister, vilka bedrev propaganda och annan verksamhet vid företaget. Även socialdemokratiska fack- föreningsmän hörde till rapportörerna. Men troligen som en följd av avslöjandena av  
 IB-affären 
  år 1973 och av den s.k. sjukhusspio- nen i Göteborg år 1975 blev sådana fackföreningsmän betydligt mer återhållsamma med att lämna uppgifter om sina arbetskamra- ter. Inom säkerhetspolisen var man angelägen om att återknyta dessa kontakter. 
 74 
  
 En posttjänsteman lämnade uppgifter till säkerhetspolisen om såväl vänster- som högerextremistiska organisationer. Meddelaren hade tillgång bl.a. till de handlingar som organisationerna skickade in till Postverket för att verifiera namnbyten eller ändringar av fir- matecknare. Säkerhetspolisen fick därigenom del av föreningspro- tokoll med uppgifter om vem som var kassör eller ordförande i en viss förening. En annan posttjänsteman uppmärksammade år 1967 att en ledande nazist postade en mängd försändelser till olika per- soner i Sverige. Tjänstemannen antecknade adresserna och över- lämnade materialet till säkerhetspolisens regionala sektion. 
 Information rörande EAP fick säkerhetspolisen främst från en person som, utan att själv vara engagerad i organisationen, inhäm- tade uppgifter om denna bl.a. genom deltagande i sammankomster, studium av tryckt material och yttre spaning. 
 75 
  
 Säkerhetspolisen uppges som regel inte ha betalat informatörer- na annat än för utlägg, eftersom man bedömde att en person som inte begärde ersättning för sina tjänster var mer pålitlig. Det hände dock att man i efterhand belönade någon som gjort en insats med en liten slant. Särskilt i fråga om uppgiftslämnare som var verk- 
  
 74 
  
 Protokoll 9.5.1980 från arbetsmöte 25.3.1980 rörande uppföljning av politiska ytterlig- hetsgrupper, 5:720/6, vol. 14:101, SÄPO:s arkiv. 
  
 75 
  
 RPS/Säk bedrev också själv under åren 1975 och 1976 övervakning av torgmöten m.m. 
  
 294 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 samma inom en ytterlighetsorganisation eller stod i begrepp att lämna en sådan var principen att någon ersättning inte skulle utgå. Lokalt förekom det dock att det gjordes avsteg från denna prin- cip. 
 76 
  
 Telefonkontroll 
 Telefonkontroll, i regel i kombination med spaning, fortsatte att vara den viktigaste och mest värdefulla inhämtningsmetoden. Den kom under den aktuella perioden främst att riktas mot personer inom den revolutionära vänstern. Telefonkontroll bedömdes som en av de säkraste källorna, eftersom uppgifterna inte förmedlades av någon mellanhand. Samtidigt var man inom säkerhetspolisen medveten om att uppgifterna måste bedömas med försiktighet. Ett skäl till detta var att många av de övervakade misstänkte att de var utsatta för avlyssning och därför försökte dölja centrala uppgifter eller vilseleda polisen. Medlemmarna i DFFG hade således redan år 1966 uppmanats att iaktta viss återhållsamhet vid telefonsamtal, ef- tersom det kunde vara tre på tråden. Ofta brast det dock i sig- naldisciplinen. 
 Telefonkontrollen mot vänsterextremister grundades i regel på misstanke om förberedelse till uppror eller sabotage. Enligt säker- hetspolisens bedömning skulle personerna i fråga inte iscensätta sådan brottslighet under fredsförhållanden, men de misstänktes för att förbereda detta slags kriminalitet inför beredskapstillstånd och krig. I regel inleddes förundersökning med telefonkontroll mot nå- gon ledande person i en revolutionär organisation. Härigenom blev det möjligt att kartlägga dennes nätverk av kontakter, vilket ansågs som viktigt, eftersom en person gör inte ensam revolution. I och för sig hade det, enligt den uppfattning som ett par chefer för sä- kerhetspolisens operativa verksamhet gett uttryck för, funnits rättsliga förutsättningar för att begära telefonkontroll beträffande samtliga personer inom ett sådant nätverk, men genom att tillvarata överskottsinformation från avlyssningen kunde detta undvaras. Te- lefonkontroll var nämligen en mycket resurskrävande metod och utnyttjades därför högst selektivt. 
 I januari 1968 inleddes förundersökning mot tre ledande FNL- aktivister i Stockholm, varav två även tillhörde KFML:s ledning, 
  
 76  
 Protokoll 9.12.1977 från regionkonferens för Östra och Bergslagens regioner 19- 21.9.1977, 5:720/6, vol. 10, och rapport 19.10.1973?, 15:4/6a, vol. 6:227, SÄPO:s arkiv. Se även Cordova: Svartlistning, 1979, s. 46. 
 295 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 med anledning av misstanke om att de tog aktiv del i ett pågående förberedelsearbete i samhällsomstörtande syfte, som bedömdes be- drivas inom de extremistiska kommunistiska organisationerna Kommunistiska förbundet och De förenade  
 FNL-grupperna. 
  De misstänktes också för att göra sig skyldiga till samarbete med re- presentanter för främmande makt här i landet och därvid även ta- gande av utländskt understöd. Förundersökningen utvidgades se- dermera till att omfatta ytterligare några ledande personer inom KFML. Inom ramen för denna förundersökning gav Stockholms rådhusrätt tillstånd till telefonkontroll, förutom av de misstänktas bostadstelefoner, av telefonabonnemang hos Bokhandeln Oktober på Kungsgatan/Holländargatan (januari 1968 – juni 1975), hos det lokala  
 FNL-kontoret 
  på Pålsundsgatan (januari 1968 – april 1972), i  
 FNL-lokalerna 
  på Dalagatan (december 1969 – juli 1970), på Ha- gagatan (juli 1970 – januari 1971) och på Barrstigen i Bromma (ja- nuari 1968 – januari 1970), hos King på Kungsgatan (två abonnemang, varav ett användes av VUF; augusti 1968 – maj 1970), hos KFML:s förbundsexpedition på Tångvägen i Hägersten (janua- ri - maj 1971), hos DFFG:s förbundskontor på S:t Eriksgatan (maj 1971 – december 1972) samt hos SKP:s partiexpedition på Nybro- gatan (augusti 1973 – juli 1975). I juni 1975 uppgav SKP:s tidning Gnistan, efter tips från en anställd vid Televerket, att partiets tele- foner i Stockholm var avlyssnade, varefter telefonkontrollen avslu- tades. 
 I januari 1977 gav Stockholms tingsrätt tillstånd till telefonkon- troll mot en person aktiv inom SKP med anledning av misstanke om olovlig underrättelseverksamhet. Inom ramen för denna förun- dersökning avlyssnades ett abonnemang vid SKP:s partikansli, som var gemensamt för partisekretariatet, under tiden augusti 1977 till december 1978. 
 Inga åtal följde. Avlyssningens värde torde främst ha legat i all den information som säkerhetspolisen fick om möten, demonstra- tioner, tendenser inom verksamheten, inre motsättningar, organisa- toriska grunddata och inte minst personuppgifter. I den mån upp- gifter om privatlivet sparades, tycks det regelmässigt ha ansetts mo- tiverat av sakskäl, t.ex. att en separation föranletts av ideologiska motsättningar. 
 Den mycket omfattande överskottsinformation som telefonkon- trollen mot DFFG och KFML/SKP resulterade i samlades i några fiktiva meddelarakter, varav en gallrades helt år 1982. Men uppgif- terna togs också in i sakakter rörande DFFG, KFML och Clarté liksom i ett stort antal personakter som avsåg  
 FNL-aktivister 
  och 
 296 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 KFML:are. Det kunde exempelvis röra sig om beställningar av Gnistan. Rapporter kunde också delges berörda sektioner ute i lan- det. Avlyssningen åren  
 1977-78 
  gav ett rikt flöde av information om SKP:s organisation och verksamhet och det finns också i detta fall fog för uppfattningen att det var partiet snarare än den miss- tänkte som var föremål för telefonkontroll. 
 Under åren  
 1972-75 
  var några framträdande KFML(r):are i Stockholm föremål för förundersökningar på grund av misstankar om förberedelse till uppror. I samband härmed gav Stockholms tingsrätt tillstånd till telefonkontroll förutom av de misstänktas bostadstelefoner även av abonnemang hos bokhandeln Röda Stjär- nan på Verkstadsgatan (maj 1972 – juli 1975) och KFML(r):s expe- dition på Allhelgonagatan (augusti 1973 – mars 1975). Också överskottsinformation från dessa avlyssningar, t.ex. uppgifter om organisation, propaganda, möten och studiecirklar, samlades i en fiktiv meddelarakt. 
 I samband med andra förundersökningar beviljade Stockholms tingsrätt under senare delen av  
 1970-talet 
  tillstånd till telefonkon- troll av ett antal personer, innefattande rätt att avlyssna abonne- mang hos den anarkistiska organisationen Frihetligt Forum (augus- ti 1978 – mars 1979), Föreningen Unga Filosofer (oktober 1978 – mars 1979), personer aktiva inom KRUM (oktober 1976 – årsskif- tet 1978/79) och Bildbyrån Saftra, som bl.a. levererade material till FiB/Kulturfront (juni – november 1979). I samtliga fall tillvaratog säkerhetspolisen överskottsinformation i särskilda fiktiva medde- larakter. 
 Göteborgs rådhusrätt beviljade fr.o.m. årsskiftet 1966/67 tele- fonkontroll mot en funktionär inom VPK på grund av skälig miss- tanke om spioneri. Enligt säkerhetspolisens PM var det uppen- bart att han övertagit de utländska förbindelser som tidigare åvi- lat den befattningshavare som tidigare varit föremål för telefon- kontroll från år 1960. Tillståndet avsåg bl.a. fortsatt avlyssning av ett abonnemang tillhörande DU, fr.o.m. år 1967 VUF, i Göteborg. Härigenom fick man gratis koll på andra partimedlemmar. Denna avlyssning pågick med visst avbrott till oktober 1968. En annan partiarbetare var på grund av misstanke om samma brott föremål för telefonkontroll under två år med början i mars 1967. Förutom hemtelefonen avsåg tillståndet bl.a. Arbetartidningen och Göte- borgs Kommunistiska Arbetarkommun. 
 Också stora delar av den extremistiska vänstern i Göteborg kom i slutet av  
 1960-talet 
  och i början av  
 1970-talet 
  att bli föremål för avlyssning. Denna avlyssning grundades inledningsvis på misstan- 
 297 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 kar mot en ledande Göteborgskommunist för spioneri. Förunder- sökningen mot denne inleddes år 1967 och kom sedermera att om- fatta även två framträdande  
 FNL-aktivister 
  och ytterligare en le- dande Göteborgskommunist. Inom ramen för denna förundersök- ning, som lades ned i december 1972, gav Göteborgs tingsrätt till- stånd till telefonkontroll, förutom av de misstänktas bostadstelefo- ner, av abonnemang hos Callahan bokhandel (november 1967 – december 1972), hos KFML (januari 1968 – juli 1970), hos den lo- kala  
 FNL-gruppens 
  expeditionslokal på Skolgatan (senare Brunns- gatan; april 1968 – juli 1971), hos DFFG:s kontor på Husargatan (augusti 1968 – april 1972), Göteborgs Clartésektion (maj 1969 – december 1971) och tidningen Gnistans redaktionslokal på Nord- ostpassagen (juli 1970 – december 1971). Några av de misstänkta anslöt sig vid splittringen av KFML till KFML(r), vilket motivera- de att tillstånd till telefonkontroll lämnades även beträffande abon- nemang hos KFML(r):s tidning Proletären (mars – december 1971) och hos Bokhandeln Röda Stjärnan (december 1970 – december 1971). Som mest var med anledning av misstankarna mot den hu- vudmisstänkte elva abonnemang föremål för telefonkontroll. 
 I januari 1972 hade en av de misstänkta, en ledande KFML(r):are, i den nyssnämnda förundersökningen brutits ut ur denna och en separat förundersökning inletts mot denne med an- ledning av misstanke om förberedelse till uppror. Denna förunder- sökning utgjorde ramen för en omfattande telefonkontroll riktad mot KFML(r) och därtill anslutna organisationer. Förutom för vis- sa bostadstelefoner 
 77  
 gavs tillstånd till avlyssning av abonnemang hos KFML(r):s expedition på Allhelgonagatan i Stockholm (de- cember 1971 – oktober 1975), KFML(r):s förbundslokal (februari 1972 – oktober 1975), Göteborgs Clartésektion/Sveriges Kommu- nistiska Studentförbund (ml) (december 1971 – april 1975), Bok- handeln Röda Stjärnan (maj 1973 – januari 1974), Sveriges Kom- munistiska Ungdomsförbund (ml) (september 1972 – oktober 1975), Ungkommunistens redaktion (augusti 1973 – januari 1974), Proletärens redaktion (december 1971 – oktober 1975) och parti- tryckeriet  
 HS-Offset 
  (april – oktober 1975), samtliga med adress Fjärde Långgatan 8 B, samt  
 FNL-kontoret 
  på Skolgatan (december 1971 – september 1972). Sedan, som nämnts, uppgifter rörande te- lefonavlyssning av SKP och KFML(r) förekommit i pressen som- 
  
 77  
 Det gällde även i några fall personer som i vart fall i formell mening inte var misstänkta för brott, men som i hemmet utförde vissa uppdrag för förbundets räkning och vars telefoner enligt åklagaren kunde komma att användas av den misstänkte; Göteborgs tingsrätt akt H 5/1971. 
 298 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 maren 1975 monterades avlyssningsutrustningen ned av säkerhets- skäl och avlyssningen torde, möjligen med något undantag, inte ha återupptagits inom ramen för denna förundersökning. 
 78 
  
 Överskottsinformation från telefonkontrollen av personer med anknytning till KFML och KFML(r) i Göteborg samlades i en fik- tiv meddelarakt. Till denna fördes uppgifter om Callahan bokhan- del, KFML och  
 FNL-gruppen 
  i Göteborg, Gnistans redaktion och tidningen Klasskampen och, så småningom, uppgifter om KFML(r) och särskilt dess kontakter med personer i Stockholm. 
 Syftet med telefonkontrollen torde inte i första hand ha varit att få till stånd bindande bevis mot den misstänkte. En tidigare säker- hetspolis i Göteborg har således för kommissionen uppgett att, för det fall den misstänkte åtalades och dömdes, det fanns risk för att KFML(r) skulle gå under jorden. Detta vore värre än att ha en öp- pet verkande organisation som kunde övervakas. Sedan telefonkon- trollen upphört konstaterade Göteborgssektionen att en ytterst värdefull informationskälla om partiets omstörtande verksamhet därmed försvunnit. 
 Även senare förekom telefonkontroll mot en person med an- knytning till KFML(r) i Göteborg med anledning av misstankar om förberedelse alternativt stämpling till allmänfarlig ödeläggelse. Inom ramen för denna förundersökning gavs tillstånd till telefon- kontroll beträffande bl.a. telefoner hos redaktionerna för tidning- arna Klasskampen och Proletären (i båda fallen under tiden no- vember 1976 – maj 1981). 
 På motsvarande sätt beviljade rådhusrätten i Luleå åren  
 1969-73 
  med vissa avbrott telefonkontroll mot ett par kända kommunister på grund av misstänkt spioneri, vilket medförde att Norrskens- flammans redaktionstelefoner kunde avlyssnas. 
 79 
  
 Under år 1975 insattes med domstols tillstånd telefonkontroll mot en ledande nazist med anledning av misstankar om förberedel- se till allmänfarlig ödeläggelse och förberedelse till uppror. Något åtal kom dock inte till stånd. 
 Telefonkontroll kunde användas som ett komplement till spa- ning och förtroliga meddelare. Från år 1974 finns det ett exempel på att behovet av kontroll av en meddelares uppgifter liksom av en närmare inblick i vad som skedde inom ett visst område föran- 
  
 78 
  
 Det förefaller som om KFML(r):s förbundsexpedition var avlyssnad i oktober och no- vember 1975. 
  
 79 
  
 Luleå tingsrätt står för det enda fall som kommissionen påträffat där en framställning om telefonkontroll avslagits och då med motiveringen att den förebragta utredningen inte gav tillräckligt stöd för skälig brottsmisstanke; Ä 9/72, Luleå tingsrätts arkiv. 
  
 299 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 ledde kontrasubversionsroteln att med byråchefens godkännande föreslå den berörda sektionen att begära telefonkontroll av ett lämpligt objekt. Någon direkt brottsmisstanke som skulle kunna motivera en telefonkontroll tycks alltså inte ha funnits. Åklagaren ställde sig emellertid avvisande till förslaget, varför det inte kom att genomföras. 
 Telefonkontroll mot öststatsbeskickningar och andra utländska objekt gav fortsatt upplysningar också om svenska medborgare och organisationer som hade kontakter med befattningshavare där. Vis- sa sympatisörer med den revolutionära vänstern var också föremål för telefonavlyssning på grund av förbindelser med utländska med- borgare och organisationer som kunde bedömas ha terroristan- knytning. I dessa fall avlyssnades inte parti- och redaktionslokaler. 
 Telefonkontrollen avbröts i regel på begäran av säkerhetspolisen, ofta med hänvisning till att den inte tillförde utredningen något nytt eller på grund av att den misstänkte flyttat. Undantagsvis var det åklagaren som, möjligen efter underhandskontakter med dom- stolen, beslöt att inte begära fortsatt tillstånd till telefonkontroll. 
 Buggning och andra former av teknisk avlyssning 
 Som nämnts har säkerhetspoliser vid förhör till kommissionen uppgett att det under  
 1960-talet 
  förekommit enstaka fall då bugg- ningsoperationer riktats mot svenska medborgare. 
 Ett sådant fall torde avse Värmlands kommunistiska partidi- strikts årskonferens i Folkets Hus i Karlstad den 16 och 17 april 1966. Säkerhetspolisens rapport från denna konferens innehåller ordagranna citat av många anföranden och en polisman har inför kommissionen uppgett att han vid ett tillfälle någon gång under åren  
 1962-67 
  deltagit i en buggningsoperation mot en samman- komst med kommunister i Karlstad, varvid en minisändare installe- rats på vinden till den avlyssnade lokalen. 
 En större operation riktades mot  
 FNL-rörelsens 
  kontor på Pål- sundsgatan i Stockholm. Inom ramen för en förundersökning mot några ledande personer inom  
 FNL-rörelsen 
  och SKP hade Stock- holms rådhusrätt, som tidigare redovisats, gett tillstånd till telefon- kontroll mot ett abonnemang i lokalen. Någon gång under åren  
 1968-69 
  monterade säkerhetspolisen in mikrofoner i väggen i en angränsande lägenhet där också en bandspelare placerades. Mikro- fonerna var, enligt vad som uppgetts till kommissionen, troligen in- stallerade under något år, men själva buggningen skall inte ha varit 
 300 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 omfattande. Kvaliteten på bandupptagningarna skall ha varit så då- lig att några bandutskrifter sannolikt inte gjordes. Frågan om att sätta in buggning mot  
 FNL-kontoret 
  togs upp med Vinge. Denne har för kommissionen förklarat att han inte minns hur han reagera- de eller huruvida någon buggning kom till stånd. 
 Vidare buggades KFML:s kongress den  
 4-6 
  januari 1969 som hölls i Göteborgs stads samlingslokal vid Ärlegatan. Säkerhetspoli- sens Göteborgssektion hade hyrt lokalen föregående dag, varvid personal från Stockholm installerat mikrofoner. Operationen, som av allt att döma sanktionerats av byråchefen Frånstedt, resulterade i en omfattande rapport och betraktades av säkerhetspolisen som mycket lyckad. 
 80 
  
 Sannolikt buggade säkerhetspolisen även DFFG:s kongress i Folkets Hus i Uppsala midsommarhelgen 1969. I säkerhetspolisens rapport från kongressen finns bl.a. refererat av inledningsanförande och debatter. Och en säkerhetspolis har för kommissionen berättat om sin medverkan i en buggningsoperation riktad mot en kongress i Uppsala en väldigt varm helg, en operation som beordrats av che- fen för kommunistroteln. Genom en anställd vid Folkets Hus fick polisen i förväg tillgång till lokalen för att installera mikrofoner. 
 Därefter har, såvitt framkommit, inget fall av buggning i gängse mening skett inom säkerhetspolisens författningsskyddande verk- samhet. Till buggning torde emellertid också kunna hänföras av- lyssning av vanliga samtal i samband med telefonkontroll. Vid tele- fonkontroll startar inspelningen så snart luren till den avlyssnade apparaten lyfts. Det är alltså möjligt för säkerhetspolisen att av- lyssna samtal i den lokal där telefonen är installerad medan en upp- ringande väntar på svar eller om någon försummat att lägga på lu- ren ordentligt. Ett sådant fall, där säkerhetspolisen noterade samta- let, är känt från början av  
 1970-talet 
  i samband med att tillstånd meddelats för telefonkontroll av en vänsterextremist. 
 Genom FRA:s fjärrspaning erhöll säkerhetspolisen under 1960- och  
 70-talen 
  vissa uppgifter om  
 FNL-rörelsens 
  och den revolutio- nära vänsterns kontakter med utlandet. 
 Samarbete med andra myndigheter 
 Självfallet samarbetade säkerhetspolisen även under denna period flitigt med andra myndigheter, särskilt den öppna polisen. Exem- pelvis kan nämnas att det vid förundersökningar mot högerextre- 
  
 80  
 Frånstedt har inför kommissionen förnekat kännedom om denna buggningsoperation. 
 301 
 Polisiär säkerhetstjänst SOU 2002:87 
 mister genom förhör och husrannsakningar kunde framkomma värdefull information. 
 Andra former av inhämtning 
 Det finns åtskilliga exempel på att handlingar och adressböcker som påträffats i samband med husrannsakan för brott av något slag bedömts vara av intresse för säkerhetspolisen. I sådana fall kunde handlingarna skrivas av eller kopieras och överlämnas dit. Exempel- vis inlämnades hösten 1972 en stulen portfölj till säkerhetspolisens sektion i Göteborg. Innehållet hade anknytning till KFML(r) och handlingarna kopierades. Och när en stulen bil våren 1973 åter- fanns visade det sig att däri förvarades propaganda och en del inter- na handlingar rörande KFML(r), varvid materialet kopierades. 
  
 7.2.3 
  
 Samarbete med utländska tjänster 
  
 Efter tillkomsten av RPS:s säkerhetsavdelning var det avdelnings- chefen som ytterst svarade för kontakterna med Danmark och Norge. Samarbetet med Finland liksom med icke nordiska väst- länder sköttes däremot av chefen för den operativa byrån. I stor ut- sträckning gick dock kontakterna med den finländska skyddspoli- sen via Luleåsektionen. Denna sektion samarbetade även med den norska säkerhetspolisen. Det gjorde i viss mån även Göteborgssek- tionen som också hade kontakt med dansk säkerhetspolis. 
 81  
 Det nordiska informationsutbytet på författningsskyddets område fort- satte inledningsvis enligt samma mönster som tidigare, dock med den skillnaden att det inte längre var de traditionella kommunist- partierna som främst var av intresse. 
 I stället var det huvudsakligen de maoistiska och trotskistiska organisationernas verksamhet som uppmärksammades. Säkerhets- polisen lämnade på begäran uppgifter om främst ledande svenska kineskommunister, någon gång med signalement i syfte att möj- liggöra spaning mot vederbörande i samband med resa till ett annat nordiskt land. Man delade information om resor till t.ex. Albanien och Kuba och utbytte erfarenheter av t.ex. politisk militärtjänst- göring och misstänkta militära sabotage. Efter hand kom terrorist- frågor att stå för en ökande andel av informationsutbytet. Kontak- 
  
 81  
 Däremot har det förnekats att Malmösektionen under  
 1970-talet 
  samarbetade med sina danska kolleger rörande partipolitisk extremism 
 302 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ter mellan misstänkta terrorister och nordiska medborgare med ex- trema vänstersympatier uppmärksammades. Man informerade ock- så varandra om den offentliga kritik som riktades mot säkerhets- tjänsterna. Vid sidan av korrespondensen fortsatte de personliga kontakterna mellan säkerhetspoliser, bl.a. vid kommissariemöten. 
 82  
 Under  
 1970-talet 
  blev det vanligare med sektorsvisa möten, t.ex. rörande internationell terrorism. 
 83 
  
 Sedan Gaines tillträtt som chef för säkerhetspolisen föränd- rades inställningen till internationellt samarbete och direkt eller in- direkt inleddes ett samarbete med flera västländer. 
 84  
 Beslut om in- ledandet av sådana kontakter fattades självständigt av avdelnings- chefen eller av den byråchef som svarade för utlandssamarbetet. Från sommaren 1977 deltog säkerhetspolisen i det internationella samarbetet mot terrorism, som innefattade utväxling av upplys- ningar rörande arabisk terrorism (Kilowattnätet) och  
 icke-arabisk 
  terrorism (Megatonnätet, även benämnt Browning). Detta samarbete hade upprättats redan i början av  
 1970-talet 
  och omfattade år 1977 ett femtontal västländer. 
 85 
  
 Samlingsakterna rörande det internationella samarbetet är gallra- de för tiden fram till år 1982, varför det är svårt att få en bild av samarbetets omfattning och inriktning. Enligt uppgift av Ramirez som fram till år 1978 svarade för samarbetet lämnades inte uppgifter ut om svenska medborgare, en policy som godtogs av de utländska samarbetspartnerna. Däremot mottog säkerhetspo- lisen uppgifter om svenska medborgare från de samarbetande tjäns- terna. Wells efterträdare  
 Moon 
  Näss har förklarat att han inte kan minnas att det förekom något samarbete med icke- nordiska tjänster såvitt avsåg kontrasubversion. Kommissionen har emellertid kunnat konstatera ett par fall under  
 1970-talet 
  då säker- 
  
 82 
  
 T.ex. H 84/66, 26.10.1966, referat från nordiskt kommissariemöte i Köpenhamn vid vilket diskuterades bl.a. fjärde internationalens verksamhet, insamlingar till Vietcong och kar- toteksdebatten, F 2B, vol. 9, 
  
 B 34/71, 6.4.1971, inbjudan till nordiskt kommissariemöte i Oslo vid vilket skulle diskuteras bl.a. Kommunistiskt inflytande i massmedierna: press, publikationer, TV, radio och film i Norden, F 1C, vol. 5, SD 21/74, 22.7.1974, protokoll från nordiskt kommissariemöte i Kö- penhamn  
 18-19.6.1974, 
  varvid diskuterades bl.a. samarbete mellan arabiska terroristorganisa- tioner å ena sidan och vänster- och högerextremistiska grupper i Norden å den andra, F 2C, vol. 9, samt odaterade program för nordiska kommissariemöten dels  
 1-2.6.1977 
  vid vilket skulle diskuteras bl.a. vänsterextremistisk verksamhet och terror, dels  
 5-6.6.1980 
  vid vilket skulle diskuteras bl.a. internationell kommunism och subversion och dels  
 20-21.8.1981 
  vid vilket skulle diskuteras bl.a. internationella kommunistiska frontorganisationer samt nyna- zismen, F 5, vol. 1, SÄPO:s arkiv 
  
 83 
  
 Johnson och Campbell: a.a., del 2, s. 517 
  
 84 
  
 Price dagbok 10.7.1964, KrA 
  
 85 
  
 Jfr Johnson och Campbell a.a. del 2, s. 443 
  
 303 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 hetspolisen med all sannolikhet lämnade ut uppgifter om några le- dande vänsterextremister till europeiska samarbetspartner. 
 I detta sammanhang finns det anledning att beröra uppgifter som förekommit inom säkerhetspolisen om att en mikrofilmskopia av flexoremsorna till centralregistret skulle ha överlämnats till en svensk ambassad utomlands eller till en utländsk säkerhetstjänst. Det står klart att flexoregistret på order av Vinge fotograferades under senare delen av  
 1960-talet, 
  sannolikt år 1966. Anledningen härtill var enligt Frånstedt att de gemensamma stabsplatserna för civil- och militärbefälhavarna i Övre Norrland, Öst och Syd i ett krisläge skulle kunna ges tillgång till varsin kopia. Fotograferingen företogs på kvällstid för att inte störa det ordinarie arbetet. Enligt rykten skulle fem kopior av filmerna ha framställts. Braun har uppgett att han, då en befattningshavare berättade för honom om kopiorna, lyckades spåra fyra av dessa kopior och lät förstöra dem. Han säger sig misstänka att den femte kopian skulle ha överlämnats till CIA. Såväl Vinge som Frånstedt har bestämt förnekat att någon kopia skulle ha lämnats till främmande makt eller för förvaring hos svensk ambassad utomlands.  
 Bryant har förklarat att också han hört ett diffust rykte om att en kopia av en mikrofilm av flexoregistret skulle ha överlämnats till främmande makt. Han uppfattade inte uppgiften som seriös utan som ett utslag av den ri- valitet som fanns inom avdelningen. 
 Vissa uppgifter tyder på att det förekom ytterligare en fotografe- ring av registret något eller några år senare i samband med att cen- tralregistret lades över på data och att vid detta tillfälle fotografe- ring skedde med två kameror, varav en för mikrofiche. En av de be- fattningshavare som deltog i arbetet har uppgett att avsikten sades vara att framställa en säkerhetskopia av registret att ha till hands, om detta kom till skada vid brand eller sabotage. Denne befatt- ningshavare har också gjort gällande att en av hans medarbetare se- nare sagt sig ha sett en kopia av filmerna hos FBI omkring år 1990, ett påstående som den sistnämnde bestämt förnekat. 
 Kommissionen anser sig inte kunna dra några säkra slutsatser i frågan om en mikrofilmskopia av registret förts utomlands. Några skriftliga belägg som skulle tyda på att så varit fallet har emellertid inte påträffats. Tvärtom har i en gallringspromemoria från år 1972 angetts att samtliga fotografier av flexoregistret förstörts. 
 86 
  
 86  
 PM ang. föstöring av beredskapsregistret 18.5.1972, Ö V, vol. 1, SÄPO:s arkiv 
 304 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 7.2.4 
  
 Bearbetning och registrering 
  
 I bearbetningen ingick att utarbeta sammanställningar och hot- bildsanalyser rörande ytterlighetsorganisationerna. Som exempel härpå kan nämnas en tämligen omfattande sammanställning för sä- kerhetspolisens interna bruk om de nazistiska och högerextremis- tiska organisationerna som gavs ut år 1966. Sammanställningen in- nehöll uppgifter om organisationerna och om ledande personer inom respektive rörelse på central och lokal nivå. 
 I början av  
 1970-talet 
  upprättades mallar för regionernas kvar- talsrapporter rörande ytterlighetsorganisationerna. Dessa ger en uppfattning om vad säkerhetspolisen önskade klarlägga. Som ex- empel på rubriker kan nämnas Ekonomi och affärsverksamhet, Studieverksamhet, Anställda i offentlig tjänst (med underru- brikerna Massmedier och Myndigheter), Internationella kon- takter, Propaganda (med bl.a. följande underrubriker: Försälj- ningar av tidningar och Offentliga möten och demonstrationer) och Aktioner (med bl.a. underrubrikerna Facklig verksamhet, vilda strejker, celler/grupper på arbetsplatser, Verksamhet bland värnpliktiga, celler/grupper vid förband och Våld i samband med demonstration/ockupation. 
 87 
  
 En viktig del av bearbetningen utgjordes av registerföringen. I övrigt skall enligt uppgift bearbetningen ha försummats, eftersom de operativa uppgifterna prioriterades. 
 Registreringsbestämmelser 
 Den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären 
 Den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären framhöll i sitt slutbetänkande att säkerhetspolisens register hade den dubbla funktionen att vara till hjälp vid säkerhetspolisens egen verksamhet för att uppdaga och förhindra brott mot rikets säkerhet och att till- handagå myndigheter med behövliga uppgifter i samband med per- sonalkontroll. Enligt nämnden skulle det vara ytterst vanskligt att lämna några direktiv om vilka uppgifter som fick föras in i registret. 
  
 87  
 Se t.ex. Kvartalsrapport för Stockholms stad och län första kvartalet 1974, 15:4/5a, vol. 21:73, SÄPO:s arkiv. I december 1974 påminde ledningen för RPS/Säk att dessa mallar måste följas, protokoll 8.1.1975 från arbetsmöte rörande uppföljningen av de politiska ytterlighets- partiernas verksamhet m.m.  
 10-12.12.1974, 
  5:720/6, vol. 6:50, SÄPO:s arkiv 
 305 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Framgången vid spaning mot säkerhetshotande verksamhet kunde nämligen ha sin grund i noteringar, som från början var dåligt un- derbyggda eller förefallit vara av ringa vikt, men som fick värde då de i en förändrad situation ställdes samman med andra uppgifter. 
 Det var enligt den parlamentariska nämnden också nödvändigt att ta hänsyn till att den internationella underrättelseverksamheten skiftade mål och medel, varför det kunde vara förhastat att upphöra med registreringen av en viss riskfaktor. Om denna riskfaktor sena- re åter blev intressant, kunde de luckor som uppstått i registrering- en under mellantiden vålla olägenheter. Exempel på detta fanns en- ligt nämndens mening och den pekade på att man vid tiden för nämndens arbete i slutet av  
 1960-talet, 
  i motsats till på  
 1930-talet, 
  kunde anse det tämligen ointressant att registrera nazister och and- ra fascistiska ytterlighetselement, men att det inte kunde uteslutas att bedömningen kunde bli en annan i en framtid. Det moderna samhällets sårbarhet gjorde dessutom att även en liten grupp fana- tiker kunde vålla oerhörda skador. 
 Vidare ansåg den parlamentariska nämnden att personalkontrol- len skulle bli mer tillförlitlig, om säkerhetspolisen hade möjlighet att utan inskränkningar registrera alla omständigheter som bedöm- des kunna bidra till att skapa en säkerhetsrisk. Att medarbetare kunde lita på varandras lojalitet var viktigt för det förtroendefulla samarbetet inom försvaret, förvaltning och försvarsindustri. 
 Den parlamentariska nämnden tog också upp frågan om s.k.  
 åsiktsregistrering 
 . Utgångspunkten för all bedömning av politiska ytterlighetsriktningar måste enligt nämnden vara en prövning av om deras anhängare kunde antas utgöra ett hot mot vår medborgar- frihet och demokratiska samhällsordning. Denna prövning kunde inte inskränkas till att avse dessa ytterlighetsriktningars utåt till- kännagivna avsikter och program, utan måste inriktas på en mer djupgående bedömning av om de verkliga ambitionerna var eller kunde bli ett hot mot rikets säkerhet. Det var därvid nödvändigt att beakta att olika anhängare inom ett och samma ytterlighetsparti kunde ha olika långtgående syften. Sådana grupperingar och frak- tioner kunde förekomma öppet eller fördolt. I allmänhet var det väl, enligt nämnden, så att många anhängare sympatiserade med partiets allmänna program men ändå var lojala mot samhällsord- ningen. Men det kunde finnas andra anhängare vars lojalitet i detta hänseende med fog kunde ifrågasättas. Förekomsten av politiskt betingade samhällsrisker inom en politisk grupp eller ett politiskt parti kunde leda till att uppmärksamhet måste ägnas åt gruppen el- ler partiet som helhet. 
 306 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Enligt den parlamentariska nämndens mening hade man både i Sverige och utomlands erfarenhet av att kommunistisk aktivitet och inspiration förekommit i samband med spionageaffärer. Poli- tiska sympatisörer spelade därvid också en betydelsefull roll. Det fanns också, tillade nämnden, mycket som tydde på att man från kommunistiskt håll medvetet försökte infiltrera polismyndigheter och andra myndigheter av särskild vikt för rikets säkerhet. Exem- pelvis hade skrivbiträdesbefattningar och liknande tjänster hos sä- kerhetspolisen sökts av personer med påvisbar kommunistanknyt- ning. Bakom sådana systematiska infiltrationsförsök mot säker- hetstjänsten och försvaret måste enligt nämndens mening ligga av- sikter som inte var förenliga med rikets intressen. Särskilt oroväck- ande fann nämnden detta vara med tanke på den skada illojala per- soner på vitala poster inom totalförsvaret kunde vålla för riket i en kritisk situation. Vad som hade framkommit talade enligt nämn- dens mening starkt för att den särskilda uppmärksamhet som ägna- des de politiska ytterlighetsriktningarna borde bestå. Om man motsatte sig registrering, torde man ha att acceptera att det i en kri- tisk situation skulle komma att finnas kommunister eller fascister på flera viktiga poster inom totalförsvaret. 
 Den parlamentariska nämnden ansåg det inte påkallat med före- skrifter för säkerhetspolisens registreringar utöver vad som stadga- des i lagen om polisregister, vare sig när det gällde anknytning till politiska ytterlighetspartier eller annars. 
 1969 års personalkontrollkungörelse och dess tillämpningsföreskrifter 
 I samband med att regeringen i början av 1968 offentliggjorde den parlamentariska nämndens betänkande utfärdades en kommuniké som klargjorde att regeringen intog en mer restriktiv inställning än nämnden till registreringsfrågan. Grunden för registrering låg en- ligt statsministern inte i den politiska uppfattningen som sådan utan var och förblev risken för samhällsfientlig verksamhet. Upp- gifter om medlemskap i ett ytterlighetsparti skulle inte registreras automatiskt utan endast då särskilda skäl förelåg. Den socialdemo- kratiska riksdagsgruppen ställde sig bakom regeringen i denna frå- ga. I juni 1969 beslutade regeringen om en personalkontrollkungö- relse (1969:446) som trädde i kraft den 1 oktober samma år. Här- 
 307 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 igenom upphävdes såväl 1961 års personalkontrollbestämmelser som registreringsdirektiven i HA 30. I 2 § kungörelsen föreskrevs att anteckning i säkerhetspolisens register för hindrande och upp- dagande av brott inte fick göras  
 enbart  
 av det skälet att någon ge- nom tillhörighet till organisation eller på annat sätt hade gett ut- tryck för politisk uppfattning. 
 Hemlig tjänsteföreskrift 15 
 Med anledning av personalkontrollkungörelsen utfärdade RPS sty- relse anvisningar om anteckningar i säkerhetspolisens register, Hemlig tjänsteföreskrift (HT)15, att gälla fr.o.m. den 1 oktober 1969. Innan föreskriften slutligt antogs av styrelsen hade ett utkast underställts justitieminister Anderson, som genom att teckna sin signatur på utkastet ansågs ha lämnat det utan erinran. Före- skriften var utformad som ett åliggande för föreståndarna för sä- kerhetspolisens olika sektioner att till avdelningen insända uppgif- ter om personer vilka dömts eller misstänktes för brott som angavs i 9 § kungörelsen 
 88  
 eller som genom sin verksamhet eller eljest kun- de befaras delta i sådana handlingar. I föreskrifterna angavs att vid bedömningen av det sista ledet skulle beaktas sådana förhållanden som att en person 
  
 1 
  
 medverkar i rörelse som syftar till att undergräva det demo- kratiska statsskickets bestånd eller rikets ställning som obero- ende stat, 
  
 2 
  
 har eller har haft förbindelse med främmande makt på sådant sätt att det kan sättas i samband med landsskadlig verksamhet, 
  
 3 
  
 i ledande ställning eller eljest aktivt bedriver för totalförsvaret väsentlig skadlig verksamhet, 
  
 4 
  
 tillhör utländsk revolutionär organisation eller går sådan or- ganisations ärenden och i denna egenskap i riket utövar verk- samhet som ej är förenlig med svenska säkerhetsintressen, 
  
 5 
  
 innehar anställning av betydelse för rikets säkerhet och som gjort sig känd för alkohol- eller narkotikamissbruk eller ådaga- 
  
 88  
 Paragrafen hade följande lydelse: Beträffande den som innehar eller avses tillträda tjänst i skyddsklass 2 får rikspolisstyrelsen lämna ut uppgift ur säkerhetsavdelningens register om att han 
  
 1. 
  
 dömts eller är misstänkt för brott som avses i 1 § lagen den 21 mars 1952 (98) med sär- skilda bestämmleser om tvångsmedel i vissa brottmål eller för brott som avses i 13 kap. 7 el- ler 8 § brottsbalken eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, 
  
 2. 
  
 eljest dömts för eller är misstänkt för sådan handling eller försök eller förberedelse därtill som innefattar brott mot rikets säkerhet eller som är ägnad att undergräva det demokratiska samhällets bestånd eller rikets ställning som oberoende stat, eller 
  
 3. 
  
 genom sin verksamhet eller eljest kan befaras vara beredd att deltaga i sådan handling som avses under 1 eller 2. 
  
