Till statsrådet och chefen för 
 Justitiedepartementet 
 Regeringen beslutade den 25 mars 1999 att tillkalla en kommission med uppgift att kartlägga och granska den författningsskyddande verksamhet som de svenska säkerhetstjänsterna bedrivit när det gäller hot som härrör ur inrikes förhållanden. Kommissionen be- står, enligt direktiv 1999:26 och tilläggsdirektiv 1999:59, av en ord- förande och fem ledamöter. 
 Som ordförande i kommissionen förordnades fr.o.m. den 25 mars 1999 riksmarskalken Christian och som ledamöter fr.o.m. den 21 maj 1999 f.d. justitierådet White, general- sekreteraren i Frivilligorganisationernas fond för mänskliga rättig- heter Jackson och journalisten Evans samt fr.o.m. den 1 augusti 1999 professor Serrano och professor Fuller. 
 Som sakkunnig med uppgift att biträda vid granskningen av be- tänkandet från sekretessynpunkt förordnades fr.o.m. den 5 augusti 2002 justitierådet Marsh. 
 Som experter har varit förordnade generalmajor Jarvis (den 6 december 1999 - den 30 april 2001), f.d. kanslichefen vid Försvarets underrättelsenämnd Savage (den 1 januari 2000 - den 28 februari 2001), f.d. byråchefen vid säkerhetspolisen Williams (den 1 januari 2000 - den 30 april 2001), fil.kand. Hernandez nus Reed (den 13 mars 2000 - den 28 februari 2001), professor Tran (den 1 september 2000 - den 28 februari 2001), docent Mills (den 1 september 2000 - den 28 februari 2001), fil.kand. Johnson (den 1 september 2000 - den 28 febru- ari 2001), fil.dr Lopez (den 1 september 2000 - den 28 feb- ruari 2001), fil.dr Garcia (den 1 september 2000 - den 31 mars 2001), arkivrådet Weaver (den 1 september 2000 - den 28 februari 2001), professor Taylor (den 1 september 2000 - den 30 november 2000) och fil.dr Jones (den 1 - 30 november 2000). 
 Som huvudsekreterare förordnades fr.o.m. den 1 september 1999 chefsrådmannen Ward. Som sekreterare förordnades fr.o.m. den 15 december 1999 Bishop, fr.o.m. den 20 december 1999 hovrättsassessor Sellers samt fr.o.m. den 1 mars 2001 fil.kand. Johnson och fil.kand. Howell. Carter entledigades fr.o.m. den 28 februari 2001. Som biträ- dande sekreterare förordnades fr.o.m. den 9 oktober 2000 jur.kand. Martin. Hon entledigades fr.o.m. den 1 december 2002. Fil.stud. Young har under tiden den 1 februari till den 31 mars varit förordnad att biträda kommissionen med vissa arkiv- genomgångar. 
 Christina Hökebro har fr.o.m. den 1 januari 2000 tjänstgjort som assistent i kommissionen. 
 I syfte att ge kommissionen möjligheter att fullgöra sitt uppdrag på ett effektivt och rättssäkert sätt har riksdagen antagit lagen (1999:988) om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet (prop. 1998/99:140, KU 4). Lagen trädde i kraft den 1 januari 2000. Lagen ger bl.a. kommissionen rätt att hålla förhör under straffan- svar med den som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet. 
 Enligt de ursprungliga direktiven skulle kommissionen redovisa utredningsarbetet senast den 31 augusti 2001. Efter kommissionens begäran om förlängd tid för uppdragets utförande beslutade reger- ingen att uppdraget skall redovisas senast den 31 december 2002 (dir. 2001:42) 
 Kommissionen har antagit namnet Säkerhetstjänstkommissio- nen. 
 Kommissionen har under arbetets gång samrått med SÄPO/  
 Rikskrim-kommittén 
  (dir. 1998:101), med Säkerhetspolitiska ut- redningen (UD 2000:4) samt med utredaren Lawson (Ju 2002:F). Kommissionen har också träffat representanter för den ti- digare  
 Lund-kommissionen 
  i Norge och den danska PET- kommissionen. 
 Härmed överlämnas kommissionens betänkande (SOU 2002:87) 
 Rikets säkerhet och den personliga integriteten. De svenska säkerhets- tjänsternas författningsskyddande verksamhet sedan år 1945. 
 Till betänkandet fogas följande på kommissionens uppdrag utar- betade rapporter: 
  
 Johnson,  
 Politisk övervakning och personalkontroll 1945- 1969. Säkerhetspolisens medverkan i den politiska personalkontrollen 
 (SOU 2002:88). 
  
 Johnson,  
 Politisk övervakning och personalkontroll 1969- 2002. Förutsättningarna för säkerhetspolisens politiska registreringar och medverkan i personalkontrollen  
 (SOU 2002:89). 
  
 Howell,  
 Den farliga fredsrörelsen. Säkerhetstjänsternas övervakning av fredsorganisationer, värnpliktsvägrare och FNL- grupper  
 1945-1990 
 (SOU 2002:90). 
  
 Howell,  
 Hotet från vänster. Säkerhetstjänsternas övervak- ning av kommunister, anarkister m.m.  
 1965-2002 
 (SOU 2002:91). 
  
 Bishop,  
 Det grå brödraskapet. En berättelse om IB 
 (SOU 2002:92). 
 Fuller, Howell, Serrano och Bishop,  
 Övervakningen av  
  
 SKP-komplexet 
  
 (SOU 2002:93). 
  
 Weaver,  
 Säkerhetstjänst, nazism och högerextremism  
 1946-1980 
 , 
  
  Bishop,  
 SÄPO:s övervakning av svensk hö- gerextremism efter 1980 
 , båda i  
 Övervakningen av nazister och höger- extremister  
 (SOU 2002:94). 
  
 Tran,  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
 , 
  
  Sanchez,  
 Hemliga tjänster och det öppna sam- hället 
 , Lopez,  
 Det amerikanska spåret. En undersökning av IB:s bildande och eventuella kopplingar till USA 
 , Bishop tre rapporter,  
 Sjukhusaffären i Göteborg, Värnpliktskonferensen i Örebro och Lynch från telefonavlyssning 
 , samlade i  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen  
 (SOU 2002:95). 
  
 Kommissionens uppdrag är härmed slutfört. 
 Stockholm i december 2002 
  
 Christian 
  
 Serrano 
  
 Jackson 
  
 White 
  
 Fuller 
  
 Evans 
  
 Roberts 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 15 
  
 1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 45 
  
 1.1 
  
 Kommissionens direktiv .......................................................... 
  
 45 
  
 1.2 
  
 Den särskilda lagen för kommissionens arbete ...................... 
  
 45 
  
 1.3 
  
 Tidigare utredningar och granskningar................................... 
  
 46 
  
 2 
  
 Allmän översikt .......................................................... 
  
 55 
  
 2.1 
  
 Begreppet säkerhetstjänst ........................................................ 
  
 55 
  
 2.2 
  
 Säkerhetspolisens organisation................................................ 
  
 57 
  
 2.2.1 Den allmänna säkerhetstjänsten och statspolisens 
  
 tredje rotel (åren  
 1945-57) ........................................... 
  
 57 
  
 2.2.2 Den särskilda polisverksamheten (åren  
 1957-64) ....... 
  
 59 
  
 2.2.3 
  
 Samrådsnämnden .......................................................... 
  
 60 
  
 2.2.4 
  
 Rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning åren 
  
 1964-1989 ...................................................................... 
  
 61 
  
 2.2.5 
  
 Säkerhetspolisen  
 1989- ................................................. 
  
 63 
  
 2.3 
  
 Den militära säkerhetstjänstens organisation och 
  
 uppgifter.................................................................................... 
  
 64 
  
 2.3.1 Försvarsstabens inrikesavdelning åren  
 1945-1965 ...... 
  
 64 
  
 2.3.2 Den militära säkerhetsorganisationen i övrigt 
  
 åren  
 1945-65 .................................................................. 
  
 67 
  
 2.3.3 Försvarsstabens säkerhetsavdelning  
 1965-85.............. 
  
 67 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:87 
  
 2.3.4 Den militära säkerhetstjänstens organisation i 
  
 övrigt  
 1965-85............................................................... 
  
 69 
  
 2.3.5 Säkerhetsavdelningens organisation  
 1985- ................. 
  
 69 
  
 2.3.6 IB och dess efterföljare ................................................ 
  
 70 
  
 2.4 
  
 Kontroll och insyn i säkerhetstjänsternas verksamhet.......... 
  
 71 
  
 3 
  
 Kommissionens arbete ................................................ 
  
 75 
  
 3.1 
  
 Vad utredningen inriktats på................................................... 
  
 75 
  
 3.2 
  
 Presentation av det skriftliga källmaterialet inklusive 
  
 gallring...................................................................................... 
  
 79 
  
 3.2.1 
  
 Svenska myndigheters arkiv......................................... 
  
 79 
  
 3.2.2 
  
 Utländska myndigheters arkiv..................................... 
  
 82 
  
 3.2.3 Organisationers och enskildas arkiv............................ 
  
 83 
  
 3.2.4 
  
 Gallring ......................................................................... 
  
 85 
  
 3.2.5 
  
 Litteratur....................................................................... 
  
 87 
  
 3.3 Erfarenheter av förhör och samtal.......................................... 
  
 88 
  
 3.4 
  
 Sekretessfrågor med anknytning till kommissionens 
  
 arbete ....................................................................................... 
  
 91 
  
 4 
  
 Rättslig översikt.......................................................... 
  
 97 
  
 4.1 
  
 Brott mot rikets säkerhet m.m. .............................................. 
  
