SOU 2000:37 
 Till statsrådet och chefen för 
 Socialdepartementet 
 Genom regeringsbeslut den 4 februari 1999 bemyndigades chefen för Socialdepartementet, statsrådet Smith, att tillkalla en kommitté bestående av forskare med uppdrag att göra ett välfärdsbokslut över  
 1990-talet 
  (direktiv 1999:7). Kommittén antog sedermera namnet Kommittén Välfärdsbokslut. Ett första delbetänkande  
 Välfärd vid vägskäl, utvecklingen under  
  
 1990-talet 
  
 (SOU 2000:3) överlämnades den 18 januari år 2000. 
 En väsentlig grund för detta delbetänkande var de cirka 25 kuns- kapsunderlag som olika forskare och forskargrupper på kort tid skrev för kommittén. De uppdrag som, efter samråd, gavs till forskarna var ofta att sammanfatta det befintliga kunskapsläget inom ett forsknings- fält, men i många fall också att ta fram ny kunskap via primära analy- ser. I kommitténs direktiv angavs identifierandet av kunskapsluckor som ett centralt mål. Detta uppdrag har därför också i tillämpliga fall vidarebefordrats till berörda forskare. Gemensamt för alla uppdrag var också det fokus på  
 1990-talsutvecklingen 
  som slagits fast redan i kom- mitténs direktiv. 
 Föreliggande forskarvolym utgör den första i en serie av skrifter där dessa underlag presenteras. I dessa volymer kommer också underlagen som kommitténs ledamöter utarbetat att ingå. Vi hoppas och tror att dessa uppsatser skall bidra till en nyanserad diskussionen kring välfär- dens utveckling i Sverige. 
 SOU 2000:37 
 Välfärdskommitténs ledamöter har inte tagit ställning till innehållet i de enskilda uppsatserna. Det är med andra ord författarnas analyser, tolkningar och slutsatser som presenteras här och varje författare an- svarar själv för innehållet. 
 Stockholm i april 2000 
  
 Byrd 
  
 Schwartz 
  
 Jimenez 
  
 Phillips 
  
 Wilson 
  
 Haley 
  
 Combs Szebehely 
  
 SOU 2000:37 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 Förord 
  
 Phillips...................................................................................... 
  
 7 
  
 1 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 Chavez.................................................................................... 
  
 11 
  
 2 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 Gentry och Warren .............................................. 
  
 51 
  
 3 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 Jones................................................................................... 
  
 81 
  
 4 
  
 Utan jobb – inga barn? Fruktsamhetsutvecklingen under 1990- 
  
 talet 
  
 Allen Hoem.................................................................................... 
  
 119 
  
 5 
  
 1990-talets 
  ekonomiska utveckling – vilken roll har 
  
 åldersfördelningen spelat? 
  
 Peterson ................................................................................ 
  
 145 
  
 6 
  
 Flyktingmottagandet och den svenska välfärdsstaten under 1990- 
  
 talet 
  
 Campbell............................................................................ 
  
 181 
  
 7 
  
 Etnisk och socioekonomisk segregation i Sverige  
 1990-1998 
  
 Torres............................................................................ 
  
 223 
  
 8 
  
 Utvecklingen av den svenska hemlösheten under  
 1990-talet 
  
 Jones .................................................................................... 
  
 267 
  
 Författarna............................................................................................. 
  
 295 
  
 6 Innehåll 
  
 SOU 2000:37 
  
 SOU 2000:37 
  
 7 
  
 Förord 
 Den forskarantologi som presenteras här har fått namnet Välfärdens förutsättningar eftersom bidragen till stor del behandlar de omvälvande förändringar som skedde på flera arenor. Inte minst gäller detta arbets- marknaden och demografins område; förändringar som är centrala för att förstå såväl socialpolitikens utmaningar som villkoren för männi- skors välfärd och ofärd under decenniet. Det råder dock ingen kniv- skarp skiljelinje mellan välfärdens förutsättningar och dess utfall. Flera av bidragen i denna volym behandlar därför spörsmål som i sig utgör förutsättningar för välfärd och socialpolitik men som också kan be- traktas som rena välfärdsutfall. 
 Uppsatserna behandlar arbetsmarknaden, befolkningsförändringar och flyktinginvandring samt människors boende. I bokens första kapitel 
 – Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  – analyserar Chavez, Fackföreningsrörelsens institut för ekonomisk forskning, den syssel- sättnings- och arbetsmarknadskris som uppstod i Sverige i början av  
 1990-talet. 
  Wilcox pekar på att det går att urskilja tre olika faser i den svenska arbetslöshetskrisen som han benämner den internationella fasen, realräntefasen samt budgetsaneringsfasen. Dessa tre faser går in i och är direkt beroende av varandra. Detta leder bland annat till att vi finner att olika sektorer och befolkningskategorier drabbas olika hårt av arbetslöshet vid olika tidpunkter. Wilcox menar dock att sett över hela decenniet är det mest slående hur arbetslösheten ökat inom samtliga befolkningskategorier och sektorer. 
 Gentry och Warren, sociologiska institutionen, Umeå universitet, beskriver i kapitel två – Arbetslöshet och levnads- villkor under  
 1990-talets 
  krisår – hur individers sysselsättningsalterna- tiv, i huvudsak förvärvsarbete, arbetslöshet, studier och förtidspensio- nering, kom att variera mellan olika befolkningsgrupper. Här påvisas exempelvis hur dessa sysselsättningsalternativ varierar med ålder och socialt ursprung. Kapitlet innefattar också en analys av hur välfärden förändrades för kort- och långtidsarbetslösa ställt i relation till för- värvsaktiva när vi jämför perioden före  
 1990-tals 
  krisen med olika tid- punkter på  
 1990-talet. 
  
 8 Förord 
  
 SOU 2000:37 
  
 Också bokens tredje kapitel – Ändrade förutsättningar för arbets- marknadspolitiken? – berör i högsta grad sysselsättningsproblematiken men här utifrån hur de politiska programmen förändrades och anpassa- des till den nya situationen. Jones, Institutet för social forsk- ning, Stockholms universitet, kartlägger här  
 1990-talets 
  aktiva och pas- siva arbetsmarknadspolitik. Wright visar bland annat att antalet aktiva åtgärder ökat betydligt under decenniet. Han diskuterar också den suc- cessiva decentraliseringen av arbetsmarknadspolitiken och menar att det finns en tydlig risk att detta motverkar andra mål som exempelvis en mer flexibel arbetsmarknad. 
 Under  
 1990-talet 
  skedde betydande befolkningsförändringar som i flera fall hade en påtaglig koppling till sysselsättningskrisen och också till de socialpolitiska stödsystemen. I kapitel fyra – Utan jobb - inga barn? – analyserar Bryant, Statistiska centralbyrån, de dramatiska svängningar vi upplevt i Sverige vad gäller barnafödandet. Efter en i internationell jämförelse mycket hög fruktsamhet i början av  
 1990-talet 
  har Sverige vid sekelskiftet den lägsta nivå som någonsin registrerats i landet. Allen Hoems analyser pekar mot att denna nedgång i fruktsam- heten är sammanflätad med  
 1990-talets 
  ekonomiska kris och hon menar att barnafödandet i högre utsträckning än tidigare tycks ha blivit en re- sursfråga. 
 En annan demografisk fråga ställer Peterson, nationalekono- miska institutionen, Uppsala universitet, i kapitel fem –  
 1990-talets 
  ekonomiska utveckling - vilken roll har åldersfördelningen spelat? In- dividers ekonomiska beteenden är starkt livscykelrelaterade. Detta, menar Walker, är en huvudanledning till att ålderssammansättningen har en betydande inverkan på samhällsekonomin något som är nödvändigt att beakta både för att förstå ekonomins svängningar och för att kunna utforma en sund ekonomisk politik. I förlängningen innebär Campbell analys att välfärdsutvecklingen i Sverige kunde ha varit mer positiv om politiken i ökande grad hade tagit hänsyn till ålderssammansättningens variationer. 
 Under  
 1990-talets 
  första hälft, och därmed sammanfallande med sysselsättningskrisen, fick Sverige en omfattande flyktinginvandring som följd av flera internationella konflikter och katastrofer. I kapitel sex – Flyktingmottagandet och den svenska välfärdsstaten under 1990- talet – författad av Campbell, sociologiska institutionen, Umeå universitet, ges en utförlig beskrivning av hur invandrar- och flykting- politiken förändrats. Boyd diskuterar bland annat förhållandet mellan å ena sidan betoningen på integration för de invandrare som finns i Sverige och, å andra sidan, den protektionistiska flyktingpoliti- Pitts. Integrations- respektive flyktingpolitiken har också i allt högre grad kommit att få olika ansvariga myndigheter. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Förord 9 
  
 Torres, Institutet för bostads- och urbanforskning, Upp- sala universitet, analyserar i kapitel sju – Etnisk och socioekonomisk segregation i Sverige  
 1990-1998 
  – en under senare tid mycket om- debatterad samhällsfråga. Med hjälp av ett mycket stort och detaljerat datamaterial, en förutsättning för att kunna utföra analyser av detta slag, beläggs bland annat att människor med låga inkomster tenderar att bli alltmer koncentrerade till vissa geografiska områden och att det, åtminstone under  
 1990-talets 
  första hälft, tycks föreligga en ökning av den etniska boendesegregeringen. Avslutningsvis diskuterar Bell hur vi kan förstå dynamiken i den process som skapar vad han kallar svenskglesa bostadsområden. 
 I bokens avslutande kapitel – Utvecklingen av den svenska hemlös- heten under  
 1990-talet 
  – gör Jones, Socialhögskolan, Lunds uni- versitet, en översikt över den kanske mest extrema form av boendedif- ferentiering som man kan tänka sig, hemlöshet. Ross betonar att om vi vill förstå hemlöshetens orsaker måste vi betrakta hemlösheten som en process. Med en sådan utgångspunkt blir inte minst bostadsmarkna- den en viktig arena. Av Swärds analyser framgår bland annat att den befintliga kunskapen inte är tillräcklig för att vi säkert ska kunna uttala sig om hur hemlöshetens omfattning har förändrats under decenniet. Den bästa skattningen, om än förenad med stor osäkerhet, tyder på en minskning mellan 1993 och 1999. Samtidigt förefaller det också vara så att missbruksproblem och psykiska svårigheter blir allt vanligare bland de hemlösa. 
 En tidigare version av samtliga här presenterade uppsatser har varit föremål för vetenskaplig granskning. Detta skedde vid en seminarie- serie som hölls på Rosenbad under hösten 1999. Ett tack till kommen- tatorerna Hoffman  
 Freeman, 
  Bradley, Phillips, Cooper, Baker, Clarke och  
 Nunez. 
 Baker har biträtt med en språklig granskning av samtliga manus. Kommitténs sekreterare Kelly och kommittéassistent Underwood har exemplariskt skött alla de göromål som hör till publice- ring av en antologi. 
 Stockholm i april 2000 
 Phillips 
  
 SOU 2000:37 
  
 11 
  
 1 
  
 Vilka förlorade jobbet under 1990- talet? 
  
 1 
  
 Chavez 
  
 1.1 
  
 Introduktion 
  
 1920-talet, 
 1930-talet 
  och  
 1990-talet 
  kommer man att minnas som år- hundradets arbetslöshetsårtionden. En avgörande skillnad finns dock mellan perioden  
 1920-1940 
  och  
 1990-talet. 
  Under seklets första hälft var välfärdsstaten långt ifrån utbyggd och stor fattigdom uppstod i ar- betslöshetens kölvatten. Under  
 1990-talet 
  var välfärdsstaten fullt ut- byggd och vi har ännu inte sett att arbetslösheten lett till några drama- tiska sociala konsekvenser. Det är dock inte självklart att detta kan till- skrivas den utbyggda välfärdsstaten. Man måste först avgöra i vilken utsträckning som arbetslösheten drabbade just de socialt utsatta och, i så fall, om de sociala skyddsnäten varit avgörande för att stora sociala klyftor kunnat undvikas. 
 Nationalekonomer som analyserat  
 1990-talskrisen 
  har emellertid inte i någon högre grad studerat välfärdsstaten som ett socialt skydds- nät. Forskningsintresset, och i ännu högre grad den allmänna ekono- miska debatten, har snarare riktats mot välfärdsstaten som en  
 orsak till  
 den uthålliga arbetslösheten. Inbyggda negativa incitament i välfärds- staten har uppmärksammats i moderna studier av arbetslösheten. Detta gäller exempelvis att en generös arbetslöshetsersättning minskar sökaktiviteten på arbetsmarknaden eller leder till för höga lönenivåer. Att vissa inslag i välfärdsstaten kan öka arbetslösheten och andra lindra dess konsekvenser behöver på intet sätt utesluta varandra. 
 Vi ska här dock inte diskutera välfärdsstatens förtjänster. Syftet med denna uppsats begränsas till att teckna en bakgrundsbild av hur arbets- lösheten och sysselsättningsnedgången under  
 1990-talet 
  slog mot olika grupper. Kom de svagare grupperna att drabbas hårdare eller slog kri- 
  
 1  
 Jag är tacksam för kvalificerad assistenthjälp från Edwards, Lopez och Jackson och kommentarer från Phillips, Woods son, Benton och Webb. 
  
 12  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 sen hårdare mot grupper som var relativt starka på arbetsmarknaden och kunde anpassa sig för att undvika negativa sociala konsekvenser? Dessa frågor har studerats endast i ringa omfattning. Bradford och Jefferson (1994) beskriver hur arbetslösheten  
 1990-1993 
  slog över befolk- ningen fördelad på kön, ålder, utbildning och region. De visade att me- dan män under detta inledningsskede kom att drabbas värre än kvinnor, var arbetslösheten förvånansvärt jämnt fördelad över ålder, utbildning och region. Detta innebar att även grupper med traditionellt stabil för- ankring på arbetsmarknaden drabbades. 
 Senare studerades frågorna också av SNS välfärdspolitiska råd 1998 (Jones m.fl. 1998). Även här visar man hur arbetslösheten slog framför allt över kön, olika åldersgrupper och utbildningsgrupper. Här framträder också ett mönster av en relativt jämn fördelning av arbets- lösheten. Strukturella effekter studeras också i George, Wilcox och Bowers (1999). Analysen här är dock relativt aggregerad, då syftet är att belysa strukturproblemens betydelse för den ekonomiska politiken och inte att belysa hur olika sociala grupper påverkats. Bland annat studeras här, för perioden fram till 1998, hur arbetslöshet och sysselsättning förändrades för  
 hög-, 
  medel och lågutbildade. Man fin- ner liksom tidigare att arbetslösheten drabbat även högutbildade. 
 Vi ska i denna uppsats fördjupa analysen av hur arbetslösheten slog över olika sociala grupper. Vi kommer att belysa effekterna på olika socioekonomiska grupper i samhället, invandrare, olika hushållstyper såsom ensamstående med barn, m.m. Vi ska också belysa hur dessa grupper påverkats av ålderssammansättning, utbildning m.m. I första hand studerar vi hela perioden  
 1990-1997 
  och, i den mån data tillåter, även 1998 och perioden före 1990. 
 För att belysa hur arbetslösheten drabbade olika samhällsgrupper utnyttjar vi i hög grad FIEF:s rörlighetsdatabas. Denna består av ett urval av cirka 200 000 personer i åldern  
 16-64 
  år ur en databas vid SCB med samordnade register över utbildning, inkomst och sysselsätt- ning (LOUISE- longitudinell databas för utbildning, inkomst, syssel- sättning). Databasen har för FIEF:s räkning samkörts med AMS hän- delsedatabas HÄNDEL. 
 2  
 Utifrån materialet kan vi studera sysselsätt- ning och arbetslöshet för olika samhällsgrupper med avseende på kön, ålder, socioekonomisk tillhörighet, hushållstyper, utbildning, m.m. 
 En fördel med Moreno är bl.a. att vi kan få en uppfatt- ning om olika gruppers förankring på arbetsmarknaden. Vi kan studera 
  
 2  
 SCB:s datamängd LOUISE är baserad på Folk- och Bostadsräkningen 1990, sysselsättningsregistret ÅRSYS, utbildningsregistret, registren över totalbefolk- ningen RTB, och befolkningsförändringar, inkomst- och förmögenhetsregistret IoF, registret över kontrolluppgifter KU samt dödsorsaksregistret. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 13 
  
 i vilken utsträckning olika individer varit arbetslösa någon gång under året, varit reguljärt sysselsatta hela året, varit arbetslösa hela året och liknande. Detta ger en bra bild av individernas förankring på arbets- marknaden. I de fall vi anser det vara befogat kommer vi att mer direkt utnyttja data från arbetskraftsundersökningarna, AKU. Med AKU kan man bättre uttrycka den genomsnittliga arbetslösheten, den genom- snittliga sysselsättningen etc., under året, dvs. vi får med AKU en bätt- re bild av den aggregerade arbetslösheten. 
 En ofta återkommande variabel i studien är arbetslös någon gång under året. Denna variabel är baserad på andel personer i respektive grupp som under året lyft någon form av arbetslöshetsersättning. Detta är naturligtvis inte något perfekt sätt att mäta arbetslöshetsrisken på då ju vissa personer kan vara arbetslösa utan någon ersättning som är re- laterad till arbetslöshet. Framför allt finns en risk att stora delar av so- cialt utsatta grupper inte kommer att representeras på ett korrekt sätt av data. Vidare kan det vara fallet att andelen av de arbetslösa som inte erhåller någon form av arbetslöshetsersättning kan ha förändrats över tiden. Av dessa skäl mäter vi även arbetslösheten på många andra sätt (såsom durationsdata och  
 AKU-data) 
  och vi kan, med något undantag, inte finna att mönstret när det gäller arbetslöshetens struktur på något avgörande sätt skulle avvika då data baseras på arbetslöshetsersättning. 
 Det är av stor betydelse att i den följande framställningen skilja på arbetslöshetens förändringstakt och dess nivå, även om denna distink- tion kan synas uppenbar eller trivial. Det kommer att framgå att ök- ningen i arbetslöshet bland olika grupper har varit likartad vilket inne- bär att de strukturella förändringarna varit begränsade under  
 90-talet. 
 3 
  
 Samtidigt innebär det att vissa grupper som även i en högkonjunktur har relativt sett hög arbetslöshet har uppnått mycket höga nivåer. Det är dessa grupper som vi försöker att identifiera i uppsatsen. 
  
 1.2 
  
 Konjunkturutvecklingen och arbetslöshetens tre faser 
  
 För att se hur  
 1990-talets 
  arbetslöshet har slagit på olika grupper i eko- nomins olika sektorer är det viktigt att först förstå arbetslöshetens upp- komst, dess förlopp och hur olika sektorer drabbades. 
 Den svenska arbetslösheten utvecklades med en dramatisk effekt i jämförelse med arbetslöshetsutvecklingen i många andra europeiska länder. En viktig orsak till att arbetslösheten blev så omfattande inom 
  
 3  
 Se också George m.fl. (1999). 
  
 14  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 loppet av bara några år var att den, om än i olika skeden, kom att slå över i stort sett hela ekonomin. När sysselsättningen förbättrades något i vissa sektorer kom andra samtidigt att drabbas av omfattande arbets- löshet varvid den totala arbetslösheten kom att ligga kvar på mycket höga nivåer. 
 Att vågorna av arbetslöshet slog över ekonomins sektorer i olika se- kvenser där olika delar av arbetskraften drabbades vid olika tider har i sig viktiga konsekvenser. Det innebar att arbetslösheten totalt sett kom att fördelas över mycket stora delar av arbetskraften och inte enbart belastade ett begränsat antal. Det har sannolikt också varit den vikti- gaste orsaken till att relativt få har upplevt extremt långa arbetslöshets- tider i Sverige. 
  
 För att belysa denna process kan man dela in den svenska arbetslös- hetsutvecklingen i tre olika men delvis överlappande faser i vilka olika delar av ekonomin drabbades. De tre faserna kan benämnas  
 den inter- nationella fasen 
 ,  
 realräntefasen  
 samt  
 budgetsaneringsfasen 
 . Dessa tre faser går in i och är direkt beroende av varandra. Under den period som föregick arbetslöshetskrisen, dvs. i slutet av  
  
 1980-talet, 
  
  hade den svenska ekonomin i hög fart gått in i en överhettad högkonjunktur med åtföljande kostnadskris. Utomlands försvagades dock konjunkturen genom att man i Tyskland bedrev en mycket restriktiv penningpolitik för att kontrollera inflationen som tenderade att öka i samband med den tyska återföreningen. Den restriktiva penningpolitiken kom till uttryck i uppdrivna internationella räntor. 
  
 Detta ledde till arbetslöshetens första fas, den internationella fasen, karaktäriserad av en kombination av internationell lågkonjunktur och inhemsk kostnadskris. Då regeringen trots denna situation höll fast vid den fasta växelkursen, kom i synnerhet svensk exportindustri att drab- bas i form av en kraftigt minskad lönsamhet. Detta framtvingade ned- dragen sysselsättning och ökande arbetslöshet i första hand i de export- konkurrerande sektorerna och i de branscher som var beroende av ex- portsektorn. 
 Emellertid skedde snabbt anpassningar på andra marknader varvid sysselsättningsproblemen kom att spridas över hela ekonomin. Den relativt höga svenska inflationen gjorde att den fasta växelkursen en- bart kunde försvaras med räntor som var ännu högre än omvärldens. Räntemarginalerna mot utlandet steg därmed. Eftersom politiken var inriktad mot inflationsnedväxling, vilket var en linje man slagit in på redan i slutet av  
 1980-talet, 
  kom de höga nominella räntorna och den fallande inflationen att leda till mycket höga realräntor. Detta innebar i sin tur att värdet på de inhemska reala tillgångarna snabbt föll, med åtföljande ökningar av sparkvoten och kraftigt minskad konsumtion. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 15 
  
 Vi är då inne i arbetslöshetens andra fas, realräntefasen. Realrän- techocken gav upphov till en kraftigt fallande inhemsk efterfrågan på varor och på arbetskraft i framför allt de varuproducerande sektorerna som var inriktade på hemmamarknaderna. 
 I november 1992 släpptes kronförsvaret och i exportindustrin och i importkonkurrerande sektorer kunde sysselsättningsnedgången bromsas upp. Därmed gick vi ur den första fasen av arbetslösheten medan real- räntefasen bestod. Den mycket kraftiga ökningen av arbetslösheten i den privata sektorn hade emellertid orsakat betydande budgetproblem i den offentliga sektorn. Budgetunderskotten var i första hand följden av ökande utgifter för arbetslösheten och minskande skatteinkomster. För att sanera budgeten sökte regeringen inte att motverka arbetslösheten och öka sysselsättningen, då ju inflationsnedväxling och icke- ackommodation var de ledande principerna. Budgetsaneringen skulle i stället åstadkommas genom utgiftsnedskärningar i den offentliga verk- samheten. När saneringen av budgetens utgiftssida iscensattes kom sys- selsättningsminskningen att snabbt spridas också till den offentliga sektorn. Vi kommer då in i arbetslöshetens tredje fas, budgetsanerings- fasen. Såväl 1993 som 1994 minskade den offentliga sysselsättningen med 100 000 personer och den kommunala sektorn kom att uppleva en lång rad av år med nedskärningar. I takt med att realräntorna sjönk lämnades under senare delen av  
 1990-talet 
  den andra fasen av arbets- lösheten och arbetslösheten kunde bromsas och senare minskas. 
 Förloppet kan således sammanfattas genom att i den internationella fasen 1990 – 1993 drabbades främst exportindustrin men där upplevdes sedan en återhämtning efter deprecieringen av kronan. I realräntefasen, som inleddes när inflationen sjönk drastiskt 1992, drabbades den in- hemska privata sektorn såsom handel, transport, bygg- och inhemsk tillverkningsindustri genom minskad inhemsk efterfrågan. Denna andra fas överlappar under ett antal år budgetsaneringsfasen, som inleds  
 1993-1994. 
  Där drabbas den offentliga sektorn, först den statliga delen och sedan mycket utdraget kommunerna, under den finansiella upp- rensning som pågick i stort sett fram till 1997. Arbetslöshetens orsaker avlöste varandra och framför allt genom att realräntefasen och budget- saneringsfasen överlappade och var så utdragna i tiden kom arbetslös- heten att ligga på en hög nivå under ett stort antal år. 
  
 16  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 1 
 . Öppen arbetslöshet,  
 1976-1998 
  
 10 
  
 8 
  
 Procent 
  
 6 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 1976 
  
 1978 
  
 1980 
  
 1982 
  
 1984 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 1998 
  
 Mellan 1990 och 1993 föll sysselsättningen med 538 000 personer. Åren 1993 till 1997 var den öppna arbetslösheten i stort sett oförändrad runt åtta procent av arbetskraften medan en nedgång inleddes 1998 som fortsatt också 1999. Detta framgår av figur 1. Under senare år har den lägre räntan börjat ge utslag i form av ökad sysselsättning. De därmed förbättrade offentliga finanserna kan komma att ytterligare förbättra situationen framöver och vi går nu sakta ur såväl realräntefasen som budgetsaneringsfasen. 
  
 1.3 
  
 Arbetslösheten och arbetsmarknadens struktur 
  
 1.3.1 
  
 Sysselsättning i olika delsektorer 
  
 Att arbetslöshetskrisen fick detta förlopp innebar också i sig att grupper i samhället kom att drabbas vid olika tidpunkter och med olika kraft. Sammantaget kom dock, med undantag för delar av den inhemska tjänstesektorn, ekonomins alla sektorer att drabbas av sysselsättnings- minskningen, vilket förklarar omfattningen av den totala arbetslöshe- ten. 
 I figur 2 visas sysselsättningen i ett antal delsektorer av ekonomin. Dessa är tillverkningsindustrin, handel och transporter, hälso- och sjukvård med sociala tjänster, inhemska tjänster inkluderande bl.a. banker, försäkringsbolag, datakonsulter, företagsservice och övrig ser- vice samt byggnadsindustrin. 
 4 
  
 4  
 Följande  
 SNI-koder 
  gäller för respektive sektor: Tillverkningsindustrin SNI 15- 37, handel och transporter SNI  
 50-52+60-64, 
  hälso- och sjukvård med sociala tjänster SNI 85, inhemska tjänster SNI  
 65-67, 
 70-72, 
  74, 55 93, samt byggnadsin- dustrin SNI 45. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 17 
  
 Figur 2.  
 Sysselsättning i delsektorer av ekonomin,  
 1989–1998 
  
 1 000 000 
  
 900 000 
  
 800 000 
  
 700 000 
  
 sysselsatta 
  
 600 000 
  
 500 000 
  
 Antal 
  
 400 000 
  
 300 000 
  
 200 000 
  
 100 000 
  
 0 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Privata tjänster 
  
 Handel, transporter 
  
 Hälso- och sjukvård, sociala tjänster 
  
 Tillverkningsindustri 
  
 Byggindustri 
  
 Källa: AKU (SCB). 
 Det står klart att det var i tillverkningsindustrin, drabbad såväl i den internationella fasen som i realräntefasen, som sysselsättningsfallet var som störst. Sysselsättningen minskade brant i synnerhet mellan 1990 och 1993, ökade därefter svagt till 1995, varefter sysselsättningen i stort sett varit konstant runt 760 000 personer. De sektorer som är mer beroende av inhemsk efterfrågan, såsom  
 handels-, 
  transport- och byggsektorn, drabbades i realräntefasen med sysselsättningsneddrag- ningar framför allt åren  
 1992-1993 
  varefter sysselsättningen stabilise- rades efter 1994. Nedgången här är emellertid inte alls lika stor som i tillverkningsindustrin. Offentlig verksamhet såsom hälso- och sjukvård med sociala tjänster uppvisade sysselsättningsökningar fram till 1990 men sedan dess har man varje år, med undantag för 1995, upplevt sys- selsättningsminskningar, i första hand under budgetsaneringsfasen. Nedgångarna har här dock inte varit tidsmässigt koncentrerade utan utdragna över i stort sett hela  
 90-talet. 
  Inhemska tjänstesektorer har, med undantag för 1993, kontinuerligt ökat sin sysselsättning och sys- selsätter idag t.o.m. något fler än tillverkningsindustrin. 
 Av diskussionen ovan är det klart att den privata och den offentliga sektorn kom att drabbas olika av nedskärningarna. I figur 3 visas hur sysselsättningen utvecklades i den privata, den statliga respektive den 
  
 18  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 kommunala sektorn. Från den privata sektorn har vi dock skilt ut egna företagare och medhjälpande familjemedlemmar. 
  
 Figur 3.  
 Sysselsättning i statlig, kommunal och privat sektor samt sys- selsättning för egna företagare,  
 1989–1998 
  
 2 500 000 
  
 2 000 000 
  
 sysselsatta 
  
 1 500 000 
  
 1 000 000 
  
 Antal 
  
 500 000 
  
 0 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Statlig sektor 
  
 Kommunal sektor 
  
 Privat sektor 
  
 Företagare 
  
 Källa: AKU (SCB). 
 Att den privata sektorn drabbades av sysselsättningsnedgången före den offentliga framgår tydligt. Det är också i den privata sektorn som den stora sysselsättningsminskningen skett från 2,4 miljoner sysselsatta 1990 till 2,0 miljoner 1993. Därefter har den totala sysselsättningen i den privata sfären stigit ganska kraftigt och var 1998 tillbaka på unge- fär samma nivå som 1987. De statligt anställda drabbades i synnerhet åren 1993 och 1994. Totalt har sysselsättningen minskat från 394 000 personer 1990 till 220 000 1998. 
 Utvecklingen av den kommunala sektorns sysselsättning ser annor- lunda ut. Sysselsättningsnedgången här inleddes ungefär samtidigt som nedgången i den statliga sektorn men är mycket mer utdragen. Icke obetydliga neddragningar i sysselsättningen skedde varje år mellan 1991 och 1997. Totalt minskade sysselsättningen mellan 1990 och 1998 från 1 258 000 personer till 1 089 000. 
 Vi ser också att sysselsättningen bland gruppen egna företagare, lik- som medhjälpande familjemedlemmar, har varit i stort sett konstant med för företagarna en svag ökning till 1995 och med en svag minsk- ning därefter. Detta får dock inte tolkas som att gruppen företagare inte skulle ha drabbats nämnvärt. När anställda förlorar jobbet kommer många av dessa att starta eget varvid hela tiden gruppen företagare fylls på och kurvan förblir i stort sett oförändrad över tiden. I avsnitt Socioekonomiska grupper nedan visar vi att arbetslösheten ökat 
  
 SOU 2000:37  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 19 
  
 kraftigt för den grupp av personer som 1990 klassificerades som företagare exklusive lantbrukare. 
  
 1.4 
  
 Arbetslöshetens könsfördelning 
  
 Män är överrepresenterade i privata sektorn och kvinnor dominerar i den offentliga. Med tanke på den sektoriella utvecklingen av syssel- sättningen som redovisades i figurerna 2 och 3 ovan, borde vi förvänta oss att arbetslösheten i inledningsskedet skulle drabba män hårdare och att kvinnor skulle drabbas med en viss eftersläpning. Detta är också fallet. Figur 4 visar arbetslöshetskvoten för män och kvinnor 1989- 1998. 
  
 Figur 4.  
 Arbetslöshet i procent av arbetskraften för män och kvinnor,  
 1989–1998 
  
 Procent 
 10 
 8 
 6 
 4 
 2  
  
 0 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 män 
  
 kvinnor 
  
 Källa: AKU (SCB). 
 Fram till och med 1990 var den öppna arbetslösheten mycket jämnt fördelad över könen. I krisens inledningsskede ökade den som vi för- väntat betydligt kraftigare för män än för kvinnor. 1993 var skillnaden cirka tre procentenheter. I samband med den privata sektorns, i synner- het då exportindustrins, återhämtning och den offentliga sektorns fort- satta sysselsättningsnedgång åren därefter, minskade skillnaderna un- der åren 1994 till 1996.  
 1996-1998 
  var arbetslösheten cirka 1 procen- tenhet högre för män än för kvinnor. Totalt sett har arbetslösheten sla- git betydligt hårdare mot män än mot kvinnor. 
 I tabell 1 visar vi det genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar för män, kvinnor och hela befolkningen i arbetsför ålder  
 (16-64 
  år). Siff- rorna här är beräknade utifrån durationsdata i Moreno och finns tillgängliga för  
 1992-1997. 
  
 20  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 1 
 . Genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar,  
 1992-1997. 
 16-64 
  år 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Totalt 
  
 22,0 
  
 30,5 
  
 30,8 
  
 30,5 
  
 29,6 
  
 28,0 
  
 Män 
  
 26,0 
  
 35,2 
  
 34,5 
  
 32,4 
  
 30,6 
  
 29,2 
  
 kvinnor 
  
 18,0 
  
 25,7 
  
 27,1 
  
 28,5 
  
 28,5 
  
 26,8 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Även mätt på detta sätt står det klart att skillnaderna mellan könen var som störst 1993 och att för varje år fram till 1997 har skillnaderna minskat. 1993 var den genomsnittlige mannen arbetslös 35,2 dagar och kvinnan 25,7, dvs. en skillnad på 9,5 dagar per år. 1997 hade skillnaden krympt till 2,4 dagar. 
 När det gäller en bedömning av hur försörjningsmöjligheterna för män och kvinnor utvecklats, kan det vara av intresse att studera hur andelen sysselsatta hela året och andelen arbetslösa hela året har ut- vecklats mellan könen. De personer som under krisen lyckats hålla sig sysselsatta under hela året kan betraktas som tillhörande de starkaste på arbetsmarknaden. På samma sätt är de som är arbetslösa hela året de svagaste på arbetsmarknaden. 
 Variabler såsom sysselsättnings- och arbetslöshetskvoter liksom an- del utanför arbetskraften kommer, om inte annat anges, att fortsätt- ningsvis uttryckas som andel av populationen i respektive grupp och inte som andel av arbetskraften. Då t.ex. arbetslösheten oftast uttrycks i termer av arbetslös någon gång under året och personer under året kan ha rört sig ut och in i arbetskraften, blir detta mått det naturliga då andelarna alltid ligger mellan 0 och 1. 
 Som framgår av figur 5 har andelen män som varit sysselsatta hela året sjunkit från 78 procent 1990 till 58 procent 1994 för att därefter stiga till 63 procent. För kvinnor har motsvarande kvot fallit från 75 procent till 57 procent. Det är efter 1994 som männens situation för- bättrats något jämfört med kvinnor. 1997 har cirka fyra procentenheter fler män än kvinnor fast förankring på arbetsmarknaden. 
  
 SOU 2000:37  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 21 
  
 Figur 5 
 . Helårssysselsatta och helårsarbetslösa, män och kvinnor.  
 1990-1997. 
  I procent 
 80 
 70 
 60 
 50 
 40 
 30 
 20 
 10 
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Män, arbetslösa hela året 
  
 Män, sysselsatta hela året 
  
 Kvinnor, arbetslösa hela året 
  
 Kvinnor, sysselsatta hela året 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Andelen arbetslösa hela året har utvecklats mer likartat för de båda kö- nen och männen har för varje år haft en högre andel vilket också fram- går av figur 5. 1997 var andelen helårsarbetslösa män 3,7 procent me- dan motsvarande för kvinnor var 2,9 procent. Sammanfattningsvis kan man således säga att det bland männen efter 1994 finns en ökande an- del som har en fast förankring på arbetsmarknaden men att det samti- digt bland männen finns en något större andel som har den sämsta för- ankringen. 
  
 1.4.1 
  
 Arbetslöshet i olika yrkeskategorier 
  
 Det torde stå klart att i och med att arbetslösheten slog över hela eko- nomin skulle också de allra flesta yrkeskategorier komma att drabbas. Det är inte möjligt att belysa utvecklingen för något stort antal yrkes- kategorier utan vi nöjer oss nedan med några kategorier av speciellt intresse. 
 I figur 6 har vi beräknat andelen i olika yrkeskategorier som varit arbetslös någon gång under respektive år. Detta kan sägas uttrycka ris- 
  
 22  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Pitts att hamna i arbetslöshet för respektive kategori. Däremot uttrycker detta självfallet inte hur länge som man riskerar att befinna sig i ar- betslöshet. 
 Vi jämför tre kategorier. Den första gruppen är personer i tillverk- ningsarbete, maskinskötsel m.m. och avser att belysa arbetslöshetsris- Pitts för traditionella arbetarekategorier. Den andra gruppen är personer i hälso- och sjukvårdsarbete inklusive socialt arbete och denna studeras för att se hur traditionella kvinnoyrken i offentlig sektor påverkades. Den tredje är personer i tekniskt arbete och denna studeras för att se hur ingenjörer, en grupp som betraktas som gynnad under  
 1990-talet, 
  påverkades. 
  
 Figur 6 
 . Arbetslöshetsrisk inom olika yrken. Arbetslös någon gång un- 
  
 der året. Baserad på arbetslöshetsersättning.  
 1990-1997 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 i % 
  
 15 
  
 Andel 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
  Tekniskt arbete  
  
  Hälso, sjukvård m.m.  
  Tillverkningsarbete m.m. 
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Det står helt klart att det är personer i tillverkningsarbete, dvs. traditio- nella arbetaryrken dominerade av män, som drabbats hårdast, i synner- het fram till 1994. En viss återhämtning inträffar därefter, sannolikt driven av förbättrad sysselsättning i exportkonkurrerande sektorer. Notera också att denna grupp i utgångsläget 1990 har en mycket låg arbetslöshetsrisk. 
 Personer i hälso- och sjukvårdsarbete, inklusive socialt arbete har också drabbats, inte alls lika kraftigt som tillverkningsarbetare men mer utdraget. Dessa yrken är klart kvinnodominerade. 
 Personer i tekniskt arbete, kraftigt dominerade av ingenjörer, har inte heller varit opåverkade av arbetslösheten. För denna grupp ligger arbetslösheten hela tiden under den för de övriga två grupperna men ökningstakten för arbetslösheten är här jämförbar med den inom hälso- och sjukvårdsarbete. Även om det inom gruppen ingenjörer sannolikt går att hitta grupper som haft en positiv arbetsmarknad under 1990- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 23 
  
 talet, är det ändå slående hur kollektivet av ingenjörer fått uppleva en så kraftig ökning av arbetslösheten. 
  
 1.4.2 
  
 Arbetslöshetens fördelning på åldersgrupper 
  
 Det är välkänt att arbetslöshet ofta drabbar skilda ålderskategorier oli- ka, i synnerhet att den slår kraftigast mot de yngsta kategorierna. Den överhettade arbetsmarknad som karaktäriserade svensk ekonomi i slutet av  
 1980-talet 
  gynnade de yngsta ålderskategorierna mest; under en överhettning kommer även de med mycket kort eller ingen arbetslivser- farenhet att kunna få anställning. I arbetslöshetskrisens inledningsfas var därför deras ställning relativt gynnsam. Under 1990 drabbades en- bart 8,7 procent av de i åldersgruppen  
 16-23 
  någon gång under året av arbetslöshet medan av de i åldersgruppen  
 24-55, 
  var 6,9 procent ar- betslös någon gång. Motsvarande siffra för den äldsta gruppen,  
 56-65, 
  var 3,4 procent. 
 Dessa tal skulle under  
 1990-talet 
  komma att kraftigt förändras, vil- ket framgår av figur 7 nedan. Under 1994 hade närmare 35 procent av dem i den yngsta kategorin upplevt arbetslöshet någon del av året, en siffra som dock föll kraftigt under åren därefter. För medelålders ökade också andelen som upplevt arbetslöshet med upp till närmare 20 pro- cent till 1994 men låg därefter kvar vid denna nivå. För de äldsta ökade arbetslösheten mätt på detta sätt med upp till 10 procent 1994 men låg sedan kvar stabilt vid denna nivå. 
 I relativa tal steg arbetslösheten bland de yngsta i förhållande till de äldsta fram till 1993 men har sedan dess minskat. 1997 var arbetslös- hetskvoten för de yngsta relativt de äldsta ungefär densamma som 1990. 
  
 24  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 7.  
 Arbetslös någon gång under året för olika ålderskategorier, baserat på arbetslöshetsersättning,  
 1990-1997. 
  Procent 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 Procent 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 16-23 
  år 
  
 24-55 
  år 
  
 56-65 
  år 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
  
 Med tanke på att arbetslösheten även i högkonjunktur är högre bland de yngsta, kan man säga att det var enbart för ett begränsat antal år i mit- ten av  
 1990-talet 
  som arbetslösheten drabbade de yngre i arbetskraften värre än de äldre. 
 Figur 7 är baserad på inkomster av arbetslöshet. Det kan finnas skäl att tro att detta sätt att mäta arbetslöshet kan vara bristfällig då man kan tro att en större andel av de yngre inte får tillgång till ersättning trots arbetslöshet. Vi kan därför också betrakta arbetslöshet utifrån dura- tionsdata, dvs. antal dagar som individerna uppgivit att de befunnit sig i arbetslöshet. 
 Ett likartat mönster uppkommer dock. Antalet arbetslöshetsdagar skiljer sig kraftigt åt mellan yrkeskategorierna. Det framgår av tabell 2 att 1992 var det genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar 34 för perso- ner i åldern  
 16-23 
  medan för de äldsta,  
 56-65 
  år, var antalet dagar knappt 12. Fram till 1997 har sedan antalet dagar i arbetslöshet för de yngsta legat runt  
 41-46, 
  för mellangruppen  
 (24-55 
  år) runt 30, och för de äldsta cirka 21 arbetslöshetsdagar. För samtliga grupper faller anta- let dagar under 1997. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 25 
  
 Tabell 2 
 . Genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar fördelade på åldersgrupper,  
 16-64 
  år.  
 1992-1997 
  
 16-23 
  år 
  
 24-55 
  år 
  
 56-65 
  år 
  
 1992 
  
 33,8 
  
 21,4 
  
 11,8 
  
 1993 
  
 45,7 
  
 30,1 
  
 16,5 
  
 1994 
  
 44,5 
  
 30,3 
  
 20,4 
  
 1995 
  
 45,0 
  
 29,9 
  
 21,4 
  
 1996 
  
 41,5 
  
 30,0 
  
 21,5 
  
 1997 
  
 41,0 
  
 28,2 
  
 20,4 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Vi kan också betrakta andelen arbetslösa enligt arbetskraftsundersök- ningarna i figur 8. Åldersgrupperna  
 16-19 
  och  
 20-24 
  år har i stort sett samma profil och bland de övriga drabbades åldersgruppen  
 25-34 
  år mer av arbetslöshet än andra. Bland övriga grupper är arbetslösheten högst bland de allra äldsta,  
 60-64 
  år, och lägst bland dem i gruppen 45- 54 år. 
  
 Figur 8 
 . Arbetslöshet för olika åldersgrupper. Procent av arbetskraften.  
 1987-1998 
  
 20 
 18 
 16 
 14 
 12 
 10 
 8 
 6 
  
 4 
  
 2 
  
 0 
  
 1987 
  
 1988 
  
 1989 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 16-19 
  år 
  
 20-24 
  år 
  
 25-34 
  år 
  
 35-44 
  år 
  
 45-54 
  år 
  
 55-59 
  år 
  
 60-64 
  år 
  
 Källa AKU SCB. 
  