 308 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 lagt sådana grova karaktärsfel att kravet på betryggande pålitlig- het ej kan vara fyllt, 
 6 eller eljest företar eller företagit åtgärd som från säkerhets- synpunkt måste anses anmärkningsvärd. 
 Det ankom på chefen för registerroteln att slutligt avgöra om regi- strering av insända uppgifter skulle ske eller inte. Vid tveksamhet skulle frågan om registrering underställas avdelningschefen. 
 I förevarande sammanhang är det främst punkterna 1 och 3 som är av intresse. Bestämmelsen i punkt 1 tog naturligtvis sikte på yt- terlighetsorganisationer på vänster- och högerkanten medan punkt 3 avsåg försvarsfientliga organisationer. Inom säkerhetspolisen an- såg man att frågan om hur bestämmelserna närmare skulle förstås blev en uppgift för Rikspolisstyrelsens parlamentariskt sammansat- ta styrelse att tolka. 
 89  
 Några sådana tolkningsbesked har emellertid inte påträffats. 
 Hemlig tjänsteföreskrift 16 
 Då Braun den 1 juli 1970 efterträdde Vinge som chef för säker- hetsavdelningen såg han som en av sina första uppgifter att utarbeta nya tillämpningsföreskrifter. Rikspolisstyrelsens styrelse fastställde den 17 december 1970 de nya anvisningarna (HT 16) att gälla fr.o.m. den 1 januari 1971. 
 I anvisningarna framhölls att säkerhetspolisens register skulle tjäna såväl som ett spaningsregister som ett hjälpmedel för perso- nalkontroll. Om registrering av personer på grund av politiskt en- gagemang anfördes, sedan förbudet mot åsiktsregistrering i 2 § personalkontrollkungörelsen redovisats, följande. 
 Det är emellertid ett välkänt faktum att vissa politiska ytterlig- hetsriktningar företräder meningar som syftar till att omstörta det demokratiska samhället med våldsamma medel. Risken att medlem i eller sympatisör med sådan organisation är beredd att deltaga i samhällsfientlig verksamhet är uppenbar. Sådan person måste därför kontrolleras av säkerhetstjänsten. Grunden för re- gistrering ligger dock inte i den politiska uppfattningen som så- dan utan är och förblir risken för samhällsfientlig verksamhet. Styrelsen har fastställt vilka organisationer som nu kan bedömas företräda sådana samhällsfientliga meningsriktningar. Se bilaga 1. 
  
 89  
 Protokoll från föreståndarmöte  
 4-7.11.1969, 
  Henry, SÄPO:s arkiv 
 309 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Det kan emellertid självfallet förekomma att en person kan vara medlem i eller sympatisör med sådan organisation utan att därför vara beredd att deltaga i samhällsfientlig verksamhet. Dä- rest detta står klart skall han inte registreras. Tilläggas må att en person tillhörande annat politiskt parti än de i bilaga 1 angivna självfallet kan ha sådan samhällsfarlig inställning att han bör re- gistreras. 
 I bilaga 1 upptogs under fem rubriker ett tjugotal organisationer enligt följande. 
 A REVOLUTIONÄRA ORGANISATIONER 
 1 Kommunistiska Förbundet  
 Marxist-leninisterna /KFML 
  och KFML(r)/ 
 Häri inbegripes de förenade  
 FNL-grupperna 
  (DFFG), dock endast i den mån dessa fungerar som rekryteringsbas för KFML. 
 2  
 Marxist-leninistiska 
  kampförbundet (Stödorganisation för KFML) 
 3 Svenska Clartéförbundet 
 4 Studerande för ett demokratiskt samhälle (SDS) 
 5  
 PAX-VCO 
  i Lund 
 B ANARKISTISKA ORGANISATIONER 1 Svenska Anarkistförbundet 
 2 Kommittén för lika lön 
 3 Anarkistfederationen i Sverige 
 4 Anarkisterna i Stockholm 
 C TROTSKISTISKA ORGANISATIONER 1 4:e internationalen 
  
 2 
  
 Bolsjevikgruppen 
  
 3 
  
 Fria Fackföreningsfolket (FFF) 
  
 4 
  
 Förbundet Kommunist 
  
 5 
  
 Kommunistiska Arbetsgruppen 
  
 6 
  
 Marxistiska Arbetsgruppen i Hägersten 
  
 7 
  
 Revolutionära Marxister 
  
 D NAZISTISKA ORGANISATIONER 1 Nordiska Rikspartiet 
 2 Frisinnade Unionspartiet/Nordisk Ungdom 
 3 Nysvenska rörelsen 
 310 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 E VÄRNPLIKTSVÄGRARORGANISATIONER 
 1 Motståndsgruppen 
 Vidare framhölls om införandet av uppgifter i register följande. 
 Det är betydelsefullt att endast objektivt och sakligt grundade uppgifter antecknas i registret. Det måste emellertid samtidigt framhållas att det många gånger är nödvändigt att registrera även svaga misstankar. Ofta kan det vara fråga om obekräftade uppgifter från personer vilkas trovärdighet i allmänhet eller i det enskilda fallet inte kan bedömas. 
 Även dåligt underbyggda uppgifter eller uppgifter av ringa vikt kan vara betydelsefulla för spaningsarbetet och kan också registreras. När det gäller sådana uppgifter bör emellertid sär- skild försiktighet visas och all nödig hänsyn tas till medborgar- nas personliga integritet. 
 Det angavs vidare att inte endast säkerhetspolisens centrala register utan även de lokala registren skulle omfattas av bestämmelserna. Dock förelåg inte hinder mot att utredningsmännen förde minnes- anteckningar eller enklare kortregister. Sådana anteckningar var att anse som arbetsmaterial, vilket skulle förstöras så snart det inte längre behövdes. I själva registreringsfrågan innebar anvisningarna inte något nytt. Enligt uppgift skall Braun också ha beslutat att personer under 15 år inte fick registreras. 
 Det är tveksamt om det radikala kårpartiet SDS i Lund och värn- pliktsvägrarorganisationen Motståndsgruppen alltjämt existerade vid tiden för anvisningarnas ikraftträdande. Inte heller den Freds- politiska föreningen PAX bedrev vid denna tid någon särskilt om- fattande verksamhet och i november 1971 offentliggjordes att fö- reningen upphört. Att de fyra anarkistiska organisationerna togs upp på listan, trots att de inte antagit handlingsprogram med om- störtande budskap, förklaras troligen av att anarkister kort dessför- innan varit aktuella i samband med en husockupation i Stockholm. På den trotskistiska sidan synes alla kända organisationer, varav flertalet tillkommit i slutet av  
 1960-talet, 
  ha tagits upp på listan. En bidragande orsak härtill var att flera av de ledande personerna hade utländsk bakgrund. Om Kommunistiska Arbetsgruppen 
 90  
 och Marxistiska Arbetsgruppen i Hägersten är över huvud taget föga känt. Spänningar inom den svenska trotskismen ledde snart till för- 
  
 90  
 En organisation med snarlikt namn var Kommunistiska Arbetsgrupperna (KAG) som exi- sterade åren 1971 och 1972. 
 311 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 ändringar i floran av organisationer. Revolutionära marxister och Bolsjevikgruppen slog sig i januari 1971 samman till Revolutionära Marxisters Förbund, som var den svenska sektionen av Fjärde In- ternationalen. 
 91  
 Fria Fackföreningsfolket kom inte att bli föremål för någon mer omfattande övervakning innan organisationen upp- löstes våren 1972. Förbundet Kommunist, som utgjorde en utbryt- ning ur  
 Marxist-leninistiska 
  kampförbundet, kom emellertid att be- stå fram till årsskiftet 1981/82. Frisinnade unionspartiet var att be- teckna som ett enmansparti, om vilket det vid denna tid fanns mycket lite att rapportera. Partiet hade dock hållit enstaka möten och drivit en affischkampanj år 1971 och Nordisk ungdom hade samma år genomfört en propagandaturné i Värmland och Dalarna. 
 Regeringens öppna föreskrifter den 22 september 1972 
 I mars 1972 avslöjades att säkerhetstjänsterna övervakat värnplikts- konferensen i Örebro. JO företog en omfattande utredning av det- ta och andra ärenden med anknytning till påstådd åsiktsregistre- ring. Genom JO:s beslut avslöjades existensen av (om än inte det fullständiga innehållet i) HT 16. 
 92  
 JO fann att tjänsteföreskriften stod i god överensstämmelse med föreskrifterna i personalkon- trollkungörelsen och att påståendena om politisk åsiktsregistrering saknade fog. Morales och därmed regeringen gjorde emellertid en annan tolkning av bestämmelserna. Regeringen för- ordnade den 22 september 1972 (SFS 1972 ) om en ändrad lydelse av 2 § personalkontrollkungörelsen. Ändringen innebar att reger- ingen från RPS styrelse skulle ta över uppgiften att meddela före- skrifter angående tillämpningen av bestämmelsen om förbud mot anteckning i polisregistret enbart av det skälet att någon genom tillhörighet till organisation eller på annat sätt gett uttryck för poli- tisk uppfattning. Vidare ändrades formuleringen av 9 § 2 punkten i kungörelsen. 
 93 
  
 Regeringen tillställde samma dag RPS ett brev med nya öppna föreskrifter för säkerhetsavdelningens verksamhet. Regeringen konstaterade inledningsvis att det i vårt land fanns organisationer och grupper som bedrev politisk verksamhet som innebar att våld, hot eller tvång utnyttjades eller kunde komma att utnyttjas som medel att uppnå de politiska syftena. Härefter fortsatte regeringen. 
  
 91 
  
 Fjärde internationalen var beteckningen på den internationella trotskistiska organisationen med säte i Bryssel. 
  
 92 
  
 JO:s ämbetsberättelse år 1973 s. 43 ff. 
  
 93 
  
 Ny lydelse: 2. eljest dömts för eller är misstänkt för sådan handling eller försök eller för- beredelse därtill som innefattar brott mot rikets säkerhet eller som är ägnad att  
  
 med våld för- ändra  
 det demokratiska samhällets bestånd eller  
 påverka  
 rikets ställning som oberoende stat. 
 312 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Vissa organisationer har i antaget program angivit att organisa- tionen skall verka för att omvandla samhället med våld. En stor del av sådana organisationers medlemmar kan emellertid antas aldrig komma att medverka till att vad som sålunda uttalats i programmet förverkligas. Enbart tillhörigheten till sådan orga- nisation skall därför inte utgöra skäl att anteckna någon i säker- hetsavdelningens polisregister. Anteckning får dock ske, om någon medlem i eller sympatisör med sådan organisation genom sina åtgärder har givit anledning till misstanke att han kan vara beredd att deltaga i verksamhet som innebär fara för rikets sä- kerhet eller som syftar till och är ägnad att med våld förändra det demokratiska statsskicket eller påverka rikets ställning som oberoende stat. 
 Vidare finns organisationer eller grupper som kan befaras här i riket eller i andra stater bedriva eller har bedrivit politisk om- störtningsverksamhet vari ingår utnyttjande av våld, hot eller tvång som medel. Uppgift om medlem i eller sympatisör med sådan organisation eller grupp skall antecknas i säkerhetsavdel- ningens polisregister. 
 Av en presskommuniké samma dag framgick att regeringen med den första gruppen avsåg svenska organisationer, där medlemmar och sympatisörer under vissa förutsättningar  
 fick  
 registreras, och med den andra gruppen avsåg utländska terroristorganisationer, vars medlemmar och sympatisörer alltså  
 skulle  
 registreras. Bestäm- melsen ger intryck av att regeringen krävde att de revolutionära partierna skulle ha manifesterat sin revolutionära inriktning i ett antaget skriftligt program. Det framgick inte vilka åtgärder som skulle konstituera en viss medlem eller sympatisör som samhälls- farlig och därmed möjlig att registrera. Kravet på bevisningens styrka ställdes lågt. Anledning till är det lägsta krav på brotts- misstanke som används i rättegångsbalken. Denna misstankegrad motsvarar vad som fordras för att en förundersökning skall få inle- das. 
 94 
  
 I en PM från oktober 1972 konstaterade Braun att regeringens direktiv innebar väsentligt förändrade förutsättningar för registre- ring av medlemmar i eller sympatisörer med revolutionära organisa- tioner. Sådana personer skulle inte längre presumeras vara farliga och registreras. Registrering fick ske först när vederbörande utöver medlemskapet eller sympatibevisen genom sina åtgärder gett an- 
  
 94  
 Registernämnden: Personalkontroll s. 43 f. 
 313 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 ledning till misstanke. Braun ansåg att de organisationer som ver- kade för revolution i Sverige agerade på gränsen till det straffbara området för förberedelse till uppror. Därtill kom att misstankar om annan brottslighet såsom tagande av utländskt understöd eller an- stiftan av lydnadsbrott kunde vara aktuella. Han konstaterade vida- re att de aktiviteter som dittills medfört registrering endast på nå- gon punkt motsvarade de nya direktiven. Sammanfattningsvis kon- staterade Braun 
  
 att  
 nuvarande revolutionära organisationer i Sverige i huvudsak agerar utanför det straffbara området 
  
 att  
 den hittillsvarande registrerade aktiviteten hos medlemmar och sympatisörer i huvudsak är av tämligen enkel beskaffenhet  
 att  
 Kungl Maj:ts nya direktiv med något undantag innebär att de nu registrerade personerna med olika anknytningar till revolu- tionära organisationer skall avföras ur registret 
  
 att  
 personalkontrollen under år 1971 endast i 0,1 % av alla fall ledde till resultat, om man med resultat menar träff i säker- hetsavdelningens register 
  
 att  
 denna procentsats ytterligare kommer att sjunka med de nya direktiven.  
 95 
  
 Det var, menade Braun, angeläget att följa de revolutionära grup- perna. För det första måste utvecklingstendenser, eventuell milita- risering, samverkan med främmande makt och liknande förhållan- den observeras. En sådan kontroll kunde i och för sig utföras utan kännedom om en organisations medlemstal och utan person- kännedom. Det andra skälet var att förhindra infiltration inom to- talförsvaret vilket förutsatte personalkontroll. Om nivån för regi- strering ställdes för högt riskerade man att förlora den egentliga vinsten med personalkontroll. 
 96 
  
 1973 års hemliga regeringsföreskrifter 
 I en skrivelse till regeringen i december 1972 hemställde RPS att regeringen dels skulle fastställa vilka organisationer och grupper som skulle omfattas av föreskrifternas avsnitt om revolutionära 
  
 95 
  
 PM ang. tillämpning av personalkontrollkungörelsen m.m. 17.10.1972, F I, vol. 1, SÄPO:s arkiv 
  
 96 
  
 Ibid. F. rikspolischefen Hall har i sina memoarer uppgett att han var starkt kritisk till regeringens föreskrifter som alltför starkt skulle binda RPS/Säk, men att justitieminister Mclaughlin, statssekreteraren Patton och Braun menat att säkerhetspolisen i prak- tiken skulle kunna fortsätta arbeta som förut.; Miller: Utan omsvep, s. 204 f och 268 
  
 314 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 partier och terrororganisationer, dels utfärda ytterligare föreskrifter angående tillämpningen av 2 § personalkontrollkungörelsen. Den 27 april 1973 utfärdade regeringen tilläggsföreskrifter till 2 § perso- nalkontrollkungörelsen.  
 97  
 Föreskrifterna skulle behandlas som kva- lificerat hemliga, dvs. handlingen ansågs vara av synnerlig betydelse för rikets säkerhet och frågan om dess utlämnande skulle prövas av justitieministern. I föreskrifterna angavs att säkerhetspolisen skulle ägna särskild uppmärksamhet åt verksamhet som bedrevs av följan- de revolutionära organisationer: SKP, Svenska Clartéförbundet, KFML(r) inbegripet även ungdomsförbundet  
 SKU(M-L) 
  och stu- dentförbundet SKS  
 (m-l), 
  MLK, FK, RMF, Nordiska rikspartiet och Demokratisk allians. Om säkerhetspolisen ansåg att någon an- nan politisk organisation eller grupp borde ägnas särskild uppmärk- samhet från säkerhetssynpunkt, skulle saken omedelbart anmälas till regeringen. 
 Frågan om vilka eller vad slags åtgärder som skulle kunna föran- leda att en enskild person antecknades i säkerhetspolisens register kunde enligt regeringen inte besvaras generellt och uttömmande utan måste i princip avgöras från fall till fall. Vid bedömningen skulle emellertid följande riktlinjer gälla. 
 Den som är medlem i eller eljest knuten till organisation av nu angett slag får antecknas i registret, om han 
  
 a) 
  
 har lagförts för brottslig handling som innefattat användande av våld, hot eller tvång, om det ej är uppenbart att gärningen saknar samband med den dömdes politiska verksamhet, 
  
 b) 
  
 har medverkat till bildande av hemliga celler på arbetsplatser eller militärförband eller ingår eller har ingått i sådan cell, 
  
 c) 
  
 har anstiftat eller eljest spelat en framträdande roll vid ocku- pation av byggnad eller i samband med annan liknande lagstri- dig handling, 
  
 d) 
  
 har använt våld, hot eller tvång i samband med avtalsstridig aktion på arbetsplats, 
  
 e) 
  
 har uppträtt vid demonstration med vapen, batong eller annat liknande tillhygge, 
  
 97  
 Ett tidigare utkast till föreskrifter hade under remissbehandlingen utsatts för mycket skarp kritik från Fst/Säk; se Registernämnden Personalkontroll s. 44 f. 
 315 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 f) 
  
 har undergått utbildning i partiskola eller eljest för verksam- het som syftar till att omvandla samhället med våld, 
  
 g) 
  
 intar eller har intagit en ledande ställning inom organisatio- nen. 
  
 Vidare föreskrevs att åtgärd som endast innefattade ett utövande av sedvanlig föreningsverksamhet inte skulle föranleda anteckning i registret och att till sådan verksamhet hörde deltagande i före- ningsmöten. Om, tillades det, anteckning i registret av annan an- ledning än som angetts under a) – g) borde ske, skulle principfrå- gan hänskjutas till RPS:s styrelse för avgörande. Beslutade styrelsen att anteckning skulle ske, skulle beslutet omedelbart anmälas till regeringen. 
 Det angavs också att, om det i säkerhetsavdelningens register fanns äldre anteckning, som inte skulle ha fått göras, om de nu meddelade föreskrifterna hade iakttagits, anteckningen omedelbart skulle avföras ur registret. 
 Rikspolischefen ålades att kvartalsvis till justitieministern lämna en översiktlig redogörelse för de uppgifter som under kvartalet hade tillförts registret eller avförts ur detta. Dessutom föreskrevs att rikspolischefen fortlöpande skulle hålla departementschefen underrättad om viktigare händelser eller förhållanden som berörde säkerhetsavdelningens verksamhet. 
 Hemlig tjänsteföreskrift 19 
 Rikspolisstyrelsens hemliga tjänsteföreskrifter (HT 19) innehöll bl.a. anvisningar för säkerhetspolisens register och gällde under ti- den den 1 juli 1973 – den 5 april 1983. Anvisningarna grundade sig på regeringens öppna föreskrifter den 22 september 1972 och re- geringens hemliga föreskrifter den 27 april 1973. 
 Bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna var med smärre ändringar fram till år 1998 vägledande i säkerhetspolisens registreringsverk- samhet såvitt avsåg politisk verksamhet. Det finns anledning att be- tona att personer även tillhörande de på förteckningen upptagna organisationerna kunde registreras på andra grunder, t.ex. på grund av kontakter med utländska underrättelseofficerare eller terrorister. De förändringar som regelverket genomgick gällde dels vilka orga- nisationer som skulle ägnas särskild uppmärksamhet (se tablå s.  
 318-319), 
  dels vissa kompletteringar rörande vilka åtgärder som kunde vara registreringsgrundande. 
 316 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Vid en konferens för sektions- och rotelchefer inom säkerhets- polisen i december 1973 togs frågan upp varför DA hade införts i HT 19. Enligt vad Braun uppgav hade RPS anmält till regeringen att man ansåg att DA inte uppfyllde de kriterier om samhällsfarlig- het som uppställts för upptagande i HT 19. Det fanns inom RPS/Säk uppfattningen att organisationen tagits med i förteck- ningen enbart för att skapa jämvikt mot de många vänsterextremis- tiska organisationerna på listan. Braun förklarade att han inte kände till regeringens motiv men spekulerade i att det kunde ha samband med att en officer, som enligt massmedieuppgifter hade anknytning till DA, dömts för olaga vapeninnehav av sprängämnen. Vidare uppgav han att man tagit bort en- och tvåmannapartierna. 
 Den sannolikt största högerextremistiska organisationen, NSR, hade alltså inte tagits med i förteckningen till regeringens föreskrif- ter den 27 april 1973. Organisationen återfördes på förteckningen genom regeringsbeslut den 20 december 1973. Någon uttrycklig motivering för detta beslut har inte påträffats. Sannolikt hade be- slutet samband med att en ledande person inom NSR kort dessför- innan förekommit i ett personalkontrollärende. En bidragande or- sak kan möjligen ha varit att säkerhetspolisen nåtts av uppgifter om att rörelsen hade kontakter med Hicks. 
 1973 års bestämmelser medförde en fortsatt gallring av central- registret. 
 317 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Organisationer som i regeringens hemliga föreskrifter den 28 september 1973 och den 3 december 1981 med beslutade ändringar i dem har varit upptagna på sär- skild förteckning 
 Nedan anges under vilka tider som de olika organisationerna har varit upptagna på en förteckning. Beteckningarna v och h anger att organisationen i fråga av Säkerhetspoli- sen bedömts vara en extremistisk rörelse tillhörande vänstern respektive högern. 
  
 Namn 
  
 Typ 
  
 Uppförd 
  
 Avförd 
  
 1 
  
 Sveriges Kommunistiska parti (SKP) 
  
 v 
  
 27.4.7 
  
 1.12.88 
  
 Underorganisationer  
 tillagda 3.12.81: Svenska 
  
 Clarté dock 
  
 Clarté-förbundet 
  och Röd Ungdom 
  
 1.7.85 
  
 2 
  
 Svenska Clartéförbundet 
  
 v 
  
 27.4.73 
  
 överförd 
  
 till nr 1 
  
 3 
  
 Kommunistiska Förbundet  
 Marxist-Leninisterna 
  
 v 
  
 27.4.73 
  
 22.12.98 
  
 (revolutionärerna), KFML(r); efter namnbyte 
  
 Kommunistiska Partiet  
 Marxist-Leninisterna 
  (revo- 
  
 lutionärerna, KPML(r) 
  
 Underorganisationer 
 : Sveriges kommunistiska 
  
 SKU  
 (m-l) 
  
 ungdomsförbund  
 Marxist-Leninisterna/SKU 
 (m-l) / 
  
 avf 1.7.84 
  
 och Sveriges Kommunistiska Studentförbund Marx- 
  
 ist-leninisterna/SKS 
 (m-l)/ 
  samt fr.o.m 3.12.81 
  
 till partiet knutna högskole- och idrottsföreningar 
  
 4 
  
 Marxist-Leninistiska 
  Kampförbundet (MLK) 
  
 v 
  
 27.4.73 
  
 1.7.84 
  
 5 
  
 Förbundet kommunist (FK) 
  
 v 
  
 27.4.73 
  
 1.7.84 
  
 318 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 6 
  
 Revolutionära marxisters förbund (RMF); 
  
 efter namnbyte Kommunistiska Arbetarförbundet 
  
 v 
  
 27.4.73 
  
 1.10.98 
  
 (KAF); efter namnbyte Socialistiska Partiet (SP) 
  
 Underorganisation 
 : Ungsocialisterna 
  
 1.7.84 
  
 1.10.98 
  
 7 
  
 Nordiska Rikspartiet (NRP) 
  
 h 
  
 27.4.73 
  
 1.10.98 
  
 8 
  
 Demokratisk Allians (DA); från 3.12.1981 
  
 h 
  
 27.4.73 
  
 1.3.93 
  
 Frihetsförbundet/Demokratisk Allians jämte 
  
 ungdomsgrupper och lokala grupperingar 
  
 9 
  
 Nysvenska rörelsen (NSR) 
  
 h 
  
 20.12.73 
  
 1.10.98 
  
 10 
  
 Sveriges Kommunistiska parti Marxist- 
  
 Leninisterna (SKP ml); efter namnbyte 
  
 v 
  
 3.12.81 
  
 1.3.93 
  
 Sveriges Kommunistiska Arbetarparti (SKA) 
  
 11 
  
 Sveriges Nationella Förbund (SNF) 
  
 h 
  
 3.12.81 
  
 1.10.98 
  
 12 
  
 Kommunistiska Partiet i Sverige (KPS) 
  
 v 
  
 1.7.84 
  
 1.3.93 
  
 13 
  
 Sverigepartiet 
  
 h 
  
 1.1.88 
  
 1.10.98 
  
 Anm.  
 I föreskrifterna den 3 december 1981 anges att RPS:s säkerhetsavdelning också skulle ägna särskild uppmärksamhet åt grupperingar som med bibehållen målsättning hade brutit sig ur någon av de organisationer som hade upptagits på den till föreskrifter- na upptagna förteckningen. Genom en ändring den 4 februari 1993 föreskrevs generellt att  
 ungdoms-, 
  högskole- och idrottsorganisationer tillhörande de organisationer som då var uppförda på förteckning skulle ägnas särskild uppmärksamhet. 
 319 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Hemlig tjänsteföreskrift 20 
 RPS fastställde den 23 januari 1974 ytterligare föreskrifter för regi- streringen, benämnda Utbildning som registreringsgrund för medlem i organisation som syftar till att omvandla samhället med våld (HT 20). I dem hänvisades inledningsvis dels till ett praxisbe- slut av RPS:s styrelse den 13 december 1973, dels till att i 1973 års hemliga föreskrifter såsom ett särskilt kriterium för registrering av en person anges att personen hade undergått utbildning i partiskola eller eljest för verksamhet som syftar till att omvandla samhället med våld. Rikspolisstyrelsen ansåg sig därvidlag kunna konstatera att alla de då kända formerna av utbildning hos dessa organisationer åsyftade att ge kunskap om vederbörande organisations våldspro- gram och syften. Nyssnämnda former av utbildning bedömdes därför av rikspolisstyrelsen falla under begreppet partiskola eller eljest och således utgöra grund för registrering. 
 Efter detta konstaterande gav RPS följande direktiv för den fort- satta registreringsverksamheten: 
  
 att  
 medlemskap i KFML(r) skall leda till registrering, enär ut- bildning krävs för medlemskap 
  
 att  
 medlemskap i SKP är registreringsgrundande om detta erhål- lits före januari 1973 i dåvarande KFML samt 
  
 att  
 medlem i övrigt i någon av de [av regeringen] nämnda orga- nisationerna, som genomgår av vederbörande organisation an- ordnad utbildning, skall registreras. 
 Det finns skäl att redan här framhålla att kommissionen kunnat konstatera att även om det för medlemskap i allmänhet krävdes genomgången partiskola, var detta inte något formellt krav. 
 Åsiktsregistreringsförbudet i regeringsformen 
 År 1977 infördes i 2 kap. regeringsformen, som behandlar grund- läggande fri- och rättigheter, ett förbud mot åsiktsregistrering. Be- stämmelsen är intagen i 3 § första stycket och har följande lydelse. 
 Anteckning om medborgare i allmänt register får ej utan hans samtycke grundas enbart på hans politiska åskådning. 
 320 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Förbudet mot åsiktsregistrering, som trädde i kraft den 1 januari 1977, infördes på förslag av den s.k. fri- och rättighetsutredningen (SOU 1975:75). Syftet med bestämmelsen var att förstärka skyddet för den fria åsiktsbildningen. Enligt utredningen rådde det i Sverige allmän enighet om att åsiktsregistrering utan anknytning till farhå- gor om brottslig handling inte skulle få förekomma, men att en viss form av registrering måste vara tillåten till skydd för det demokra- tiska samhällsskicket. Härmed åsyftade utredningen säkerhetspoli- sens registrering av personer som kunde betraktas som säkerhets- risker (jfr 9 § personalkontrollkungörelsen). Enligt utredningen fö- relåg det inte något hinder mot att registrera den politiska uppfatt- ningen hos sådana personer. Utredningen underströk att de be- stämmelser som gällde för den registrering som gjordes hos säker- hetspolisen inte gav rätt till registrering av svensk medborgare  
 en- bart  
 därför att han hade någon viss politisk uppfattning eller till- hörde någon viss politisk organisation. De svenskar som anteckna- des i registret var enligt utredningen i stället personer som kunde befaras begå eller delta i vissa uppräknade, påtagligt samhällsfarliga handlingar. 
 I lagstiftningsärendet uttalade chefen för Justitiedepartementet bl.a. följande. 
 Jag ansluter mig till utredningens uppfattning att åsiktsregistre- ring utan anknytning till befarade brottliga handlingar inte skall få förekomma men att å andra sidan sådan registrering av säker- hetsrisker som f.n. görs i det s.k.  
 SÄPO-registret 
  inte kan und- varas som ett led i skyddet för det demokratiska samhällsskick- et. Det måste anses värdefullt att de yttersta gränserna för det allmännas möjligheter att registrera medborgarnas politiska åsikter klart anges i grundlagen. 
 Vidare uttalade justitieministern att förbudet mot åsiktsregistrering bl.a. innebar att register där en person fanns antecknad på någon grund som saknade varje samband med politisk åskådning inte fick kompletteras med anteckning om den registrerades åskådning i så- dant hänseende. I detta fall fick en anteckning av senast nämnt slag nämligen anses vara helt självständig och därmed grundad enbart på den antecknades åskådning. Bestämmelsen utgjorde däremot inte något hinder mot att anteckningar t.ex. om partitillhörighet tillför- des ett register över personer som på andra grunder än enbart sin politiska åskådning kunde betraktas som säkerhetsrisker. Grunden för anteckningen var i alla fall att vederbörande med hänsyn till 
 321 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 samtliga förekommande omständigheter ansågs utgöra en sådan risk. 
 98 
  
 Registreringspraxis 
 Under senare delen av  
 1960-talet 
  fortsatte registreringen av perso- ner med anknytning till ytterlighetsorganisationerna som tidigare. De traditionella kommunisterna och högerextremisterna var vid denna tid väl kartlagda och antalet nyregistreringar avseende dessa grupper var inte särskilt stort. I stället koncentrerades registre- ringsverksamheten mot  
 FNL-rörelsen 
  och de nybildade vänsterex- tremistiska organisationerna. 
 Inledningsvis torde säkerhetspolisen ha eftersträvat en närmast total kartläggning av de aktiva inom  
 FNL-rörelsen. 
  Vid ett före- ståndarmöte i april 1968 diskuterades frågor om registrering av  
 FNL-anhängare. 
  Här framfördes bl.a. att deltagande i en laglig de- monstration inte skulle utgöra registreringsgrund. Eftersom for- mellt medlemskap inte fanns inom  
 FNL-grupperna 
  var inte heller medlemskap något användbart kriterium i detta sammanhang. All- mänt varnades för att registrera personer enbart på den grund att de lämnat ekonomiska bidrag till rörelsen. Registrering borde ske av alla som visat  
 aktivitet  
 i  
 FNL-arbetet, 
  t.ex. av dem som inne- hade en ledande ställning, medverkade i olagliga demonstrationer eller sålde rörelsens propagandaalster. Dessa riktlinjer tycks i stort sett ha följts i praktiken. Till de aktiva kunde i registrerings- sammanhang även räknas t.ex. den som var lokalt ansvarig för en bössinsamling eller den som transporterat banderoller och propa- ganda i sin bil. 
 Att bedriva propaganda för eller aktivt sprida information om värnpliktsvägran kunde vara registreringsgrundande. År 1965 regi- strerades sålunda personer aktiva i Uppsala fredsförening (tidigare KMA i Uppsala) i den mån de inte tidigare var registrerade. Även samtliga medlemmar i VRO:s styrelse registrerades, några av dem sannolikt enbart på denna grund. Däremot synes inte ledamöter av VCO:s centralstyrelse ha registrerats uteslutande på denna grund. Personer som deltagit i demonstrationer eller på annat sätt gett ut- tryck för sitt motstånd mot värnplikten eller försvaret som sådant kunde registreras redan utifrån uppgifter i massmedier. 
 Tillkomsten av personalkontrollkungörelsen och särskilt HT 16 fick konsekvenser för registreringen av  
 FNL-aktivister. 
  Styrelse- 
  
 98  
 Prop 1975/76 s. 117 f. 
 322 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 medlemmar inom  
 FNL-rörelsen 
  ansågs år 1971 alltjämt vara regi- streringsbara medan det inom säkerhetspolisen förelåg olika upp- fattningar om huruvida även andra funktionärer skulle kunna regi- streras. Under år 1972 gallrades samtliga personregistreringar i cen- tralregistret som endast grundades på aktivitet inom  
 FNL-rörelsen. 
  
 Den viktigaste följden av personalkontrollkungörelsens tillkomst var emellertid att den breda registreringen av personer med an- knytning till VPK upphörde. Detta innebar inte att övervakningen av partiet som sådant helt upphörde och uppgifter fördes även fort- sättningsvis till många tidigare upprättade personakter. Säkerhets- polisen företog under år 1971 en omfattande gallring av centralre- gistret. Inledningsvis företogs utifrån den datorbaserade delen av registret en inventering av poster där registreringen grundade sig på politisk inställning. (Som antytts hade i slutet av  
 1960-talet 
  en da- torisering av sökingångarna till centralregistret påbörjats, varvid  
 JWK-systemet 
  behölls som bas.) 130 000 sådana poster identifiera- des, varav 113 000 avsåg kommunister och drygt 16 000 avsåg na- zister och högerextremister. 
 99  
 Nästa steg var att undersöka om det bland dessa personer fanns sådana om vilka det fanns information om viss aktivitet utöver den rent politiska aktiviteten, vilket skulle motivera omregistrering. I den mån sådan information saknades, skulle sökingångarna i flexoregistret och datorposterna gallras. Det framhölls att sådana uppgifter, såvitt avsåg VPK:are, inte regelmäs- sigt fick föras över till arbetsanteckningar. De aktiviteter som kun- de föranleda omregistrering var t.ex. längre partiutbildning i någon kommuniststat, aktivitet inom Svenska Fredskommittén och med- lemskap i  
 Svensk-kinesiska 
  föreningen. Däremot skulle exempelvis deltagare i 1968 års kårhusockupation inte omregistreras. Enligt uppgift skall hälften av personakterna ha gallrats i början av 1970- talet. 
 Antalet registreringar på enbart politiska grunder minskade alltså drastiskt. I oktober 1972 var, enligt en PM upprättad av Braun, närmare 2 300 personer registrerade i centralregistret med stöd av HT 16. Av dessa var drygt 1 500 anhängare till KFML och 230 till KFML(r). Detta kan jämföras med att KFML i riksdagsvalet 1970 (alltså före splittringen) erhöll ca 21 000 röster. Antalet registrera- de medlemmar i och sympatisörer med andra organisationer var för Clarté 222, för SDS 76, för RMF 57, för FK 31 och för MLK 22. 
  