 97 
  
 4.2 
  
 Skydd för personlig integritet och förtrolig 
  
 kommunikation ..................................................................... 
  
 103 
  
 4.2.1 
  
 Internationella överenskommelser............................ 
  
 103 
  
 4.2.2 
  
 Grundlagsregler .......................................................... 
  
 107 
  
 4.2.3 Lagregler till skydd för förtrolig kommunikation ... 
  
 111 
  
 4.2.4 
  
 Lagregler om personregister ...................................... 
  
 113 
  
 4.3 
  
 Straffprocessuella tvångsmedel ............................................. 
  
 116 
  
 5 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden .129 
  
 5.1 
  
 Kalla kriget som historia ....................................................... 
  
 129 
  
 5.1.1 Kalla kriget som forskningsområde .......................... 
  
 129 
  
 8 
  
 SOU 2002:87 
  
 Innehåll 
  
 5.1.2 
  
 Kalla kriget som ideologisk konflikt.......................... 
  
 131 
  
 5.1.3 
  
 Den marxistiska utopin som utmaning ..................... 
  
 134 
  
 5.1.4 
  
 Kalla kriget som ekonomisk och social 
  
 systemkonflikt............................................................. 
  
 135 
  
 5.1.5 
  
 Kalla kriget som en kamp mellan två politiska 
  
 ordningssystem ........................................................... 
  
 136 
  
 5.1.6 
  
 Hotbilder ..................................................................... 
  
 138 
  
 5.1.7 
  
 Kalla kriget som religiös och nationell kamp ............ 
  
 143 
  
 5.1.8 
  
 Kommuniststereotyper............................................... 
  
 143 
  
 5.1.9 
  
 Kalla kriget som hot om världskrig............................ 
  
 145 
  
 5.1.10 
  
 Kalla kriget som en civilisationskonflikt ................... 
  
 148 
  
 5.1.11 Kalla kriget som moralisk konflikt ............................ 
  
 148 
  
 5.2 
  
 Tidsandans svängningar  
 1945-2000....................................... 
  
 150 
  
 5.2.1 
  
 1945-1947 
  Radikala strömningar. Antifascismens 
  
 dominans ..................................................................... 
  
 150 
  
 5.2.2 
  
 1948-1962 
  Antikommunismens dominans................ 
  
 151 
  
 5.2.3 
  
 Antikommunistiska stämningar................................. 
  
 154 
  
 5.2.4 
  
 Radikalismens stora årtionde  
 1962-1973: 
  
 antifascismen som antiimperialism ............................ 
  
 158 
  
 5.2.5 
  
 Röd våg blir grön våg  
 1973-1982................................ 
  
 162 
  
 5.2.6 
  
 Nyliberalismens triumf  
 1982-1991 ............................ 
  
 162 
  
 5.2.7 
  
 Brytningar i ett liberalt spektrum  
 1991-2000............ 
  
 163 
  
 5.2.8 
  
 Sammanfattning .......................................................... 
  
 164 
  
 6 
  
 Säkerhetstjänsternas hotbilder ................................... 
  
 165 
  
 6. 1 
  
 Sveriges Kommunistiska Parti och därtill anslutande 
  
 organisationer ......................................................................... 
  
 165 
  
 6.1.1 
  
 Bakgrund ..................................................................... 
  
 165 
  
 6.1.2 
  
 Åren  
 1945-1964........................................................... 
  
 166 
  
 6.1.3 
  
 Åren efter 1964............................................................ 
  
 177 
  
 6.1.4 
  
 Ungdomsförbunden ................................................... 
  
 179 
  
 6.1.5 
  
 Vänskapsförbunden .................................................... 
  
 180 
  
 6. 2 
  
 Den revolutionära vänstern ................................................... 
  
 182 
  
 6.2.1 
  
 Åren  
 1965-1980........................................................... 
  
 182 
  
 6.2.2 
  
 Åren  
 1980-2002........................................................... 
  
 198 
  
 6. 3 
  
 Fredsrörelserna och vapenvägrarorganisationerna............... 
  
 205 
  
 6.3.1 
  
 Åren  
 1945-65............................................................... 
  
 205 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:87 
  
 6.3.2 
  
 Åren  
 1965-1980 .......................................................... 
  
 209 
  
 6.3.3 
  
 Åren  
 1980-2002 .......................................................... 
  
 211 
  
 6. 4 
  
 Högerextremistiska och nazistiska rörelser......................... 
  
 217 
  
 6.4.1 
  
 Åren  
 1945-1965 .......................................................... 
  
 217 
  
 6.4.2 
  
 Åren  
 1965-1980 .......................................................... 
  
 219 
  
 6.4.3 
  
 Åren  
 1980-2002 .......................................................... 
  
 221 
  
 6. 5 
  
 Europeiska Arbetarpartiet .................................................... 
  
 227 
  
 6. 6 
  
 Sammanfattning och bedömning.......................................... 
  
 228 
  
 7 
  
 Säkerhetspolisens författningsskyddande verksamhet ...241 
  
 7.1 
  
 Åren  
 1945-1965...................................................................... 
  
 241 
  
 7.1.1 
  
 Allmänt ....................................................................... 
  
 241 
  
 7.1.2 
  
 Inhämtning ................................................................. 
  
 243 
  
 7.1.3 Samarbete med utländska tjänster ............................. 
  
 256 
  
 7.1.4 
  
 Bearbetning och registrering ..................................... 
  
 262 
  
 7.1.5 
  
 Personalkontroll......................................................... 
  
 271 
  
 7.2 
  
 Åren  
 1965-1980...................................................................... 
  
 288 
  
 7.2.1 
  
 Allmänt ....................................................................... 
  
 288 
  
 7.2.2 
  
 Inhämtning ................................................................. 
  
 291 
  
 7.2.3 Samarbete med utländska tjänster ............................. 
  
 302 
  
 7.2.4 
  
 Bearbetning och registrering ..................................... 
  
 305 
  
 7.2.5 
  
 Personalkontroll......................................................... 
  
 330 
  
 7.3 
  
 Åren  
 1980-2002...................................................................... 
  
 337 
  
 7.3.1 
  
 Allmänt ....................................................................... 
  
 337 
  
 7.3.2 
  
 Inhämtning ................................................................. 
  
 338 
  
 7.3.3 Samarbete med utländska tjänster ............................. 
  
 343 
  
 7.3.4 
  
 Bearbetning och registrering ..................................... 
  
 345 
  
 7.3.5 
  
 Personalkontroll......................................................... 
  
 361 
  
 7.4 
  
 Sammanfattning och bedömning.......................................... 
  
 367 
  
 7.4.1 
  
 Inhämtningsmetoder.................................................. 
  
 369 
  
 7.4.2 
  
 Utlandssamarbete....................................................... 
  
 389 
  
 7.4.3 
  
 Bearbetning och registrering ..................................... 
  
 392 
  
 7.4.4 
  
 Personalkontroll......................................................... 
  
 403 
  
 10 
  
 SOU 2002:87 
  
 Innehåll 
  
 8 
  
 Militär säkerhetstjänst............................................... 
  
 409 
  
 8.1 
  
 Åren  
 1945-1965 ...................................................................... 
  
 409 
  
 8.1.1 
  
 Kontraspionage/säkerhetsunderrättelsetjänst........... 
  
 410 
  
 8.1.2 
  
 Bearbetning och registrering ...................................... 
  
 422 
  
 8.1.3 
  
 Personalkontroll/infiltrationsskydd .......................... 
  
 427 
  
 8.2 
  
 Åren  
 1965-1980 ...................................................................... 
  
 439 
  
 8.2.1 
  
 Kontraspionage/säkerhetsunderrättelsetjänst........... 
  
 440 
  
 8.2.2 
  
 Bearbetning och registrering ...................................... 
  
 444 
  
 8.2.3 
  
 Personalkontroll/infiltrationsskydd .......................... 
  
 456 
  
 8.3 
  
 Åren  
 1980-2002 ...................................................................... 
  
 464 
  
 8.3.1 
  
 Säkerhetsunderrättelsetjänst ...................................... 
  
 464 
  
 8.3.2 
  
 Infiltrationsskydd ....................................................... 
  
 472 
  
 8.3.3 
  
 Register........................................................................ 
  
 482 
  
 8.4 
  
 Sammanfattning och bedömning .......................................... 
  
 486 
  
 8.4.1 
  
 Inhämtning.................................................................. 
  
 486 
  
 8.4.2 Samarbete med utländska tjänster.............................. 
  
 487 
  
 8.4.3 
  
 Bearbetning.................................................................. 
  
 488 
  
 8.4.4 
  
 Infiltrationsskydd ....................................................... 
  
 489 
  
 8.4.5 
  
 Register........................................................................ 
  
 491 
  
 9 
  
 De hemliga underrättelse- och säkerhetstjänsternas 
  
 författningsskyddande verksamhet.............................. 
  
 495 
  
 9.1 
  
 T-kontoret .............................................................................. 
  
 495 
  
 9.2 
  
 Grupp B .................................................................................. 
  
 504 
  
 9.2.1 Tillkomst, organisation och uppgifter ....................... 
  
 504 
  
 9.2.2 Förklaringar till grupp B:s tillkomst.......................... 
  
 507 
  
 9.2.3 Arbete för försvarsstabens inrikesavdelning ............. 
  
 515 
  
 9.2.4 
  
 Samarbete med statspolisen........................................ 
  
 518 
  
 9.2.5 
  
 Inhämtning.................................................................. 
  
 521 
  
 9.2.6 
  
 Bearbetning.................................................................. 
  