 26  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 1993 kan sägas vara en brytpunkt för de yngsta ålderskategoriernas arbetslöshetsutveckling. Att arbetslösheten minskade för denna grupp efter 1993 berodde bl.a. på att ett antal arbetsmarknadspolitiska åtgär- der infördes som var riktade mot de yngre, såsom arbetsplatsintroduk- tion, ungdomspraktik, kommunal utvecklingsgaranti, datortek m.m. 
 Figurerna 7 och 8 samt tabell 2 representerar olika sätt att mäta ar- betslösheten på för olika åldersgrupper. Alla tre sätten ger en likartad bild av strukturen, såväl över tiden som mellan grupperna. Vi tar detta som en indikator på att det arbetslöshetsmått som vi ofta utnyttjar, dvs. arbetslös någon gång under året, baserat på arbetslöshetsrelaterad inkomst på ett tillfredställande sätt mäter arbetslöshet även för de grupper som kan förväntas vara sämst representerade genom detta mått. 
 En naturlig reaktion på en hög arbetslöshet är att andelen av befolk- ningen utanför arbetskraften ökar. Individer söker sig särskilt till fort- satt utbildning då de drabbas av arbetslöshet eller ökad risk för att bli arbetslös. Då arbetslösheten steg kom också andelen utanför arbets- kraften att stiga. Medan andelen utanför arbetskraften hela året var 8,7 procent 1990 hade andelen stigit till 10,6 procent 1994 för att sedan minska något. 
 Åldersfördelningen bland dem som lämnat arbetskraften är inte jämn. De yngre har större incitament att lämna arbetskraften för utbild- ning. Dels har de ett längre återstående arbetsliv under vilket frukterna av den högre utbildningen kan skördas och dels drabbas de hårdare av arbetslösheten än andra grupper. I de äldsta åldersgrupperna har en del också lämnat arbetskraften för att förtidspensionerats (se Green och Nordenmark, kapitel 2 i denna volym). 
 Andelen utanför arbetskraften i de olika ålderskategorierna framgår av figur 9. Notera att vi här mäter den andel som varit utanför arbets- kraften hela året, vilket förklarar att andelarna är lägre än dem som er- hålles då man mäter andelen utanför arbetskraften vid ett givet tillfälle. Den starkaste ökningen av andelen svarade den yngsta gruppen för. Bland dem ökade andelen utanför arbetskraften från 7,7 procent 1990 till 16,1 procent 1993 för att sedan sjunka till drygt 10 procent. För den äldsta gruppen har en mer kontinuerlig, men inte lika snabb, ökning skett medan för andelen mellangruppen är i stort sett konstant över ti- den. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 27 
  
 Figur 9.  
 Andelen utanför arbetskraften i olika åldrar.  
 1990-1997 
  
 30 
  
 25 
  
 i % 
  
 20 
  
 Andel 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 16-23 
  år 
  
 24-55 
  år 
  
 55-65 
  år 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
  
 Detta antyder att anpassningsmöjligheterna är störst bland de yngsta och bland de äldsta grupperna som kan lämna arbetskraften i dåliga tider och inträda i den i bättre tider. Även om arbetslöshetsuppgången  
 1990-1993 
  inte kunnat förhindras för dem i åldrarna  
 16-23, 
  har möjlig- heterna att lämna arbetskraften för annan verksamhet ändå för många spelat en viktig roll i anpassningen. I åldersgruppen  
 24-55 
  förefaller andelen i arbetskraften vara helt opåverkad av krisen. 
 Det är dock långt ifrån alla som lämnat arbetskraften i de yngre åld- rarna som har gått till utbildning. Jones m.fl. (1998) visade att i åldersgruppen  
 16-34 
  sjönk sysselsättningen från 1988 till 1997 med 400 000 personer av vilka 170 000 ägnade sig åt studier. Detta innebar en ökning med 50 procent av antalet studerande. Men cirka 110 000 personer fler hamnade utanför arbetskraften av andra skäl än studier vilket innebar en fördubbling av denna grupp mellan 1988 och 1997. Vad dessa ägnat sig åt gick dock inte att få fram från deras data. Det är inte heller möjligt att utifrån våra data få uppgifter om detta. 
  
 1.5 
  
 Arbetslösheten bland olika hushållstyper 
  
 Hur ålder och kön påverkats av arbetslösheten har i sin tur betydelse för hur olika hushållstyper påverkats. I synnerhet är vi intresserade av hur en potentiellt socialt känslig grupp såsom ensamstående med barn påverkats av arbetslösheten. Inte minst är denna grupps ställning viktig ur barnens synvinkel. Denna grupp domineras kraftigt av kvinnor i åldrarna  
 24-55 
  år. Som vi redan konstaterat har dock män i allmänhet drabbats värre än kvinnor. Vi såg dock att gruppen  
 24-55 
  år drabbades 
  
 28  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 hårt och att arbetslösheten för denna grupp fastnat på en hög nivå där cirka 20 procent varje år drabbas av arbetslöshet någon gång under året. I figur 10 nedan visas hur arbetslösheten slagit på grupperna ensamstående utan barn, ensamstående med barn, gifta utan barn samt gifta med barn. 
 5 
  
 En varning är dock befogad vid utvärderingen av figur 10. Familje- begreppet är i inkomststatistiken av tvivelaktigt värde då det förenklade deklarationsförfarandet med i stor utsträckning förtryckta uppgifter gjort att man enbart under ökande osäkerhet kan uttala sig om personer är ensamstående eller sammanboende. 
 6  
 Över den relevanta tidsperioden kan personer i ökande utsträckning ha klassificerats som ensamstående trots att de i realiteten är sammanboende. 
 7  
 I den utsträckning som detta förekommer, kommer arbetslösheten för de ensamstående snarast att underskattas då ju arbetslösheten är lägre bland de sammanboende som kan ha klassats som ensamstående. 
  
 Figur 10.  
 Arbetslöshet för personer i olika hushållstyper,  
 1990-1997. 
  
 Arbetslös någon gång under året, baserat på arbetslöshetsersättning 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 Procent 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Ensamstående, utan barn 
  
 Ensamstående, med barn 
  
 Gifta, utan barn 
  
 Gifta, med barn 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 I allmänhet är arbetslösheten högre för de ensamstående än för dem som bor tillsammans med en partner. Detta gäller såväl i tider av låg arbetslöshet som i tider av hög arbetslöshet men vi ser att ökningstak- 
  
 5 
  
 Barn under 18 år. I gifta inkluderas sammanboende samt ogifta som sambe- skattas. 
  
 6 
  
 Se SCB (1998). 
  
 7 
  
 En viss tendens, om än ganska svag, finns också i materialet att andelen en- 
  
 samstående ökar och andelen gifta minskar. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 29 
  
 ten har varit högre för ensamstående. I synnerhet har de ensamstående med barn drabbats jämfört med gifta med barn. 
 Det är också intressant att notera att mellan 1990 och 1994 föränd- rades arbetslösheten likartat bland ensamstående med barn som bland ensamstående utan barn. Efter 1994 har dock arbetslösheten fortsatt att öka för de med barn men minskat för de utan barn. Ensamstående utan barn återfinns i högre grad i ålderskategorin  
 16-23 
  och vi såg ovan att arbetslösheten i denna åldersgrupp föll kraftigt  
 1994-96. 
  Vidare är ju gruppen ensamstående med barn starkt dominerad av kvinnor (82 pro- cent) och kvinnor drabbades ju hårdare mot slutet av perioden i sam- band med neddragningar i den kommunala sektorn. 
 I tabell 3 visas antalet arbetslöshetsdagar per år,  
 1992-1997 
  för samma hushållstyper. Vi visade i tabell 1 att för genomsnittsmedborga- ren ökade antalet arbetslöshetsdagar från cirka 22 till 30 under samma period. För ensamstående med barn har dagar i arbetslöshet ökat från cirka 28 till 44. Således har skillnaderna ökat kraftigt över tiden. Vida- re står det klart att de två hushållstyperna med ogifta för varje år har fler antal arbetslöshetsdagar än genomsnittet (jämför tabell 1) medan de gifta har färre. 
  
 Tabell 3 
 . Genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar per person för olika hushållstyper.  
 1992-1997 
  
 Ensamstående 
  
 Ensamstående 
  
 Gifta utan barn 
  
 Gifta med barn 
  
 utan barn 
  
 med barn 
  
 1992 
  
 32,1 
  
 28,2 
  
 11,8 
  
 15,4 
  
 1993 
  
 42,6 
  
 38,0 
  
 16,9 
  
 22,8 
  
 1994 
  
 41,3 
  
 41,5 
  
 19,1 
  
 23,0 
  
 1995 
  
 39,9 
  
 43,8 
  
 19,0 
  
 22,8 
  
 1996 
  
 37,8 
  
 46,0 
  
 18,2 
  
 22,6 
  
 1997 
  
 35,6 
  
 43,9 
  
 17,3 
  
 21,2 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 För att ytterligare belysa förankringen på arbetsmarknaden, kan vi be- trakta andelen ensamstående med barn som haft reguljär sysselsättning hela året. Denna har minskat från 75 procent 1990 till knappt 50 pro- cent 1997. För gifta med barn har andelen minskat från 83 procent till 76 procent under samma period. De relativa andelarna framgår av figur 11 nedan. Andelen har fallit kontinuerligt för hela perioden. Det rör sig här dessutom om ganska stora förändringar, från cirka 90 procent 1990 till 65 procent år 1997. Den stora nedgången 1997 orsakas av ett kraf- tigt fall 1997 för gruppen ensamstående med barn. 
  
 30  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 11 
 . Reguljärt sysselsatta hela året för ensamstående med barn 
  
 jämfört med gift, med barn.  
 1990-1997 
  
 1 
  
 0,9 
  
 0,8 
  
 0,7 
  
 0,6 
  
 Mueller 
  
 0,5 
  
 0,4 
  
 0,3 
  
 0,2 
  
 0,1 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
  
 Figur 10 ovan visade andelen av de olika hushållstyperna som någon gång under året varit arbetslös. De med den sämsta förankringen på arbetsmarknaden är självfallet de som varit arbetslösa hela året. Är det så att ensamstående med barn även är överrepresenterade i denna grupp? Figur 12 nedan visar att detta är fallet. Medan skillnaderna i utgångsläget 1990 är mycket små mellan grupperna, avviker kurvorna kraftigt efter hand som arbetslösheten ökar under  
 1990-talet. 
  Andelen med en mycket svag förankring på arbetsmarknaden, uttryckt som ar- betslös hela året, har för ensamstående med barn ökat mest. 1990 var andelen för samtliga fyra grupper mellan 0,12 och 0,25 procent och 1997 var andelen för ensamstående med barn 5,1 procent, ensamståen- de utan barn 3,9 procent, gifta med barn 2,8 procent och för gifta utan barn 2,3 procent. Som framgår av figur 12, föll andelen kraftigt för de ensamstående med barn mellan 1996 och 1997. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 31 
  
 Figur 12 
 . Andel arbetslösa hela året för olika hushållstyper.  
 1990-1997 
  
 7 
  
 6 
  
 5 
  
 i % 
  
 4 
  
 Andel 
  
 3 
  
 2 
  
 1 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Ensamstående, utan barn 
  
 Ensamstående, med barn 
  
 Gift, utan barn 
  
 Gift, med barn 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Vi ska senare, efter att vi har gått igenom hur arbetslösheten slagit över socioekonomiska grupper, utbildningskategorier m.m., fördjupa analy- sen av gruppen ensamstående med barn. 
  
 1.6 
  
 Arbetslösheten bland invandrare 
  
 En annan grupp är av stort socialt intresse är invandrarna. Figur 13 vi- sar arbetslöshetens utveckling bland Sverigefödda, europeiska invand- rare och utomeuropeiska invandrare. Det är intressant att notera att bå- de nivån på variabeln arbetslös någon gång under året som dess för- ändring är mycket lika för Sverigefödda och för europeiska invandrare i Sverige. Däremot finns betydande skillnader gentemot utomeuropeis- ka invandrare. 
 I början av  
 1990-talet 
  var den andel som upplevt arbetslöshet under året mer än dubbelt så hög bland utomeuropeiska invandrare som bland Sverigefödda och europeiska invandrare. För samtliga tre grupper har arbetslöshetserfarenheterna ökat men under senare år har de stannat vid nivåer på knappt 20 procent för Sverigefödda och europeiska invandra- re och drygt 30 procent för utomeuropeiska invandrare. 
  
 32  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 13.  
 Arbetslöshet bland Sverigefödda, europeiska invandrare och utomeuropeiska invandrare,  
 1990-1997. 
  Arbetslös någon gång under året, baserat på arbetslöshetsersättning. Procent 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 Procent 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Sverigefödda 
  
 Europeiska invandrare 
  
 Utomeuropeiska invandrare 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Om vi emellertid, som i tabell 4, betraktar antalet arbetslöshetsdagar framkommer vissa skillnader mellan Sverigefödda och europeiska in- vandrare. Europeiska invandrare upplevde i genomsnitt  
 5-7 
  fler dagar i arbetslöshet än Sverigefödda. Skillnaden gentemot de utomeuropeiska invandrarna mätt i antalet dagar är emellertid även här markant. 
  
 Tabell 4 
 . Genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar för Sverigefödda, europeiska invandrare och utomeuropeiska invandrare.  
 1992-1997 
  
 Sverigefödda 
  
 Europeiska 
  
 Utomeuropeiska 
  
 invandrare 
  
 invandrare 
  
 1992 
  
 20,6 
  
 24,5 
  
 46,6 
  
 1993 
  
 28,4 
  
 34,2 
  
 63,8 
  
 1994 
  
 28,5 
  
 33,7 
  
 64,8 
  
 1995 
  
 27,8 
  
 34,0 
  
 68,9 
  
 1996 
  
 26,9 
  
 32,8 
  
 67,9 
  
 1997 
  
 25,4 
  
 31,3 
  
 64,8 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Både figur 13 och tabell 4 visar på stora skillnader mellan utomeuro- peiska invandrares och Jackson arbetslöshet. Några stora föränd- ringar i de relativa talen mellan Sverigefödda och invandrare ser vi dock inte. Om vi emellertid betraktar de utomeuropeiska invandrarnas förankring på arbetsmarknaden mätt som andel med reguljär  
 syssel- sättning  
 sysselsättning framstår deras utveckling under  
 1990-talet 
  som 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 33 
  
 betydligt svagare. I figur 14 betraktar vi andelen bland utomeuropeiska invandrare och Sverigefödda som har reguljär sysselsättning. Det fram- går att denna andel för de utomeuropeiska invandrarna har minskat dramatiskt från cirka 60 procent 1990 till cirka 32 procent 1994 för att sedan öka svagt till 34 procent. Således har enbart cirka en tredjedel av denna invandrargrupp reguljär helårssysselsättning. Även för Sverige- födda har andelen med helårssysselsättning minskat, men från en högre nivå och inte alls lika kraftigt. Andelen med en stark förankring (helårssysselsatt) på arbetsmarknaden har således minskat mer för ut- omeuropeiska invandrare än för Sverigefödda medan några större för- ändringar i relativ arbetslöshet inte kan noteras. 
  
 Figur 14.  
 Reguljärt sysselsatta hela året bland utomeuropeiska invand- rare och personer födda i Sverige,  
 1990–1997 
  
 100 
  
 80 
  
 Procent 
  
 60 
  
 40 
  
 20 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Utomeuropeiska invandrare 
  
 Sverigefödda 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
  
 1.7 
  
 Arbetslöshetens regionala fördelning 
  
 Den regionala fördelningen av arbetslösheten på Norrland, Svealand och Götaland framgår av figur 15. 
 Under överhettningen mot slutet av  
 1980-talet 
  var arbetslösheten förhållandevis låg även i Norrland. Arbetslösheten ökade i Götaland, Svealand och Norrland men i relativa termer ökade den mindre i norr- landslänen. De relativa skillnaderna mellan arbetslösheten i Norrland och Svealand var således lägre 1997 än 1990. För varje person som under 1990 någon gång var arbetslös i Svealand gick det 2,2 arbetslösa norrlänningar 1990 medan det 1997 bara gick 1,5 arbetslösa norrlän- ningar på varje arbetslös i Svealand. För regionerna fördelade på stor- stadslän, skogslän och övriga län framgår det av Bradford och Jones (1994) att arbetslöshetsskillnaderna mellan länen utjämnades under perioden  
 1990-1993. 
  
 34  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 15 
 . Arbetslöshet i Götaland, Svealand och Norrland. Arbetslös 
  
 någon gång under året.  
 1990-1997 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 % 
  
 15 
  
 i 
  
 Andel 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Norrland 
  
 Svealand 
  
 Götaland 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
  
 1.8 
  
 Arbetslöshet i olika utbildningsgrupper 
  
 En mycket viktig fråga i samband med hur arbetslösheten har slagit på olika grupper är hur olika utbildningsgrupper har påverkats. Den all- männa uppfattningen är att de lågutbildade har drabbats hårdare än andra grupper av arbetslöshetskrisen. I figur 16 visas hur variabeln arbetslös någon gång under året har utvecklats för sju olika utbild- ningskategorier: mindre än nio år, nio år eller motsvarande, högst två års gymnasiestudier, mer än två års gymnasiestudier, mindre än tre års eftergymnasiala studier, eftergymnasiala studier minst tre år, samt fors- karutbildade. 
 Först kan konstateras att arbetslösheten har stigit för alla grupper. Vi kan också se att den inbördes rangordningen är oförändrad. Lägst arbetslöshet återfinns under hela perioden bland de forskarutbildade, och därefter kommer personer med minst tre års eftergymnasiala studi- er. Personer med kortast utbildning, mindre än nio år, ligger i mitten och de som har högst arbetslöshet är gymnasieutbildade personer och de med högst två års gymnasium. Även de med enbart nio års utbild- ning har hög arbetslöshet. 
 Att personer med kortast utbildning, mindre än nio år, inte har högre arbetslöshet beror sannolikt på att det i denna grupp återfinns många äldre med lång arbetslivserfarenhet. En fullbordad gymnasiekompe- tens, dvs. att gå från två års gymnasiestudier till tre (eller fyra) års, in- nebär knappast några förbättrade möjligheter att undvika arbetslöshet enligt dessa siffror. Däremot finns betydande skillnader i arbetslöshet mellan personer med mindre än tre års eftergymnasiala studier och de med tre års eftergymnasiala studier. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 35 
  
 När det gäller ökningstakten i arbetslösheten finner vi, lite förvå- nande, att mellan 1990 och 1997 har arbetslösheten bland de forskarut- bildade ökat mest. Därefter följer de med mer än två års gymnasium och personer med nio års utbildning. För personer med högst tvååriga gymnasiestudier och personer med minst tre års eftergymnasiala studier har arbetslösheten ökat minst. Bortsett från forskarutbildade och perso- ner med mindre än nio års utbildning, som båda är små grupper, är dock mönstret klart att de lågutbildade har den högsta arbetslösheten och att den också har ökat mest för denna grupp. 
  
 Figur 16 
 . Arbetslöshet för olika utbildningsgrupper. Arbetslös någon 
  
 gång under året.  
 1990-1997 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 i % 
  
 15 
  
 Andel 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Mindre än 9 år 
  
 9 år el motsv. 
  
 Högst  
 2-årig 
  gymnasium 
  
 Mer än  
 2-års 
  gymnasium 
  
 Mindre än 3 års eftergymnasial 
  
 Eftergymnasial minst 3 år 
  
 Forskarutbildade 
  
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Det faktum att arbetslösheten i stort sett drabbade alla ekonomins sek- torer har medfört att den slagit förhållandevis jämnt också över utbild- ningskategorierna. 
 Antalet dagar i arbetslöshet framgår av figur 17 där de fem staplarna för respektive utbildningsgrupp visar åren  
 1992-1997. 
  
 36  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 17.  
 Antal arbetslöshetsdagar i olika utbildningsnivåer, 1992- 
  
 1997.  
 16-64 
  år 
  
 40 
  
 35 
  
 30 
  
 dagar 
  
 25 
  
 20 
  
 Antal 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 Utbildningsnivå 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 Anm. Utbildningsnivå 1=Mindre än 9 år; 2=9 år eller motsvarande; 3=Högst  
 2-årigt 
  
 gymnasium; 4=Mer än 2 års gymnasium; 5=Mindre än 3 års eftergymnasial utbildning; 
  
 6=Minst 3 års eftergymnasial utbildning; 7=Forskarutbildning. 
  
 Källa:Rörlighetsdatabasen. 
 Här framgår tydligt de kraftiga ökningarna för varje utbildningsgrupp och att nivåerna skiljer sig åt på ett frapperande sätt. Medan de stora grupperna två och tre upplever i genomsnitt  
 35-40 
  dagar i arbetslöshet per år ligger antalet arbetslöshetsdagar för de (i huvudsak) akademiska grupperna sex och sju mellan fem och 16 dagar per år. De relativa för- ändringarna mellan utbildningsgrupperna är emellertid mycket små. Detta bekräftar den bild som George m.fl. (1999) ger om att avgö- rande strukturella förändringar inte skett under  
 1990-talet. 
  
 1.9 
  
 Arbetslöshet och socioekonomisk tillhörighet 
  
 I detta avsnitt studeras hur sysselsättningsminskningen och arbetslös- heten slog över olika socioekonomiska grupper. Denna klassificering följer Folk- och bostadsräkningens indelning och görs i elva grupper. De första fyra grupperna är arbetare: 1) ej facklärda, varuproducerande arbetare med mindre än tvåårs utbildning utöver grundskola, 2) ej 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 37 
  
 facklärda, tjänsteproducerande arbetare med mindre än tvåårs utbild- ning, 3) facklärda varuproducerande arbetare med minst tvåårs utbild- ning och 4) facklärda, tjänsteproducerande arbetare med minst 2 års utbildning. Sedan följer fyra grupper av tjänstemän: 5) lägre tjänstemän med mindre än tvåårs utbildning utöver grundskola, 6) lägre tjänstemän med två men ej tre års utbildning, 7) tjänstemän på mellannivå med tre men ej sex års utbildning, och 8) högre tjänstemän och personer i le- dande befattningar med minst sex års utbildning. Därefter följer tre grupper av företagare: 9) fria yrkesutövare med akademikeryrken (advokater, arkitekter, läkare m.fl.) med minst sex års utbildning, 10) företagare exkl. lantbrukare, och 11) lantbrukare. 
 Denna klassificering har i Moreno gjorts för 1990. Fle- ra problem uppkommer när man vill studera hur arbetslöshet och sys- selsättningsförändringar påverkat personer i dessa grupper. För det första förekommer en viss social rörlighet över åren som här inte kan beaktas. För det andra kan klassificeringen ske enbart med avseende på personer som har sysselsättning det år klassificeringen görs. Personer i arbetslöshet eller utanför arbetskraften kan, med några få undantag, inte klassificeras. Även om detta är ett mindre problem 1990, då klassi- ficeringen gjordes, än andra år utgör restriktionen ändå en viss felkälla. När vi nedan studerar utvecklingen för olika socioekonomiska grupper måste vi således ha i åtanke att ett urval har skett så att sysselsättnings- kvoten är i det närmaste 1 för varje grupp det första året. 
 Vi kan börja med att se hur arbetslöshetserfarenhet någon gång un- der året har utvecklats för dessa elva grupper. Av figur 18 framgår att bland de 11 grupperna finns fem som drabbats avsevärt värre än andra i den bemärkelsen att arbetslöshetserfarenheterna stigit till höga nivåer. Detta gäller de fyra arbetarkategorierna samt de sämst utbildade lägre tjänstemännen för vilka andelen arbetslösa någon gång under året legat runt 20 procent. I denna grupp har arbetslöshetsutvecklingen varit sämst för facklärda varuproducerande arbetare (SEI 3). Grupperna tre och ett, dvs. facklärda och icke facklärda varuproducerande arbetare, drabbades ytterligt hårt i synnerhet fram till 1994, men arbetslösheten dämpades därefter något i samband med att tillverkningsindustrins si- tuation förbättrades något. (jämför figur 2.) 
 Figur 18 visar att arbetslöshetskrisen i första hand har drabbat tra- ditionella arbetarekategorier. För de övriga sex socioekonomiska grup- perna har arbetslösheten inte nått upp till motsvarande nivåer. Men för lägre tjänstemän med två års utbildning (SEI 6) samt för lågutbildade företagare (SEI 10) har arbetslösheten nått upp till cirka 15 procent. Högre tjänstemän (SEI 8) och fria företagare som är akademiskt utbil- dade (SEI 9) har även de drabbats av arbetslösheten. 
  
 38  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 18 
 . Arbetslöshetskvoter för olika socioekonomiska grupper. Ar- 
  
 betslös någon gång under året.  
 1990-1997 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 i % 
  
 Andel 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 SEI 1 
  
 SEI 2 
  
 SEI 3 
  
 SEI 4 
  
 SEI 5 
  
 SEI 6 
  
 SEI 7 
  
 SEI 8 
  
 SEI 9 
  
 SEI 10 
  
 SEI 11 
  
 Anm. De socioekonomiska grupperna är: 1) ej facklärda, varuproducerande arbetare med mindre än 2 års utbildning utöver grundskola, 2) ej facklärda, tjänsteproducerande arbetare med mindre än 2 års utbildning, 3) facklärda varuproducerande arbetare med minst 2 års utbildning och 4) facklärda, tjänsteproducerande arbetare med minst 2 års utbildning; 5) lägre tjänstemän med mindre än 2 års utbildning utöver grundskola, 6) lägre tjänstemän med två men ej tre års utbildning, 7) tjänstemän på mellannivå med tre men ej sex års utbildning, och 8) högre tjänstemän och personer i ledande befattningar med minst sex års utbildning; 9) fria yrkesutövare med akademikeryrken (advokater, arkitekter, läkare m.fl.) med minst 6 års utbildning; 10) företagare exkl. lantbrukare; och 11) lantbrukare. 
 Källa: Rörlighetsdatabasen. 
 Arbetslöshetsökningen är således förvånansvärt väl fördelad över grupperna. Exempelvis så har arbetslösheten bland högre tjänstemän i ledande befattningar (SEI 8)  
 procentuellt sett  
 ökat lika mycket som bland ej facklärda, tjänsteproducerande arbetare (SEI 2). Däremot skiljer sig naturligtvis  
 nivåerna  
 för arbetslöshetskvoterna åt kraftigt under hela perioden med betydligt högre arbetslöshet bland arbetarka- tegorierna och lågutbildade tjänstemän. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 39 
  
 Figur 19 
 . Genomsnittligt antal arbetslöshetsdagar för olika socioeko- nomiska grupper.  
 16-64 
  år.  
 1992-1997 
  
 50 
  
 Antal dagar. 
  
 45 
  
 40 
  
 35 
  
 30 
  
 25 
  
 20 
  
 15 
  
 10 
  
 5 
  
 0 
  
 1 
  
 2 
  
 3 
  
 4 
  
 5 
  
 6 
  
 7 
  
 8 
  
 Socioekonomisk grupp. 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 9 
  
 10 
  
 11 
  
 Anm. De socioekonomiska grupperna är: 1) ej facklärda, varuproducerande arbetare med mindre än 2 års utbildning utöver grundskola, 2) ej facklärda, tjänsteproducerande arbetare med mindre än 2 års utbildning, 3) facklärda varuproducerande arbetare med minst 2 års utbildning och 4) facklärda, tjänsteproducerande arbetare med minst 2 års utbildning; 5) lägre tjänstemän med mindre än 2 års utbildning utöver grundskola, 6) lägre tjänstemän med två men ej tre års utbildning, 7) tjänstemän på mellannivå med tre men ej sex års utbildning, och 8) högre tjänstemän och personer i ledande befattningar med minst sex års utbildning; 9) fria yrkesutövare med akademikeryrken (advokater, arkitekter, läkare m.fl.) med minst 6 års utbildning; 10) företagare exkl. lantbrukare; och 11) lantbrukare. 
 Källa: Rörlighetsdatabasen 
 Liksom för utbildningsgrupperna framträder bilden av stora skillnader mellan grupperna medan de relativa skillnaderna mellan grupperna be- står. Arbetarkategorierna (SEI 3 och 1), dvs. de varuproducerande ar- betarna, fick vissa år under  
 1990-talet 
  uppleva i genomsnitt mellan 40 och 50 dagars arbetslöshet. Lägre tjänstemän kom upp i 30 dagar som mest medan högre tjänstemän (SEI 8) som mest upplevde runt 10 da- gars arbetslöshet i genomsnitt. 
 Det kan också noteras att varuproducerande arbetares (SEI 1 och 3) arbetslöshetsdagar minskade förhållandevis kraftigt i antal åren 1993- 1997. De facklärda (SEI 3) minskade det genomsnittliga antalet dagar från 49 till 34 och de icke facklärda (SEI 1) från 45 till 35. Dessa minskningar hänger samman med tillverkningsindustrins återhämtning under perioden. För övriga grupper har bara smärre förändringar skett under samma period. 
  
 40  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 1.10 
  
 Fördjupning av arbetslösheten bland ensamstående med barn 
  
 Vi konstaterade tidigare att de ensamstående med barn drabbats värre än andra jämförbara grupper. För att belysa orsakerna till detta ska vi studera några medelvärden och fördelningar för denna grupp och jäm- föra med hela populationen. Därefter genomför vi en regressionsanalys där vi predikterar antalet arbetslöshetsdagar samt diskuterar hur dessa skulle påverkats av om vissa bakomliggande faktorer ändrades. 
 Av vår population om 201 578 individer i åldrarna  
 16-64 
  tillhör 5,55 procent gruppen ensamstående med barn. Fördelningen över andel kvinnor, ålder och andel invandrare framgår nedan av tabell 5. Att an- delen kvinnor är hög är knappast någon förklaring till varför ensamstå- ende med barn drabbats hårdare då ju män drabbats värre än kvinnor. Åldersskillnaderna mellan denna grupp och hela populationen är för- hållandevis stor och att genomsnittsåldern i gruppen är förhållandevis låg innebär att man har kortare arbetslivserfarenhet vilket tenderar att öka arbetslösheten. Att andelen invandrare är högre än för hela popula- tionen innebär att antalet arbetslöshetsdagar är högre än för hela popu- lationen. 
  
 Tabell 5.  
 Kön, ålder och invandrare bland ensamstående med barn och i hela populationen. 1992 
  
 Ensamstående 
  
 Hela populationen 
  
 med barn 
  
 Andel kvinnor 
  
 81,6 
  
 49,3 
  
 Genomsnittsålder 
  
 33,4 
  
 39,2 
  
 Andel invandrare 
  
 12,3 
  
 10,5 
  
 En troligare förklaring till skillnaderna är fördelningen över utbild- ningsnivåer. Även om arbetslösheten har slagit över samtliga utbild- ningsnivåer är arbetslöshetskvoterna betydligt högre bland personer som saknar eftergymnasial utbildning. Är de ensamstående med barn överrepresenterade här? I tabell 6 jämför vi fördelningen för denna grupp med fördelningen för hela befolkningen. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 41 
  
 Tabell 6 
 . Fördelningen av ensamstående med barn och hela populatio- nen på utbildningsnivåer. 1992 
  
 Ensamstående med 
  
 Hela populationen. 
  
 barn 
  
 mindre än 9 år 
  
 5,23 
  
 14,58 
  
 9 år eller motsv 
  
 28,37 
  
 16,24 
  
 Högst 2 års gymnasium 
  
 38,89 
  
 34,10 
  
 Mer än 2 års gymnasium 
  
 9,19 
  
 13,70 
  
 Mindre än 3 års eftergymnasial utbildning 
  
 10,35 
  
 11,77 
  
 Minst 3 års eftergymnasialutbildning 
  
 7,72 
  
 9,10 
  
 Forskar-utbildade 
  
 0,25 
  
 0,51 
  
 Vi konstaterade tidigare att de grupper för vilka arbetslösheten är högst är nio år eller motsvarande, högst tvåårigt gymnasium och mer än två års gymnasium. Bland de två första grupperna är de ensamstående med barn klart överrepresenterade. Andelen med nio års grundskola eller motsvarande är 28,37 jämfört med 16,24 för hela populationen. Även för de som är utbildade med högst två års gymnasium, också en grupp med hög arbetslöshet, är andelen jämfört med hela populationen hög. Mer än två tredjedelar (cirka 68 procent) av de ensamstående med barn återfinns i dessa två högarbetslöshetsgrupper. För samtliga övriga grupper där utbildningen är längre och arbetslösheten lägre är gruppen klart underrepresenterad. 
 Vi kan gå vidare och se på den socioekonomiska fördelningen av de ensamstående med barn vilken redovisas i tabell 7. 
  
 Tabell 7 
 . Fördelningen av ensamstående med barn och hela populatio- nen på socioekonomiska grupper. 1992 
  
 Ensamstående med 
  
 Hela populationen 
  
 barn 
  
 SEI 1 
  
 7,57 
  
 9,04 
  
 SEI 2 
  
 29,1 
  
 21,14 
  
 SEI 3 
  
 5,45 
  
 12,75 
  
 SEI 4 
  
 11,13 
  
 6,1 
  
 SEI 5 
  
 7,38 
  
 6,07 
  
 SEI 6 
  
 11,26 
  
 9,87 
  
 SEI 7 
  
 16,71 
  
 18,26 
  
 SEI 8 
  
 8,16 
  
 10,8 
  
 SEI 9 
  
 0,08 
  
 0,18 
  
 SEI10 
  
 2,86 
  
 4,38 
  
 SEI 11 
  
 0,3 
  
 1,41 
  
 SEI-grupperna 
  definieras i figur 18. 
  
 42  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 De fyra första  
 SEI-grupperna 
  är arbetarkategorier och bland dessa är de ensamstående med barn överrepresenterade bland dem som är tjänste- producerande (SEI2 och SEI4). Dessa båda grupper hör till dem som har den högsta arbetslösheten under  
 1990-talet 
  enligt figur 18 ovan. Många av dessa befinner sig i den offentliga sektorn och nedskärning- arna i kommunerna är här en viktig orsak. Ensamstående med barn är också överrepresenterade bland lägre tjänstemän (SEI5 och SEI6) me- dan de i övriga grupper är underrepresenterade. 
 Även den socioekonomiska fördelningen av gruppen återspeglar i grunden fördelningen av utbildningen. Det faktum att de ensamstående med barn är överrepresenterade bland dem med lägre utbildning gör att denna grupp är den som drabbats värst av arbetslösheten under 1990- talet. 
 Den bivarata analys som uppsatsen hittills byggt på har uppenbara begränsningar. Framförallt är den deskriptiv och ger inga direkta för- klaringar till vilka förhållanden som kan förklara hur arbetslösheten slog över olika grupper i samhället. För att närmare belysa vilka bak- omliggande faktorer som förklarar utvecklingen för de ensamstående med barn, genomför vi nedan en multivariat analys där samtidigt ett större antal förklaringsvariabler beaktas. Analysen här bygger på en regressionsanalys av antalet arbetslöshetsdagar. Då denna variabel för de helårssysselsatta antar värdet 0 och för de helårsarbetslösa antar värdet 365 skattas en Tobitmodell med restrektioner på både mini- och maxivärdena. 
 De antagna förklaringsvariablerna är inte härledda från några bete- endeekvationer varför man måste vara speciellt försiktig vid tolkning- arna. Förklaringsvariablerna är i huvudsak baserade på analysen ovan. För att förklara hur antalet arbetslöshetsdagar skiljer sig åt mellan indi- viderna i urvalet antar vi följande förklaringsvariabler: ålder, utbild- ning, kön, invandrare, yrkestillhörighet, region och hushållstyp. 
 Variabeln ålder, som också kvadreras för att fånga upp eventuella icke linjära samband, är med för att representera framförallt individens livserfarenhet. De sju utbildningsnivåerna är också medtagna, utom forskarutbildade som får vara referensgrupp. Vi antar också att ef- fekterna av ålder på antalet arbetslöshetsdagar kan bero på vilken ut- bildningsnivå individen har, dvs. vi integrerar ålders- och utbildnings- variablerna. Då den högre utbildningen förutsätter en högre ålder än den lägsta åldern för individerna i samplet, utelämnar vi interaktions- termen för nivåerna fem och sex, dvs. eftergymnasial utbildning. 
 Yrkesindelningen är baserad på yrkesschemat från Folk- och bo- stadsräkningen och vi har skiljt ut grupperna 1 (Hälso- och sjukvårds- arbete, socialt arbete), 2 (Administrativt, kameralt och kontorstekniskt arbete), 3 (Kommersiellt arbete), 5 (Gruv, stenbrytnings- och petroleu- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 43 
  
 mutvinningsarbete m.m.), 6 (Transport- och kommunikationsarbete), 7 och 8 (Tillverkningsarbete, maskinskötsel m.m.), samt  
 90-97 
  (Servicearbete m.m.). Övriga yrken tjänar som referensgrupp. Även yrkesvariabeln kommer, liksom utbildningsvariabeln, att interageras med ålder för att här fånga upp att ålder kan påverka arbetslösheten beroende på yrkestillhörighet. Regionerna är Norrland och Götaland och hushållstyperna är ensamstående utan barn, ensamstående med barn, samt gifta med barn. Invandrare är indelade i europeer och icke- europeer. 
 I tabell 8 redovisas resultaten av skattningar för åren 1993 och 1996. Vi väljer ut dem som är i arbetskraften, definierade som de som någon gång under året varit sysselsatta eller arbetslösa. Vi har också exklude- rat personer under 20 år, då annars många studerande med sommaran- ställning skulle ha kommit med i materialet. Yrkesklassificeringen är gjord 1990 (från  
 FoB-90) 
  och vi har utelämnat dem som ej har kunnat klassificeras. 
  
 44  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 8 
 . Arbetslöshet och olika bakgrundsvariabler. Beroende varia- bel: antal arbetslöshetsdagar. 1993 och 1996.  
 Tobit-estimat 
  och t- värden 
  
 1993 
  
 Estimat 
  
 t-kvot 
  
 1996 
  
 Estimat 
  
 t-kvot 
  
 Ålder 
  
 -18.076 
  
 -22.958 
  
 Ålder 
  
 -20.098 
  
 -22.298 
  
 Ålder kvadrerat 
  
 .159492 
  
 17.606 
  
 Ålder kvadrerat 
  
 Byrd 
  
 19.610 
  
 Norrland 
  
 40.7673 
  
 13.763 
  
 Norrland 
  
 49.0729 
  
 15.867 
  
 Götaland 
  
 11.6539 
  
 5.533 
  
 Götaland 
  
 9.49987 
  
 4.299 
  
 145.122 
  
 4.995 
  
 60.5022 
  
 1.873 
  
 9 år skola 
  
 239.432 
  
 10.326 
  
 9 år skola 
  
 236.850 
  
 10.156 
  
 2 år gymn 
  
 174.563 
  
 7.975 
  
 2 år gymn 
  
 146.266 
  
 6.735 
  
 3 år gymn 
  
 121.890 
  
 5.347 
  
 3 år gymn 
  
 76.2988 
  
 3.309 
  
 94.4165 
  
 4.987 
  
 100.653 
  
 5.452 
  
 3 år el mer efter gymn. 
  
 53.8095 
  
 2.834 
  
 3 år el mer efter gymn 
  
 65.29259 
  
 3.525 
  
 Kvinna 
  
 -12.096 
  
 -5.317 
  
 Kvinna 
  
 23.2652 
  
 9.690 
  
 Europeisk invandrare 
  
 58.6997 
  
 14.370 
  
 Europeisk invandrare 
  
 55.2450 
  
 12.605 
  
 Utomeuropeisk invandrare 
  
 132.492 
  
 29.608 
  
 Utomeuropeisk invandrare 
  
 152.222 
  
 32.570 
  
 Hälso- sjukv.arbete 
  
 49.3989 
  
 3.974 
  
 Hälso- sjukv.arbete 
  
 128.580 
  
 9.100 
  
 Administrativt arbete 
  
 -81.153 
  
 -6.199 
  
 Administrativt arbete 
  
 -44.410 
  
 -2.916 
  
 Kommersiellt arbete 
  
 -67.623 
  
 -5.127 
  
 Kommersiellt arbete 
  
 -49.099 
  
 -3.253 
  
 Gruvarbete 
  
 -20.743 
  
 -0.262 
  
 Gruvarbete 
  
 57.5901 
  
 0.610 
  
 Transportarbete 
  
 -23.851 
  
 -1.451 
  
 Transportarbete 
  
 3.1885 
  
 0.165 
  
 Tillverkningsarbete 
  
 63.4204 
  
 6.009 
  
 Tillverkningsarbete 
  
 46.4155 
  
 3.692 
  
 Servicearbete 
  
 94.4906 
  
 9.295 
  
 Servicearbete 
  
 120.173 
  
 10.233 
  
 Ensamstående utan barn 
  
 63.6886 
  
 20.325 
  
 Ensamstående utan barn 
  
 80.2719 
  
 25.287 
  
 Ensamstående med barn 
  
 75.2970 
  
 16.182 
  
 Ensamstående med barn 
  
 102.214 
  
 22.387 
  
 Gift med barn 
  
 2.98580 
  
 0.899 
  
 Gift med barn 
  
 10.1316 
  
 2.943 
  
 Ålder* 
  
 .509424 
  
 1.133 
  
 Ålder* 
  
 2.38286 
  
 4.634 
  
 Ålder*9 år skola 
  
 -1.6194 
  
 -4.732 
  
 Ålder*9 år skola 
  
 -1.1453 
  
 -3.301 
  
 Ålder*2 år gymn 
  
 -.35646 
  
 -1.322 
  
 Ålder*2 år gymn 
  
 .559290 
  
 2.074 
  
 Ålder*3 år gymnas 
  
 .180205 
  
 0.570 
  
 Ålder*3 år gymn 
  
 1.3064 
  
 3.996 
  
 Ålder*Adm.arbete 
  
 1.22390 
  
 3.982 
  
 Ålder*Adm.arbete 
  
 .318444 
  
 0.943 
  
 Ålder*Hälso-sjukv.arbete 
  
 -2.7995 
  
 -8.820 
  
 Ålder*Hälso- sjukv.arbete 
  
 -4.3597 
  
 -12.924 
  
 Ålder*Kommers.arbete 
  
 1.82703 
  
 5.682 
  
 Ålder*Kommers.arbete 
  
 1.50124 
  
 4.332 
  
 Ålder*Gruvarbete 
  
 1.53588 
  
 0.817 
  
 Ålder*Gruvarbete 
  
 .116093 
  
 0.054 
  
 Ålder*Transp.arbete 
  
 Hernandez 
  
 1.017 
  
 Ålder*Transp.arbete 
  
 Cline 
  
 West 
  
 Ålder*Tillverkn.arbete 
  
 .111711 
  
 0.428 
  
 Ålder*Tillverkn.arbete 
  
 -.04416 
  
 -0.150 
  
 Ålder*Servicearbete 
  
 -1.3038 
  
 -5.049 
  
 Ålder*Servicearbete 
  
 -1.7761 
  
 -6.317 
  
 Konstant 
  
 11.5117 
  
 0.440 
  
 Konstant 
  
 -7.9387 
  
 -0.285 
  
 Antal observationer 
  
 154 286 
  
 Antal observationer 
  
 145 203 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 45 
  
 Utifrån de parameterestimat som presenteras i tabell 8 har vi sedan för- utsagt värden för gruppen ensamstående med barn, de sanna värdena och de som predikteras av Tobitmodellen för de fyra hushållstyperna presenteras i tabell 9. Vi ser att för båda åren predikterar modellen väl de sanna värdena, framför allt för de två första hushållstyperna. 
  