 99  
 I dessa siffror ingick endast sådana personer som betecknats som aktiva medlemmar och sympatisörer. Poster avseende personer som registrerats enbart som prenumeranter på kommunistiska tidningar och andra svaga uppgifter hade inte hunnit konverteras vid dato- riseringen och kom således inte med vid extraheringen. 
 323 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Vänsterextremister var alltså helt dominerande bland de registrera- de. I PM:n angavs att mer än en tredjedel (882) av de registrerade utgjordes av medlemmar eller sympatisörer medan övriga visat nå- gon form av aktivitet. Som exempel på registreringsgrundande ak- tiviteter nämndes anställning i organisation, kontaktverksamhet, ledning av studiecirkel, beställning respektive mottagande av större mängder propagandamaterial, ingående i propagandalag, propagan- da- eller infiltrationsarbete under militärtjänstgöring, tidnings- och bokförsäljning, valsedels- och flygbladsutdelning samt aktivitet i samband med vilda strejker. För registrering som sympatisör an- vändes någon av följande grunder: anmälan till eller deltagande i studieverksamhet, försäljning av eller prenumeration på propagan- daskrifter, deltagande i affischering och deltagande i Röd Front- demonstration. Braun konstaterade själv att den hittills doku- menterade aktiviteten var av tämligen enkel beskaffenhet. 
 Tillkomsten av 1973 års hemliga regeringsföreskrifter skapade inledningsvis osäkerhet inom säkerhetspolisen om tillämpningen. Braun förklarade vid en intern konferens december 1973 att en person fick registreras först när man hade sådana uppgifter om ve- derbörande, som angavs i de nya bestämmelserna, men att säker- hetspolisen i övrigt kunde samla uppgifter som man ansåg vara av visst värde. 
 100  
 Vid en konferens i maj 1973 betonade Braun att en- bart den politiska belastningen inte räckte för registrering av en medlem av KFML(r), men att detta förhållande kunde noteras i en arbetsanteckning. Saken kom i ett annat läge, om någon misstänk- tes för underrättelseverksamhet eller liknande. Säkerhetspolisen fick då i princip registrera vad som man ansåg sig behöva för verk- samheten. Det gällde bara att skilja registret och arbetsanteck- ningarna åt, när det gäller det politiska grönområdet. 
 101 
  
 År 1974 utgjorde antalet vänsterextremister som registrerats med stöd av HT 19 drygt 2 500 och detta trots att närmare 800 poster gallrats sedan HT 16 upphävts. Antalet HT  
 19-registre- 
  rade högerextremister uppgick vid denna tid till drygt 100. Efter hand minskade antalet politiska nyregistreringar. 
 102 
  
 Såvitt avsåg de vänsterrevolutionära rörelserna kom den avgjort vanligaste registreringsgrunden att bli ledande ställning följt av partiskolning och verksamhet i hemliga celler. Alla personer 
  
 100 
  
 Protokoll 15.1.1974 vid konferens ang. uppföljningen av de politiska ytterlighetsgrupper- nas verksamhet m m  
  
 4-6.12.1973, 
  5:721/d, SÄPO:s arkiv 
  
 101 
  
 Protokoll 6.6.1973 från sektions- och rotelchefskonferens  
  
 22-25.5.1973, 
  5:720/6, vol. 4:33, SÄPO:s arkiv 
  
 102 
  
 Protokoll från regionskonferens i Filipstad  
  
 9-11.9. 
  1978, 5:720/6, löpnr 11, s.86/12, SÄPO:s arkiv 
 324 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 som kandiderade för dessa partier i allmänna val till riksdag, lands- ting och kommunfullmäktige liksom i kårval vid universitet och högskolor ansågs inta en ledande ställning inom organisationen och detta oavsett placeringen på valsedeln. Dit räknades också t.ex. personer som var styrelsemedlemmar, såväl i centrala som lokala styrelser, partiernas internationella sekreterare, deltagare i parti- kongresser, ansvariga för tidningar, radioprogram och tryckerier, ledare för celler, studiecirklar och kampanjer och personer som reste runt i landet och höll tal för partiets räkning. Även uppgifter om att personer prenumererade på eller själva sålde ett revolutio- närt partis tidning, delade ut flygblad, deltog i vissa demonstratio- ner kunde registreras, ofta i kombination med andra uppgifter. Det finns exempel på att en person som var suppleant och tränare i en idrottsförening knuten till KFML(r) liksom en person som beställt mat till ett av SKP arrangerat sommarläger registrerats på grund av att de ansetts inta en ledande ställning inom respektive organisa- tion. 
 103  
 HT 20 fick till följd att personer som enbart deltagit i KFML(r):s föreningsmöten kunde registreras, eftersom säkerhets- polisen presumerade att deltagarna även var medlemmar. 
 Som exempel på personer som inte antecknades i centralregistret kan däremot nämnas en värnpliktig som år 1973 i ett militärt tjäns- tekuvert skickat handlingar rörande trotskistisk cellverksamhet m.m. och en kvinna som år 1977 medfört bl.a. en trotskistisk tid- ning till Storbritannien. Båda dessa noterades emellertid i arbetsan- teckningar. 
 I detta sammanhang finns anledning att nämna säkerhetspolisens behandling av  
 Emmausrörelsen 
 . Detta var ursprungligen en kristen rörelse som samlade in kläder och annat för vidare befordran via Lutherhjälpen till behövande i  
 u-länder. 
  En grupp inom rörelsen bedriver sedan slutet av  
 1960-talet 
  ett arbetskollektiv i Björkå i Småland med filialer och försäljningsställen på flera orter i Sverige. Verksamheten har efter hand fått en klart socialistisk och antiimpe- ralistisk inriktning och föreningen samarbetar sedan länge med KPML(r). Från år 1974 betraktade säkerhetspolisen Emmaus- Björkå som en del av partiet, trots att föreningen i sina stadgar från samma år betecknat sig som partipolitiskt obunden. 
 104  
 Säkerhetspo- lisen började samma år registrera medlemmar i kollektivet. Som medlem ansågs den som arbetat vid föreningen minst ett år, en tid 
  
 103 
  
 Registernämnden: Personalkontroll s.  
  
 71-76 
  
 104 
  
 I 1991 års stadgar anges att föreningen skall vara obunden i förhållande till alla organisa- tioner. 
  
 325 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 som sammanföll med minimilängden av den partiskoleutbildning som bedrevs inom kollektivet. 
 Under  
 1990-talet 
  utvecklade föreningen kontakter med utomparlamentariska grupper som plogbillsrörelsen. Även ett par andra Emmausföreningar har av säkerhetspolisen betraktats som dolda lokalavdelningar till KPML(r). 
 Då APK bildades var redan flertalet ledande personer registrera- de hos säkerhetspolisen. Registreringsgrunden var ofta kontakt med företrädare för främmande makt, kontakter som byggts upp långt tidigare. 
 Det kulturradikala klimat som rådde under senare delen av 1960- talet och  
 1970-talet 
  avspeglar sig i säkerhetspolisens register. Flera kända kulturpersonligheter och fredsaktivister finns registrerade, varvid registreringsgrunden i regel är kontakt med främmande makts beskickning eller besök i kommunistiskt land. Även per- soner som framträtt som kritiker av säkerhetspolisens verksamhet kunde bli föremål för registrering. Endast det förhållandet att nå- gon gett uttryck för politiskt radikala uppfattningar eller för freds- aktivism har, såvitt framkommit, inte utgjort grund för registrering i centralregistret. 
 Som tidigare antytts var telefonkontroll en viktig inhämtnings- metod. Det har uppgetts att nyregistrering av en person i regel inte fick grundas enbart på överskottsinformation från telefonkontroll. Det krävdes att en sådan uppgift bekräftades eller kompletterades med andra uppgifter, främst inhämtade genom spaning. Kommis- sionen har emellertid kunnat konstatera att det inte var ovanligt att personer nyregistrerades enbart på grundval av uppgifter som framkommit som överskottsinformation från telefonkontroll. 
 Arbetsanteckningar 
 Personalkontrollkungörelsens förbud mot åsiktsregistrering in- nebar alltså en stark begränsning i säkerhetspolisens rätt att regi- strera personer enligt den s.k. behovsprincipen, dvs. möjligheten att registrera allt som säkerhetspolisen ansåg sig behöva för sin verksamhet. Omgående uppstod frågan huruvida detta förbud om- fattade inte endast centralregistret utan även andra register som fördes inom säkerhetspolisen. För att förbudet avsågs omfatta en- dast centralregistret anfördes att uppgifter för personalkontroll en- dast fick lämnas ut från centralregistret och att det därför inte var någon skada skedd, om uppgifter som inte fick registreras enligt 
 326 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 personalkontrollkungörelsen antecknades i lokala register. Byrå- chefen Martin, som medverkat vid kungörelsens tillkomst, framhöll däremot att förbudet mot åsiktsregistrering inte avsåg registrering endast för personalkontroll utan registrering över hu- vud taget. 
 Braun tog kort efter sitt tillträde som chef för säkerhetsavdel- ningen upp frågan om möjligheterna att inhämta och spara infor- mation om medborgares politiska uppfattning och organisations- tillhörighet utan att bryta mot polisledningens tolkning av förbudet mot åsiktsregistrering. Han gjorde en distinktion mellan å ena si- dan material som återfanns i det som vi menar med polisregister och å andra sidan minnesanteckningar och spaningsmeddelanden som en utredningsman samlade för sitt speciella arbete. För den förstnämnda kategorin gällde förbudet, men inte för den senare och det inte ens om arbetsmaterialet systematiserades på ett sådant sätt att enskilda uppgifter gjordes sökbara. Samma synsätt kom som nämnts till uttryck i HT 16. 
 Den nya bestämmelsen skapade inte erforderlig klarhet inom or- ganisationen. Från en sektion föreslogs att personer beträffande vilka det fanns vissa indikationer som tydde på sympatier med nå- gon i bilaga 1 till HT 16 upptagen samhällsomstörtande organisa- tion skulle kunna antecknas i arbetsregister, trots att uppgifterna inte var tillräckliga för registrering i centralregistret. Därigenom skulle man ha möjlighet att följa upp personen i fråga, särskilt om uppgifterna gjordes sökbara med kortregister eller flexoremsor. En sådan remsa kunde exempelvis kodas så att den angav att personen tillhörde  
 FNL-rörelsen 
  och var på glid in i KFML. Förslaget vann anslutning bland de befattningshavare som sysslade med politisk övervakning medan ledningen intog en mer restriktiv hållning. 
 Varken i de ändringar som gjordes i personalkontrollkungörelsen år 1972 eller i de hemliga tilläggsföreskrifterna för säkerhetspoli- sens registreringsverksamhet som utfärdades av regeringen i april 1973 gavs några föreskrifter om förande av arbetsanteckningar. Ju- stitieminister Mclaughlin skall emellertid våren 1973 ha godkänt att arbetsanteckningar fick föras och ställt sig bakom de synpunk- ter som RPS anfört i en PM rörande denna fråga. I HT 19 angavs under rubriken Arbetsanteckningar. 
 För utredning huruvida förutsättningar för anteckning av en person i säkerhetsavdelningens register föreligger må arbetsan- teckningar göras angående person beträffande vilken skälig an- ledning finns att anta att någon förutsättning för registrering är 
 327 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 uppfylld. Sedan utredning slutförts skall, därest förutsättning för registrering inte föreligger, arbetsanteckningarna omedel- bart förstöras. 
 Vidare föreskrevs att de lokala registren inte fick innehålla uppgif- ter som inte fanns i centralregistret och att arbetsanteckningarna skulle hållas fysiskt åtskilda från central- och sektionsregistren. Några bestämmelser om hur sektionerna och rotlarna skulle ordna arbetsanteckningarna utfärdades inte. Braun förklarade emellertid att sektionerna hade frihet att systematisera sina arbetsanteckning- ar på det sätt som ansågs vara mest praktiskt, t.ex. genom flexo- remsor, dock under förutsättning att dessa hölls åtskilda från sek- tionsregistrets flexoremsor. 
 Arbetsanteckningarna kunde föras i form av registerkort. Säker- hetspolisen kunde på detta sätt samla på sig information i sökbar form i avvaktan på att vederbörande uppnått gränsen för registre- ring i centralregistret. Hade bara den gränsen uppnåtts, kunde även uppgifter i äldre arbetsanteckningar föras över till centralregistret. Arbetsanteckningarna kom alltså att utgöra en mellanstation på väg mot registrering i centralregistret. 
 Hjälmroth förklarade vid en konferens år 1978 att i ett arbets- register kan föras in nästan alla uppgifter, men de får inte grunda sig på vederbörande persons politiska uppfattning. 
 105  
 Uttalandet synes inte ha medfört någon ändrad praxis. 
 Vid en inventering i slutet av  
 1970-talet 
  framkom att säkerhets- polisen förfogade över ca 11 000 arbetsanteckningar, varav 4 500 vid kontrasubversionsroteln i Stockholm. I åtskilliga fall var de till- gängliga för flera befattningshavare som arbetade med samma ut- redning, ibland på skilda orter. Som exempel på uppgifter som an- tecknades i arbetsregister vid sektionerna under  
 1970-talet 
  kan nämnas att någon haft FNL- eller  
 KFML(r)-affischer 
  uppsatta i sin bostad, prenumererat på Proletären, samlat medicinsk litteratur som sänts till Ho eller vägrat att fullgöra värnplikt av politiska skäl. Även aktiviteter inom Amnesty International kunde föranleda notering i arbetsanteckningar. 
 106 
  
 105  
 Protokoll 15.11.1978 från regionkonferens för Östra och Bergslagens regioner 11- 13.9.1978, 5:720/6 vol. 10, SÄPO:s arkiv 
  
 106  
 Den svenska sektionen av Amnesty bildades år 1964. Enligt uppgift från en säkerhetspo- lis var det i slutet av  
 1960-talet 
  inte ovanligt att  
 60-70 
  procent av lokalstyrelsens ledamöter var kommunister. 
 328 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Beredskapsregistret 
 Rikspolischefen Hall intresserade sig kort efter sitt tillträ- de för beredskapsförteckningen och framhöll vikten av att motsva- rande planläggning gjordes för hela riket. Den revolutionära väns- terns frammarsch under  
 1960-talets 
  senare del påkallade en revide- ring av 1950 års riktlinjer för förteckningens förande. Vid diskus- sionerna om de nya riktlinjerna poängterades att omhändertagan- den inte nödvändigtvis behövde kopplas till en krigssituation. För- utom personer, som kunde tänkas gå främmande makters ärenden, skulle därför på förteckningen föras upp personer, som vid inre politiska oroligheter kan befaras komma att leda eller aktivt under- stödja försök till omstörtning av samhället med eller utan våld- samma medel. 
 Sedan förslag inhämtats från sektionerna kunde i november 1969 en ny, av avdelningschefen godkänd förteckning, den s.k.  
 IP-listan, 
  presenteras vid en intern konferens. Förteckningen, som omfattade hela riket, upptog 400 personer med en extremistisk vänsterin- riktning, som i ett hotande läge skulle omhändertas. De kategorier som togs upp på förteckningen var personer med ledarförmåga, personer som undergått långvarig partiutbildning i Sovjetunionen, anställda vid öststatsambassader och f.d. Spanienfrivilliga, vilka allt- jämt var aktiva. Flertalet personer var knutna till VPK eller VUF men nästan lika många hörde till KFML, Clarté och  
 FNL-rörelsen. 
  Geografiskt var ca en tredjedel hemmahörande i Stockholmstrakten medan ett  
 40-tal 
  fanns inom Luleåsektionens område. Enligt pla- nerna skulle omhändertagandena ske samtidigt. Uppgifterna om bostad och arbete skulle noggrant kontrolleras. Förteckningen borde årligen revideras. 
 I april 1972 förstördes 247 sidor av förteckningen och under det följande decenniet var förteckningen föremål endast för ett margi- nellt intresse från säkerhetspolisens sida. I samband med datorise- ringen av centralregistret klassificerades de personer som var regi- strerade som extremister med beteckningarna A, B och C. A- kategorin utgjordes av de farligaste och skulle enligt riktlinjerna ägnas särskild uppmärksamhet i händelse av krig, vilket torde ha varit en omskrivning för omhändertagande. Antalet personer i denna kategori skall enligt uppgift till kommissionen ha uppgått till mellan 110 och 190. Någon planläggning för hur ett tillslag mot dessa personer skulle genomföras fanns inte utarbetad. 
 329 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 7.2.5 
  
 Personalkontroll 
  
 Regelsystemet 
 107 
  
 År 1966 medgav regeringen att personalkontroll generellt skulle få begäras före antagning av hemvärnspersonal. 
 108 
  
 Personalkontrollkungörelsen, som trädde i kraft den 1 oktober 1969, var alltså den första offentliga författningen om personalkon- troll. Med det viktiga undantaget avseende förutsättningarna för registrering var regleringen i stort sett utformad enligt det förslag som lämnats av den parlamentariska nämnden i Brown ren. 
 Personalkontroll definierades som ett inhämtande av upplys- ningar ur polisregister beträffande den som innehade eller avsågs tillträda en tjänst hos en myndighet eller ett företag som var av be- tydelse för rikets säkerhet. Med avseende på vilka myndigheter som fick företa personalkontroll skedde ingen utvidgning jämfört med vad som tidigare gällt. 
 Personalkontroll fick företas endast i fråga om tjänst som, med stöd av personalkontrollkungörelsen och på grund av sin betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt, var att hänföra till skyddsklass. Avgörande för vilken skyddsklass en viss tjänst var hänförd till var i vilken utsträckning befattningshavaren fick del av hemliga uppgifter som var av betydelse för totalförsvaret eller ri- kets säkerhet i övrigt. Det fanns två skyddsklasser. Till skyddsklass 1 hänfördes tjänster som var av synnerlig betydelse för rikets sä- kerhet och till skyddsklass 2 tjänster som i övrigt var av betydelse för rikets säkerhet. Regeringen bestämde vilka tjänster som skulle hänföras till skyddsklass 1. Vilka tjänster som skulle hänföras till skyddsklass 2 bestämdes av regeringen eller, efter dess bemyndi- gande, av vederbörande myndighet. 
 109  
 I SUA gavs bestämmelser om 
  
 107 
  
 Följande framställning bygger huvudsakligen på Registernämnden: Personalkontroll s. 14 
  
 ff. 
  
 108 
  
 Fst/Säk 30.12.1966, H  
  
 9013-1, 
  F I, vol. 58, MUST:s arkiv 
  
 109 
  
 Sedan  
  
 1960-talet 
  har det inom RPS/Säk funnits intresse av att begränsa antalet skydds- klassade tjänster. Detta skulle minska arbetsbelastningen och dessutom öka kvalitén på kon- trollerna. Dessutom skulle detta minska risken för nya kritiska debatter kring frågan om hur säkerhetspolisens politiska registreringar användes i personalkontrollen, vilket ansågs kunna skada säkerhetsskyddet. I en skrivelse till Justitiedepartementet i maj 1976 framhöll RPS att antalet framställningar om personalkontroll syntes anmärkningsvärt högt och att de be- gränsningar av begäran om personalkontroll som åsyftades med skyddsklassindelningen inte hade uppnåtts; skrivelse 5.5.1976 ang. personalkontrollsystemet, SAK  
 701391-9852, 
  vol. 2, SÄPO:s arkiv 
 330 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 när personalkontroll skulle ske beträffande personer och företag som skulle anlitas för uppdrag där de skulle få kännedom om upp- gifter av betydelse för rikets säkerhet. Bestämmelser fanns också om att personalkontroll skulle göras i fråga om personal och led- ning i bevakningsföretag. 
 Personalkontroll av en person skulle företas före anställning på en skyddsklassad tjänst eller innan en person som redan var anställd skulle övergå till en sådan tjänst (eller till en tjänst i högre skydds- klass). Kontrollen borde avse endast den som kunde antas bli ut- sedd. Beträffande personer som innehade tjänst i skyddsklass 1 skulle förnyad personalkontroll ske minst vart femte år. I övrigt borde förnyad kontroll företas när det förelåg särskild anledning till det. 
 Framställning om utlämnande av uppgifter gjordes hos RPS. Be- träffande den som hade eller skulle tillträda en tjänst i skyddsklass 1 fick RPS lämna ut varje uppgift som var tillgänglig i ett polisregis- ter. I fråga om tjänster i skyddsklass 2 fick enligt 9 § endast uppgif- ter om att personen dömts eller var misstänkt för bl.a. särskilt an- givna brott som rörde rikets säkerhet eller för försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott lämnas ut. Vidare fick uppgifter lämnas ut om personen eljest hade dömts eller var misstänkt för sådan handling eller försök eller förberedelse därtill som innefatta- de brott mot rikets säkerhet eller som var ägnad att undergräva det demokratiska statsskickets bestånd eller rikets ställning som obe- roende stat. 
 110  
 Uppgifter fick också lämnas ut om den kontrollerade genom sin verksamhet eller eljest kunde befaras vara beredd att del- ta i sådan handling som nu nämnts. 
 111  
 RPS kunde, om personalkon- trollkungörelsen inte medgav utlämnande av uppgift om visst brott, hos regeringen begära särskilt tillstånd i det individuella fallet att lämna ut uppgiften. 
 Vid handläggningen av frågor om utlämnande av uppgifter be- stod styrelsen av rikspolischefen, chefen för säkerhetsavdelningen och minst tre lekmannaledamöter. I praktiken gick det till så att en tjänsteman vid säkerhetsavdelningen underställde avdelningschefen frågan om ett utlämnande borde ske eller inte. Avdelningschefen hade därefter, eventuellt efter samråd med rikspolischefen, att ta ställning till om frågan skulle underställas styrelsen. Om han tyckte att uppgiften inte skulle lämnas ut, underställdes inte styrelsen 
  
 110 
  
 Som framgått (not 91) ändrades 9 § år 1972 
  
 111 
  
 Om en tjänst i skyddsklass 2 var förenad med bevakningsuppgift, chefskap för förråd el- ler kassaförvaltning eller ansvar för penningmedel fick även uppgifter om att personen dömts för andra brott, bl.a. förmögenhetsbrott, lämnas ut. 
  
 331 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 denna fråga och uppgiften blev alltså inte utlämnad. En uppgift fick lämnas ut endast om alla i styrelsen var ense om beslutet. Ansåg en lekmannarepresentant att en uppgift inte borde lämnas ut, fick rikspolischefen hänskjuta ärendet till regeringens prövning, om han ansåg att uppgiften ändå borde lämnas ut. Hänskjutande till reger- ingen skulle alltid ske, om en lekmannarepresentant begärde det. Ordningen med företrädare för arbetsmarknadsorganisationer be- hölls. 
 Bestämmelser infördes om  
 kommunikationsplikt 
 . Den parlamen- tariska nämndens förslag i denna del hade lovordats av bl.a. tunga remissinstanser som JO och JK. Också personalkontrollroteln vid säkerhetsavdelningen såg positivt på förslaget, trots den ökade ar- betsbörda säkerhetssamtalen skulle medföra. De personalkontrolle- rande myndigheterna skulle - i den mån som regeringen inte med- givit undantag - underrätta den person som kontrollen avsåg att han skulle underkastas sådan kontroll. 
 112  
 I denna underrättelseplikt ingick emellertid inte att den kontrollerade skulle få möjlighet att själv kommentera uppgifter som vid personalkontroll lämnades till myndigheterna. I vissa fall kunde dock vederbörande - skriftligen eller muntligen - få yttra sig i ärendet innan registeruppgifter läm- nades ut (13 §). För skyddsklass 1 föreskrevs således att den kon- trollerade personen - om inte särskilda skäl talade mot detta - borde få yttra sig innan uppgifter lämnades ut. Vad avsåg skyddsklass 2 skulle han få yttra sig endast om särskilda omstän- digheter gav anledning till detta. Myndigheterna skulle också - vad beträffar skyddsklass 1 - från den kontrollerade inhämta skriftliga upplysningar om personliga förhållanden (19 §). 
 Den myndighet som hade begärt personalkontroll hade att själv- ständigt pröva betydelsen av en uppgift som RPS lämnat ut till myndigheten. RPS kunde alltså inte förbjuda en myndighet att an- ställa eller för uppdrag anlita en viss kontrollerad person. Detta un- derströks av att en uppgift som RPS lämnade ut inte fick åtföljas av något yttrande från styrelsen. Myndigheten skulle emellertid åter- rapportera ärendet till RPS genom att översända beslutet och åter- ställa handlingarna. 
 I övergångsbestämmelserna angavs att en uppgift som fanns i sä- kerhetspolisens register vid kungörelsens ikraftträdande inte fick 
  
 112  
 Enligt ÖB:s bestämmelser för personalkontrollen 15.8. 1983 behövde underrättelse inte lämnas i personalkontrollärenden som gällde uttagning av personal för utbildning, placering vid såväl grund- som repetitionsutbildning, krigsplacering och  
 FN-tjänstgöring 
  (SAK  
 701391-0414, 
  löpnr 1, s.18. SÄPO). Underrättelse lämnades inte heller då det handlade om omkontroll av redan anställda (SOU 1990:51, s.189ff). 
 332 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 lämnas ut, om den var av sådan beskaffenhet att den enligt kungö- relsen inte fick antecknas i registret, samt att en sådan uppgift skul- le avföras så snart det kunde ske. 
 Personalkontrollkungörelsen innehöll till skillnad från 1961 års kungl. brev inga bestämmelser om utlämnande av  
 spontanuppgifter 
 . Sedan regeringen år 1971 hade fastställt vilka befattningar som var placerade i skyddsklass ansåg sig säkerhetspolisen inte längre kunna lämna ut spontanuppgifter till försvaret. År 1976 ändrades kungö- relsen (SFS 1976:110) så att RPS styrelse på nytt fick befogenhet att utan framställning lämna ut registeruppgifter rörande personer i skyddsklassade befattningar. 
 Utlämnandepraxis 
 RPS styrelse var i regel enig om besluten. I december 1979 skall det för första gången ha förekommit att lekmannaledamöterna inte kunnat ena sig i ett personalkontrollärende, varför frågan om ut- lämnande av uppgifter hänsköts till regeringen. Lekmannaledamö- terna torde i allmänhet ha informerats om hur säkerhetspolisen fått del av registeruppgifterna, t.ex. genom tidningsuppgifter eller tele- fonkontroll, men de upplystes inte om de förtroliga meddelarnas identitet. Möjligheten till samråd med företrädare för arbetsmark- nadens parter synes ha utnyttjats endast vid ett tillfälle, nämligen år 1980. 
 Vad beträffar uppgifter som inhämtats genom den politiska övervakningen kom kommunikationsregeln inte att medföra några förbättrade möjligheter för de kontrollerade personerna att kom- mentera och eventuellt rätta till säkerhetspolisens registeruppgifter. Såvitt kommissionen funnit förekom det under  
 1970-talet 
  endast vid ett tillfälle att säkerhetspolisen höll säkerhetssamtal med en person som var föremål för kontroll på grund av att han var poli- tiskt registrerad av säkerhetspolisen. Samtalet ledde till att perso- nen, som varit uppsatt som kandidat på Smith lista till ett kårfull- mäktigeval, godkändes för reservofficersutbildning. 
 Huvudskälet till att säkerhetspolisen regelmässigt inte höll sä- kerhetssamtal i dylika fall torde ha varit risken för att regeringens kvalificerat hemliga registreringsföreskrifter därigenom skulle ha avslöjats och säkerhetspolisens framtida verksamhet därmed kun- nat skadas. 
 113  
 Andra anledningar till att säkerhetspolisen ogärna kal- lade kontrollerade personer till säkerhetssamtal var att de aktuella 
  
 113  
 Registernämnden: Personalkontroll s. 38 
 333 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 uppgifterna kunde beröra ett pågående eller inte avslutat ärende el- ler att uppgiften kunde röja en känslig källa. 
 Det förelåg inledningsvis osäkerhet inom RPS styrelse om vilka registeruppgifter som skulle lämnas ut vid personalkontroll. För att få en auktoritativ tolkning av de nya bestämmelserna hänsköt hös- ten 1969 styrelsen till regeringen sex ärenden rörande personer be- träffande vilka försvaret begärt personalkontroll. Regeringen fann att uppgifter inte skulle lämnas ut i fem av fallen, trots att de be- fattningar som personerna sökt var av känslig karaktär. Fyra av des- sa fall avsåg personer med anknytning till VPK (t.ex. kommunfull- mäktig, deltagande i ungdomsfestival i Moskva eller Östersjövecka och bidrag till penninginsamlingar). Det femte fallet, där uppgifter inte skulle lämnas ut, avsåg en försvarsanställd som sysslade med kvalificerat hemligt arbete, vars hustru var kommunist och tagit klart ställning för Nordvietnam och FNL och personligen haft kontakt med amerikanska desertörer i Sverige. Det enda fall där re- geringen fann att uppgifter skulle lämnas ut avsåg en person som år 1963 utfört arbeten vid dåvarande SKP:s lokaler i Bad Doberan i Östtyskland. Regeringens beslut fick till följd att VPK ytterligare nedprioriterades som övervakningsobjekt. 
 År 1968 resulterade 1500 personalkontrollärenden i att uppgifter om anknytning till kommunismen lämnades ut till den kontrolle- rande myndigheten. I 57 personalkontrollfall utlämnades uppgifter om kopplingar till högerextremistiska organisationer. Personalkon- trollkungörelsen medförde en minskning av antalet utlämnade poli- tiska personuppgifter från säkerhetspolisens register. Åren 1970- 1976 gjordes i genomsnitt 153 000 registerslagningar för personal- kontroll. Huvuddelen av förfrågningarna kom från försvarsstaben och gällde befattningar i skyddsklass 2. Endast en liten del av dessa förfrågningar resulterade i att politiska uppgifter lämnades ut till de kontrollerande myndigheterna. RPS:s styrelse lämnade således åren 1970 och 1971 ut uppgifter om 262 respektive 376 kommunister och fem respektive tre nazister. Av de uppgifter som lämnades ut år 1971 var 284 spontanuppgifter till försvarsstaben angående män i värnpliktig ålder, i samtliga fall avseende medlemskap eller aktivi- tet i vänsterextremistiska organisationer. 
 114  
 Under åren  
 1975-1979 
  lämnades årligen ut uppgifter om att en personalkontrollerad hade 
  
 114  
 Åren 1969 och 1970 uppgick antalet spontanuppgifter till 208 respektive 177. Under åren  
 1972-76 
  lämnade RPS inga spontanuppgifter. Efter 1976 års ändring av personalkontrollkun- görelsen återupptogs förfarandet men i synnerligen begränsad omfattning. 
 334 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 anknytning till vänsterextremism i mellan 78 och 157 fall och om anknytning till högerextremism i mellan åtta och 14 fall. 
 115 
  
 Inom säkerhetspolisen började man därför ifrågasätta effektivite- ten hos personalkontrollinstitutet. I en rapport till regeringen i ja- nuari 1979 anförde RPS bl.a. följande. 
  
 1970-talets 
  fåtaliga utlämningar beror på ett minskat inflöde av information till registret. En bidragande orsak härtill är perso- nalkontrollkungörelsen och regeringens tillämpningsföreskrif- ter till denna. 
 De tidigare bestämmelserna tillät en jämförelsevis långtgåen- de registrering och utlämning av uppgifter om medlemmar i och sympatisörer till organisationer till höger och vänster om de demokratiska partierna. Genom en ändrad bedömning av faran för det revolutionära våldet med ökade krav på aktivitet och handlande från medlemmarna i ytterlighetsgrupperingarna in- nan registrering får ske har den krets ur vilken de egentliga sä- kerhetsriskerna skall vaskas fram minskat högst betydligt. 
 116 
  
 Utlämnande av uppgifter i samband med personalkontroll föran- leddes ofta av andra omständigheter än politiskt engagemang. Det kunde t.ex. vara uppgifter om vistelser i öststater för utbildning vid universitet eller partiskola (där det alltså inte var själva partian- knytningen som motiverade utlämnandet), affärsförbindelser med öststater, kontakter med terroristorganisationer, äktenskap eller samboende med (tidigare) öststatsmedborgare och misstankar om brott mot rikets säkerhet. 
 117  
 Såvitt avsåg  
 FNL-sympatisörer 
  lämna- de RPS:s styrelse ut uppgifter endast om vederbörande hade någon anknytning till KFML. 
 Kommissionen har studerat protokoll över RPS:s styrelses han- tering av ett antal personalkontrollfall vid ett sammanträde i no- vember 1977. Majoriteten av personalkontrollförfrågningarna vid detta sammanträde handlade om krigsplacering av värnpliktiga i skyddsklass  
 2-tjänster. 
  I närmare fyrtio fall (av totalt omkring 50) resulterade utlämnandet av uppgifter i att den kontrollerade perso- nen inte godkändes av försvaret för den avsedda krigsplaceringen. Åtskilliga av dessa bedömdes som potentiella säkerhetsrisker på grund av att de under  
 1970-talet 
  varit uppsatta som kandidater för någon HT  
 19-gruppering 
  vid val till olika politiska församlingar. I 
  
 115 
  
 För åren  
  
 1972-74 
  saknas statistiska uppgifter. 
  
 116 
  
 Den särskilda polisverksamheten PM 15.1.1979, SK 4/79, SÄPO:s arkiv ; cit. efter Elias- son. 
  
 117 
  
 Registernämnden: Personalkontroll, s.  
  
 77-81 
  
 335 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 några fall utlämnades - förutom valkandidatsuppgifter - även annan information om de kontrollerade. En person hade t.ex. deltagit i flera  
 KFML(r)-demonstrationer 
  och förmodades ha ingått i KFML(r):s militärutskott. En annan hade varit KFML(r):s kon- taktman för en soldatklubb och i ett tredje fall utlämnades uppgif- ter om att en person varit en av ledarna för den s.k. rebellrörelsen och misstänkts för kontakter med terroristmisstänkta palestinier. Det utlämnades också uppgifter om att personer t. ex. varit med- lemmar i eller kontaktmän för KFML(r), medverkat i någon av KFML(r):s driftceller inom privata företag eller ingått i redaktio- nen för RMF:s tidning Mullvaden. I ett fall utlämnades närmare femton år gamla uppgifter om att en person varit kontaktman och kretsstämmoombud för Nysvenska Rörelsen. Två utlämnandefall resulterade i att personer, som på olika sätt varit aktiva inom KFML, inte antogs till hemvärnet. 
 I några fall hindrade däremot inte utlämnandet av uppgifter om politisk aktivitet att personer godkändes av den kontrollerande myndigheten för skyddsklass  
 2-befattningar. 
  En person godkändes således av försvarsstaben som styrelseledamot i ett  
 SUA-företag, 
  trots att han i början av  
 1970-talet 
  haft ledande funktioner inom KFML och Clarté. Och en annan krigsplacerades oavsett sina akti- viteter i Clarté och KFML under  
 1960-talet. 
  En tredje, som repre- senterat Clarté i ett kårfullmäktige 1976, antogs för en tjänst vid RPS. 
 I ett par fall beslutade RPS:s styrelse att inte lämna ut register- uppgifter. Det ena gällde en person, avsedd att krigsplaceras som förplägnadstroppchef, som uppgivits vara medlem i KFML(r) 1973 och därefter noterats som medverkande i partiets transporter och anställd vid dess tryckeri. Det andra fallet gällde en person som sökt  
 FN-tjänst 
  och som åren  
 1970-1971 
  varit upptagen i Smith medlemsmatrikel i Lund. 
 Uppgiftsutlämning vid sidan av personalkontrollen 
 Det hände att RPS/Säk på begäran till Fst/Säk lämnade ut uppgifter om personer som avsågs anlitas för mycket brådskande SUA- arbeten, t.ex. reparationer i en hemlig anläggning under ett förestå- ende veckoslut, utan att gå vägen via RPS:s styrelse. 
 Det kunde också förekomma att befattningshavare hos säker- hetspolisen som ett led i sitt säkerhetsarbete i fråga om SUA- företag till t.ex. ett företag inom försvarsindustrin överlämnade en 
 336 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 PM, vilken kunde innehålla sådan information om en anställd som egentligen hade bort lämnas ut under ett personalkontrollförfaran-  
  
 de.  
 118 
 Också i andra situationer kunde det hända att uppgifter lämna- des ut vid sidan av det strängt reglerade förfarandet för personal- kontroll. Vid ett internt möte år 1977 påpekade en säkerhetspolis att kontrasubversionsrotelns arbetsanteckningar olagligt använ- des vid personalkontroll. Det förekom även att uppgifter från sek- tionernas arbetsanteckningar lämnades ut till andra myndigheter. 
 119  
 En av byråcheferna uttryckte vid en intern konferens år 1981 en förhoppning om att det vid det här laget mer eller mindre skulle vara slut på den form av begränsad personalkontroll som före- kommit ganska rikligt tidigare mellan myndigheter och sektioner ute i landet. 
  
 7.3 
  
 Åren  
  
 1980-2002 
 120 
  
 7.3.1 
  
 Allmänt 
  
 Från senare delen av  
 1970-talet 
  inriktade säkerhetspolisen alltmer sin verksamhet på kontraspionage. Arbetet bedrevs med framgång och säkerhetspolisen kunde under  
 1980-talet 
  avslöja flera underrät- telseofficerare från Sovjetunionen och andra öststater som bedrev spioneri mot eller olovlig underrättelseverksamhet i Sverige. 
 Sovjetunionens sönderfall och det kalla krigets slut har inte in- neburit att underrättelseverksamheten i och mot vårt land har upp- hört. Flera stora underrättelsetjänster har en jämförelsevis omfat- tande närvaro i Sverige. Underrättelseverksamhet bedrivs med av- seende på bl.a. vetenskapliga, tekniska, ekonomiska och politiska förhållanden. Grundläggande för säkerhetspolisens kontraspiona- 
  
 118 
  
 Se även Registernämndens rapporter Personalkontroll s. 86 och Personalkontroll del III s. 20 ff. Förfarandet skall enligt vad som uppgetts till såväl kommissionen som Register- nämnden ha upphört i mitten av  
  
 1980-talet, 
  sedan Pierce fått kännedom om saken. 
  