 525 
  
 9.2.7 
  
 Rapportering ............................................................... 
  
 527 
  
 9.3 
  
 IB och dess efterföljare .......................................................... 
  
 528 
  
 9.3.1 Allmänt om åren  
 1965-1980 ....................................... 
  
 528 
  
 9.3.2 
  
 Samarbete med försvarsstabens 
  
 säkerhetsavdelning och säkerhetspolisen .................. 
  
 530 
  
 9.3.3 Enhet 03 upplöses och återuppstår ............................ 
  
 531 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2002:87 
  
 9.3.4 
  
 Vem tog initiativ till att återuppta 
  
 inrikesverksamheten?................................................. 
  
 535 
  
 9.3.5 
  
 IB:s operationsavdelning............................................ 
  
 536 
  
 9.3.6 
  
 IB avslöjas och omorganiseras................................... 
  
 540 
  
 9.3.7 
  
 Ward....................................................................... 
  
 543 
  
 9.3.8 
  
 Kursen i Göteborg...................................................... 
  
 544 
  
 9.3.9 
  
 Sjukhusaffären i Göteborg......................................... 
  
 546 
  
 9.3.10 Åren  
 1980-2002 .......................................................... 
  
 551 
  
 9.4 
  
 Sammanfattning och bedömning.......................................... 
  
 552 
  
 10 
  
 Säkerhetstjänsterna och regeringen............................. 
  
 563 
  
 10.1 
  
 Åren  
 1945-1965...................................................................... 
  
 563 
  
 10.2 
  
 Åren  
 1965-1976...................................................................... 
  
 566 
  
 10.3 
  
 Åren  
 1976-1982...................................................................... 
  
 573 
  
 10.4 
  
 Åren  
 1982-1991...................................................................... 
  
 575 
  
 10.5 
  
 Tiden från 1991...................................................................... 
  
 577 
  
 11 Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, 
  
 organisationer m.m. .................................................. 
  
 579 
  
 11.1 
  
 Socialdemokratin och fackföreningsrörelsen....................... 
  
 579 
  
 11.1.1 Kampen mot kommunisterna fram till andra 
  
 världskrigets slut......................................................... 
  
 579 
  
 11.1.2 Den offentliga bilden ................................................. 
  
 581 
  
 11.1.3 Uppbyggnaden av den socialdemokratiska 
  
 arbetsplatsorganisationen .......................................... 
  
 582 
  
 11.1.4 Nordiskt samarbete.................................................... 
  
 584 
  
 11.1.5 Samarbete med säkerhetspolisen ............................... 
  
 585 
  
 11.1.6 Jensen kontakter inom partiet och betydelsen 
  
 därav ............................................................................ 
  
 590 
  
 11.1.7 Grupp B:s/IB:s betydelse för det 
  
 socialdemokratiska partiet ......................................... 
  
 592 
  
 11.1.8 Socialdemokratin och extremvänstern...................... 
  
 596 
  
 11.2 
  
 Säkerhetstjänsternas samarbete med andra partier.............. 
  
 600 
  
 11.3 
  
 Säkerhetstjänsterna och näringslivet .................................... 
  
 601 
  
 12 
  
 SOU 2002:87 
  
 Innehåll 
  
 11.3.1 Bakgrund ..................................................................... 
  
 601 
  
 11.3.2 Näringslivets säkerhetsorgan ..................................... 
  
 605 
  
 11.3.3 Trepartsöverenskommelsen ....................................... 
  
 609 
  
 11.3.4 Något om kontakter mellan militärledningen och 
  
 företagsledare .............................................................. 
  
 610 
  
 11.4 
  
 Säkerhetstjänsterna och Sveriges Radio................................ 
  
 612 
  
 11.4.1 Allmänt ........................................................................ 
  
 612 
  
 11.4.2 Säkerhetspolisen och Sveriges Radio ......................... 
  
 614 
  
 11.4.3 Företagets interna säkerhetsarbete ............................ 
  
 615 
  
 12 
  
 Avslutande synpunkter .............................................. 
  
 617 
  
 Litteraturförteckning......................................................... 
  
 623 
  
 Förkortningar ................................................................... 
  
 631 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1  
 Kommittédirektiv ............................................................. 
  
 637 
  
 Bilaga 2  
 Lag om förhör m.m. hos kommissionen för 
  
 granskning av de svenska säkerhetstjänsternas 
  
 författningsskyddande verksamhet....................................... 
  