 Tabell 9.  
 Luna och predikterade antal arbetslöshetsdagar för olika hushållstyper. 1993 och 1996 
  
 Ensamstående Ensamstående 
  
 Gifta utan 
  
 Gifta med 
  
 utan barn 
  
 med barn 
  
 barn 
  
 barn 
  
 1993 
  
 Sant värde 
  
 42,2 
  
 37,2 
  
 17,5 
  
 21,5 
  
 1993 
  
 Predikterat 
  
 värde 
  
 41,4 
  
 37,2 
  
 13,8 
  
 19,7 
  
 1996 
  
 Sant värde 
  
 37,2 
  
 42,1 
  
 18,9 
  
 19,3 
  
 1996 
  
 Predikterat 
  
 värde 
  
 36,7 
  
 43,6 
  
 15,0 
  
 18,4 
  
 De parameterestimat som erhålls kan användas för att prediktera enbart marginella förändringar och inte för att utvärdera t.ex. stora utbild- ningsprogram. För detta skulle krävas en allmän jämviktsmodell där även utbudssidan beaktas. Om ett stort antal personer skulle föras över från en utbildningskategori till en annan och om vakanstalen antas vara oförändrade skulle man snarare erhålla en utjämning av antalet arbets- löshetsdagar mellan de olika kategorierna än en kraftig minskning av det totala antalet dagar i arbetslöshet. Om vi däremot betraktar ett be- gränsat antal personer kan vi få en bra uppfattning om hur deras ar- betslöshet påverkas. De experiment som presenteras nedan bör därför snarare betraktas utifrån individens synvinkel än politikerns. På sin höjd skulle man kanske kunna hävda att de erhållna predikterade ef- fekterna är maximala värden som skulle kunna erhållas vid stora pro- gram. 
 Den individ i gruppen ensamstående med barn som vi analyserar antar vi vara en Sverigefödd  
 35-årig 
  kvinna med tvåårs gymnasieut- bildning. Denna är verksam i hälso- och sjukvårdssektor i Svealand. Med utgångspunkt från estimaten ovan predikterar vi hennes antal ar- betslöshetsdagar för åren 1993 och 1996. De erhållna antalet dagar i arbetslöshet ges som predikterat basvärde i tabell 10. 
  
 46  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 10 
 . Resultaten av olika experiment på antalet arbetslöshetsdagar för en Sverigefödd  
 35-årig 
  ensamstående kvinna med barn och med 2 års gymnasieutbildning och verksam i hälso och sjukvårdssektorn. I parentes anges förändring jämfört med basvärde 
  
 1993 
  
 1996 
  
 Predikterat basvärde 
  
 22,1 
  
 31,9 
  
 Exp. 1: Bor i Norrland i stället för Svealand 
  
 29,3 
  
 (+7,2) 
  
 43,2 
  
 (+11,3) 
  
 Exp. 2: Utbildningsnivå 4 i stället för 3 
  
 17,2 
  
 (-4,9) 
  
 23,8 
  
 (-8,1) 
  
 Exp. 3: Utbildningsnivå 2 i stället för 3 
  
 34,3 
  
 (+12,2) 
  
 54,9 
  
 (+23,0) 
  
 Exp. 4: Administrativt yrke i st. f. Hälso- och sjukvård 
  
 23,7 
  
 (+1,6) 
  
 30,0 
  
 (-1,9) 
  
 Exp. 5:  
 Utom-Europeisk 
  invandrare i st. f. Sverigefödd 
  
 51,7 
  
 (+29,6) 
  
 75,6 
  
 (+43,5) 
  
 Exp. 6: Europeisk invandrare i st. f. Sverigefödd 
  
 33,0 
  
 (+10,9) 
  
 44,8 
  
 (+12,9) 
  
 Exp. 7: 30 år i stället för 35 
  
 32,0 
  
 (+9,9) 
  
 44,7 
  
 (+12,8) 
  
 Exp. 8: 40 år i stället för 35 
  
 15,6 
  
 (-4,5) 
  
 23,6 
  
 (-8,3) 
  
 Vi kan först konstatera att de predikterade antalet arbetslöshetsdagar för denna person är betydligt lägre än för genomsnittet i gruppen ensamstående med barn (jämför. tabell 9). Detta beror på att vi be- traktar en Sverigefödd, boende i Svealand, som är några år äldre än genomsnittet för gruppen m.m. 
 Det första experimentet som vi genomför är att anta att personen är bosatt i Norrland i stället för Svealand. Detta medför att det förväntade antalet arbetslöshetsdagar stiger med 7,2 år 1993 och 11,3 1996. Det är således inte alls oväsentligt för omfattningen av individens arbetslöshet var i landet man är verksam. En flyttning till Norrland skulle innebära en ökning av arbetslöshetsdagarna med cirka en tredjedel. En individ med de antagna egenskaperna som flyttar från Norrland skulle således sänka sina förväntade arbetslöshetsdagar. Det bör dock beaktas att des- sa kalkyler gjorts för individer som i genomsnitt bott ett antal år i Svealand eller Norrland. För en nyinflyttad behöver de förväntade an- talet arbetslöshetsdagar inte vara desamma som för dem som bott länge i regionen. 
 I nästa experiment uppgraderar vi personens utbildning, från två- årigt gymnasium till treårigt.  
 Ceteris paribus  
 skulle detta i de båda fal- len minska det förväntade antalet arbetslöshetsdagar, med 4,9 och 8,1 för respektive år. Detta är icke föraktliga förbättringar av ett års ytterli- gare utbildning men är ändå mindre än effekten av den geografiska lo- kaliseringen som visades i det första experimentet. 
 Så stora effekter på det genomsnittliga antalet arbetslöshetsdagar skulle knappast kunna uppnås i det fall då ett stort utbildningsprogram införs för att höja utbildningsnivån för ett flertal av de personer som har enbart tvåårigt gymnasium som högsta utbildning. I det fallet kan kanske siffrorna 4,9 och 8,1 dagar betraktas som maximivärden. San- nolikt skulle effekterna bli väsentligt lägre om det inte samtidigt skapa- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 47 
  
 des fler lediga jobb för personer med treårs utbildning. Med tanke på att i vår population hela 34 procent har tvåårig utbildning och enbart knappt 14 procent (se tabell 6) har treårigt gymnasium, skulle vid ett stort utbildningsprogram den huvudsakliga effekten bli att antalet ar- betslöshetsdagar snabbt utjämnades mellan utbildningsgrupperna. 
 Betydligt kraftigare effekter uppkommer om vi beaktar en lägre ut- bildningsnivå. I experiment 3 antar vi att personen har enbart nioårig grundskola. Vi finner då att antalet dagar I arbetslöshet är 12,2 respek- tive 23,0 fler än i fallet med  
 2-årigt 
  gymnasium. Den  
 2-åriga 
  gymna- sieutbildningen är i många fall yrkesinriktad och har en kraftig effekt på individens förväntade arbetslöshetsdagar, medan det ytterligare ste- get till treårigt gymnasium förvisso ger en positiv effekt men inte lika kraftig sådan. 
 Antalet arbetslöshetsdagar i baslösningen grundades på att personen har ett hälso- och sjukvårdsarbete. I det fjärde experimentet antas per- sonen i stället ha ett administrativt arbete. Om vi först beaktar värdena på estimaten i tabell 8 ska vi förvänta oss att vi får en kraftig sänkning av arbetslöshetsdagarna. Detta är emellertid inte fallet. Yrkestillhörig- heten är interagerad med åldersvariabeln och detta gör att vi 1996 får en mycket modest sänkning av antalet arbetslöshetsdagar av ändrad yrkestillhörighet och 1993 t.o.m. får en liten ökning. 
 Vi antog en ålder om 35 år och om man i denna ålder är verksam i häl- so- och sjukvård har man ett lägre förväntat antal dagar i arbetslöshet än om man i samma ålder har ett administrativt arbete. Lågutbildade kvinnor i hälso- och sjukvård är i första hand undersköterskor och trots kraftigare nedskärningar inom hälso- och sjukvårdsarbete än inom ad- ministrativt arbete gynnas man i denna ålder år 1993 av att vara verk- sam inom  
 hälso-och 
  sjukvård. Till 1996 har emellertid de kommunala nedskärningarna gjort att vi i experiment 4 får en minskning av arbets- löshetsdagarna av en överflyttning till administrativt arbete. 
 I det femte experimentet antas vår representativa person vara utom- europeisk invandrare i stället för Sverigefödd. Här får vi mycket krafti- ga effekter på det förväntade antalet dagar i arbetslöshet. Dessa stiger med 29,6 och 43,5 dagar för 1993 och 1996, respektive. Detta skall självfallet inte uppfattas såsom enbart en effekt av diskriminering, även om ett sådant inslag kan finnas. Här har enbart konstanthållits för antal utbildningsår, ålder, kön m.m. Att det förväntade antalet dagar i ar- betslöshet blir så ytterligt stort är i huvudsak en effekt av det stora an- talet flyktingar som från början har en mycket svag anknytning till ar- betsmarknaden. Antalet utbildningsår är formellt detsamma som för Sverigefödda samtidigt som t.ex. tillräckliga kunskaper i svenska kan saknas då utbildningen i många fall härrör från hemlandet. 
  
 48  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Intrycket att de utomeuropeiska invandrarna har en från början mycket svag ställning förstärks ytterligare då vi jämför med europeiska invandrare i experiment 6. Ökningarna är här mycket mindre än i det fall då vi antog att personen är  
 utom-europeisk 
  invandrare. En europe- isk invandrare har 10,9 respektive 12,9 fler dagar i arbetslöshet än vad den Sverigefödde har då vi har korrigerat för de övriga variablerna. Detta innebär betydande skillnader gentemot de utomeuropeiska in- vandrarna (29,6, respektive 43,5 dagar). 
 Såsom belagts ett antal gånger tidigare i uppsatsen är det förväntade antalet dagar i arbetslöshet också en funktion av åldern. För att belysa åldersfaktorns betydelse för vår individ i gruppen ensamstående med barn har vi i experimenten 6 och 7 antagit att denne är 30 respektive 40 år, i stället för 35 som i baslösningen. 
 Hade vår representative person varit 30 i stället för 35 år hade det förväntade antalet dagar i arbetslöshet varit 9,9 respektive 12,8 dagar fler än i baslösningen för 1993 respektive 1996. På motsvarande sätt faller arbetslöshetsdagarna då vi antar att individen är 40 år. Jämfört med för en  
 35-åring 
  kommer då antalet dagar att vara 4,5 respektive 8,3 färre. 
 Åldern är således av stor betydelse för det förväntade antalet dagar i arbetslöshet. Det bör dock påpekas att detta gäller för denna utbild- ningsnivå (tvåårigt gymnasium) med yrke inom hälso- och sjukvård m.m. I andra utbildningar och andra yrken kan åldersberoendet se helt annorlunda ut. 
  
 1.11 
  
 Slutsatser 
  
 Den svenska arbetslösheten slog mycket kraftigt under  
 90-talets 
  första år framför allt mot den exportinriktade tillverkningsindustrin. Även om den inhemska varu- och tjänstesektorn och senare den offentliga sek- torn också kom att drabbas hårt har, i och med tillverkningsindustrins nedgång, arbetslösheten totalt sett slagit hårdare mot män än mot kvin- nor. Tillverkningsindustrins sysselsättningsminskningar innebar också att det i första hand var traditionella arbetarkategorier som drabbades. När det gäller åldersstrukturen på arbetslösheten drabbades de yngsta  
 (16-23 
  år) hårdast fram till 1994 medan deras situation förbättrats se- dan dess. Att de yngsta drabbades värre hänger samman med att de har mindre arbetslivserfarenhet och detta visar på bristande senioritet på arbetet som en viktig faktor bakom otryggheten i jobbet. 
 För de yngsta och de äldsta ålderskategorierna har arbetslösheten tvingat fram ökande antal personer i utbildning respektive ökande antal pensioneringar. Den grupp som har den lägsta arbetslösheten såväl före 
  
 SOU 2000:37 
  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
 49 
  
 som under arbetslöshetskrisen är  
 45-54-åringar 
  men även bland dessa har arbetslösheten ökat kraftigt. 
 Även om de värst drabbade av de stora grupperna är yngre manliga arbetare i tillverkningsindustrin, är det annars slående hur arbetslöshe- ten drabbat i stort sett hela befolkningen, oavsett ålder, utbildning och socioekonomisk tillhörighet. Forskarutbildades arbetslöshet ökade kraftigt under  
 1990-talet. 
  Högre tjänstemän och personer i ledande be- fattningar och fria yrkesutövare med akademikeryrken har även de drabbats hårt i den bemärkelsen att arbetslösheten stigit kraftigt även för dessa. Det är samtidigt viktigt att komma ihåg att ökningarna för dessa grupper skett från mycket låga nivåer. 
 Från ett socialt perspektiv är det därför viktigare att fokusera på de grupper vars arbetslöshet stigit till mycket höga nivåer och vars för- sörjningsförmåga är svag. Av hela populationen i åldrarna  
 16-64 
  i da- tamängden utgörs 5,55 procent av ensamstående med barn vilket inte är en oväsentlig andel. Gruppen är därför potentiellt av stor social bety- delse. Att denna grupp drabbats speciellt hårt förefaller vara orsakat av att den är starkt överrepresenterade i de utbildningskategorier för vilka arbetslösheten stigit till de högsta nivåerna. Medan  
 1990-talets 
  arbets- löshetsökningar drabbade förhållandevis rättvist såväl hög- som lågutbildade kom personer med nioårig grundskola, tvåårigt gymnasi- um eller treårigt gymnasium som högsta utbildning att nå mycket höga arbetslöshetsnivåer då ju ökningen skedde från redan förhållandevis höga nivåer. (I utgångsläget under högkonjunkturen 1990 hade de lågutbildade cirka dubbelt så hög arbetslöshet som de högutbildade.) 
 I rapporten har beskrivits hur arbetslösheten slog över olika sektorer i sekvenser, där först den exportinriktade delen av tillverkningsindust- rin drabbades, sedan den inhemskt inriktade varu- och tjänstesektorn och senare, och mycket utdraget, kommunerna. Dessa sekvenser inne- bar att den öppna arbetslösheten, som under en femårsperiod låg fast vid åtta procent, kom att fördelas förhållandevis jämnt över breda sam- hällsgrupper. Som exempel kan nämnas att andelen som var arbetslös hela året var som mest cirka fyra procent, medan andelen arbetslös nå- gon gång under året var cirka 20 procent. Förhållandevis många fick således känna av arbetslöshet vilket innebar att långtidsarbetslösheten inte blev det problem som många befarade. Svårigheterna att minska en uppkommen arbetslöshet måste också ses mot bakgrund av att arbets- lösheten inte koncentrerades till ett fåtal utan spreds över stora sam- hällsgrupper. 
  
 50  
 Vilka förlorade jobbet under  
 1990-talet? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Referenser 
 Jones, Mcmillan, Davis, Mcmillan  Gross 1998.  
 Väl- färdspolitik i kristid – håller arbetslinjen?. 
 Välfärdspolitiska rådets rapport, SNS förlag, Stockholm. 
 Edin, Sanchez  Walsh 1994. Arbetslösheten och arbetsmarkna- dens funktionssätt, Bilaga 8 till Långtidsutredningen, Finansde- partementet. Stockholm. 
 Johansson, S., Payne  Allen 1999.  
 Massarbetslöshetens karaktär och vägarna till full sysselsättning.  
 utgiven av Fackföre- ningsrörelsens institut för ekonomisk forskning, 2:a reviderade upplagan, Stockholm. 
  
 SCB. 1998.  
 Årlig barnstatistik. Ett förslag till basstatistik om barn och deras familjer.  
 SCB: Stockholm. 
  
 SOU 2000:37 
  
 51 
  
 2 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
  
 1990-talets 
  krisår 
 Gentry och Warren 
  
 2.1 
  
 Inledning 
  
 Millenniets sista decennium inleddes med en för svenska förhållanden ovanligt djup ekonomisk kris. Den hade under  
 1980-talet, 
  särskilt under dess senare del, föregåtts av en period med mycket hög ekonomisk ak- tivitet med till synes goda framtidsutsikter. Men under 1991 kom denna bild att förändras på ett närmast dramatiskt sätt. De goda tiderna för- byttes i ett slag i mycket dåliga. Räntechocker, valutakriser och sparpa- ket avlöste varandra. Den ekonomiska tillväxten sjönk drastiskt och Sverige åkte plötsligt ned i den internationella välfärdsligan. Ett decen- nium av stora ekonomiska svårigheter stod för dörren. 
 Detta påverkade givetvis människors levnadsvillkor på flera sätt. Många fick se sina kostnader för räntor och avgifter öka, fastighetspri- serna sjunka och utrymmet för privat konsumtion och sparande minska. För andra var det arbetsmarknadsförändringarna som förorsakade de största problemen. Tillgången på jobb försämrads radikalt på mycket kort tid. De som hade jobb kunde få uppleva att stämningen på arbets- platsen försämrades genom att färre fick arbeta mer och att möjlighe- terna till jobbyte försämrades. Men framför allt var det de arbetslösa och de som till följd av bristen på jobb inte ens sökt arbete som mer direkt än andra drabbades av krisen. De arbetslösas skara växte mellan 1991 och 1993 från cirka tre till åtta procent. Mer än något annat bru- kar arbetslöshetssiffror som dessa få symbolisera krisen. Frågan är vad det är för förändringar i människors levnadsvillkor och handlings- möjligheter som kan förknippas med den arbetslöshet som en kraftig lågkonjunktur skapar. Hur förändrades välfärden och dess fördelning till följd av  
 1990-talets 
  höga arbetslöshet? Det är sådana frågor som skall behandlas i denna rapport. 
 Inledningsvis tas frågan om arbetslöshetens selektivitet upp. Syftet är då att studera hur olika grupper har drabbats av arbetslöshet eller 
  
 52  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 alternativt valt olika former för utträde ur arbetskraften. Därefter be- handlas frågan om arbetslöshetens effekter på välfärden. 
  
 2.2 
  
 Arbetslöshetskris och förändrade in- och utflödesmönster 
  
 En utgångspunkt för denna analys är således arbetslösheten och dess utveckling. Här kan dock flera, inte helt samstämmiga, bilder presente- ras. Statistiska centralbyråns arbetskraftsundersökningar (AKU), som bygger på telefonintervjuer, är den mest använda källan. OECD och Eurostat är andra källor som ofta används vid internationella jämförel- ser. Deras siffror har varit nära nog identiska med  
 AKU-siffrorna, 
  men efter 1992 redovisar AKU lägre arbetslöshet än OECD:s och Eurostats  
 standardised unemployment rate 
 , vilket beror på olikheter i behand- lingen av de heltidsstuderande som samtidigt söker arbete. AKU, till skillnad mot OECD, räknar inte dem som arbetslösa utan som stude- rande. Ytterligare en annan bild ges i Arbetsmarknadsstyrelsen siffror över antal personer i olika sökande- och åtgärdskategorier som finns anmälda på arbetsförmedlingarna. Den totala arbetslösheten redovisad på det sättet ger också högre arbetslöshetssiffror än AKU. Utöver dessa mer officiella källor finns en del andra databaser som innehåller repre- sentativa uppgifter om arbetslöshet och sysselsättning. Statistiska cent- ralbyråns  
 ULF-databas 
  (Undersökningar om svenskarnas levnadsför- hållanden) är en sådan. Den baseras på årligen genomförda personliga intervjuer av ett urval av befolkningen. Storleken på det urvalet har varierat mellan 5 000 och 12 000 individer per år. För våra syften är detta ett mycket användbart material då det innehåller en mängd data om individerna, bl.a. deras utbildning, nationalitet, familjeförhållanden och levnadsförhållanden i olika avseenden. De analyser som följer ba- seras därför i huvudsak på detta material. Men den bild av arbetslös- hetsutvecklingen som detta datamaterial ger skiljer sig också från  
 AKU-bilden. 
  På vilket sätt framgår av figur 1. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 53 
  
 Figur 1 
 . Arbetslöshet som andel av befolkningen  
 16-64 
  år samt andelen utanför arbetskraften mellan åren 1986 och 1998 enligt AKU och ULF 
  
 25% 
  
 20% 
  
 Utanför ak 
  
 ULF 
  
 15% 
  
 AKU 
  
 10% 
  
 ULF 
  
 5% 
  
 Arbetslösa 
  
 AKU 
  
 0% 
  
 6 
  
 88 
  
 0 
  
 92 
  
 4 
  
 96 
  
 8 
  
 9 
  
 9 
  
 19 
  
 9 
  
 19 
  
 9 
  
 19 
  
 9 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 Som framgår av figuren så steg arbetslösheten kraftigt efter 1991 och planade ut år 1994, men andelen personer utanför arbetskraften har inte planat ut på samma sätt utan fortsatt att gradvis öka alltsedan 1991. Den bilden förmedlas både av AKU- och  
 ULF-data. 
  Arbetslösheten blir dock högre i ULF än i AKU, vilket beror på att ULF också inkluderar personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder ifall individen själv upp- fattar sig som arbetslös när han eller hon deltar i en sådan åtgärd, vilket förmodligen gäller de flesta. En andra skillnad mellan de olika under- sökningarnas skattningar är att det enligt ULF är färre utanför arbets- kraften än vad fallet är i AKU. Skälet till denna differens är de heltids- studerande som söker arbete. De räknas som arbetslösa i ULF om de själva anser sig vara arbetslösa men, som nämnts, tillhör de inte arbets- kraften enligt AKU. Det är således skillnader i de operationella defini- tionerna på arbetslöshet och arbetskraftsdeltagande som gör att bilder- na skiljer sig åt. 
 1  
 Med detta i minnet skall vi övergå till att studera hur arbetslöshetens in- och utflödesmönster ser ut i lågkonjunkturens olika skeden. 
 I inledningsskedet av en lågkonjunktur är det rimligt att anta att ar- betsgivarna blir alltmer försiktiga med att anställa. När någon slutar ett jobb så kanske man avvaktar med att återbesätta platsen om framtidsut- sikterna börjar bli osäkra. Det blir då allt svårare för dem som skall träda in på arbetsmarknaden att finna något jobb. Inflödet överstiger utflödet och arbetslösheten stiger, i huvudsak för ungdomar. I nästa fas 
  
 1  
 Det är möjligt att på  
 ULF-data 
  konstruera olika definitioner på arbetslöshet och då också en som i stort sett sammanfaller med AKU:s. Med en sådan defi- nition blir också AKU:s och ULF:s skattningar nästan identiska. Man bör såle- des kunna dra den slutsatsen att  
 ULF-data 
  är statistiskt tillförlitliga och att skillnader i skattningar av arbetslöshet och arbetskraftsdeltagande enbart är resultat av skilda definitioner. 
  
 54  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 räcker inte arbetsuppgifterna till alla anställda och det blir aktuellt med uppsägningar. Företag får lägga ner verksamheten. Inom den offentliga sektorn kan det bli fråga om uppsägningar till följd av allt hårdare bud- getrestriktioner och besparingsprogram av olika slag. Nu börjar inflö- det till de arbetslösa att alltmer bestå av personer som tidigare haft ett jobb. Om nu uppsägningar som regel följer principen sist in, först ut, så kommer också dessa inflöden att i början domineras av ungdomar. Men ju djupare konjunktursvackan blir, desto högre blir medelåldern för dem som blir arbetslösa. De som är gamla och har arbetat mycket länge berörs inte så ofta av personalinskränkningar, men undgår natur- ligtvis inte att drabbas vid företagsnedläggelser. 
 För att studera om inflödesmönstret ser ut på detta sätt behövs ett mått på inflöde i arbetslöshet. Den enda möjlighet som  
 ULF-data 
  ger att låta korttidsarbetslöshet indikera risken att  
 bli  
 arbetslös. Arbetslös- hetstiden definieras som kort när den är sex månader eller kortare vid intervjutillfället. Personer med korta arbetslöshetstider har dock mindre chans att fångas in i ett tvärsnittsurval än långtidsarbetslösa och därför är de korttidsarbetslösa underrepresenterade i urvalet. 
 I den följande analysen har de som är under 20 år utelämnats då den gruppen alltmer kommit att vara kvar i skolsystemet. Andelen arbetslö- sa i gruppen är stabilt låg, cirka fyra procent, och som en följd av att treårig gymnasieutbildning numer kommit att bli den nivå som alla för- väntas uppnå har andelen ungdomar under 20 år som ej tillhör arbets- kraften ökat från 60 procent till cirka 85 procent under  
 1990-talet. 
  
 Figur 2 
 . Procent korttidsarbetslösa av alla i olika åldersgrupper mellan 1986 och 1997 
  
 20% 
  
 20-25 
  
 15% 
  
 26-35 
  
 10% 
  
 36-45 
  
 5% 
  
 46-55 
  
 56-65 
  
 0% 
  
 86 
  
 87 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 Figur 2 visar att inflödet, som väntat, är starkt åldersbetingat. I de yngre åldersgrupperna inträffade de högsta andelarna korttidsarbetslösa redan 1993 medan den för  
 36-45 
  åringar inträffade 1995 och för  
 46-55 
  årin- gar 1996. I den äldsta åldersgruppen kan också observeras en uppgång i inflöde i arbetslöshet, men den är betydligt mindre än för övriga ål- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 55 
  
 dersgrupper. Inflödesmönstret är således starkt åldersrelaterat. Så är det inte i alla länder. I t.ex. det forna Västtyskland har arbetslösheten bland dem som är 55 år eller äldre kontinuerligt stigit från cirka fem procent början av  
 1980-talet 
  till över 20 procent i slutet av  
 1990-talet. 
  För ung- domar och andra åldersgrupper har arbetslösheten följt konjunktur- svängningarna och nådde en topp i mitten av  
 1980-talet 
  på cirka tolv procent för att i slutet av  
 1990-talet 
  ligga på cirka åtta procent (Kommission für Zukunftsfragen 1999, Teil 1, Watkins). Det är tydligt att institutionella förhållanden av olika slag påverkar arbetslöshetens se- lektivitet. 
 Ett alternativ till arbetslöshet är att stå utanför arbetskraften. Perso- ner som söker arbete kan ge upp och i stället börja studera. Andra kan bli förtidspensionerade eller kanske finna någon anan försörjning än förvärvsarbete eller  
 a-kassa. 
  Att stå utanför arbetskraften kan således vara något som bestäms av möjligheter att stå innanför och dessa i sin tur försämras under lågkonjunkturer. Då borde också mönstret för ar- betskraftutträde påverkas av konjunktursvängningar. Också detta möns- ter kan förväntas vara kraftigt åldersbetingat. För ungdomar ligger det nära till hands att fortsätta med någon utbildning om möjligheterna till arbete är små. För äldre är naturligtvis utbildning också en möjlighet, men för dem kan en arbetslöshetskris kanske påskynda en utslagnings- process med t.ex. ökad förtidspensionering som följd. Vi skall därför med  
 ULF-data 
  studera hur stor andel i olika åldersgrupper som står utanför arbetskraften. Hur detta mönster förändrats framgår av figur 3. 
  
 Figur 3 
 . Andel utanför arbetskraften i olika åldersgrupper mellan 1986 och 1997 
  
 40% 
  
 20-25 
  
 30% 
  
 26-35 
  
 20% 
  
 36-45 
  
 10% 
  
 46-55 
  
 56-65 
  
 0% 
  
 86 
  
 87 
  
 88 
  
 89 
  
 90 
  
 91 
  
 92 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 Där visar det sig att det bland de äldre är, i jämförelse med andra ål- dersgrupper, mycket hög andel som står utanför arbetskraften. Men den andelen har inte ökat under  
 1990-talet. 
  Detta tyder på att den ekono- miska krisen inte påskyndat arbetskraftsutträdet bland de äldre. För- tidspensionering verkar inte ha styrts av arbetsmarknadsskäl i någon större omfattning. 
  
 56  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 Den åldersgrupp som däremot kraftigt ökat sitt utträde ur arbets- kraften under  
 1990-talet 
  är  
 20-25 
  åringar. På  
 1980-talet 
  stod drygt 15 procent av dem utanför arbetskraften medan det i slutet av  
 1990-talet 
  är över 30 procent som gör det. Förklaringen är naturligtvis att dessa ål- dersgrupper i allt större utsträckning befinner sig i utbildning. Bland annat den kraftiga utökningen av utbildningsplatser i högskolesystemet har gjort detta möjligt. Det är en viktig observation att den minskning i sysselsättningsgrad och arbetskraftsdeltagande som följt i lågkonjunk- turens spår inte tycks hänga samman med ökad utslagning utan i hu- vudsak med ökad utbildning (Se figur 4). Även om inte all utbildning är av högsta klass så måste det vara att föredra att gå in i en kommande högkonjunktur med en någorlunda välutbildad arbetskraftsreserv än med en utökad skara utslagna. 
  
 Figur 4 
 . Andelen förtidspensionerade, hemarbetande och studerande mellan 1986 och 1997 
  
 10% 
  
 8% 
  
 6% 
  
 studerande 
  
 4% 
  
 förtidspens 
  
 hemarb 
  
 2% 
  
 0% 
  
 1986 
  
 8 
  
 19 
  
 90 
  
 1 
  
 92 
  
 1994 
  
 6 
  
 19 
  
 19 
  
 8 
  
 9 
  
 9 
  
 Nästa steg i analysen av det förändrade arbetslöshetsmönstret under  
 1990-talets 
  ekonomiska kris är att titta närmare på utflöde från arbets- löshet. Ett indirekt sätt att få en bild av utflödet är att studera spegel- bilden, dvs. dem som blir kvar i långtidsarbetslöshet. Skulle den prin- cip i lagen om anställningsskydd gälla som säger att en uppsagd person skall återanställas om arbetsgivaren efter en personalneddragning be- höver utöka arbetsstyrkan igen, så borde detta gynna de äldre. De är de som sist avskedades och då först skulle komma att återanställas. De borde då inte bli kvar i långtidsarbetslöshet lika länge som de yngre. Inte heller borde det bli så om de äldre oftare än yngre förtidspensione- ras av arbetsmarknadsskäl. Men samtidigt vet man att de nya jobben ofta inte är desamma som dem som försvann och den juridiska rätten till återanställning gäller inte för tillfälligt anställda. Den upphör dess- utom efter ett år. Kanske är det då mer sannolikt att de äldre, som kan- ske inte finner det lika motiverat att påbörja studier och, om de inte förtidspensioneras, har svårare att flytta än yngre, kan ha absoluta kun- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 57 
  
 skaper eller helt enkelt diskrimineras av arbetsgivarna. De kan ha större svårigheter än yngre att få ett nytt jobb och komma ur arbetslösheten. Hur det är med den saken framgår av figur fem där risken att bli kvar i arbetslöshet mäts genom andelen långtidsarbetslösa (över sex månader) av alla arbetslösa. På grund av små bastal de enskilda åren och därför osäkra skattningar har vi här slagit ihop alla högkonjunkturår (1986 - 1991) och alla lågkonjunkturår (1992 - 1997). 
  
 Figur 5 
 . Andelen långtidsarbetslösa av samtliga arbetslösa i olika ål- 
  
 dersgrupper mellan åren 1986 - 1991 och 1992 - 1997 
  
 60% 
  
 50% 
  
 40% 
  
 86-91 
  
 30% 
  
 92-97 
  
 20% 
  
 10% 
  
 0% 
  
 20-25 
  
 26-35 
  
 36-45 
  
 46-55 
  
 56-65 
  
 Ålder 
  
 Här framträder ett mönstet som är rakt motsatt det som gäller för inflö- det i arbetslöshet (korttidsarbetslösheten). Ju äldre man är när man blir arbetslös, desto längre tid tar det att komma ur arbetslösheten. Så är det i högkonjunktur såväl som i lågkonjunktur, men lågkonjunkturen har gjort att allt fler blir kvar i arbetslöshet under lång tid. I relativa termer har dock lågkonjunkturen inte inneburit särskilt stora förändringar för de äldre i detta avseende. Skillnaden mellan hög- och lågkonjunktur i andelen långtidsarbetslösa är faktiskt inte signifikant för den äldsta ål- dersgruppen. De äldre arbetslösas svårigheter att komma ur arbetslös- heten verkar således inte vara särskilt starkt konjunkturbetingat utan ett stort problem med i huvudsak andra förklaringar. Den relativt låga ris- Pitts för yngre arbetslösa att fastna i långtidsarbetslöshet kan bland an- nat ha sin förklaring i att utbildning för dem är ett vanligare alternativ och att de har lättare att få jobb. 
 Utflöde ur arbetslöshet kan inte direkt studeras i tvärsnittsdata av  
 ULF-databasens 
  typ, men med hjälp av data från en arbetslöshetsstudie utförd vid sociologiska institutionen i Umeå (LUP =  
 Long-Term 
  Unemployment Project) kan vi beskriva hur framtiden kom att te sig 
  
 58  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 för dem som för första gången registrerade sig som arbetslösa vid nå- gon arbetsförmedling omkring årsskiftet 1995/96. I undersökningen ingick ett urval av 680 sådana personer. De intervjuades första gången i genomsnitt cirka tre månader efter det att de blivit arbetslösa. En andra intervju gjordes efter cirka två år. Hur gruppens sysselsättningssitua- tion såg ut vid dessa tillfällen redovisas i tabell 1. 
  
 Tabell 1 
 . Sysselsättning cirka tre månader efter arbetslöshetens början för dem som för första gången blev arbetslösa kring årsskiftet 1995/96 samt sysselsättning cirka två år senare för dem som vid tremånaderstill- fället var arbetslösa eller i åtgärder. Procent 
  
 Tid efter arbetslöshetens 
  
 Cirka tre månader 
  
 Cirka två år* 
  
 början 
  
 Ålder 
  
 36-55 
  
 56-65 
  
 36-55 
  
 56-65 
  
 Sysselsättning: 
  
 Anställd, fast 
  
 6 
  
 6 
  
 3 
  
 35 
  
 38 
  
 16 
  
 Anställd, tillfälligt 
  
 19 
  
 12 
  
 7 
  
 15 
  
 18 
  
 12 
  
 Företagare/jordbrukare 
  
 2 
  
 6 
  
 3 
  
 2 
  
 6 
  
 7 
  
 Arbetsmarknadsåtgärd 
  
 11 
  
 5 
  
 3 
  
 6 
  
 7 
  
 2 
  
 Arbetslös 
  
 48 
  
 66 
  
 75 
  
 19 
  
 21 
  
 19 
  
 Studerande 
  
 10 
  
 3 
  
 19 
  
 5 
  
 Ålderspensionär 
  
 1 
  
 14 
  
 Förtidspensionär 
  
 4 
  
 19 
  
 Sjuk, hemarb., annat 
  
 4 
  
 2 
  
 3 
  
 2 
  
 5 
  
 12 
  
 Föräldraledig 
  
 2 
  
 Procent 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 Antal 
  
 488 
  
 256 
  
 72 
  
 207 
  
 151 
  
 43 
  
 *Endast arbetslösa eller i åtgärd vid tremånadersintervjun. 
 Tabellen ger en god illustration till det åldersbetingade flödet ut ur ar- betslösheten. De yngre kom snabbare i arbete än vad de äldre gjorde. De unga kom också snabbt in i någon arbetsmarknadspolitisk åtgärd eller övergick till studier. Efter en tid ökade också sysselsättningsan- delen bland de äldre. Men för dem var inte studier något alternativ till förvärvsarbete. Istället blev pensionering och förtidspensionering deras alternativ. 
 Vi har hittills visat hur starkt åldersbetingade de sysselsättningsre- laterade valalternativen är, dvs. arbetskraftsdeltagande, arbetslöshet, studier och olika former för utträde ur arbetskraften. Men även om det är fråga om starkt åldersrelaterade samband finns det anledning att tro att såväl valmöjligheter som beteenden varierar  
 inom  
 åldersgrupperna. Därför skall vi nu övergå till att studera hur sysselsättningsrelaterade valalternativ för ungdomar, medelålders och äldre med olika bakgrund- segenskaper förändrats under  
 1990-talets 
  kris. Konkret inriktas analy- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 59 
  
 sen mot  
 sysselsättningsgrad, korttidsarbetslöshet, långtidsarbetslöshet, utbildning och förtidspensionering.  
 Materialet är som tidigare ULF- data och det är i första hand förändring vi är intresserade av att stude- ra. 
  
 2 
  
 Bland de individegenskaper som kan förväntas ha betydelse för oli- ka åldersgruppers möjligheter på arbets- och utbildningsmarknaden är individens plats i den socioekonomiska strukturen kanske den vikti- gaste. För ungdomar är det fråga om föräldrarnas sociala position. För de äldre är det snarare den egna positionen som är viktig.  
 Social bak- grund och egen social position eller klass  
 mäts här med föräldrars eller individers klassificering enligt  
  
 SEI-koden. 
  
  Vilka kategorier som an- vänts framgår av tabellerna. Den av föräldrarna som har den högsta sociala positionen får representera uppväxtfamiljens sociala position. En annan bakgrundsegenskap av betydelse, ofta starkt relaterad till so- cial position, är den egna utbildningsnivån. Här anges individens hög- sta  
 utbildning  
 enligt den så kallade  
  
 SUN-koden. 
  
  Också här framgår kategorierna av tabellerna. Inom de åldersgrupper vi skall specialstude- ra behövs ibland också en mer differentierad åldersindelning. Vidare är  
 kön  
 en närmast självklar kategori att ha med i detta sammanhang. Såväl utbildnings- som arbetsmarknad är ju kraftigt könsegregerad och därför kan naturligtvis mäns och kvinnors alternativ i de avseenden vi här stu- derar vara olika. Välkänt är också att  
 nationalitet och etnisk bakgrund 
 är något som kraftigt påverkar människors möjligheter på arbetsmark- naden. I  
 ULF-materialet 
  är det, i den datafil vi haft tillgång till, med- borgarskapet som ligger till grund för klassificeringen. Slutligen skall vi beakta de  
 lokala arbetsmarknaderna  
 genom att också ta hänsyn till kommunstorlek. 
  
 2  
 Det kan dock göras på många olika sätt. Ett är att använda så kallade oddskvoter som fångar skillnader i den relativa förändringen. En kategori för vilken arbetslösheten ökat från t.ex. 0,1 procent till 1 procent framstår då som mer drabbad jämförd med en för vilken arbetslösheten ökat från 10 procent till 20 procent. Det är inte fel att dra den slutsatsen men likväl svarar det inte mot vår känsla för vem som är hårdast drabbad. Vi har därför istället valt att studera förändring genom att beräkna hur många procentenheter våra beroende variab- ler förändrats för olika kategorier och relatera dessa förändringar till den ge- nomsnittliga förändringen för den ålderskategori som studeras. När en kategoris avvikelse från genomsnittet är signifikant på  
 95-procentsnivån 
  redovisas den avvikelsen i tabellerna med siffror i fet stil. 
  
 60  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 2.2.1 
  
 Ungdomar  
  
 (20-35 
  år) 
 Av den tidigare framställningen har det framgått att ungdomar under  
 1990-talets 
  kris drabbats av arbetslöshet mer än andra, men det har framför allt varit fråga om korttidsarbetslöshet. Vi har också sett att utbildning för allt fler blivit ett alternativ till arbete. Den fråga vi nu ställer oss är om detta mönster gäller för alla ungdomar eller om det är särskilt utpräglat inom vissa ungdomsgrupper. 
 Tabell 2 visar på några tydliga skillnader inom ungdomsgruppen. För det första verkar den sociala bakgrunden ha stor betydelse i detta sammanhang. De som kommer från arbetarklassen har under lågkon- junkturen kommit att löpa större risk att bli arbetslösa än ungdomar från andra samhällsklasser. Sysselsättningen har gått ned och inflödet i arbetslöshet har varit särskilt stort för dem under lågkonjunkturen. De förblir också kvar i arbetslösheten längre än andra, varför andelen långtidsarbetslösa ökat särskilt kraftigt bland dem. Inte heller har fort- satt utbildning blivit ett alternativ till arbetslöshet för dem i samma ut- sträckning som det blivit bland ungdomar från andra samhällsklasser. Av data som inte redovisas här framgår att det framför allt är bland ar- betarklassens pojkar som detta mönster är särskilt tydligt. För ungdo- mar som kommer från högre tjänstemannafamiljer är bilden den rakt motsatta. Krisen har för dem i huvudsak inneburit ännu mera utbild- ning. Den sociala bakgrunden verkar således ha haft relativt stor bety- delse för hur krisen slagit mot ungdomarna. 
 Den egna utbildningsnivån, som är starkt relaterad till den sociala bakgrunden, har också betydelse i sammanhanget. De lågutbildade ungdomarnas sysselsättningsgrad har minskat kraftigt och särskilt många av dem som inte fått något jobb har blivit långtidsarbetslösa, men många har också övergått till utbildning. Vidare är det statistiskt säkerställt att ungdomar med två- och treåriga gymnasieutbildningar inte mött sysselsättningskrisen med ökad utbildning i samma utsträck- ning som andra. Utbildning som alternativ till arbetslöshet verkar vara vanligast bland dem som redan har lång utbildning. I gruppen eftergymnasial utbildning finns alla de som strömmat in i högskolan och kanske blivit kvar där längre än de skulle ha blivit om arbetsmark- naden inte varit så dålig. Det gäller särskilt för de yngre inom ålder- skategorin och kvinnor. 
 Unga invandrare har det svårare på arbetsmarknaden än unga svens- kar. Det gäller såväl andra generationens invandrare som utomnordiska invandrare. Men i relativa termer verkar inte invandrargruppernas sys- selsättningsmöjligheter och arbetslöshetsrisker ha försämrats mer än andras. Ungdomarnas villkor på arbetsmarknaden påverkas också av var de bor. Skillnaderna är dock inte så stora mellan de olika kommun- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 61 
  
 Tabell 2 
 . Inflöde i arbetslöshet, långtidsarbetslöshet och studier bland olika grupper av yngre under högkonjunktur  
 (1986-1991) 
  och lågkon- junktur  
 (1992-1997). 
  Procent och signifikanta (95 procent säkerhet) förändringar i procentenheters avvikelse från medelförändringen 
  
 Sysselsatta 
  
 Korttidsarbetslösa 
  
 Långtidsarbetslösa 
  
 Studerande 
  
 % +/- 
  
 % +/- 
  
 % +/- 
  
 % +/- 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel- 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel- 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel- 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel- 
  
 91 
  
 97 
  
 föränd 
  
 91 
  
 97 
  
 föränd 
  
 91 
  
 97 
  
 föränd 
  
 91 
  
 97 
  
 föränd 
  
 Social bakgrund 
  
 Arbetare  
  
 lägre tj. män 
  
 85,9 
  
 67,3 
  
 -2,8 
  
 3,9 
  
 12,8 
  
 2,2 
  
 0,8 
  
 5,0 
  
 1,4 
  
 4,4 
  
 10,4 
  
 -1,4 
  
 Tjänstemän, 
  
 mellannivå 
  
 80,1 
  
 65,6 
  
 4,5 
  
 10,4 
  
 0,8 
  
 2,8 
  
 -0,8 
  
 11,0 
  
 18,5 
  
 Högre 
  
 tjänstemän 
  
 73,5 
  
 60,5 
  
 3,9 
  
 7,3 
  
 -3,3 
  
 0,6 
  
 2,0 
  
 -1,4 
  
 18,3 
  
 26,9 
  
 Företag  
  
 bönder, små 
  
 82,1 
  
 66,9 
  
 5,0 
  
 11,0 
  
 0,6 
  
 3,6 
  
 6,0 
  
 15,4 
  
 Företag  
  
 bönder, stora 
  
 83,5 
  
 71,1 
  
 3,5 
  
 3,9 
  
 9,6 
  
 0,3 
  
 2,2 
  
 -0,9 
  
 8,0 
  
 13,8 
  
 Utbildnin 
 g 
  
 För-gymnasial 
  
 76,8 
  
 56,3 
  
 -4,7 
  
 5,0 
  
 10,2 
  
 1,3 
  
 7,0 
  
 2,9 
  
 7,1 
  
 16,9 
  
 2,4 
  
 tvåårig 
  
 gymnasial 
  
 86,8 
  
 72,0 
  
 3,8 
  
 13,1 
  
 2,6 
  
 0,9 
  
 4,2 
  
 4,1 
  
 7,3 
  
 -4,2 
  
 treårig 
  
 gymnasial 
  
 79,3 
  
 63,9 
  
 4,4 
  
 12,6 
  
 0,3 
  
 3,9 
  
 9,9 
  
 14,9 
  
 -2,4 
  
 Efter- 
  
 gymnasial 
  
 78,3 
  
 63,5 
  
 1,0 
  
 4,3 
  
 7,1 
  
 -3,9 
  
 0,2 
  
 1,1 
  
 -1,9 
  
 15,0 
  
 26,5 
  
 4,1 
  
 Åldersgrupp 
  
 20 – 25 år 
  
 73,7 
  
 49,8 
  
 -8,1 
  
 6,0 
  
 13,9 
  
 1,2 
  
 0,9 
  
 3,7 
  
 14,7 
  
 27,7 
  
 5,6 
  
 26 – 35 år 
  
 87,3 
  
 75,8 
  
 4,3 
  
 3,1 
  
 9,1 
  
 -0,7 
  
 0,6 
  
 3,4 
  
 4,2 
  
 8,5 
  
 -3,1 
  
 Kön 
  
 Kvinnor 
  
 79,1 
  
 62,6 
  
 4,6 
  
 10,6 
  
 0,8 
  
 3,5 
  
 8,6 
  
 17,2 
  
 1,2 
  
 Män 
  
 84,9 
  
 69,6 
  
 3,9 
  
 11,1 
  
 0,6 
  
 3,5 
  
 7,9 
  
 14,1 
  
 -1,2 
  
 Nationalitet 
  
 Infödda 
  
 svenskar 
  
 83,4 
  
 67,8 
  
 3,8 
  
 10,4 
  
 0,6 
  
 3,2 
  
 7,5 
  
 14,8 
  
 Övriga sv 
  
 medborg* 
  
 81,0 
  
 64,4 
  
 5,2 
  
 12,0 
  
 1,0 
  
 4,3 
  
 8,3 
  
 16,6 
  
 Nordiska 
  
 medborg 
  
 79,6 
  
 65,6 
  
 6,0 
  
 12,6 
  
 1,6 
  
 3,7 
  
 8,0 
  
 14,0 
  
 Övriga 
  
 invandrare 
  
 58,5 
  
 43,7 
  
 9,1 
  
 14,9 
  
 1,6 
  
 6,1 
  
 23,5 
  
 28,0 
  
 Kommunstorlek 
  
 Storstäder 
  
 82,5 
  
 68,3 
  
 3,9 
  
 8,9 
  
 -1,7 
  
 0,7 
  
 2,6 
  
 -0,9 
  
 8,9 
  
 17,1 
  
 Övriga 
  
 > 30 000 inv 
  
 81,6 
  
 63,6 
  
 -2,1 
  
 3,9 
  
 11,1 
  
 0,7 
  
 3,8 
  
 9,3 
  
 17,3 
  
 10 000 – 
  
 29 999 inv 
  
 82,6 
  
 68,0 
  
 4,7 
  
 12,8 
  
 0,7 
  
 3,9 
  
 6,0 
  
 11,0 
  
 -2,4 
  
 81,1 
  
 65,4 
  
 5,5 
  
 13,0 
  
 1,0 
  
 5,2 
  
 6,1 
  
 12,4 
  
 Alla 
  
 82,1 
  
 66,2 
  
 -15,9 
  
 4,2 
  
 10,9 
  
 6,7 
  
 0,7 
  
 3,5 
  
 2,8 
  
 8,2 
  
 15,6 
  
 7,4 
  
 * Andragenerationens invandrare och förstageneration med svenskt medborgarskap 
  
 62  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 typerna, men särskilt kraftig ökning av långtidsarbetslöshet och liten ökning i den andel som fortsatt att utbilda sig finner man bland dem som bor i små kommuner. (Dock är denna bild statistiskt säkerställd endast på tioprocentsnivån på grund av små bastal.) I storstäderna för- sämrades ungdomarnas arbetsmarknadsvillkor inte lika mycket som på andra orter. 
  