 119 
  
 Således lämnade en sektion år 1975 en uppgift ur arbetsanteckningarna om att en person enligt pålitlig sagesman tillhörde KFML(r) till en befattningshavare vid RPS/Säk centralt, som vidarebefordrade uppgiften till Fst/Säk. Vidare förekom att sektioner lämnade ut identi- fikationsuppgifter (personnummer och adress) om personer som Fst/Säk intresserade sig för; tjänsteant. 5.4.1971, SH  
  
 191-71, 
  och 7.4.1972, SH  
 812-71, 
  Norrköpingssektionen, 15:4/5a, och skrivelse 11.3.1971 från Gävlesektionen, 5:721 b/24, löpnr 1, SÄPO:s arkiv 
  
 120 
  
 Till grund för detta avsnitt ligger, förutom de källor som anges i not 1 och följande noter, även muntliga uppgifter som lämnats till kommissionen av bl.a. följande personer: Wright, Griffin, Murphy och  
  
 Mccormick. 
 337 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 geverksamhet är förebyggande åtgärder som syftar till att avbryta och förhindra brottslig verksamhet. 
 Sverige har inte heller förskonats från terroristdåd. I mitten av  
 1980-talet 
  mördades ett par avhoppare från den kurdiska terrorist- organisationen PKK. Det förekom även bombattentat mot ut- ländska medborgare och intressen, t.ex. mot Iraks och Irans ambas- sader i Stockholm åren 1991 och 1992. De senaste åren har säker- hetspolisen främst uppmärksammat den internationella islamistiska kampen och denna uppgift har efter terrorattackerna den 11 sep- tember 2001 i USA fått högsta prioritet. 
 121 
  
 Under  
 1980-talet 
  förlorade de extremistiska vänstergruppering- arna mark och säkerhetspolisen nedprioriterade författningsskyd- det. De nazistiska och högerextremistiska rörelsernas frammarsch och kriminella våldsutveckling under senare delen av decenniet led- de till en kraftfull nysatsning på den författningsskyddande verk- samheten. Personer knutna till den s.k. vit  
 makt-miljön 
  sprider ra- sistisk propaganda och begår brott, i vissa fall av mycket allvarlig art. Också inom den s.k. autonoma miljön, präglad av idéström- ningar som frihetlig socialism, anarkism och syndikalism, finns per- soner som ägnar sig åt utomparlamentariska aktioner med våld- samma inslag och även gör sig skyldiga till brott mot enskilda. Det är främst säkerhetspolisens arbete med dessa grupper som behand- las i detta avsnitt. 
  
 7.3.2 
  
 Inhämtning 
  
 Öppna källor 
 Studiet av ytterlighetsorganisationernas tidningar, flygblad och an- nat propagandamaterial har även under de senaste decennierna spe- lat en stor roll i säkerhetspolisens övervakning. Härigenom kan sä- kerhetspolisen inhämta information om politiska huvudlinjer, mö- ten och internationella kontakter samt personuppgifter. Genom att låta någon prenumerera på sådana organisationers trycksaker under eget namn (bulvanprenumerationer) kan polisen få del också av internt material. Polisen avlyssnar även organisationernas närra- dioprogram och studerar Internet, där såväl högerextremistiska som anarkistiska grupper förekommer med egna  
 webb-sidor. 
  Tid- 
  
 121  
 SÄPO Verksamhetsåret 2001 s. 42 f. 
 338 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ningsreportage och böcker av undersökande journalister bidrar till kunskapen främst om de högerextremistiska rörelserna. Säkerhets- polisen kan från respektive länsstyrelse beställa valsedlar avseende ytterlighetspartier som ställer upp i allmänna val och därigenom få personuppgifter rörande dem som offentligt företräder partiet. 
 Yttre spaning 
 Säkerhetspolisen bedrev långt in på  
 1990-talet 
  en tämligen intensiv spaning mot KFML(r) och KAF/SP. Offentliga och interna möten, kongresser och sommarläger kunde vara föremål för yttre bevak- ning. I början av  
 1980-talet 
  sattes flygspaning in mot en anläggning där KPML(r) misstänktes lagra vapen och ammunition. Denna spaningsmetod användes också mot ett sommarläger som drevs av SP år 1988. Under  
 1980-talet 
  följde säkerhetspolisen även vissa of- fentliga aktiviteter som arrangerades av fredsorganisationer, varvid det förekom att deltagare fotograferades och anföranden togs upp på band. Sådana insatser gjordes också och görs alltjämt mot vissa högerextremistiska organisationer. Demonstrationer av såväl hö- gerextremister som autonoma grupper följs och deltagare fotogra- feras eller videofilmas. 
 122 
  
 För spaning bl.a. i universitetsmiljöer använde sig säkerhetspoli- sen även under  
 1980-talet 
  av studenter. Sådana s.k. civilgrupper fanns förutom i Stockholm sannolikt också i Göteborg, Lund och Uppsala. De upplöstes i början av  
 1990-talet. 
  Skälet härtill var, en- ligt vad f.d. generaldirektören Johnson uppgett för kommis- sionen, att han ansåg att sådan verksamhet var försvarbar endast så länge Sverige hade diktaturstater i den nära omvärlden. 
  
 122  
 Som exempel på aktiviteter inom ytterlighetsorganisationerna som övervakats kan näm- nas KAF:s kongress år 1982, SP:s kongress år 1983,  
 EAP-möte 
  i Göteborgs stadsbibliotek i april 1984, NRP:s riksmöte år 1984 och Sverigedemokraternas kongresser under  
 1990-talet. 
  Bland fredsorganisationers aktiviteter som övervakats kan nämnas SFSF:s fredsfestival i Ha- gaparken i Stockholm i maj 1983 och dess högtidlighållande av Hiroshimadagen i augusti samma år samt en demonstration mot ett amerikanskt örlogsbesök i Stockholm år 1986, SFK:s fredsmarsch i Stockholm i januari 1981, ett förberedande möte i SFK:s lokal i Stock- holm inför Tröndelagsmarschen sommaren 1981 och en freds- och solidaritetsafton i Med- borgarhuset i Stockholm i december 1985. 
 339 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Förtroliga meddelare 
 Säkerhetspolisen har haft tillgång till enstaka förtroliga meddelare bland personer som hoppat av från SKP liksom bland personer som haft nära förbindelser med KPML(r). Inom såväl de högerextremis- tiska rörelserna som de autonoma nätverken har betydelsen av för- troliga meddelare ökat med åren. Det förekommer att polisen får kontakt med personer som är på väg ut ur sistnämnda miljöer och förmår dem att fortsatt odla kontakter inom dessa kretsar. Det har även hänt att säkerhetspolisen låtit personer infiltrera kretsar av detta slag. 
 Med vissa djurrättsaktivister för säkerhetspolisen en öppen dia- log, vilket visat sig vara ett effektivt sätt att förhindra kriminella ak- tioner. 
 Hemlig teleavlyssning 
 Under senare delen av  
 1970-talet 
  hade den omfattande telefonav- lyssningen mot vänsterextremistiska organisationer upphört. I bör- jan av  
 1980-talet 
  inleddes dock vid några tillfällen förundersök- ningar mot ett par personer i APK:s ledning med anledning av misstankar om spioneri alternativt olovlig underrättelseverksamhet. Till följd härav gav domstol tillstånd till telefonavlyssning bl.a. mot APK:s partikansli på Luntmakargatan i Stockholm (november 1980 
 – april 1981 samt mars – juni och oktober – december 1982). Överskottsinformation sparades i en fiktiv meddelarakt. 
 Under  
 1980-talet 
  var vid några tillfällen ett par ledande högerex- tremister föremål för förundersökningar med anledning av miss- tankar främst rörande sabotage eller allmänfarlig ödeläggelse alter- nativt förberedelse till dessa brott. I samband därmed gav domstol tillstånd till telefonavlyssning mot deras hemtelefoner och i ett fall också telefonen i en lägenhet som användes som samlingslokal av den misstänkte och hans meningsfränder. I ett ärende kombinera- des telefonavlyssningen med postkontroll. En tredje högerextre- mist blev under några månader 1987/88 föremål för telefonavlyss- ning med anledning av misstanke om olovlig kårverksamhet. Inte i något av fallen ledde förundersökningen till åtal. Däremot gav tele- fonavlyssningarna överskottsinformation om andra personer inom vissa högerextremistiska kretsar, något som möjliggjorde för sä- kerhetspolisen att kartlägga dessa. Det finns ett tidsmässigt sam- band mellan några av dessa avlyssningsoperationer och diskussio- 
 340 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ner inom säkerhetspolisen om att begära att den organisation som den misstänkte tillhörde skulle föras upp i förteckningen över or- ganisationer som säkerhetspolisen skulle ägna särskild uppmärk- samhet. 
 Under  
 1990-talet 
  har säkerhetspolisen hanterat omfattande för- undersökningar såväl mot personer tillhörande de mer våldsinrik- tade högerextremistiska grupperna med anledning av misstankar om olovlig kårverksamhet som mot aktivister inom den autonoma miljön med anledning av misstankar om olovlig kårverksamhet och sabotage. I ett tidigt skede av en av dessa förundersökningar riktad mot vit  
 makt-miljön 
  hölls hösten 1991 ett planeringsseminarium med den åklagare som var förundersökningsledare och berörd per- sonal inom säkerhetspolisen. I de inom säkerhetspolisen upprättade anteckningarna från seminariet anges bl.a. följande. 
 [Förundersökningsledaren] ansåg att det viktigaste är att för- hindra den brottsliga verksamheten, att hålla den i schack. Det väsentligaste i sammanhanget är möjligheten att använda tvångsmedel för att få informationer, inte att väcka åtal för olovlig kårverksamhet. Enligt [förundersökningsledaren] skall målsättningen därför vara att fortlöpande bedriva förundersök- ning med tvångsmedel för att få informationer som kan använ- das för att förhindra brott eller för att väcka åtal för annan brottslighet än olovlig kårverksamhet. Genom att bedriva för- undersökningen på detta sätt ökar möjligheterna till att man under en längre period kan bedriva förundersökning rörande olovlig kårverksamhet med tvångsmedel. 
 123 
  
 Inom ramen för denna förundersökning, som med tiden kom att omfatta ett  
 50-tal 
  personer, gav domstol tillstånd till hemlig teleav- lyssning mot samtliga och till postkontroll mot flertalet misstänk- ta. Stora mängder överskottsinformation togs till vara. Vid förun- dersökningar mot personer tillhörande s.k. antifascistiska organisa- tioner har säkerhetspolisen inhämtat överskottsinformation inte endast rörande personer inom dessa grupperingar utan även beträf- fande sådana nazister, som varit föremål för kartläggning av antifa- scisterna. 
 Under senare år har säkerhetspolisen tagit i bruk ett nytt, data- baserat system för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- 
  
 123  
 Protokoll fört vid planeringsseminarium  
 9-10.10.1991 
  ang. pågående förundersökning om misstänkt olovlig kårverksamhet, SH 3459/91, D SAK  
 701391-0182, 
  löpnr 7, SÄPO:s arkiv; cit. efter Richardson. Förundersökningsledaren har inför kommissionen dock förklarat att han har synnerligen svårt att tänka sig att han uttryckt sig på detta sätt. 
 341 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 ning, ibland kallat PLUTO. Detta utgör ett bearbetnings- och ana- lysverktyg vid behandling av uppgifter som inhämtats genom dessa tvångsmedel. Systemet innehåller personuppgifter i den utsträck- ning sådana uppgifter behövs för behandlingens ändamål. De per- sonuppgifter som antecknas i systemet utgörs av uppgifter om abonnent- och teleadresser som är kopplade till ett tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning. Vidare anteck- nas uppgifter om kontakter och teleadresser som uppmärksammas med anledning av en pågående teleavlyssning eller teleövervakning. Dessutom noteras innehållet i telefonsamtal och andra telemedde- landen samt utredningsanteckningar. Informationen utgörs till en början av obearbetade underrättelser som i en bestämd utredning inhämtats genom något av de aktuella tvångsmedlen. De inhämtade uppgifterna bearbetas och analyseras. Därefter tas de uppgifter bort som inte är relevanta för utredningen. Övriga uppgifter tillförs cen- tralregistret. Uppgifterna i systemet är tillgängliga för de befatt- ningshavare som har behörighet att arbeta med det aktuella ären- det. 
 124 
  
 Buggning och andra former av teknisk avlyssning 
 Sedan olovlig avlyssning kriminaliserades år 1975 (4 kap. 9 a § brottsbalken) har, som tidigare nämnts, såvitt kommissionen kun- nat finna, säkerhetspolisen inte använt sig av vad som vanligen av- ses med buggning inom den författningsskyddande verksamheten. Däremot har kommissionen påträffat ett par fall då säkerhetspoli- sen i samband med regelrätt telefonavlyssning noterat samtal som förekommit i anslutning till en telefon då luren var avlagd. I det ena fallet skedde detta inom ramen för en förundersökning mot en au- tonom aktivist år 1988 och avsåg då en telefon hos tidningen Sharp, i det andra i samband med förundersökning mot en ledande nazist år 1992. 
 Säkerhetspolisen bedriver egen signalspaning mot sändare i Cook, s.k. närspaning. Inom författningsskyddet används denna in- hämtningsmetod främst mot samtal över s.k. walkie talkies, t.ex. vid övervakning av demonstrationer arrangerade av högerextremis- tiska eller autonoma grupper. I vissa sådana fall har spaningsmeto- den gjort det möjligt för polisen att ingripa mer effektivt och för- hindra våldsamma sammandrabbningar. Men även samtal på äldre typer av mobiltelefoner och trådlösa hemtelefoner har utsatts för 
  
 124  
 SOU 2001:92 s. 91 
 342 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 avlyssning. För sådan avlyssning utnyttjas apparater som för en bil- lig penning är tillgängliga i den allmänna handeln, s.k. scanners. 
  
 7.3.3 
  
 Samarbete med utländska tjänster 
  
 I början av  
 1980-talet 
  etablerades ett formaliserat regionalt samar- bete mellan Belgien, Nederländerna och de nordiska länderna och cheferna för respektive lands säkerhetstjänst träffas en gång per år. 
 125 
  
 Ambassadör Garcia konstaterade vid sin undersökning av säkerhetspolisens arbetsmetoder år 1989 att det internationella samarbetet av hänsyn till bl.a. utrikespolitiska förhållanden omfat- tades av en synnerligen sträng sekretess, såväl utåt som internt inom säkerhetspolisen, och att motsvarande sekretess i fråga om sådant samarbete också tillämpades utomlands. Han fann att det in- ternationella samarbetet var av stor betydelse för att säkerhetstjäns- ten skulle kunna bedrivas effektivt. Och hans intryck var att detta samarbete hörde till de starka sidorna i säkerhetspolisens verksam- het. Däremot ställde han sig kritisk till avsaknaden av en formell reglering av samarbetet och menade att det borde ankomma på re- geringen att bestämma vilka länder som säkerhetspolisen skulle samarbeta med och att slå fast vissa grundläggande regler för det in- ternationella samarbetet, t.ex. på vilka områden samarbete skulle bedrivas och vad som skulle gälla i fråga om utlämnande av känsliga uppgifter, framför allt beträffande svenska medborgare. 
 126 
  
 I den hemliga versionen av utredningen konstaterade Edwards att när det gällde kontrasubversion var det internationella samarbetet obetydligt, kanske någon procent av den totala omfattningen. Det inskränkte sig i princip till enstaka underrättelser om att exempel- vis någon för polisen känd svensk extremist deltagit i ett interna- tionellt möte med likasinnade. Han fann att följande principer för samarbetet utvecklats i praxis. 
  
 1. 
  
 En fråga från en utländsk underrättelsetjänst besvaras inte förrän SÄPO förvissat sig om att den som frågar verkligen har ett legitimt behov av den begärda informationen. Frågor som inte åtföljs av en godtagbar motivering besvaras alltså inte. 
  
 2. 
  
 Som huvudregel lämnas ingen information om svenska med- borgare. På terrorismbekämpningens område tar dock intresset 
  
 125 
  
 Johnson och Campbell: a.a., del 2, s. 519 
  
 126 
  
 SOU 1989:18 s. 61 f. 
  
 343 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 av att förhindra och utreda terrordåd över intresset av diskre- tion och skydd för det egna landets medborgare. 
  
 3. 
  
 Information som erhållits från ett land lämnas vidare till ett tredje land endast om det första landet medger detta. 
  
 4. 
  
 Källorna skyddas. 
  
 127 
  
 Numera finns föreskrifter om handläggningen av SÄPO:s utländs- ka kontakter i arbetsordningen. Utlämnande av uppgifter till utlan- det är sedan år 1999 reglerat i 16 § polisdataförordningen (1999:81). Enligt denna bestämmelse får, om det är förenligt med svenska intressen, uppgifter som behandlas i polisdatalagen lämnas ut dels till utländsk underrättelse- eller säkerhetstjänst, dels till po- lis- och åklagarmyndighet i en stat som är ansluten till Interpol, om det behövs för att myndigheten eller organisationen skall kunna fö- rebygga, upptäcka, utreda eller beivra brott. 
 Den översiktliga genomgång som kommissionen gjort av materi- al från de senaste decennierna rörande SÄPO:s internationella sam- arbete ger vid handen att samarbetet på författningsskyddsområdet är av mycket begränsad omfattning. Det inriktas främst på nazister och andra högerextremister och har ofta samband med (misstänkt) brottslig verksamhet. De senaste åren har även olika autonoma nät- verk, t.ex. extrema djurrättsaktivister och globaliseringsmot- ståndare, kommit att omfattas av det internationella samarbetet. Utbytet av uppgifter avser i hög grad gränsöverskridande kontakter och aktioner. Personuppgifter rörande svenska medborgare förefal- ler lämnas ut endast i mycket begränsad omfattning. Men så sent som år 2001 lämnade säkerhetspolisen med anledning av en förfrå- gan från en europeisk samarbetspartner ut uppgifter om en person aktiv inom KPML(r), innefattande att denne arrangerat kongresser och fredsmarscher. Anledningen till den utländska förfrågan var att svenskens namn och telefonnummer förekommit i en antecknings- bok som påträffats vid en husrannsakan i en lägenhet som förhyrts av medlemmar i en solidaritetsgrupp för Kurdistan. 
 På regional nivå förekommer samarbete med säkerhetspolisiära myndigheter i andra nordiska länder. 
  
 127  
 SOU 1989:18, den hemliga versionen, s. 109 f. SK  
 32-91, 
  SÄPO:s arkiv 
 344 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 7.3.4 
  
 Bearbetning och registrering 
  
 Allmänt 
 Inom ramen för övervakningen av de organisationer och grupper som bedömdes utgöra eller kunna komma att utveckla sig till ett hot mot rikets inre säkerhet gjorde säkerhetspolisen punktinsatser för att kartlägga sådana grupperingar. 
 År 1980 företog således säkerhetspolisen en riksomfattande in- ventering och kartläggning av vänskapsföreningarna. Syftet var att belysa föreningarnas ställning som subversivt verkande organ för främmande makt och deras funktion som hjälporganisationer för främmande underrättelseverksamhet. I utredningen skulle enligt riktlinjerna ingå vänskapsföreningar för Sovjetunionen och övriga stater inom Warszawapakten liksom liknande organisationer med anknytning till Kina, Albanien, Kuba och Jugoslavien samt even- tuellt andra stater av särskilt intresse. Utredningen skulle riktas in på frågor om former och medel för subversiv verksamhet och inne- fatta en kartläggning av förbundens styrelser, funktionärer och andra personer, t.ex. tolkar och artister, som brukade medverka på olika sätt. För varje person skulle inhämtas aktuella upplysningar, som kan underlätta en bedömning av vederbörandes förutsätt- ningar för att vara agent, medhjälpare, propagandist eller att på an- nat sätt vara verksam för främmande makts subversiva syften. Även förekomsten av eventuella inflytelseagenter skulle uppmärk- sammas. Registrering borde ske av alla styrelsemedlemmar, och övriga personer – medlemmar och andra – som ådragit sig misstan- kar för illegalt samröre med främmande makts underrättelse- tjänst. 
 128 
  
 År 1981 inledde säkerhetspolisen en uppföljning av extremiströ- relserna. Ett skäl härtill var att många av de personuppgifter som fanns arkiverade var av äldre datum, vilket medförde svårigheter för RPS:s styrelse vid bedömningen av om uppgifterna skulle lämnas ut vid personalkontroll. Man började med KPML(r) och från varje sektion infordrades uppgifter om antalet KPML(r):are som var re- gistrerade i centralregistret respektive i arbetsanteckningar. 
 129  
 Hu- 
  
 128 
  
 Någon samlad utvärdering av kartläggningen har inte påträffats. 
  
 129 
  
 Uppföljning av extremiströrelser – bearbetning av KPMLr, PM 18.8.1981, SH 1790/81,  
  
 701301-4274, 
  löpnr 1, SÄPO:s arkiv 
 345 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 ruvida även andra organisationer kom att omfattas av denna upp- följning är inte känt. 
 År 1983 begärde säkerhetsavdelningen att sektionerna skulle rapportera om situationen inom fredsrörelserna. En av huvudupp- gifterna var att söka ta reda på de lokala fredsaktivisternas politiska hemvist. Inhämtningen skedde främst genom lokaltidningar och andra öppna källor men på sina håll torde man också ha anlitat meddelare inom organisationerna för att få fram begärda uppgifter. I en halvårsrapport år 1985 konstaterade säkerhetsavdelningen att man saknade resurser för att följa upp ickevåldsnätet. Man ifråga- satte syftet med verksamheten och vems intressen organisationerna företrädde. 
 År 1992 gjorde säkerhetspolisen en större sammanställning av högerextremismen i Sverige och år 1999 företogs en landsomfat- tande inventering av miljö- och djurrättsaktivister. 
 130  
 I sistnämnda fall infordrades uppgifter från sektionerna om de personer som be- dömdes vara mest intressanta inom respektive sektions ansvarsom- råde. Dessa skulle presenteras med namn och fotografi (om sådant fanns), uppgifter ur olika register och en kortfattad beskrivning om varför de bedömdes vara av intresse, varvid bl.a. faktorer som brottslighet, aktionsbenägenhet och ideologisk roll borde belysas. Uppgifter rapporterades om sammanlagt ca 250 personer, varav ett tiotal miljöaktivister och resten djurrättsaktivister. 
 Säkerhetspolisen ger också halvårsvis ut rapporter om subver- sion. 
 Den mest omfattande delen av bearbetningen utgjordes länge av registreringen. Det fanns, enligt vad som anfördes i den PM om uppföljning av extremiströrelser från år 1981 som nyss nämnts, en tendens till att man lade ned stor kraft på att få en person registre- rad, men att uppföljningen av personen i fråga inte prioriterades på samma sätt. Efter hand uppmärksammade man också att kvaliteten på det material som inhämtades av kontrasubversionsroteln var bristfällig och konstaterade att man inte hann med att följa upp den inhämtade informationen. 
 131 
  
 130 
  
 PM 16.12.1992, Extremhögern i Sverige, SH  
  
 4161-92, 
  SAK  
 001306-2054-01, 
  löpnr 1, och PM 7.4.1999 Inventering av miljö- och djurrättsaktivister i respektive län, 001311- 4137, löpnr A 1, SÄPO:s arkiv 
  
 131 
  
 Sammanfattning av sekretariatsdiskussioner med säkerhetsavdelningens kommissarier vid AS under oktober 1987 i ämnet säkerhetshotande verksamhet, SAK  
  
 001306-3722, 
  löpnr 1, s.79, SÄPO:s arkiv 
 346 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Registreringsbestämmelser och förslag till ändringar i dessa 
 Regeringen utfärdade den 3 december 1981, efter förslag av RPS, en hemlig förordning med bestämmelser om verksamheten vid RPS:s säkerhetsavdelning. Härigenom upphävdes 1973 års hemliga föreskrifter. De nya bestämmelserna trädde i kraft den 1 januari 1982. Föreskrifterna ändrades efter framställning av RPS genom regeringsbeslut den 24 maj 1984, den 6 juni 1985, den 3 december 1987, den 24 november 1988, den 4 februari 1993 och den 17 sep- tember 1998 (se tablå s. 318 f.). Föreskrifterna upphävdes den 22 december 1998. 
 Det var inte några mera omfattande principiella ändringar som gjordes genom 1981 års hemliga föreskrifter. 1972 års öppna före- skrifter skulle fortsätta att gälla. Några organisationer eller grupper av terroristkaraktär namngavs emellertid inte. En del ändringar gjordes i fråga om förteckningen över revolutionära organisatio- ner. 
 132  
 De särskilda kriterierna för registrering enligt 1973 års före- skrifter återupprepades med viss språklig justering. Ett nytt kriteri- um tillkom, nämligen att anteckning fick ske av medlem eller sym- patisör som i särskilt hög grad var aktiv inom en organisation el- ler gruppering. Detta fick ske endast efter ett beslut i det enskilda fallet av RPS:s styrelse. Det kan redan här anmärkas att något be- slut om registrering enbart på denna grund aldrig torde ha fattats. Inte heller torde fråga härom ha underställts RPS:s styrelse. 
 133  
 Vida- re fick personer som medverkat till bildandet av hemliga celler i bostadsområden eller som hade ingått i sådana celler registreras. 
 RPS utfärdade på grundval av 1981 års regeringsföreskrifter den 6 april 1981 nya hemliga tjänsteföreskrifter (HT 19:1) Dessa ersat- te HT 19 och HT 20 och gällde fram till den 1 december 1993. Då infördes bestämmelser som rörde införingar i säkerhetspolisens re- gister i säkerhetspolisens arbetsordning, grundade bl.a. på 1972 års öppna och 1981 års hemliga regeringsföreskrifter. 
 De ändringar som gjordes i förteckningen över vilka organisa- tioner som säkerhetspolisen skulle ägna särskild uppmärksamhet initierades i samtliga fall av RPS. De tre organisationer som avför- des den 1 juli 1984 hade samtliga upphört. I fråga om  
 SKU-ml 
  tycks så ha skett redan år 1980, då KFML(r) började bedriva ung- domsverksamheten genom sina idrottsföreningar. MLK hade år 
  
 132 
  
 Uttrycket i 1973 års föreskrifter om att det skulle röra sig om organisationer som i anta- get program angett att de skulle verka för att omvandla samhället med våld användes inte. I sak torde detta dock ha saknat betydelse, eftersom en hänvisning skedde till 1972 års före- skrifter där det aktuella uttrycket användes som utmärkande för organisationerna i fråga. 
  
 133 
  
 Registernämnden: Personalkontroll s. 25 
  
 347 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 1983 gått samman med SKP:s ungdomsförbund Röd Ungdom. Och FK hade upplösts i januari 1982 sedan verksamheten legat nere något år. Ett år senare avfördes Svenska Clartéförbundet. Clarté hade vid sin kongress i februari 1983 beslutat att inte längre vara ett studentförbund till SKP utan bli en partipolitiskt obunden organisation för radikala intellektuella. Det invandrarfientliga Horn rigepartiet tillfördes förteckningen fr.o.m. den 1 januari 1988 bl.a. med hänvisning till att personer med anknytning till partiet varit inblandade i mord, mordbrand och trakasserier av motståndare. 
 134  
 SKP jämte Röd Ungdom avfördes i slutet av år 1988. Partiet hade redan i 1980 års partiprogram tagit avstånd från principen om pro- letariatets diktatur och omprövade under de följande åren sin poli- tiska ideologi. År 1986 bytte partiet namn till Solidaritetspartiet, vars mål var att förändra samhället i riktning mot demokratisk so- cialism. Av de tre organisationer som i mars 1993 ströks från listan syntes SKA och KPS efter Sovjetunionens fall ha upphört att vara aktiva. Frihetsförbundet/DA hade också, enligt säkerhetspolisens bedömning, upphört med alla aktiviteter. 
 Rikspolischefen Jones gjorde i januari 1981 på upp- drag av RPS:s styrelse en framställning till regeringen om att APK skulle tas upp i 1983 års hemliga föreskrifter som en revolutionär organisation. Härvid hänvisades till att företrädare för partiet hade kontakter med öststatsdiplomater, att partiet fått möjlighet att sända medlemmar för utbildning i Sovjetunionen och Östtyskland och att det mottog ekonomiskt stöd från ovjetunionen. Framställ- ningen bifölls emellertid inte, vilket synes ha sin förklaring i oenig- het inom den borgerliga trepartiregeringen och motstånd från soci- aldemokraterna. Till resultatet kan ha bidragit att det bedömdes vara möjligt att registrera en del av partiets medlemmar på annan grund än partiengagemanget, nämligen med stöd av den s.k. kon- taktprincipen. 
 Generaldirektören Johnson gjorde år 1992 en framställ- ning till Justitiedepartementet om ändringar i 1981 års föreskrif- ter. 
 135  
 Dels begärde han att några inaktuella rörelser, bl.a. DA, skul- le avföras, dels redogjorde han för det ökande behovet av att regi- strera medlemmar i och sympatisörer med extremistiska gruppe- ringar som inte fanns med i föreskrifterna. I skrivelsen redogjorde han också för säkerhetspolisens praxis i registreringsfrågor. Han framhöll att många av de nybildade högerextremistiska gruppering- arna hade få anhängare och saknade en genomtänkt organisations- 
  
 134 
  
 Skrivelse 13.10.1987 jämte bilagor, SK  
  
 24-87, 
 701391-0117, 
  löpnr 5, SÄPO:s arkiv 
  
 135 
  
 Skrivelse 3.3 1992, SK  
  
 14-92, 
  Garcia  
 701391-0182, 
  löpnr 2, SÄPO:s arkiv 
 348 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 struktur och ett program. De kunde i vissa fall förväntas bli upplös- ta och anhängarna söka sig till andra liknande grupper. Det var en- ligt skrivelsen självfallet av stor vikt för SÄPO:s verksamhet att anteckning om medlemskap i och sympatisörer med dessa grupper kunde föras in i registret. Men redan lösligheten i gruppernas orga- nisationsformer gjorde att det inte var meningsfullt att reglera regi- streringen i de hemliga föreskrifterna. Åtskilliga av de aktuella per- sonerna kunde registreras som säkerhetsrisker även på andra grun- der än deras politiska åskådning, t.ex. på grund av misstänkt eller uppdagad brottslighet. Dessutom var vissa av gruppernas aktivite- ter sådana att det kunde konstateras, eller i vart fall befaras, att gruppen i praktiken bedriver omstörtande verksamhet med våld- samma medel. Anhängare till dessa grupper kunde enligt Börjes- son registreras med stöd av den bestämmelse i 1972 års öppna före- skrifter, som ursprungligen var avsedd att reglera registreringen av personer knutna till utländska terroristorganisationer. 
 136  
 Där före- skrevs att organisationer eller grupper, som kan befaras här i riket eller i andra stater bedriva eller har bedrivit politisk omstörtnings- verksamhet vari ingår utnyttjande av våld, hot eller tvång som me- del,  
 skulle  
 antecknas i registret. 
 Varken i den ändring av 1981 års föreskrifter som utfärdades den 4 februari 1993 eller på annat sätt berörde regeringen säkerhetspoli- sens tolkning av registreringsföreskrifterna. Inom säkerhetspolisen togs detta till intäkt för att regeringen godkänt denna tolkning. Be- stämmelser om registrering i enlighet med denna tolkning togs också in i säkerhetspolisens arbetsordning.  
 137  
 Såvitt kommissionen funnit kom emellertid inte någon person att registreras med stöd av denna bestämmelse. 
 138  
 Möjligheten att registrera högerextremister på grund av deras individuella handlande med koppling till krimina- litet har uppenbarligen ansetts tillräcklig. 
 Genom ett avgörande av Regeringsrätten (jfr Regeringsrättens årsbok 1990:67) klargjordes att det då använda s.k.  
 SÄPO-registret 
  bestod av, förutom det datoriserade centralregistret, även de akter som registret ger upplysning om. Till registret anses även höra ett arkiv över säkerhetskopior av akterna (filmarkivet), undersök- ningsdatabaser för förundersökningar och andra utredningar samt 
  
 136 
  
 I 1973 års hemliga regeringsföreskrifter framgick detta uttryckligen, men denna precise- ring hade som nämnts slopats i 1983 års hemliga föreskrifter. 
  
 137 
  
 PM 25.3.1993, SH  
  
 1584-93, 
  SAK  
 001305-9373, 
  vol. A, löpnr 1, SÄPO:s arkiv, samt SÄPO:s arbetsordning 1993. 
  
 138 
  
 Jfr Registernämnden: Personalkontroll s. 66 
  
 349 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 signalspaningsregistret. 
 139  
 Genom polisdatalagen har en ny och snä- vare definition av  
 SÄPO-registrets 
  omfattning lagfästs. 
 I samband med säkerhetsskyddslagens ikraftträdande (se nedan) upphävdes personalkontrollkungörelsen den 1 juli 1996 och det däri intagna förbudet mot åsiktsregistrering överfördes till 5 a § förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen. Där hade det sin plats till dess att polisdatalagen trädde i kraft år 1999. 
 Polisdatalagen 
 Polisdatalagen (1998:622), som trädde i kraft den 1 april 1999, re- glerar behandling av personuppgifter hos polisen. Lagen bygger på personuppgiftslagen (se kap. 5) och innehåller de särregler som an- setts nödvändiga i polisens verksamhet. Lagen gäller vid behandling av personuppgifter i polisens verksamhet bl.a. för att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerhe- ten eller bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. Enligt polisdatalagen får känsliga personuppgif- ter, alltså bl.a. uppgifter om politiska åsikter och filosofisk överty- gelse, inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om perso- nen i sådant hänseende. Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får dock dessa uppgifter kompletteras med känsliga personuppgifter, om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen. 
 140 
  
 Polisdatalagen innehåller också särskilda bestämmelser om vissa register som förs med hjälp av automatiserad databehandling, bl.a. om  
 SÄPO-registret. 
  
 Ändamålet med detta register är att underlätta spaning i syfte att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet, att underlätta spa- ning i syfte att bekämpa terrorism och att utgöra underlag för re- gisterkontroll enligt säkerhetsskyddslagen.  
 SÄPO-registret 
  är av- sett att vara ingången till säkerhetspolisens hantering av person- uppgifter. Det får endast innehålla identifieringsuppgifter, uppgif- ter om grunden för registrering och hänvisning till de ärenden där uppgifter om den registrerade behandlas. Emellertid fyller registret inte någon operativ funktion i säkerhetspolisens verksamhet, efter- som centralregistret har behållits i samma form som tidigare och också innefattar de uppgifter som får antecknas i  
 SÄPO-registret. 
  