 645 
  
 13 
 Sammanfattning 
 Kapitel 1 Inledning 
 I kapitlet redogörs för kommissionens direktiv och för den lag (1999:988) genom vilken kommissionen getts särskilda befogenhe- ter för att bedriva sin utredning. Kapitlet innehåller också en redo- görelse för tidigare utredningar och granskningar med anknytning till säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet. 
 Kapitel 2 Allmän översikt 
 I kapitlet klaras inledningsvis ut vad som avses med  
 begreppet säker- hetstjänst  
 och vilka grenar denna verksamhet omfattar, nämligen sä- kerhetsskydd, kontraspionage, terrorismbekämpning och författ- ningsskydd. Författningsskyddet har till uppgift att förebygga och förhindra brott mot rikets inre säkerhet, dvs. olaglig verksamhet som syftar till att med våld, hot eller otillbörligt tvång ändra vårt statsskick, förmå beslutande politiska organ och myndigheter att fatta beslut i en viss riktning eller hindra den enskilde medborgaren från att utöva sina grundlagsfästa fri- och rättigheter. 
 Vidare ges en översikt över de polisiära och de militära  
 säkerhets- tjänsternas organisation och uppgifter.  
 Efter andra världskrigets slut blev det i praktiken statspolisens tredje rotel, från år 1957 den sär- skilda polisverksamheten, under ledning av statspolisintendenten som kom att svara för arbetet med att motverka brott mot rikets säkerhet. I och med polisväsendets förstatligande år 1965 inrättades vid Rikspolisstyrelsen en säkerhetsavdelning (RPS/Säk). År 1989 gavs avdelningen en mer självständig ställning och kom att beteck- nas Säkerhetspolisen (SÄPO). 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 Den militära säkerhetstjänsten var länge starkt centraliserad till försvarsstaben och dess inrikesavdelning (Fst/In), från år 1965 be- nämnd säkerhetsavdelningen (Fst/Säk). Sedan år 1994 ingår säker- hetsavdelningen i MUST som utgör en del av Högkvarteret. Inom Fst/In organiserades år 1957 en särskild enhet, grupp B, med upp- gifter såväl inom underrättelse- som säkerhetstjänsten. År 1965 sammanslogs grupp B med den militära underrättelsetjänstens in- hämtningsorgan,  
 T-kontoret, 
  till IB. Detta underrättelseorgan har sedan kommit att betecknas GBU, SSI och KSI. 
 I kapitlet behandlas också de organ som utövar  
 kontroll  
 av och har insyn i säkerhetstjänsternas arbete. Säkerhetstjänsterna utgör verksamheter inom myndigheter som lyder under regeringen. Riksdagen och dess organ granskar regeringen och förvaltningen på olika sätt, bl.a. genom utskotten och JO. Även regeringen har sär- skilda organ för tillsyn och kontroll, t.ex. JK. För säkerhetspolisen finns det särskilda kontrollorganet Registernämnden. Försvarets underrättelsenämnd (FUN) har till huvuduppgift att följa den mili- tära underrättelsetjänsten men har även granskat den militära sä- kerhetstjänsten. 
 Kapitel 3 Kommissionens arbete 
 I kapitlet redovisar kommissionen vissa aspekter på sitt arbete. Ut- redningen har koncentrerats på den  
 författningsskyddande verksam- het  
 som bedrivits av säkerhetspolisen och den centrala militära sä- kerhetstjänsten samt i förekommande fall av den hemliga militära underrättelsetjänsten. I enlighet med direktiven är det säkerhets- tjänsternas arbete med att kartlägga sådana svenska politiska ytter- lighetsorganisationer och grupperingar som har bedömts utgöra el- ler kunna komma att utgöra ett hot mot rikets säkerhet som stått i blickfånget. Mycket av säkerhetstjänsternas hotbilder har präglats av uppfattningen att sådana organisationer och personer med an- knytning till dessa medvetet eller omedvetet verkat i främmande makts intresse. Med hänsyn härtill har kommissionen granskat sä- kerhetstjänsternas övervakning av vissa personer som varit miss- tänkta för spioneri och andra brott mot rikets säkerhet. I säker- hetstjänsternas hotbilder har också ingått att främmande makt di- rekt eller via svenska ytterlighetsorganisationer sökt utnyttja freds- rörelserna i subversivt syfte. Säkerhetstjänsternas övervakning av fredsrörelserna har därför utretts av kommissionen. 
 16 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Kommissionen har gjort mycket omfattande  
 arkivgenomgångar 
 . Dessa har koncentrerats till SÄPO:s och MUST:s arkiv men studi- er har även gjorts i bl.a. Riksarkivet och Krigsarkivet samt några tingsrätters arkiv. Kommissionen har inte förvägrats tillgång till något material som den önskat ta del av. Också vissa arkiv i Tysk- land och USA har genomgåtts. Däremot har kommissionen inte fått tillgång till handlingar från tidigare sovjetiska arkiv. Även arkiv med anknytning till näringslivet och arbetarrörelsen samt ett antal enskilda personers arkiv har studerats. Kommissionen har inte ut- nyttjat sig av bestämmelsen i den särskilda lagen om editionsplikt, men denna befogenhet har sannolikt haft viss betydelse för kom- missionens möjligheter att få ta del av några dagböcker som depo- nerats hos allmänna arkiv. Vissa arkivserier är hårt gallrade. 
 Kommissionen har naturligtvis också studerat offentlig tryck och litteratur rörande säkerhetstjänsterna. 
 Kommissionen har haft befogenhet att hålla  
 förhör  
 under straffansvar. Denna möjlighet har utnyttjats i stor omfattning, trots att utbytet sällan stått i rimlig proportion till resursåtgången. Kommissionen har i än större utsträckning inhämtat uppgifter ge- nom samtal med personer som antagits kunna lämna uppgifter av intresse för kommissionen. Åtskilliga har hörts först samtalsvis och senare vid förhör inför kommissionen bekräftat tidigare lämnade uppgifter och besvarat kompletterande frågor. Sammanlagt har ca 400 personer på ett eller annat sätt lämnat muntliga uppgifter till kommissionen. 
 Mycket av det som kommissionen granskat eller på annat sätt kommit i kontakt med är kringgärdat av  
 sekretess 
 . Det är fråga om dels bestämmelser till skydd för det allmänna, främst utrikes- och försvarssekretess och förundersökningssekretess, dels till skydd för enskilda intressen. I sistnämnda hänseende har det införts en sär- skild bestämmelse i sekretesslagen med avseende på kommissio- nens verksamhet. I princip är kommissionen bunden av gällande sekretessregler också när det gäller innehållet i betänkandet och dess bilagor. Kommissionens uppdrag är emellertid att uttömman- de och definitivt klarlägga säkerhetstjänsternas verksamhet på det aktuella området. Detta torde knappast vara möjligt att uppnå på ett rimligt sätt utan att kommissionen går in på och redovisar också konkreta förhållanden som normalt skulle vara omfattade av sekre- tess. Kommissionen har sökt göra en rimlig avvägning mellan of- fentlighetsintresset å ena sidan och behovet av skydd för uppgifter om säkerhetstjänsternas verksamhet och för uppgifter om enskilda 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 å den andra. Uppgifter om säkerhetstjänsternas verksamhet under senare år har därför redovisats med viss återhållsamhet. 
 Kapitel 4 Rättslig översikt 
 I kapitlet ges en kortfattad rättslig översikt. Där redogörs för vissa brott av intresse i sammanhanget såsom  
 brott mot rikets säkerhet  
 en- ligt 19 kap. brottsbalken (bl.a. spioneri, olovlig underrättelseverk- samhet och tagande av utländskt understöd), högmålsbrott enligt 18 kap. samma balk (uppror och olovlig kårverksamhet) samt sa- botage och uppvigling. 
 Vidare redovisas bestämmelser om  
 skydd för personlig integritet  
 och förtrolig kommunikation. Sådana bestämmelser finns i interna- tionella överenskommelser som Sverige är bundet av, nämligen FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna och därtill anslutande konventioner och den europeiska konventionen angå- ende skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande fri- heterna, som sedan år 1995 gäller som svensk lag. 1974 års reger- ingsform innehåller vissa bestämmelser om grundlagsskyddade fri- och rättigheter, bl.a. om skydd för förtrolig kommunikation och förbud mot åsiktsregistrering i allmänt register. Också vissa tryck- och yttrandefrihetsrättsliga aspekter, bl.a. meddelarskyddet, är av intresse i sammanhanget. I brottsbalken finns särskilda straffbe- stämmelser om brytande av post- eller telehemlighet och om olov- lig avlyssning. 
 Grundläggande lagregler om  
 personregister  
 finns sedan år 1998 i personuppgiftslagen (1998:204). På denna lag bygger polisdatala- gen (1998:622) som innehåller regler om behandlingen av person- uppgifter hos polisen. Mycket restriktiva regler gäller för behand- ling av s.k. känsliga personuppgifter, varmed bl.a. avses uppgifter om en persons politiska åsikter. 
 Skyddet mot intrång i brev- och telekommunikationer är inte ab- solut. Av särskild betydelse är de inskränkningar som gäller enligt reglerna om straffprocessuella tvångsmedel i 27 kap. rättegångsbal- Morgan och lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångs- medel i vissa brottmål. I detta sammanhang är bestämmelserna om hemlig teleavlyssning av speciellt intresse. Vid sådan avlyssning kommer det ofrånkomligen fram upplysningar också om annat än det som är ändamålet med åtgärden, s.k. överskottsinformation. 
 18 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Kapitel 5 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
 Här ges en bakgrund till de hotbilder som myndigheterna arbetat med. Det  
 kalla kriget  
 inleddes i slutet av  
 1940-talet 
  och förklarades officiellt avslutat år 1990. Detta krigsliknande tillstånd var präglat av stark spänning och kapprustning mellan öst och väst. Det om- fattade i princip hela världen och formade inte bara utrikes- och försvarspolitik utan även inrikespolitik och samhällsstruktur. Det var till det yttre en maktpolitisk rivalitet mellan två stormaktsblock men till sin kärna en ideologisk konflikt där kommunistisk diktatur och  
 liberal-kapitalistisk 
  demokrati stod mot varandra. 
 Det kalla kriget påverkade också  
 tidsandan 
 . Vid krigsslutet år 1945 stod Sovjetunionen och kommunismen på höjden av prestige och antifascismen dominerade opinionsbildningen. Det kalla kri- gets utbrott, upprättandet av s.k. folkdemokratier i Östeuropa och särskilt Pragkuppen våren 1948 uppfattades som belägg för att Sovjetunionen inte hade gett upp planerna på en världsrevolution. Sovjetskräck och kommunisthat medförde att de svenska kommu- nisterna sågs som andra klassens medborgare. I mitten av 1960- talet försvagades antikommunismen och gav rum för nya radikala strömningar. En revolutionär vänster växte fram med maoismen som ideal och spetsen riktad mot såväl USA (Vietnamkriget) som Sovjetunionen, som sågs som ett socialistiskt misslyckande. Den röda vågen avlöstes i mitten av  
 1970-talet 
  av en grön våg, präg- lad av miljövård, kärnkraftsmotstånd och  
 anti-industrialism. 
  Under  
 1980-talet 
  kom marknadsekonomin åter till heders och en nyliberal anda gjorde sig gällande. I invandrarströmmarnas spår började ny- nazistiska och främlingsfientliga grupper göra sig hörda. Därmed aktiverades efterkrigstidens starkaste konsensus, antifascismen. 
 Kapitel 6 Säkerhetstjänsternas hotbilder 
 Kapitlet behandlar de hotbilder som legat till grund för säkerhets- tjänsternas ställningstaganden. 
 Den officiella uppfattningen vid krigsslutet var att  
 det svenska kommunistpartiet  
 (SKP) inte utgjorde något hot mot rikets säker- het. Det hindrade inte att man på militärt håll såg med misstro på partiets nationella pålitlighet vid ett krig med Sovjetunionen. I fredstid bedömdes Sovjetunionen värva agenter för underrättelse- uppdrag bland svenska kommunistsympatisörer och man fruktade 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 att sådana agenter sökte infiltrera från försvarets synpunkt viktiga anläggningar i syfte att skaffa upplysningar. 
 Efter Pragkuppen och under intryck av det kalla kriget fick den militära säkerhetstjänstens bedömningar av kommunisterna som potentiella landsförrädare genomslag också inom säkerhetspolisen. Avslöjanden om kommunistiskt spioneri för östblockets räkning utomlands och i Sverige liksom rapporter om annan kriminell och/eller subversiv verksamhet bidrog till att befästa denna bild. SKP:s återkommande förlustval ansågs inte minska partiets subver- siva effektivitet, eftersom partiet därigenom bedömdes ha blivit en homogen och fast disciplinerad enhet. 
 Ännu en bit in på  
 1960-talet 