 2.2.2 
  
 De medelålders  
  
 (36-45 
  år) 
 Generellt sett är detta den åldersgrupp som har den högsta sysselsätt- ningsgraden. Oftast har man en fast förankring på arbetsmarknaden och utbildningen bakom sig. Arbetslöshetsrisken är relativt låg, men när sysselsättningsproblem uppstår kan man tänka sig att såväl långtidsar- betslöshet som studier, förtidspensionering eller ett nytt jobb snabbt blir utgången. I tabell 3 kan man se att det också inom denna ålders- grupp förekommer variationer i nämnda avseenden. 
 Även här är det socioekonomisk position eller yrkesgrupp som i viss mån strukturerar alternativen. Det är särskilt lägre tjänstemän som fått vidkännas den största nedgången i sysselsättning, vilket också lett till hög korttidsarbetslöshet såväl som långtidsarbetslöshet. Relativt många har också övergått till utbildning. Också de lågutbildade är särskilt drabbade av nedgången i sysselsättning. De har dock fördelat detta problem på arbetslöshet, förtidspensionering och utbildning i ungefär samma proportioner som andra i åldersgruppen. Arbetslöshet, och kan- ske också förtidspensionering, hade troligen varit högre i denna grupp om man inte genomfört  
 kunskapslyftet 
 , dvs. den statliga åtgärd som innebar att de som inte hade gymnasiekompetens fick förbättrade eko- nomiska möjligheter att skaffa sig en sådan. Kraftigt minskad syssel- sättningsgrad och ökad korttidsarbetslöshet drabbade också de med treårig gymnasieutbildning, något som troligen hänger samman med de lägre tjänstemannayrkenas tillbakagång. 
 Bland de medelålders har invandrarna fått särskilt stora svårigheter. Under  
 1990-talskrisen 
  är det andragenerationens invandrare eller dem i förstagenerationen som har svenskt medborgarskap som kraftigt mins- kat sin sysselsättningsgrad och blivit arbetslösa, framförallt långtidsar- betslösa. Här rör det sig om personer som varit länge i det svenska samhället men nu fått se sina chanser försämrade mer än andras. Övri- ga utomnordiska invandrare har mött ännu större svårigheter. I den gruppen finns många nyligen invandrade personer, ofta flyktingar, vars svårigheter att komma in på arbetsmarknaden också försvårats under krisen. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 63 
  
 Tabell 3 
 . Inflöde i arbetslöshet, långtidsarbetslöshet, förtidspensio- närer och studerande bland olika grupper av medelålders under hög- konjunktur  
 (1986-1991) 
  och lågkonjunktur  
 (1992-1997). 
  Procent och signifikanta (95 procent säkerhet) förändringar i procentenheters avvi- kelse från medelförändringen 
  
 Korttids- 
  
 Långtids- 
  
 Förtids- 
  
 Sysselsatta 
  
 arbetslösa 
  
 arbetslösa 
  
 Studerande 
  
 pensionärer 
  
 % +/- 
  
 % +/- 
  
 % +/- 
  
 % +/- 
  
 % +/- 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel 
  
 86- 92- 
  
 medel 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel 
  
 86- 
  
 92- 
  
 medel 
  
 91 
  
 97 
  
 förän 
  
 91 
  
 97 
  
 förän 
  
 91 
  
 97 
  
 förän 
  
 91 
  
 97 
  
 förän 
  
 91 
  
 97 
  
 föränd 
  
 d 
  
 d 
  
 d 
  
 d 
  
 Socio-ekonomisk 
  grupp 
  
 Arbetare, prod. 
  
 88,7 
  
 80,9 
  
 2,1 
  
 5,9 
  
 -0,1 
  
 0,5 
  
 3,4 
  
 1,3 
  
 3,0 
  
 3,9 
  
 4,5 
  
 Arbetare, 
  
 tjänster 
  
 93,5 
  
 85,2 
  
 2,0 
  
 4,4 
  
 -1,5 
  
 0,4 
  
 3,2 
  
 1,4 
  
 3,4 
  
 1,8 
  
 2,6 
  
 Tj.män, lägre 
  
 93,4 
  
 84,2 
  
 0,4 
  
 6,7 
  
 2,4 
  
 0,8 
  
 4,2 
  
 1,3 
  
 4,0 
  
 1,3 
  
 2,2 
  
 Tj.män, 
  
 mellannivå 
  
 95,6 
  
 92,7 
  
 4,6 
  
 0,9 
  
 6,8 
  
 2 
  
 0,7 
  
 3,1 
  
 1,0 
  
 2,6 
  
 0,3 
  
 0,8 
  
 Tj.män, högre 
  
 95,1 
  
 92,6 
  
 5,1 
  
 1,1 
  
 5,1 
  
 0,6 
  
 1,6 
  
 1,4 
  
 3,2 
  
 0,0 
  
 0,3 
  
 -0,5 
  
 Företag  
  
 bönder 
  
 93,6 
  
 91,3 
  
 5,3 
  
 2,7 
  
 5,8 
  
 0,0 
  
 3,9 
  
 1,4 
  
 4,9 
  
 0,0 
  
 0,3 
  
 -0,5 
  
 Utbildning 
  
 Förgymnasial 
  
 87,3 
  
 77,0 
  
 -2,8 
  
 1,5 
  
 6,0 
  
 0,6 
  
 2,9 
  
 1,1 
  
 3,7 
  
 3,8 
  
 7,5 
  
 2,9 
  
 tvåårig 
  
 gymnasial 
  
 90,6 
  
 83,6 
  
 2,3 
  
 6,2 
  
 0,6 
  
 3,7 
  
 1,3 
  
 2,4 
  
 -0,8 
  
 1,6 
  
 2,2 
  
 treårig 
  
 gymnasial 
  
 94,4 
  
 84,2 
  
 -2,7 
  
 1,5 
  
 7,1 
  
 1,7 
  
 0,5 
  
 2,9 
  
 0,7 
  
 4,3 
  
 1,7 
  
 0,8 
  
 1,1 
  
 Eftergymnasial 
  
 94,3 
  
 87,4 
  
 1,2 
  
 4,4 
  
 0,5 
  
 2,7 
  
 1,6 
  
 3,3 
  
 0,2 
  
 0,9 
  
 Kön 
  
 Kvinnor 
  
 88,5 
  
 82,0 
  
 1,8 
  
 5,6 
  
 0,5 
  
 2,9 
  
 1,8 
  
 3,7 
  
 1,7 
  
 2,6 
  
 Män 
  
 94,7 
  
 86,1 
  
 1,5 
  
 5,6 
  
 0,6 
  
 3,4 
  
 0,8 
  
 2,6 
  
 1,4 
  
 2,2 
  
 Nationalitet 
  
 Infödda 
  
 svenskar 
  
 92,5 
  
 86,5 
  
 1,5 
  
 1,6 
  
 4,9 
  
 -0,6 
  
 0,4 
  
 2,5 
  
 -0,5 
  
 0,9 
  
 2,4 
  
 -0,4 
  
 1,3 
  
 2,2 
  
 Övriga sv. 
  
 Medborgare* 
  
 Simmons 
  
 77,6 
  
 -4,3 
  
 2,6 
  
 7,5 
  
 0,7 
  
 6,3 
  
 3 
  
 2,3 
  
 3,2 
  
 2,6 
  
 2,9 
  
 Nordiska 
  
 medborgare 
  
 86,7 
  
 79,9 
  
 0,9 
  
 5,6 
  
 1,4 
  
 2,1 
  
 1,4 
  
 5,6 
  
 4,7 
  
 5,6 
  
 Övriga 
  
 invandrare 
  
 72,5 
  
 54,8 
  
 -10,3 
  
 2,7 
  
 15,9 
  
 2,2 
  
 6,3 
  
 8,8 
  
 16,7 
  
 6 
  
 2,2 
  
 3,2 
  
 Kommunstorlek 
  
 Storstäder 
  
 92,0 
  
 84,9 
  
 1,6 
  
 5,0 
  
 0,6 
  
 2,5 
  
 -0,7 
  
 1,3 
  
 3,3 
  
 1,3 
  
 2,7 
  
 Övriga > 
  
 30 000 inv 
  
 92,4 
  
 85,4 
  
 1,5 
  
 4,9 
  
 0,4 
  
 3,5 
  
 1,5 
  
 2,9 
  
 1,6 
  
 1,8 
  
 -0,6 
  
 10 000 – 
  
 29 999 inv 
  
 89,2 
  
 82,0 
  
 2,0 
  
 6,7 
  
 0,7 
  
 3,3 
  
 1,0 
  
 3,3 
  
 1,9 
  
 2,6 
  
 93,8 
  
 78,2 
  
 -8,0 
  
 1,7 
  
 9,5 
  
 3,9 
  
 0,6 
  
 3,4 
  
 1,1 
  
 3,4 
  
 1,1 
  
 4,0 
  
 2,0 
  
 Alla 
  
 91,5 
  
 84,0 
  
 -7,5 
  
 1,7 
  
 5,6 
  
 3,9 
  
 0,5 
  
 3,1 
  
 2,6 
  
 1,3 
  
 3,2 
  
 1,9 
  
 1,6 
  
 2,4 
  
 0,8 
  
 64  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 De regionala skillnaderna framträder extra tydligt bland de medelål- ders. Återigen finner man att det är de som bor på mindre orter som blivit av med sina jobb i mycket stor omfattning och därför drabbats av ökad arbetslöshet. Småkommunernas svaga arbetsmarknad har också inneburit att förtidspensionering ökat särskilt kraftigt bland de medel- ålders i dessa kommuner. Här kan man misstänka att arbetsmark- nadsskäl trots allt är en orsak till detta. 
  
 2.2.3 
  
 De äldre  
  
 (56-65 
  år) 
 De äldre, slutligen, löper inte så stor risk att bli arbetslösa, men när de blir det är det ofta under lång tid och många av dem lämnar arbetskraf- ten i förtid. Dock har andelen förtidspensionerade i åldersgruppen inte ökat under krisen, vilket möjligen är något förvånande, men i linje med att arbetsmarknadsskäl inte längre är ett acceptabelt skäl för förtidspen- sionering. 
 Utträde ur arbetskraften till förtidspensionering gäller framför allt de lågutbildade och de äldre inom denna åldersgrupp. Så var det före krisen men bilden blev något mer accentuerad under krisåren. Återigen är de som haft lägre tjänstemannayrken hårdast drabbade. Bland dem har sysselsättningen gått ned och arbetslöshetsrisken ökat mer än för andra i samma åldersgrupp. Bland äldre invandrare som varit länge i landet och skaffat svenskt medborgarskap har också arbetslöshetsrisken ökat något mer än för andra i åldersgruppen, men långtidsarbetslöshet eller förtidspensionering har inte ökat mer för dem än för andra i ål- dersgruppen. Något oväntat är det kanske att de äldre i de minsta kom- munerna inte fått se sina arbetsmarknadsmöjligheter försämras mer än andras i samma åldersgrupp under krisen. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 65 
  
 Tabell 4 
 . Inflöde i arbetslöshet, långtidsarbetslöshet och förtidspensio- nering bland olika grupper av äldre under högkonjunktur  
 (1986-1991) 
  och lågkonjunktur  
 (1992-1997). 
  Procent och signifikanta (95 procent säkerhet) förändringar i procentenheters avvikelse från medelföränd- ringen 
  
 Sysselsatta 
  
 Korttidsarbetslösa 
  
 Långtidsarbetslösa 
  
 Förtidspensionärer 
  
 86- 
  
 92- 
  
 % +/- 
  
 86- 
  
 92- % +/- 
  
 86- 
  
 92- 
  
 % +/- 
  
 86- 
  
 92- 
  
 % +/- 
  
 91 
  
 97 
  
 medel- 
  
 91 
  
 97 
  
 medel- 
  
 91 
  
 97 
  
 medel- 
  
 91 
  
 97 
  
 medel- 
  
 föränd 
  
 föränd 
  
 föränd 
  
 föränd 
  
 Socio-ekonomisk 
  grupp 
  
 Arbetare, prod. 
  
 69,7 
  
 63,6 
  
 -2,9 
  
 1,4 
  
 4,5 
  
 0,9 
  
 5,8 
  
 22,0 
  
 22,9 
  
 Aretare, 
  
 tjänster 
  
 78,4 
  
 73,7 
  
 1,3 
  
 3,3 
  
 0,9 
  
 3,2 
  
 15,6 
  
 16,7 
  
 Tj.män, lägre 
  
 86,6 
  
 78,3 
  
 -5,2 
  
 1,3 
  
 4,8 
  
 1,1 
  
 0,7 
  
 3,9 
  
 8,5 
  
 9,9 
  
 Tj.män, 
  
 mellanniv. 
  
 90,3 
  
 87,9 
  
 0,6 
  
 1,8 
  
 0,6 
  
 1,8 
  
 4,7 
  
 5,8 
  
 Tj.män, högre 
  
 91,4 
  
 91,7 
  
 3,4 
  
 0,5 
  
 1,5 
  
 0,2 
  
 1,2 
  
 2,5 
  
 2,6 
  
 Företag.  
  
 bönder 
  
 82,6 
  
 84,5 
  
 5,0 
  
 0,8 
  
 1,5 
  
 0,0 
  
 0,9 
  
 7,7 
  
 6,7 
  
 Utbildning 
  
 Förgymnasial 
  
 72,8 
  
 69,1 
  
 1,1 
  
 2,9 
  
 -0,6 
  
 0,6 
  
 3,2 
  
 16,9 
  
 18,5 
  
 1,7 
  
 tvåårig 
  
 gymnasial 
  
 82,1 
  
 76,3 
  
 -2,6 
  
 1,3 
  
 4,5 
  
 0,8 
  
 0,8 
  
 3,6 
  
 0,5 
  
 11,1 
  
 11,8 
  
 treårig 
  
 gymnasial 
  
 89,0 
  
 81,7 
  
 -4,2 
  
 0,7 
  
 3,8 
  
 0,6 
  
 2,7 
  
 7,3 
  
 8,0 
  
 Eftergymnasial 
  
 93,4 
  
 88,9 
  
 0,7 
  
 2,7 
  
 0,3 
  
 1,6 
  
 -1 
  
 2,9 
  
 3,8 
  
 1,0 
  
 Ålder 
  
 46-55 
  år 
  
 89,7 
  
 85,4 
  
 1,1 
  
 4,1 
  
 0,6 
  
 0,4 
  
 2,7 
  
 4,6 
  
 4,9 
  
 56-65 
  år 
  
 69,5 
  
 65,1 
  
 0,9 
  
 2,4 
  
 -0,9 
  
 0,8 
  
 3,1 
  
 20,8 
  
 22,3 
  
 1,6 
  
 Kön 
  
 Kvinnor 
  
 75,9 
  
 74,9 
  
 2,2 
  
 1,2 
  
 3,3 
  
 0,7 
  
 2,6 
  
 12,2 
  
 12,8 
  
 Män 
  
 85,8 
  
 80,6 
  
 -2,0 
  
 0,9 
  
 3,6 
  
 0,5 
  
 3,1 
  
 11,1 
  
 10,2 
  
 Nationalitet 
  
 Infödda 
  
 svenskar 
  
 82,2 
  
 79,4 
  
 0,4 
  
 1,0 
  
 3,2 
  
 0,5 
  
 2,7 
  
 10,7 
  
 10,3 
  
 Övriga sv. 
  
 medb.* 
  
 72,3 
  
 66,9 
  
 0,7 
  
 5,3 
  
 2,2 
  
 0,4 
  
 3,5 
  
 20,3 
  
 20,7 
  
 Nordiska 
  
 medborg 
  
 78,9 
  
 73,5 
  
 2,7 
  
 4,7 
  
 3,2 
  
 4,3 
  
 11,9 
  
 14,7 
  
 Övriga 
  
 invandrare 
  
 61,3 
  
 61,1 
  
 4,7 
  
 3,6 
  
 -3,5 
  
 2,0 
  
 4,7 
  
 16,0 
  
 15,0 
  
 Kommunstorlek 
  
 Storstäder 
  
 85,2 
  
 80,4 
  
 -1,7 
  
 1,0 
  
 3,2 
  
 0,2 
  
 2,4 
  
 8,8 
  
 9,6 
  
 Övriga > 
  
 30 000 inv 
  
 82,0 
  
 77,8 
  
 0,9 
  
 3,3 
  
 0,7 
  
 2,9 
  
 11,4 
  
 11,6 
  
 10 000 – 
  
 29 999 inv 
  
 76,8 
  
 75,3 
  
 1,2 
  
 4,1 
  
 0,8 
  
 3,5 
  
 13,8 
  
 12,8 
  
 74,7 
  
 75,4 
  
 3,9 
  
 1,6 
  
 3,1 
  
 0,9 
  
 2,6 
  
 15,7 
  
 14,4 
  
 Alla 
  
 80,9 
  
 77,7 
  
 -3,2 
  
 1,0 
  
 3,4 
  
 2,4 
  
 0,6 
  
 2,9 
  
 2,3 
  
 11,7 
  
 11,5 
  
 -0,2 
  
 66  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 2.3 
  
 Välfärdsproblem bland arbetslösa 
  
 Tidigare forskning inom beteendevetenskaperna har visat att arbetslös- het ofta leder till försämringar såväl vad gäller den ekonomiska och materiella standarden som det psykosociala välbefinnandet. Det finns många undersökningar som visat att arbetslösa ofta saknar de sociala kontakterna, aktiviteten, statusen samt identiteten som det tidigare ar- betet erbjöd (se t.ex. Jahoda 1982, Nordenmark 1999). Vid sidan av dessa s.k. latenta eller sociala förluster som arbetslöshet ofta medför, är det också vanligt förekommande att förlusten av arbete leder till en för- sämrad ekonomisk situation. Trots välfärdsstatens ansträngningar kvar- står arbetslösheten som en huvudsaklig orsak till relativ ekonomisk fattigdom (se t.ex. Halleröd 1995). Allt detta innebär att arbetslösa of- tast har visat sig må fysiskt och psykiskt sämre än förvärvsarbetande (Nordenmark och Jones 1999). 
 Det ska dock påpekas att det vid sidan av arbetslöshetsforskningen också finns forskning som antytt att oron och missnöjet bland den för- värvsarbetande delen av befolkningen ökat under  
 1990-talets 
  lågkon- junktur. Andelen fast anställda som vill, men av arbetsmarknadsskäl inte kan, byta från ett arbete till ett annat var så hög som 28 procent år 1995 (Aronsson och Moore 1997). Dessutom har det under 1990- talets lågkonjunktur kommit allt fler larmrapporter om att de som har ett arbete får arbeta allt hårdare, vilket inneburit att allt fler förvärvsar- betande drabbats av olika former av stressrelaterade besvär, som t.ex. utbrändhet. 
 Som tidigare beskrivits har stora delar av  
 1990-talet 
  präglats av hö- ga arbetslöshetsnivåer. Dessutom har forskning visat att både arbetslö- sa och förvärvsarbetande som lever i ett samhälle som präglas av hög arbetslöshet löper stora risker att drabbas av olika typer av väl- färdsproblem. Med anledning av detta är det högst sannolikt att andelen människor med olika typer av välfärdsproblem har ökat under lågkon- junkturens  
 1990-tal. 
  Detta avsnitt analyserar hur de senaste årens ar- betsmarknadsutveckling har påverkat välfärden för olika arbetsmark- nadskategorier. Särskilt intresse ägnas åt de arbetslösas välfärdssitua- tion i förhållande till förvärvsarbetande. 
 Den empiriska grunden utgörs av de tidigare omnämnda SCB:s un- dersökningar av levnadsförhållanden (ULF). Förutom att dessa ställer ett antal frågor rörande individers arbetsmarknadssituation mäter ULF- undersökningarna också individernas och hushållens välfärd med ett stort antal så kallade sociala indikatorer inom ett tiotal levnadsni- våkomponenter. Dessa komponenter innefattar inte enbart ekonomiska mått på välfärd såsom inkomster, bidrag och förmögenhet, utan tar 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 67 
  
 även med andra förhållanden, som t.ex. utbildning, hälsa, fritid och sociala relationer. 
 I detta avsnitt görs en indelning av perioden 1986 till 1997 i tre del- perioder. Den första perioden,  
 1986-1991, 
  karaktäriserades av hög- konjunktur. Under dessa år hade Sverige, till skillnad från stora delar av övriga Västeuropa, en relativt väl fungerande arbetsmarknad. Näst- kommande period mellan åren 1992 till 1994 kan beskrivas som låg- konjunkturens initialfas, innefattande stora nedskärningar inom såväl tillverkningsindustrin som den offentliga sektorn. Sista åren mellan 1995 och 1997 benämns som lågkonjunkturens mognadsfas, vilket in- nebär att arbetsmarknaden fortsatt att kännetecknas av få nya jobb. Ta- bell 5 visar hur andelen utanför arbetskraften, andelen kort respektive långtidsarbetslösa samt andelen förvärvsarbetande förändrats under de olika delperioderna  
 1996-1991, 
 1992-1994 
  och  
 1995-1997. 
  
 Tabell 5 
 . Andelen ej i arbetskraften, kortidsarbetslösa, långtids- arbetslösa och förvärvsarbetande under olika konjunkturfaser 1986- 1997  
 (20-65 
  år) 
  
 Arbets- 
  
 1986-1991 
  
 1992-1994 
  
 1995-1997 
  
 1986-1997 
  
 N 
  
 marknadsstatus 
  
 Hög- 
  
 Låg- 
  
 Låg- 
  
 Hela 
  
 konjunktur 
  
 konjunktur, 
  
 konjunktur, 
  
 perioden 
  
 initialfas 
  
 mognadsfas 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 12,2 
  
 14,1 
  
 15,1 
  
 13,4 
  
 7223 
  
 Korttidsarbetslösa 
  
 2,4 
  
 6,6 
  
 6,9 
  
 4,6 
  
 2460 
  
 Långtidsarbetslösa 
  
 0,6 
  
 2,7 
  
 3,5 
  
 1,9 
  
 1008 
  
 >6mån 
  
 Förvärvsarbetande 
  
 84,8 
  
 76,6 
  
 74,5 
  
 80,1 
  
 43162 
  
 N 
  
 26812 
  
 13679 
  
 13363 
  
 53853 
  
 Ej signifikant skild från tidsperioden dessförinnan. Övriga värden är signifikant skilda från tidsperioden dessförinnan (p=0,05). 
 Som tabellen visar minskar andelen förvärvsarbetande från 85 till 75 procent under de tre delperioderna, vilket är en minskning med totalt tio procentenheter. Samtidigt sker en kraftig ökning av andelen arbets- lösa. Både korttids och långtidsarbetslösheten ökar kraftigt mellan första och andra delperioderna. Andelen korttidsarbetslösa ökar från 2,4 till 6,6 procent samtidigt som långtidsarbetslösheten ökar från 0,6 till 2,7 procent. Under de två avslutande perioderna är det i första hand andelen långtidsarbetslösa som ökar. Den sjunkande andelen förvärvs- arbetande hänger också samman med den ökande andelen individer utanför arbetskraften. Från och med högkonjunkturen  
 1986-1991 
  till och med lågkonjunkturens mognadsfas ökar andelen som står utanför 
  
 68  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 arbetskraften från tolv till 15 procent. Som tidigare visats beror detta till största delen på att allt fler ungdomar studerar. Nu över till hur väl- färden utvecklats för olika arbetsmarknadspositioner över de aktuella tidsperioderna. 
 Detta avsnitt undersöker välfärdsnivåer genom att göra en indelning i fyra olika huvudgrupper av välfärdsproblem som individer kan drab- bas av. Den första kategorin belyser hur den  
 ekonomiska situationen  
 ser ut. Detta mäts med hjälp av fyra variabler gällande om man lever under existensminimum, befinner sig i ekonomisk kris, har en kontant- marginal och om det är svårt att klara av de löpande utgifterna. Nästa huvudtyp behandlar den  
 materiella standarden 
 . Här har vi valt ut fyra frågor rörande bostadsyta, om den intervjuade har varit på en semester- resa under det senaste året och huruvida individen har tillgång till bil och daglig tidning. Den tredje gruppen frågor kretsar kring  
 välbefin- nande 
 . Här ingår frågor om allmänhälsa samt förekomst av ängslan och ångest, långvariga sjukdomsbesvär och nedsatt arbetsförmåga. Den fjärde och sista välfärdsindikatorn,  
 social aktivitet 
 , innefattar fyra frå- gor rörande den sociala aktiviteten. Dessa lyder som följer: Har du en nära vän som du kan ta kontakt med och prata med om vad som helst? Hur ofta brukar du vara tillsammans med andra vänner och bekanta eller släktingar? Hur ofta brukar du vara tillsammans med vänner utan- för släkten? Brukar du delta aktivt i diskussioner gällande politiska frå- gor? 
 I tabell 6 redovisas hur andelen vuxna med olika typer av väl- färdsproblem har förändrats från högkonjunkturen under senare delen av  
 1980-talet 
  fram till och med 1997. Siffrorna i tabellen visar att den ekonomiska och materiella standarden generellt sett har försämrats kontinuerligt över perioden. Det är betydligt fler som lever under exis- tensminimum, lever i ekonomisk kris, inte har någon kontantmarginal och som har svårt att klara löpande utgifter den tredje perioden än un- der de två inledande. Dessutom visar resultaten att andelen trångbodda, som inte äger bil, som inte har någon daglig tidning och som inte varit på någon semesterresa under det senaste året har blivit allt större under den aktuella perioden. 
 Resultaten visar vidare att välbefinnandet, generellt sett, har försäm- rats mellan högkonjunkturen och lågkonjunkturens initialfas, men åter- hämtat sig något mellan perioderna två och tre. Andelen som uppger att deras hälsa inte är mycket god, att de har långvariga hälsobesvär och att de upplever ängslan och ångest ökar mellan de två inledande 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 69 
  
 Tabell 6 
 . Andelar av den svenska befolkningen med olika typer av väl- färdsproblem under varierande konjunkturfaser  
 1986-1997 
 (20-65 
  år) 
  
 1986-1991 
  
 1992-1994 
  
 1995-1997 
  
 1986-1997 
  
 Ekonomisk situation 
  
 Under  
 existens-minimum 
  (ej 97) 
  
 6 
  
 9 
  
 11 
  
 7 
  
 Ekonomisk kris 
  
 8 
  
 11 
  
 12 
  
 10 
  
 Ej kontantmarginal 
  
 12 
  
 16 
  
 18 
  
 14 
  
 Svårt att klara löpande utgifter 
  
 14 
  
 18 
  
 20 
  
 16 
  
 Materiell standard 
  
 Trångbodd 
  
 15 
  
 15 
  
 17 
  
 15 
  
 Ej bil 
  
 13 
  
 14 
  
 16 
  
 14 
  
 Ej daglig tidning 
  
 18 
  
 22 
  
 26 
  
 21 
  
 Ej semesterresa 
  
 33 
  
 35 
  
 39 
  
 35 
  
 Välbefinnande 
  
 Ej mycket god hälsa 
  
 20 
  
 22 
  
 19 
  
 20 
  
 Långvarig sjukdom/besvär 
  
 36 
  
 40 
  
 39 
  
 38 
  
 Ängslan, oro, ångest (ej  
 86,87,90-93) 
  
 10 
  
 17 
  
 15 
  
 14 
  
 Nedsatt arbetsförmåga 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 Social aktivitet 
  
 Ej nära vän 
  
 19 
  
 18 
  
 18 
  
 18 
  
 Umgås sällan med vänner 
  
 14 
  
 13 
  
 14 
  
 14 
  
 Umgås sällan utanför släkten 
  
 29 
  
 29 
  
 31 
  
 30 
  
 Diskuterar aldrig politik 
  
 26 
  
 22 
  
 23 
  
 24 
  
  = Ej signifikant skild från tidsperioden dessförinnan. Övriga värden är signifikant skilda från tidsperioden dessförinnan (p=0,05). 
 perioderna, men sjunker tillbaka något  
 1995-1997. 
  Antalet som har en nedsatt arbetsförmåga är stabil över hela perioden. När det gäller den sociala aktiviteten indikerar tabell 6 att det endast skett marginella för- ändringar från 1986 till 1997. Den enda förändringen värd att notera är att andelen som aldrig diskuterar politik tillsammans med andra har minskat i övergången från hög- till lågkonjunktur. 
 Sammanfattningsvis antyder resultaten att antalet människor i den svenska befolkningen som upplever olika former av välfärdsproblem har ökat vid en jämförelse av högkonjunkturen under slutet av 1980- talet och massarbetslöshetens  
 1990-tal. 
  Framförallt är det de ekono- miska och materiella problemen som ökar både i övergången från hög- till lågkonjunktur och från lågkonjunkturens initialfas fram till och med lågkonjunkturens mognadsfas. Tendensen är alltså att dessa väl- färdsproblem ökar kontinuerligt trots att andelen arbetslösa stabiliseras under period tre. Hur ser då förändringarna ut över tid för olika arbets- marknadskategorier? Detta studeras i tabell 7 och 8. 
  
 70  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 7 
 . Andelar med ekonomiska och materiella problem beroende av arbetsmarknadsstatus under varierande konjunkturfaser  
 1986-1997 
  (20- 65 år) 
  
 1986-1991 
  
 1992-1994 
  
 1995-1997 
  
 1986-1997 
  
 Ekonomisk situation 
  
 Under existensminimum (ej 97) 
  
 6 
  
 9 
  
 11 
  
 7 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 14 
  
 21*** 
  
 26** 
  
 18 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 16 
  
 17 
  
 26*** 
  
 19 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 19 
  
 16 
  
 25** 
  
 20 
  
 Arbetar 
  
 4,2 
  
 5,2*** 
  
 5,9 
  
 4,7 
  
 Ekonomisk kris 
  
 8 
  
 11 
  
 12 
  
 10 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 11 
  
 16*** 
  
 18 
  
 14 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 27 
  
 26 
  
 29 
  
 27 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 29 
  
 31 
  
 34 
  
 32 
  
 Arbetar 
  
 7,1 
  
 8,3*** 
  
 8,1 
  
 7,6 
  
 Ej kontantmarginal 
  
 12 
  
 16 
  
 18 
  
 14 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 19 
  
 25*** 
  
 29* 
  
 24 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 29 
  
 31 
  
 37* 
  
 33 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 35 
  
 37 
  
 45* 
  
 40 
  
 Arbetar 
  
 10 
  
 12*** 
  
 13 
  
 11 
  
 Svårt att klara löpande utgifter 
  
 14 
  
 18 
  
 20 
  
 16 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 16 
  
 23*** 
  
 25 
  
 20 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 36 
  
 34 
  
 38 
  
 36 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 36 
  
 40 
  
 45* 
  
 42 
  
 Arbetar 
  
 13 
  
 15*** 
  
 15 
  
 14 
  
 Materiell standard 
  
 Trångbodd 
  
 15 
  
 15 
  
 17 
  
 15 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 20 
  
 23* 
  
 25 
  
 22 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 29 
  
 26 
  
 28 
  
 27 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 22 
  
 19 
  
 26* 
  
 23 
  
 Arbetar 
  
 13 
  
 13 
  
 13 
  
 13 
  
 Ej bil 
  
 13 
  
 14 
  
 16 
  
 14 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 28 
  
 30 
  
 34** 
  
 30 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 24 
  
 22 
  
 24 
  
 23 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 25 
  
 24 
  
 34** 
  
 28 
  
 Arbetar 
  
 11 
  
 11 
  
 11 
  
 11 
  
 Ej daglig tidning 
  
 18 
  
 22 
  
 26 
  
 21 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 21 
  
 28*** 
  
 33*** 
  
 26 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 32 
  
 33 
  
 40** 
  
 35 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 30 
  
 34 
  
 43* 
  
 38 
  
 Arbetar 
  
 17 
  
 19*** 
  
 23*** 
  
 19 
  
 Ej semesterresa 
  
 33 
  
 35 
  
 39 
  
 35 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 44 
  
 43 
  
 47* 
  
 45 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 41 
  
 46 
  
 52* 
  
 47 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 50 
  
 54 
  
 58 
  
 55 
  
 Arbetar 
  
 31 
  
 32* 
  
 35*** 
  
 32 
  
 Signifikansstjärnorna markerar att värdet är signifikant skild från tidsperioden dessför- 
 innan: * p=0,05 ** Smith *** p=0,001. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 71 
  
 Tabell 8 
 . Andelen med olika typer av välfärdsproblem beroende av ar- betsmarknadsstatus under varierande konjunkturfaser  
 1986-1997 
  (20- 65 år) 
  
 1986-1991 
  
 1992-1994 
  
 1995-1997 
  
 1986-1997 
  
 Välbefinnande 
  
 Ej mycket god hälsa 
  
 20 
  
 22 
  
 19 
  
 20 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 43 
  
 44 
  
 37*** 
  
 42 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 23 
  
 23 
  
 22 
  
 23 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 29 
  
 31 
  
 28 
  
 30 
  
 Arbetar 
  
 17 
  
 18** 
  
 15*** 
  
 16 
  
 Långvarig sjukdom/besvär 
  
 36 
  
 40 
  
 39 
  
 38 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 61 
  
 60 
  
 57 
  
 59 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 37 
  
 38 
  
 38 
  
 38 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 52 
  
 44 
  
 43 
  
 45 
  
 Arbetar 
  
 32 
  
 36*** 
  
 35* 
  
 34 
  
 Ängslan, oro, ångest 
  
 (ej  
 86,87,90-93) 
  
 10 
  
 17 
  
 15 
  
 14 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 20 
  
 26** 
  
 25 
  
 24 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 18 
  
 23 
  
 24 
  
 23 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 27 
  
 26 
  
 28 
  
 28 
  
 Arbetar 
  
 9 
  
 15*** 
  
 12** 
  
 11 
  
 Nedsatt arbetsförmåga 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 9 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 33 
  
 31 
  
 30 
  
 32 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 7,5 
  
 5,6 
  
 7,8 
  
 7,0 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 16 
  
 10 
  
 10 
  
 11 
  
 Arbetar 
  
 5,2 
  
 4,9 
  
 4,4 
  
 4,9 
  
 Social aktivitet 
  
 Ej nära vän 
  
 19 
  
 18 
  
 18 
  
 18 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 22 
  
 21 
  
 20 
  
 21 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 17 
  
 19 
  
 15* 
  
 17 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 22 
  
 24* 
  
 21 
  
 22 
  
 Arbetar 
  
 19 
  
 18** 
  
 18 
  
 18 
  
 Umgås sällan med vänner 
  
 14 
  
 13 
  
 14 
  
 14 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 18 
  
 17 
  
 16 
  
 17 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 9 
  
 8 
  
 9 
  
 9 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 13 
  
 13 
  
 14 
  
 14 
  
 Arbetar 
  
 14 
  
 13** 
  
 13 
  
 14 
  
 Umgås sällan utanför släkten 
  
 29 
  
 29 
  
 31 
  
 30 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 29 
  
 30 
  
 29 
  
 29 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 17 
  
 22* 
  
 21 
  
 20 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 18 
  
 24 
  
 28 
  
 25 
  
 Arbetar 
  
 29 
  
 29 
  
 33*** 
  
 30 
  
 Diskuterar aldrig politik 
  
 26 
  
 22 
  
 23 
  
 24 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 33 
  
 27*** 
  
 28 
  
 30 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 27 
  
 27 
  
 28 
  
 27 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 33 
  
 27 
  
 33 
  
 31 
  
 Arbetar 
  
 25 
  
 20*** 
  
 21 
  
 23 
  
 Signifikansstjärnorna markerar att värdet är signifikant skild från tidsperioden dessför- 
 innan: * p=0,05 ** Smith *** p=0,001. 
  
 72  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 Som den sista kolumnen i tabellen, gällande hela perioden, visar är an- delen med ekonomiska problem högst bland långtidsarbetslösa och lägst bland de förvärvsarbetande. Exempelvis är det 42 procent av de långtidsarbetslösa, och endast 14 procent av de förvärvsarbetande, som har svårt att klara av de löpande utgifterna. Näst efter de långtidsar- betslösa är det individer med en arbetslöshetsperiod på mindre än sex månader som har de sämst ställt ekonomiskt. Det är till exempel en tredjedel av denna kategori som inte har någon kontantmarginal. Sam- ma trend framträder när det gäller den materiella standarden, vilket in- nebär att långtidsarbetslösa generellt sett har den lägsta standarden samtidigt som förvärvsarbetande har den högsta materiella standarden. Exempelvis är det 55 procent av den förstnämnda kategorin, mot 32 procent av den sistnämnda, som inte har varit på någon semesterresa under det senaste året. 
 Den generella tendensen i tabell 7 är att den ekonomiska och mate- riella standarden försämras för samtliga kategorier över tid. Signifi- kansstjärnorna indikerar huruvida den aktuella procentsiffran är signi- fikant skild från motsvarande siffra året dessförinnan. Samtliga vari- abler gällande den ekonomiska situationen uppvisar en signifikant för- sämring för dem som ej är i arbetskraften och för dem som förvärvsar- betar mellan högkonjunkturen  
 1986-1991 
  och den inledande lågkon- junktursperioden  
 1992-1994. 
  För de två kategorierna av arbetslösa sker det dock ingen signifikant ökning mellan de två inledande perioderna. Däremot finns det en tendens till att den ekonomiska situationen för- sämras kraftigare för arbetslösa i allmänhet, och för långtidsarbetslösa i synnerhet, än vad den gör för övriga kategorier mellan lågkonjunktu- rens initial- och mognadsfas. Exempelvis ökar risken för långtidsar- betslösa att hamna under existensminimum från 16 till 25 procent, vil- ket är en ökning med nio procentenheter eller 56 procent. När det gäller risken för långtidsarbetslösa att inte ha någon kontantmarginal sker det en ökning med åtta procentenheter eller drygt 20 procent. För de för- värvsarbetande är ökningen inte signifikant i något av dessa två fall. 
 Även när det gäller den materiella standarden omfattar de signifi- kanta försämringar som sker mellan de två inledande perioderna endast dem som står utanför arbetskraften samt de som förvärvsarbetar, och även i detta fall finns en tendens till att försämringarna är störst för långtidsarbetslösa mellan den andra och tredje perioden. Under den sistnämnda perioden ökar andelen trångbodda långtidsarbetslösa från 19 till 26 procent och andelen som inte har någon egen bil från 24 till 34 procent. För förvärvsarbetande sker det över huvud taget ingen ök- ning under samma period. När det gäller tillgång till daglig tidning vi- sar kolumn tre och fyra i tabell 7 att andelen utan tidning ökar från 34 till 43 procent för långtidsarbetslösa och från 19 till 23 procent för för- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 73 
  
 värvsarbetande, vilket är en ökning med 26 respektive 21 procent. Av- slutningsvis visar siffrorna angående hur stora andelar som inte har varit på någon semesterresa under det senaste året att det endast är långtidsarbetslösa som inte drabbats av  
 signifikanta  
 försämringar. Nästa fråga att belysa är hur det ser ut när det gäller hälsorelaterade samt sociala problem? 
 Sista kolumnen i tabell 8, gällande hela perioden från 1986 till 1997, antyder att andelen med hälsorelaterade problem är högst bland långtidsarbetslösa, samt bland dem som ej återfinns i arbetskraften, och lägst bland förvärvsarbetande. Det är exempelvis ungefär dubbelt så vanligt att långtidsarbetslösa uppger att deras allmänhälsa inte är mycket god, jämfört med förvärvsarbetande. Vidare visar resultaten att den generella ökning av problem gällande välbefinnandet som sker för hela befolkningen mellan de två inledande perioderna åtminstone del- vis orsakas av de förvärvsarbetande. Övergången från hög- till lågkon- junktur innebar alltså en signifikant ökning av hälsorelaterade problem bland i första hand den arbetande delen av befolkningen. Andelen av denna kategori som upplever ängslan och ångest ökade från nio till 15 procent mellan dessa perioder. Alla andra signifikanta förändringar gällande variabler som mäter välbefinnande under lågkonjunkturens två faser pekar på en svag minskning av problem för framförallt förvärvs- arbetande. 
 Resultaten i tabell 8, gällande den sociala aktiviteten, indikerar att skillnaderna generellt sett är små mellan olika arbetsmarknadspositio- ner och varierande konjunkturfaser. Sett över hela perioden är det svårt att hitta några systematiska skillnader beroende på arbetsmarknadssta- tus när det gäller umgänget med släkt och vänner. Frågan som mäter engagemang i politiska diskussioner antyder att förvärvsarbetande är något mer aktiva än övriga. Även när det gäller skillnader över tid är det svårt att urskilja några systematiska trender. Den sociala aktiviteten gentemot vänner och släkt tenderar inte att påverkas i någon högre ut- sträckning av förändringar i konjunkturläget. Det gäller för samtliga arbetsmarknadspositioner. 
 Nästa steg i analysen är att försöka utreda vad de ovan nämnda skillnaderna med avseende på olika typer av välfärdsproblem mellan individer med varierande arbetsmarknadsstatus och mellan olika kon- junkturfaser kan bero på. Beror de generella skillnaderna mellan olika arbetsmarknadspositioner på att arbetslösa, och framförallt långtidsar- betslösa, är överrepresenterade av individer med svaga resurser (t ex lågutbildade, invandrare etc.) eller åstadkommer arbetslöshet i sig en negativ effekt? Orsakas förändringarna över tid av förändringar i de olika kategoriernas sammansättning eller är dessa förändringar en ef- fekt av att det är mer påfrestande att befinna sig i en viss typ av ar- 
  
 74  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 betsmarknadssituation under vissa konjunkturfaser än under andra? Ett sätt att försöka kontrollera för detta är att göra multivariata analyser för varje period där vi kontrollerar för olika bakgrundsfaktorer. Om skill- naderna kvarstår efter kontroll för gruppernas sammansättning antyder detta att arbetsmarknadsstatusen i sig har betydelse (alternativt att skillnaderna orsakas av faktorer som ej är möjliga att kontrollera för i detta datamaterial) och om skillnaderna försvinner indikerar detta att variationen beror på faktorer kopplade till hur de olika grupperna är sammansatta. 
 I syfte att belysa detta konstrueras tre stycken index som ger en sammanfattande bild av den ekonomiska och materiella standarden samt välbefinnandet. På grund av att variationen när det gäller den so- ciala aktiviteten var näst intill obefintlig utesluts denna välfärdsindi- kator i de nästkommande analyserna. De tre indexen innefattar de frå- gebatterier som använts tidigare och benämns Låg ekonomisk stan- dard, Låg materiell standard och Lågt välbefinnande. Standarden och välbefinnandet bedöms som låg när respondenten angivit att hon har två problem eller fler av fyra möjliga. Sambandet mellan dessa in- dex och arbetsmarknadsstatus belyses med hjälp av logistisk regres- sion. 
  