 139 
  
 Prop. 1997/98:97 s. 150 
  
 140 
  
 Prop. 1997/98:97 
  
 350 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Detta har lett till att  
 SÄPO-registret 
  inte används i verksamheten. Polisdatautredningen har därför föreslagit att den särskilda regler- ingen av  
 SÄPO-registret 
  inte bör finnas kvar. 
 141 
  
 Samtidigt som polisdatalagen infördes upphävdes den absoluta sekretess som gällt för bl.a. innehållet i säkerhetspolisens register. Sekretessen till skydd för bl.a. säkerhetspolisens underrättelseverk- samhet (s.k. förundersökningssekretess) liksom sekretessen för re- gisteruppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden tidsbegränsades till 70 år, i båda fallen med omvänt skaderekvisit (jfr 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen). Ytterligare lättnader i sekretessen har föreslagits i prop. 2001/02:191. 
 Registreringspraxis 
 Centralregistret har under hela den här behandlade perioden, och alltså oavsett tillkomsten av  
 SÄPO-registret, 
  varit den databas som huvudsakligen använts i säkerhetspolisens verksamhet. Det kan sä- gas utgöra en ingång till den samlade personuppgiftshanteringen hos säkerhetspolisen. Det övergripande målet med centralregistret är som tidigare att det skall utgöra ett spaningsregister i säkerhets- polisens verksamhet för att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet och för att bekämpa terrorism. Vidare används uppgifter ur databasen som underlag för registerkontroller. 
 Centralregistret innehåller uppgifter om personer mot vilka det föreligger misstankar om brottslig verksamhet. Databasen innehål- ler dock inte bara uppgifter om misstänkta. Det förekommer även uppgifter om personer som har samband med någon som har an- tecknats på grund av en misstanke. Det samlas också information om personer som kan bli utsatta för hot av olika slag eller som i känsliga verksamheter kan bli föremål för närmanden från utländs- ka underrättelsetjänster. Även personer som säkerhetspolisen sam- talat eller hållit förhör med, haft spaning mot eller mottagit infor- mation om från utländsk polis- eller säkerhetstjänst kan antecknas i centralregistret. 
 Personuppgifter i centralregistret noteras i den utsträckning som uppgifterna behövs för databasens ändamål. Det får inte förekom- ma några anteckningar av personuppgifter i centralregistret enbart på grund av tillhörighet till en viss organisation eller sympatier för en viss åsikt. Anteckningar får bara ske efter en individuell behovs- prövning. Känsliga personuppgifter antecknas som kompletterande 
  
 141  
 SOU 2001:92 s. 89 f och 236 ff 
 351 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 uppgifter, om en viss persons uppträdande ger anledning till anta- gandet att personen kan misstänkas företa sig sådana brottsliga handlingar som det åligger säkerhetspolisen att ingripa mot. Om det är oundgängligen nödvändigt att en känslig personuppgift note- ras för att viss information i centralregistret skall bli begriplig får notering ske. Det sistnämnda innebär att uppgifter om en hotad persons politiska tillhörighet kan komma att antecknas. Register- nämnden konstaterade i sin verksamhetsberättelse för år 1999 att det inte fanns någon anledning till anmärkningar mot säkerhetspo- lisens sätt att sköta personuppgiftsbehandlingen. 
 Uppgifterna i centralregistret är tillgängliga för säkerhetspolisens operativa personal i enlighet med särskilda behörighetsregler. Det finns särskilda regler som föreskriver att bara vissa befattningshava- re har rätt att anteckna uppgifter i registret. 
 Efter ett besök hos säkerhetspolisen förklarade justitieminister Patton år 1983 att personuppgifter äldre än tio år skulle gallras, såvida inte nya uppgifter om personen senare registrerats. Uttalan- det ledde till en kontinuerlig gallring av akterna. En motsvarande regel finns numera intagen i 35 § polisdatalagen. 
 År 1980 fanns sammanlagt 4 156 personer registrerade i central- registret med hänvisning till regeringens föreskrifter. Därefter minskade antalet sådana registreringar stadigt till 4 036 år 1985, 3 612 år 1990 och 2 160 år 1998. Säkerhetspolisen uppgav i slutet av  
 1990-talet 
  för Registernämnden att registrering på grundval av 1972 års öppna och 1981 års hemliga regeringsföreskrifter utgjorde en- dast två procent av säkerhetspolisens totala arbete. Säkerhetspoli- sen tillade att av det totala antalet nyregistreringar i centralregistret under den senaste femårsperioden mindre än tre procent avsett för- fattningsskyddet och av dessa hade endast en mindre del skett med stöd av de särskilda regeringsföreskrifterna. 
 142 
  
 Den organisation som föranledde det största antalet registrering- ar var KPML(r). År 1987 var således närmare 2 000 personer, som ansågs tillhöra partiet, registrerade i centralregistret, varav ett fem- tiotal hänfördes till kategori A. Denna kategori farliga utgjordes av personer som är eller kan befaras bli verksamma som ledare för så farlig verksamhet att de i ett för landet kritiskt läge måste ägnas särskild uppmärksamhet. I och med att Bond tisk Ungdom fr.o.m. mars 1993 kom att tas upp i HT 19:1 som en ungdomsorganisation till KPML(r) kom säkerhetspolisen att regi- strera dess medlemmar. På samma sätt som beträffande moderpar- 
  
 142  
 Registernämnden: Personalkontroll s. 25 och bilaga 16 
 352 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 tiet gjorde man nämligen bedömningen att genomgången partiskola krävdes för medlemskap. Under  
 1990-talet 
  utvecklade Emmaus- Björkå kontakter med utomparlamentariska grupper som plogbills- rörelsen, vilket förnyade säkerhetspolisens intresse för verksamhe- ten och ledde till nya registreringar. Även ett par andra, i vart fall stadgeenligt politiskt obundna Emmausföreningar, nämligen de i Sundsvall och Stockholm, kom i början av  
 1990-talet 
  av säkerhets- polisen att betraktas som dolda lokalavdelningar till KPML(r). Några personregistreringar med anledning härav har emellertid inte påträffats. 
 Trots detta minskade under  
 1990-talet 
  efter hand antalet regi- strerade KPML(r):are och i april 1996 var antalet registrerade i cen- tralregistret drygt 1 600, varav 22 var placerade i kategori A. Hös- ten 1998 beslöt man inom säkerhetspolisen att förekomst på KPML(r):s valsedel till de allmänna valen samma år inte skulle ut- göra registreringsgrund. Då systemet med hemliga tjänsteföreskrif- ter som underlag för registreringen avskaffades i december 1998 upphörde också den rutinmässiga registreringen av KPML(r):are. Under de senaste åren har en mängd registreringar av KPML(r):are gallrats och detta arbete fortsätter. 
 Åren  
 1991-93 
  bedrev Socialistiska Partiet viss valsamverkan med Vänsterpartiet. I samband med 1991 års val registrerades personer som var upptagna på Vänsterpartiets valsedlar i den mån som det framgick att de var SP:s kandidater. 
 Anarkister och andra aktivister som gör sig skyldiga till eller misstänks för brott kan registreras i centralregistret, och detta även om det inte är fråga om brott mot rikets säkerhet. Det kan exem- pelvis röra sig om ohörsamhet mot ordningsmakten, våldsamt mot- stånd och skadegörelse. År 2000 registrerades således en person se- dan hon gripits för politiskt klotter i pendeltågsvagnar. 
 På den högerextremistiska sidan var i säkerhetspolisens central- register år 1980 antecknade 95 personer tillhörande NSR, 46 tillhö- rande NRP och 17 tillhörande DA. Motsvarande antal år 1985 var 39, 38 och fem. År 1987 nådde NRP en topp med 60 registrerade personer, varav en tredjedel hänfördes till farlighetsgrad A. Flerta- let av dessa var registrerade på grund av ledande ställning men i åt- skilliga fall var registreringsgrunden politiskt motiverad brottslig- het. I fråga om SNF var som mest, år 1990, 19 personer registrera- de. Det kan nämnas att trots att DA avfördes från förteckningen redan år 1993 fanns ännu år 1998 några personer med anknytning till organisationen registrerade endast på denna grund. 
 353 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 BSS kom aldrig att tas upp i förteckningen över organisationer som säkerhetspolisen skulle ägna särskild uppmärksamhet. Men då en ledande person inom rörelsen år 1982 blev föremål för förunder- sökning med anledning av misstanke om förberedelse till sabotage och allmänfarlig ödeläggelse samt olovlig kårverksamhet blev fem personer som hade kontakter med denne registrerade. De avfördes inte då förundersökningen lades ned år 1985 utan fanns registrera- de så sent som hösten 2001. Innan dessa personer registrerades i centralregistret fanns de, liksom vissa andra högerextremister, no- terade i arbetsanteckningar. För säkerhetspolisens spaning torde det därför ha saknat betydelse att BSS inte fanns med i förteck- ningen. (För personalkontrollen innebar det däremot ett problem, eftersom uppgifter ur arbetsanteckningar inte fick lämnas ut i detta sammanhang.) Också personer med anknytning till Wilson registre- rades i stor utsträckning på grund av (misstänkt) brottslighet. 
 Sverigepartiet, som alltså förts upp i förteckningen över organi- sationer som säkerhetspolisen skulle ägna särskild uppmärksamhet i december 1987, hade detta år 14 personer registrerade och under åren  
 1995-98 
  låg antalet stadigt på 25. Då  
 BSS-grupperingen 
  läm- nade partiet och bildade Sverigedemokraterna, behandlades det ny- bildade partiet fram till juli 1992 som en utbrytargrupp ur Sverige- partiet (även om man inom säkerhetspolisen år 1991 övervägde att hos regeringen begära att Sverigedemokraterna självständigt skulle tas upp i förteckningen). 
 143  
 Till följd av att Sverigedemokraterna därefter inte längre betraktades som en sådan utbrytargrupp skulle registreringarna av partiets medlemmar gallras, i den mån de inte kunde omregistreras på annan grund. Ett fall av omregistrering av- såg en person, vars enda aktivitet var att han kandiderat för parti- et i ett kommunfullmäktigeval. Andra sverigedemokrater var fort- sättningsvis antecknade i UBAS, dvs. de elektroniskt förda arbets- anteckningarna. 
 Personer med anknytning till EAP registrerades inte på denna grund i centralregistret. Däremot förekom det att t.ex. personer som kandiderade för partiet i landstingsval infördes i arbetsanteck- ningar såväl hos sektionerna som centralt. 
 Under  
 1980-talet 
  tycks endast enstaka personer inom fredsorga- nisationerna ha registrerats och då inte på grund av organisations- tillhörighet. En ledande person i SFSF registrerades år 1986 sedan det från Norge rapporterats att han och ytterligare en person haft kontakt med norska medborgare rörande publicering av hemliga 
  
 143  
 PM 6.2.1991,  
 001304-4920, 
  löpnr 2, SÄPO:s arkiv 
 354 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 uppgifter. Andra registrerades på grund av kontakter med sovjetisk underrättelsepersonal och/eller deltagande i fredsarrangemang i öststater. Enligt ett inom säkerhetspolisen år 1983 fattat beslut skulle alla styrelsemedlemmar i SFK jämställas med dem som har samma funktion i de svenska sällskapsföreningarna med öst- staterna, vilket innebar att sådana personer skulle registreras både när det gällde riks- och lokalorganisation. Några registreringar som en följd av detta beslut har emellertid inte påträffats. Samma år re- kommenderade byråchefen Jones att arbetsanteckningar skulle fö- ras rörande personer engagerade i fredsrörelserna, trots att de inte fick registreras. 
 Arbetsanteckningar 
 Vid sidan av centralregistret fördes, som tidigare nämnts, såväl hos kontrasubversionsroteln vid säkerhetsavdelningen som vid säker- hetssektioner på olika håll arbetsanteckningar över personer, vilka bedömdes vara av intresse från säkerhetssynpunkt. I arbetsanteck- ningar noterades t.ex. personer med anknytning till KPML(r) som inte med säkerhet kunnat identifieras, personer som bedömts vara sympatisörer men ej med säkerhet medlemmar (t.ex. valsedelsutde- lare och tidningsförsäljare) och personer vars fordon förekommit i samband med möten, kongresser och sommarläger. Även om ex- empelvis trotskistiska SSU:are, s.k. offensivare, kunde sådana an- teckningar göras liksom om tillhörighet till miljöorganisationer el- ler Amnesty International. Arbetsanteckningarna kan innehålla uppgifter även om personliga förhållanden. Också mycket unga personer, i ett fall en fjortonårig djurrättsaktivist, har så sent som i slutet av  
 1990-talet 
  noterats i arbetsanteckningar. Anteckningarna kan kompletteras med passfoton. 
 År 1988 utredde JK Smith frågan om otillåten åsiktsregi- strering förekommit hos säkerhetspolisen efter år 1969. 
 144  
 JK fann inte belägg för att så hade skett. I den hemliga versionen av yttran- det redogjorde han för flera personärenden, av vilka åtskilliga inne- höll uppgifter om sparade arbetsanteckningar. I ett fall kunde han konstatera att en person enligt en arbetsanteckning från år 1974 an- tecknats såsom prenumerant på Proletären. Arbetsanteckningen hade sparats i åtta år för att aktualiseras år 1982 då personen fördes in i centralregistret, sedan han delat ut flygblad som uppmanade till 
  
 144  
 Yttrande av JK till regeringen 18.1.1990 i ärende SK  
 8-90 
  i öppen och hemlig version, SAK  
 701391-0976, 
  löpnr 1, SÄPO:s arkiv 
 355 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 kritik mot försvarsmakten och stöd för socialismen. Uppgiften från år 1974 hade jämte andra uppgifter lämnats ut vid en personalkon- troll år 1982. JK yttrade om detta ärende. 
 Från säkerhetspolisen har påpekats att uppgiften från 1974 var en arbetsanteckning. När man fått fram tillräckligt mycket om en person för att registrera honom tar man för att få fram en bild av vad han har haft för sig med arbetsanteckningar från det första datumet. Registrering sker i allt fall inte numera endast för att någon har varit prenumerant. 
 145 
  
 I den öppna versionen av sitt yttrande sade sig JK inte ha kunnat konstatera att någon förts in i säkerhetspolisens register endast på grund av att han prenumererat på någon tidning. Tydligtvis be- dömde JK att arbetsanteckningen från år 1974 inte utgjorde någon registrering. Stark har inför kommissionen uppgett att han utgått från att arbetsanteckningarna utgjort noteringar som förvarades hos den polisman som gjort dem. 
 I december 1990 förklarade generaldirektören Johnson att han fann JK:s ståndpunkt att arbetsanteckningarna om perso- ners organisationstillhörighet inte var att bedöma som register nå- got överraskande. Shaw sade sig vara personligen ganska övertygad om att sådana arbetsanteckningar var att betrakta som register i grundlagens mening och alltså förbjudna. Trots detta skulle säkerhetspolisen, i avvaktan på att frågan klarades ut, fortsät- ta att föra arbetsanteckningar som tidigare. Däremot framhöll Valdez att arbetsanteckningarna inte fick datoriseras. 
 Shaw lät företa en intern utredning om de rättsliga aspek- terna på HT 19 arbetsanteckningar. Utredaren fann att arbetsan- teckningarna placerades under respektive persons namn och bilda- de en akt med det material som var känt om vederbörande. Akterna stod i bokstavsordning och var därför lätta att hitta. I den mån ar- betsanteckningarna på detta sätt var ordnade efter personnamn och därför sökbara, måste de enligt utredaren anses utgöra ett register. Och oavsett om anteckningarna var att bedöma som allmänna handlingar eller inte, stod de enligt hans uppfattning i strid med be- stämmelsen i regeringsformen 2 kap. 3 § första stycket om förbud mot åsiktsregistrering i ett  
 allmänt  
 register liksom med den special- reglering som gällde för säkerhetspolisens register. 
 Resultatet av utredningen hindrade inte att författningsskydds- roteln fortsatte att samla information om personer som eventuellt 
  
 145  
 Ibid. s.84 
 356 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 skulle kvalificera sig för registrering på grund av anknytning till nå- gon av de s.k. HT  
 19-organisationerna 
  i form av arbetsanteckningar som hölls centralt samlade i namnordning. Roteln fortsatte också att driva frågan om att i  
 elektroniska undersökningsdatabaser 
  
 (UBAS) få lägga in utredningsanteckningar, ett begrepp som om- fattade såväl arbetsanteckningar som spaningsanteckningar, dvs. sådana anteckningar som fördes för att följa upp tidigare okända personer och organisationer som kunde bedömas som potentiella säkerhetshot. Därigenom skulle det skapas möjlighet till en mer ef- fektiv bearbetning av materialet, eftersom en datorisering gav möj- lighet att sortera uppgifter på flera olika sätt. Rotelchefen hävdade att syftet med att samla in och bearbeta uppgifterna var att föra ut- redningarna framåt och inte att registrera enskildas politiska åsik- ter, varför registreringen inte kom i konflikt med förbudet mot åsiktsregistrering. 
 I januari 1993 beslöt en av huvudenhetscheferna att tre s.k. do- mäner rörande politiska rörelser skulle läggas upp i UBAS för upp- följning av vänsterextremistisk verksamhet, främst HT 19- organisationer (domän vänster), autonoma anarkister (domän an- arkism) respektive högerextremistisk verksamhet och brottslighet (domän höger). Och i november samma år beslutade Shaw att författningsskyddsroteln skulle få använda sig av UBAS för att föra och bearbeta elektroniska arbetsanteckningar. Noteringar i de ma- nuella arbetsanteckningarna skulle antingen föras över till UBAS eller, i den mån de låg inom ramen för vad som fick registreras, till- föras centralregistret. De manuella arbetsanteckningarna skulle därefter förstöras. I 1994 års arbetsordning reglerades införandet av uppgifter i UBAS på följande sätt. 
 Om utredning erfordras för att klarlägga, huruvida förutsätt- ningar för registrering i CR är uppfyllda, får anteckningar om personerna registreras i domän i författningsskyddets UBAS. Sådana registreringar i domänen ( 
 elektroniska arbetsanteck- ningar 
 ) ersätter systemet med manuella arbetsanteckningar. 
 Elektroniska arbetsanteckningar skall gallras så snart de inte längre behövs och senast efter 18 månader om nya uppgifter inte tillförts beträffande personen under tiden. 
 146 
  
 146  
 Gallringsfristen på 18 månader motiverades av författningsskyddets önskemål om att kunde följa upp årsvisa aktiviteter som t ex 30 novemberfirandet, årsmöten etc., PM 18.6.1993, SAK  
 001305-9373, 
  löpnr 1, s.78, SÄPO:s arkiv cit. efter Cummings. 
 357 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 I januari 1994 beslöts att anarkisterna inte skulle antecknas i en egen domän utan ingå i domän vänster. Enligt instruktionerna fick domän vänster innehålla uppgifter som kunde hänföras till väns- terextremism,  
 miljö-, 
  freds- eller djurbefrielseextremism samt and- ra former av politiskt extrema yttringar som kan kopplas till det vänsterpolitiska området. Högerextremism, rasism, främlingsfi- entlighet, revisionism och andra yttringar som kunde kopplas till det högerextrema området fick antecknas i domän höger. Vid an- teckningar om en persons tillhörighet till Wilson, KPML(r) och Di- rektdemokratiska sällskapet skulle personens status anges, t.ex. le- dare, styrelsemedlem, aktivist, medlem eller sympatisör. Löst sam- manhållna grupper skulle delas in i huvudområden under beteck- ningar som Gonzalez, Miljö, Antifa och Djur. I domän Sakob- jekt skulle antecknas förhållanden som det fanns anledning att be- vaka men inte tillräckliga skäl att registrera i centralregistret. 
 I UBAS infördes alla uppgifter som kunde antas vara relevanta: namn, adress, personnummer, organisationstillhörighet samt status inom organisationen liksom i förekommande fall personuppgifter om make (eller motsvarande). Det fanns även plats för längre text- avsnitt där uppgifter om karaktär, personprofil, internationella kontakter eller adresser där personen ifråga brukade uppehålla sig kunde införas. Uppgifterna i UBAS var sökbara på kriterier som namn, bostadsort eller tillhörighet till ett visst parti eller en viss miljö som fred eller djur. Behöriga att göra anteckningar och sökningar i domän vänster och höger var samtliga handläggare av författningsskyddsfrågor. 
 Några säkra belägg för att uppgifter som enbart rörde en persons politiska åskådning antecknades i UBAS har inte påträffats, men frågans fortsatta hantering ger anledning att anta att så kan ha varit fallet. År 1996 uppgick antalet anteckningar i UBAS till ca 1 400 i domän höger, ca 370 i domän vänster och knappt 200 i sakdomä- nen. Följande år hade det totala antalet anteckningar minskat, främst i domän höger (till ca 900). 
 Registernämnden, som inrättades år 1996 (se nedan) kom tidigt att intressera sig för UBAS. Den nytillträdde chefen för säkerhets- polisen Hanson beslöt i februari 1997 dels att det åsiktsre- gistreringsförbud som gällde för centralregistret även skulle gälla för UBAS, dels att förbjuda förandet av elektroniska eller manuella register över personer, i fall där förutsättningarna för registrering i centralregistret inte var uppfyllda. Och i december samma år med- delade han att författningsskyddets användande av UBAS skulle upphöra omedelbart. Det arbetsmaterial som fanns inlagt hade 
 358 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 skrivits ut på papper och överlämnats till respektive sektion för vi- dare bearbetning. För framtida förvaring av arbetsanteckningar skulle fortsättningsvis gälla följande: 
  
 - 
  
 individbaserad information på kvarvarande dokument från  
  
 UBAS-en 
  samt nytillkommande sådan information skall förva- ras av ansvarig handläggare för berört ämnesområde. 
  
 - 
  
 Informationen/uppgifterna om en person får förvaras samlat i mapp el. dyl. 
  
 - 
  
 Nämnda mappar el. dyl. får hållas sorterade i alfabetisk ord- ning eller på annat liknande sätt. 
  
 OBS! Någon form av kortregister eller löpande sammanställ- ning av uppgifter om en individ på en särskild handling får ej fö- rekomma. 
 147 
  
 Registernämnden berörde i sin utredning av personalkontrollen år 1998 arbetsanteckningarna. Nämnden konstaterade att det är svårt att fastställa tidpunkten för när en person första gången registreras i centralregistret, vilket förklarades med att säkerhetspolisen tidi- gare arbetade på det sättet att man gjorde arbetsanteckningar om personer innan dessa registrerades. Nämnden uttalade vidare att 
 sådana anteckningar, som alltså inte uppfyllde kraven för en förstagångsregistrering, kunde göras och behållas i flera år. I de fall SÄPO senare erhöll uppgifter som tillät att personen regi- strerades fördes dessa in i registret tillsammans med de tidigare gjorda arbetsanteckningarna, utan att det noterades vilken eller vilka av uppgifterna som låg till grund för förstagångsregistre- ringen.  
 148 
  
 Ordföranden för Registernämnden Lee Spak har för kom- missionen förklarat att nämnden inte känt till att arbetsanteckning- arna förvarats på ett sätt som gjort dem enkelt sökbara. 
 Sedan år 1999 förs arbetsanteckningar i säkerhetspolisens s.k.  
 analysdatabaser 
 , vilka betraktas som fristående register. Analysda- tabaserna innehåller underrättelser som är avsedda att bearbetas. Underrättelserna i analysdatabaserna inhämtas genom uppgifter från källor, genom spaning samt genom tvångsmedel. Personupp- 
  
 147  
 PM 10.12.1997 Handläggning av information från Författningsskyddets avslutade  
 UBAS-domäner; 
  se även PM 4.12.1997 Nedläggning av Författningsskyddets UBAS- domäner Höger, Vänster och SAK . P 55, SAK  
 001307-5478, 
  löpnr 1, SÄPO:s arkiv; cit ef- ter Cummings, 
  
 148  
 Registernämnden: Personalkontroll, s. 36 
 359 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 gifter antecknas, om uppgifterna behövs för behandlingens ända- mål. Bearbetad och bedömd information förs över till centralre- gistret, medan uppgifter som inte är nödvändiga gallras under ut- redningens gång. Uppgifter i en analysdatabas är tillgängliga för de befattningshavare som är behöriga att arbeta med det aktuella ären- det. En analysdatabas får inrättas först efter beslut av personupp- giftsombudet hos säkerhetspolisen. 
 Registernämnden konstaterade i en skrivelse till justitieministern hösten 2000 att det beträffande systemet för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning samt de fristående analysdatabaserna inte finns någon särskild beslutsordning för behandling av känsliga personuppgifter, motsvarande vad som gäller för centralregistret. Enligt Registernämndens uppfattning uppfyller de rutiner som är förknippade med användning av fristående analysdatabaser inom säkerhetspolisen de krav som personuppgiftslagen uppställer men de tillämpade arbetsrutinerna är enligt nämnden sådana att det finns anledning att utgå från att bestämmelserna i 5 § polisdatala- gen kan åsidosättas. Detta angavs delvis vara en följd av den teknis- ka utvecklingen. Från personuppgiftslagens synpunkter fann Regis- ternämnden inte heller anledning att invända mot systemet för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning men framhöll att det inom detta system finns ännu sämre möjligheter att iaktta före- skrifterna i 5 § polisdatalagen. 
 149 
  
 Skrivelsen har behandlats av Polisdatautredningen som i sitt be- tänkande föreslagit att en ny polisdatalag införes. Enligt utredning- en blir Registernämndens synpunkter tillräckligt beaktade genom de föreslagna bestämmelserna om behandling av personuppgifter. Dessa innebär bl.a. att den personuppgiftsansvarige skall vidta alla rimliga åtgärder för att rätta, blockera eller utplåna sådana person- uppgifter som är felaktiga med hänsyn till ändamålet med behand- lingen. 
 150 
  
 I vart fall före år 1999 förde säkerhetspolisen även andra former av personanknutna anteckningar, t.ex. förteckningar över lokala sympatisörer och medlemmar till någon organisation eller idérikt- ning. 
  
 149 
  
 Skrivelse 4.10.2000, 136/00, bilaga 2 i SOU 2001:92 
  
 150 
  
 SOU 2001:92 s. 236 f. 
  
 360 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Krigsfallsförteckningen 
 Under 1970- och  
 1980-talen 
  lade säkerhetspolisen inte ned något större arbete på beredskapsförteckningen. I verksamhetsplanering- en år 1988 angavs dock att sektionerna hade till uppgift att i sam- band med uppföljningen av de i respektive region boende, partisko- lade kommunisterna och de HT 19 registrerade personerna också hålla krigsfallsförteckningen aktuell. Och i en intern PM från år 1993 påpekades att säkerhetspolisen borde utarbeta en plan för att omhändertaga medborgare som på grund av sin politiska aktivitet eller på annan grund bedöms utgöra ett hot mot rikets säkerhet. Liksom i början av  
 1970-talet 
  var det personer tillhörande A- kategorin som skulle ägnas särskild uppmärksamhet i händelse av krig. 
 151  
 Till följd av att krigshotet dramatiskt minskade under 1990- talet blev frågan efter hand mindre aktuell. 
  
 7.3.5 
  
 Personalkontroll 
  
 Regelsystemet 
 År 1983 företogs vissa ändringar i personalkontrollkungörelsen. 
 152  
 Tre skyddsklasser (1 A, 1 B och 2) infördes mot tidigare två. 
 153  
 Kommunikationsregeln ändrades så att den enskilde hädanefter, oberoende av för vilken skyddsklass personalkontrollen gjordes, skulle ges möjlighet att kommentera registeruppgifterna innan de lämnades ut. Undantag från denna regel medgavs dels om personen därigenom skulle få kännedom om en uppgift för vilken sekretess gällde enligt någon annan bestämmelse än den om sekretess för po- lisregister, dels om myndigheten med regeringens tillåtelse un- derlåtit att underrätta denne om att han/hon var föremål för perso- nalkontroll (främst ärenden rörande krigsplacering). Vidare ersat- tes bestämmelsen om arbetsmarknadsorganisationernas medverkan i vissa ärenden med en regel om att frågor som rörde omplacering 
  
 151 
  
 PM ang. krigsfallsförteckning 17.6.1993, SK 7/93, SÄPO:s arkiv 
  
 152 
  
 SFS 1983:764 
  
 153 
  
 Skyddsklass 1 A, om befattningshavaren i stor omfattning får del av sådana sekretess- belagda uppgifter av synnerlig betydelse för rikets säkerhet som berör en större eller särskilt väsentlig del av totalförsvaret, skyddsklass 1 B, om befattningshavaren annars i en omfatt- ning som inte är obetydlig får del av sekretessbelagda uppgifter av synnerlig betydelse för ri- kets säkerhet, skyddsklass 2, om befattningshavaren antingen i obetydlig omfattning får del av sekretessbelagda uppgifter av synnerlig betydelse för rikets säkerhet eller i en omfattning som inte är ringa får del av andra sekretessbelagda uppgifter av betydelse för rikets säkerhet. 
  
 361 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 och avskedande skulle avgöras i förhandlingar mellan den personal- kontrollerande myndigheten och företrädare för den berörda orga- nisationen. 
 År 1993 gjordes en ytterligare ändring i personalkontrollkungö- relsen som innebar en förstärkning av den enskildes rätt till kom- municering av registeruppgifter. 
 154  
 Även om sekretess förelåg, skul- le den som uppgiften avsåg ges tillfälle att yttra sig över uppgiften innan denna lämnades ut, om hans intresse av att få yttra sig skäli- gen borde ha företräde framför det intresse som sekretessen skulle skydda. 
 1996 års säkerhetsskyddslag 
 Genom säkerhetsskyddslagen (1996:627), som trädde i kraft den 1 juli 1996, upphävdes bl.a. personalkontrollkungörelsen. 
 155  
 I sak in- nebär lagen bl.a. att bestämmelserna om personalkontroll skall om- fatta anställda även vid kommunerna och landstingen, de offentligt ägda företagen och, i ökad omfattning, enskilda företag. Under vis- sa förutsättningar får registerkontroll göras efter framställning från en annan stat eller en mellanfolklig organisation i vilken Sverige är medlem. Vissa benämningar har ändrats. Så har begreppet infiltra- tionsskydd ersatts med säkerhetsprövning, personalkontroll med registerkontroll och skyddsklass med säkerhetsklass. 
 Säkerhetsprövning skall göras innan en person genom anställ- ning eller på annat sätt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet eller anlitas för sysslor som är viktiga för skyddet mot terrorism. Prövningen skall klarlägga om personen kan antas vara lojal mot de intressen som skyddas genom lagen och även i öv- rigt är pålitlig från säkerhetssynpunkt. Säkerhetsprövningen skall bestå i en allsidig bedömning, varvid man i möjligaste mån bör skaffa sig en bild av personens allmänna livssituation och levnads- bakgrund, bl.a. genom referenser och merithandlingar. Säkerhets- prövningen skall i vissa fall även omfatta registerkontroll. 
 Antalet säkerhetsklasser är oförändrat tre men betecknade 1, 2 och 3. Säkerhetsklasserna 1 och 2 överensstämmer i huvudsak med skyddsklasserna 1A och 1B medan förutsättningarna för säkerhets- klass 3 getts en annan utformning än den tidigare skyddsklass 2 i 
  
 154 
  
 SFS 1993:984. 
  
 155 
  
 Prop. 1995/96:129 
  
 362 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 syfte att minska antalet kontrollerade. 
 156  
 Med undantag för den re- gisterkontroll som utförs för riksdagsförvaltningen bestämmer re- geringen om säkerhetsklassplacering av tjänster. I säkerhetsskydds- förordningen (1996:633) har regeringen delegerat denna beslutan- derätt till ett stort antal myndigheter. 
 Vid registerkontroll för säkerhetsklass 1 och 2 får varje uppgift som finns tillgänglig i polisregister om den kontrollerade och, om det är oundgängligen nödvändigt, om dennes make eller sambo lämnas ut. Vidare skall en särskild personutredning genomföras, omfattande bl.a. en undersökning av den kontrollerades ekonomis- ka förhållanden. Vid registerkontroll för säkerhetsklass 3 får – efter en lagändring år 1998 – lämnas ut uppgifter i belastningsregistret, misstankeregistret,  
 SÄPO-registret 
  och uppgifter som annars be- handlas hos säkerhetspolisen. 
 157  
 Om det finns synnerliga skäl, får regeringen i ett enskilt fall besluta om utlämnande även av andra uppgifter. Särskilda bestämmelser gäller för registerkontroll som motiveras av intresset av skydd mot terrorism. En förutsättning för att en uppgift skall få lämnas ut är att den kan antas ha betydelse för prövningen av den kontrollerades pålitlighet från säkerhetssyn- punkt. Denna relevansprövning innebär bl.a. att uppgifter om baga- tellartade förseelser och brott inte skall lämnas ut. I propositionen anges också att äldre uppgifter om någons politiska hemvist alltid bör bedömas med särskild försiktighet. 
 158 
  
 Varken registerkontroll eller särskild personutredning får genomföras utan att den som är föremål för säkerhetsprövning har gett sitt samtycke till detta. RPS är dessutom ålagd att hålla ett per- sonligt samtal med samtliga personer som är avsedda för en anställ- ning som har placerats i säkerhetsklass 1, om det behövs gäller detta även för anställningar som är placerade i säkerhetsklass 2. 
 159  
 Bestämmelsen om kommunicering av uppgifter som är aktuella att lämnas ut har getts en vidare tillämpning. Även om sekretess gäller enligt någon annan bestämmelse i sekretesslagen än 7 kap. 17 §, skall den som uppgiften avser ges tillfälle att yttra sig om hans in- tresse av att få yttra sig skäligen bör ha företräde framför det in- tresse som sekretessen skall skydda. 
  
 156  
 Säkerhetsklass 3 avser befattningar där den anställde i övrigt får del av uppgifter som omfattas av sekretess och som är av betydelse för rikets säkerhet, om ett röjande av uppgif- 
 terna kan antas medföra men för rikets säkerhet som inte endast är ringa; jfr a. prop. s. 42.  
 157  
 SFS 1998:625. 
  
 158  
 Prop. 1995/96:129 s. 58. En sådan ordning torde ha tillämpats redan på  
 1970-talet. 
  
 159  
 För anställda i säkerhetsklass 1 gäller att de skall vara föremål för förnyad registerkontroll minst vart femte år. Ett samtycke till registerkontroll och särskild personutredning anses gälla också förnyade kontroller och utredningar så länge som den kontrollerade skall inneha samma anställning. 
 363 
 Polisiär säkerhetstjänst SOU 2002:87 
 Utlämnandet av spontanuppgifter regleras i säkerhetsskyddsför- ordningen. 
 För att pröva frågor om utlämnande av uppgifter från polisre- gistren och uppgifter som framkommit genom särskild personut- redning inrättades en särskild myndighet,  
 Registernämnden 
 . Nämn- den har också till uppgift att följa säkerhetspolisens registrering av uppgifter i polisregister. Ledamöterna utses av regeringen. Nämn- den består f.n. av en ordförande och en vice ordförande, som är ju- rister, samt ytterligare tre ledamöter. För att nämnden skall kunna besluta i registerkontrollärenden krävs att minst fyra ledamöter (inklusive ordföranden) är närvarande och eniga om beslutet. Om det råder oenighet i ett ärende kan ordföranden - om han anser att den aktuella uppgiften bör lämnas ut - hänskjuta beslutet till reger- ingen för avgörande. 
 160 
  
 Alltjämt gäller att det är den myndighet eller det företag som be- gärt registerkontrollen som självständigt beslutar om vederbörande skall anlitas för den verksamhet som föranlett kontrollen. Utläm- nande av uppgifter vid registerkontroll skall alltså inte automatiskt innebära att en person diskvalificeras för den tilltänkta tjänsten. När ett ärende är avgjort är myndigheten ålagd att återlämna hand- lingar som tillsänts myndigheten från RPS. 
 Om det vid en statlig myndighet framkommer att en redan an- ställd måste anses olämplig från säkerhetssynpunkt för sin befatt- ning åligger det enligt säkerhetsskyddsförordningen myndigheten att anmäla detta till regeringen. 
 Antalet skyddsklassade tjänster år 1989 har uppskattats till 411 000 st. Av dessa tillhörde 1000 tjänster skyddsklass 1 A och 10 000 tjänster skyddsklass 1 B. Övriga 400 000 tjänster hänfördes till skyddsklass 2. 
 161  
 Bland skyddsklass  
 2-befattningarna 
  dominera- de de militära krigsplaceringarna. Ambassadören Garcia, som i slutet av  
 1980-talet 
  utredde säkerhetspolisens arbetsmetoder, häv- dade att många myndigheter använt personalkontrollen som ett urvalsinstrument vid tjänstetillsättning och att detta medfört att dessa personalkontrollerar betydligt fler personer än vad reglerna egentligen medger. Han ansåg att antalet tjänster i skyddsklass 2 borde kunna minskas. 
 162  
  
 SÄPO-kommittén 
  gick på samma linje och 
  
 160 
  
 Förordning (1996:730) med instruktion för Registernämnden 
  
 161 
  
 SOU 1990:51, s.236. (SOU 1994:149, s. 86). 
  
 162 
  
 SOU 1989:18, s. 95. År 1988 uppmärksammades det att det statliga dataföretaget DAFA hade placerat alla sina tjänster i skyddsklass och att en person avskedats trots att han i tjäns- ten inte hade tillgång till känsligt material. Fallet diskuterades i riksdagen, Riksdagsprotokoll 1988/89:36, s.  
  
 42-44. 
  Registernämnden har sedermera funnit att det inte fanns skäl till att ha den aktuella tjänsten placerad i skyddsklass, Personalkontroll II s. 120 ff. 
 364 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 föreslog att myndigheterna, under regeringens överinseende, kri- tiskt skulle granska sina i skyddsklass 2 placerade befattningar för att om möjligt minska antalet. 
 163  
 Antalet sådana befattningar mins- kade också under  
 1990-talet, 
  men då huvudsakligen som en följd av neddragningar inom försvarets krigsorganisation. 
 164 
  
 Utlämnandepraxis 
 Under hösten 1979 kom det svenska personalkontrollsystemet åter att debatteras i massmedierna med anledning av de följder som en personalkontroll fått i ett enskilt fall. Det rörde Molina som hade fått arbete som vikarierande museitekniker på Marinmu- seet i Karlskrona, som ligger i anslutning till flottbasen där. Kort tid efter anställningen hade han ombetts att lämna arbetsplatsen i avvaktan på resultatet av personalkontrollen. Han blev sedermera upplyst om att utfallet av kontrollen utgjorde hinder mot att han anställdes. Strickland fall togs upp av sedermera professorn i rättsve- tenskap Cordova som skarpt kritiserade säkerhetspolisens övervakning av politiska extremister. RPS:s styrelse informerades vid flera sammanträden om de vänsterextremistiska partierna och diskuterade rådande registreringspraxis. Möjligen ledde diskussio- nerna till en något mer restriktiv praxis vid utlämnande av register- uppgifter för personalkontrollen såvitt avsåg kårvalskandidater. 
 Antalet fall i vilka uppgifter rörande vänsterextremister lämnades ut vid personalkontroll varierade under åren  
 1980-89 
  från som lägst 32 (år 1989) till som mest 190 (år 1986, då en omkontroll skedde av krigsorganisationen) och under  
 1990-talets 
  första hälft mellan som lägst nio (år 1993/1994) och som mest 17 (år 1992). Motsvarande årliga antal beträffande utlämning av uppgifter rörande högerex- tremister låg under  
 1980-talet 
  mellan som lägst två (åren 1980 och 1987) och som mest sju (år 1988) och under  
 1990-talets 
  första hälft mellan som lägst ett (år 1991) och som mest nio (år 1993/94 och första halvåret 1995). Då det för åren  
 1972-1974 
  saknas statistiska uppgifter går det inte ange någon exakt siffra på hur många vänster- respektive högerärenden som blev föremål för utlämnande under åren  
 1970-1996. 
  I runda tal torde det emellertid röra sig om ungefär 2 500 ärenden rörande vänsterextremister och ungefär 150 ärenden rörande högerextremister. Ungefär en fjärdedel av dessa ärenden (680 stycken) har varit föremål för granskning i Registernämndens 
  
 163 
  
 SOU 1990:51 s. 239. 
  