  fanns misstankar om att SKP förbe- redde att, för det fall partiet förbjöds eller en krissituation uppstod i landet, övergå till illegalt arbete. Säkerhetstjänsterna misstänkte särskilt sådana partimedlemmar som undergått utbildning i kom- munistiska länder för att höra till den grupp som förbereddes här- för. Några säkra belägg för riktigheten av denna uppfattning fanns inte. Säkerhetstjänsterna hyste också, som det senare visat sig, väl- grundade misstankar om att Sovjetunionen ekonomiskt bidrog till SKP:s och den kommunistiska partipressens finansiering och att företrädare för partiet således gjorde sig skyldiga till brottet tagan- de av utländskt understöd. 
 SKP arbetade också genom s.k. front- eller täckorganisationer. Därmed avsågs ideella rörelser utan formell partianknytning, vilka fungerade som täckmantel för kommunistisk politik och som sökte påverka den allmänna opinionen i för Sovjetunionen gynnsam rikt- ning. Exempel på sådana organisationer var vänskapsförbunden med olika öststater och Svenska Fredskommittén. Säkerhetstjäns- terna ansåg att SKP försökte infiltrera även andra ideella organisa- tioner, såsom Svenska freds- och skiljedomsföreningen, anti- kärnvapenrörelsen och Amnesty International. Till intäkt härför tog man det förhållandet att organisationerna ibland drev uppfatt- ningar som sammanföll med partiets (och Sovjetunionens). Otviv- elaktigt förekom det kommunister i dessa sammanhang men beläg- gen för en av partiet styrd infiltration är svaga. 
 SKP hade täta kopplingar till kommunistdiktaturerna i Östeuro- pa och avvisade all kritik av sovjetsystemet. Höga partiföreträdare hade frekventa kontakter med tjänstemän vid dessa länders be- skickningar i Sverige, personer som säkerhetstjänsterna, sannolikt på goda grunder, i stor utsträckning bedömde vara underrättelseof- ficerare. Kommunistiskt sinnade personer hade avslöjats som spio- ner för Sovjetunionens räkning. Säkerhetstjänsternas bedömning 
 20 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 att det inom SKP och bland dess sympatisörer i ett skymningsläge fanns betydligt större potential till förrädisk verksamhet än inom andra grupper i samhället framstår, enligt kommissionens uppfatt- ning, i vart fall fram till början av  
 1960-talet 
  mot denna bakgrund som begriplig. Några belägg för att partiet skulle ha haft en illegal organisation eller ha ägnat sig åt systematisk infiltration av arbets- platser har inte påträffats. 
 De förändringar i demokratisk riktning som SKP undergick Collins  
 1960-talet 
  sågs av säkerhetstjänsterna inledningsvis endast som en taktisk förnyelse, syftande till att ge partiet bättre möjligheter att bedriva subversiv verksamhet. Först mot slutet av decenniet upphörde den intensiva övervakningen av partiet, nu kallat VPK. 
 I Sverige bröt sig den Kinavänliga falangen ut ur VPK år 1967 och bildade KFML, senare benämnt SKP. Detta utgjorde början till den splittring av den programmatiskt  
 revolutionära vänstern  
 som kom att prägla utvecklingen under det närmaste årtiondet. En bi- dragande orsak till framgångarna för dessa numerärt begränsade grupper var att flera av dem utnyttjade sig av den klassiska, kom- munistiska enhetsfrontsmetoden. De vänsterrevolutionära organi- sationerna sökte även och inte utan framgång att kanalisera arbeta- res missnöje med löner och arbetsvillkor, vilket ledde till en våg av vilda strejker åren  
 1969-72. 
  På liknande sätt arbetade flera av orga- nisationerna bland värnpliktiga under grundutbildning med ten- denser till disciplinupplösning vid de militära förbanden som följd. KFML/SKP – och inledningsvis även KFML(r) – misstänktes er- hålla ekonomiskt stöd från Kina. Flera av organisationerna hade kontakter med företrädare för utländska terroriströrelser. 
 Många inom säkerhetstjänsterna tolkade denna radikaliserings- våg som en ny konspirativ strategi från den kommunistiska världen som gick ut på att genom subversiva medel söka skapa kaos i sam- hället och därigenom undergräva den demokratiska samhällsord- ningen och försvaga västmakternas militära kapacitet. De betrakta- de därför de vänsterrevolutionära rörelserna som ett hot mot rikets säkerhet. Under tiden fram till omkring år 1975 var det hotet om en inre omvälvning som stod i förgrunden. Det fanns dock de inom säkerhetstjänsterna som intog en mindre alarmistisk attityd till si- tuationen. 
 Redan organisationernas programmatiskt revolutionära karaktär motiverade enligt kommissionens uppfattning säkerhetstjänsternas uppmärksamhet. Några konkreta belägg för misstankarna om brottsliga förberedelser för en våldsam omstörtning av samhället, t.ex. i form av vapenutbildning eller vapenlager, kunde inte påträf- 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 fas. Men uppmaningarna till medlemmarna att fullgöra värnplikt som mönstersoldater gav vid handen att organisationerna tänkte i sådana banor. Organisationernas strävanden att skapa oro på ar- betsmarknaden kunde uppfattas som ett sätt att åstadkomma ett kaos ur vilket en revolutionär situation skulle kunna uppstå. Och i ett mer långsiktigt perspektiv fanns risken för att en kris- eller krigssituation skulle utnyttjas för revolutionär verksamhet. Också säkerhetstjänsternas oro för att svenska vänsterextremister skulle hjälpa utländska terrorister, t.ex. med passhandlingar, framstår som befogad. Särskilt KFML(r) intog en ambivalent inställning till ter- rorn som medel. Samtidigt noterar kommissionen att säkerhets- tjänsternas hotbild innehöll schablonartade och överdrivna inslag. Man tycks således överskattat dessa gruppers styrka och med- lemstal och mycket av det som säkerhetstjänsterna beskrev som in- filtration kan i själva verket betraktas som legitim politisk verk- samhet. 
 Under senare delen av  
 1970-talet 
  undergick säkerhetstjänsternas hotbild såvitt avsåg de vänsterextremistiska organisationerna en viss förskjutning. Risken för att dessa organisationer under freds- förhållanden skulle söka skapa kaos och iscensätta en revolution tonades ned. Men alltjämt bedömdes de kunna bli farliga i krig. För säkerhetstjänsterna var det därför angeläget att söka förhindra att vänsterextremister placerades i säkerhetskänsliga befattningar, så mycket mer som man ansåg sig ha indikationer på infiltrationsför- sök. Kommissionen finner inte heller skäl att invända mot rimlig- heten i denna hotbild, som väsentligen byggde på organisationernas egna uttalade syften. 
 Den nu angivna hotbilden bestod ända fram till  
 1980-talets 
  sena- re del, oavsett att de vänsterextremistiska organisationerna förde en tynande tillvaro. Trots att SKP redan under  
 1980-talets 
  första hälft började bekänna sig till demokratiska metoder dröjde det till år 1988 innan regeringen efter framställning från säkerhetspolisen av- förde partiet från förteckningen över de organisationer som det ålåg säkerhetspolisen att ägna särskild uppmärksamhet. Rimligtvis borde en fortlöpande bearbetning och analys av uppgifterna om partiet ha kunnat leda fram till en sådan framställning i varje fall några år tidigare. Först tio år senare avfördes KPML(r) och det trotskistiska Socialistiska partiet (tidigare RMF/KAF) från för- teckningen, fastän säkerhetspolisen då sedan flera år avskrivit dem som hot mot rikets säkerhet. Kommissionen finner detta dröjsmål förvånande. 
 22 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Det moskvatrogna APK, som bildades som en utbrytning ur VPK år 1977, kom inte att tas upp i den nämnda förteckningen trots en programmatiskt revolutionär inställning. Partiföreträdares kontakter med öststatsdiplomater föranledde emellertid misstankar om brott mot rikets säkerhet. Säkerhetspolisen antog också, sanno- likt på goda grunder, att partiet åtnjöt ekonomiskt stöd från Sov- jetunionen. APK ansågs också ha tagit över Svenska Fredskom- mittén som tillsammans med andra fredsorganisationer drev frågor om nedrustning, kärnvapenmotstånd och stöd till befrielserörelser. Säkerhetstjänsterna uppfattade under  
 1980-talet 
  att detta var ett ut- tryck för en sofistikerad sovjetisk subversionsverksamhet. Några säkra belägg för detta kunde man dock inte finna. I och med Sov- jetunionens sammanbrott ansågs naturligtvis risken för att de svenska fredsrörelserna skulle utnyttjas av främmande makt dras- tiskt ha minskat. 
 Först i och med avslöjandet av att svenska  
 anarkister  
 varit in- blandade i förberedelser för att kidnappa statsrådet  
 Silva 
  Moran och annan allvarlig kriminalitet kom säkerhetspolisen under senare hälften av  
 1970-talet 
  att betrakta anarkistiska grupper som ett hot mot rikets säkerhet. Under  
 1980-talets 
  första hälft tonades hotet från anarkisterna ned för att sedan åter aktualiseras med an- ledning av husockupationer, kravallartade demonstrationer, vanda- lism och sabotage. Efter hand tillkom aktioner av militanta djur- rättsaktivister och andra autonoma nätverk. Särskilt s.k. antifascis- ter och miljöaktivister har utgjort problem, inte minst från ord- ningspolisiär synpunkt. I Göteborgskravallerna i samband med  
 EU-toppmötet 
  2001 hörde anarkistiska  
 anti-globalister 
  till de särskilt aktiva. Anarkisterna anses inte utgöra något egentligt hot mot rikets säkerhet. Däremot sätter de genom våld, hot och skade- görelse andras hälsa, egendom och grundlagsskyddade rättigheter, t.ex. yttrande- och demonstrationsfriheten, i fara. 
 Under tiden fram till början av  
 1980-talet 
  bedömde säkerhets- tjänsterna  
 de högerextremistiska rörelserna  
 som väsentligen betydel- selösa som hot mot rikets säkerhet. Det hindrade inte att säker- hetspolisen i mitten av  
 1970-talet 
  ansåg att Nordiska Rikspartiet var en ytterst våldsbenägen rörelse. Säkerhetstjänsterna tycks ha överraskats av framväxten under  
 1980-talet 
  av nya nazistiska och främlingsfientliga grupperingar. Flera personer med anknytning till sådana grupperingar begick under 1980- och  
 1990-talen 
  mycket all- varliga brott t.ex. i form av grovt våld mot invandrare och me- ningsmotståndare. Någon reell fara för rikets säkerhet anses dock dessa grupper inte utgöra, eftersom de inte kan påräkna något all- 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 mänt stöd och är dåligt organiserade. Enligt kommissionens me- ning brast säkerhetstjänsterna i början av  
 1980-talet 
  i uppmärksam- het såvitt avsåg de högerextremistiska organisationerna. 
 Säkerhetstjänsterna hade uppenbara svårigheter att få något grepp om  
 Europeiska Arbetarpartiet  
 (EAP), vilket låter sig förklaras bl.a. av partiets växlande uppfattningar i olika frågor. Teorier fram- fördes om att partiet erhöll ekonomiskt stöd från främmande makt, oklart vilken. Partiet väckte mest uppmärksamhet genom den hat- kampanj som under  
 1980-talet 
  drevs mot statsminister Zuniga. Numera bedöms det knappast ha något inflytande. 
 Kapitel 7 Säkerhetspolisens författningsskyddande verksamhet 
 Kapitlet behandlar säkerhetspolisens författningsskyddande verk- samhet. De metoder som säkerhetspolisen har använt sig av för att skaffa information redovisas med tonvikt på de integritetskränk- ningar de kan innebära. Det konstateras att inre och yttre spaning liksom användandet av förtroliga meddelare inte är författningsre- glerade, ehuru de båda senare inhämtningsmetoderna kan innebära och i vissa fall har inneburit allvarliga intrång i den personliga in- tegriteten. Kommissionen har påträffat flera fall där ett urskilj- ningslöst inhämtande av kränkande uppgifter förekommit. An- vändningen av förtroliga meddelare kan också i andra hänseenden vara problematisk. 
 En av säkerhetspolisens mest betydelsefulla inhämtningsmetoder har varit  
 hemlig teleavlyssning 
 . Under 1950- och  
 1960-talen 
  telefon- avlyssnades ett antal ledande svenska kommunister. Brottsmisstan- Morgan var regelmässigt spioneri. Från slutet av  
 1960-talet 
  och fram till mitten av  
 1970-talet 
  var det i stället främst personer inom den revolutionära vänstern, särskilt inom KFML/SKP och KFML(r), som utsattes för telefonkontroll. Brottsmisstankarna torde i dessa fall i regel ha avsett förberedelse eller stämpling till uppror. Avlyssningen riktades inte endast mot de misstänktas hemtelefoner utan i flera fall också mot telefoner på deras arbetsplatser. SKP:s partikansli och en rad andra organisationer och företag med anknytning till partiet kom härigenom att avlyssnas. Detsamma gällde kontorstelefoner i åtskilliga av KFML/SKP:s och KFML(r):s lokaler liksom telefoner hos till dessa organisationer mer eller mindre fast anknutna verksamheter i Stockholm och Göteborg. Avlyssningsoperationerna pågick ofta under lång tid, i vissa fall under många år. Inte i något fall ledde de till åtal. Under  
 1980-talet 
  