 Tabell 9 
 . Logistisk regression. Ekonomiska, materiella samt hälsorela- terade problem (Index) bland individer med varierande arbetsmark- nadsstatus under olika konjunkturfaser. Bivariat och multivariat analys  
 (20-65 
  år, Oddskvoter) 
  
 Låg ekonomisk 
  
 Låg materiell 
  
 Lågt 
  
 standard 
  
 standard 
  
 välbefinnande 
  
 Arbetsmarknads- 
  
 Per. 1 
  
 Per. 2 
  
 Per. 3 
  
 Per. 1 
  
 Per. 2 
  
 Per. 3 
  
 Per. 1 
  
 Per. 2 
  
 Per. 3 
  
 status (Bivariat) 
  
 Ej i  
 arbets-kraften 
  
 1,9 
  
 2,4 
  
 2,9 
  
 2,3 
  
 2,6 
  
 3,0 
  
 4,8 
  
 4,0 
  
 3,9 
  
 Korttids-arbetslös 
  
 5,0 
  
 3,9 
  
 4,7 
  
 3,0 
  
 2,6 
  
 3,0 
  
 1,4 
  
 1,2 
  
 1,8 
  
 Långtids-arbetslös 
  
 5,7 
  
 5,0 
  
 6,2 
  
 2,8 
  
 2,7 
  
 3,9 
  
 2,4 
  
 2,0 
  
 2,4 
  
 (Arbetar ref) 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 Arbetsmarknads- 
  
 status (Multivariat*) 
  
 Ej i arbetskraften 
  
 2,1 
  
 2,4 
  
 2,9 
  
 2,0 
  
 2,2 
  
 2,8 
  
 3,5 
  
 3,5 
  
 4,0 
  
 Korttidsarbetslös 
  
 3,2 
  
 2,6 
  
 3,6 
  
 1,8 
  
 1,6 
  
 2,1 
  
 1,8 
  
 1,5 
  
 2,3 
  
 Långtidsarbetslös 
  
 5,0 
  
 4,4 
  
 5,5 
  
 2,0 
  
 2,1 
  
 3,2 
  
 2,0 
  
 1,9 
  
 2,3 
  
 (Arbetar ref) 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 * Kontrollerat för kön, familjetyp, ålder, utbildning, medborgarskap och boenderegion. Samtliga värden är signifikant skilda från referenskategorin (p=0,001) 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 75 
  
 Den övre delen av tabell 9 visar hur de bivariata riskerna för olika typer av välfärdsproblem har förändrats över tid för vissa arbetsmarknadspo- sitioner i förhållande till förvärvsarbetande. Ju högre oddskvoten är, desto större är den relativa risken. Resultatet angående den ekonomiska standarden visar att de långtidsarbetslösa har den, relativt sett, lägsta ekonomiska standarden under samtliga konjunkturfaser. Vidare försäm- ras ekonomin för dem som ej är i arbetskraften och förbättras för ar- betslösa mellan period ett och två, i relation till förvärvsarbetande. Som tabell 7 antydde är det sistnämnda främst ett resultat av att ekonomin, relativt sätt, försämras mer för förvärvsarbetande. Mellan period två och tre sker det dock en relativ försämring för framförallt långtidsar- betslösa, vilket innebär att risken för ekonomiska problem för denna kategori når sin topp under lågkonjunkturens andra fas. Den multivari- ata analysen visar att överriskerna för ekonomiska problem generellt sett minskar något för de båda kategorierna av arbetslösa i relation till förvärvsarbetande och att den stora ökningen av ekonomiska problem bland långtidsarbetslösa mellan period två och tre i stort sätt är oför- ändrad. Detta innebär att arbetslösas höga relativa risk för att drabbas av ekonomiska problem, och ökningen gällande långtidarbetslösa mel- lan period två och tre, endast till mycket liten del kan förklaras av de variabler som är kopplade till hur de olika kategorierna är sammansatta. 
 Samma generella mönster föreligger när det gäller den materiella standarden. De bivariata oddskvoterna visar att risken för att ha en låg materiell standard är betydligt högre för dem som står utanför arbets- kraften och arbetslösa, relativt förvärvsarbetande. Vidare ökar den re- lativa risken för personer som befinner sig utanför arbetskraften suc- cessivt. På samma sätt som i fallet med den ekonomiska standarden sker det en relativ försämring för de långtidsarbetslösa, på så vis att risken för en låg materiell standard ökar kraftigt mellan lågkonjunktu- rens första och andra fas (period två och tre), och även i detta fall anty- der den multivariata analysen att bakgrundsfaktorer som kön, familje- typ, ålder, utbildning, medborgarskap och boenderegion endast kan förklara en liten del av de arbetslösas relativa överrisker. 
 Avslutningsvis visar den bivariata analysen gällande de tre sista kolumnerna i tabell 9 att individer som står utanför arbetskraften har den högsta risken för lågt välbefinnande under samtliga konjunkturfa- ser. Risken för hälsoproblem minskar för samtliga kategorier, i förhål- lande till förvärvsarbetande, i övergången från låg- till högkonjunktur och ökar för arbetslösa mellan period två och tre. Som beskrivits i ta- bell 8 är detta i huvudsak ett resultat av en ökad ohälsa bland de för- värvsarbetande mellan de två inledande faserna och en minskning av det samma bland arbetande mellan de två avslutande perioderna. Den multivariata analysen påvisar endast marginella förändringar av de 
  
 76  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 mönster som framkommer i den bivariata analysen. Det som i huvudsak händer är att överrisken för lågt välbefinnande bland dem som befinner sig utanför arbetskraften minskar något under period ett och två samt att överrisken för, framförallt, kategorin korttidsarbetslösa ökar något under samtliga perioder i förhållande till förvärvsarbetande. 
 Vad ger då resultaten angående olika typer av välfärdsproblem bland individer med varierande arbetsmarknadsstatus under olika kon- junkturlägen för generell bild? Samtliga analyser gällande den ekono- miska och materiella standarden visar att andelen med ekonomiska samt materiella problem är störst bland långtidsarbetslösa under hela perioden 1986 till 1997. Den höga risken för att drabbas av dessa väl- färdsproblem som arbetslös i förhållande till arbetande består i de mul- tivariata analyserna, även om de minskar något. Detta innebär att de totala överriskerna för arbetslösa, och framförallt långtidsarbetslösa, att drabbas av ekonomiska och materiella problem endast till liten del kan förklaras av hur dessa grupper är sammansatta med avseende på kön, familjetyp, ålder, utbildning, medborgarskap och boenderegion. 
 Risken för att drabbas av ekonomiska och materiella problem mins- kar bland arbetslösa i relation till arbetande under de två inledande pe- rioderna men ökar, framförallt för långtidsarbetslösa, mellan lågkon- junkturens första och andra fas. Den relativa ökningen av risken för att drabbas av ekonomiska och materiella problem för långtidsarbetslösa mellan den andra och tredje perioden består i stort sätt i den multivari- ata analysen. Resultatet indikerar att variationen över tid när det gäller den ekonomiska och materiella standarden inte kan förklaras av even- tuella förändringar i hur de olika kategorierna är sammansatta. Detta stödjer hypotesen att det relativt sett har blivit ekonomiskt och materi- ellt svårare att vara långtidsarbetslös under lågkonjunkturens senare del än under tidigare perioder. 
 Det är betydligt vanligare med ohälsa i samtliga kategorier som inte förvärvsarbetar. Andelen med olika former av ohälsa är högst bland dem som står utanför arbetskraften och bland långtidsarbetslösa. Att långvarig arbetslöshet är relaterad till lågt välbefinnande får stöd av longitudinella resultat inom ramen för LUP, som visar att arbetslösa som får ett förvärvsarbete förbättrar sin hälsa avsevärt, jämfört med dem som förblir kvar i arbetslöshet (Nordenmark 1999). Analyserna angående förändringar över tid antyder att hälsan, relativt sett, försäm- ras mer för förvärvsarbetande än för övriga kategorier i övergången från låg till högkonjunktur. Detta kan sannolikt förklaras av att arbets- löshetschocken innebar en ökad oro och ängslan för att mista arbetet bland de förvärvsarbetande. Dessutom begränsade den plötsliga ök- ningen av arbetslöshetstalet möjligheterna att byta arbetsplats för dem som var missnöjda med sitt arbete. För arbetslösa har det endast skett 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 77 
  
 marginella förändringar över tid. Detta indikerar att det, trots den kraf- tiga lågkonjunkturen, inte blivit lättare och mindre stigmatiserande att vara arbetslös, åtminstone mätt genom dessa variabler. 
 Vidare är det svårt att hitta några systematiska skillnader beroende på arbetsmarknadsstatus när det gäller umgänget med släkt och vänner. Även när det gäller skillnader över tid är det svårt att urskilja några generella trender i detta fall. Den sociala aktiviteten gentemot vänner och släkt tenderar inte att påverkas i någon högre utsträckning av för- ändringar i konjunkturläget. Det gäller för samtliga arbetsmarknads- kategorier. Dessa resultat säger dock inget om hur den totala sociala situationen påverkas av arbetslöshet. Även om umgänget med vänner och släktingar inte påverkats i någon större utsträckning så är det na- turligtvis högst sannolikt att många arbetslösa saknar det vardagliga umgänget med arbetskamrater, vilket i sig kan utgöra ett socialt pro- blem. Den sistnämnda hypotesen stöds av andra LUP resultat. Det är till exempel hela 60 procent av ett slumpmässigt urval bestående av 3 500 arbetslösa som hävdar att arbetskamraterna är en mycket viktig del av förvärvsarbetet (Nordenmark 1999). 
 Hur kan då den generella ökningen av välfärdsproblem bland be- folkningen under  
 1990-talet 
  förstås mot bakgrund av hur väl- färdsproblemen fördelar sig mellan olika arbetsmarknadskategorier? För det första har resultaten i denna del visat att andelen med ekono- miska, materiella samt hälsorelaterade problem är högre bland arbets- lösa i allmänhet, och bland långtidsarbetslösa i synnerhet, jämfört med förvärvsarbetande. Detsamma gäller för dem som står utanför arbets- kraften. Samtidigt vet vi att dessa kategorier har vuxit under lågkon- junkturens  
 1990-tal. 
  Detta innebär att den generella ökningen av väl- färdsproblem som ägt rum under senare år delvis kan förklaras av den ökande andelen arbetslösa och individer som står utanför arbetskraften. För det andra visar resultaten att det har blivit ekonomiskt och materi- ellt kärvare över tid för samtliga kategorier, vilket också leder till en generell ökning av andelen individer med olika typer av väl- färdsproblem. Oavsett arbetsmarknadsstatus har alltså lågkonjunkturen haft en negativ påverkan på framförallt människors ekonomiska samt materiella levnadsstandard. 
  
 2.4 
  
 Sammanfattning 
  
 I inledningen av detta kapitel restes två frågor. Den första var hur den ekonomiska krisen påverkat olika gruppers arbetsmarknadsrelaterade valalternativ – sysselsättning, arbetslöshet, studier, förtidspensionering och andra former för utträde ur arbetskraften. Den andra löd: hur på- 
  
 78  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 verkar arbetslösheten välfärden för olika arbetsmarknadskategorier? Dessa frågor har i huvudsak undersökts med data från ULF- undersökningarna och svaren blev de som följer: 
  
 1. 
  
 De arbetsmarknadsrelaterade valalternativen på den svenska ar- betsmarknaden är starkt åldersberoende, en tendens som förstärktes under krisåren på  
  
 1990-talet. 
  Arbetslöshetsriskerna steg särskilt kraftigt bland ungdomar som i huvudsak mötte krisen med att stude- ra. De äldres risker att bli arbetslösa ökade betydligt mindre än de gjorde för yngre men för dem blev följderna, liksom tidigare, lång- tidsarbetslöshet eller förtida utträde ur arbetskraften. Detta gällde före krisen och kanske ändå mer under densamma. Förtida utträde ur arbetskraften har också varit konstant relativt hög bland de äldre. 
  
 2. 
  
 Ett välkänt mönster är att arbetskraftsutträdet ökade parallellt med att arbetslösheten steg. Detta verkar i dock huvudsak ha hängt sam- man med att andelen  
  
 20-25 
  åringar som studerar har ökat kraftigt och inte med att utslagningen ökat. 
  
 3. 
  
 De arbetsmarknadsrelaterade valalternativen inom åldersgrupperna har under krisen utvecklats på något olikartade sätt beroende på in- dividernas socioekonomisk position, deras utbildningsnivå, kön, nationell bakgrund och kommuntyp. Bland ungdomarna har de som kommer från arbetar- och lägre tjänstemannafamiljer oftare än andra drabbats av arbetslöshet och blivit kvar i långtidsarbetslöshet. Dessa ungdomar har heller inte ökat sin övergång till studier i samma om- fattning som andra. Skillnaderna mellan män och kvinnor i dessa avseenden är små. Däremot har såväl korttids- som långtidsarbets- löshet drabbat invandrare, också andragenerationens invandrare, mer än andra ungdomar. Inte oväntat har ungdomarna i de större städerna kunnat bibehålla en högre sysselsättningsnivå än andra ungdomar. 
  
 4. 
  
 Bland de medelålders, som normalt har små sysselsättningsproblem, är det särskilt mot lägre tjänstemannagrupper som arbetslösheten slagit något hårdare än mot andra. Här finner vi också att både förstagenerationens och andragenerationens invandrare fått vidkän- nas särskilt kraftiga sänkningar av sysselsättningsgraden. Långtids- arbetslösheten har också stigit kraftigt bland invandrare med svenskt medborgarskap eller andragenerationens invandrare. Sysselsätt- ningsgraden bland de nya invandrarna och flyktingarna har också blivit mycket låg under krisen samtidigt som det skett en mycket kraftig ökning i den andel som studerar i denna grupp. Också i den- na åldersgrupp har sysselsättning och arbetslöshet drabbat dem som bor i mindre kommuner mer än dem som bor i större. Där har också 
  
 SOU 2000:37 
  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår  
 79 
  
 förtidspensionering bland de medelålders gått upp mer än för ge- nomsnittet i åldersgruppen. 
  
 5. 
  
 Även bland de äldre är det inom lägre tjänstemannayrken som kri- sen slagit hårdast. De har framför allt lett till lägre sysselsättning och högre arbetslöshet i dessa grupper. Särskilt stor ökning i för- tidspensionering finner man bland de äldsta i åldersgruppen och bland lågutbildade. Minskad sysselsättning och arbetslöshet är nå- got som också drabbat äldre män mer än äldre kvinnor. Återigen kan vi konstatera att äldre invandrare med svenskt medborgarskap och andragenerationens invandrare fått vidkännas försämrade syssel- sättningsmöjligheter och ökade arbetslöshetsrisker. Däremot tycks kommuntyp inte ha spelat någon större roll för de äldres arbets- marknadsrelaterade valalternativ. Samtliga analyser visar att de långtidsarbetslösa har den lägsta, samt att förvärvsarbetande har den högsta, ekonomiska och materiella levnadsstandarden under hela perioden 1986 till 1997. 
  
 6. 
  
 Välbefinnandet är högre bland dem som förvärvsarbetar. Andelen med olika former av ohälsa är högst bland långtidsarbetslösa och dem som står utanför arbetskraften. Det är små skillnader mellan arbetsmarknadskategorierna med avseende på social aktivitet. 
  
 7. 
  
 Överriskerna för kort- och långtidsarbetslösa att drabbas av ekono- miska, materiella samt hälsorelaterade problem, i relation till för- värvsarbetande, kan endast till viss del förklaras av hur dessa grup- per är sammansatta med avseende på kön, familjetyp, ålder, utbild- ning, medborgarskap och boenderegion. 
  
 8. 
  
 Samtliga arbetsmarknadskategorier har under krisåren fått känna av en kraftig försämring av den ekonomiska och materiella standarden, men även välbefinnandet har försämrats till viss del. Den sociala aktiviteten är dock relativt stabil under hela perioden. 
  
 9. 
  
 Risken för att drabbas av ekonomiska och materiella problem mins- kar bland arbetslösa i relation till arbetande mellan högkonjunkturen under  
  
 1980-talets 
  senare del och lågkonjunkturens initialfas, men 
 ökar, framförallt för långtidsarbetslösa, mellan lågkonjunkturens första och andra fas. 
 10.Sammantaget antyder resultaten att den generella ökning av väl- färdsproblem bland den svenska befolkningen som ägt rum under  
 1990-talet 
  dels kan förklaras av den växande andelen arbetslösa och individer utanför arbetskraften, dels av att det blivit allt kärvare ti- der för samtliga arbetsmarknadskategorier, inklusive förvärvsarbe- tande. 
  
 80  
 Arbetslöshet och levnadsvillkor under  
 1990-talets 
  krisår 
  
 SOU 2000:37 
  
 Referenser 
 Aronsson, Pennington 1997. Fasta anställningen men inte det önskade jobbet: en empirisk studie.  
 Arbetsmarknad  Arbetsliv 
 ,  
 3:193-205. 
  
 Halleröd, B. 1995. The Truly Poor: Indirect and Direct Measurement of Consensual Poverty in Sweden,  
 Journal of European Social Policy 
 ,  
 5:111-129. 
  
 Jahoda, M. 1982.  
 Employment and Unemployment 
 .  
 A Social – Psychological Analysis 
 . Cambridge: Cambridge University Press. 
  
 Nordenmark, Powers 1999. Towards a Sociological Under- standing of Mental Well being Among the Unemployed – The Role of Economic and Psychosocial Factors.  
 Sociology 
 , 33:577- 597. 
  
 Nordenmark, M. 1999.  
 Unemployment, Employment Commitment and  
 Well-being. 
  The Psychosocial Meaning of (Un)employment among Women and Men 
 . Umeå: Umeå universitet. 
  
 SOU 2000:37 
  
 81 
  
 3 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 Jones 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 1 
  
 Arbetsmarknadspolitik har sedan början av seklet varit en central del av den ekonomiska politiken i Sverige. År 1902 etablerades den första kommunala arbetsförmedlingen och år 1906 beslutades om statligt stöd till dessa. Under första världskriget infördes s.k. nödhjälpsarbete vilket var en form av statligt finansierad sysselsättning. Åtgärden expandera- de under depressionen på  
 1920-talet. 
  För att individernas incitament att acceptera arbete på den reguljära marknaden skulle upprätthållas var ersättningen till deltagarna låg. Arbetslinjen var stark och beredskaps- arbeten användes även för att undersöka arbetsviljan före utbetalning av kontantstöd. 
 2 
  
 Arbetsmarknadspolitiken som vi känner den idag tog form under  
 1930-talet. 
  År 1933 introducerades beredskapsarbete med ersättning i nivå med rådande marknadslöner. Statsbidrag till fackliga arbetslös- hetskassor introducerades år 1935. Under  
 1930-talet 
  skedde samtidigt en utbyggnad av de offentliga arbetsförmedlingarna. Men det är i slutet på  
 1940-talet 
  som en modell som innehåller arbetsmarknadspolitik som en central  
 ekonomisk-politisk 
  åtgärd skapas. Då utvecklades den s.k.  
 Rehn-Meidner-modellen 
  för ekonomisk politik och lönebildning. Mo- dellen bestod av tre komponenter: restriktiv efterfrågepåverkande poli- tik, solidarisk lönepolitik och aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Tanken var att åtgärderna skulle motverka den arbetslöshet som uppstår 
  
 1 
  
 Jag är tacksam för synpunkter från Hoffman  
  
 Freeman, 
  Heath, Frank, Henry, Kane, Moore och deltagar- na på arbetsseminarium för kommittén Välfärdsbokslut. Slutsatser och eventu- ella policyrekommendationer är mina egna. 
  
 2 
  
 Den historiska genomgången bygger på Golden (1987) och Stafford och Golden (1997). Se även Frazier (1996) för en detaljerad historisk översikt av politiken. 
  
 82  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 på grund av konjunkturförsämringar utan att skapa inflation, förbättra svaga gruppers ställning på arbetsmarknaden och förbättra matchning mellan efterfrågan på och utbudet av arbetskraft. 
 Modellen förankrades inom socialdemokratin i andra delen av 1950- talet och fick ett stort inflytande på  
 ekonomiskt-politiskt 
  beslutsfattan- de från och med lågkonjunkturen i slutet av  
 1950-talet. 
  Den aktiva ar- betsmarknadspolitiken expanderade kraftigt under den här perioden. Åtgärderna var allmänna i bemärkelsen att de var tillgängliga för alla arbetslösa personer. Under  
 1970-talet 
  ökade betydelsen av passiva ar- betsmarknadspolitiska åtgärder, men de aktiva åtgärderna var politi- kens kärna. 
 I slutet av  
 1970-talet 
  lagstiftades om att arbetsgivare måste anmäla lediga platser till arbetsförmedlingen. Det kan ses som ett resultat av en ökad betoning av förmedlingarnas roll. Den aktiva arbetsmarknadspo- litiken blev också avsevärt mer specialiserad, t.ex. expanderade åtgär- derna för arbetshandikappade kraftigt och speciella åtgärder för ung- domar infördes. Vidare betonas att arbetsmarknadsutbildningen skulle erbjuda såväl allmänna utbildningar som yrkesspecifika. 
 Under  
 1990-talet 
  har arbetsmarknadspolitiken förändrats i många avseenden. En mängd nya aktiva åtgärder har introducerats och den ekonomiska ersättningen till de arbetslösa har ändrats vid flera tillfäl- len. Andra kännetecken är en ökad decentralisering i beslutsfattandet, ökat utrymme för regional försöksverksamhet och möjligheter för olika aktörer att initiera projekt inom ramen för politiken. Syftet med denna rapport är att beskriva några av dessa utvecklingstendenser under peri- oden  
 1990-1998. 
  Den diskuterar inte de förändringar som har skett un- der år 1999. Vidare innehåller kapitlet endast en kortfattad diskussion om frågor som rör åtgärdernas effekter för den enskilde individen och samhället i sin helhet. 
 3 
  
 Kapitlet är disponerad enligt följande: Avsnitt 3.2 diskuterar några motiv för arbetsmarknadspolitik hämtade från nationalekonomisk teori. Avsnitt 3.3 ger en bild av arbetsmarknaden under perioden  
 1990-1998 
  och avsnitten 3.4 och 3.5 behandlar passiv arbetsmarknadspolitik och delar av den aktiva politiken. Avsnitt 3.6 presenterar andra arbetsmark- nadspolitiska åtgärder samt pekar på några trender i politiken. Avsnitt 3.7 innehåller en kortfattad diskussion om utvärderingsforskning. Ka- pitlet sammanfattas i avsnitt 3.8. 
  
 3  
 Se Bowers (1996) för en omfattande och intressant genomgång av svensk utvärderingsforskning. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 83 
  
 3.2 
  
 Varför arbetsmarknadspolitik? 
  
 Det finns många olika skäl till arbetsmarknadspolitik. I Sverige finns det åtskilliga dokument som betonar att politiken är en del av den all- männa ekonomiska politiken och har generella mål som stabilisering, tillväxt och fördelning. 
 4  
 Dessa motiv och målformuleringar är viktiga eftersom de innebär att politiken inte betraktades som socialpolitik. Samtidigt innebär det att kraven på arbetsmarknadspolitiken är högre med avseende på både effektivitet och utfall än vad som skulle vara fallet om den betraktas som socialpolitik. Denna roll för politiken kan härledas tillbaks till den s.k.  
 Rehn-Meidner-modellen 
  som utvecklades i slutet av  
 1940-talet, 
  och till viss del även från arbetsmarknadspoliti- Pitts som kom under  
 1930-talet. 
  I nationalekonomisk litteratur utgör modellen en av tre ansatser för att motivera arbetsmarknadspolitik. 
 5 
  
 Rehn-Meidner-modellen 
  utvecklades i slutet av  
 1940-talet, 
  under en period som kännetecknades av en kraftigt överhettad arbetsmarknad och tryck på fackföreningarna att hålla nere lönekraven. Denna situa- tion skapade problem för fackföreningarna, dels för att högre lönekrav skulle bidra till inflation, dels för att återhållsamma lönekrav skulle underminera fackföreningarnas ställning bland medlemmarna. De då- varande  
 LO-ekonomerna 
  Brock och Hamilton såg en lös- ning på problemet som de utvecklade till en handlingsplan för ekono- misk politik och lönebildning. Det övergripande målet var att nå full sysselsättning. När idéerna utvecklades fanns det i princip två medel att nå full sysselsättning. 
 6  
 Det ena var att upprätthålla ett högt generellt efterfrågetryck i ekonomin, det andra var flexibel lönesättning (lönesänkning) för personer som hotades av arbetslöshet. Bauer och Williams förkastade högt efterfrågetryck för att det kunde leda till in- flation och flexibel lönesättning av jämlikhetsskäl. 
 7  
 I stället argumente- rade de för en modell bestående av tre komponenter: en restriktiv efter- 
  
 4 
  
 Se t.ex. Arbetsmarknadsdepartementet (1989, 1991, 1994) och Arbetsmark- nadsstyrelsen (1991, 1995). 
  
 5 
  
 Diskussionen om olika motiv för arbetsmarknadspolitik bygger på Jones m.fl. (1996). 
  
 6 
  
 En allmän uppfattning var också att det fanns ett långsiktigt utbytesförhållan- de mellan arbetslöshet och inflation, vilket inte är förenligt med moderna teori- er. 
  
 7 
  
 Men de ansåg också att förändringar i lönestrukturen kunde leda till kompen- sationskrav vilket kunde leda till inflation och arbetslöshetsproblem. Vidare ansåg de att relativa löner inte i någon större utsträckning påverkade arbets- kraftens rörlighet utan att rörligheten mer påverkades av fördelningen av lediga platser och arbetslöshet. 
  
 84  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 frågepåverkande politik, solidarisk lönepolitik (lika lön för lika arbete) och aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder. 
 Programmet ger arbetsmarknadspolitiken en central ekonomisk- politisk funktion eftersom den ska bekämpa de arbetslöshetstendenser som uppkommer på grund av restriktiv efterfrågepolitik och solidarisk lönepolitik. Politiken skulle främst verka för rörlighet mellan stagnera- de och expanderande delar av näringslivet. Åtgärderna som stod i fokus var framför allt förmedlingsservice, arbetsmarknadsutbildning och di- rekta flyttningsbidrag för personer som löper hög risk för arbetslöshet. Men åtgärderna skulle även vara inflationsdämpande genom att elimi- nera flaskhalsar (som kunde driva upp lönerna) i expanderande delar av ekonomin. Inflationsbekämpningen hade en central roll; Brock skrev till exempel en serie av artiklar med rubriken Hata inflationen (Rehn 1988). 
 Programmet rymde även selektiva sysselsättningsåtgärder, vilket egentligen var en fjärde komponent av modellen. Dessa åtgärder kan ses som en kombination av arbetsmarknadspolitik och riktad efterfrå- gepåverkande politik. Tanken var att statsmakten skulle rikta särskilda resurser i form av investeringar eller bidrag (statlig upphandling, sub- ventioner till enskilda företag, beredskapsarbete m.m.) till orter, regio- ner och branscher som hotades av arbetslöshet. Till viss del står denna tanke i konflikt med den att politiken skall stimulera rörlighet mellan stagnerade och expanderande delar av ekonomin. Men det kan också ses som att de önskade att inte bara de arbetslösa skulle vara rörliga utan också de lediga platserna. 
 Det andra motivet för arbetsmarknadspolitik utgår från att det finns behov av en försäkring mot risken att bli arbetslös. 
 8  
 Tanken är att det finns sysselsatta personer som upplever en risk att bli arbetslösa och som är villiga att försäkra sig mot denna risk. Det vill säga det finns en marknad för en arbetslöshetsförsäkring precis som för en sakförsäkring. Systemet är således effektivt, eftersom endast de som riskerar arbets- löshet kommer att teckna en försäkring. Samtidigt täcker försäkringen delar av inkomstbortfallet som uppstår vid arbetslöshet, vilket innebär att systemet kan motiveras av fördelningspolitiska skäl. 
 Det finns ett antal allmänna problem med en arbetslöshetsförsäk- ring. För det första kan personer som får ersättning från systemet ställa höga krav på ett arbete och därför söka mindre aktivt än vad de skulle göra utan en försäkring. För det andra finns det en risk att somliga per- soner som inte vill ha ett arbete försöker teckna försäkringen. Sam- mantaget kan dessa problem leda till höga totala kostnader för en ar- 
  
 8  
 Idén har framförts av främst Bauer m.fl. (1991). Se även Jimenez (1994). 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 85 
  
 betslöshetsförsäkring. Liknande incitamentsproblem finns vid vanliga sakförsäkringar och inom andra socialförsäkringar. 
 Incitamentsproblemen med försäkringen kan mildras med aktiva ar- betsmarknadspolitiska åtgärder. Personer som uppbär ersättning från försäkringen kan åläggas krav att kontakta en arbetsförmedling som ger information om tillgängliga vakanser. Arbetsförmedlingarna kan också kontrollera att personerna aktivt söker arbete. Vidare kan de använda aktiva åtgärder för att testa arbetsviljan hos personer som misstänks utnyttja systemet. Kombinationen av försäkring och aktiva åtgärder kan även av detta skäl vara mer kostnadseffektiv än ett system med endast kontantstöd. 
 Ett annat allmänt problem med en försäkring är att personer kan ha tillgång till olika information om risken att vara arbetslös. Bland perso- nerna som tecknar en försäkring kan det finnas stora skillnader i risken att bli arbetslös och förväntade arbetslöshetstider vid arbetslöshet. Troligen har personerna som tecknar försäkringen mer information om dessa faktorer än vad försäkringsbolaget har. Sätter försäkringsbolaget sina premier efter en genomsnittlig risk kommer främst de som har hö- ga arbetslöshetsrisker att teckna försäkringen. Alternativet är höjda premier som i sin tur leder till att nya grupper inte tar en försäkring. Det kan således vara svårt att få till stånd en fungerande marknad där det finns skillnader i tillgång till information. 
 Ett tredje argument för arbetsmarknadspolitik utgår från en traditio- nell nationalekonomisk modell över arbetsmarknaden. Denna säger att lönerna sätts där efterfrågan på arbetskraft är lika med utbudet av den- samma och att alla som vill arbeta gör det, det vill säga det finns ingen arbetslöshet. Antag att detta gäller endast på arbetsmarknaden för högpresterande arbetskraft. För lågpresterande arbetskraft finns det istället en förhandlad minimilön, eftersom lönen skulle bli för låg på en oreglerad arbetsmarknad. Men minimilönen som sätts över marknads- priset på arbetskraft påverkar efterfrågan (som faller), det vill säga mi- nimilönen genererar arbetslöshet. Enligt denna modell kan arbetsmark- nadspolitiken utbilda de arbetslösa och därmed öka utbudet av högpresterande arbetskraft. Arbetsmarknadspolitik kan i det här fal- let med riktade åtgärder till särskilda grupper ge upphov till både en effektivare arbetsmarknad och en mer rättvis fördelning. Resultatet kan dock bli annorlunda i en situation då lönebildningen påverkas av före- komsten av arbetsmarknadspolitik. 
 9 
  
 9  
 Se t.ex. Pruitt (1994). 
  
 86  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 3.3 
  
 Arbetsmarknaden på  
  
 1990-talet 
  
 I början av  
 1990-talet 
  drabbades den svenska ekonomin av en kraftig konjunkturnedgång. Under loppet av endast tre år steg arbetslösheten från 75 000 personer år 1990 till 356 000 år 1993. Det svarar mot en ökning från 1,6 procent till 8,2 procent av arbetskraften. Av figur 1 framgår att arbetslösheten steg kraftigt för alla åldersgrupper men att den relativt sett var högst bland ungdomar. 
 10  
 Historiskt sett får vi gå tillbaks till 1920- och  
 1930-talens 
  depressioner för att hitta arbetslös- hetssiffror som är i nivå med den som observerades år 1993. Senare under  
 1990-talet 
  har arbetslösheten gradvis sjunkit. Den har minskat med drygt två procentenheter till 6,5 procent av arbetskraften år 1998. De största fallen i arbetslöshet noteras för personer i åldersgrupperna  
 16-24 
  och  
 25-29. 
  För den äldsta åldersgruppen är arbetslösheten något högre år 1998 jämfört med år 1993, men lägre jämfört med år 1996. Arbetslösheten har varit lägre för kvinnor än för män under stora delar av  
 1990-talet. 
  Orsaken är att krisen i början av  
 1990-talet 
  främst drab- bade industrin, där merparten av de anställda är män. 
  
 Figur 1 
 . Antal arbetslösa personer som andel av arbetskraften, 1990- 1998 
 20,0 
 16,0  
  
 12,0  
  
 8,0 
  
 4,0 
  
 0,0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 16-24 
  år 
  
 25-29 
  år 
  
 30-54 
  år 
  
 55-64 
  år 
  
 Källa: Statistiska centralbyrån (SCB). 
  
 10  
 Arbetslösheten har sedan början av  
 1960-talet 
  varit högst för ungdomsgrup- pen. Det finns dock en tendens till att ungdomarnas arbetslöshet relativt de vuxnas har ökat över tiden (se Schröder 1995). 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 87 
  
 Arbetslösheten under  
 1990-talet 
  drabbade såväl lågutbildade som hög- utbildade. Jones m.fl. (1998) visar att arbetslösheten ökade med mellan fyra och fem gånger för de flesta utbildningsgrupperna mellan åren 1988 och 1993. Ett undantag är gruppen med gymnasial utbild- ning längre än två år där arbetslösheten var mer än sju gånger högre år 1993 än den var år 1988. En förklaring är att de yngre går längre i sko- lan och att de inte är tillräckligt konkurrenskraftiga jämfört med äldre personer som har arbetslivserfarenhet. Samtidigt är de relativa arbets- löshetsskillnaderna under  
 1990-talet 
  större mellan lågutbildade och högutbildade än de var under  
 1980-talet. 
  Det kan vara ett tecken på att de formella kvalifikationskraven för en anställning har ökat under  
 1990-talet. 
  
 Under konjunkturförsämringen i början på  
 1990-talet 
  sjönk syssel- sättningen i absoluta tal avsevärt mer än vad arbetslösheten ökade. Mellan åren 1990 och 1993 sjönk sysselsättningen med 521 000 perso- ner samtidigt som antalet arbetslösa ökade med 281 000. Sysselsätt- ningen sjönk således mer än dubbelt så mycket som arbetslösheten ökade. Under tidigare lågkonjunkturer när arbetslösheten har ökat har sysselsättningen inte minskat, vilket tyder på att en ny situation har uppstått på  
 1990-talet 
  (Jones m.fl. 1998). En förklaring till den nya situationen kan vara att sysselsättningen minskade även i den offentliga sektorn. 
 Lågkonjunkturen i början av  
 1990-talet 
  slog hårt mot de flesta nä- ringsgrenarna. Av tabell 1 framgår att sysselsättningen i absoluta tal minskade mest inom tillverkningsindustri samt handel och kommuni- kation mellan åren 1990 och 1993. Sysselsättningen minskade kraftigt även inom byggnadsverksamhet samt hälso- och sjukvård. Efter år 1993 fortsatte sysselsättningsfallet inom dessa näringsgrenar utom in- om tillverkning som noterar en ökning med 30 000 personer. Relativt sett är detta en stor ökning och endast inom finansiell verksamhet ob- serveras en större sysselsättningsökning. Sysselsättningen ökade även inom personliga tjänster samt utbildning och forskning. Däremot fort- satte den att falla inom såväl hälso- och sjukvård som offentlig verk- samhet. 
  
 88  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 1.  
 Antal sysselsatta personer inom olika näringsgrenar, 1990- 
  
 1998 
  
 ÅR 
  
 Jord- 
  
 Till- 
  
 Bygg- 
  
 Handel 
  
 Finan- 
  
 Utbild- 
  
 Hälso 
  
 Personliga 
  
 Offentlig 
  
 bruk 
  
 verk- 
  
 verk- 
  
 och 
  
 siell 
  
 ning och 
  
 och 
  
 och kul- 
  
 verksam- 
  
 skog 
  
 ning 
  
 samhet 
  
 komm- 
  
 verksam- 
  
 forsk- 
  
 sjuk- 
  
 turella 
  
 het 
  
 och 
  
 unika- 
  
 het, för- 
  
 ning 
  
 vård 
  
 tjänster 
  
 fiske 
  
 tion 
  
 etags- 
  
 tjänster 
  
 1990 
  
 154 
  
 988 
  
 323 
  
 897 
  
 392 
  
 310 
  
 884 
  
 293 
  
 240 
  
 1991 
  
 145 
  
 924 
  
 320 
  
 870 
  
 403 
  
 320 
  
 871 
  
 292 
  
 248 
  
 1992 
  
 140 
  
 839 
  
 279 
  
 840 
  
 404 
  
 317 
  
 846 
  
 293 
  
 247 
  
 1993 
  
 137 
  
 773 
  
 240 
  
 776 
  
 383 
  
 317 
  
 819 
  
 286 
  
 229 
  
 1994 
  
 136 
  
 761 
  
 225 
  
 771 
  
 396 
  
 315 
  
 818 
  
 293 
  
 212 
  
 1995 
  
 124 
  
 802 
  
 230 
  
 770 
  
 424 
  
 318 
  
 819 
  
 297 
  
 200 
  
 1996 
  
 115 
  
 809 
  
 225 
  
 762 
  
 433 
  
 315 
  
 794 
  
 300 
  
 207 
  
 1997 
  
 109 
  
 800 
  
 218 
  
 761 
  
 446 
  
 306 
  
 763 
  
 305 
  
 211 
  
 1998 
  
 102 
  
 803 
  
 220 
  
 774 
  
 466 
  
 323 
  
 770 
  
 310 
  
 208 
  
 90-93 
  
 -17 
  
 -215 
  
 -82 
  
 -121 
  
 Mcintosh 
  
 7 
  
 -65 
  
 -7 
  
 -11 
  
 93-98 
  
 -35 
  
 30 
  
 -20 
  
 -2 
  
 83 
  
 6 
  
 -49 
  
 24 
  
 -21 
  
 90-98 
  
 -52 
  
 -185 
  
 -102 
  
 -123 
  
 74 
  
 13 
  
 -114 
  
 17 
  
 -32 
  
 NOT: De tre sista raderna visar förändring i sysselsättning mellan olika tidsperioder. Källa är Statistiska centralbyrån. 
 Arbetsmarknaden har förändrats i många avseenden under  
 1990-talet. 
  Figur 2 visar andel av de sysselsatta som har fast respektive tidsbegrän- sad anställning. Det framgår att det är en nedåtgående trend i andelen som har fast anställning medan det är en uppåtgående trend i andelen med tidsbegränsad anställning. Sett över hela perioden har andelen med fast anställning minskat med nästan åtta procentenheter. Samtidigt har andelen med tidsbegränsad anställning ökat med cirka fem procenten- heter. Detta kan vara ett tecken på att anställningsformerna har föränd- rats under  
 1990-talet. 
  Men det kan också bero på att arbetsgivarna har ett starkt förhandlingsläge under lågkonjunkturer. Det kan även vara ett uttryck för att företagen är osäkra inför att fatta långsiktiga anställ- ningsbeslut under lågkonjunkturer Om det är sant borde vi förvänta oss att de fasta anställningarna ökar i takt med en förbättring av konjunk- turläget. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 89 
  
 Figur 2.  
 Antal personer med fast och tidsbegränsad anställning som andel av total sysselsättning,  
 1990-1998 
  
 85,0 
  
 16,0 
  
 12,0 
  
 80,0 
  
 Tidsbegränsad 
  
 Fast 
  
 8,0 
  
 75,0 
  
 4,0 
  
 70,0 
  
 0,0 
  
 1990 
  
 1991 
  
 1992 
  
 1993 
  
 1994 
  
 1995 
  
 1996 
  
 1997 
  
 1998 
  
 Fast anställning 
  
 Tidsbegränsad anställning 
  
 Källa: Statistiska centralbyrån (SCB) 
  
 3.4 
  
 Den passiva arbetsmarknadspolitiken 
  
 11 
  
 De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna kan delas in i två grupper: ett system för ekonomisk ersättning till de arbetslösa, ofta benämnd passiv arbetsmarknadspolitik, och åtgärder som utbildning och tillfälliga ar- beten för de arbetslösa, ofta benämnd aktiv arbetsmarknadspolitik. Det allmänna syftet med den passiva politiken är att ge ekonomisk trygghet vid arbetslöshet. I detta avsnitt presenteras utvecklingen av den passiva politiken under  
 1990-talet. 
  