 164 
  
 SOU 1994:149 s. 86 
  
 365 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 utredningar. Under åren  
 1997-2001 
  har det totala antalet utlämnade uppgifter vid registerkontroll årligen uppgått till mellan nio och 46, varav endast en mindre del innefattar politisk belastning. 
 165 
  
 Kommissionen har funnit det vara av intresse att detaljgranska den utlämnandepraxis som tillämpades av RPS:s styrelse. Som ex- empel har valts ett sammanträde med styrelsen i oktober 1987. Av de 17 ärenden som avsåg uppgifter om politisk aktivitet har 12 åter- funnits i säkerhetspolisens arkiv. I flertalet av dessa fall avsåg regis- teruppgifterna att den kontrollerade varit upptagen som kandidat i val för SKP eller KPML(r). Förutom uppgifter om kandidaturer fanns noteringar om att de kontrollerade varit studiedagsansvariga eller kontaktmän eller hade medverkat i bostads- eller driftsceller eller vid sommarläger. De flesta personalkontrollerna gällde krigs- placeringar för befattningar i skyddsklass 2 och resulterade i att ve- derbörande inte antogs för den avsedda befattningen. 
 I tre fall godkändes de kontrollerade trots att uppgifter lämnats ut om dem. En person, som var registrerad som kontaktman, talare och ledande vid en avdelning inom KPML(r) åren  
 1979-83 
  godkän- des som lokledare, då tjänsten enligt besked från SJ inte behövde vara skyddsklassad. De båda andra godkändes för krigsplacering i befattning i skyddsklass 2. En av dem var upptagen som KFML(r)- kandidat (16:e namn) vid ett landstingsval i början av  
 1970-talet 
  och hade spelat i partiets fotbollslag Röda Stjärnan omkring år 1980. Den andre hade varit aktiv för RMF under  
 1970-talet 
  (med- lem i bostadscell, kommunalfullmäktigekandidat samt därefter som kontaktman för SP:s bokhandel Röda Rummet). 
 Förutom krigsplaceringsärendena lämnades uppgifter ut i ett par fall som rörde personer som var avsedda för skyddsklassade arbe- ten. Det ena fallet avsåg ett  
 SUA-arbete, 
  där sökanden år 1979 varit upptagen som första kandidat för SKP vid ett landstingsval. Han antogs inte till tjänsten. Den andra personen som inte godkändes hade under åren  
 1982-85 
  ingått i styrelsen för en av SKP:s lokalav- delningar samt varit uppsatt som kandidat vid val till riksdag och landsting. 
 Någon kommunicering av uppgifter om politisk belastning med den kontrollerade förekom i regel inte förrän i slutet av 1990- talet. Den huvudsakliga anledningen till detta torde som nämnts ha varit risken att regeringens kvalificerat hemliga registreringsföre- 
  
 165  
 Registernämndens verksamhetsberättelse för år 2001. I nämndens verksamhetsberättelse för år 1999 sägs att det i ett antal fall lämnats ut uppgift om att en kontrollerad tillhör nå- gon högerextremistisk grupp och visat sig vara intresserad av att delta i verksamheter där va- pen brukas. 
 366 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 skrifter därmed skulle ha avslöjats och därmed säkerhetspolisens framtida verksamhet kunnat skadas. Sedan de särskilda föreskrif- terna upphävts i slutet av år 1998 tillämpas kommunicering i betyd- ligt större utsträckning än tidigare. Under år 2001 fick således samtliga kontrollerade personer utom en tillfälle att yttra sig angå- ende uppgifter som framkommit vid registerkontroll. 
  
 7.4 
  
 Sammanfattning och bedömning 
  
 I samband med andra världskrigets slut gav regeringen säkerhetspo- lisen direktiv om att kommunistövervakningen skulle upphöra. Endast personer med anknytning till partiet som kunde misstänkas för brott mot rikets säkerhet fick fortsättningsvis övervakas och registreras. De första efterkrigsåren ägnade sig säkerhetspolisen främst åt att städa upp efter beredskapsåren. Efter Pragkuppen år 1948 återupptogs övervakningen av kommunisterna. Ända fram till mitten av  
 1960-talet 
  stod SKP och andra kommunistdominerade el- ler (misstänkt) kommunistinfiltrerade organisationer i centrum för säkerhetspolisens intresse. Säkerhetspolisen studerade noga alla förhållanden rörande SKP som man fann relevanta. Säkerhetspoli- sen torde visserligen ha utgått från att flertalet kommunister var nationellt pålitliga. Men man räknade med att inom den stora grupp som sympatiserade med partiet fanns en kärna av personer som i ett krisläge eller i krig skulle gå Sovjetunionens ärenden. För att finna dessa personer ansåg man sig behöva så långt möjligt kartläg- ga samtliga kommunister för att sedan ur detta material försöka vaska fram dem som kunde bedömas som farliga. 
 Såvitt avser den breda inhämtningen av namn på kommunister och (misstänkta) kommunistsympatisörer får man anse att säker- hetspolisen var framgångsrik i sina ansträngningar. Fler än hundra- tusen personer registrerades av nämnda skäl, stundom på ganska lösa grunder. Sämre var det med bearbetningen av materialet. Sä- kert bidrog bristande resurser och otillräcklig kompetens hos be- fattningshavarna till att så blev fallet. Men det förefaller som om man var ganska nöjd med att på ett tämligen ytligt plan samla på sig mer och mer information. De spionavslöjanden som gjordes under 1950- och  
 1960-talen 
  saknade samband med denna generella kom- munistövervakning. Den stora informationsinsamlingens främsta syfte och resultat blev i stället att man genom en efter hand alltmer utbyggd personalkontroll kunde förhindra att kommunister place- rades i befattningar av särskild betydelse för totalförsvaret. Vid tvi- 
 367 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 velsmål prioriterades här statens säkerhet på den enskildes bekost- nad. 
 I mitten av  
 1960-talet 
  blev SKP allt mindre intressant för säker- hetspolisen framför allt till följd av avstaliniseringen av partiets politik. Tillkomsten av 1969 års personalkontrollkungörelse med dess förbud mot åsiktsregistrering innebar slutet på den breda övervakningen av det svenska kommunistpartiet, som vid denna tid bytt namn till VPK. I stället koncentrerades säkerhetspolisens kontrasubversiva verksamhet på de revolutionära marxist- leninistiska och trotskistiska rörelserna. Hit räknades inledningsvis också  
 FNL-rörelsen. 
  Redan det förhållandet att revolutionärerna var så mycket färre än de traditionella kommunisterna medförde att övervakningen av dessa grupper inte blev lika omfattande som tidi- gare. Men också här fanns en klar strävan från säkerhetspolisens sida att så långt möjligt kartlägga verksamheten och medlemmar- na/sympatisörerna, delvis på bekostnad av bearbetning och analys. Inte heller denna övervakning ledde fram till några åtal för brott mot rikets säkerhet. Däremot hölls många vänsterrevolutionärer genom personalkontrollen borta från säkerhetskänsliga befattning- ar. 
 Efter ett drygt decennium ebbade vänstervågen ut. De nazistiska och fascistiska grupperingar som alltsedan andra världskrigets slut spelat en tämligen obetydlig roll i säkerhetspolisens verksamhet började från slutet av  
 1970-talet 
  att samla flera anhängare. Även om skarorna av nazister och rasister inte var särskilt stora, kom deras inte sällan grovt kriminella verksamhet att påkalla en intensiv upp- märksamhet från såväl säkerhetspolisens som den öppna polisens sida. Också anarkister och de, delvis som en reaktion på nazisternas framfart, bildade s.k. autonoma nätverken av t.ex.  
 anti-fascister, 
  militanta veganer och globaliseringsmotståndare har utnyttjat sig av våld, hot och skadegörelse och därmed tilldragit sig polisiärt in- tresse. I samarbete med den öppna polisen har säkerhetspolisen kunnat förhindra, upptäcka och beivra brott av personer inom des- sa grupper. 
 Det finns skäl att framhålla att kontrasubversion, eller med da- gens terminologi författningsskydd, endast utgjort en del av säker- hetspolisens verksamhet. Omfattningen av de resurser man lagt ned på detta arbetsfält har växlat över åren, men torde inte någon gång under efterkrigstiden ha dominerat verksamheten. Utredning- ar om spioneri och olovlig underrättelseverksamhet, antiterrorism och preventiva åtgärder (tekniskt säkerhetsskydd och utbildning) har varit och är kärnan i säkerhetspolisens verksamhet. 
 368 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 7.4.1 
  
 Inhämtningsmetoder 
  
 Den kvantitativt mest betydelsefulla inhämtningsmetoden torde genom åren ha varit  
 inre spaning 
 , dvs. registerslagningar och infor- mationsutbyte inom säkerhetspolisen samt studium av öppna källor såsom tidningar, böcker, propagandamaterial, radioprogram och, på senare tid, Internet. Beträffande många av de organisationer och personer som säkerhetspolisen hållit ögonen på har inre spaning va- rit den enda eller i vart fall helt dominerande inhämtningsmetoden. De uppgifter som därigenom inhämtats har i stor utsträckning spa- rats i personakter. Själva studiet av det öppna materialet är givetvis inte integritetskränkande, men lagringen under de omskrivnas namn aktualiserar de problem som är förknippade med alla person- register. 
  
 Yttre spaning 
 , dvs. skuggning av personer, spaning från fasta ob- servationsposter och övervakning av offentliga möten och demon- strationer, inbegripet fotografering och ljudbands- och videoin- spelningar, har också alltid varit ett betydelsefullt sätt för säker- hetspolisen att skaffa information, ofta då i kombination med and- ra inhämtningsmetoder. Särskilt skuggning och fast spaning är emellertid mycket resurskrävande metoder, varför de måste utnytt- jas med återhållsamhet. 
 Några särskilda författningsbestämmelser som reglerar förut- sättningarna för yttre spaning finns inte; det krävs exempelvis inte någon brottsmisstanke. Något skydd mot visuell observation av det slag som innefattas i yttre spaning kan inte heller läsas in i de bin- dande reglerna i 2 kap. regeringsformen. 
 166  
 Europarådets kommis- sion för de mänskliga rättigheterna har emellertid uttalat att det inte kan råda någon tvekan om att insamling av personlig informa- tion genom organiserad spaningsverksamhet (organised operation of surveillance – watching) innebär en kränkning av privatlivet. 
 167  
 Det torde särskilt gälla spaningsåtgärder som skuggning och fast spaning mot en bostad. Handlingar som den enskilde utför i offentlighetens ljus, t.ex. i samband med demonstrationer, skulle däremot inte åtnjuta samma skydd mot övervakning. 
 168 
  
 Liksom inom all polisverksamhet spelar  
 förtroliga meddelare  
 en viktig roll i säkerhetspolisens arbete. De kan vara allt från personer 
  
 166 
  
 Williams: Polisens rättsliga befogenheter vid spaning, s. 169 
  
 167 
  
 Ibid. s. 114 
  
 168 
  
 Ibid. s. 166 f. Buggningsutredningen har ansett att det finns skäl som talar för att polisens användning av dolda handmanövrerade videokameror borde regleras; SOU 1998:46 s. 350. 
  
 369 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 som spontant lämnar information vid något tillfälle och personer som uppmanas hålla ögonen öppna, t.ex. taxichaufförer och ho- tellpersonal, till mera systematiska kontakter med personer, som ofta finns inom eller i närheten av den övervakade miljön eller rent- av infiltrerats i denna. Som framgått har säkerhetspolisen utnyttjat sig av förtroliga meddelare av alla dessa slag. Förtroliga meddelare är rörliga, relativt billiga och kan styras mot ett specifikt mål. Sam- tidigt kan de vara svåra att hantera och kontrollera. 
 I den internationella debatten har det hävdats att av de metoder som säkerhetspolisen använder är utnyttjandet av informatörer både den mest produktiva och den mest problematiska. Använd- ningen av meddelare kan utgöra ett väl så stort intrång i privatlivet som exempelvis telefonavlyssning och är moraliskt betydligt mer komplicerad, eftersom meddelaren kan utnyttja manipulation och falskhet. Säkerhetstjänsten kan dessutom tvingas underlåta att ingripa mot brottslig verksamhet som man fått kännedom om med hänsyn till meddelarens säkerhet. Trots detta är användningen av meddelare till skillnad från utnyttjandet av tvångsmedel inte före- mål för någon domstolsprövning. Ett skäl härtill är den mycket stränga sekretess som omger meddelarna. Det har också framhållits att personer som engagerar sig i denna typ av verksamhet tenderar att vara psykologiska undantagsmänniskor. En meddelare kan ock- så utvecklas till en  
 agent provocateur 
 , som aktivt söker initiera kri- minell och moraliskt tvivelaktig aktivitet för att kompromettera den organisation eller den person som han inhämtar uppgifter om. 
 169 
  
 Inte heller den svenska säkerhetspolisens användning av förtroli- ga meddelare är författningsreglerad. I normalfallet torde det an- komma på den enskilde polisen att skaffa de kontakter som han an- ser sig ha behov av och hantera dessa på lämpligt sätt. Ofta är med- delarens identitet känd endast för denne källdrivare och dennes närmaste chef. I vissa, särskilt kvalificerade fall krävs emellertid att huvudenhetschef eller  
 SÄPO-chefen 
  fattar beslut om anlitande av en meddelare. Numera upprättas en källdrivningsplan vari mål, me- del och kostnader anges för varje källa. 
 Det är naturligtvis av avgörande betydelse att meddelarnas upp- gifter är korrekta. Säkerhetspolisen försöker normalt värdera de uppgifter som kommer in med hjälp av andra källor, vad som tidi- gare är känt samt uppgifternas och uppgiftslämnarens karaktär. Ett 
  
 169  
 Kennedy: Policing Politics. Security Intelligence and the Liberal Democratic State s. 154 f och Lustgarten/Farmer: In from the Cold. National Security and Parliamentary Democracy s.  
 87-103 
  
 370 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 system med graderade beteckningar för att karaktärisera en källa och de upplysningar denne lämnar har tillämpats sedan länge. 
 170  
 Gjorda erfarenheter visar att de förtroliga meddelare som säker- hetspolisen använt sig av sedan år 1945 i flertalet fall visat sig vara trovärdiga. Från försvarsstaben inkom dock under åren  
 1948-50 
  meddelaruppgifter som polisen betraktade med skepsis men ändå använde bl.a. i motiveringar för telefonkontroll. Brister har även fö- rekommit i sektionernas utnyttjande av meddelare. De har haft svårt att bedöma meddelarnas trovärdighet på grund av att de inte kunnat stämma av uppgifterna med vad som framkommit genom telefonavlyssning och har dessutom sällan haft tillgång till den sam- lade bilden. Ibland förefaller det som om säkerhetspolisen använt sig av uppgifter som man bedömt som mindre trovärdiga för att motivera framställningar om telefonkontroll. I vissa av dessa fall har dock situationen varit sådan att uppgifterna, om än tvivelaktiga, varit av så allvarlig karaktär att det skulle ha varit fel att inte reagera på dem. 
 Under de senaste decennierna torde meddelarna regelmässigt inte ha fått betalt för sina tjänster (annat än ersättning för utlägg och någon icke pekuniär uppmuntran), eftersom det anses att en person som lämnar upplysningar mot pengar generellt sett är mind- re pålitlig än den som ställer upp av andra skäl. Tidigare var det emellertid inte helt ovanligt att fasta meddelare kunde få kontant betalning för varje rapport. I något fall utgick rentav ett månatligt arvode. 
 Som nämnts kan det förekomma att förtroliga meddelare i denna sin verksamhet gör sig skyldiga till brottsliga eller oetiska beteen- den. Exempel har lämnats på att internt material olovligen tillgri- pits från organisationer och enskilda. En annan situation föreligger då meddelaren, t.ex. en posttjänsteman eller en journalist, under författningsenlig tystnadsplikt fått tillgång till material och sedan lämnat uppgifterna vidare till säkerhetspolisen. En meddelare i en övervakad organisation kan också för att behålla sin trovärdighet bland kamraterna anse sig tvingad att delta i brottsliga handlingar, något som blivit vanligare under de senaste tio åren. Några säkra fall av direkt brottsprovokation, t.ex. för att misskreditera den övervakade gruppen, har inte påträffats. I vissa fall måste källdriva- ren rimligtvis ha insett att meddelaren handlat utanför lagens rå- 
  
 170  
 Dessa är numera följande. Angående källan: A – fullt tillförlitlig, B – vanligen tillförlitlig och C – tillförlitligheten kan inte bedömas; angående uppgifterna: 1 – belagd, 2 – trovärdig och 3 – tvivelaktig. 
 371 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 märken men inte reagerat därpå. I andra fall kan säkerhetspolisen rentav ha uppmanat meddelaren att delta i brott för att inte röja sig. 
 Trots det starka källskydd som förtroliga meddelare åtnjuter, kan en meddelare utsättas för faror. Ett avslöjande kan medföra re- pressalier av fysisk och psykisk art och risken för ett avslöjande måste i sig vara påfrestande. Men också att kanske under lång tid rapportera om personer med vilka man upprätthåller vänskapliga relationer torde fresta på det psykiska välbefinnandet. 
 Den integritetskränkning som användningen av förtroliga med- delare innebär för den övervakade kan vara mycket stor. Särskilt fram till början av  
 1960-talet 
  förekom det att vissa meddelare utför- ligt rapporterade om övervakningsobjektens intima personliga för- hållanden. Kommissionen har påträffat flera fall där ett urskilj- ningslöst inhämtande av kränkande uppgifter förekommit. Det framstår som anmärkningsvärt att säkerhetspolisen inte tycks ha reagerat på och satt stopp för vidare rapportering av sådana, för övervakningens syfte ofta rimligtvis helt betydelselösa uppgifter. Även senare har det, dock mera undantagsvis, förekommit att mycket personliga uppgifter om de övervakade har rapporterats och sparats. Den omständigheten att en person utger sig för att vara meningsfrände och kanske vän med den övervakade och där- igenom får del av dennes oförblommerade synpunkter, uttalanden som sedan rapporteras till säkerhetspolisen och där tas till vara, får också rent allmänt betraktas som integritetskränkande. Särskilt känslig är användningen av infiltratörer. Som Carter framhöll redan år 1975 framstår alltid infiltration i politiska och andra sammanslut- ningar, som inte är olagliga, som en kränkning av den föreningsfri- het som är tillförsäkrad svenska medborgare. 
 171  
 Såvitt kommissio- nen kunnat finna använder säkerhetspolisen infiltratörer i mycket begränsad utsträckning och då endast i sådana sammanhang där man på goda grunder befarar att allvarlig brottslighet är för handen. 
 Sammanfattningsvis kan det konstateras att olika omständighe- ter talar för en viss återhållsamhet vid användning av förtroliga meddelare. Därmed är självklart inte sagt att säkerhetspolisen – lika litet som den öppna polisen – kan undvara denna inhämtningsme- tod. 
 En av säkerhetspolisens mest betydelsefulla inhämtningsmetoder har varit  
 hemlig teleavlyssning 
 . Detta är ett mycket ingripande tvångsmedel och förutsättningarna för dess användande är noga preciserade i lag (27 kap. RB och 1952 års lag om tvångsmedel i vis- 
  
 171  
 JO:s ämbetsberättelse 1975 s. 167 
 372 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 sa brottmål), se närmare 5 kap. Som framgått krävs i princip alltid domstols tillstånd. Det skall föreligga skälig misstanke mot en viss person med avseende på ett visst brott, i regel av mycket allvarligt slag. Vidare förutsätts att avlyssningen skall vara av synnerlig vikt för utredningen. Och den får endast rikta sig mot en teleadress som innehas eller annars kan komma att användas av den misstänk- te. Ett tillstånd ges för en begränsad tid, numera högst en månad, men med möjlighet till förlängning. 
 Telefonavlyssning bedöms som en värdefull källa, eftersom in- formationen kommer säkerhetspolisen till del utan mellanhänder. Samtidigt är man på det klara med att de avlyssnade ofta är med- vetna om att linjen kan vara avlyssnad och därför kan försöka ma- nipulera polisen. År 2001 konstaterade säkerhetspolisen att hemlig teleavlyssning i första hand används som inhämtningsmetod för underrättelseinformation i rent förebyggande syfte. Bland förde- larna nämndes att avlyssningarna gav exklusiv underrättelseinfor- mation, var utmärkta verktyg för kartläggning och gav god person- kännedom. 
 172  
 Det skall dock framhållas att hemlig teleavlyssning är en mycket resurskrävande metod och därför måste utnyttjas selek- tivt. 
 Som framgått telefonavlyssnades efter medgivande av domstol under 1950- och  
 1960-talen 
  ett antal ledande svenska kommunister. (Några fall där telefonkontroll använts utan domstols tillstånd har inte påträffats.) Brottsmisstanken var regelmässigt spioneri men i några fall även olovlig underrättelseverksamhet för någon öststats räkning. Avlyssningen riktades inte endast mot de misstänktas hemtelefoner utan i flera fall också mot telefoner på deras arbets- platser. Härigenom kom SKP:s partikansli och en rad andra organi- sationer och företag med anknytning till partiet att avlyssnas, inte sällan med hänvisning till misstankar mot olika personer. Avlyss- ningen pågick ofta under lång tid. Exempelvis var såväl partikansli- ets telefonväxel som telefoner hos det kommunistiska ungdoms- förbundet i Stockholm nästan oavbrutet föremål för avlyssning i över 15 år. Inte i något fall ledde avlyssningsoperationerna till åtal. 
 Från slutet av  
 1960-talet 
  och fram till mitten av  
 1970-talet 
  var det i stället främst personer inom den revolutionära vänstern, sär- skilt inom KFML och KFML(r), som utsattes för telefonkontroll. Brottsmisstankarna torde i dessa fall i regel ha avsett förberedelse eller stämpling till uppror och i flera fall också tagande av utländskt understöd. I åtskilliga fall framgår det emellertid inte uttryckligen 
  
 172  
 Översyn av hemlig teleavlyssning (HTA) som inhämtningsmetod, 16.1.2001, SH 1239- 00, SÄPO:s arkiv 
 373 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 av dokumentationen vilken brottsmisstanke som legat till grund för beslutet. Såvitt avsåg personer inom den svenska Rubio sen gällde misstankarna spioneri eller förberedelse därtill, förbere- delse till sabotage eller förberedelse alternativt stämpling till all- mänfarlig ödeläggelse. Också under denna tid gavs tillstånd till tele- fonavlyssning inte bara mot de misstänktas hemtelefoner utan ock- så i åtskilliga fall mot telefoner som de eljest kunde antas använda. Till följd härav kom kontorstelefoner i åtskilliga av KFML/SKP:s och KFML(r):s lokaler liksom telefoner hos till dessa organisatio- ner mer eller mindre fast anknutna verksamheter i Stockholm och Göteborg att vara föremål för avlyssning. Avlyssningstillstånden förlängdes regelmässigt och kontrollen kunde sträcka sig över flera år. Troligen hade de fortgått än längre, om inte verksamheten avslöjats sommaren 1975. Sålunda var t.ex. telefoner i KFML(r):s expedition på Allhelgonagatan i Stockholm och  
 FNL-rörelsens 
  lokaler på Pålsundsgatan i Stockholm utsatta för avlyssning i omkring fyra år. Inte heller dessa avlyssningsoperationer ledde i något fall till åtal. 
 Under  
 1980-talet 
  förekom några enstaka fall av telefonavlyssning mot högerextremister med anledning av allvarliga brottsmisstankar; dock kom inga åtal till stånd. Sedan början av  
 1990-talet 
  har säker- hetspolisen fått tillstånd till hemlig teleavlyssning mot ett stort an- tal personer inom högerextremistiska, anarkistiska och autonoma miljöer. Brottsmisstankarna har främst avsett olovlig kårverksam- het men beträffande anarkisterna/de autonoma även gällt allmän- farlig ödeläggelse innefattande sabotage och andra närliggande brott. Till skillnad mot vad som tidigare varit vanligt har det då i regel endast varit de misstänktas hem- och/eller mobiltelefoner som omfattats av tillstånden. Detta torde ha sin förklaring bl.a. i att dessa grupper bedriver verksamhet i väsentligt mindre organiserade former än vad som var fallet med det gamla kommunist- komplexet och 1960- och  
 1970-talens 
  vänsterrevolutionära rörel- ser. I flera fall har telefonavlyssningarna under det senaste decenni- et lett till åtal för grov brottslighet. 
 Det är svårt att bedöma vilka överväganden som domstolarna gjort vid avgörandet av framställningar om telefonavlyssning. I domstolarnas akter finns som regel endast säkerhetspolisens PM i ärendet och åklagarens framställning på vilken domstolen tecknat sitt bifallsbeslut. Säkerhetspolisens PM innehåller ofta tämligen fyl- liga beskrivningar av den misstänkte och vilka kontakter denne haft, vilka resor som han företagit, om hans ställning inom organi- sationen och liknande. Till stöd för misstankarna mot kommunis- 
 374 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ter om spioneri under 1950- och  
 1960-talen 
  åberopades huvudsak- ligen deras kontakter med företrädare för öststatsbeskickningar, med andra svenska kommunister och, i förekommande fall, resor till öststater. Däremot var beskrivningarna av de brott som angavs motivera ansökningarna många gånger påfallande tunna och intet- sägande. Detsamma kan sägas om innehållet i de PM som fogades till åklagarnas framställningar om telefonkontroll mot vänsterex- tremister under 1960- och  
 1970-talen. 
  Ibland framgick det, som nämnts, inte ens klart vilket brott som misstanken avsåg. I prome- moriorna kunde således brottsmisstanken formuleras som förbe- redelsearbete i samhällsomstörtande syfte, varmed torde ha avsetts förberedelse eller stämpling till uppror. De PM som numera upp- rättas i dessa sammanhang håller som regel en högre kvalitet. 
 I åklagarframställningarna till Stockholms tingsrätt anges, förut- om en allmän hänvisning till RB och 1952 års tvångsmedelslag, en- dast vilket eller vilka telefonabonnemang som det begärs tillstånd att få avlyssna. Den misstänktes identitet eller brottsmisstanken framgår inte på annat sätt än genom en hänvisning till säkerhetspo- lisens PM, detta för att upprätthålla sekretess gentemot teleopera- tören. I den mån som det av äldre PM inte uttryckligen framgår vilket brott som misstanken avsåg, får man alltså föröka sluta sig till detta av de beskrivningar som där lämnas. I de framställningar som åklagarna i Göteborg har gjort till tingsrätten där anges där- emot det brott som misstanken avser. 
 Domstolarna motiverar inte sina beslut i ärenden som dessa. Av- saknaden av skriftligt motiverade beslut berättigar inte till slutsat- sen att domstolarna inte noggrant övervägt om de rättsliga förut- sättningarna för hemlig teleavlyssning varit uppfyllda. Åklagare och domare har för kommissionen uppgett att det kunde förekomma ingående diskussioner i samband med att åklagaren, ofta tillsam- mans med en säkerhetspolis, inställde sig vid domstolen med fram- ställningar om hemlig teleavlyssning. Men dessa överväganden framgår alltså inte av dokumentationen. Några avslagsbeslut har, med ett undantag, inte påträffats. Det har emellertid uppgetts att åklagare dragit tillbaka framställningar, som domaren förklarat sig inte ha för avsikt att bifalla. 
 Sedan  
 1990-talet 
  är som sagt den brottsrubricering som används i de flesta av författningsskyddsrotelns förundersökningar olovlig kårverksamhet. Ofta avser en förundersökning flera personer som misstänks vara inblandade i ett visst slag av säkerhetshotande verk- samhet med våldsinslag, men vilka konkreta brott som de kan ha begått har man i regel inte någon klar misstanke om. Avlyssnings- 
 375 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 operationerna har närmast en brottsförebyggande karaktär och kan pågå under mycket lång tid. De har enligt uppgift också i åtskilliga fall lett till att allvarlig kriminalitet kunnat förhindras eller till att personer som gjort sig skyldiga till grova brott kunnat avslöjas och lagföras. Några åtal för det i sammanhanget relativt lindriga brottet olovlig kårverksamhet, där straffskalan är böter eller fängelse i högst två år, har dock inte väckts. Av allt att döma används denna brottsrubricering närmast som ett verktyg för att få till stånd hem- lig teleavlyssning mot personer och grupper som är starkt miss- tänkta för någon form av våldsinriktad kriminalitet, men där det inte finns lagliga förutsättningar för sådan avlyssning på annan grund. Så kan vara fallet antingen på grund av att brottsmisstankar- na är alltför ospecificerade eller därför att det misstänkta brottet inte är av så allvarligt slag som förutsätts för hemlig teleavlyssning enligt 27 kap. 18 § rättegångsbalken, dvs. brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse två år eller försök, förbere- delse eller stämpling till sådant brott. Enligt kommissionens me- ning har brottsrubriceringen olovlig kårverksamhet i många fall kommit att tillämpas i situationer där brottsrekvisiten inte är upp- fyllda. Detta strider mot den grundläggande principen att strafflag skall tolkas restriktivt. Självfallet är detta inte godtagbart. 
 Hemlig teleavlyssning innebär ett allvarligt intrång i den person- liga integriteten. Det ligger i sakens natur att intrånget blir särskilt allvarligt när avlyssningen, som i flera av de här aktuella fallen, till- låts fortgå under mycket lång tid – upp till sex, sju och i ett fall näs- tan tio år. En annan aspekt av stor betydelse är att intrånget ofta kommer att drabba även andra än den person som är föremål för misstanke. Så blir fallet särskilt då telefoner som utnyttjas inte en- dast av den misstänkte och hans närmaste avlyssnas. Som framgått har exempelvis telefoner och telefonväxlar i expeditioner och andra samlingslokaler som utnyttjats av SKP/VPK, KFML/SKP och KFML(r) varit utsatta för telefonkontroll. I dessa fall riskeras rät- ten att bedriva politisk verksamhet och den grundlagsfästa åsikts- friheten för ett stort antal personer. Och då det är fråga om avlyss- ning av telefoner hos tidningsredaktioner, t.ex. Ny Dags redaktion på  
 1950-talet 
  och flera revolutionära vänstertidningar under 1970- talet, aktualiseras förhållandet till tryckfrihet och meddelarskydd, som ju är grundlagsskyddade i viktiga hänseenden. I prop. 1988/89:124 uttalas också att utrymmet för teleavlyssning av ett massmedieföretag är mycket begränsat, men att det inte helt kan 
 376 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 uteslutas att spaningsmetoden undantagsvis måste användas även där. 
 173 
  
 Som redovisats i kap. 5 skall upptagningar och uppteckningar av avlyssnade samtal granskas snarast möjligt. Sådana upptagningar och uppteckningar som saknar betydelse för brottsutredningen skall förstöras omedelbart. I vad mån själva informationen får ut- nyttjas eller i annan form bevaras för framtiden är däremot oklart. Den fråga som främst varit föremål för diskussion är i vad mån  
 överskottsinformation  
 får utnyttjas för utredning om annan brotts- lighet. I prop. 1988/89:124 framhöll således departementschefen att problemet gällde huruvida de brottsutredande organen har rätt att utnyttja sig av upplysningar om ett brott som de fått tillgång till genom att – helt lagligt – använda tvångsmedel vid utredning av ett annat brott. Det torde numera vara accepterat att överskottsin- formation får användas för att beivra eller förhindra annan grov brottslighet än den förundersökningen avser. Som nämnts sker ju detta i samband med telefonavlyssning mot vissa extremister, där tvångsmedlet satts in med hänvisning till misstanke om olovlig kår- verksamhet. I dessa sammanhang förekommer ofta ett samarbete mellan säkerhetspolisen och den öppna polisen. 
 Av större intresse i detta sammanhang är dock i vad mån säker- hetspolisen har rätt att ta tillvara andra uppgifter som framkommit vid telefonavlyssning än sådana som direkt avser planerad, pågåen- de eller fullbordad brottslighet. Som framgått råder det inte någon tvekan om att säkerhetspolisen alltsedan början av  
 1950-talet 
  och fram till omkring år 1980 använt telefonavlyssning för att få upp- gifter inte endast, eller ens i första hand, om den misstänkte och den brottslighet som åberopats till grund för framställningen till domstolen. I stället har man hängt upp övervakningen på en viss person för att så långt möjligt kunna kartlägga den miljö inom vil- ken han eller hon varit verksam och som man uppfattat som ett hot mot rikets säkerhet. 
 Värdet av avlyssningsoperationerna torde främst ha legat i all den information som man fick om organisationernas vanliga politiska verksamhet såsom organisatoriska förhållanden, möten, demon- strationer, propaganda, utbildning, inre motsättningar, etc. Inte minst viktigt ansågs det vara att få ett grepp om kontaktnät och om vilka personer som ingick i kretsarna. I sistnämnda hänseende kun- de så triviala uppgifter som kontakter med tidningsföretag rörande prenumerationsärenden ge upplysningar. För säkerhetspolisen var 
  
 173  
 Prop. 1988/89:124 s. 66 
 377 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 det inte någon nackdel att många avlyssningsoperationer pågick under lång tid. Ett åtal mot den misstänkte kunde rentav betraktas som oönskat, då det kunde få till följd att en betydelsefull informa- tionskanal täpptes till. 
 Allt som ansågs vara av betydelse för säkerhetspolisens verksam- het togs till vara och samlades dels i fiktiva, ämnesinriktade medde- larakter (av vilka några är helt gallrade), dels i berörda sak- och framför allt personakter. Uppgifterna registrerades också i stor ut- sträckning i säkerhetspolisens centralregister och kunde därmed utnyttjas vid personalkontroll. På detta sätt kom genom åren tu- sentals personer att beröras av telefonavlyssning, trots att antalet meddelade tillstånd aldrig varit särskilt stort. Användningen av överskottsinformation gav alltså upphov till en mängd nyregistre- ringar och bidrog till att göra säkerhetspolisens register mycket omfattande. I många fall kom uppgifter som byggde på över- skottsinformation att utlämnas vid personalkontroller. 
 Frågan om hur överskottsinformation skulle sparas berördes av Washington vid en intern konferens år 1972. Han anförde då. 
 Att en uppgift framkommit vid telefonkontroll måste ibland döljas. Detta är fallet om uppgiften skall delges utomstående, såsom invandrarverket eller en totalförsvarsmyndighet, som be- gärt uppgift för personalkontroll. Det är då nödvändigt, att käl- lan döljs på ett skickligt sätt. Framför allt måste man tänka på att utforma uppgifterna på sådant sätt, att för en normalt upp- märksam människa inte framstår som uppenbart, att uppgifter- na härrör från telefonavlyssning. Vid det interna arbetet behö- ver däremot inte döljas, att en uppgift uppsnappats vid telefon- kontroll. 
 174 
  
 JK Williams utredde år 1978 efter anmälan från en befatt- ningshavare vid säkerhetspolisen användningen av överskottsin- formation från telefonkontroll. 
 175  
 Han studerade då bl.a. några per- sonakter som innehöll uppgifter som utgjorde överskottsinforma- tion från telefonkontroll liksom ett par meddelarakter som helt ut- gjordes av sådan information. Han informerade sig också noga om de rutiner som tillämpades vid tillvaratagande av material från tele- fonavlyssning. Han konstaterade att frågan om utnyttjande av överskottsinformation var svårbedömd. 
  