 24 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 got fall ledde de till åtal. Under  
 1980-talet 
  förekom några enstaka fall av telefonavlyssning mot högerextremister med anledning av allvarliga brottsmisstankar; dock kom inga åtal till stånd. Sedan början av  
 1990-talet 
  har säkerhetspolisen fått tillstånd till hemlig teleavlyssning mot ett stort antal personer inom högerextremistis- ka, anarkistiska och autonoma miljöer. Brottsmisstankarna har främst avsett olovlig kårverksamhet. I flera fall har de ofta mycket långvariga telefonavlyssningarna under det senaste decenniet lett till åtal för grov brottslighet men inte i något fall för det i samman- hanget lindrigare brottet olovlig kårverksamhet. 
 Syftet med telefonavlyssningen mot kommunister och andra vänsterrevolutionärer under  
 1950-, 
  1960- och  
 1970-talen 
  torde inte i första hand ha varit att få bevis mot de misstänkta för att kunna väcka åtal. Av större betydelse var den överskottsinformation som avlyssningarna genererade. Övervakningen hängdes upp på en viss person för att så långt som möjligt kunna kartlägga den miljö inom vilken han eller hon var verksam och som man uppfattade som ett hot mot rikets säkerhet. Allt som ansågs vara av betydelse för säkerhetspolisens verksamhet togs till vara och samlades dels i fiktiva, ämnesinriktade meddelarakter, dels i berörda sak- och per- sonakter. Uppgifterna registrerades också i stor utsträckning i sä- kerhetspolisens centralregister och kunde därmed utnyttjas vid personalkontroll. På detta sätt kom genom åren tusentals personer att beröras av telefonavlyssning, trots att antalet meddelade till- stånd aldrig varit särskilt stort. De avlyssningsoperationer som ägt rum sedan  
 1990-talet 
  har närmast en brottsförebyggande karaktär. Av allt att döma används brottsrubriceringen olovlig kårverksam- het närmast som ett verktyg för att få till stånd hemlig teleavlyss- ning mot personer och grupper som är starkt misstänkta för någon form av våldsinriktad kriminalitet, men där det inte finns lagliga förutsättningar för sådan avlyssning på annan grund. Enligt kom- missionens mening har brottsrubricering olovlig kårverksamhet i många fall kommit att tillämpas i situationer där brottsrekvisiten inte är uppfyllda. Detta strider mot den grundläggande principen att strafflag skall tolkas restriktivt. Självfallet är detta inte godtag- bart. 
 Kommissionen riktar skarp kritik mot det sätt som bestämmel- serna om telefonavlyssning kommit att tillämpas. Hemlig teleav- lyssning innebär ett allvarligt intrång i den personliga integriteten. Det ligger i sakens natur att intrånget blir särskilt allvarligt när av- lyssningen, som i flera av de här aktuella fallen, tillåts fortgå under mycket lång tid. En annan aspekt av stor betydelse är att intrånget 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 ofta kommer att drabba även andra än den person som är föremål för misstanke. Än känsligare är det naturligtvis då telefoner som utnyttjas inte endast av den misstänkte och hans närmaste avlyss- nas, exempelvis telefoner och telefonväxlar i politiska organisatio- ners expeditioner och andra samlingslokaler. I dessa fall riskeras rätten att bedriva politisk verksamhet och den grundlagsfästa åsiktsfriheten för ett stort antal personer. Och då det är fråga om avlyssning av telefoner hos tidningsredaktioner aktualiseras förhål- landet till tryckfrihet och meddelarskydd, som ju är grundlags- skyddade i viktiga hänseenden. 
 Domstolarnas tillämpning av bestämmelserna har haft en avgö- rande betydelse för rättsutvecklingen på detta område. Det är påfal- lande att domstolarna i många fall låtit telefonavlyssningen pågå under mycket lång tid utan att det framkommit något som kunnat läggas till grund för ett åtal eller ens inneburit att misstankarna stärkts. Domstolarna har i många fall inte i tillräcklig utsträckning levt upp till sin uppgift att vara ett värn för den enskildes rätts- trygghet. Detta är ägnat att inge starka betänkligheter. Samtidigt måste det framhållas att domstolarna haft begränsade möjligheter att tränga in i det företedda materialet med avseende på sådant som källornas tillförlitlighet och misstankarnas rimlighet. I dessa hänse- enden har de i praktiken varit helt hänvisade till åklagarna och sä- kerhetspolisen. Dessa myndigheter har också de ett ansvar för att den enskildes intresse inte träds för när. Någon strävan efter objek- tivitet är emellertid ofta svår att finna särskilt i äldre promemorior från säkerhetspolisen. Tvärtom kan man i en del fall konstatera att uppgifter från meddelare som bedömts som ej helt tillförlitliga spe- lat en framträdande roll i motiveringarna. Åklagarna har antingen inte trängt tillräckligt djupt i materialet eller också i alltför hög grad solidariserat sig med de polisiära bedömningarna. Tillsyns- myndigheterna JO och JK har genom att inte reagera mot rättsut- vecklingen sanktionerat denna. 
 Enligt kommissionens uppfattning föreligger inte någon rätt för säkerhetspolisen att utnyttja  
 överskottsinformation  
 i syfte att mer allmänt kartlägga en säkerhetshotande grupp eller organisation. Det kan visserligen vara svårt att dra gränsen mellan vad som är att hänföra till en brottsutredning och vad som klart faller utanför denna. En ganska generös tolkning av förundersökningsbegreppet kan vara motiverad i dessa sammanhang. Detta kan emellertid inte tas till intäkt för att det skulle vara tillåtet att ta till vara allsköns uppgifter om de övervakade organisationerna och deras medlem- mar och sympatisörer. Säkerhetspolisen har här, enligt kommissio- 
 26 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 nens mening, låtit effektivitetshänsyn gå före det integritetsskydd som lagstiftningen tillförsäkrat medborgarna. Kommissionen har i sitt arbete funnit belägg för att hemlig telefonavlyssning använts för att samla in material om personer som inte är relevanta i den förundersökning som föranlett telefonkontrollen. Dessa uppgifter har i tusentals fall samlats i fiktiva meddelarakter på ett sätt som saknar stöd i lag. Särskilt allvarligt är detta när överskottsinforma- tionen lämnats ut i samband med personalkontroller som i exem- pelvis Leanderfallet. I detta och andra fall har själva rättsgrunden för personalkontrollsystemet underminerats. 
 Den användning av överskottsinformation som för närvarande förekommer inom författningsskyddets område står enligt kom- missionens uppfattning mindre väl i överensstämmelse med lag- stiftningen. Som framgått används hemlig teleavlyssning numera främst i brottsförebyggande syfte. Något egentligt utrymme för att med hjälp av hemlig teleavlyssning förebygga brott ger emellertid inte lagreglerna. Samtidigt finner kommissionen anledning att framhålla att rättegångsbalkens reglering av förutsättningarna för hemlig teleavlyssning är mindre väl anpassad till säkerhetspolisens huvuduppgift, som är att förebygga brott mot rikets säkerhet. 
 Säkerhetspolisen har även använt sig av  
 postkontroll 
 , om än i långt mindre utsträckning än telefonavlyssning. Kommissionen har inte påträffat några anmärkningsvärda förhållanden i samband här- med. Vid sidan av den egentliga postkontrollen har det förekommit att posttjänstemän fungerat som meddelare till säkerhetspolisen och rapporterat om t.ex. vilka personer som prenumererat på tid- ningar som getts ut av extremistiska organisationer. Det kan ifråga- sättas om inte vissa posttjänstemän visat säkerhetspolisen ett till- mötesgående som inneburit brott mot den tystnadsplikt som ålegat dem. 
 Säkerhetspolisen har vid ett antal tillfällen använt sig av hemlig avlyssning med användning av tekniska hjälpmedel, s.k.  
 buggning 
 , inom ramen för den författningsskyddande verksamheten. Under  
 1950-talets 
  första hälft torde ett stort antal kommunistiska möten ha buggats. Och i slutet av  
 1960-talet 
  riktades buggningsoperatio- ner mot bl.a.  
 FNL-rörelsens 
  kontor i Stockholm och en KFML- kongress i Göteborg. Först år 1975 blev förfarandet straffbart som olovlig avlyssning. Därefter har, såvitt framkommit, buggning inte använts inom författningsskyddet. 
 Säkerhetspolisen har också inhämtat uppgifter genom  
 signalspa- ning 
 . Inom författningsskyddet har denna metod använts främst mot samtal över walkie talkies i samband med övervakning av de- 
 27 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 monstrationer som förväntas bli våldsamma. Men även trafik från äldre typer av mobiltelefoner och trådlösa hemtelefoner som be- fordrats via radiovågor har utsatts för avlyssning med användning av scanners. Visserligen torde sådan avlyssning inte vara straffbar enligt brottsbalken. Det kan dock diskuteras om inte bestämmelsen om rätt till skydd för korrespondens i den europeiska konventio- nen om mänskliga rättigheter innefattar begränsningar i möjlighe- ten att övervaka sådan teletrafik som inte är ledningsbunden. 