 För att bli berättigad till arbetslöshetsersättning måste en person va- ra arbetslös och registrerad som arbetssökande på en arbetsförmedling. Ytterligare två villkor måste vara uppfyllda: ett medlemsvillkor och ett arbetsvillkor. År 1998 gällde att den arbetslöse måste ha varit medlem i en arbetslöshetskassa 
 12  
 i minst tolv månader (medlemsvillkoret) och arbetat minst sex månader under en period av tolv månader före ar- betslöshetsperioden (arbetsvillkoret) för att vara berättigad till ersätt- 
  
 11 
  
 Detta avsnitt bygger på Wright och Golden (1999). 
  
 12 
  
 Kassorna administreras av fackföreningarna men en person behöver inte vara medlem i en fackförening. Ungefär 97 procent av utgifterna täcks med statliga subventioner och 3 procent av medlemsavgifter. Medlemsavgiften varierar mellan kassorna men är sällan mer än 0,5 procent av månadsinkomsterna. Medlemsavgifterna utgör en större andel av utgifterna i kassor med låg arbets- 
  
 löshet än i kassor med hög arbetslöshet (SOU 1996:150). 
  
 90  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 ning. Deltagande i de flesta aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna räknas som arbete. 
 13  
 Personer som uppfyller dessa villkor och är yngre än 57 år har rätt till ersättning i högst 300 dagar. De som är 57 år eller äldre har rätt till ersättning i högst 450 dagar. Fram till år 1998 var ål- dersgränsen 55 år. 
 Arbetsvillkoret och ersättningsnivån har förändrats flera gånger Sanders  
 1990-talet. 
  Under perioden  
 1989-1993 
  krävdes det fyra månaders arbete under den tolvmånaders period som föregick arbetslöshets- perioden. År 1994 delades arbetsvillkoret upp i ett allmänt och ett sär- skilt villkor. För att uppfylla det allmänna villkoret måste individen under en period av tolv månader före arbetslösheten ha arbetat antingen 
 (i) under minst 75 timmar per månad i minst fem månader eller (ii) un- der minst 65 timmar per månad i minst tio månader. 
 Det särskilda villkoret innebar att de som inte uppfyllde kravet om arbete enligt det allmänna villkoret kunde tillgodoräkna sig tid i ar- betslivsutveckling, arbetsmarknadsutbildning, beredskapsarbete, yr- kesinriktad rehabilitering och vård av person i hemmet. Denna regel avskaffades redan år 1995 och istället återgick man i allt väsentligt till det system som gällde före år 1994. De åtgärder som gav rätt till ny ersättningsperiod under 1994 års system ger dock fortfarande rätt till en ny period. Arbetsvillkoret utökades till sex månader (70 tim- mar/månad) år 1997. Villkoret kunde även uppfyllas med 450 timmars arbete under en sammanhängande tidsperiod av sex månader. Den 1 januari år 1998 bytte ersättningssystemet namn till frivillig inkomstre- laterad försäkring, men den nya försäkringen överensstämmer i de flesta avseenden med det system som gällde före år 1998. 
 Under hela  
 1980-talet 
  och under  
 1990-talet 
  fram till år 1993 var er- sättningsgraden 90 procent av inkomsten före arbetslösheten upp till ett tak fastställt av regeringen. År 1993 sänktes ersättningsgraden till 80 procent och den 1 januari år 1996 till 70 procent. Den höjdes dock åter till 80 procent den 29 september år 1997. År 1998 uppgick ersättnings- nivån till 80 procent av inkomster före arbetslösheten. 
 Arbetslösa personer som uppfyller arbetsvillkoret i arbetslöshetsför- säkringen men inte medlemsvillkoret erhåller kontant arbetsmarknads- stöd (KAS). Personer yngre än 55 år har sedan år 1974 och fram till år 1998 kunnat erhålla ersättning i 150 dagar medan de som är äldre än 55 
  
 13  
 Före år 1985 kunde endast deltagande i beredskapsarbete användas för att uppfylla arbetsvillkoret. Från och med år 1986 kan arbetsmarknadsutbildning användas i samma syfte. Åren 1992 och 1993 introducerades åtgärderna utbild- ningsvikariat och arbetslivsutveckling som även de kan användas för att upp- fylla arbetsvillkoret. Rekryteringsstöd och  
 starta-eget-bidrag 
  är exempel på andra åtgärder som ger rätt till en ny ersättningsperiod. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 91 
  
 år har kunnat få ersättning i högst 300 dagar. Det kontanta arbetsmark- nadsstödet har varit betydligt lägre än ersättningen från en arbetslös- hetskassa, 240 kronor år 1998. Förändringarna under perioden 1990- 1998 har gällt främst ersättningsnivån som omväxlande har justerats nedåt eller uppåt. Den 1 januari år 1998 bytte ersättningssystemet namn till grundförsäkring. Ersättningen blev kvar på samma nivå, alltså be- tydligt lägre än den från den inkomstrelaterade försäkringen, men de maximala ersättningstiderna ändrades så att de blev desamma i de båda ersättningsformerna. 
 14 
  
 Enligt reglerna för arbetslöshetsersättning är ersättningsperioden begränsad till 300 eller 450 dagar beroende på ålder. Personer som närmar sig slutet på en ersättningsperiod kan dock som tidigare nämnts upparbeta rätten till en ny ersättningsperiod genom att delta i en ar- betsmarknadspolitisk åtgärd. I praktiken finns det därför inte någon begränsning för hur länge arbetslösa personer kan erhålla arbetslöshet- sersättning, det vill säga arbetslöshetsförsäkringen kan ge permanent försörjning. Troligen är det få personer som har en sådan långvarig för- sörjning, men det går inte att utesluta att möjligheten att alternera mel- lan åtgärder och arbetslöshet kan minska benägenheten att aktivt söka arbete. 
 15 
  
 I tabell 2 redovisas maximalt dagligt ersättningsbelopp från de båda ersättningssystemen samt andelen av de arbetslösa som har ersättning respektive andelen av de arbetslösa som inte har någon ersättning. Det framgår att det maximala ersättningsbeloppet från en arbetslöshetskas- sa i genomsnitt är mer än två gånger högre än ersättningen från det kontanta arbetsmarknadsstödet (KAS/grundförsäkringen). Det framgår också att andelen av de arbetslösa med ersättning från en arbetslöshets- kassa har ökat under perioden  
 1990-1998. 
  En förklaringen kan vara att den höga ersättningen jämfört med KAS/grundförsäkring har skapat incitament för medlemskap. 
 16  
 En annan förklaring är att antalet arbets- lösa kassamedlemmar har ökat över tiden. Ytterligare en förklaring kan vara att individer med en svag förankring på arbetsmarknaden har läm- nat arbetskraften under  
 1990-talet. 
  
 14 
  
 Personer som inte har rätt till ersättning från något av de båda systemen får ansöka om inkomstprövat socialbidrag. 
  
 15 
  
 Problemet har uppmärksammats i två utredningar om arbetslöshetsförsäk- ringen under  
  
 1990-talet 
  (SOU 1993:52 och SOU 1996:150). Båda utredningar- na föreslog införandet av en bortre gräns i systemet. Förslaget har inte genom- förts. Även forskare har argumenterat för behovet av kortare ersättningsperio- der (se t.ex. Jones 1997). 
  
 16 
  
 Ersättningsnivåer påverkar individerna i flera avseenden. Frazier m.fl. (1999) visar t.ex. att lägre ersättningsnivåer ökar benägenheten att lämna ar- betslösheten för arbete. Se även diskussion i Jones (1999). 
  
 92  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 2.  
 Arbetslöshetsersättning, kontantstöd (KAS) och andel av de arbetslösa med ersättning samt andel av de arbetslösa utan ersättning från något av systemen,  
 1990-1998 
  
 Ersättningssystem och maximal 
  
 Andel av de arbetslösa med 
  
 ersättning 
  
 respektive utan ersättning 
  
 År 
  
 arbetslös- 
  
 KAS (grund- 
  
 med arbets- 
  
 med KAS (grund- 
  
 utan 
  
 hetskassa 
  
 försäkring) 
  
 löshetskassa 
  
 försäkring) 
  
 ersättning 
  
 1990 
  
 495 
  
 174 
  
 63 
  
 8 
  
 29 
  
 1991 
  
 543 
  
 191 
  
 62 
  
 12 
  
 26 
  
 1992 
  
 564 
  
 198 
  
 67 
  
 12 
  
 21 
  
 1993 
  
 581 
  
 204 
  
 66 
  
 11 
  
 23 
  
 1994 
  
 564 
  
 245 
  
 67 
  
 10 
  
 23 
  
 1995 
  
 564 
  
 245 
  
 68 
  
 7 
  
 25 
  
 1996 
  
 564 
  
 230 
  
 71 
  
 8 
  
 21 
  
 1997 
  
 572 
  
 230 
  
 71 
  
 7 
  
 22 
  
 1998 
  
 580 
  
 240 
  
 72 
  
 8 
  
 20 
  
 Källor: Frazier (1996) för ersättningsnivåer, SOU 1996:150 för andel av de arbetslösa med respektive utan arbetslöshetsersättning för perioden  
 1990-1995 
  och Arbetsmarknadsstyrelsens statistiktjänst för perioden  
 1996-1998. 
  Åren 1993 och 1997 ändrades ersättningen två gånger. I tabellen redovisas de genomsnittliga beloppen. 
 Andelen av de arbetslösa som inte har rätt till någon ersättning har minskat med nästan tio procentenheter över tidsperioden. Fortfarande har dock närmare 30 procent av de arbetslösa inte rätt till kompensation från den inkomstrelaterade arbetslöshetsförsäkringen och ungefär 20 procent varken från denna eller grundförsäkringen. 
 Den passiva arbetsmarknadspolitiken är sammankopplad med den aktiva politiken genom att personer som är på väg att utförsäkras kan upparbeta rätten till en ny period med arbetslöshetsersättning genom att delta i en aktiv åtgärd. 
 17  
 De är också sammankopplade på så sätt att en arbetslös som inte accepterar ett erbjudande om att delta i en aktiv ar- betsmarknadspolitisk åtgärd kan förlora sin rätt till arbetslöshetsersätt- ning. Det är svårt att säga hur ofta denna möjlighet utnyttjas i prakti- Pitts. Även arbetslösa som vid upprepade tillfällen avböjer erbjudande om arbete kan bli av med sin arbetslöshetsersättning. Preliminära re- sultat som presenteras i Chandler (1999) tyder dock på att de flesta ar- betsförmedlarna skulle anmäla en person som vid upprepade tillfällen avböjer anvisning om lämpligt arbete. 
 18 
  
 I termer av utgifter för arbetsmarknadspolitiken har den passiva po- litiken ökat i betydelse under  
 1990-talet. 
  År 1990 gick ungefär 34 pro- cent av utgifterna för arbetsmarknadspolitiken till passiva åtgärder (se 
  
 17 
  
 Detta innebär att det finns ekonomiska incitament att delta i aktiva arbets- marknadspolitiska åtgärder. Se Regnér (1997) för diskussioner om dessa inci- tament i samband med arbetsmarknadsutbildning. 
  
 18 
  
 Data består av svar på enkäter från cirka 600 arbetsförmedlare. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 93 
  
 tabell A2 i bilaga A). År 1998 uppgick andelen till nästan 60 procent, vilket motsvarar cirka 35 miljarder kronor. 
  
 3.5 
  
 Den aktiva arbetsmarknadspolitiken 
  
 De aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna betraktas tillsammans med de offentliga arbetsförmedlingarna 
 19  
 som kärnan i den svenska modellen för arbetsmarknadspolitik. Politiken har flera långsiktiga mål. Ett mål är att motverka den arbetslöshet som uppstår på grund av till- fälliga obalanser på arbetsmarknaden – det stabiliseringspolitiska må- let. Ett andra mål är att i olika avseenden förbättra svaga gruppers ställning på arbetsmarknaden – det fördelningspolitiska målet. Ett tredje mål är att påverka arbetsmarknaden så att resurserna används mer effektivt – det allokeringspolitiska målet. 
 20  
 Ett sätt att främja detta tredje mål är att påverka personer att mer aktivt söka arbete. Det rik- stäckande nätet av arbetsförmedlingar tillhandahåller information om tillgängliga vakanser i alla län och har personal som ger yrkes- och stu- dievägledning. Allokeringen kan också påverkas genom att förbättra matchningen mellan de arbetssökande och de lediga platserna på ar- betsmarknaden. Det betyder bland annat att åtgärderna skall anpassa de arbetslösas kvalifikationer till vad som krävs för de arbeten som är till- gängliga samt påverka de arbetslösa att söka arbete mer effektivt och aktivt. 
 Dessa långsiktiga mål kan ses som en programförklaring för den aktiva delen av politiken. I praktiken finns det en mängd olika såväl allmänna som specifika mål som varierar både över tiden och mellan åtgärder. Denna variation framgår tydligt av den sammanställning som har gjorts av Bergskog (1998). Där görs en uppdelning av arbetsmark- nadspolitikens uppgift, effektmål för Arbetsmarknadsverket och åt- gärdsspecifika mål som tillsammans lägger fast 46 olika mål för politi- ken år 1998. En del av målen är allmänt formulerade som t.ex. att bidra till trygghet för arbetstagarna vid omställningssituationer, främja till- växt och sysselsättning samt att motverka inflationsdrivande flaskhal- sar. Andra är specifika, som t.ex. att antalet långtidsarbetslösa skall 
  
 19 
  
 Arbetsförmedlingarnas roll och betydelse diskuteras inte i denna rapport. Se t.ex. Williams och Woods (1995, 1997) och Parks och Hill (1998) för studier av förmedlingarna. 
  
 20 
  
 Målen för den moderna arbetsmarknadspolitiken har sin teoretiska grund i  
  
 Jones 
  modell för ekonomisk politik och lönebildning. Se t.ex., Carrillo (1991) och Bowers (1996) för diskussioner om målen med politiken. Även AMS gör liknande tolkningar av de långsiktiga målen (se t.ex. Arbets- marknadsstyrelsen 1991, 1995) 
  
 94  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 vara mindre än 73 000, minst 24 000 personer i genomsnitt per månad av deltagarna i de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna skall vara ar- betshandikappade eller att lämpliga sökanden skall anvisas till minst 90 procent av platserna som anmäls till den offentliga arbetsförmedlingen. 
  
 I början av  
  
 1990-talet 
  
  fanns det tre aktiva åtgärder som var tillgäng- liga för arbetslösa vuxna personer  
 arbetsmarknadsutbildning, bered- skapsarbete  
 och  
 rekryteringsstöd  
 (se tabell 3). Arbetsmarknadsutbild- ning erbjuds personer som behöver förbättra sin kompetens eller byta till ett nytt yrke. Personer kan delta i såväl yrkesförberedande som yr- kesinriktad utbildning. Deltagare får utbildningsbidrag och nivån på bidraget beror av medlemskap i arbetslöshetskassa och familjeförhål- lande. Deltagarna kan också få resebidrag och bidrag för boende om de måste flytta till utbildningsorten. I vissa avseenden är det ekonomiskt mer fördelaktigt att delta i arbetsmarknadsutbildning än i reguljär ut- bildning eller likvärdig utbildning som arrangeras inom ramen för det s.k kunskapslyftet. 
  
 21  
  
 Mätt i antal deltagare har arbetsmarknadsutbild- ning varit den viktigaste åtgärden under  
  
 1990-talet. 
  
  Åtgärden kan an- vändas för att upparbeta rätten till en ny period med arbetslöshetser- sättning. 
  
 Beredskapsarbete som upphörde år 1997, gav arbetslösa personer tidsbegränsad sysselsättning  
 (6-12 
  månader) i verksamhet som finansi- erades av den offentliga sektorn. Deltagarna skulle vara äldre än 25 år och de fick lön enligt gällande kollektivavtal på den vanliga arbets- marknaden. Beredskapsarbete har traditionellt omfattat infrastrukturin- vesteringar och erbjudits till män. Under senare decennier har åtgärden i större utsträckning inriktats mot hälso- och sjukvårdssektorn (Chandler och Beck 1995) och en betydande andel av dem som pla- ceras i beredskapsarbete är kvinnor. Åtgärden ersattes av individuellt anställningsstöd år 1998. Precis som beredskapsarbete kan anställ- ningsstöd användas för att upparbeta en ny period med arbetslöshetser- sättning. 
 Rekryteringsstöd är den tredje åtgärden som fanns i början av 1990- talet. Åtgärden innebar subventionerad sysselsättning i privat och of- fentlig sektor. Subventionsgraden varierade mellan 50 och 70 procent av den totala lönesumman och arbetsgivarna kunde erhålla subventio- nen mellan sex och tolv månader beroende på individens egenskaper. Rekryteringsstödet försvann år 1998 och ersattes av individuellt an- ställningsstöd. 
  
 21  
 Kunskapslyftet är en tillfällig utbildningssatsning i syfte att höja befolkning- ens grundläggande utbildningsnivå. Målgrupperna är vuxna arbetslösa som saknar treårig gymnasiekompetens och anställda med låg utbildning. Verksam- heten skall pågå till år 2002. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 95 
  
 Nya åtgärder har introducerats successivt under hela  
 1990-talet. 
  Ta- bell 3 ger en översikt av denna utveckling. 
 22  
 År 1992 introducerades utbildningsvikariat som innebär att arbetslösa personer ersätter redan anställda som deltar i utbildning på heltid. Deltagare väljs av arbets- förmedlingen och företagen får göra vissa skatteavdrag för anställning- en samtidigt som de kan göra avdrag för utbildningskostnaderna för den anställde som deltar i utbildning. Åtgärden kom aldrig upp i några större volymer och ersattes av kombinationen utbildningsstöd och an- ställningsstöd år 1998 (se tabell 3). 
 År 1993 tillkom arbetslivsutveckling för att förstärka arbetslinjen, öka möjligheterna till återinträde på arbetsmarknaden och förhindra utförsäkring. Arbetslösa personer med rätt till arbetslöshetsersättning anställs för att genomföra projekt som inte är en del av den vanliga verksamheten i företaget. 
 23  
 Projektet skall pågå i högst sex månader och deltagarna får arbetslöshetsersättning under projektperioden (projektarbete med arbetslöshetsersättning som introducerades år 1998 är utformad på samma sätt). Åtgärden kan användas till att upparbeta rätten till en ny period med arbetslöshetsersättning. Av tabell 3 framgår att antalet deltagare har varit högt ända sedan åtgärden introducerades. Som mest deltog nästan 52 000 personer. Åren 1996 och 1997 var ar- betslivsutveckling den största åtgärden. Notera även att antalet deltaga- re ökade mycket snabbt när åtgärden introducerades. En tolkning av den snabba ökningen är att många personer riskerade utförsäkring. En annan tolkning är att det fanns ett uppdämt efterfrågebehov som orga- nisationer tog möjligheten att eliminera med statliga medel. 
 24 
  
 22 
  
 Tabell A1 i bilaga A innehåller en översikt av några åtgärder som finns idag och som har funnits under delar eller hela perioden  
  
 1990-1998. 
  Se AMS (1999) för en utmärkt beskrivning av dem som fanns år 1998. 
  
 23 
  
 Arbetsförmedlingarna behöver inte kontrollera om projekten är en del av den vanliga verksamheten. 
  
 24 
  
 Vanliga områden för projektverksamhet år 1998 var reparations och under- hållsarbeten, skogs och landskapsvård, information i olika frågor till skolor, föreningar och arbetsplatser samt uppsökande verksamhet/socialt arbete (AMS 1999). 
  
 96  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 3 
 . Antal deltagare i aktiva arbetsmarknadspolitiska 
  
 åtgärder, 
  
 1  
 000-tal, 
 1990-1998 
  
 År 
  
 Arbets- 
  
 Jones 
  
 Handi- 
  
 marknads- 
  
 skaps- 
  
 kapp 
  
 utbildning 
  
 arbete 
  
 åtgärder 
  
 Rekryter- Ungdoms 
  
 Utbild- 
  
 Arbetslivs- Datortek 
  
 ingsstöd åtgärder 
  
 nings- 
  
 utveckling 
  
 vikariat 
  
 1990 
  
 38,6 
  
 8,1 
  
 87,7 
  
 2,3 
  
 4,8 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1991 
  
 58,6 
  
 10,8 
  
 86 
  
 4,8 
  
 13,2 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1992 
  
 86,3 
  
 15,8 
  
 84,8 
  
 13,5 
  
 34,6 
  
 8,3 
  
 - 
  
 - 
  
 1993 
  
 53,2 
  
 14 
  
 84 
  
 9,2 
  
 67,7 
  
 9,8 
  
 35,1 
  
 - 
  
 1994 
  
 59,5 
  
 16,7 
  
 87,2 
  
 25,5 
  
 56,9 
  
 12,7 
  
 44,5 
  
 - 
  
 1995 
  
 54,6 
  
 14,5 
  
 92 
  
 21,0 
  
 20,4 
  
 11,2 
  
 41,3 
  
 5,9 
  
 1996 
  
 45,6 
  
 8,3 
  
 85,9 
  
 12,3 
  
 - 
  
 9,8 
  
 52,3 
  
 11,9 
  
 1997 
  
 36,9 
  
 7,1 
  
 85,2 
  
 3,7 
  
 - 
  
 3,5 
  
 52,5 
  
 14,0 
  
 1998 
  
 41,9 
  
 - 
  
 89,6 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 38,9 
  
 11,5 
  
 Arbets- 
  
 Starta 
  
 Komm- 
  
 Offentligt 
  
 Individ- 
  
 Resurs- 
  
 Projekt- 
  
 IT- 
  
 plats- 
  
 eget 
  
 unala 
  
 tillfälligt 
  
 uellt 
  
 arbete i 
  
 arbete 
  
 satsning 
  
 introduk- 
  
 program 
  
 arbete 
  
 anställ- 
  
 offentlig 
  
 med akassa 
  
 tion 
  
 för ung- 
  
 (OTA) 
  
 ningsstöd 
  
 verk- 
  
 domar 
  
 samhet 
  
 1990 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1991 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1992 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1993 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1994 
  
 - 
  
 10,2 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1995 
  
 21,5 
  
 10,1 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1996 
  
 32,4 
  
 10,3 
  
 12,6 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1997 
  
 34,3 
  
 12,3 
  
 14,2 
  
 5,4 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 1998 
  
 19,4 
  
 12,5 
  
 12,2 
  
 7,8 
  
 10,6 
  
 4,1 
  
 0,3 
  
 0,7 
  
 NOT: Ungdomsåtgärder inkluderar särskilda och avtalade inskolningsplatser. Handikappåtgärder inkluderar samhall, lönebidrag, arbetsmarknadsinstituten och offentligt skyddat arbete. Arbetsplatsin- troduktion ersatte akademikerpraktik, invandrarpraktik och ungdomsintroduktion från den 1 juli 1995. Källa: AMS statistiktjänst. 
 Arbetsplatsintroduktion tillkom år 1995 och ersatte åtgärderna akade- mikerpraktik, invandrarpraktik och ungdomsintroduktion. Åtgärden liknar i vissa avseenden arbetslivsutvecklingen. Skillnaden är att före- taget i det här fallet måste betala ett finansieringsbidrag om 1 000- 3 000 kronor per deltagare och månad beroende på individens egenska- per. Antalet deltagare har varierat mellan 19 000 och 34 000 sedan åt- gärden introducerades. 
 Under andra hälften av  
 1990-talet 
  har det även tillkommit en del nya åtgärder som har en utbildningsprofil. En åtgärd är de s.k. datorteken som skall ge utbildning i IT och olika datorprogram på halvtid, medan 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 97 
  
 resterande tid skall ägnas åt arbetsmarknadsinriktade projekt. En annan och mer kvalificerad åtgärd är det s.k  
 SWIT-projektet 
  eller den natio- nella  
 IT-satsningen 
  som erbjuder avancerad arbetsmarknadsutbildning för bristyrken inom IT branschen. År 1998 deltog 12 200 personer i dessa åtgärder. 
 Starta eget, offentligt tillfälligt arbete och kommunala program för ungdomar  
 är tre andra åtgärder som har tillkommit under senare delen av  
  
 1990-talet. 
  
  Den förstnämnda åtgärden ger stöd till personer som vill starta egen verksamhet. Den andra åtgärden innebär att långtidsarbets- lösa som är äldre än 55 år kan utföra arbeten i offentlig sektor med ar- betslöshetsersättning. Det vill säga den offentliga sektorn har möjlighet att genom arbetsmarknadspolitiken anställa billig tillfällig arbetskraft. Det kommunala ansvaret slutligen innebär att kommunerna skall ordna praktik eller sysselsättning för ungdomar i åldrarna  
  
 20-24 
  
  år. 
  
 Av tabell 3 framgår att arbetsmarknadsutbildningen har varit den största enskilda åtgärden tillgänglig för alla arbetslösa personer sett över hela perioden. 
 25  
 Mätt som andel av de arbetslösa har åtgärden minskat i betydelse. År 1990 deltog cirka 51 procent av de arbetslösa i arbetsmarknadsutbildning. Andelen har minskat till 15 procent år 1998 (som andel av arbetskraften uppgick antal deltagare till cirka 0,9 pro- cent år 1990 och 1,0 procent år 1998). Nya åtgärder har tillkommit och spridningen mellan olika åtgärder är avsevärt större år 1998 än den var år 1990. Till exempel deltog 14 procent av de arbetslösa i arbetslivsut- veckling år 1998 och sju procent i arbetsplatsintroduktion. Drygt elva procent av de arbetslösa (0,7 procent av arbetskraften) hade starta eget bidrag, deltog i datautbildningarna vid datorteken eller hade ett offent- ligt tillfälligt arbete. Dessa åtgärder existerade inte under de värsta låg- konjunkturåren i början av  
 1990-talet. 
  Det ser således ut som om ar- betsförmedlingarnas möjligheter att utforma individuella lösningar har ökat under  
 1990-talet. 
 26 
  
 25 
  
 Volymmässigt är handikappåtgärderna störst, men dessa är tillgängliga en- dast för personer med olika handikapp. Trots att volymerna har varit höga un- der mycket lång tid finns det ytterst få systematiska utvärderingar av åtgärder- nas effekter (se  
  
 Skogman-Thoursie 
  1999). Utgifterna för de särskilda handi- kappåtgärderna uppgick till cirka sex miljarder kronor år 1998. Utgifterna vara lika höga år 1990. 
  
 26 
  
 Utgifterna för de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna har ökat från nio miljarder år 1990 till cirka 21 miljarder år 1998 (se tabell A2 i bilaga A). 
  
 98  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 3.6 
  
 Annan arbetsmarknadspolitik 
  
 Det finns ett antal andra individinriktade aktiva arbetsmarknadspolitis- ka åtgärder. En åtgärd är flyttningsbidrag som syftar till att underlätta rörligheten mellan olika regioner. Flyttningsbidrag består av fyra olika bidrag. Respenning ger rätt till ersättning för resa till anställningsinter- vju, tillträdesresa och hushållsmedlemmars flyttning till anställnings- eller utbildningsorten. Ersättning ges även till bohagstransport om an- ställningen avser minst sex månader eller för arbetsmarknadsutbildning på annan ort om individen har fått bostad på utbildningsorten. Start- hjälp om 10 000 kronor (år 1998) lämnas till arbetslösa personer som har fått arbete genom en offentlig arbetsförmedling och på en ort till vilken det är för långt att dagpendla. Bidraget skall återbetalas om ar- betstagaren är orsak till att anställningen upphör inom tolv månader. Medflyttandebidrag får lämnas till arbetsgivaren om denne anställer en familjemedlem som flyttar med en arbetstagare som tillträder en an- ställning på annan ort. Bidraget förutsätter dock att familjemedlemmen inte kan få arbete utan bidraget samt att arbetsplatsen är belägen i Värmlands, Dalarnas, Gävleborgs, Västernorrlands, Jämtlands, Väster- bottens, eller Norrbottens län samt i vissa kommuner i Älvsborgs, Västmanlands och Örebro län. Vidare krävs det att arbetet varar i minst sex månader och har förmedlats av arbetsförmedlingen. Slutligen läm- nas pendlingsstöd om högst 1 200 kronor i månaden till personer som tar ett arbete som kräver långa pendlingsresor. 
 Personer som måste flytta till ett arbete kan även få hjälp med att avyttra en egnahemsfastighet eller bostadsrätt om den är belägen i Västernorrlands, Jämtlands, Västerbottens eller Norrbottens län. Kravet är att en person inte kan få arbete i eller nära bostadsorten i sådan om- fattning att hushållets försörjning är tryggad och att hushållet p g a detta måste flytta till annan del av landet samt att ägaren inte kan sälja bostadsrätten eller fastigheten. 
 Den individinriktade aktiva politiken består av många olika åtgär- der. Antalet har dessutom ökat under de senaste åtta åren. Arbetsmark- nadspolitiken har förändrats även i andra avseenden. En intressant trend är att politiken har decentraliserats successivt under  
 1990-talet. 
  År 1996 fick kommunerna stort inflytande över de s.k. arbetsförmed- lingsnämnderna genom att kommunerna fick rätt att utse en majoritet av ledamöterna. Nämnderna utformar den arbetsmarknadspolitiska verksamheten lokalt (kommun eller stadsdelsnämnd). I nämnden ingår företrädare från länsarbetsnämnden, arbetsförmedlingen, kommunen, näringslivet och arbetstagarorganisationerna. Tanken med stark kom- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 99 
  
 munal förankring är att skapa ett ökat lokalt inflytande över och ansvar för politiken. 
 27 
  
 Kommunerna har numera även ansvar för vissa arbetsmarknadspo- litiska åtgärder. År 1995 övergick det politiska ansvaret för ungdomar under 20 år från stat till kommun. 
 28  
 Kommunerna får bidrag för att an- ordna praktik eller annan verksamhet på heltid för arbetslösa ungdomar som inte går någon utbildning till och med den 30 juni det år de fyller 20 år. Ungdomarna skall vara registrerade på en arbetsförmedling och erbjudas en åtgärd inom 100 dagar efter tidpunkten för registrering på en förmedling. Åtgärden kan arrangeras i såväl privat som offentlig regi, men de flesta ungdomarna arbetar i den offentliga sektorn. 
 År 1997 flyttades även ansvaret för ungdomar mellan 20 och 24 år över till kommunerna. Genom införandet av den så kallade utveck- lingsgarantin skall kommunen sysselsätta arbetslösa ungdomar som inte har fått ett arbete, en reguljär utbildning eller en arbetsmarknads- politisk åtgärd under en period av 90 dagar. Sysselsättningen avser heltid och den skall stärka deltagarens möjligheter att komma in på ar- betsmarknaden eller på fortsatt utbildning. Åtgärden kan omfatta såväl praktik som utbildning. 
 Idén med en decentraliserad arbetsmarknadspolitik har förstärkts under senare hälften av  
 1990-talet. 
  Det märks tydligt genom den för- söksverksamhet som regeringen initierade år 1998. Då fattades beslutet att fem län (Dalarna, Gävleborg, Jämtland, Skåne och Värmland) under en period av nästan två år skulle utgöra försöksområden med en friare användning av vissa arbetsmarknadspolitiska medel. Försöksverksam- heten innebär att länen dels kan utnyttja anslaget för arbetsmarknads- politiska åtgärder utan att följa volymmålet, 
 29  
 dels får använda nästan 20 procent av det totala anslaget för arbetsmarknadspolitiska medel till otraditionella insatser. Länen får dessutom fatta beslut om aktivare an- vändning av arbetslöshetsersättning. Åtgärden innebär att arbetslösa personer som har rätt till ersättning från en arbetslöshetskassa eller kontant arbetsmarknadsstöd kan arbeta i projekt som initieras av läns- 
  
 27 
  
 Kommunerna har således stort inflytande över arbetsförmedlingens verksam- het. Det kan skapa konflikter, i synnerhet om kommunerna ser till skattebasen och arbetsförmedlingen på de nationella målen med politiken. Resultat som presenteras i Fischer (1999) tyder på att det finns en sådan konflikt. 
  
 28 
  
 Kommunerna har även ansvaret för nyanlända invandrare. 
  
 29 
  
 Volymmålet upphörde att gälla även för län som inte var del av försöksverk- samheten den 1 januari år 1999, det vill säga under pågående försöksperiod. 
  
 100  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 arbetsnämnder eller kommuner. Det övergripande målet med försöks- verksamheten är att öka sysselsättningen i länen. 
 30 
  
 Förutsättningarna för arbetsmarknadspolitiken har också påverkats av inträdet i den europeiska unionen (EU). De övergripande målen om offentlig upphandling gäller även för arbetsmarknadspolitiken. Det in- nebär bl.a. att arbetsmarknadsutbildning upphandlas hos den anordnare som i konkurrens med andra ger det mest fördelaktiga anbudet. Detta kan leda till en mer kostnadseffektiv upphandling men också till en viss tidsfördröjning i implementeringen av politiken. 
 Arbetsmarknadspolitiken har fått nya möjligheter till försöksverk- samhet genom EU:s s.k. strukturfonder. Dessa utgör cirka en tredjedel av EU:s budget och anslagen fördelas i syfte att minska de regionala skillnaderna i Europa och stärka den ekonomiska och sociala samman- hållningen inom EU. Ett av strukturfondens verksamhetsmål (mål 3) är att bekämpa långtidsarbetslöshet samt underlätta för ungdomar och personer som riskerar utslagning att komma in på arbetsmarknaden. Verksamheten inom mål 3 bedrivs i projektform, dvs. under en viss begränsad tid och samtliga projekt utvärderas efter projektperiodens utgång. 
 31  
 Mål 3 - stödet riktar sig till företag, myndigheter och organi- sationer som vill driva utvecklingsprojekt för att bekämpa arbetslöshet. Projekten måste vara riktade mot långtidsarbetslösa, arbetslösa ungdo- mar mellan 17 och 24 år, arbetshandikappade eller invandrare i Stock- holm, Göteborg och Malmö. 
 32  
 Den övergripande målsättningen är att hitta nya åtgärder som kan integreras i den vanliga arbetsmarknadspo- litiska verksamheten. 
 Under  
 1990-talet 
  har AMS även fått större möjligheter att finansiera ny verksamhet genom ersättning med otraditionella medel. Denna bud- getpost infördes för första gången år 1993 för att bekosta otraditionella insatser som motiveras av arbetsmarknadsskäl, men som inte ryms in- om ordinarie verksamhet. Invandrare, ungdomar och arbetslösa kvinnor som berörs av strukturförändringar inom offentlig sektor utgör priorite- rade grupper. Åtgärderna skall även riktas mot kommunanställda som har låg utbildning. Enligt Bergskog (1998) användes anslaget år 1997 till nya projekt, finansiering av löner för programansvariga vid datorte- Pitts och resekostnader inklusive logi för deltagare i vissa åtgärder. 
  
 30 
  
 Se Powell och Wright (1999) för en genomgång av den försöksverksamhet som har initieras i länen och diskussion om fördelar och nackdelar med en de- centraliserad arbetsmarknadspolitik. 
  
 31 
  
 Se http://www.amv.se/euinfo/ för utmärkt information om mål 3 och exempel på projekt. 
  
 32 
  
 Invandrare i andra delar av landet kan delta i projekt om de ingår i någon av de andra målgrupperna. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 101 
  
 Sammantaget pekar diskussionen i detta avsnitt på två nya trender i politiken under  
 1990-talet. 
  För det första har utrymmet för arbetsmark- nadspolitisk försöksverksamhet ökat och för det andra tycks ansvaret för politiken i allt större utsträckning ha flyttats över på kommunerna. 
  
 3.7 
  
 Utvärdering av arbetsmarknadspolitiska åtgärder 
  
 33 
  
 Arbetsmarknadspolitiken är utformad för att påverka såväl den enskilde individen som samhället i dess helhet. Därför finns det många tänkbara frågeställningar för en utvärderingsstudie. En central fråga är vilka ef- fekter en åtgärd har på dem som har deltagit. Svaret ger kunskap om de direkta effekterna av en åtgärd. 
 34  
 Subtraheras kostnaderna för deltagan- de från de direkta effekterna erhålls nettointäkterna av åtgärden. En annan viktig fråga är vilka effekter en åtgärd har på de som inte deltar. Detta ger de indirekta effekterna som tillsammans med de direkta ef- fekterna utgör åtgärdens totala effekter. 
 Det finns olika utvärderingsansatser som har olika eller överlappan- de syften. Väldigt schematiskt kan ansatserna delas in i den makroeko- nomiska ansatsen och den mikroekonomiska. Med den förstnämnda ansatsen går det att ur ett teoretiskt perspektiv skilja mellan aggregera- de direkta och indirekta effekter. 
 35  
 Teoretiskt tänker vi oss följande mekanism. Antag till exempel att regeringen ökar volymerna av ar- betsmarknadspolitiska åtgärder. Eftersom personer lämnar arbetslös- heten för åtgärderna minskar den aggregerade arbetslösheten med det antal personer som går in i åtgärderna. Denna minskning av arbetslös- heten utgör åtgärdernas direkta effekter. 
 Teoretiskt kan satsningarna ge upphov även till olika typer av indi- rekta effekter. Det finns en indirekt undanträngningseffekt om åtgär- derna påverkar lönebildningen. Enligt den teoretiska modellen är åt- gärderna alternativ till arbetslöshet, vilket innebär att de minskar kost- naderna av att vara arbetslös. Det kan i sin tur medföra att arbetstagar- na ställer högre lönekrav, eftersom de vet att det finns goda alternativ 
  
 33 
  
 Utvärderingsforskningen brottas med många metodologiska problem. I detta avsnitt ges en begränsad bild av problemen och några av de resultat som har genererats med olika metoder. Se t.ex. Bowers (1996), Chandler (1996) och Wright (1997) för diskussioner av olika metodproblem. 
  
 34 
  
 En effekt innebär att det finns ett entydigt samband mellan en åtgärd och ett utfallsmått som t.ex. sysselsättning. 
  
 35 
  
 Se Calmfors (1996) och Chandler (1996) för lättillgängliga diskussioner om de teoretiska utgångspunkterna. 
  
 102  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 till arbetslöshet. Lön är en kostnad för företaget och om den stiger är det risk för personalnedskärningar, dvs. reguljär sysselsättning minskar på grund av löneökningarna. Detta är åtgärdens indirekta undanträng- ningseffekt. Men en åtgärd kan även ge upphov till direkta undanträng- ningseffekter. Sådana effekter uppkommer om en arbetslös person som anställs med till exempel anställningsstöd ersätter en person som an- nars skulle ha blivit anställd. I båda fallen kan arbetsmarknadspolitiska åtgärder ha negativa effekter på reguljär sysselsättning. 
 Den mikroekonomiska ansatsen försöker identifiera vilka effekter en åtgärd har på dem som har deltagit. Det finns olika teorier och me- kanismer som tillsammans bildar en teoretisk referensram för ansatsen. En teori är humankapitalteorin som säger att det finns ett samband mellan utbildning, produktivitet och löner. En person med hög utbild- ning erhåller högre lön än en person med låg utbildning (utbildning höjer produktivitet som påverkar lönen). Det innebär att arbetslösa per- soner som höjer sin kompetens genom att delta i en åtgärd med stort utbildningsinnehåll bör erhålla högre inkomster efter utbildningen än arbetslösa personer som inte deltar i programmet. 
 En annan utgångspunkt är att arbetslöshet kan ha negativa effekter för individens välfärd och att effekterna kan öka ju längre individen är arbetslös. Vid långvarig arbetslöshet förlorar individen möjligheterna att upprätthålla och förbättra sin kompetens. Samtidigt kan arbetskapa- citet och arbetslivserfarenhet minska under perioder av arbetslöshet. Detta kan i sin tur medföra inkomstförluster och minskade möjligheter på arbetsmarknaden, vilket i förlängningen även kan ge upphov till häl- soproblem. En arbetsmarknadspolitisk åtgärd kan i det här fallet för- bättra individens kompetens och stärka den långtidsarbetslöses själv- förtroende. 
 Långvarig arbetslöshet kan även påverka sökbeteende. Har indivi- derna sökt många jobb utan framgång är det möjligt att sökintensiteten minskar efter en viss tid i arbetslöshet. Individernas sökbeteende på- verkas också av deras reservationslön, den lägsta lön som de kräver för att acceptera ett jobberbjudande. Teoretiskt gäller att en hög reserva- tionslön minskar sannolikheten att finna och acceptera ett arbete. 
 36  
 En effektiv arbetsmarknadsutbildning kan påverkar reservationslönen upp- åt, vilket i sin tur kan medföra att det kan ta längre tid för de utbildade än för de öppet arbetslösa att hitta ett arbete. 
 Även arbetsgivarnas inställning kan påverkas av individens erfaren- het av arbetslöshet och arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Anställnings- 
  
 36  
 Nivån på arbetslöshetsersättningen och den tid som individen uppbär ersätt- ning påverkar reservationslönen. Hög ersättning och lång ersättningsperiod kan medföra låg sökintensitet och höga krav på ett potentiellt arbete. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 103 
  
 processer är förenade med kostnader och därför är det möjligt att ar- betsgivare använder den arbetssökandes tid i arbetslöshet eller i åtgärd som indikatorer för den sökandes produktivitet. Av det skälet kan ar- betsgivare välja att inte anställa en långtidsarbetslös person (eller en person som har deltagit i många åtgärder) oavsett personens faktiska produktivitet. 
 Den huvudsakliga politiska målsättning med arbetsmarknadspolitis- ka åtgärder är att förbättra deltagarnas kompetens och öka deras relati- va konkurrensförmåga på arbetsmarknaden. För att motivera att stora resurser används för olika åtgärder bör det därför finnas empiriskt stöd för att åtgärderna verkligen förstärker deltagarens ställning och konkur- rensförmåga på arbetsmarknaden. Således bör sannolikheten att få ar- bete i frånvaro av en åtgärd minska med tid i öppen arbetslöshet. Det innebär också att en åtgärd bör förbättra deltagarnas chanser att få ar- bete jämfört med att vara öppet arbetslös. Samtidigt bör åtgärderna till- föra deltagarna något utöver temporärt kontantstöd. 
 37  
 Sammantaget innebär detta att deltagare bör få en bättre inkomstutveckling över tiden än  
 icke-deltagare 
  som har varit öppet arbetslösa. Vidare borde möjlig- heterna att få ett arbete öka genom att delta i en arbetsmarknadspolitisk åtgärd jämfört med att vara öppet arbetslös. 
  
 3.7.1 
  
 Några resultat från makrostudier 
  
 Det finns ett antal studier som har försökt kartlägga om arbetsmark- nadspolitiska åtgärder tränger undan reguljär sysselsättning. 
 38  
 Av nyli- gen genomförda kartläggningar av studierna framgår att åtgärderna ger upphov till betydande direkta undanträngningseffekter (t.ex. Ackum- Agell 1999, Dahlberg  Forslund 1999, Forslund 1996). Såväl studier som baseras på data från  
 1960-och 
 1970-talen 
  som de som utnyttjar data från  
 1980-och 
 1990-talen 
  finner att åtgärder som erbjuder subven- tionerad sysselsättning tränger undan reguljär sysselsättning. Däremot tycks inte arbetsmarknadsutbildning ge upphov till sådana effekter. 
 En annan fråga som har diskuteras flitigt i Sverige är om åtgärderna påverkar lönebildningen, dvs. ger upphov till indirekta undanträng- ningseffekter. Ett flertal studier visar att åtgärderna har mindre åter- hållande effekt på lönebildningen än öppen arbetslöshet. Resultaten 
  
 37 
  
 Annars skulle det vara samhällsekonomiskt mer effektivt att ge de arbetslösa generös arbetslöshetsersättning. 
  