 174 
  
 Protokoll från sektions- och rotelchefskonferens  
  
 16-19.5.1972, 
  SH  
 892-72, 
 5:720-6, 
  löpnr. 3, SÄPO:s arkiv 
  
 175 
  
 JK:s beslut 24.11.1978, dnr  
  
 2962-77-21 
  
 378 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Trots den till synes helt ovillkorliga regeln i rättegångsbalken [27 kap. 16 § rättegångsbalken om gallring] torde ingen vilja helt avvisa möjligheten att utnyttja viss sådan information men ingen vill heller gå till motsatt ytterlighet. Svårigheten beror bl.a. dels på att överskottsinformationen kan vara av mycket va- rierande beskaffenhet, dels på att den utredning som föranlett telefonavlyssningen kan vara av sådan natur att det är mycket svårt att avgöra vad som är av betydelse för utredningen och vad som är överskottsinformation. I det senare fallet är det framför allt telefonavlyssning vid misstanke om brott mot rikets säker- het som bereder svårigheter. 
 Han framhöll vidare att säkerhetspolisens arbete i betydande ut- sträckning styrdes av hemliga föreskrifter, t.ex. av innebörd att sär- skild uppmärksamhet skulle ägnas verksamhet som bedrevs av per- soner som var medlemmar i vissa organisationer. Det låg då, enligt JK:s mening, nära till hands att tillvarataga all information som kan belysa aktiviteterna i denna organisation. Efter att ha redo- gjort för de rättsliga förutsättningarna för telefonavlyssning fort- satte JK. 
 De brott som är föremål för förundersökning genom säkerhets- avdelningens arbete skiljer sig i väsentliga hänseenden från and- ra brott. Detta sätter sin prägel på förundersökningen och de metoder som används i spaningsarbetet m.m. Särskilt beteck- nande är att brottsmisstankarna ofta är riktade mot en grupp av personer snarare än mot en viss person. Det är därför av stort intresse vilka kontakter den person har som är föremål för tele- fonavlyssning, inte minst för att bedöma frågor om medverkan i olika former. Även kontakter som från början – t.ex. i ett inle- dande stadium av förundersökningen – förefaller helt betydelse- lösa kan så småningom visa sig vara mycket viktiga för den fort- satta förundersökningen. 
 JK fann dock att det var uppenbart att, trots att mycket material från telefonavlyssningen gallrats på olika stadier, en del av det beva- rade materialet åtminstone vid ett första påseende framstår som ointressant för utredningen i det aktuella ärendet. Han underströk dock att detta gällde för den som inte är mycket väl förtrogen med arbetsmetoder och problem inom säkerhetsavdelningens område. Vid diskussioner med ledningen för säkerhetspolisen hade han ganska ingående behandlat frågan huruvida information från tele- 
 379 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 fonavlyssning verkligen behövde bevaras i den utsträckning som skedde. Han hade därvid bemötts med argument som gjorde att han inte utan vidare kunde påstå att förfarandet stred mot vad som ansågs tillåtet. 
 JK framhöll också att i den mån det var möjligt att fastslå att vis- sa uppgifter utgjorde överskottsinformation och uppteckningen alltså skulle förstöras, var det naturligtvis väsentligt att så också skedde. Anmälaren hade gjort gällande att säkerhetspolisen dolde överskottsinformation bakom källbeteckningar för att ge sken av att uppgifterna lämnats av en personlig meddelare. JK ansåg att det- ta påstående, om det var sant, var oroväckande. Han fann emeller- tid inte några belägg för att ett sådant tillvägagångssätt tillämpades. Förfaringssättet att förse anteckningar av detta slag med täcknamn var praktiskt betingat och anteckningarna gavs inte avsiktligt en form som ledde till att uppgiften inhämtats på annat sätt än genom telefonavlyssning. Holmérs tidigare refererade uttalande om vikten av att skriva om överskottsinformation så att den framstod som uppgifter från förtroliga meddelare tyder på att JK i detta hänseen- de kan ha blivit missledd. 
 176 
  
 JK hade heller ingen invändning mot att uppgifter av detta slag lämnades ut vid personalkontroll. Han ifrågasatte dock om inte le- damöterna av RPS:s styrelse regelmässigt borde informeras om de fall då uppgifter inhämtats genom telefonavlyssning. Så kom också att ske under en kortare tid efter det att JK meddelat sitt beslut. 
 I den av riksdagen godtagna prop. 1988/89:124 påpekade depar- tementschefen i samband med behandlingen av frågan om använd- ning av överskottsinformation från hemlig teleavlyssning rörande brottslig verksamhet att polisen i övrigt fritt kan använda informa- tion som mer eller mindre av en slump kommit till dess känne- dom. 
 177  
 Förre  
 SÄPO-chefen 
  Hanson har inför kommis- sionen uppgett att säkerhetspolisen med utgångspunkt i denna formulering ansett att det är fritt att använda överskottsinforma- tion från hemlig teleavlyssning rörande även annat än brottslig verksamhet, så länge inte förbudet mot åsiktsregistrering träds för när. Enligt säkerhetspolisens arbetsordning från år 1995 kan överskottsinformation dels röra brottsliga gärningar, dels andra förhållanden som har med säkerhetsunderrättelser att göra och som bedöms vara av intresse för säkerhetspolisens verksamhet. Även sistnämnda uppgifter får enligt arbetsordningen sparas och regi- 
  
 176 
  
 KU granskade samma år regeringens kontroll av säkerhetspolisen och diskuterade då även frågan om tillvaratagande av överskottsinformation; KU 1978/79:30 
  
 177 
  
 Prop. 1988/89:124 s. 29 ff 
  
 380 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 streras i enlighet med de regler som gäller för registrering i SÄPO- registret, varvid de skall omarbetas till källuppgifter. Anledningen till att man använder sig av maskerade källakter är enligt Hanson att man önskar förhindra läckor inom den öppna polisen om pågående operationer. 
 Garcia, som i slutet av  
 1980-talet 
  på regeringens uppdrag utredde säkerhetspolisens arbetsmetoder, gjorde bl.a. följande iakttagelser rörande telefonavlyssningen. 
 Det finns en spänning mellan de för förundersökning avsedda tvångsmedelsreglerna och tillämpning av telefonavlyssning inom säkerhetsunderrättelsetjänsten. Den tar sig flera olika ut- tryck. Förundersökning tar i princip sikte på utredning av ett visst eller vissa konkreta brott. När telefonavlyssning inleds på SÄPO:s område har däremot misstankarna ofta en mera allmän karaktär. Man misstänker att en person är inblandad i ett visst slag av säkerhetshotande verksamhet, men vilka konkreta brott han kan ha begått har man i regel inte någon klar misstanke om. Styrkan av bevisningen kan också vara tämligen låg. I många fall har den information som kommer fram vid telefonavlyssningen inte intresse i första hand för utredning av misstankar mot den person som beslutet om avlyssning avser. Den viktigaste fruk- ten är i stället ofta överskottsinformation rörande säkerhetsho- tande verksamhet i allmänhet inom kretsar som den avlyssnade tillhör. 
 Vad jag nu sagt skall inte tolkas som ett påstående från min sida att SÄPO tillämpar reglerna om telefonavlyssning på ett lagstridigt sätt. Det är domstolarna som meddelar tillstånd till telefonavlyssning. Den användning av tvångsmedlet som jag nu refererat har under en lång följd av år godtagits av underrätter- na. Varken JO eller JK har haft någon erinran i samband med inspektioner hos SÄPO. Den nuvarande tillämpningen av tele- fonavlyssning inom säkerhetsunderrättelsetjänsten får under sådana förhållanden anses utgöra gällande rätt. Trots att de högsta domstolsinstanserna inte haft tillfälle att medverka i rättsbildningen. 
 178 
  
 Kommissionen instämmer i att säkerhetspolisen inte ensam eller ens huvudsakligen kan lastas för att användningen av telefonavlyss- ning utvecklats på ett sätt som saknar klart stöd i lag och som knappast kan vara förenligt med de intentioner som legat bakom lagstiftningen. Domstolarnas tillämpning av bestämmelserna har 
  
 178  
 SOU 1989:18 s. 65 
 381 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 haft en avgörande betydelse för rättsutvecklingen på detta område. Frågan är hur det kommer sig att domstolspraxis utvecklat sig på detta sätt. Ett skäl härtill torde vara att den kontradiktoriska prin- cip som annars är regel i domstolarna inte gäller vid prövning av frågor om hemlig teleavlyssning. Domaren är alltså helt hänvisad till åklagarens och säkerhetspolisens material. Ingen har till särskild uppgift att ta tillvara den misstänktes intressen genom att ställa kri- tiska frågor, begära ytterligare uppgifter etc. 
 179  
 Det förhållandet att ett avslag på en framställning om telefonavlyssning i ärenden som rör brott mot rikets säkerhet kan leda till att allvarlig kriminalitet inte utreds så långt det över huvud taget är möjligt inverkar säkert också vid domarens beslutsfattande. Det torde också finnas en för- ståelse bland domare för säkerhetspolisens behov av att i sin brotts- förebyggande verksamhet använda sig av hemlig teleavlyssning i syfte att förhindra grova brott. 
 180  
 Risken för att ett bifallsbeslut ef- ter överklagande skall komma att underställas högre rätts prövning är ju också av naturliga skäl minimal. 
 181 
  
 Att domstolarna i inledningsskedet av en förundersökning gett tillstånd till telefonkontroll trots att styrkan av bevisningen ofta varit tämligen låg kan väl förklaras av att misstanken regelmässigt avsett mycket allvarlig brottslighet. Det är emellertid påfallande att domstolarna i många fall låtit telefonavlyssningen pågå månad efter månad, i vissa fall flera år, utan att det framkommit något som kunnat läggas till grund för ett åtal eller ens inneburit att misstan- karna stärkts. 
 182  
 Förvisso skiljer sig t.ex. spioneribrott starkt från exempelvis narkotikabrott (där telefonavlyssning är ganska vanligt förekommande under förundersökningen). I spionerisammanhang är det ofta fråga om mycket långvariga och föga frekventa kontak- ter mellan spionen och hans uppdragsgivare. Uppdragsgivaren är i regel en professionell underrättelseman och van att uppträda för- siktigt. Om man anar att polisen är brottet på spåren kan relationen helt läggas på is för en längre tid. Också i fråga om brott som 
  
 179 
  
 I SOU 1998:46 har föreslagits att det vid domstolsprövning av ärenden som rör bl.a. hemlig teleavlyssning skall utses ett offentligt ombud, vars uppgift skall vara att ta tillvara den misstänktes intressen. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning. 
  
 180 
  
 Inom SÄPO:s författningsskyddsrotel konstaterades år 1999 att såväl åklagare som do- mare var medvetna om att det material som hämtades in genom hemlig teleavlyssning med anledning av misstankar om olovlig kårverksamhet i första hand skulle användas i förebyg- gande syfte; protokoll från operativt möte  
  
 16-18.3.1999, 
  SH  
 3023-99:01, 
 001310-3148-01, 
  löpnr 1, SÄPO:s arkiv. Domare och åklagare med erfarenhet av dessa ärenden har inför kommissionen bekräftat denna uppgift. 
  
 181 
  
 Jfr Lundkommissionens rapport s. 352 ff 
  
 182 
  
 I prop. 1995/96:85 s. 40 framhöll föredragande departementschefen att ju längre tid som ett tillstånd till hemlig teleavlyssning har gällt, desto mer restriktiv bör domstolens prövning bli. 
  
 382 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 förberedelse eller stämpling till uppror kan myndigheterna ofta ha haft anledning att räkna med att det varit fråga om en verksamhet som drevs på lång sikt och att brottet kanske inte skulle fullbordas förrän riket befann sig i krig. Likafullt framstår i åtskilliga fall dom- stolarnas fortsatta medgivande till telefonavlyssning enligt kom- missionens mening som problematiskt. I regel tycks telefonavlyss- ningen ha avbrutits på polisens initiativ, då man inte längre bedöm- de att fortsatt avlyssning skulle tillföra någon information av in- tresse. En anledning till att åtgärden har avbrutits kan emellertid också ha varit att domaren efter en tid under hand meddelat åklaga- ren att ytterligare förlängning inte skulle medges, såvida inte tele- fonavlyssningen visats föra förundersökningen framåt. 
 Domstolarnas hantering av ansökningar om telefonkontroll framstår alltså som anmärkningsvärd. Samtidigt måste det också framhållas att domstolarna haft begränsade möjligheter att tränga in i det företedda materialet med avseende på sådant som källornas tillförlitlighet och misstankarnas rimlighet. I dessa hänseenden har de i praktiken varit helt hänvisade till åklagarna och säkerhetspoli- sen. Dessa myndigheter har också de ett ansvar för att den enskil- des intresse inte träds för när. De skall noga bedöma belastande uppgifters riktighet och uppgiftslämnarnas tillförlitlighet och se till att uppgifter och förhållanden som talar till den enskildes förmån vägs in i bedömningen. Någon sådan strävan efter objektivitet är ofta svår att finna särskilt i äldre promemorior från säkerhetspoli- sen. Tvärtom kan man i en del fall konstatera att uppgifter från meddelare som bedömts som ej helt tillförlitliga spelat en framträ- dande roll i motiveringarna. Många gånger har en hotbild målats upp som saknar motsvarighet i internt material från samma tid. Sä- kerhetspolisen har presenterat bedömningar som knappast skulle ha accepterats om man spelat med öppna kort. Den måste uppen- barligen bära sin del av ansvaret för de rättsförluster som upp- kommit genom systemet med telefonövervakning. Åklagarna har som förundersökningsledare antingen inte trängt tillräckligt djupt i materialet eller också i alltför hög grad solidariserat sig med de po- lisiära bedömningarna. 
 Systemet med långvariga telefonövervakningar riktade mot parti- er och organisationer etablerades genom ett samspel där polis, åklagare och domstolar täckte ryggen åt varandra. Polisen och åkla- garna kunde anse sig gå fria från kritik genom att domstolarna godkänt deras ansökningar; domstolarna å sin sida kunde säga sig att i saker som dessa måste man lita på de utredande myndigheter- nas bedömningar. Eventuella tveksamheter har fått vika eftersom 
 383 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 nationella säkerhetsintressen stått på spel. På så sätt har en ordning skapats där de inblandade var för sig kunde uppfatta sitt handlande som fullt försvarbart men resultatet ändå, i ett vidare perspektiv, blivit fel. Därför är det viktigt att en bedömning av den enskilda myndigheten eller domstolen inte bara tar sikte på om den handlat på ett formellt försvarbart sätt utan även beaktar om den tagit an- svar för den helhet som dess handlande ingått i. 
 Den invändning man kan rikta mot Patel ovan citerade om- döme 
 183  
 är just att han nöjt sig med att fråga om säkerhetspolisens praxis haft stöd i gällande rätt. Han krävde inte att myndigheten skulle bekymra sig om den vidare frågan om denna gällande rätt, som man själv varit med om att skapa och vars konsekvenser man var i stort sett ensam om att överblicka, överensstämde med lagstif- tarens intentioner och allmänna rättstrygghetskrav. Tillsynsmyn- digheterna JO och JK har genom att inte reagera mot denna rätts- utveckling sanktionerat ett sådant snävt perspektiv. 
 Enligt lagstiftningen får uppgifter som framkommit genom hem- lig teleavlyssning användas endast för utredningen av det brott som förundersökningen avser. Av förarbetsuttalanden framgår emeller- tid att polisen anses ha rätt att använda sig av sådana uppgifter ock- så för att förhindra eller ingripa mot annan allvarlig brottslighet. Någon rätt för polisen att använda sig av överskottsinformation i syfte att mer allmänt kartlägga en (som det uppfattats) säkerhets- hotande grupp eller organisation kan däremot enligt kommissio- nens uppfattning inte läsas in i förarbetena. Som JK konstaterade år 1978 kan det visserligen vara svårt att dra gränsen mellan vad som är att hänföra till en brottsutredning och vad som klart faller utan- för denna. Säkerhetspolisens erfarenheter av att till synes ovid- kommande förhållanden senare visat sig vara av synnerligen stor betydelse för en brottsutredning talar för en ganska generös tolk- ning av förundersökningsbegreppet i dessa sammanhang. Detta kan emellertid inte tas till intäkt för att det skulle vara tillåtet att ta till vara allsköns uppgifter om de övervakade organisationerna och de- ras medlemmar och sympatisörer. Ett par operativa chefer inom sä- kerhetspolisen har uppgett att det förelegat rättsliga förutsättning- ar för att begära telefonkontroll beträffande samtliga personer t.ex. inom ett revolutionärt nätverk, men att detta kunde undvaras ge- nom att man tog till vara överskottsinformation. Oavsett om dessa uppgifter är riktiga eller inte, är det uppenbart att uppgifter om långt fler personer än dem som ingick i de innersta cirklarna togs 
  
 183  
 Se s. 381 
 384 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 till vara. Säkerhetspolisen har här, enligt kommissionens mening, låtit effektivitetshänsyn gå före det integritetsskydd som lagstift- ningen tillförsäkrat medborgarna. Detta är inte godtagbart i ett rättssamhälle. Inte minst allvarligt i detta sammanhang är att överskottsinformation i åtskilliga fall utlämnats i samband med personalkontroll. Detta är ägnat att kasta en skugga över personal- kontrollsystemet. 
 I vad mån har då denna användning av överskottsinformation va- rit känd inom den högsta polisledningen och av andra som hanterat frågor om telefonavlyssning? Uppgifter i vissa äldre PM, som upp- rättats inom säkerhetspolisen inför framställningar om förlängning av tillstånd till telefonkontroll, ger vid handen att kontrollen var av betydelse (också) för att kartlägga den organisation som den miss- tänkte tillhörde. Det borde därför rimligtvis ha stått klart för de polischefer, åklagare och domare som tog del av dessa PM att tele- fonavlyssningen hade ett vidare syfte än att anskaffa bevis för ett åtal. Såväl förre rikspolischefen Hall som avdelningschefen vid säkerhetsavdelningen Gaines har emellertid inför kommis- sionen emfatiskt förnekat att överskottsinformation togs till vara under den tid som de hade ansvaret. Kommissionen finner det märkligt att de inte skulle ha varit medvetna om hur överskottsin- formationen användes. En åklagare som hanterade frågor om tele- fonavlyssning under 1970- och  
 1980-talen 
  har ställt sig helt främ- mande inför tanken att det skulle ha förelegat några bisyften med avlyssningarna. Kommissionen återkommer till frågan om i vad mån ansvariga statsråd och företrädare för riksdagen varit medvetna om hur överskottsinformation användes av säkerhetspolisen. 
 Också den användning av överskottsinformation som för närva- rande förekommer inom författningsskyddets område står enligt kommissionens uppfattning mindre väl i överensstämmelse med lagstiftningen. Som framgått används hemlig teleavlyssning numera främst i brottsförebyggande syfte. De åklagare och domare som handlägger ärenden om telefonavlyssning vid förundersökning an- gående olovlig kårverksamhet torde vara medvetna om att syftet med åtgärden inte primärt är att ligga till grund för ett åtal för detta brott, även om de inte har kännedom om i vilken omfattning överskottsinformation sparas. Utformningen av bestämmelserna om hemlig teleavlyssning i rättegångsbalken och 1952 års tvångs- medelslag avser emellertid utredning endast av begångna brott, låt vara att de inte behöver ha nått sin fullbordan. Något egentligt ut- rymme för att med hjälp av hemlig teleavlyssning förebygga brott ger således inte lagreglerna. 
 385 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Vad avser domstolarnas prövning av frågor rörande hemlig tele- avlyssning i ärenden som rör brott mot rikets säkerhet finner kommissionen att de i många fall inte i tillräcklig utsträckning levt upp till sin uppgift att vara ett värn för den enskildes rättstrygghet. Detta är ägnat att inge starka betänkligheter. Särskilt allvarligt är att tillstånd i så stor utsträckning har getts till avlyssning av telefoner i partilokaler, tidningsredaktioner och liknande. Beträffande tid- ningsredaktioner framstår detta som extra anmärkningsvärt med tanke på grundlagsskyddet i tryckfrihetsförordningen. 
 Samtidigt finns det anledning att framhålla att rättegångsbalkens reglering av förutsättningarna för hemlig teleavlyssning är mindre väl anpassad till säkerhetspolisens huvuduppgift, som är att före- bygga brott mot rikets säkerhet, genom att det måste föreligga misstanke mot en bestämd person för ett visst brott för att tvångsmedlet skall få användas. 
 Säkerhetspolisen har även använt sig av  
 postkontroll 
 , om än i långt mindre utsträckning än telefonavlyssning. Kommissionen har inte påträffat några anmärkningsvärda förhållanden i samband här- med. Vid sidan av den egentliga postkontrollen har det förekommit att posttjänstemän fungerat som meddelare till säkerhetspolisen och rapporterat om t.ex. vilka personer som prenumererat på tid- ningar som getts ut av extremistiska organisationer. Den tystnads- plikt för posttjänstemän som föreskrevs i den fram till den 1 juli 1986 gällande allmänna poststadgan (15 §) angav att en posttjäns- teman inte i oträngt mål eller till obehörig person fick lämna upplysningar om postförsändelse eller om dess innehåll eller om enskilds förhållande till bank eller till postgirorörelsen. Även i öv- rigt skulle, enligt bestämmelsen, en posttjänsteman iaktta förte- genhet om vad han under tjänsteutövning möjligen kunde få veta om postkunders angelägenheter. Tystnadsplikten omfattade alltså i princip även innehållet i öppna försändelser och frågor rörande om en person avsänt, mottagit eller hade att motta en försändelse. Tystnadsplikten ansågs inte utgöra hinder mot att en postfunktio- när bistod polisen med upplysningar vid efterspaning av brott. 
 184  
 Det kan emellertid ifrågasättas om inte vissa posttjänstemän visat säkerhetspolisen ett tillmötesgående som inneburit brott mot tyst- nadsplikten. 
 Kommissionen har kunnat konstatera att säkerhetspolisen vid ett antal tillfällen har använt sig av hemlig avlyssning med utnyttjande av tekniska hjälpmedel, s.k.  
 buggning 
 , inom ramen för den författ- 
  
 184  
 Sanchez: Postala rättsförhållanden s. 23 f. 
 386 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ningsskyddande verksamheten. Denna spaningsmetod torde alltid ha ansetts kontroversiell. Först genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 juli 1975 infördes emellertid en straffbestämmelse om olovlig avlyssning (4 kap. 9 a § brottsbalken). Redan den 1 januari 1975 hade dock i den nya regeringsformen införts ett skydd för varje medborgare mot hemlig avlyssning (2 kap. 3 §, jfr numera 2 kap. 6 §). Självfallet fick polisen inte heller dessförinnan bereda sig tillgång till en lämplig anslutande lokal för montering av avlyss- ningsutrustning utan tillstånd av besittningshavaren; ett sådant för- farande skulle kunna innebära hemfridsbrott eller olaga intrång. 
 Säkerhetspolisens buggning har, såvitt nu är i fråga, riktats mot enskilda kommunister och kommunistiska sammankomster. Inom ramen för ett par förundersökningar buggades således år 1945 re- spektive åren 1951 och 1952 ett par ledande kommunisters arbets- platser. Från åren  
 1950-53 
  finns ett trettiotal rapporter från sam- mankomster med kommunistiska eller kommunistanstrukna orga- nisationer på olika håll i landet, där omständigheterna starkt talar för att uppgifterna inhämtats genom buggning. Ytterligare en buggningsoperation riktad mot det gamla SKP torde ha ägt rum i samband med en konferens i Karlstad år 1966. Under någon tid åren  
 1968-69 
  var  
 FNL-rörelsens 
  kontor i Stockholm utsatt för en, dock tydligen föga framgångsrik, buggningsoperation. Vidare bug- gades KFML:s kongress i Göteborg år 1969 liksom ett möte, san- nolikt DFFG:s kongress, i Uppsala samma år. Efter årsskiftet 1974/75 har, såvitt framkommit, buggning inte använts inom för- fattningsskyddet. Buggningsutredningen har föreslagit att polisen under vissa förutsättningar skall få använda sig av buggning. Detta förslag har hittills inte lett till lagstiftning. 
 Hur poliserna fick tillgång till de lokaler som användes vid bugg- ningsoperationerna är i de flesta fall oklart. Det finns dock inga be- lägg för att detta i något fall skulle ha skett olovligen. I något fall tycks en granne till en misstänkt ha varit behjälplig. Flera av sam- mankomsterna åren  
 1950-53 
  hölls i  
 HSB-huset 
  i Stockholm, där det torde ha funnits möjlighet för polisen att ha fast installerade mikrofoner eller koppla in sig på befintlig ljudanläggning. KFML- kongressen i Göteborg övervakades från en hyrd lokal och i Uppsa- la släpptes polisen i förväg in i Folkets Hus för att montera mikro- foner. 
 Säkerhetspolisen har också inhämtat uppgifter genom  
 andra tek- niska metoder  
 än hemlig teleavlyssning och buggning. Närmast som en mellanform framstår situationen då säkerhetspolisen med dom- stols tillstånd avlyssnar ett telefonabonnemang och därigenom kan 
 387 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 höra samtal i det rum där telefonen finns. Avlyssningsapparaturen startas nämligen så snart telefonluren lyfts och är i fortsatt funk- tion så länge den är avlagd. Tre fall där säkerhetspolisen gjort an- teckningar från sådana samtal har påträffats; ett från början av  
 1970-talet 
  i samband med telefonavlyssning av en KFML(r):are och två fall från början av  
 1990-talet, 
  varav ett avsåg ett samtal rörande vapen mellan ett par nazister och ett gällde redaktionen för en anarkistisk tidning. 
 JK har i ett liknande fall uttalat tveksamhet om ett sådant förfa- rande är tillåtet inom ramen för 2 kap. 6 § regeringsformen och 27 kap. rättegångsbalken. Ett tillstånd till telefonavlyssning kan ju inte omfatta mer än innehållet i själva telefonsamtalen. Med hänvisning till vikten av att legalitetsprincipen strikt iakttas vid från integri- tetssynpunkt så ingripande förfaranden som hemlig teleavlyssning ansåg JK därför att förfarandet inte fick tillämpas. 
 185  
 Kommissionen instämmer i JK:s bedömning. De här redovisade fallen ligger i tiden före JK:s beslut. 
 FRA är ett viktigt inhämtningsorgan för den militära underrät- telsetjänsten. FRA:s huvuduppgift är signalspaning mot utländsk radiokommunikation men den kan riktas mot alla slags eterburna telesändningar (fjärrspaning). I begränsad omfattning har FRA delgett säkerhetspolisen information från signalspaningen av in- tresse för den författningsskyddande verksamheten. Uppgifterna har främst rört svenska medborgares och organisationers kontakter med utlandet. 
 Också säkerhetspolisen bedriver signalspaning. Denna spaning bedrivs ofta från mobila enheter och avser sändare i Sverige (när- spaning). Inom författningsskyddet används denna metod främst mot samtal över walkie talkies i samband med övervakning av de- monstrationer som förväntas bli våldsamma. Men även trafik från äldre typer av mobiltelefoner och trådlösa hemtelefoner som be- fordrats via radiovågor har särskilt i sådana sammanhang utsatts för avlyssning med användning av scanners. 
 Av förarbetena till 4 kap. 9 a § brottsbalken om olovlig avlyss- ning framgår uttryckligen att straffbestämmelsen inte medför nå- got skydd för radiomeddelanden. 
 186  
 Det kan däremot diskuteras om inte bestämmelsen om rätt till skydd för privatlivet i Europakon- ventionens artikel 8 (skydd för korrespondens) innefattar begräns- ningar i möjligheten att övervaka sådan teletrafik som inte är led- 
  
 185 
  
 JK:s beslut 2.4.1998, dnr  
  
 172-97-21 
  
 186 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1975 s. 606 
  
 388 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ningsbunden.  
 187  
 Såvitt känt har Europadomstolen inte prövat något fall där avlyssning skett av ett på trådlös väg överfört meddelande. I vart fall står det klart att avlyssning av telemeddelanden som be- fordras via radio inte är straffbart som brytande av telehemlighet. 
 188 
  
 7.4.2 
  
 Utlandssamarbete 
  
 Våren 1945 återupptog säkerhetspolisen det av kriget avbrutna samarbetet med Danmark och Norge. Efter Pragkuppen i februari 1948 fick samarbetet efter godkännande av den svenska regeringen en annan karaktär och fasta former. Enligt regeringens beslut skulle samarbetet i princip vara oförbehållsamt. En förutsättning var emellertid att de utväxlade uppgifterna skulle stanna inom vederbö- rande land. Sedan Danmark och Norge anslutit sig till NATO be- slöt regeringen år 1949 att samarbetet skulle fortsätta som tidigare, dock med den inskränkningen att det inte skulle omfatta sådan ille- gal verksamhet som utgått från Atlantpaktsstaterna. I vart fall från mitten av  
 1950-talet 
  kom också Finland att delta i det nordiska po- lisiära samarbetet på central nivå. Redan dessförinnan hade det dock lokalt förekommit samverkan med den finska skyddspolisen. 
 Behovet av det nordiska samarbetet motiverades av att stormak- ternas underrättelsetjänster bedömdes se Skandinavien som en en- het. Ett ytterligare och efter hand allt viktigare skäl till samarbetet var de nära kontakterna mellan de nordiska kommunistpartierna. Inom ramen för samarbetet förekom ett omfattande informations- flöde rörande misstänkt olovlig underrättelse- och sabotageverk- samhet. Det skedde även säkerhetsklarering av det egna landets medborgare, exempelvis inför anställning i känsliga befattningar. En del informationer lämnades om kommunistisk verksamhet och enskilda kommunister i de nordiska länderna, ofta med anledning av internationella resor och möten. I samband med ledande kom- munisters sammanträffanden i de nordiska länderna kunde över- vakningsinsatserna samordnas. Informationsutbytet omfattade i någon mån även nazister och högerextremistisk verksamhet. 
 Under 1960- och  
 1970-talen 
  fortsatte det nordiska informa- tionsutbytet på författningsskyddets område enligt samma mönster som tidigare, dock med den skillnaden att det huvudsakligen var de 
  
 187  
 I Williamson: Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Europa- konventionen om de mänskliga rättigheterna, s. 230, anges att också överförande av medde- landen med hjälp av radio är att hänföra till korrespondens i Europakonventionens me- 
 ning. 
  
 188  
 SOU 1998:46, s. 55 
 389 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 maoistiska och trotskistiska organisationernas verksamhet som uppmärksammades. Säkerhetspolisen lämnade på begäran uppgifter om främst ledande svenska kineskommunister, någon gång med signalement i syfte att möjliggöra spaning mot vederbörande i sam- band med resa till ett annat nordiskt land. 
 Efter hand kom terroristfrågor att stå för en ökande andel av in- formationsutbytet och kontakter mellan misstänkta terrorister och nordiska medborgare med extrema vänstersympatier uppmärk- sammades. Numera inriktas samarbetet främst på gränsöverskri- dande kontakter mellan och aktioner av nazister och anarkister och har ofta samband med (misstänkt) brottslig verksamhet. 
 Säkerhetspolisen inledde också tidigt genom förmedling av för- svarsstaben ett visst samarbete med underrättelse- och säkerhets- tjänster i Storbritannien och USA. Detta samarbete synes fram till avslöjandet av spionen Williams år 1963 ha varit ganska ensidigt. Särskilt under det kalla krigets första år försåg de västliga stormakternas tjänster sina svenska kolleger med omfattande och detaljerade redogörelser om internationell kommunistisk verksam- het. Detta får ses som ett led i västmakternas och särskilt USA:s in- tresse av att skapa en front mot kommunismen. Den hotbild som målades upp påverkade sannolikt säkerhetspolisens syn också på de svenska kommunisternas farlighet och bidrog till den starka miss- tänksamhet som man hyste mot dessa. Troligen gav samarbetet också impulser för säkerhetspolisens sätt att arbeta. 
 Från mitten av  
 1960-talet 
  har säkerhetspolisen i ökande ut- sträckning deltagit i utomnordiskt internationellt samarbete, hu- vudsakligen avseende terroristbekämpning. Samarbetet på författ- ningsskyddets område torde fram till omkring år 1990 ha varit obe- tydligt. Uppgifter om svenska medborgare lämnades som huvudre- gel inte ut. På senare tid har till följd av de högerextremistiska och anarkistiska gruppernas ökade internationalisering även författ- ningsskyddet i större utsträckning kommit att innefattas i arbetet. 
 Det har förekommit uppgifter om att säkerhetspolisen dels i början av  
 1950-talet, 
  dels under senare delen av  
 1960-talet 
  skulle ha lämnat ut listor på svenska kommunister, vid det senare tillfället rentav en mikrofilmkopia av centralregistret till en utländsk säker- hetstjänst. Kommissionen finner med hänsyn till den restriktiva hållning som säkerhetspolisen under  
 1950-talet 
  intog till samarbete med utomnordiska tjänster att det är osannolikt att sådana uppgif- ter då skulle ha lämnats ut. Såvitt avser påståendena om att en mik- rofilmskopia av centralregistret lämnats ut, anser sig kommissionen inte kunna dra några säkra slutsatser om sanningshalten i dessa 
 390 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 uppgifter, men ingenting i de svenska arkiven tyder på att så skulle ha varit fallet. 
 Det internationella samarbetet har varit och är av stor betydelse för att den polisiära säkerhetstjänsten skall kunna bedrivas effek- tivt. Det gäller naturligtvis också på författningsskyddets område, där särskilt de extremistiska rörelserna på vänstersidan haft omfat- tande kontakter med likasinnade i andra länder. Tidigare har säker- hetspolisens internationella samarbete inte varit reglerat. Numera finns föreskrifter om handläggningen av säkerhetspolisens utländs- ka kontakter i arbetsordningen. Den omständigheten att samarbe- tet väsentligen skett med länder anslutna till NATO har inte inne- burit något avsteg från Sveriges deklarerade alliansfrihet. En annan sak är att säkerhetspolisens samarbete med västliga underrättelse- tjänster som nämnts torde ha påverkat bl.a. dess hotbildsbedöm- ningar. Alliansfriheten har emellertid medfört att säkerhetspolisen varit mer återhållsam med att lämna ut uppgifter om nationella för- hållanden till utländska samarbetspartner än vad som varit fallet i t.ex. Norge. 
 189  
 En beredskap att lämna ut uppgifter om svenska or- ganisationer och i någon utsträckning om svenska medborgare tor- de dock utgöra en förutsättning för att säkerhetspolisen skall kun- na delta i ett internationellt samarbete. Även om samarbetet regel- mässigt sker på bilateral basis och under förutsättning att utlämna- de uppgifter inte sprids, kan det inte uteslutas att så ändå sker. 
 Det förhållandet att säkerhetspolisen – fram till tillkomsten av 1998 års polisdataförordning utan författningsreglering – lämnat ut uppgifter om svenska medborgare till utländska samarbetspartner torde ha konsekvenser av såväl positiv som negativ art för enskilda svenskar. Ett s.k. security clearance torde oftast utgöra en förut- sättning t.ex. för att en person skall få tillträda en säkerhetskänslig tjänst utomlands. Uppgifter om en persons engagemang inom nå- gon extremistisk rörelse kan å andra sidan utgöra hinder mot visum till och/eller arbetstillstånd i främmande land. Svenskar har blivit föremål för övervakning i samband med utlandsvistelser och kanske antecknats i utländska polisregister. Till skillnad mot vad som gäll- er för utlämnande av registeruppgifter till svenska myndigheter inom ramen för registerkontrollen, är uppgiftslämnandet till ut- ländska samarbetspartner inte underkastat någon kontroll med par- lamentariska inslag. Kommissionen har stött på åtminstone ett fall från de senaste åren där uppgifter om en svensk medborgare, som lämnats ut inom ramen för det internationella samarbetet, knappast 
  
 189  
 Jfr Johnson och Campbell : a.a. passim. 
 391 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 skulle ha lämnats ut vid registerkontroll för svensk myndighets räkning. Uppgifterna om vederbörandes engagemang i en extremis- tisk politisk organisation var nämligen, enligt de principer som Re- gisternämnden tillämpar, inte av den karaktär som motiverar ett ut- lämnande. 
 190 
  
 7.4.3 
  
 Bearbetning och registrering 
  
 Säkerhetspolisens bearbetning av det insamlade materialet var länge eftersatt. Man tycks knappast ha orkat tillgodogöra sig all informa- tion som man hade tillgång till. Och analyskapaciteten var bristfäl- lig. I samband med förundersökningar gjordes naturligtvis sam- manställningar av material för att få till stånd telefonavlyssning av misstänkta personer. Och från  
 1950-talets 
  mitt gav man regelbun- det ut orienterande översikter om de extremistiska organisationer- na. Först under  
 1990-talet 
  har säkerhetspolisen tillförts resurser för en bredare och mer kvalificerad analysverksamhet, bl.a. i form av akademiskt utbildad personal. Men under lång tid bestod bearbet- ningen huvudsakligen i registrering av organisationer och personer. Det viktigaste registret har hela tiden varit centralregistret, som se- dan  
 1970-talet 
  är datoriserat. Centralregistret är den exklusiva käl- lan för uppgifter som lämnas ut vid registerkontroll. Det fungerar också som spaningsregister. 
 Säkerhetspolisens personregistrering har länge varit föremål för diskussion. På sina håll har det hävdats att det inte skadar någon att vara registrerad av säkerhetspolisen, så länge informationen om personen i fråga inte utnyttjas. Ett exempel på en sådan, något lätt- sinnig attityd till registreringsfrågan är ett uttalande av statsminis- ter Russell år 1965 om att det var bättre att tio personer för mycket kom in i säkerhetspolisens register än en för lite. 
 191  
 Den allmänna meningen är emellertid numera att det i sig är integritets- kränkande att vara registrerad i ett offentligt register på grund av sin politiska, religiösa eller filosofiska övertygelse. Detta kom först till uttryck i 1969 års personalkontrollkungörelse i vilken intogs ett förbud mot anteckning om medborgare i säkerhetspolisens register  
 enbart  
 av det skälet att vederbörande genom tillhörighet till en or- ganisation eller på annat sätt hade gett uttryck för politisk uppfatt- 
  
 190 
  
 Riksdagen har avvisat tanken på att RPS:s styrelse i varje särskilt fall skall godkänna ut- lämnande av uppgifter till en utländsk säkerhetstjänst bl.a. med hänvisning till att detta skul- le kunna leda till dröjsmål med ödesdigra följder; JuU 1980/81:33 
  
 191 
  
 Uttalandet gjordes vid en s.k. statsministerafton i Lund i mars 1965; PM 19.3.1965, 3:7003, löpnr 11, SÄPO:s arkiv 
  
 392 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ning ( 
 åsiktsregistrering 
 ). År 1977 intogs ett motsvarande förbud så- vitt avsåg alla slags allmänna register i 2 kap. regeringsformen. Numera finns i personuppgiftslagen och polisdatalagen stränga be- stämmelser om hantering av känsliga personuppgifter till vilka nu nämnda förhållanden räknas. 
 Det har, sannolikt med viss rätt, gjorts gällande att redan det förhållandet att någon finns i en personakt hos säkerhetspolisen fungerar som ett flugpapper. Har säkerhetspolisen väl en gång fun- nit skäl att registrera en person, löper denne en större risk än andra att bli föremål för fortsatt uppmärksamhet. Därmed ökar också risken för att något negativt eller olagligt skall upptäckas rörande personen i fråga. 
 192  
 Även om stränga bestämmelser gäller för ut- lämnande av registrerade uppgifter, kan man inte bortse från möj- ligheten av läckor. Och om det demokratiska styret genom stats- kupp eller krig skulle kastas över ända finns risk för att registret skulle bli ett farligt verktyg i de nya makthavarnas händer. 
 Under åren närmast efter andra världskriget fick säkerhetspoli- sen inte på enbart politiska grunder registrera kommunister (men däremot nazister). Efter Pragkuppen hävdes denna inskränkning och säkerhetspolisen fick registrera de uppgifter som man ansåg sig behöva för verksamheten. Registreringen av (misstänkta) kommu- nister och personer med anknytning till vad som uppfattades som kommunistiska täckorganisationer som vänskapsföreningar med öststater och fredsorganisationer kom att bli mycket extensiv. I många fall skedde registreringarna på ganska lösa grunder. Bl.a fö- rekom att radikala kulturpersonligheter och socialdemokratiska po- litiker på partiets vänsterflygel registrerades såsom en följd av deras kontakter med öststatsdiplomater eller engagemang i vänskapsfö- reningar och andra s.k. täckorganisationer. 
 Genom tillkomsten av 1969 års personalkontrollkungörelse för- bjöds alltså säkerhetspolisen att ägna sig åt åsiktsregistrering. För- budet innebar ett slut på den breda registreringen av personer med anknytning till det gamla kommunistkomplexet. Genom hemliga tjänsteföreskrifter, utfärdade av rikspolisstyrelsens styrelse, regle- rades registreringen i centralregistret. Enligt de bestämmelser som gällde under de två första åren (HT 15) skulle personer som med- verkade i rörelse som syftar till att undergräva det demokratiska statsskickets bestånd eller rikets ställning som oberoende stat re- gistreras. Under halvtannat år därefter gällde i stället att personer som var medlemmar i eller sympatiserade med vissa särskilt upp- 
  