 Säkerhetspolisen har sedan länge haft ett nära samarbete med sina motsvarigheter i andra nordiska länder. Inom ramen för detta samarbete har informationer utväxlats bl.a. om ytterlighetsorgani- sationer på vänster- och högersidan och om medlemmar i och sym- patisörer med sådana organisationer. Även uppgifter om det egna landets medborgare har i viss utsträckning lämnats ut. En förut- sättning för samarbetet har varit att uppgifterna inte lämnats vida- re. 
 Säkerhetspolisen inledde också tidigt ett visst samarbete med underrättelse- och säkerhetstjänster i Storbritannien och USA. Sär- skilt under det kalla krigets första år försåg de västliga stormakter- nas tjänster sina svenska kolleger med omfattande och detaljerade redogörelser om internationell kommunistisk verksamhet. Den hotbild som målades upp påverkade sannolikt säkerhetspolisens syn också på de svenska kommunisternas farlighet. I övrigt torde det internationella samarbetet på författningsskyddets område fram till omkring år 1990 ha varit obetydligt. Uppgifter om svenska medborgare lämnades som huvudregel inte ut. På senare tid har till följd av de högerextremistiska och anarkistiska gruppernas ökade internationalisering även författningsskyddet i större utsträckning kommit att innefattas i utlandssamarbetet. 
 Säkerhetspolisens bearbetning av det insamlade materialet var länge eftersatt och analyskapaciteten bristfällig. Bearbetningen be- stod huvudsakligen i registrering av organisationer och personer. Det viktigaste registret har hela tiden varit centralregistret, som se- dan  
 1970-talet 
  är datoriserat. Centralregistret är den exklusiva käl- lan för uppgifter som lämnas ut vid registerkontroll. Det fungerar också som spaningsregister. 
 Säkerhetspolisens  
 personregistrering  
 har länge varit föremål för diskussion. Den allmänna meningen är numera att det i sig är integ- ritetskränkande att vara registrerad i ett offentligt register på grund av politisk, religiös eller filosofisk övertygelse. Detta kom till offi- ciellt uttryck i 1969 års personalkontrollkungörelse i vilken intogs ett förbud mot anteckning om medborgare i säkerhetspolisens re- 
 28 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 gister  
 enbart  
 av det skälet att vederbörande genom tillhörighet till en organisation eller på annat sätt hade gett uttryck för politisk uppfattning (åsiktsregistrering). År 1977 intogs ett motsvarande förbud såvitt avsåg alla slags allmänna register i 2 kap. regerings- formen. Numera finns i personuppgiftslagen och polisdatalagen stränga bestämmelser om hantering av känsliga personuppgifter till vilka nu nämnda förhållanden räknas. 
 Under åren närmast efter andra världskriget fick säkerhetspoli- sen inte på enbart politiska grunder registrera kommunister (men däremot nazister). Efter Pragkuppen hävdes denna inskränkning och säkerhetspolisen fick registrera alla de uppgifter som man an- såg sig behöva för verksamheten. Registreringen av (misstänkta) kommunister och personer med anknytning till vad som uppfatta- des som kommunistiska täckorganisationer kom att bli mycket ex- tensiv. Fler än 100 000 personer registrerades som kommunister el- ler kommunistsympatisörer, stundom på lösa grunder. 
 Tillkomsten av  
 personalkontrollkungörelsen  
 innebar slutet för den breda registreringen av personer med anknytning till det gamla kommunistkomplexet. Den politiska registreringen kom i stäl- let att huvudsakligen avse vänsterrevolutionärer. Under de första åren reglerades registreringen i centralregistret genom hemliga tjänsteföreskrifter som utfärdats av RPS:s styrelse. År 1972 tog re- geringen över uppgiften att utfärda tillämpningsföreskrifter till per- sonalkontrollkungörelsen. I öppna föreskrifter angavs att en med- lem i eller sympatisör med en svensk organisation, vilken i antaget program angett att den skulle verka för att omvandla samhället med våld, fick antecknas i registret om han genom sina åtgärder gett an- ledning till misstanke att han kunde vara beredd att delta i verk- samhet som innebar fara för rikets säkerhet eller som syftade till och var ägnad att med våld förändra det demokratiska statsskicket eller påverka rikets ställning som oberoende stat. I kvalificerat hemliga tillämpningsföreskrifter angav regeringen vilka organisa- tioner som avsågs och som säkerhetspolisen därför skulle ägna sär- skild uppmärksamhet liksom vilka åtgärder som skulle kunna för- anleda registrering av deras medlemmar och sympatisörer. Dessa föreskrifter kom med vissa ändringar att gälla fram till slutet av år 1998, då systemet med sådana tillämpningsföreskrifter avskaffades. 
 Kommissionen kritiserar i likhet med vad Registernämnden tidi- gare gjort såväl de föreskrifter som utfärdats av RPS som av rege- ringen. Flera av de av regeringen angivna särskilda registrerings- grunderna var utformade på ett alltför generellt och oklart sätt, vil- ket medförde att ansvaret för deras reella innehåll överfördes på sä- 
 29 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 kerhetspolisen. Tillämpningen av bestämmelserna kom också i vissa fall att strida mot åsiktsregistreringsförbudet. Redan medlemskap i KPML(r) kunde således leda till registrering, eftersom det ansågs krävas genomgången partiskola för medlemskap. Och ibland kunde personer som enbart deltagit i organisationens föreningsmöten re- gistreras, då säkerhetspolisen presumerade att deltagarna i sådana möten också var medlemmar. Genom att regeringen i tillämpnings- föreskrifterna gav begreppet  
 åtgärd  
 en så vidsträckt betydelse bäd- dade man för en viss rättsosäkerhet. Också aktiviteter av tämligen enkel beskaffenhet som i sig inte alls var kriminella kunde leda till registrering. Denna bristande förutsägbarhet måste betecknas som högst otillfredsställande, särskilt med hänsyn till vilka konsekven- ser en sådan registrering kunde få för den enskilde i ett personal- kontrollärende. Kommissionen påpekar också att flera av de på för- teckningen upptagna högerextremistiska organisationerna inte pro- grammatiskt gett uttryck för någon vilja att omstörta samhället med våld. Det förefaller som om de tagits med närmast för att ba- lansera inslaget av vänsterrevolutionära organisationer. 
 Säkerhetspolisen har följt aktiviteterna också inom organisatio- ner, som inte funnits upptagna i de hemliga tillämpningsföreskrif- terna, och registrerat personer verksamma inom dem. Dessa regi- streringar har grundats på att personerna misstänkts för brottslig verksamhet eller haft kontakter, t.ex. med utländska medborgare, som bedömts som säkerhetshotande. Enligt kommissionens upp- fattning är denna form av registrering på rent individuella grunder mer i linje med regeringsformens åsiktsregistreringsförbud än den vid tillämpningen ganska schematiska registreringsverksamhet som förekom med stöd av regeringens öppna och hemliga föreskrifter. 
 Vid sidan av centralregistret fördes inom säkerhetspolisen alltse- dan kriget en mängd andra specialregister bl.a. över personer enga- gerade i extremistiska rörelser. Efter personalkontrollkungörelsens tillkomst började man vid enskilda rotlar och vissa sektioner att systematisera s.k. arbetsanteckningar på ett sätt som i realiteten ofta innebar att de tjänade som register över personer och förhål- landen som av något skäl tills vidare inte ansågs böra registreras i centralregistret. I många fall noterades i dessa sammanhang uppgif- ter som klart stred mot förbudet mot åsiktsregistrering. År 1993 beslöts att författningsskyddet skulle föra dessa anteckningar med hjälp av dator. Dataregistreringen upphörde år 1997 och vid samma tid utfärdades interna föreskrifter som klargjorde att arbetsanteck- ningarna inte fick innehålla uppgifter  
 enbart  
 om en persons politis- 
 30 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 ka åskådning. Huruvida sådana anteckningar dessförinnan före- kommit under  
 1990-talet 
  har inte kunnat klarläggas. 
 Sedan några år bearbetas säkerhetsunderrättelser i s.k. analysda- tabaser. Däri kan exempelvis antecknas att någon haft kontakt med en person som är misstänkt för olovlig kårverksamhet. För att göra anteckningen begriplig anses det ibland oundgängligen nödvän- digt (jfr 5 § polisdatalagen) att även anteckna vari kontakten be- stått också i situationer som innebär att den kontaktades politiska åsikter röjs. Analysdatabasen utgör visserligen inte några register i traditionell mening. Med hänsyn till de möjligheter till fritextsök- ning och därmed till sammanställningar som användningen av data- teknik ger, får de emellertid anses vara att likställa med register. Det kan därför göras gällande att anteckningar av detta slag strider mot grundlagens förbud mot åsiktsregistrering. 