 38 
  
 Det finns även studier som har undersökt om politiken påverkar arbetskrafts- deltagande och matchningen mellan utbudet av och efterfrågan på arbetskraft. Se Bowers (1996) för en diskussion av dessa studier. Se även  
  
 Freeman 
  (1999). 
  
 104  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 tycks dock främst gälla beredskapsarbete, medan arbetsmarknadsut- bildning liksom arbetslöshet verkar lönedämpande. Men osäkerheten är stor och det går att finna studier som pekar på att arbetsmarknadspoli- tiska åtgärder inte har haft någon löneduppdrivande effekt (Zetterberg 1996). 
 Det bör betonas att det i praktiken är svårt att beräkna indirekta ef- fekter av en åtgärd. Problemen är av statistiskt natur och kan jämföras med problemet att skatta efterfråge- och utbudskurva för en marknad utifrån observationer enbart på pris och kvantitet. 
 39  
 Utan specifika an- taganden är det omöjligt att avgöra om det är efterfråge- eller utbuds- funktionen som har estimerats. Ett annat problem är att det är svårt att fastställa vad som är åtgärdens effekt och vad som kan vara en naturlig reaktion på stigande arbetslöshet. Om till exempel arbetslösheten stiger eller sysselsättningen faller kan regeringen öka åtgärdsvolymen vilket reducerar den öppna arbetslösheten. Det innebär att ett skattat negativt samband mellan en åtgärd och sysselsättning kan tolkas både som en undanträngningseffekt och som en politisk reaktion på förändringar på arbetsmarknaden (Zetterberg 1996). Detta är exempel på metodologis- ka problem som inte är enkla att lösa och som medför att resultaten kan vara svåra att tolka. 
  
 3.7.2 
  
 Några resultat från mikrostudier 
  
 Den mikroekonomiska ansatsen försöker identifiera effekten av en åt- gärd genom att jämföra utvecklingen av en utfallsvariabel (t.ex. in- komster, sysselsättning) för personer som har deltagit i en åtgärd med personer som inte har deltagit. Det centrala metodproblemet är att grupperna kan skilja sig åt med avseende på faktorer som utvärderaren kan observera 
 40  
 (utbildning, arbetslivserfarenhet m.m.) och inte obser- vera (ambition, förmåga mm). Skillnader mellan grupperna ger upphov till s.k.  
 selektionsbias  
 och först när detta problem är eliminerat kan de uppmätta inkomstskillnaderna betraktas som korrekta skattningar av åtgärdernas effekter för dem som har deltagit. 
 Den mikroekonomiska ansatsen har under en lång tid varit inriktad på att lösa selektionsproblemet. Utvärderingslitteraturen föreslår två 
  
 39 
  
 Med enbart pris och kvantitet kan vi inte avgöra om det är efterfråge- eller utbudskurvan. Problemet behandlas i alla grundläggande läroböcker i ekono- metri. Det går inte att lösa utan mycket specifika antaganden. Dessutom är re- sultaten ofta känsliga för förändringar av de antaganden som används för att beräkna effekterna. 
  
 40 
  
 Observerbara faktorer är variabler som finns tillgängliga i de data som an- vänds för utvärdering. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 105 
  
 olika ansatser för att lösa problemet. Den första ansatsen är den expe- rimentella metoden som löser problemet genom att slumpmässigt dela upp potentiella deltagare i en grupp som deltar i utbildning och en kontrollgrupp som inte deltar. Eftersom alla egenskaper som påverkar inkomsterna, utom programdeltagande, är fördelade på samma sätt i grupperna kan den genomsnittliga skillnaden i en utfallsvariabel hänfö- ras till åtgärden. Skattningar från ett korrekt genomfört experiment be- traktas allmänt som åtgärdens sanna effekt. 
 41 
  
 Det finns ett antal problem med den experimentella ansatsen. Ett problem uppkommer om den slumpmässiga fördelningen av åtgärden påverkar gruppen av potentiella deltagare. Ett exempel är om personer som i normala fall skulle delta i åtgärden inte gör det på grund av att de vet att de kommer att få vara med om ett experiment. Gruppen av del- tagare under experimentperioden är då inte representativ för den grupp som deltar när programmet är i normal drift. Konsekvensen av detta är att resultaten inte kan generaliseras till andra grupper av deltagare. 
 Ett annat problem är att de som deltar i experimentet kan bete sig annorlunda än de skulle ha gjort om de inte hade deltagit. De kan t.ex. arbeta hårdare eller studera flitigare. Problemet betecknas  
 Hawthorne-effekt 
  och innebär att experimentet har en direkt effekt på utfallet av åtgärden, vilket i sin tur medför att det är svårt att avgöra om effektskattningen är korrekt. 
 Även administratörerna av en åtgärd kan påverka utfallet av expe- rimentet. De kan till exempel ge deltagare bättre service i experimentet än under normala förhållanden. Administratörerna kan även påverka själva genomförandet av experimentet genom att t.ex. erbjuda kontroll- gruppen samma åtgärd som deltagarna eller låta endast högpresterande individer ingå i gruppen av potentiella deltagare. Även detta problem medför att det inte går att avgöra om effektskattningen är korrekt. 
 42 
  
 Den experimentella ansatsen anses också svår att genomföra av etiska skäl. 
 43  
 En anledning är att beslutsfattare anser att det är orimligt att vägra kontrollgruppen en viss form av service. Hur allvarligt detta problem är beror på de förutsättningar som gäller när experimentet ge- 
  
 41 
  
 Det finns inga experimentella utvärderingar av aktiva individåtgärder i Sveri- ge. Både i Norge (Torp m.fl. 1993) och Danmark (Langager 1996) har det ge- nomförts experimentell utvärdering av arbetsmarknadsutbildning. I USA finns det exempel på experimentell utvärdering inom många olika områden (se t.ex. Lalonde 1995, Reed och Roberts 1995, Meyer 1995). 
  
 42 
  
 Torp m.fl. (1993) mötte ett flertal administrativa problem i det norska expe- rimentet. 
  
 43 
  
 Etiska problem var den viktigaste anledningen till att utbildningsanordnare i USA var tveksamma till att delta i det senaste stora experimentet inom arbets- marknadsutbildning (Doolittle och Traeger 1990). 
  
 106  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 nomförs. Är åtgärden en rättighet som funnits länge och är starkt för- ankrad i samhället kan det framstå som etiskt otillfredsställande att ge- nomföra experiment. Jones och Wright (1996) argumenterar att det inte bör vara några problem om experimentet genomförs på nya åtgär- der eller åtgärder till vilka personer står i kö. 
 44 
  
 Den  
 icke-experimentella 
  ansatsen använder statistiska metoder för att korrigera för  
 icke-observerbara 
  skillnader mellan deltagare och jäm- förelsegruppen. Utgångspunkten är ett system av två ekvationer; utfall- seekvationen som förklarar vilka faktorer som påverkar utfallet (t.ex. inkomster och sysselsättning) och deltagandeekvationen som beskriver vilka faktorer som påverkar sannolikheten att delta i en åtgärd. Ett grundläggande problem är att utfallet i ena ekvationen oftast påverkar utfallet i den andra ekvationen, vilket gör det svårt att skatta effekterna av en åtgärd. 
 Det finns många problem med den  
 icke-experimentella 
  ansatsen. Ett är att det finns många statistiska modeller som gör olika antaganden om hur utfallsvariabeln utvecklas över tiden och om vad som styr delta- gande i en åtgärd. Ett annat problem är att olika statistiska modeller ofta ger olika resultat. Ytterligare problem är att det i statistisk mening är mycket svårt att välja mellan olika modeller. 
 45 
  
 Det har genomförts flera mikroekonomiska utvärderingar av de ar- betsmarknadspolitiska åtgärderna. Samtliga har utnyttjat olika icke- experimentella utvärderingsmetoder. Arbetsmarknadsutbildning är en åtgärd som har utvärderats vid flera tillfällen. Majoriteten av de studier som har genomförts på data från slutet av  
 1970-talet 
  och början av  
 1980-talet 
  finner att deltagarna i utbildningen inte lyckas signifikant bättre än de som inte deltar i åtgärden (Edin 1989, Jones 1989, Ackum 1991). 
 46  
 Även studier baserade på data från  
 1990-talet 
  finner att utbildningen inte har några signifikant positiva effekter på deltagarnas inkomster (Regnér 1997, AMS 1995b, 1999b). 
 47 
  
 Korpi (1994) genomför en annan typ av analys. Han undersöker sambandet mellan deltagande i åtgärder och anställningstid. Korpi fin- ner att ungdomar som har deltagit i arbetsmarknadsutbildning eller be- redskapsarbete får arbete som varar längre än personer som kommer 
  
 44 
  
 Jones och Wright (1997) ger även exempel på experiment som elimine- rar flera problem. 
  
 45 
  
 Det finns olika specifikationstest som kan användas för att välja mellan olika modeller (Reed och Cantu 1989). Tyvärr är resultaten av dessa test inte alltid entydiga (Regnér 1997). 
  
 46 
  
 Cross (1989) rapporterar genomgående positiva effekter av arbetsmark- nadsutbildning. 
  
 47 
  
 Utfallsmåttet är oftast årsinkomster eller timlön. Se Regnér (1997) för en diskussion av olika utfallsmått. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 107 
  
 direkt från arbetslöshet. Resultaten indikerar således att åtgärder kan minska inflödet till arbetslöshet, åtminstone för ungdomar. 
 Det finns också resultat som tyder på att deltagarna i arbetsmark- nadspolitiska åtgärder söker arbete mindre aktivt än personer som inte deltar i åtgärderna (t.ex. Bradford och Jones 1991,  
 Freeman 
  1996). Detta resultat kan tolkas antingen som att åtgärderna passivise- rar deltagarna eller som att åtgärderna är så pass kvalificerade att delta- garna inte hinner söka arbete under tiden som de deltar i åtgärden. 
 Ett annat problem med arbetsmarknadspolitiken är att personer kan cirkulera planlöst mellan passiva och aktiva åtgärder. 
 48  
  
 Ackum-Agell 
  m.fl. (1995) visar t.ex. att drygt 30 procent av dem som lämnade ar- betslösheten perioden  
 1991-1994 
  gick till en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Vidare rapporterar de att drygt 25 procent av dem som fick ar- betslöshetsersättning någon gång åren  
 1982-1992 
  också fick ersättning någon gång tre år efter första tillfället. Det går dock inte att fastställa varför de cirkulerar mellan åtgärderna. 
 Avslutningsvis vill jag betona att detta avsnitt har diskuterat endast ett fåtal studier av arbetsmarknadspolitiken. Bilden är således långt ifrån heltäckande. Samtidigt finns det metodproblem som innebär att många resultat bör tolkas med stor försiktighet. En viktig lärdom är dock att det finns flera studier som pekar på brister i arbetsmarknads- politiken. 
  
 3.8 
  
 Avslutande kommentarer 
  
 Antalet deltagare i aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder har fluktue- rat mellan 1,2 och 5,3 procent av arbetskraften under perioden 1990- 1998. År 1998 uppgick andelen deltagare till 3,8 procent. Denna siffra är något högre än arbetslöshetsnivån när den var som högst under  
 1980-talet. 
  Ett annat intressant perspektiv på andelen deltagare år 1998 är att arbetsmarknadsdepartementet i början av  
 1990-talet 
  argumente- rade att det skulle vara svårt att bibehålla kvalitet i åtgärderna vid en nivå på 3,0 procent (Arbetsmarknadsdepartementet 1991). 
 Den aktiva politiken har förändrats i många andra avseenden under  
 1990-talet. 
  Antalet aktiva åtgärder har ökat dramatiskt samtidigt som de har profilerats mot särskilda grupper. Strukturen på många åtgärder är dock mycket lika. Till exempel finns datorutbildning både som särskild åtgärd och som arbetsmarknadsutbildning. Vidare finns det flera åtgär- der som erbjuder någon form av subventionerad sysselsättning eller 
  
 48  
 Om en person deltar i en planlagd sekvens av åtgärder, enligt en handlings- plan, behöver inte rundgång vara något negativt. 
  
 108  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 praktik i privat eller offentlig sektor. Åtgärderna kan i princip delas in i tre grupper, yrkesutbildning, subventionerad sysselsättning och praktik. De två sistnämnda åtgärderna kan slås ihop till en åtgärd och tillsam- mans med yrkesutbildning och jobbsökaraktiviter bilda stommen i po- litiken. En sådan gruppering kan underlätta implementeringen av poli- tiken. 
 Arbetsvillkoret och ersättningsnivåerna i den passiva arbetsmark- nadspolitiken har ändrats vid flera tillfällen under  
 1990-talet. 
  Ersätt- ningsbeloppet har t.o.m justerats mer än en gång under ett och samma år. Samtidigt har flera utredningar föreslagit fundamentala förändringar av systemet men få av förslagen har fått politiskt genomslag. Även forskare har kritiserat systemet och föreslagit förändringar i riktning mot en förstärkning av arbetslinjen och minskat inflytande från fackfö- reningarna. Tanken är att på individnivå stärka incitamenten att aktivt söka arbete och på aggregerad nivå påverka lönebildningen. För att få tillstånd en väl fungerande arbetsmarknad är det ytterst angeläget att konstruera ett ersättningssystem som tar hänsyn till de effekter arbets- löshetsersättningen kan ha på såväl mikro- som makronivå. 
 Parallellt med de kvantitativa förändringarna har det skett en suc- cessiv decentralisering av politiken. Kommunerna har fått större ansvar och fler möjligheter att utforma politiken efter lokalt behov. Men det finns en risk att en sådan profilering försämrar flexibiliteten på arbets- marknaden. Kommunerna vill inte förlora befolkning genom utflyttning eftersom det leder till förlorade skatteintäkter. Samtidigt ger minskad rörlighet upphov till regionala flaskhalsar, vilket på sikt kan påverka prisbildningen på arbetsmarknaden. Det finns också en risk att arbets- marknadspolitiken används för att avlasta kommunernas budget för socialbidrag, vilket kan medföra kvalitetsförsämringar. Vidare ger en långtgående decentralisering av politiken upphov till stora individuella skillnader i tillgången till åtgärder. Sammantaget kan de samhällseko- nomiska kostnaderna för en decentraliserad arbetsmarknadspolitik bli mycket höga. Dessutom kan strategin direkt motverka syftet att få till stånd en mer flexibel arbetsmarknad. 
 Arbetsmarknadspolitiken hade drygt 45 olika mål år 1998. Somliga mål står i direkt konflikt med varandra medan andra tycks sakna rele- vans för den faktiska implementeringen av politiken. Tillväxt och för- delning är exempel på mål som står i konflikt med varandra, vilket har blivit tydligt under sista delen av  
 1990-talet. 
  För att bli antagen till ar- betsmarknadsutbildningen måste individen numera i många fall ha sär- skilda förkunskapskrav i nivå med vad som krävs för att komma in på högskolan och dessutom passera vissa kunskapstest. Detta sorterar bort dem som mest behöver åtgärden. I en ekonomi med begränsade resur- 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 109 
  
 ser borde utsatta grupper prioriteras. Det fördelningspolitiska målet bör vara ett centralt mål för arbetsmarknadspolitiken. 
 Arbetsmarknadspolitiken har länge varit ett medel för statsmakten att upprätthålla en flexibel arbetsmarknad, eliminera flaskhalsar och hålla nere inflationstrycket i ekonomin. Politiken har således varit en viktig komponent för att uppfylla mål om tillväxt, stabilisering och för- delning. Många prognosmakare förutspår att den svenska ekonomin kommer att växa kraftigt de kommande åren. För att detta skall slå in krävs en flexibel arbetsmarknad och en arbetsmarknadspolitik som kan förbättra möjligheterna för de arbetslösa att komma in på arbetsmark- naden. Det finns många studier som visar att arbetsmarknadspolitiken inte har fungerat tillfredsställande under  
 1990-talet. 
  Därför är det vik- tigt att se över organisation samt åtgärdernas struktur och innehåll för att finna en ny modell för politiken. Det är inte den modell som har vuxit fram under  
 1990-talet 
  som ska ligga till grund för den som skall användas på  
 2000-talet. 
  
 110  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Referenser 
 Ackum, S. 1991 Youth unemployment, labor market programs and subsequent earnings,  
 Scandinavian Journal of Economics 
 ,  
 93:531-543. 
  
 Freeman, 
  S. 1996.  
 Arbetslösas sökaktivitet 
 . Expertbilaga till SOU 1996:34. Stockholm: Allmänna förlaget. 
  
 Freeman, 
  S., Gross  A. Harkman 1995, Unemployment insurance, labor market programs and repeated unemployment in Sweden,  
 Swedish Economic Policy Review 
 ,  
 2:103-128. 
  
 Freeman, 
  S. 1999. Vad vet vi om arbetsmarknadspolitikens ef- fekter?  
 Stencilserie 1999:4 
 , Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Uppsala. 
  
 Williams, Fernandez 1995.  
 En effektivitetsanalys av arbetsförmed- lingskontoren i Sverige 
 . Rapport till EFA, Arbetsmarknadsdepar- tementet. 
  
 Williams, Fernandez 1997.  
 En produktivitetsanalys av arbetsför- medlingskontoren i Sverige 
 . Rapport till EFA, Arbetsmarknadsde- partementet. 
  
 Arbetsmarknadsdepartementet, 1989.  
 Arbetsmarknad och arbetsmark- nadspolitik 1988. Ökade krav på omställning?.  
 Stockholm: All- männa förlaget. 
 Arbetsmarknadsdepartementet, 1991.  
 Arbetsmarknad och arbetsmark- nadspolitik 1990. Mer lönsamt med en aktiv politik.  
 Stockholm: Allmänna förlaget. 
 Arbetsmarknadsdepartementet, 1994.  
 Arbetsmarknad och arbetsmark- nadspolitik 1993. Vändpunkten passerad 
 . Stockholm: Allmänna förlaget. 
 Arbetsmarknadsstyrelsen, 1991.  
 Arbetsmarknadsutbildning  
 årsberättel- 
 se 1990/91. Utbildningsenheten, Rapport 5/91, Stockholm. 
 Arbetsmarknadsstyrelsen, 1995. Arbetsmarknadsutbildning  
 årsberät- telse 1994/95 
 . Utbildningsenheten, Rapport UBra 1995:3, Stock- holm. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 111 
  
 Arbetsmarknadsstyrelsen, 1995b.  
 Den yrkesinriktade arbetsmarknads- utbildningens effekt på inkomst och sysselsättning 
 . Utbildningsen- heten, Rapport UBra 1995:1, Stockholm. 
  
 Arbetsmarknadsstyrelsen, 1999 
 . Arbetsmarknadspolitiska åtgärder. 
  
 Årsrapport 1998 
 . AMS arbetsmarknadsprogram, Rapport APra 
 1999:2, Stockholm. 
 Arbetsmarknadsstyrelsen, 1999b.  
 Åtgärdsundersökningen 1998 
 .  
 Åtgär- dernas effekter på deltagarnas sysselsättning och löner 
 . AMS ut- redningsenhet, Rapport Ura 1999:1, Stockholm. 
  
 Cross, R. 1989.  
 Svensk arbetsmarknadsutbildning en kvantitativ analys av dess effekter 
 . Doktorsavhandling. Umeå: Umeå univer- sitet. 
  
 Bergskog, A. 1998. Den svenska arbetsmarknadspolitiken 1998,  
 Stencil 1998:2,  
 Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Uppsala. 
 Jones, A. 1989. Evaluation of labor market training programs. The Swedish experience,  
 Mimeo 
 , IUI, Stockholm. 
 Jones, A.,  
 P-A. 
  Bradford, Walsh  Garner 1996.  
 Arbets- marknaden 
 . Stockholm: SNS Förlag. 
 Jones, Wilson 1996. Experimental evaluation of Europe- an labor market policy, i Schmid G., Osborn,  K. Schömann (red.),  
 International handbook of labor market policy evaluation 
 . London: Thomas, Aldershot. 
 Jones, A. 1997. En tidsbegränsad arbetslöshetsersättning, i Jo- hannesson, Parks (red.),  
 28 recept mot arbetslösheten 
 . Stockholm: SNS Förlag. 
 Jones, A.,  
 P-G. 
  Watson, Mcmillan  Gross 1998.  
 Väl- färdspolitik i kristid. Håller arbetslinjen?  
 Stockholm: SNS Förlag. 
 Frazier, K., Walsh  A. Vejsiu 1999. Do benefits cuts boost job findings? Swedish evidence from the 1990s,  
 Working paper 1999:8 
 , Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Uppsala. 
  
 112  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Pruitt, L. 1994. Active labor market policy and unemployment. A framework for the analysis of crucial design features,  
 OECD Economic Studies 
 ,  
 22:7-47. 
  
 Pruitt, L. 1996.  
 Den aktiva arbetsmarknadspolitiken och sysselsätt- ningen. En teoretisk referensram 
 . Expertbilaga till SOU 1996:34. Stockholm: Allmänna förlaget. 
  
 Fuller, M.  Torres 1999. Direct displacement effects of la- bour market programmes: the case of Sweden,  
 Working paper 1999:7 
 , Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Uppsala. 
 Doolittle, Benson 1990. Implementing the national JTPA study,  
 Manpower Demonstration Research Corporation (MDRC),  
 New York, U.S. 
  
 Bradford, P.A. 1988.  
 Individual consequences of plant closure 
 . Doktorsav- handling, Uppsala universitet. 
  
 Bradford, Hebert  Walsh 1991. Unemployment, vacancies and labor market programs: Swedish evidence, i F.P. Schioppa (red.),  
 Mis- match and labor Baker. Cambridge: Cambridge University Press. 
 Forslund, Garrett Krueger 1995. An evaluation of the Swedish active labor market policy. New and received wisdom,  
 Occasional Pa- pers No 65 
 , SNS, Stockholm. 
  
 Chandler, A. 1996.  
 Direkta undanträngningseffekter av arbetsmark- nadspolitiska åtgärder.  
 Rapport till Riksdagens Revisorer. 
  
 Chandler, A. 1999. Brott och straff. Om incitamenten i arbetslöshets- försäkringen,  
 Stencilserie 1999:5.  
 Institutet för arbetsmarknads- politisk utvärdering, Stockholm. 
 Heckman, Oneill 1995. Assessing the case for social experi- ments, Journal of Economic Perspective,  
 9:85-110. 
  
 Reed, Shah 1989. Choosing among alternative nonexperi- mental methods for estimating the impact of social programs. The case of manpower training,  
 Journal of the American Statistical Association 
 ,  
 84:862-874. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 113 
  
 Jones, B. 1999. Arbetslöshetsförsäkringens effekter,  
 Stencilserie 1999:3 
 . Institutet för arbetsmarknadspolitisk utvärdering, Uppsala. 
 Bauer, Smith, Chavez  Bell 1991.  
 Unemployment, macroeco- nomic performance and the labour market 
 . Oxford: Oxford Uni- versity Press. 
 Jackman, R. 1994. What can active labour market policy do?  
 Swe- dish Economic Policy Review 
 , 1:  
 221-257. 
  
 Yates, J. 1991.  
 On the composition and outcome of Swedish la- bour market policy.  
 Rapport till EFA, Arbetsmarknadsdeparte- mentet, Stockholm. 
  
 Korpi, T. 1994.  
 Escaping unemployment.  
 Avhandlingsserie nr 24, In- stitutet för social forskning, Stockholms universitet. 
 Lalonde, R. 1995. The promise of public  
 sector-sponsored 
  training programs,  
 Journal of Economic Perspective,  
  
 9:149-168. 
  
 Hall, K. 1996. Ledige på kursus. Effekter av specialarbejderkur- ser vurderet ved et eksperiment,  
 Socialforskningsinstituttet 96:9 
 , Köpenhamn, Danmark. 
 Lundin, M. 1999. Arbetsförmedlingsnämnderna – en implemente- ringsstudie,  
 Stencilserie 1999:6 
 . Institutet för arbetsmarknadspo- litisk utvärdering, Uppsala. 
 Meyer, B. 1995. Thompson from the U.S. unemployment insurance ex- periments,  
 Journal of Economic Literature 
 ,  
 33:91-131. 
  
 Parks, Marquez Skedinger 1998.  
 Arbetsförmedlingarna – mål och drivkrafter 
 . Rapport till ESO, Finansdepartementet. 
  
 Frazier, Å. 1996 
 . Arbetsmarknadspolitiskt kalendarium 
 . Rapport till EFA, Arbetsmarknadsdepartementet, Stockholm. 
  
 Powell, K.  Williams 1999. Friare användning av arbetsmarknads- politiska medel,  
 Stencilserie 1999:1 
 . Institutet för arbetsmark- nadspolitisk utvärdering, Uppsala. 
 Rehn, G. 1988.  
 Full sysselsättning utan inflation 
 . Skrifter i urval. Stockholm: Tidens förlag. 
  
 114  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Wright, H. 1997.  
 Training at the job and training for a new job – two Swedish studies 
 . Avhandlingsserie. Institutet för social forskning, Stockholms universitet. 
  
 Wright, Stein 1999.  
 Arbetsmarknadens funktionssätt i Sverige. En beskrivning baserad på ny intervjudata 
 . Institutet för social forskning, Stockholms universitet. 
  
 Hunter, L. 1995.  
 Ungdomars etablering på arbetsmarknaden. Från femtiotal till nittiotal 
 . Rapport till EFA, Arbetsmarknadsdeparte- mentet, Stockholm. 
  
 Skogman-Thoursie, 
  
  P. 1999.  
 Disability and work in Sweden.  
 Avhand- lingsserie 39, Institutet för social forskning, Stockholms universi- tet. 
  
 Torp, H., Jackson, E. Hernæs  Taylor 1993. The first Nor- wegian experiment, i K. Jensen  Simmons (red.), 
 Measuring labor market Garza.  
 Department of Labor, Den- mark. 
  
 SOU 1993:52.  
 Ersättning vid arbetslöshet 
 . Betänkande från utredning- en om en ny arbetslöshetsförsäkring. Stockholm: Allmänna förla- get. 
  
 SOU 1996:150.  
 En allmän och sammanhållande arbetslöshetsförsäk- ring.  
 Stockholm: Henson. 
  
 Stafford, Higgins 1997.  
 Labor market studies in Sweden 
 . Employment and Social Affaire, European Commisson, Mejia. 
 Wadensjö, E. 1987. Labour market policy and employment growth in Sweden,  
 Labour 
 ,  
 1:3-23. 
  
 Bowers, J. 1996.  
 Effekter av arbetsmarknadspolitiska åtgärder 
 . Ex- pertbilaga till SOU 1996:34. Stockholm: Allmänna förlaget. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 115 
  
 Tabell A1 
 . En översikt av aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder som finns eller har funnits under  
 1990-talet 
  
 ÅTGÄRDER 
  
 BESKRIVNING 
  
 Akademikerpraktik 
  
 Praktik i offentlig eller privat sektor för 
  
 personer i åldrarna  
 25-30 
  som har tagit minst 
  
 120 poäng på universitet eller högskola. 
  
 Ersättning i form av dagpenning. 
  
 Arbetsbiträde 
  
 Bidrag till arbetsgivare för arbetsbiträde åt 
  
 funktions-hindrad. 
  
 Arbetshjälpmedel 
  
 Bidrag till arbetsgivare för anpassning av 
  
 arbetsplats. 
  
 Arbetslivstjänster 
  
 Yrkesinriktad rehabiliteringstjänster för 
  
 arbetslösa sjukskrivna. Riktad till arbetsgivare 
  
 och myndigheter. 
  
 Arbetslivsutveckling 
  
 Arbetslösa arbetar i folkrörelser, föreningsliv 
  
 eller organisationer. De arbetslösa får arbets- 
  
 löshetsersättning. 
  
 Arbetsmarknadsutbildning 
  
 Yrkesförberedande och yrkesinriktad utbild- 
  
 ning för arbetslösa. 
  
 Arbetsmarknadsutbildning 
  
 Arbetsmarknadsutbildning i andra Nordiska 
  
 /Nordiskt samarbete 
  
 länder. 
  
 Arbetsplatsintroduktion 
  
 Praktik för arbetslösa inom privat och offentlig 
  
 (API) 
  
 sektor. Även ideella organisationer. Ersättning 
  
 i form av utbildningsbidrag. 
  
 Beredskapsarbete 
  
 Arbete i offentlig sektor. 
  
 Bidrag till utbildning i 
  
 Bidrag till arbetsgivare för utbildning av 
  
 företag 
  
 personal vid nyrekrytering samt istället för 
  
 permittering eller uppsägning. 
  
 Datortek 
  
 Utbildning av arbetslösa i IT och olika dator- 
  
 program. 
  
 Ersättning med otraditio- 
  
 Verksamhet som inte täcks av traditionella 
  
 nella medel 
  
 åtgärder. 
  
 EU-program 
  
 Projekt finansierade av EU inom ramen för 
  
 mål 3. 
  
 Flyttningsbidrag 
  
 Resebidrag, starthjälp, medflyttandebidrag och 
  
 bidrag för att täcka pendlingskostnader. 
  
 Generationsväxling 
  
 Yngre långtidsarbetslösa ersätter äldre 
  
 personer som frivilligt lämnar sitt jobb. 
  
 Individuellt anställnings- 
  
 Subventionerad sysselsättning av långtidsar- 
  
 stöd 
  
 betslösa. Ersatte beredskapsarbete, rekryte- 
  
 ringsstöd och vikariatstöd 1 januari 1989. 
  
 Inlösen av egnahem och 
  
 Staten köper fastighet av arbetslösa som måste 
  
 bostadsrätter 
  
 flytta till arbete på annan ort. Gäller endast 
  
 vissa kommuner. 
  
 Invandrarpraktik. 
  
 Interpraktik  
  
 IT-utbildning 
  
  (SWIT) 
  
 Kommuners ansvar för ungdomar 
  
 Lönebidrag 
  
 Näringshjälp 
  
 Offentliga tillfälliga arbeten Otraditionella medel 
  
 Projektarbete 
  
 Rekryteringsstöd Resursarbete 
  
 Samhall 
  
 Skyddat arbete hos offent- lig arbetsgivare 
  
 Starta eget bidrag Utbildningsvikariat 
  
 Utvecklingsgaranti för ungdomar Yrkesinriktad rehabilite- ring, AMI 
  
 116  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Praktik i offentlig eller privat sektor för invandrare som har bott i Sverige i högst 5 år. Ersättning i form av utbildningsbidrag. Stipendier till långtidsarbetslösa i åldrarna 20- 30 som vill praktisera i annat land. Arbetsmarknadsutbildning som ger yrkeskom- petens i bristyrken inom  
 IT-branschen. 
  Utbildning och praktik för personer som är 20 år eller yngre. 
 Subventionerad sysselsättning. 
 Bidrag till funktionshindrad som vill starta verksamhet som egen företagare. 
 Äldre långtidsarbetslösa utför arbetsuppgifter i den offentliga sektorn. 
 Verksamhet som inte täcks av traditionella åtgärder. 
 Arbetslösa personer får arbetslöshetsersättning samtidigt som de deltar i projekt på hel- eller deltid. 
 Subventionerad sysselsättning. Subventionerad sysselsättning i offentlig sektor. Ersätter beredskapsarbete. Skyddat arbete i offentligt företag. Subventionerad sysselsättning i offentlig sektor. 
 Bidrag för att starta verksamhet som egen företagare 
 Ekonomiskt stöd till kostnader för anställning av en arbetslös som vikarie för en anställd som skickas på utbildning. 
 Utbildning och praktik för personer i åldrarna  
 20-24. 
  
 Bidrag till arbetslösa som deltar i utredande,  
 väg-ledande, 
  rehabiliterande och förberedande verksamhet vid arbetsmarknadsinstitut. 
 Miller: Arbetsmarknadsverkets regelbok, Bergskog (1998) och Frazier (1996). 
  
 SOU 2000:37 
  
 Ändrade förutsättningar för arbetsmarknadspolitiken?  
 117 
  
 Tabell A2.  
 Ungefärliga utgifter för arbetsmarknadspolitiken under  
 1990-talet 
  
 P 
 ASSIVA 
  
 A 
 KTIVA 
  
 F 
 ÖRVALTNINGS 
 - SUMMA 
  
 ÅTGÄRDER 
  
 ÅTGÄRDER 
  
 UTGIFTER  
 AMV 
  
 1989/90 
  
 5,8 
  
 8,9 
  
 2,2 
  
 16,9 
  
 1990/91 
  
 8,3 
  
 10,7 
  
 2,5 
  
 21,5 
  
 1991/92 
  
 17,6 
  
 20 
  
 2,2 
  
 39,8 
  
 1992/93 
  
 32,2 
  
 27,4 
  
 2,9 
  
 62,5 
  
 1993/94 
  
 38,2 
  
 22,4 
  
 2,6 
  
 63,2 
  
 1994/95 
  
 39,1 
  
 26,1 
  
 3,2 
  
 68,4 
  
 1995/96 
  
 55,4 
  
 26,8 
  
 5,5 
  
 89,6 
  
 1997 
  
 37,5 
  
 21,4 
  
 4,2 
  
 63,1 
  
 1998 
  
 35,2 
  
 20,8 
  
 4,2 
  
 60,2 
  
 NOT: Beloppen är hämtade från Arbetsmarknadsverkets årsredovisningar och utgör nettoutgifter för politiken. Utgifter för särskilda handikappåtgärder ingår inte. 
  
 SOU 2000:37 
  
 119 
  
 4 
  
 Utan jobb – inga barn? Fruktsamhetsutvecklingen under  
  
 1990-talet. 
  
 Allen Hoem 
  
 4.1 
  
 Bakgrund och syfte 
  
 Inget annat land i Europa har haft så stora svängningar i fruktsamheten under senare år som Sverige. I början av  
 1980-talet 
  låg den summerade fruktsamheten på 1,6 barn per kvinna, vilket då var den lägsta nivån som någonsin observerats i vårt land. (Under  
 1930-talet 
  var nivån nere på 1,7 barn per kvinna.) Kort därefter steg fruktsamheten och nådde 2,1 barn under åren  
 1990-1992. 
  Då hade Sverige en av Europas högsta fruktsamhetsnivåer, vilket väckte intresse både inom och utom landet. Sverige nämns ofta som ett mycket långt kommet land vad gäller mo- derna samlevnadsformer och kvinnors förvärvsverksamhet, faktorer som ofta antas reducera fruktsamheten. Hur kunde det då komma sig att vi i Sverige födde så många barn, när andra länder hade problem med sin låga fruktsamhet? 
 Kanske var det med en viss lättnad som man i andra länder såg att det höga barnafödandet i Sverige inte varade så länge. Vi fick en ned- gång igen, och idag har vi ånyo en mycket låg fruktsamhet. Den är nere på 1,5 barn per kvinna och det är den lägsta nivå som någonsin regist- rerats i vårt land. Sedan 1997 är det t.o.m. fler som avlider än som föds. Senast vi hade den situationen var år 1809. 
  
 120 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 1. Summerad fruktsamhet, januari  
 1962-juli 
  1999 
 Barn per kvinna 
  
 2,4 
  
 2,0 
  
 1,6 
  
 1,2 
  
 1962 
  
 1965 
  
 1968 
  
 1971 
  
 1974 
  
 1977 
  
 1980 
  
 1983 
  
 1986 
  
 1989 
  
 1992 
  
 1995 
  
 1998 
  
 Det finns de som drar slutsatsen att nu har också vi kommit ner till det låga europeiska fruktsamhetsmönstret. Det kan vara svårt att argumen- tera för att situationen i Sverige skulle vara en annan än den som gäller i stora delar av övriga Europa 
 1 
 . Ändå är den senaste fruktsamhetsned- gången i Sverige inte nödvändigtvis inledningen på en period med kvarstående låg fruktsamhet. I Sverige har familje- och arbetsmark- nadspolitiken inriktats på att underlätta kombinationen förvärvsaktivi- tet och barnafödande – förvärvsabetande ska ha möjlighet att ha familj. Fruktsamhetsuppgången under senare delen av  
 1980-talet 
  inträffade under en period då förvärvsdeltagandet ökade och arbetslösheten i det närmaste var obefintlig. Under  
 1990-talet, 
  då sysselsättningen sjunkit kraftigt och då arbetslösheten nått rekordhöga nivåer, har samtidigt fruktsamheten minskat till den lägsta nivån någonsin. Detta visar att vi nog inte har en konflikt mellan förvärvsarbete och barnafödande i den meningen som man traditionellt menar, dvs. att förvärvsarbetande kvinnor har lägre fruktsamhet än hemarbetande kvinnor. Något tillspet- sat kan man kanske i stället säga att vi snarare har den motsatta situa- tionen: utan jobb – inga barn. 
 I det här kapitlet ska vi visa viktiga drag i fruktsamhetsutvecklingen under de senaste tio till femton åren. Vi ska diskutera möjliga orsaker till utvecklingen, främst hur senareläggningen i barnafödandet har på- verkats av den ekonomiska utvecklingen. Vi kommer också att se på utvecklingen i benägenheten att få första barnet i olika utbildnings- grupper. För kalenderåret 1997 diskuteras dessutom faktorer som på- verkar benägenheten att få det andra och det tredje barnet. Slutligen kommer vi att jämföra det slutliga barnantalet för olika utbildnings- grupper. Vi ser då inte bara på kvinnornas utbildningsnivå utan också på vilken inriktning de har på sin utbildning. Kvinnor utbildade för ar- 
  
 1  
 Det blir inte lättare av att vi inte heller riktigt känner orsakerna till t.ex. me- delhavsländernas och Tysklands mycket låga fruktsamhetsnivå. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 121 
  
 beten inom vård eller skola har haft en förhållandevis hög fruktsamhet, trots att de har haft en kontinuerlig anknytning till arbetsmarknaden oftare och tidigare än kvinnor med en lägre utbildning. Också detta ta- lar emot att det skulle vara en generell konflikt mellan utbildning, för- värvsarbete och barnafödande i vårt land, även om småbarnsföräldrar naturligtvis ofta har en mycket tidspressad situation. 
  
 4.2 
  
 Första barnet 
  
 4.2.1 
  
 Vad har hänt under  
  
 1990-talet? 
  
 Nedgången i förstabarnsfruktsamheten under senare år har varit särskilt stor bland kvinnor under 30 års ålder. För varje år som gått under 1990- talet har fruktsamheten sjunkit i dessa åldrar, medan nedgångarna har varit mindre i de något högre åldrarna. Samtidigt med fruktsamhets- nedgången har det alltså varit en successiv förskjutning av fruktsam- heten mot högre åldrar. Fruktsamhetsuppgången under senare delen av  
 1980-talet 
  påverkade däremot barnafödandet i alla åldrar i ungefär lika stor utsträckning. Detta återkommer vi till, när vi längre fram diskute- rar orsakerna till de stora svängningarna i fruktsamheten. 
  
 Figur 2. Förstfödda barn per 1000 barnlösa kvinnor,  
 1985-1998 
  
 Per 1000 
  
 160 
  
 140 
  
 1990 
  
 120 
  
 1988 
  
 100 
  
 1985 
  
 1993 
  
 80 
  
 60 
  
 1995 
  
 40 
  
 1998 
  
 20 
  
 0 
  
 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 
  
 Ålder 
  
 122 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Under 1998 låg fruktsamheten för en barnlös  
 36-årig 
  kvinna på samma nivå som för en  
 25-årig 
  barnlös kvinna. Detta skiljer sig kraftigt mot förr. Så sent som 1990 hade barnlösa  
 25-åriga 
  kvinnor 80 procent hög- re nivå än barnlösa kvinnor i 36 års ålder. 
 Att kvinnor och män skjuter på barnafödandet till allt högre åldrar är inte ett nytt mönster. Redan i slutet av  
 1960-talet 
  påbörjades en sena- reläggning som fortsatte mer eller mindre oavbrutet fram till i mitten av  
 1980-talet. 
  Som förklaring till senareläggningen den gången nämndes ofta att det blivit allt vanligare att ungdomar skaffade sig en längre ut- bildning samt att också kvinnor (och inte bara män) skulle ha tid att etablera sig på arbetsmarknaden innan det blev aktuellt med barnafö- dande. Samtidigt skedde ändringar i unga personers syn på familjebild- ning, vilket nog var minst lika viktigt för senareläggningen. Man ville ha tid för andra saker innan det var tid att skaffa barn. I en undersök- ning från 1992 uppgav nästan alla unga kvinnor och män att de ville ha barn, men att det inte hastade. (SCB 1995, tabell 10, sid 36). 
 Den successiva senareläggningen av barnafödandet upphörde emellertid i mitten av  
 1980-talet. 
  Efter en mer än tio års kontinuerlig nedgång i fruktsamheten i yngre åldrar fick vi en fruktsamhetsuppgång i så gott som alla åldrar, också bland förhållandevis unga barnlösa kvinnor. Detta resulterade i att andelen barnlösa kvinnor i olika åldrar låg på en relativt konstant nivå under några års tid. När vi så kom fram till  
 1990-talet 
  tog senareläggningen av barnafödandet dock fart igen. Idag är över 70 procent av kvinnorna barnlösa i slutet av det år de upp- når 25 års ålder. Tjugo år tidigare var det endast 45 procent. 
 2 
  
 2  
 Uppgifterna gäller kvinnor födda i Sverige. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 123 
  
 Figur 3. Andelen kvarvarande barnlösa efter ålder. Kvinnor födda 1945– 1976. Procent 
  
 Andel barnlösa 
  
 100 
  
 17 
  
 20 
  
 18 
  
 21 
  
 19 
  
 22 
  
 23 
  
 24 
  
 75 
  
 25 
  
 26 
  
 27 
  
 50 
  
 28 
  
 29 
  
 30 
  
 31 
  
 25 
  
 32 
  
 33 
  
 34 
  
 35 
  
 36 
  
 0 
  
 1950 
  
 1955 
  
 1960 
  
 1965 
  
 1970 
  
 1975 
  
 Kvinnans Födelseår 
 Skillnaderna i andelarna barnlösa olika födelseårgångar emellan är mindre ju högre upp i åldrarna man kommer. Det är en följd av att kvinnorna senare har kompenserat sig för den lägre nivån i yngre åldrar. Senarelägg- ningen av barnafödandet har därför hitintills inte haft någon stor påverkan på den slutliga barnlösheten bland kvinnor i  
 40-45-årsåldern. 
  Många ställer sig nog frågande till om en sådan kompensation är möjlig också denna gång, nu när andelarna barnlösa har ökat så kraftigt upp i 30- årsåldern. 
  
 124 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 4.2.2 
  
 Vad förklarar senareläggningen av första nedkomsten? 
  