 192  
 Shah: I thoroughly enjoyed working for the intelligence service, National security and the Rule of Law, (ed. Cordova) s. 142 f 
 393 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 räknade ytterlighetsorganisationer skulle registreras, om det inte stod klart att han eller hon inte var beredd att delta i samhällsfient- lig verksamhet (HT 16). JO fann i en utredning år 1972 att HT 16 stod i god överensstämmelse med föreskrifterna i personalkon- trollkungörelsen och att påståendena om att säkerhetspolisen äg- nade sig åt politisk åsiktsregistrering saknade fog. 
 193 
  
 Trots JO:s bedömning tog regeringen från våren 1973 över upp- giften att utfärda tillämpningsföreskrifter till personalkontrollkun- görelsen. I öppna föreskrifter angavs att en medlem i eller sympati- sör med en svensk organisation, vilken i  
 antaget program  
 angett att den skulle verka för att omvandla samhället med våld,  
 fick  
 anteck- nas i registret om han genom sina  
 åtgärder  
 gett anledning till miss- tanke att han kunde vara beredd att delta i verksamhet som innebar fara för rikets säkerhet eller som syftade till och var ägnad att med våld förändra det demokratiska statsskicket eller påverka rikets ställning som oberoende stat. Det är att notera att kravet på styr- kan av den bevisning som fordrades för att registrering skulle få ske var mycket lågt satt. Det räckte således med att personen genom sina åtgärder gett  
 anledning till misstanke 
 . Denna misstankegrad är det lägsta krav för brottsmisstanke som används i rättegångsbalken och motsvarar vad som krävs för att en förundersökning skall få in- ledas. 
 I tillämpningsföreskrifter angav regeringen vilka organisationer som avsågs och som säkerhetspolisen därför skulle ägna särskild uppmärksamhet liksom vilka åtgärder som skulle kunna föranleda registrering av deras medlemmar och sympatisörer. Dessa politiskt känsliga föreskrifter, som regeringen gjort kvalificerat hemliga, kom med vissa ändringar att gälla fram till slutet av år 1998, då sy- stemet med sådana tolkningsföreskrifter avskaffades. Bland de åt- gärder som enligt tillämpningsföreskrifterna kunde konstituera en misstanke om samhällsfarlighet kom ledande ställning, partiskol- ning och verksamhet i hemliga celler i praktiken att bli de avgjort vanligaste registreringsgrunderna. Det angavs uttryckligen att ut- övande av sedvanlig föreningsverksamhet inte skulle föranleda an- teckning i register. 
 Registernämnden har kritiserat de av RPS utfärdade tjänsteföre- skrifterna. Såvitt avser HT 15 gällde kritiken att dess avfattning kunde leda till att en person registrerades endast på grund av med- lemskap i eller sympati med en viss organisation. Och i fråga om HT 16 avsåg kritiken att man laborerat med ett slags omvänd be- 
  
 193  
 JO:s ämbetsberättelse 1973 s. 86 
 394 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 visbörda. I dessa delar stred tjänsteföreskrifterna enligt nämndens mening mot åsiktsregistreringsförbudet.  
 194  
 Nämnden gjorde alltså en annan bedömning än JO i 1972 års utredning. Kommissionen instämmer i Registernämndens kritik. Kommissionen vill för sin del tillägga att flera av de organisationer som var angivna i HT 16 vid tiden för föreskrifternas utfärdande inte existerade eller i vart fall förde en tynande tillvaro och därför rimligtvis inte kunde utgö- ra någon fara för rikets säkerhet. 
 Registernämnden har också kritiserat regeringens hemliga före- skrifter.  
 N 
 ämndens slutsatser rörande registreringsgrunderna i des- sa föreskrifter förtjänar att återges. 
 De särskilda registreringsgrunderna verksamhet i hemliga celler, deltagande i revolutionär utbildning och ledande ställning har utformats på ett alltför generellt och oklart sätt. Ansvaret för registreringsföreskrifternas reella innehåll har därmed överförts på den tillämpande myndigheten, dvs. på SÄPO. De särskilda registreringsgrunderna kan innefatta både relativt harmlösa ak- tiviteter, som inte motiverar att den agerande betraktas som en säkerhetsrisk, men de kan också ge uttryck för samhällsfarlig verksamhet som utgör skäl för registrering. Detta medför i sin tur att de särskilda registreringsgrunderna i vissa fall kan strida mot grundlagens förbud mot politisk åsiktsregistrering och att de i andra fall låter sig väl förenas med detta förbud. Frågan om regeringsföreskrifternas grundlagsenlighet ställs alltså på sin spets först vid den praktiska tillämpningen av föreskrifterna. 
 195 
  
 Kommissionen kan instämma i denna kritiska karaktäristik. Vidare kan konstateras att regeringen genom att i tillämpningsföreskrif- terna ge begreppet  
 åtgärd  
 en så vidsträckt betydelse bäddat för en viss rättsosäkerhet. Redan Fri- och rättighetsutredningen framhöll i sitt betänkande med avseende på regeringens öppna föreskrifter från år 1972 att vad som ligger i uttrycket åtgärd är dock oklart. 
 196  
 Utredningen, som inte hade tillgång till tillämpningsföreskrifterna, redovisade ett uttalande i en kommentar till personalkontrollkun- görelsen, enligt vilken det synes finnas anledning anta att reger- ingen är beredd att i tillämpningsföreskrifter uppställa krav på täm- ligen avancerad aktivitet för att anteckning skall få ske. 
 197  
 De öpp- na föreskrifterna gav således ett intryck av att starka begränsningar 
  
 194 
  
 Registernämnden: Personalkontroll s. 41 
  
 195 
  
 Ibid. s. 62 f. 
  
 196 
  
 SOU 1975:75 s. 465 
  
 197 
  
 Smith: Säkerhetstjänst och personalkontroll s. 39 
  
 395 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 förelåg för registrering av personer med anknytning till revolutio- nära organisationer. Genom de hemliga tillämpningsföreskrifterna skapades däremot förutsättningar för personregistreringar också på grund av aktiviteter av tämligen enkel beskaffenhet som i sig inte alls var kriminella. Denna bristande förutsägbarhet måste betecknas som högst otillfredsställande, särskilt med hänsyn till vilka konse- kvenser en sådan registrering kunde få för den enskilde i ett perso- nalkontrollärende. 
 Därtill kommer att flera av de på förteckningen upptagna höger- extremistiska organisationerna inte i antaget program – och knap- past heller på annat sätt – gett uttryck för någon vilja att omstörta samhället med våld. Det förefaller som om regeringen fört upp or- ganisationer som Demokratisk allians, Nysvenska rörelsen och Sveriges nationella förbund närmast för att balansera inslaget av vänsterrevolutionära organisationer. Det kan också konstateras att hade en organisation väl tagits upp på listan blev den i allmänhet kvar där även långt efter det att den upphört med sina aktiviteter eller omprövat sin revolutionära inställning. 
 Sammanfattningsvis finner kommissionen att de utfärdade till- lämpningsföreskrifterna gav visst utrymme för en grundlagsstridig  
 åsiktsregistrering 
 . Hur tillämpade då säkerhetspolisen dessa före- skrifter? Det kan först konstateras att omkring 4 000 personer, flertalet vänsterextremister, var registrerade med stöd av föreskrif- terna. De dominerande registreringsgrunderna var som nämnts le- dande ställning, partiskolning och verksamhet i hemliga celler. 
 Säkerhetspolisens bedömningar av om en person uppfyllde kra- vet på att inta en ledande ställning inom en revolutionär organisa- tion var ofta mycket vittgående. Uttrycket är i sig vagt och kan ge utrymme för skilda tolkningar. Några riktlinjer för vilka typer av positioner och befattningar som borde betraktas som ledande med- delades inte av regeringen. Registernämnden tog i sin utredning upp några fall där relativt harmlösa aktiviteter lades till grund för registrering enligt denna bestämmelse. I ett par av dessa fall fann nämnden att det inte förelegat tillräcklig grund för registrering. 
 198  
 Kommissionen instämmer också i Registernämndens uppfattning på dessa punkter. Enligt kommissionens mening kan man dock inte bortse från möjligheten att man inom vissa organisationer tilläm- pade en ordning där de personer som formellt innehade ledande ställning snarast utgjorde frontfigurer medan de verkliga ledarna 
  
 198  
 Registernämnden: Personalkontroll s. 76 f. 
 396 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 höll sig mer i bakgrunden för att inte tilldra sig säkerhetspolisens intresse. 
 I den av RPS:s styrelse år 1974 utfärdade HT 20 föreskrevs att medlemskap i KFML(r) liksom medlemskap i SKP som erhållits före år 1973 skulle leda till registrering, eftersom det enligt RPS krävdes genomgången partiskola för medlemskap. Detta kunde ibland få till följd att personer som enbart deltagit i föreningsmö- ten registrerades, då säkerhetspolisen presumerade att deltagarna i sådana möten också var medlemmar. Kommissionen har funnit att KFML(r) och tidigare KFML som regel krävde att en person un- dergått partiskolning innan han eller hon kunde beviljas medlem- skap. Något formellt krav härpå uppställdes emellertid inte och det kan därför inte med säkerhet konstateras att alla medlemmar hade genomgått sådan utbildning som enligt regeringens föreskrifter krävdes. Det fanns därför inte tillräckligt underlag för en generali- sering av det slag som HT 20 gav uttryck för. 
 Som en följd av HT 20 kom också under 1980- och  
 1990-talen 
  personer som var medlemmar i några Emmausföreningar att regi- streras. Säkerhetspolisen bedömde nämligen att dessa föreningar utgjorde lokalorganisationer inom KPML(r), varför medlemmarna ansågs vara registreringsbara. Det står visserligen klart att partiet hade mycket goda kontakter med föreningarna i fråga och bl.a. ka- naliserade  
 u-landsbistånd 
  genom dessa. Och vid i vart fall en av fö- reningarna torde studier av material från KPML(r) ha utgjort en förutsättning för medlemskap. Några säkra belägg för att förening- arna verkligen utgjorde lokalavdelningar till partiet har emellertid inte påträffats. Säkerhetspolisens registreringspraxis framstår där- för som tveksam. 
 Också registreringen av personer som ingått i celler på arbets- platser torde ha gått utöver vad som medgavs enligt regeringens fö- reskrifter. Enligt dessa föreskrifter förutsattes för registrering att cellerna skulle vara  
 hemliga 
 , men säkerhetspolisen tycks rutinmäs- sigt bedömt verksamhet i KFML(r):s driftceller som registrerings- grundande. Och detta trots att uppgifter om förekomsten av såda- na celler vid olika företag publicerades i organisationens egen tid- ning Proletären och cellmedlemmar öppet agiterade på arbetsplat- serna. 
 199  
 För KFML(r) utgjorde driftcellerna förbundets viktigaste 
  
 199  
 I en kvartalsöversikt från år 1978 framhölls också att KPML(r) inte ägnade sig åt vad som normalt avses med facklig verksamhet. Tvärtom försöker man störa och skada det reguljära fackliga arbetet. Man har på olika arbetsplatser s.k. hemliga arbetsplatsceller. Det säger sig självt att sådana celler för att ha någon framgång i sin kamp inte kan förbli hemliga.; Kvar- talsöversikt 3/1987, 5:721 d,  
 1-28, 
  löpnr 17, SÄPO:s arkiv 
 397 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 grundorganisation. KFML(r) uttalade att hemligt partiarbete borde förekomma endast i tider av illegalitet och varnade för allt hem- lighetsmakeri, under hänvisning till att det kunde skada partiarbe- tet. Däremot rekommenderade man restriktivitet med att nämna namn på personer med förtroendeuppdrag på arbetsplatserna med hänvisning till risken för svartlistning. Samtidigt är det värt att no- tera att driftcellen var partiets organisation för att förbereda det väpnade upproret bland storindustrins arbetare. 
 År 1988 uppdrog regeringen åt JK Hans Stark att utreda om otil- låten åsiktsregistrering förekommit hos säkerhetspolisen efter år 1969. JK ansåg sig efter en mycket omfattande undersökning kun- na slå fast att säkerhetspolisen – utanför det område som reglerades i de särskilda regeringsföreskrifterna och rikspolisstyrelsens anvis- ningar – inte i något avseende ägnat sig åt registrering av personer enbart på grund av deras politiska åskådning. Någon systematisk registrering av personer eller organisationer med politiska program utan våldsinslag förekom inte. 
 Av skilda skäl togs inte APK, EAP, BSS och andra högerextre- mistiska och anarkistiska/autonoma nätverk upp i de hemliga före- skrifterna över organisationer som säkerhetspolisen skulle ägna sär- skild uppmärksamhet. Det har inte hindrat säkerhetspolisen från att följa aktiviteterna också inom dessa organisationer och registre- ra personer verksamma inom dem. Dessa registreringar har grun- dats på att personerna misstänkts för brottslig verksamhet eller haft kontakter, t.ex. med utländska medborgare, som bedömts som säkerhetshotande. I sammanhanget kan nämnas att också många radikala kulturpersonligheter och fredsaktivister registrerades, i re- gel på grund av kontakt med utländsk beskickning eller besök i nå- got kommunistiskt land. Enligt kommissionens uppfattning är denna form av registrering på rent individuella grunder mer i linje med regeringsformens åsiktsregistreringsförbud än den vid till- lämpningen ganska schematiska registreringsverksamhet som före- kom med stöd av regeringens öppna och hemliga föreskrifter. 
 200  
 Det sagda hindrar inte att det alltjämt förekommer registreringar som ter sig tveksamma med hänsyn till åsiktsregistreringsförbudet. 
 Vid sidan av centralregistret fördes inom säkerhetspolisen fram till personalkontrollkungörelsens tillkomst en mängd andra special- register bl.a. över personer engagerade i extremistiska rörelser. Åsiktsregistreringsförbudet medförde att man vid enskilda rotlar och vissa sektioner började systematisera s.k.  
 arbetsanteckningar  
 på 
  
 200  
 Garcia föreslog redan år 1989 att 1981 års hemliga förordning skulle upphävas; SOU 1989:18, s. 56 
 398 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 ett sätt som i realiteten ofta innebar att de tjänade som register över personer och förhållanden som av något skäl tills vidare inte ansågs böra registreras i centralregistret. Vid slutet av  
 1970-talet 
  uppgick antalet sådana anteckningar till ca 11 000. I många fall no- terades i dessa sammanhang uppgifter som klart stred mot förbudet mot åsiktsregistrering i personalkontrollkungörelsen och senare i regeringsformen. 
 Då JK Hans Stark utredde frågan huruvida säkerhetspolisen äg- nade sig åt otillåten åsiktsregistrering tycks han inte ha fått klart för sig att anteckningar av detta slag på sina håll hölls samlade på ett sätt som gjorde dem lätt sökbara även av andra befattningshava- re än den som gjort noteringarna. Han fann därför inte anledning till kritik. Detta tog ledningen för säkerhetspolisen, trots egna du- bier, till intäkt för att låta systemet med arbetsanteckningar fortgå och år 1993 beslöts att författningsskyddet skulle föra dessa an- teckningar med hjälp av dator. Dataregistreringen upphörde år 1997 och vid samma tid utfärdades interna föreskrifter som klar- gjorde att arbetsanteckningarna inte fick innehålla uppgifter  
 enbart  
 om en persons politiska åskådning. Huruvida sådana anteckningar dessförinnan förekommit under  
 1990-talet 
  har inte kunnat klarläg- gas. 
 I detta sammanhang finns det anledning att något beröra påstå- enden om att säkerhetspolisen fortlöpande registrerat medlemmar i eller sympatisörer med miljö- eller fredsorganisationer eller andra liknande organisationer. Sådana påståenden saknade enligt vad JK uttalade år 1990 fog. 
 201  
 Inte heller kommissionen har funnit belägg för att säkerhetspolisen i centralregistret antecknat personer enbart på grund av deras medlemskap i organisationer av nu nämnt slag, dock med undantag för personer engagerade i Svenska Fredskom- mittén, som bedömdes som en kommunistisk täckorganisation. Däremot kunde aktiviteter som deltagande i världsfredskongresser och uppmaningar till värnpliktsvägran föranleda registrering. Den omständigheten att personer som misstänktes för att, medvetet el- ler omedvetet, gå främmande makts ärenden engagerade sig i andra sammanhang som t.ex. miljö- eller fredsorganisationer, Amnesty International eller motstånd mot kärnkraft eller Sveriges inträde i EG, kunde noteras i arbetsanteckningar. Syftet härmed har upp- getts vara att säkerhetspolisen ville undersöka om detta var uttryck för strävanden att dolt sprida opinion för otillbörliga utländska in- tressen och därigenom utgjorde ett led i ett eventuellt framväxande 
  
 201  
 Ibid. 
 399 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 hot mot rikets säkerhet. De demokratiska, ideellt arbetande organi- sationerna som sådana eller dessas medlemmar och sympatisörer skall alltså inte ha varit föremål för säkerhetspolisens intresse. Det framstår för kommissionen som en legitim uppgift att säkerhetspo- lisen följt upp misstänkt subversiv verksamhet. Otvivelaktigt måste det dock stundtals ha inneburit en svår balansgång att skilja mellan å ena sidan sådan opinionsbildning som var ett uttryck för utländsk subversiv verksamhet och å andra sidan spontant uppkomna upp- fattningar som mer eller mindre sammanfallit med främmande makts intressen. Risken för att grundläggande medborgerliga frihe- ter, som yttrandefrihet, informationsfrihet, demonstrationsfrihet och föreningsfrihet, träds för när i sådana sammanhang får anses vara betydande. Sådan verksamhet måste därför utövas med största omdöme och med noggrant beaktande av de principer som gäller i ett demokratiskt samhälle. 
 Sedan några år bearbetar säkerhetspolisens information i fristå- ende  
 analysdatabaser 
 . För varje analysdatabas utfärdas ett särskilt, tidsbegränsat tillstånd där bl.a. basens ändamål och vilka personer som skall ha tillgång till basen anges. Avsikten är att i en nära fram- tid sådan information som inhämtats genom hemlig telefonavlyss- ning och hemlig telefonövervakning även skall kunna bearbetas och analyseras, och inte som nu endast dokumenteras, inom PLUTO- systemet. Den information som läggs in i dessa ärendehanterings- system utgörs i viss utsträckning av känsliga personuppgifter (jfr 13 § personuppgiftslagen). Sådana uppgifter får enligt polisdatala- gen inte behandlas  
 enbart  
 på grund av vad som är känt om personen i sådant hänseende. I de fall uppgifter om en person behandlas på annan grund får dessa uppgifter kompletteras med känsliga person- uppgifter, dock endast om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen. 
 Bestämmelsen kan medföra problem bl.a. i situationer då en poli- tisk åsikt  
 kan  
 vara ett moment i en förundersökning på grund av misstanke om brottet olovlig kårverksamhet, där telefonavlyssning kommer till användning, eller en viktig del i den analys som med hjälp av en analysdatabas skall göras, t.ex. vid kartläggningen av en viss organisations farlighet. Särskilt i början av en utredning kan det vara svårt att avgöra vad som kan komma att få relevans för ut- redningen. Här blir det fråga om personen tillhör en kriminell sammanslutning eller inte. Som ett exempel kan nämnas att en per- son ringer en ledare inom en nazistisk organisation som är miss- tänkt för olovlig kårverksamhet och av detta skäl utsatt för telefon- avlyssning. Om den uppringande förklarar sig intresserad av att gå 
 400 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 med i organisationen, antecknas detta regelmässigt i PLUTO. Ett annat exempel kan vara att den öppna polisen rapporterar att några personer varit på restaurang tillsammans med en ledande anarkist som är misstänkt för olovlig kårverksamhet. 
 Uppgifter av detta slag kan föras in i analysdatabaserna för bear- betning och analys. Om det anses oundgängligen nödvändigt för att uppgiften över huvud taget skall bli begriplig, som i fallet med telefonsamtalet, antecknas inte endast att ett telefonsamtal före- kommit utan också dess huvudinnehåll. Den personal som svarar för detta arbete utbildas för ändamålet, bl.a. rörande bestämmelser- na om behandling av känsliga personuppgifter. Uppgifterna i ana- lysdatabaserna granskas vidare kontinuerligt av erfarna polisbefäl som rättar, blockerar eller utplånar uppgifter som faller utanför ba- sens användningsområde. Detta hindrar emellertid inte att uppgif- ter av det slag som anges i exemplen kan bli kvar under lång tid in- nan de antingen tillsammans med annan information nått en sådan styrka att de antecknas i centralregistret eller gallras. 
 Det kan diskuteras huruvida anteckningar av detta och liknande slag i  
 PLUTO-systemet 
  och analysdatabaserna är förenliga med po- lisdatalagens bestämmelser om behandling av känsliga personupp- gifter och bestämmelsen i 2 kap. 3 § första stycket regeringsformen som anger att anteckning om medborgare i allmänt register inte utan hans samtycke får grundas  
 enbart  
 på hans politiska åskådning. Analysdatabaserna utgör visserligen inte några register i traditionell mening. Med hänsyn till de möjligheter till fritextsökning och därmed till sammanställningar som användningen av datateknik ger får de emellertid anses vara att likställa med register. Detsamma gäller de  
 Word-dokument 
  som upprättas över anteckningarna i  
 PLUTO-systemet. 
  Det kan därför göras gällande att anteckningar avseende politisk uppfattning förs in i dessa ärendehanteringssy- stem i strid med grundlagens förbud mot åsiktsregistrering. 
 202 
  
 I sådana fall där personer verkligen skäligen kan misstänkas för att bedriva utvecklad olovlig kårverksamhet kan det emellertid en- ligt kommissionens mening med fog hävdas att de nu berörda an- teckningarna inte görs  
 enbart  
 på grund av personernas politiska åskådning. I själva verket är denna åskådning av underordnad bety- delse i sammanhanget. Det är själva  
 kontakten  
 med den misstänkte som är av primärt intresse för säkerhetspolisen. Ett studium av den misstänktes personliga nätverk kan vara av avgörande betydelse för brottsutredningen. Det framstår som föga rimligt att kriminalitet 
  
 202  
 Jfr Registernämndens remissyttrande 20.9.2002, dnr 41/02 över SOU 2001:92 
 401 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 som kan vara förknippad med politisk verksamhet skulle utgöra en frizon i detta hänseende. Därtill kommer att omständigheterna kan medföra att också den eller de som har kontakt med den misstänk- te kan anses utgöra säkerhetsrisker. Även om kontakten kommit till uttryck endast i form av en uppgift om politisk åskådning, bör en anteckning därom i ett ärendehanteringssystem alltså inte anses stå i strid med grundlagsbestämmelsen. 
 I analysdatabaserna behandlas emellertid även rörelser som inte kan betraktas som utvecklade olovliga kårer men som bedöms kunna utvecklas till sådana. Den som tar kontakt kan i dessa fall vara helt omedveten om de förhållanden som föranlett misstankar- na och kontakten kan mycket väl vara föranledd enbart av ett poli- tiskt eller ideologiskt intresse. Kommissionen har undersökt inne- hållet i några analysdatabaser och kommit fram till att det inte kan uteslutas att sådana kontakter registreras. Den vill därför fästa uppmärksamheten på att det här finns en påtaglig risk för överträ- delser av förbudet mot åsiktsregistrering. 
 Kommissionens utredning rörande analysdatabaserna har gett ytterligare belägg för att brottsrubriceringen olovlig kårverksamhet i vissa fall utnyttjas som en nödlösning för att få till stånd en enligt säkerhetspolisens uppfattning erforderlig telefonövervakning trots att brottsrekvisiten inte är uppfyllda (jfr s. 375 f) Att de som har kontakter med personer som är föremål för förundersökning i så- dana fall kan komma att antecknas i en analysdatabas liksom – vid telefonavlyssning – i  
 PLUTO-systemet 
  är givetvis helt otillfreds- ställande från legalitetssynpunkt. 
 Sedan början av  
 1950-talet 
  och fram till början av  
 1990-talet 
  för- des också i olika former anteckningar över personer som kunde an- ses utgöra säkerhetsrisker i sådan grad att de borde omhändertas av säkerhetspolisen i en krissituation, s.k. beredskaps- eller krigsfalls- förteckningar. I slutet av  
 1960-talet 
  var omkring 400 personer ak- tuella för sådana omhändertaganden. Enligt kommissionens me- ning framstår ett dylikt förberedelsearbete som en naturlig del i sä- kerhetspolisens verksamhet. För att sådana omhändertaganden skulle kunna genomföras hade det emellertid krävts en särskild lag- stiftning. Kommissionen har inte kunnat fastställa om sådan lag- stiftning vid någon tid funnits förberedd inom regeringskansliet för att efter riksdagsbeslut sättas i kraft i en krissituation. 
 402 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 7.4.4 
  
 Personalkontroll 
  
 Med personalkontroll, numera registerkontroll inom ramen för sä- kerhetsprövning, förstås inhämtande av upplysningar ur polisregis- ter beträffande den som innehar eller avser att tillträda sådan tjänst hos myndighet som är av betydelse för rikets säkerhet. Avsikten är att förhindra att personer som bedöms inte vara pålitliga från sä- kerhetssynpunkt, t.ex. på grund av kriminalitet eller bristande loja- litet, ges uppgifter som kan innebära risker för såväl totalförsvaret som dem själva. Framställningar om utlämnande av uppgifter för personalkontroll prövades först av statspolisintendenten efter sam- råd med lekmän som åtnjöt politiskt förtroende och sedan år 1964 av Rikspolisstyrelsens styrelse i vilken ingår lekmän med parlamen- tarisk förankring. Numera är det Registernämnden som prövar frå- gor om utlämnande av uppgifter av detta slag. Avgörandet om den kontrollerade, trots utfallet, skall anställas på tjänsten har hela tiden åvilat den myndighet som begärt personalkontrollen. 
 Under åren närmast efter andra världskrigets slut gällde att sä- kerhetspolisen inte fick lämna ut uppgifter om personer enbart på grund av deras politiska engagemang i andra organisationer än na- zistiska. Denna begränsning hävdes efter Pragkuppen år 1948 och uppgiftslämnandet rörande politisk uppfattning kom därefter och fram till slutet av  
 1960-talet 
  främst att avse kommunister. Efter hand och delvis som en följd av det vidgade totalförsvarsbegreppet kom en mängd civila statliga tjänster att omfattas av regelsystemet. Personalkontroll skedde också inför anlitandet av leverantörer och entreprenörer för totalförsvarets räkning. Personalkontrollen var i princip hemlig fram till slutet av  
 1960-talet. 
  
 Årligen har personal/registerkontroll förekommit i åtskilliga tio- tusentals ärenden, främst på begäran av försvarsstaben. Utfall på grund av politisk belastning förekom fram till  
 1960-talets 
  mitt endast i någon procent av ärendena (i genomsnitt ca 1 500 fall per år) och därefter i allt mindre utsträckning. Under åren  
 1951-95 
  torde sådana uppgifter ha lämnats ut i sammanlagt ungefär 30 000 fall (inklusive spontanuppgifter), varav mer än 90 procent avsåg kommunister. Även om det inte var ovanligt att samma person vid flera tillfällen var föremål för personalkontroll, var det alltså ett be- tydande antal personer om vilka uppgifter lämnades ut. Vid sidan av personalkontrollen torde uppgifter ur säkerhetspolisens central- register endast undantagsvis ha lämnats ut. Även om det tycks ha rört sig om enstaka fall, har detta naturligtvis inte varit godtagbart. 
 403 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 Flertalet personalkontroller har avsett värnpliktiga och ett upp- giftsutlämnande i ett sådant fall kunde resultera i att vederbörande gavs en annan grundutbildning än som ursprungligen planerats eller placerades i en mindre känslig befattning i krigsorganisationen. I den mån de berörda var medvetna om att de ursprungligen avsetts för andra uppgifter, kan väl detta i enstaka fall ha uppfattats som negativt och diskriminerande. Men konsekvenserna av utfallen i dessa situationer kan knappast betecknas som särskilt ingripande. På ett annat sätt förhåller det sig med personer som till följd av ut- fallen gick miste om arbeten och uppdrag. I dessa fall kan uppgifts- utlämnandet ha inneburit betydande ekonomiska nackdelar i form av uteblivna inkomster. Det kan också ha medfört att personen i fråga blev föremål för omgivningens misstro, hindrades att avance- ra inom sitt yrke eller omplacerades. Hur många som drabbats på detta sätt är oklart, men det kan genom åren ha rört sig om flera tu- sen personer. 
 Har detta varit rimligt? Den demokratiska statens rätt till själv- försvar också mot egna medborgare som på goda grunder miss- tänks för att gå främmande makt till handa eller för att vilja om- vandla statsskicket på revolutionär väg kan enligt kommissionens mening inte ifrågasättas. Att förhindra att sådana från säkerhets- synpunkt opålitliga personer ges möjlighet att verka i för totalför- svaret känsliga befattningar är ett i hög grad legitimt statsintresse. Ett system med personalkontroll/säkerhetsprövning får anses vara en ofrånkomlig del av ett sådant infiltrationsskydd. 
 Har det då förekommit några försök till infiltration från med- lemmar i ytterlighetspartier? Enligt den parlamentariska nämnden i Wennerströmaffären fanns det mycket som tydde på att man från kommunistiskt håll medvetet försökte infiltrera polismyndigheter och andra myndigheter av särskild vikt för rikets säkerhet. Nämn- den anförde härom: 
 Sålunda har det ofta visat sig att samma personer med kommu- nistisk anknytning sökt den ena säkerhetskänsliga befattningen efter den andra. Många gånger har ifrågavarande personers för- bindelse med det kommunistiska partiet ej varit av det mera på- tagliga slaget. Självfallet har förbindelsen ibland kunnat vara en tillfällighet, men då företeelsen ses i sin helhet måste omdömet bli ett annat. När skrivbiträdestjänster eller liknande befattning- ar och tjänster ledigförklarats t.ex. hos säkerhetsavdelningen har det visat sig, att ett mycket stort antal sökande haft en påvisbar kommunistanknytning.  
 --- 
  
 404 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Bl.a. på grundval av nu relaterade förhållanden har nämnden funnit den slutsatsen näraliggande, att från kommunistiskt håll göres systematiska försök att infiltrera säkerhetstjänsten och försvaret samt att bakom detta måste ligga avsikter som inte kan vara förenliga med rikets intressen. Särskilt oroväckande har man funnit det inträffade vara med tanke på den skada som illo- jala personer på vitala poster inom totalförsvaret kan vålla i en för riket kritisk situation. 
 203 
  
 Något skriftligt material som ger stöd för dessa uppgifter har inte återfunnits. Detta kan emellertid inte tas till intäkt för att påståen- dena om infiltrationsförsök skulle vara gripna ur luften. I sitt re- missyttrande över betänkandet yttrade således JO: 
 Nämnden uttalar att det kunnat konstateras att personer med påvisbar kommunistisk anknytning systematiskt sökt anställ- ningar hos myndigheter eller sammanslutningar, där personalen kan antas komma i kontakt med försvarshemligt material. Vid mitt besök hos rikspolisstyrelsen ansåg jag mig böra närmare efterhöra hållbarheten av detta uttalande. Den redogörelse som härvid lämnades mig gav belägg för att det fanns ett faktiskt un- derlag för uttalandet. 
 204 
  
 Den granskning som kommissionen har gjort av ett sammanträde med statspolisintendentens samrådsnämnd år 1962 och ett sam- manträde med RPS:s styrelse år 1968 ger vid handen att det inte var ovanligt att personer med kommunistisk anknytning sökte säker- hetskänsliga befattningar. Några slutsatser om infiltrationsförsök ger naturligtvis detta material inte underlag för. För detta skulle krävas omfattande undersökningar om bl.a. arbetsmarknadssitua- tion och politisk sammansättning av olika yrkesgrupper vid denna tid. Men det är förståeligt att misstankar om infiltrationsförsök kunde uppkomma t.ex. då vid 1962 års sammanträde förekom tre arbetssökande till SAAB i Linköping med kommunistisk anknyt- ning. 
 Då frågan om infiltration våren 1969 behandlades av Lopez sty- relse framhölls att vänsterextremistiska värnpliktsvägrare ändrat taktik och valt att fullgöra militärtjänstgöring för att verka från in- sidan genom destruktiv propaganda. Vid sammanträdet nämndes också två exempel på att maoistiskt sinnade personer skulle ha in- 
  
 203 
  
 SOU 1968:4, s.64 
  
 204 
  
 Cit. efter Cummings. 
  
 405 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 SOU 2002:87 
  
 filtrerat säkerhetskänsliga befattningar. En närmare granskning av fallen visar emellertid att de knappast kunde utgöra belägg för nå- gon planmässig infiltration av totalförsvaret. 
 Under  
 1970-talet 
  kunde det dock knappast råda något tvivel om att personer med vänsterrevolutionära åsikter försökte förverkliga den infiltration av försvaret som deras organisationer pläderade för. Registernämnden har haft regeringens uppdrag att efter framställ- ningar från enskilda pröva i vad mån deras anställningsförhållanden har påverkats på ett orimligt sätt av att uppgifter om dem har läm- nats ut vid personalkontroll efter år 1969. Nämnden har mot bak- grund av gällande regelverk i flertalet fall funnit att det förelegat tillräckliga skäl för att inte anta vederbörande till den tjänst som föranlett kontrollen. 
 Personalkontrollen har således enligt kommissionens mening fyllt en viktig uppgift till skydd för rikets säkerhet. Däremot finns det skäl att ställa sig kritisk till att många befattningar som torde varit av begränsad betydelse för rikets säkerhet kommit att omfat- tas av regleringen. Det gäller i synnerhet situationen under 1950- talet då även icke hemliga entreprenadarbeten för totalförsvarets räkning förutsatte personalkontroll. Än mer finns det anledning att kritisera att utlämnande myndighet särskilt under tiden fram till mitten av  
 1960-talet 
  i sin praxis stundom gjorde synnerligen långt- gående tolkningar av begreppet sakligt grundade skäl för miss- tanke om medlemskap i en ytterlighetsorganisation. Härigenom kom personer på grund av tämligen osäkra uppgifter om tidigare engagemang i eller familjeanknytning till det kommunistiska partiet mer eller mindre generellt att bedömas som opålitliga. Även om denna rättstillämpning i viss mån låter sig förklaras av den kommu- nistskräck som präglade dessa årtionden av det kalla kriget, måste den bedömas som högst otillfredsställande. I de undantagsfall då säkerhetspolisen höll samtal med personen i fråga, avskrevs miss- tankarna om opålitlighet, och detta även då det stod klart att per- sonen i fråga var aktiv kommunist. Liknande slutsatser drogs för övrigt av säkerhetspolisen och Bedömningsnämnden då dessa myndigheter i slutet av  
 1940-talet 
  undersökte den medborgerliga pålitligheten hos anställd militär personal med nazistiskt förflutet. 
 Ansvaret för denna situation kan emellertid inte läggas enbart på säkerhetspolisen och utlämnande myndighet. De myndigheter som begärt personalkontrollen torde alltför ofta ha tagit ett utlämnande av uppgifter om politisk belastning som belägg för att personen i fråga var olämplig för en säkerhetskänslig befattning och underlåtit att göra en självständig prövning av om så kunde anses vara fallet. 
 406 
  
 SOU 2002:87 
  
 Polisiär säkerhetstjänst 
  
 Det fanns inom säkerhetspolisen tankar på att låta registerutdragen åtföljas av kommentarer för att göra myndigheterna bättre rustade att ta ställning till betydelsen av de utlämnade uppgifterna. Så blev dock inte fallet. 
 Det dröjde ända fram till slutet av  
 1990-talet 
  innan det i prakti- Esparza blev så att den kontrollerade fick tillfälle att yttra sig över upp- gifter som avsågs att lämnas ut (annat än då det rörde sig om be- gångna brott). Ett skäl härtill torde ha varit att säkerhetspolisen inte ansåg sig berättigad att kommunicera uppgifter som skulle kunna avslöja innehållet i de av regeringen sedan år 1973 meddelade kvalificerat hemliga föreskrifterna. Den kommunikationsprincip som på andra håll inom förvaltningen anses som en avgörande rättssäkerhetsgaranti har alltså först under senaste tid kommit att tillämpas i dessa sammanhang. Om säkerhetspolisen och utläm- nande myndighet långt tidigare getts möjlighet att bereda de kon- trollerade insyn i en eller annan form, hade enligt kommissionens mening i många fall rättsförluster för enskilda kunnat undvikas. 
 205  
 Säkert hade det även bidragit till öka allmänhetens tilltro till perso- nalkontrollsystemet. 
  
 205  
 Justitieminister Perez konstaterade vid en utfrågning inför KU att författnings- texten i 13 § personalkontrollkungörelsen stod i dålig överensstämmelse med praxis; KU 1986/87:33. 
 407