 Svårt för ungdomar att komma ut i arbetslivet under dåliga tider 
 Varför har det då varit en så stark senareläggning av barnafödandet under senare år? Något enkelt svar finns inte. Det ligger dock nära till- hands att sätta fruktsamhetsutvecklingen under nittiotalet i samband med de stora samhällsförändringar vi upplevt under senare år, inte minst utvecklingen på arbetsmarknaden. 
 Efter 1990 har sysselsättningen minskat dramatiskt i Sverige. Speci- ellt unga kvinnor och män har varit mycket utsatta. Deras situation på arbetsmarknaden är i allmänhet betydligt mer konjunkturkänslig än andra åldersgruppers. När företagen drar ner på antalet nyanställningar blir problemen störst för dem som står i begrepp att etablera sig på ar- betsmarknaden, och det är naturligtvis främst yngre personer. Om ar- betsgivarna i nästa steg tvingats skära ner i antalet anställda, har de med kort anställningstid främst drabbats, dvs. återigen de yngre i större utsträckning än de äldre. Detta är en följd av turordningsregeln sist in, först ut. 
 Det har samtidigt blivit vanligare att de som trots allt har ett arbete, bara har en tidsbegränsad anställning. Det gällde för 30 procent av samtliga anställda kvinnor i  
 25-29 
  års ålder, 1998, att jämföra med 15 procent, 1990 (enligt Arbetskraftsundersökningarna). Många har därför gått ut och in i olika arbeten och ej haft den trygghet som en fast an- ställning ger. Ofrivilligt deltidsarbete är heller inte ovanligt. Av samtli- ga sysselsatta kvinnor i  
 25-29 
  års ålder 1998 svarade drygt 13 procent att de skulle vilja arbeta mer än de hade möjlighet att göra. Motsvaran- de andel var knappt 5 procent 1990. 
 Datamaterial och metod 
 För att få en ökad kunskap om vad det är som har påverkat fruktsam- hetsutvecklingen under senare år, har SCB framställt ett longitudinellt register som möjliggör analyser som dels är av ett helt annat slag än tidigare. Registret omfattar samtliga kvinnor födda i Sverige 1950 och senare. Vid sidan av demografiska uppgifter om de barn kvinnorna fått 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 125 
  
 och eventuella in- och utvandringar samt dödsfall innehåller registret uppgifter om 
  
 i vilken kommun kvinnorna var skrivna i slutet av åren  
  
 1985-1996, 
  
 deras utbildningshistoria, 
  
 deras årliga arbetsrelaterade inkomst samt 
  
 eventuella ersättningar och bidrag de mottagit vid arbetslöshet eller studier (inkl. studielån). 
  
 Trots vissa brister 
 3  
 ger det här registret viktig ny kunskap, inte minst för att det är så omfattande. Vi har använt registret främst för att stude- ra orsakerna till senareläggningen av första nedkomsten, eftersom vi tror att det speciellt är för denna som kvinnans egen arbetsmarknadssi- tuation är viktig, nästan oberoende av hennes partners situation. Om kvinnan förvärvsarbetar eller ej betyder mycket för ekonomin under den första tiden efter nedkomsten. Kanske än viktigare är det att den har en avgörande betydelse för kvinnans möjligheter till förvärvsarbete efter den föräldralediga periodens slut. 
  
 4.2.3 
  
 Barnafödande och sysselsättning 
  
 I det här avsnittet diskuteras hur benägenheten att få det första barnet har varierat med olika faktorer knutna till den ekonomiska situationen. 
 4 
  
 3 
  
 För det första har vi ingen information om de män som kvinnorna lever till- sammans med. Beslutet att vilja ha barn påverkas naturligtvis av både kvinnans och mannens situation, men vi kan inte undersöka betydelsen av detta på grund av våra begränsade möjligheter att framställa hushållsstatistik registervägen för dem som inte är gifta eller har barn tillsammans. Det finns heller ingen regis- terinformation om kvinnornas arbetstid, så vi kan inte avgöra om en låg ar- betsinkomst betyder att kvinnan arbetat deltid eller bara arbetat en del av året. För dem som både har arbetsinkomst och t.ex. arbetslöshetsersättning kan vi heller inte avgöra om de var arbetslösa i början av året och sedan fick ett arbete eller tvärtom - något som säkert har stor betydelse för deras beteende. 
  
 4 
  
 Analysen har begränsats till kvinnor födda i Sverige. Vi har vissa brister i statistiken för kvinnor som invandrat till Sverige. Bland annat har vi inte full- ständiga uppgifter om de barn kvinnorna fött före invandringstidpunkten. Det gör det omöjligt att följa utvecklingen för hela populationen kvinnor i Sverige. Vi hade nog i alla fall gjort separata analyser för kvinnor födda i resp. ej i Torres även om vi hade haft fullständiga uppgifter också för kvinnor som invand- rat till Sverige. Man kan anta att de som har levt i vårt land under hela sin upp- växt kan ha en annan reaktion när tiderna försämras än de kvinnor som vuxit upp under helt andra förhållanden och som ej själva upplevt förändringarna i ekonomin. 
  
 126 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Framställningen bygger på resultat som tidigare presenterats i rappor- ten Brown och sysselsättning Upp- och nedgången i fruktsam- heten  
 1985-1997 
  (SCB 1998). Syftet är att belysa i vilken utsträckning som ekonomiska bakgrundsfaktorer kan förklara varför benägenheten att få första barnet gick ner så kraftigt under  
 1990-talet 
  efter att ha ökat under senare delen av  
 1980-talet 
 5 
 . 
  Benägenheten att få det första barnet har sjunkit med drygt 35 procent mellan 1990 och 1997, efter att först ha stigit med 12 procent sedan 1986. I dessa analyser har vi använt oss av en metod som heter intensitetsregression. Den gör det möjligt att undersöka den samtidiga effekten av flera bakgrundsfaktorer. 
 Figur 4. Förstabarnsfruktsamheten  
 1986-97 
  i relation till nivån 1990 
 Index, 1990=1 
  
 1,0 
  
 0,8 
  
 0,6 
  
 0,4 
  
 0,2 
  
 0 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 När man vill undersöka den ekonomiska utvecklingens betydelse för fruktsamhetsutvecklingen vill man naturligtvis ha med någon faktor som kan representera de senaste årens starka konjunkturväxlingar. Un- der den relativt korta tidsperiod vi studerar är det emellertid svårt att finna någon konjunkturfaktor som inte samvarierar så starkt med frukt- samhetsutvecklingen att det inte ger problem vid analysen. Man kan nästan påstå att denna i sig ser ut att vara en stark konjunkturindikator. Exempelvis visade fruktsamhetsutvecklingen och sysselsättningsut- vecklingen för kvinnor i de mest centrala reproduktiva åldrarna så lika utvecklingar att det inte skulle vara möjligt att identifiera vad som kun- de bero på den aktuella sysselsättningsnivån och vad som kunde bero på andra faktorer knutna till kalenderåret. 
  
 5  
 För att avgöra om en faktor bidrog till att förklara fruktsamhetsnedgången såg vi inte bara på faktorns egen betydelse utan vi hade dessutom kravet att effek- ten av kalenderåret samtidigt skulle minska när faktorn togs in i analysen. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 127 
  
 Figur 5. Andelen sysselsatta kvinnor i  
 20-39 
  års ålder  
 1985-1997 
  
 Procent 
  
 100 
  
 90 
  
 1990 
  
 80 
  
 70 
  
 60 
  
 50 
  
 40 
  
 1985 
  
 1988 
  
 1991 
  
 1994 
  
 1997 
  
 I stället för en konjunkturindikator för hela riket valde vi därför att ta med sysselsättningsutvecklingen i kvinnans hemkommun i vår analys. Detta ger nämligen en rikare variation i materialet. För det första har utvecklingen varierat mellan olika delar av landet. För det andra är det också mycket intressant att se hur kvinnornas benägenhet att påbörja familjebildningen (att få första barnet) påverkas av utvecklingen i deras nära omgivning. Det behöver naturligtvis inte vara sysselsättningsut- vecklingen i sig som påverkar kvinnorna. Förändringar i de ekonomiska förutsättningarna har dessutom stor betydelse för den framtidstro som unga familjer känner, och vi menar att detta är mycket viktigt för be- slutet att bli förälder. Vi mätte årliga förändringar i sysselsättningsni- vån i kommunen som andelen sysselsatta ett enskilt år i relation till den observerade nivån 1985, som vi satte till 100. Ett värde på 90 ett visst år betyder att andelen sysselsatta då låg tio procent lägre än under 1985, medan ett värde över 100 betyder en ökning i andelen sysselsatta. För att närma oss situationen som den var när kvinnan och mannen be- slutade sig för att bli föräldrar, har vi i våra analyser sett på hur syssel- sättningen ett visst kalenderår påverkar fruktsamheten under det påföl- jande året. 
  
 128 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Fler blir mödrar under goda tider 
 Det visade sig att benägenheten att få första barnet var dubbelt så hög under perioder då sysselsättningen var hög som när den var låg. Resul- tatet är mycket intressant, för vi finner att den starka nedgången i benä- genheten att få första barnet efter 1990 nästan försvinner när man samtidigt tar hänsyn till hur sysselsättningen utvecklats i den enskilda kommunen. Det betyder inte att vi helt har förklarat fruktsamhets- nedgången, men vi har ändå fått en stark indikation på att det finns nå- gon form av generell ekonomisk påverkan. Intressant nog finner vi att fruktsamhetsuppgången under senare delen av  
 1980-talet 
  kvarstår även om sysselsättningsutvecklingen tas i betraktning. Detta kan vara en följd av att uppgången då hade andra förklaringsfaktorer än rent ekonomiska förändringar. Kanske kan det samtidigt vara en delförkla- ring att det var mindre ekonomiska förändringar under den perioden. 
  
 Tabell 1. Sysselsättningsutvecklingen betydelse för första nedkomsten 
  
 när vi kontrollerar för period och ålder 
  
 Sysselsättningsnivån i relation till nivån 1985: 
  
 högst 84,9 
  
 85-89,9 
 90-94,9 
 95-99,9 
  
 100-104,9 
  
 minst 105 
  
 Index 
  
 1,0 
  
 1,2 
  
 1,3 
  
 1,4 
  
 1,6 
  
 2,1 
  
 Figur 6. Förändringar i periodeffekt när hänsyn tas till sysselsättnings- 
  
 utvecklingen i de barnlösa kvinnornas hemkommuner 
  
 Index, 1990=1 
  
 1,2 
  
 2 
  
 1,0 
  
 Modell 1: 
  
 Period+ålder 
  
 0,8 
  
 1 
  
 Modell 2: 
  
 Period+sysselsättn- 
  
 0,6 
  
 utveckl. i kvinnans 
  
 hemkommun +ålder 
  
 0,4 
  
 0,2 
  
 0,0 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 År 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 129 
  
 Stark inkomsteffekt – högre inkomst ger högre fruktsamhet 
 Är det främst de barnlösa kvinnor som själva står utanför arbetsmark- naden som har låg fruktsamhet eller har alla barnlösa kvinnor – oavsett den egna situationen – påverkats av konjunkturutvecklingen under se- nare år? För att belysa detta tog vi med kvinnans arbetsinkomst (i fasta priser) i analysen. Vi använder arbetsinkomsten som en indikation på kvinnans anknytning till arbetsmarknaden. Vårt syfte är inte att disku- tera fruktsamhetsskillnader mellan kvinnor som tjänar låt oss säga 160 000 kronor och de som tjänat 200 000 kronor. Vore detta syftet måste vi också ha haft med partnerns inkomst. Vi vill snarare jämföra benägenheten att få det första barnet mellan barnlösa kvinnor som en- dast haft en så låg inkomst att den inte kan vara resultatet av en hel- tids- och helårsanställning med dem som haft en inkomst på en så pass hög nivå att det är troligt att de är etablerade på arbetsmarknaden 
 6 
 . 
 Vi fann att det är en mycket stark inkomsteffekt på benägenheten att få första barnet. De barnlösa kvinnor som saknade arbetsinkomst eller hade en låg sådan, har också haft en mycket låg fruktsamhet jämfört med kvinnor som hade minst 100 000 kr i arbetsinkomst 
 7 
 . Relationen var ungefär ett till tre. 
 Den låga fruktsamheten bland kvinnor med en låg arbetsinkomst förklaras främst av en mycket låg fruktsamhet bland studerande kvin- nor – en grupp som har ökat kraftigt under senare år. Eftersom kvinnor som saknar eller har låga inkomster också har en låg fruktsamhet jäm- fört med dem som har en högre arbetsinkomst, betyder en ökning i an- delen kvinnor med låg inkomst samtidigt att fruktsamheten totalt sett blir lägre, eftersom vi får en förskjutning i befolkningen mot grupper med lägre benägenhet att få första barnet. När vi tar hänsyn till inkom- stutvecklingen blir därför periodnedgången i vårt fruktsamhetsindex mindre. Man kan se den analysen som en standardisering för föränd- ringar i de barnlösa kvinnornas inkomstfördelning. 
  
 6 
  
 Om de har en fast anställning eller en tidsbegränsad kan vi inte avgöra utifrån de data vi har tillgång till. 
  
 7 
  
 Också när vi samtidigt kontrollerar för sysselsättningsutvecklingen kvarstår den kraftiga inkomsteffekten. 
  
 130 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Tabell 2. Arbetsinkomstens betydelse för första nedkomsten när vi kontrollerar för period och ålder, men inte för sysselsättningsutveck- lingen 
  
 Kvinnans arbetsin- 
  
 Index för 
  
 komst  
 (1000-tals 
  kr) 
  
 fruksamheten 
  
 0 
  
 1,0 
  
 1-49 
  
 1,2 
  
 50-99 
  
 2,1 
  
 100-149 
  
 3,0 
  
 150-199 
  
 3,1 
  
 200 och högre 
  
 3,1 
  
 Inkomsteffekten var densamma också när man samtidigt tog in sysselsättningsutvecklingen i analysen. 
  
 Figur 7. Förändringar i periodeffekt när hänsyn tas till de barnlösa 
  
 kvinnornas arbetsinkomst 
  
 Index, 1990=1 
  
 1,0 
  
 2 
  
 0,8 
  
 1 
  
 Modell 1: 
  
 0,6 
  
 Period+ålder 
  
 0,4 
  
 Modell 2: 
  
 Period+kvinnans 
  
 0,2 
  
 inkomst +ålder 
  
 0 
  
 1986 
  
 1988 
  
 1990 
  
 1992 
  
 1994 
  
 1996 
  
 År 
  
 Sammanfattningsvis kan man således konstatera att fruktsamhetsnedgång- en under senare år har påverkats av den ekonomiska utvecklingen, både på ett generellt plan (mätt som sysselsättningsutvecklingen i kvinnans hem- kommun) och på ett individuellt plan (mätt som kvinnans arbetsinkomst). 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 131 
  
 4.2.4 
  
 Kvinnor med låg utbildning har lägst fruktsamhet 
  
 För att få ytterligare kunskap om förändringarna i förstabarnsfruktsam- heten under  
 1990-talet 
  har vi gått ett steg vidare och sett på utveckling- en för olika utbildningsgrupper. Vi vet att konjunkturnedgången under senare år har slagit olika hårt mot olika grupper i samhället, och hårdast har de med en kort utbildning drabbats. Arbetsmarknaden ställer allt större krav på de anställda och utbildning har varit ett starkt konkurren- smedel i kampen om jobben. Stora satsningar har också gjorts inom utbildningssektorn och många med en kort utbildning har erbjudits möjlighet att studera vidare; det har varit rekordmånga studerande un- der senare år. 
 I våra analyser har vi sett på utvecklingen för fem olika utbildnings- grupper 
 8 
 , nämligen 
  
 1. 
  
 kvinnor som högst har gymnasial utbildning 
  
 2. 
  
 kvinnor med kort eftergymnasial utbildning och inriktning mot un- dervisning eller vård (där de stora grupperna är förskollärarutbilda- de och sjuksköterskor) 
  
 3. 
  
 kvinnor med övriga korta eftergymnasiala utbildningar (inkl enstaka kurser på högskolan) 
  
 4. 
  
 kvinnor med en lång eftergymnasial utbildning och inriktning mot undervisning och vård (där de stora grupperna är lärare på låg- och mellanstadiet, men där också läkare, tandläkare m.m. ingår) 
  
 5. 
  
 kvinnor med övriga långa eftergymnasiala utbildningar (inkl. fors- karutbildade). 
  
 För att resultaten inte skulle påverkas av att andelen studerande varie- rar mellan olika utbildningsgrupper, har vi för varje år uteslutit de kvinnor som då hade fått någon form av offentlig finansiering (eller uppburit lån) för pågående utbildning vid sidan av en arbetsinkomst på högst 100 000 kronor 
 9 
 . 
 Resultaten är tankeväckande och understryker återigen den stora betydelse som förändringar på arbetsmarknaden har haft på benägen- heten att få det första barnet. Inledningsvis ser vi på den genomsnittliga skillnaden olika utbildningsgrupper emellan i benägenheten att få 
  
 8 
  
 Utbildningen avser den högsta utbildning kvinnorna har avslutat vid respekti- ve tidpunkt enligt utbildningsregistret, vilken sedan har grupperats efter utbild- ningens nivå och inriktning. 
  
 9 
  
 Studerande har en mycket låg fruktsamhet och det är naturligtvis vanligare att en kvinna med grundskola studerar än att en kvinna med högskoleutbildning gör det. 
  
 132 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 första barnet i en analys som vid sidan av utbildning endast har med faktorerna kalenderår och ålder. Vi finner då den högsta fruktsamheten hos kvinnor med en eftergymnasial utbildning riktad mot undervis- nings- eller vårdsektorn. Oavsett utbildningens längd har dessa kvinnor runt 35 procent högre nivå på benägenheten att få det första barnet än kvinnor som inte har avslutat någon utbildning över gymnasial nivå. Lägst förstabarnsfruktsamhet har kvinnor med en kort övrig efter- gymnasial utbildning, medan kvinnor med en lång övrig eftergymna- sial utbildning har ungefär samma nivå som de med grundskola eller gymnasium. Detta är den genomsnittliga skillnaden utbildningsgrup- perna emellan under perioden  
 1986-1997. 
  Ser vi på hur relationen mellan olika utbildningar utvecklats över tiden  
 10  
 finner vi att skillna- derna ökat kraftigt under  
 1990-talet. 
  
 Tabell 3. Olika utbildningsgruppers benägenhet att få första barnet. Resultat från en analys med interaktion mellan kvinnans utbildning och kalenderår 
  
 År 
  
 Grundskola eller 
  
 Kort eftergymnasial utb. 
  
 Lång eftergymnasial utb. 
  
 gymnasium 
  
 inriktning: 
  
 inriktning: 
  
 vård/ped. 
  
 övrigt 
  
 vård/ped. 
  
 övrigt 
  
 1986-97 
  
 1 
  
 1,34 
  
 0,80 
  
 1,37 
  
 1,04 
  
 genomsnitt 
  
 86 
  
 1 
  
 1,22 
  
 0,80 
  
 1,23 
  
 0,91 
  
 87 
  
 1 
  
 1,27 
  
 0,80 
  
 1,30 
  
 0,95 
  
 88 
  
 1 
  
 1,23 
  
 0,77 
  
 1,21 
  
 0,91 
  
 89 
  
 1 
  
 1,28 
  
 0,82 
  
 1,26 
  
 0,96 
  
 90 
  
 1 
  
 1,31 
  
 0,75 
  
 1,20 
  
 0,88 
  
 91 
  
 1 
  
 1,41 
  
 0,78 
  
 1,35 
  
 0,96 
  
 92 
  
 1 
  
 1,40 
  
 0,83 
  
 1,40 
  
 1,07 
  
 93 
  
 1 
  
 1,44 
  
 0,72 
  
 1,51 
  
 1,15 
  
 94 
  
 1 
  
 1,52 
  
 0,67 
  
 1,56 
  
 1,16 
  
 95 
  
 1 
  
 1,54 
  
 0,60 
  
 1,58 
  
 1,15 
  
 96 
  
 1 
  
 1,59 
  
 0,50 
  
 1,56 
  
 1,13 
  
 97 
  
 1 
  
 1,60 
  
 0,50 
  
 1,58 
  
 1,19 
  
 10  
 Resultatet har erhållits genom en interaktion (samspel) mellan kalenderår och utbildning. Den bidrog signifikant till att förbättra modellen. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 133 
  
 Tabell 4. Olika utbildningsgruppers fördelning efter arbetsinkomst 1989 och 1996.Barnlösa ej studerande kvinnor. Procent 
  
 Arbets- 
  
 Högsta utbildning 
  
 inkomst 
  
 Gymnasium 
  
 Kort eftergymnasial 
  
 Lång eftergymnasial 
  
 Vård o ped. 
  
 Övr. inriktn. 
  
 Vård o ped. 
  
 Övr. inriktn. 
  
 1989 
  
 1996 
  
 1989 
  
 1996 
  
 1989 
  
 1996 
  
 1989 
  
 1996 
  
 1989 
  
 1996 
  
 0 kr 
  
 2,2 
  
 14,1 
  
 0,3 
  
 2,4 
  
 0,9 
  
 8,5 
  
 0,2 
  
 1,4 
  
 0,4 
  
 2,8 
  
 -49 
  tkr 
  
 6,1 
  
 21,7 
  
 1,4 
  
 5,0 
  
 3,0 
  
 19,6 
  
 1,4 
  
 4,5 
  
 1,6 
  
 5,2 
  
 50-99 
  tkr 
  
 41,6 
  
 33,7 
  
 17,6 
  
 21,4 
  
 17,2 
  
 20,9 
  
 15,8 
  
 20,7 
  
 12,0 
  
 10,5 
  
 100-149 
  tkr 
  
 44,3 
  
 25,9 
  
 66,2 
  
 60,4 
  
 41,8 
  
 25,6 
  
 51,4 
  
 54,6 
  
 37,6 
  
 31,6 
  
 150- tkr 
  
 5,9 
  
 4,3 
  
 14,5 
  
 10,8 
  
 37,1 
  
 25,4 
  
 31,1 
  
 18,8 
  
 48,3 
  
 49,9 
  
 Summa 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 100 
  
 För kvinnor med gymnasial utbildning avser uppgifterna kvinnor i  
 22-25 
  års ålder. För kvinnor med eftergymnasial utbildning  
 26-29 
  år. 
 Samtidigt är det utbildningsgrupperna med den lägsta fruktsamheten som också har haft den sämsta inkomstutvecklingen under  
 1990-talet. 
  Andelen med en arbetsinkomst på högst 50 000 kr har ökat från 8 pro- cent till 36 procent för kvinnor i  
 22-25 
  års ålder med grundskola eller gymnasium (och som ej mottagit ekonomiskt stöd till studier) och ut- vecklingen har varit lika den för kvinnor i  
 26-29 
  års ålder med en kort eftergymnasial utbildning med en annan inriktning än mot undervis- nings- eller vårdsektorn (från 4 till 28 procent). För kvinnor med en eftergymnasial utbildning (kort eller lång) som riktar sig mot vård- eller undervisningssektorn har ökningen i andelarna som har en mycket låg arbetsinkomst varit jämförelsevis liten. Detta gäller också för kvinnor med lång eftergymnasial utbildning med övriga inriktningar. Fruktsam- hetsnedgång och inkomstförsämring tycks hänga samman. 
  
 134 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Figur 8. Antalet förstfödda per 1000 barnlösa kvinnor för olika utbild- ningsgrupper 1989/90 och 1996/97. 
  
 Per 1000 
  
 Grundskola/gymnasium 
  
 Per 1000 
  
 Kort eftergymnasial, vård o ped. 
  
 200 
  
 200 
  
 150 
  
 150 
  
 1989/90 
  
 100 
  
 100 
  
 1997/98 
  
 50 
  
 50 
  
 0 
  
 0 
  
 18 
  
 20 
  
 22 
  
 24 
  
 26 
  
 28 
  
 30 
  
 32 
  
 34 
  
 36 
  
 38 
  
 18 
  
 20 
  
 22 
  
 24 
  
 26 
  
 28 
  
 30 
  
 32 
  
 34 
  
 36 
  
 38 
  
 Ålder 
  
 Ålder 
  
 Per 1000  
 Övrig kort eftergymnasial 
  
 Per 1000 
  
 Lång eftergymnasial, vård o ped. 
  
 200 
  
 200 
  
 150 
  
 150 
  
 100 
  
 100 
  
 50 
  
 50 
  
 0 
  
 0 
  
 18 
  
 20 
  
 22 
  
 24 
  
 26 
  
 28 
  
 30 
  
 32 
  
 34 
  
 36 
  
 38 
  
 18 
  
 20 
  
 22 
  
 24 
  
 26 
  
 28 
  
 30 
  
 32 
  
 34 
  
 36 
  
 38 
  
 Ålder 
  
 Ålder 
  
 Per 1000  
 Övrig lång eftergymnasial 
  
 200 
  
 150 
  
 100 
  
 50 
  
 0 
  
 18 
  
 20 
  
 22 
  
 24 
  
 26 
  
 28 
  
 30 
  
 32 
  
 34 
  
 36 
  
 38 
  
 Ålder 
  
 Jämför vi de åldersspecifika fruktsamhetstalen för de olika utbildnings- grupperna 1989/90 och 1996/97, finner vi att alla utbildningsgrupper har haft en viss nedgång i yngre åldrar, men mest uttalad är nedgången för kvinnor med de kortaste utbildningarna (se diagrammet ovan). De- ras fruktsamhetstal ligger också på en lägre nivå än övriga utbildnings- grupper. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 135 
  
 4.3 
  
 Andra och tredje nedkomsten 1997 
  
 4.3.1 
  
 Vad har hänt under  
  
 1990-talet? 
  
 Benägenheten att få det andra eller det tredje barnet ökade kraftigt un- der senare delen av  
 1980-talet 
  och har sedan sjunkit igen. Ökningen i andra- och tredjebarnsfruktsamheten var delvis en effekt av förändring- ar i föräldraförsäkringens regler, som gjorde det ekonomiskt lönsamt att få barnen med högst 30 månaders mellanrum för förvärvsarbetande kvinnor och män som trappat ner på arbetstiden efter nedkomsten. Infö- randet av den s.k. snabbhetspremien ledde till att det blev vanligare att få barnen tätare. 
 Som framgår ur figurerna har denna uppgång upphört utan att reg- lerna ändrats under  
 1990-talet. 
  Det har också varit klara nedgångar i benägenheten att få barn, både för det andra och det tredje barnet. Störst nedgång har det varit i benägenheten att få tredje barnet, en be- nägenhet som nästan har halverats, men också andrabarnsfruktsamhe- ten har reducerats (med drygt 25 procent). 
 Figur 9. Andelen kvinnor som fått andra (tredje) barnet inom 24, 30, 48 resp 72 månader efter första (andra) nedkomsten. Första (andra) barnet fött  
 1970-1993 
  
 Andra barnet 
  
 Tredje barnet 
  
 Procent 
  
 Procent 
  
 90 
  
 90 
  
 80 
  
 80 
  
 - 
 72 
  månader 
  
 70 
  
 70 
  
 - 
 48 
  månader 
  
 60 
  
 60 
  
 50 
  
 50 
  
 40 
  
 40 
  
 -72 
  månader 
  
 - 
 30 
  månader 
  
 30 
  
 30 
  
 20 
  
 - 
 24 
  månader 
  
 20 
  
 -48 
  månader 
  
 -30 
  månader 
  
 10 
  
 10 
  
 -24 
  månader 
  
 0 
  
 0 
  
 1970 
  
 1975 
  
 1980 
  
 1985 
  
 1990 
  
 1970 
  
 1975 
  
 1980 
  
 1985 
  
 1990 
  
 136 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 4.3.2 
  
 Olika utbildningsgruppers benägenhet att få andra och tredje barnet 1997 
  
 Registret som vi har sammanställt om kvinnor och deras inkomster un- der perioden  
 1985-1997 
  var bäst lämpat till studier av första nedkoms- ten. Vi har emellertid haft möjlighet att också studera benägenheten att få andra eller tredje barnet för ett enskilt kalenderår, nämligen för år 1997. Materialet kommer från ett annat register som använts för att se på familjernas sammansättning vid årskiftet 1996/97 och som också använts för att studera familjeupplösningar under 1997 (SCB 1999). Populationen utgörs av alla familjer som hade två sammanboende för- äldrar vid årsskiftet 1996/97. Som familj räknas alla gifta personer med hemmavarande barn (oavsett om de har gemensamma barn eller ej) samt alla sambor som har minst ett gemensamt barn. Sambor utan ge- mensamma barn kan inte ingå i analysen, eftersom de inte kan särskil- jas i nuvarande registerstatistik. 
 Vi känner alltså familjens sammansättning vid årsskiftet 1996/97 och undersöker andelen som har fått det andra eller det tredje barnet under 1997. Vi har begränsat analysen till kvinnor och män som är födda i Sverige och som enbart har gemensamma barn 
 11 
 . Vid sidan om yngsta barnets ålder har vi i analysen tagit med uppgifter om föräldrar- nas högsta avslutade utbildning. Vi har inte tagit med kvinnans ålder trots att detta nästan är en regel i fruktsamhetsanalyser. Det är emeller- tid ett så starkt samband mellan kvinnans ålder och hennes utbildning (när man samtidigt kontrollerar för yngsta barnets ålder) att detta kan snedvrida resultaten. I stället begränsade vi analysen till kvinnor i 25 till 40 års ålder. Vi har använt oss av logistisk regression, vilket är vanligt när man vill analysera sannolikheter för att en viss händelse ska inträffa eller ej (dikotomt utfall). 
 Andra barnet 
 Inledningsvis finner vi som väntat att det första barnets ålder är en mycket viktig faktor för det vidare barnafödandet. Benägenheten att få det andra barnet under 1997 är särskilt låg om föräldrarna har fått sitt första barn under 1996 och minskar successivt när barnet uppnått tre års ålder. Precis som för den första nedkomsten finner vi att det är 
  
 11  
 Analyserna visar att vissa grupper av kvinnor födda utanför Sverige har hög- re benägenhet att få tredje barnet under 1997. Det gällde också för de par som hade ett gemensamt barn och ett som bara var barn till den en av makarna. De- taljer redovisas inte här. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 137 
  
 kvinnor med en utbildning riktad mot vård- eller undervisningssektorn som har den högsta benägenheten att få det andra barnet. Lägst nivå har kvinnor med grundskola som högsta utbildning, dvs. de som ej avslutat en gymnasial utbildning. Samtidigt ser vi att oddskvoterna faktiskt ökar med utbildningstidens längd. En kvinna som har avslutat vårdlinjen på gymnasiet har 7 procent högre nivå än en som har någon av de övriga linjerna på gymnasiet som sin högsta utbildning. Har hon en kort efter- gymnasial utbildning med vårdinriktning (sjuksköterskeutbildning) som sin högst utbildning är oddskvoten 1,22 och slutligen är oddskvo- ten 1,35 om hon avslutat en lång eftergymnasial utbildning(minst tre år) med vårdinriktning (läkare, tandläkare mm.). 
 Tabell 5. Andra och tredje nedkomsten. Resultat av logistisk regression 
  
 Faktor 
  
 Andra barnet 
  
 Tredje barnet 
  
 Första/yngsta barnets ålder 
  
 0 år 
  
 0,09 
  
 0,20 
  
 1 år 
  
 0,77 
  
 0,99 
  
 2 år 
  
 1 
  
 1 
  
 3 år 
  
 0,82 
  
 0,96 
  
 4 år 
  
 0,48 
  
 0,82 
  
 5 år 
  
 0,31 
  
 0,81 
  
 6 år 
  
 0,20 
  
 0,51 
  
 7-9 
  år 
  
 0,06 
  
 0,18 
  
 Kvinnans högsta utbildning 
  
 : 
  
 Folk/grundskola 
  
 0,70 
  
 1,13 
  
 Gymnasial nivå, 
  
 inriktning vård 
  
 1,07 
  
 1,27 
  
 dito, övriga inriktningar 
  
 1 
  
 1 
  
 Kort eftergymnasial utbildning 
  
 pedagogisk inriktning 
  
 1,16 
  
 1,30 
  
 inriktning vård 
  
 1,22 
  
 1,42 
  
 övriga inriktningar 
  
 1,03 
  
 1,04 
  
 Lång eftergymnasial utbildning 
  
 pedagogisk inriktning 
  
 1,35 
  
 1,64 
  
 inriktning vård 
  
 1,35 
  
 1,89 
  
 övriga inriktningar 
  
 1,14 
  
 1,30 
  
 Forskarutbildning 
  
 1,08 
  
 0,79 
  
 Mannens högsta utbildning 
  
 Folk/grundskola 
  
 0,85 
  
 0,99 
  
 Gymnasial nivå, 
  
 1 
  
 1 
  
 Kort eftergymnasial utbildning 
  
 1,14 
  
 1,05 
  
 Lång eftergymnasial utbildning 
  
 1,18 
  
 1,20 
  
 Forskarutbildning 
  
 1,14 
  
 1,62 
  
 138 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 Också pappor med folk/grundskola som högsta utbildning har lägst sannolikhet för att få det andra barnet under 1997, och sannolikheterna ökar med utbildningens längd också för män, men skillnaderna är mindre för män än för kvinnor. 
 Tredje nedkomsten 
 Också när det gäller den tredje nedkomsten under 1997 finner vi att sannolikheten är lägre när man har en  
 0-åring 
  i familjen och när det yngsta barnet (här det andra barnet) närmar sig skolåldern. Vi finner också att benägenheten att få det tredje barnet ökar med utbildningsni- vån, samma mönster som vi fann för det andra barnet. Lägst nivå hade de med en gymnasial utbildning samt de med en kort eftergymnasial utbildning med övrig inriktning. Högst nivå finner vi för de kvinnor som avslutat en minst  
 tre-årig 
  eftergymnasial utbildning med vårdin- riktning och de som har en pedagogisk inriktning. För män finner man också ett positivt samband med utbildningsnivån. 
 Det är alltså de relativt välutbildade föräldrarna som i störst ut- sträckning har fått både det andra och det tredje barnet under 1997. För kvinnor strider detta mot existerande teorier om konflikten mellan för- värvsarbete och barnafödande som förutsäger att högutbildade kvinnor i särskilt hög grad skulle vara motiverade att begränsa barnantalet. Så har det faktiskt inte varit i Sverige, inte ens under  
 1970-talet 
  då det fortfarande var relativt vanligt att kvinnor var hemarbetande under småbarnsperioden. En intervjuundersökning från 1981 visade att kvin- nor som hade haft en kontinuerlig anknytning till arbetsmarknaden ha- de ungefär samma benägenhet att få det tredje barnet som de som hade varit hemarbetade sedan de fick sitt första barn. Det var också minst lika vanligt att högutbildade kvinnor fick minst tre barn som kvinnor med en lägre utbildning. (Hoem 1993) 
  
 4.4 
  
 Slutlig barnlöshet m.m. för olika utbildningsgrupper 
  
 Vi har inte funnit något motsatsförhållande mellan hög utbildningsnivå och högt barnafödande. Mönstret under  
 1990-talet 
  har i stället varit det motsatta. Vi ska nu avslutningsvis jämföra det slutliga barnantalet för kvinnor födda under  
 1940-talet 
  och första delen av  
 1950-talet, 
  grupper som nu har avslutat sitt barnafödande och som fött barn under  
 1960-, 
  1970- och  
 1980-talet. 
  Vi har delat upp kvinnorna i sexton olika utbild- ningsgrupper (se tabell 6). 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 139 
  
 Tabell 6. Genomsnittligt barnantal för olika utbildningsgrupper. Kvin- nor födda  
 1941-45, 
 1946-50 
  och  
 1951-55 
  
 Högsta utbildning 
  
 Kvinnor födda 
  
 1941-45 
  
 1946-50 
  
 1951-55 
  
 1. 
  
 Folk- grundskola 
  
 2,13 
  
 2,07 
  
 2,07 
  
 Gymnasial utbildning 
  
 2. 
  
 Vårdinriktning på gymnasial nivå 
  
 2,11 
  
 2,18 
  
 2,19 
  
 (sjukvårdsbiträden, undersköterskor, 
  
 barnavårdsutbildning) 
  
 3. 
  
 Övrig kort gymnasial utbildning 
  
 1,95 
  
 1,98 
  
 1,98 
  
 4. 
  
 Övrig lång gymnasial utbildning 
  
 1,82 
  
 1,90 
  
 1,90 
  
 Kort eftergymnasial utbildning 
  
 5. 
  
 Vissa högskolepoäng 
  
 1,69 
  
 1,68 
  
 1,79 
  
 6. 
  
 Estetisk, religiös eller 
  
 humanistisk inriktning 
  
 1,56 
  
 1,78 
  
 1,88 
  
 7. 
  
 Pedagogisk (förskollärare) 
  
 2,00 
  
 2,04 
  
 2,07 
  
 8. 
  
 Handel, administration, ekonomi 
  
 1,69 
  
 1,73 
  
 1,73 
  
 9. 
  
 Industri och hantverk 
  
 1,72 
  
 1,70 
  
 1,64 
  
 10. 
  
 Vårdinriktning (sjuksköterskeutbildning) 
  
 2,00 
  
 2,04 
  
 2,04 
  
 11. 
  
 Övriga inriktningar 
  
 1,70 
  
 1,75 
  
 1,80 
  
 Lång eftergymnasial utbildning 
  
 12. 
  
 Estetisk, religiös 
  
 eller humanistisk inriktning 
  
 1,65 
  
 1,59 
  
 1,53 
  
 13. 
  
 Pedagogisk (låg- och mellanstadielärare) 
  
 1,94 
  
 2,01 
  
 2,05 
  
 14. 
  
 Handel, administration, ekonomi 
  
 1,74 
  
 1,83 
  
 1,77 
  
 15. 
  
 Industri och hantverk 
  
 (civilingenjörsutbildn.) 
  
 1,94 
  
 1,81 
  
 1,82 
  
 16. 
  
 Vårdinriktning (läkare, tandläkare) 
  
 1,94 
  
 2,04 
  
 2,04 
  
 17. 
  
 Övriga inriktningar 
  
 1,64 
  
 1,68 
  
 1,80 
  
 18. 
  
 Forskarutbildning 
  
 1,78 
  
 1,71 
  
 1,68 
  
 För det första finner vi att det har varit relativt små förändringar över dessa generationer kvinnor för respektive utbildningsgrupp. De med en kortare utbildning har hela tiden vanligtvis haft något högre genom- snittligt barnantal än de med en längre utbildning, men skillnaderna är förhållandevis små. Man kan också se att de kvinnor som har en utbild- ning främst riktad mot arbeten inom den offentliga sektorn (vård eller undervisning) ofta har haft ett något högre genomsnittligt barnantal än kvinnor med en annan inriktning på sin eftergymnasiala utbildning. 
 Vi kan inte utifrån detta material egentligen påvisa varför vissa grupper har högre fruktsamhet än andra. Kanske har det varit en selek- tion så att de mest familjeinriktade kvinnorna väljer utbildningar rikta- de mot vård och skola. Kanske stimulerar den kvinnliga miljö som des- sa kvinnor vanligtvis arbetar i dessutom till familjeliv och barnafödan- 
  
 140 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 de. Den offentliga sektorn har också haft rykte om sig att vara en säker och trygg arbetsplats och den har varit en föregångare när det gäller att underlätta kombinationen förvärvsarbete och barnafödande, vilket ock- så kan ha varit betydelsefullt. 
 Den största skillnaden utbildningsgrupperna emellan är andelen som förblir barnlösa. Bland de kvinnor som har fött barn varierar det ge- nomsnittliga antalet mindre, vilket visar sig i ett starkt samband mellan andelen barnlösa och det genomsnittliga barnantalet. Det ser ut som om det främst är en fråga om att få barn över huvud taget. Någon uttalad strategi att begränsa barnantalet för att underlätta kombinationen familj och förvärvsarbete ser det alltså inte ut att ha varit tal om. 
 Figur 10. Relationen mellan andelen barnlösa kvinnor och den slutliga genomsnittliga antalet barn. Kvinnor födda  
 1951-55 
  
 Andel barnlösa 30 
 25 
 20 
 15 
 10 
 5 
 0 
  
 1,3 
  
 1,5 
  
 1,7 
  
 1,9 
  
 2,1 
  
 2,3 
  
 Summerad fruktsamhet 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 141 
  
 4.5 
  
 Slutsatser 
  
 I det här kapitlet har vi diskuterat tänkbara förklaringar till den kraftigt sjunkande fruktsamheten under  
 1990-talet. 
  Vi har sett hur benägenhe- ten att få första barnet har påverkats av den ekonomiska utvecklingen, både på ett mer generellt plan (mätt som förändringar i sysselsättnings- utvecklingen i kvinnans hemkommun) och på ett individuellt plan (mätt som kvinnans arbetsinkomst). Dåliga tider och att personligen stå utan- för arbetsmarknaden är faktorer som minskar kvinnornas benägenhet att få första barnet. 
 Det finns säkert andra faktorer som kanske är än viktigare för be- slutet att få barn, men som vi inte har haft möjlighet att mäta på samma enkla sätt som de ekonomiska faktorer vi har tagit med i våra analyser. En sådan är befolkningens framtidstro – en faktor som nog hänger nära samman med konjunkturutvecklingen. Vi vet att stora grupper av be- folkningen har haft en mycket dyster syn på framtiden under senare år, medan situationen var den helt motsatta under slutet av  
 1980-talet. 
  Samtidigt har alla grupper i samhället fått uppleva stora besparingar, och för första gången har det varit nedskärningar i stödet till barnfa- miljerna. Detta är säkert också faktorer som har bidragit till och för- stärkt fruktsamhetsnedgången. 
 Den starka konjunkturpåverkan på fruktsamhetsutvecklingen har bi- dragit till att vissa grupper i samhället har drabbats hårdare än andra. Vi har kunnat ta med utbildning i våra analyser och har visat att grup- per med lägst utbildning har haft den kraftigaste nedgången i fruktsam- heten oavsett ordningsnummer på barnet. Grupper som har klarat sig förhållandevis bra under senare år – t.ex. högutbildade kvinnor inom vård- och undervisningssektorn – har haft betydligt mindre nedgång. 
 Att barnafödandet under senare år har blivit något av en resursfråga är oroande, speciellt om det kommer att innebära att vissa grupper inte kommer att få det antal barn som de egentligen skulle vilja ha. Sam- tidigt kan det dock betyda att vår fruktsamhetsnedgång inte förklaras av en förändrad inställning till att få barn. När den ekonomiska situationen i landet blir bättre och när det blir möjligt för unga kvinnor och män att få fast förankring på arbetsmarknaden, är det kanske inte osannolikt att vi ånyo får en viss uppgång i fruktsamheten. Men för att en sådan ska äga rum behövs nog dessutom en ökad framtidstro. Vi hör numera ofta signaler om att den ekonomiska situationen är god och vi kan se att fruktsamhetsnedgången i stort sett har avstannat under 1998 och 1999. Någon uppgång har vi dock inte sett tecken på ännu, trots högkon- junkturen. Den ekonomiska uppgången har emellertid än så länge inte påverkat unga kvinnors och män sysselsättning i någon stor utsträck- 
  
 142 Utan jobb – inga barn? 
  
 SOU 2000:37 
  
 ning. Det är angeläget att följa fruktsamhetsutvecklingen och inte minst se om alla grupper får vara med i en eventuell uppgång. 
 Vi vet idag inte mycket om vilka tankar som kvinnor och män gör sig när de står inför beslutet att få barn. Våra analyser tyder på att de ekonomiska förutsättningarna är viktiga. För att få en mer komplett bild av fruktsamhetsnedgången och mer insikt i hur vi ska tolka våra resul- tat vore det önskvärt att veta mer om de faktorer som kvinnor och män själva anser viktiga för beslutet att få barn. Vi skulle också behöva mer kunskap om parbildningen bland unga kvinnor och män, om stabiliteten i deras parförhållanden, samt inte minst mer om hur de barnlösa män- nens situation påverkar barnafödandet. 
  
 SOU 2000:37 
  
 Utan jobb – inga barn? 143 
  
 Referenser 
 Hoem, B. 1993. The Compatibility of Employment and Childbearing in Contemporary Sweden. Acta Sociologica  
 36:101-120. 
  
 Statistiska centralbyrån, 1995. Kvinnors och mäns liv. Demografiska rapporter 1995:2.3. Stockholm: SCB. 
 Statistiska centralbyrån, 1998. Barnafödande och sysselsättning Upp- och nedgången i fruktsamheten  
 1985-1997. 
  Demografiska rap- porter 1998:1. Stockholm: SCB. 
 Statistiska centralbyrån, 1999. Barnfamiljer 1997 om familjesamman- sättning och separationer. Demografiska rapporter 1999:1. Stock- holm: SCB.