 I sådana fall där personer verkligen skäligen kan misstänkas för att bedriva utvecklad olovlig kårverksamhet kan det emellertid en- ligt kommissionens mening med fog hävdas att de nu berörda an- teckningarna inte görs  
 enbart  
 på grund av personernas politiska åskådning. I själva verket är denna åskådning av underordnad bety- delse i sammanhanget. Det är själva  
 kontakten  
 med den misstänkte som är av primärt intresse för säkerhetspolisen. Ett studium av den misstänktes personliga nätverk kan vara av avgörande betydelse för brottsutredningen. Det framstå som föga rimligt att kriminalitet som kan vara förknippad med politisk verksamhet skulle utgöra en frizon i detta hänseende. Därtill kommer att omständigheterna kan medföra att också den eller de som har kontakt med den misstänk- te kan anses utgöra säkerhetsrisker. Även om kontakten kommit till uttryck endast i form av en uppgift om politisk åskådning, bör en anteckning därom i ärendehanteringssystem alltså inte anses stå i strid med grundlagsbestämmelsen. 
 I analysdatabaserna behandlas emellertid även rörelser som inte kan betraktas som utvecklade olovliga kårer men som bedöms kunna utvecklas till sådana, samt rörelser mot vilka brottsmisstan- karna är mer ospecificerade. I dessa fall kan det inte generellt anses tillåtet att anteckna en person som tagit kontakt med den miss- tänkte. Den som tar kontakt kan i dessa fall vara helt omedveten om de förhållanden som föranlett misstankarna och kontakten kan mycket väl vara föranledd enbart av ett politiskt eller ideologiskt intresse. Kommissionen har undersökt innehållet i några analysda- tabaser och kommit fram till att det inte kan uteslutas att sådana kontakter registreras. Den vill därför fästa uppmärksamheten på att 
 31 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 det här finns en påtaglig risk för överträdelser av förbudet mot åsiktsregistrering. 
 Kommissionen har inte funnit belägg för att säkerhetspolisen i centralregistret antecknat personer enbart på grund av deras med- lemskap i miljö- eller fredsorganisationer eller andra liknande orga- nisationer, dock med undantag för personer engagerade i Svenska Fredskommittén som bedömdes som en kommunistisk täckorgani- sation. Däremot kunde aktiviteter som deltagande i världsfreds- kongresser och uppmaningar till värnpliktsvägran föranleda regi- strering. I arbetsanteckningar finns exempel på att engagemang i miljö- eller fredsorganisationer noterats. Syftet härmed har upp- getts vara att säkerhetspolisen önskat undersöka om engagemanget varit ett uttryck för strävanden att dolt sprida opinion för otillbör- liga utländska intressen och därigenom utgjort ett led i ett eventu- ellt framväxande hot mot rikets säkerhet. Det framstår för kom- missionen som en legitim uppgift att säkerhetspolisen följt upp misstänkt subversiv verksamhet av detta slag. Samtidigt framhålls att risken för att grundläggande medborgerliga friheter träds för när i sådana sammanhang är betydande. 
 Sedan början av  
 1950-talet 
  och fram till början av  
 1990-talet 
  för- des också i olika former anteckningar över personer som kunde an- ses utgöra säkerhetsrisker i sådan grad att de borde omhändertas av säkerhetspolisen i en krissituation, s.k. beredskaps- eller krigsfalls- förteckningar. Enligt kommissionens mening framstår ett dylikt förberedelsearbete som en naturlig del i säkerhetspolisens verk- samhet. 
 Med  
 personalkontroll 
 , numera registerkontroll inom ramen för säkerhetsprövning, förstås inhämtande av upplysningar ur polisre- gister beträffande den som innehar eller avser att tillträda sådan tjänst hos myndighet som är av betydelse för rikets säkerhet. Av- sikten är att förhindra att personer som bedöms inte vara pålitliga från säkerhetssynpunkt, t.ex. på grund av kriminalitet eller bristan- de lojalitet, ges uppgifter som kan innebära risker för såväl totalför- svaret som dem själva. Avgörandet om den kontrollerade, trots ut- fallet, skall anställas på tjänsten åvilar den myndighet som begärt personalkontrollen. 
 Under åren närmast efter andra världskrigets slut gällde att sä- kerhetspolisen inte fick lämna ut uppgifter om personer enbart på grund av deras politiska engagemang i andra organisationer än na- zistiska. Denna begränsning hävdes efter Pragkuppen år 1948 och uppgiftslämnandet rörande politisk uppfattning kom därefter och fram till slutet av  
 1980-talet 
  att främst avse kommunister och väns- 
 32 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 terrevolutionärer. Efter hand och delvis som en följd av det vidgade totalförsvarsbegreppet kom en mängd civila statliga tjänster att omfattas av regelsystemet. Personalkontroll skedde också inför an- litandet av leverantörer och entreprenörer för totalförsvarets räk- ning. 
 Årligen har personal/registerkontroll begärts i åtskilliga tiotu- sental ärenden, främst av militära myndigheter. Även om utfall på grund av politisk belastning förekommit endast i som mest nå- gon procent av ärendena, har alltså uppgifter lämnats ut om ett be- tydande antal personer. I flertalet fall har utfallen avsett värnplikti- ga. Konsekvenserna av utfallen i dessa situationer kan knappast be- tecknas som särskilt ingripande (ändrad grundutbildning eller krigsplacering). På annat sätt förhåller det sig med personer som till följd av utfallen gått miste om arbeten och uppdrag. Hur många som drabbats på detta sätt är oklart, men det kan genom åren ha rört sig om flera tusen personer. 
 Enligt kommissionens mening kan den demokratiska statens rätt till självförsvar också mot egna medborgare som på goda grunder misstänks för att gå främmande makt till handa eller för att vilja omvandla statsskicket på revolutionär väg inte ifrågasättas. Att för- hindra att sådana från säkerhetssynpunkt opålitliga personer ges möjlighet att verka i för totalförsvaret känsliga befattningar är ett i hög grad legitimt statsintresse. Ett system med personalkon- troll/säkerhetsprövning får anses vara en ofrånkomlig del av ett så- dant infiltrationsskydd. Däremot ställer sig kommissionen kritisk till att många befattningar av begränsad betydelse för rikets säker- het kommit att omfattas av regleringen liksom till att, särskilt fram till mitten av  
 1960-talet, 
  tämligen osäkra uppgifter lagts till grund för misstanke om nationell opålitlighet. Det dröjde ända fram till slutet av  
 1990-talet 
  innan det i praktiken blev så att den kontrolle- rade fick tillfälle att yttra sig över uppgifter som avsågs att lämnas ut vid registerkontroll (annat än då det rörde sig om begångna brott). Ett skäl härtill torde ha varit att säkerhetspolisen inte ansåg sig berättigad att kommunicera uppgifter som skulle kunna avslöja innehållet i de av regeringen sedan år 1973 meddelade kvalificerat hemliga föreskrifterna. 
 Kapitel 8 Militär säkerhetstjänst 
 I kapitlet behandlas den militära säkerhetstjänstens författnings- skyddande verksamhet. Huvuduppgiften för den militära säker- 
 33 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 hetstjänsten är att förhindra säkerhetshotande verksamhet inom försvarsmakten. Tidvis har uppgiften uppfattats så att säkerhetsho- tande verksamhet som mer eller mindre nära berört försvaret an- setts vara förhållanden som den militära säkerhetstjänsten borde ägna uppmärksamhet. Och detta särskilt som man inte ansåg att säkerhetspolisen gjorde tillräckligt för att följa upp sådana företeel- ser. Detta ledde till långvariga och ibland inflammerade revirstrider med polisen. Under de senaste decennierna har emellertid den mili- tära säkerhetstjänsten av allt att döma hållit sig inom de ramar som gällt för verksamheten och samarbetet med säkerhetspolisen har löpt friktionsfritt. Från slutet av  
 1950-talet 
  och långt in på 1990- talet hade säkerhetstjänsten även en larmklockefunktion, dvs. den skulle bidra med uppgifter som tydde på att en väpnad konflikt kunde vara förestående. 
 Underlaget för den militära säkerhetstjänstens verksamhet har främst utgjorts av uppgifter från säkerhetspolisen.  
 Inhämtning  
 har också skett genom öppna källor och rapportering inom försvars- makten och från andra myndigheter. Försvarsstaben hade särskilt under 1940- och  
 1950-talen 
  ett antal förtroliga meddelare som rap- porterade om förhållanden bl.a. inom kommunistpartiet och när- stående organisationer, uppgifter som förmedlades vidare till sä- kerhetspolisen. Genom organiserandet av grupp B i slutet av 1950- talet tillfördes den militära säkerhetstjänsten ett inhämtningsorgan med breda kontaktytor mot den socialdemokratiska arbetsplatsor- ganisationen. Numera ägnar sig den militära säkerhetstjänsten på central nivå över huvud taget inte åt någon aktiv inhämtning av sä- kerhetsunderrättelser såvitt avser författningsskyddet. 
 Den militära säkerhetstjänsten upptog tidigt ett  
 samarbete  
 med västliga underrättelse- och säkerhetstjänster. Samarbetet har hu- vudsakligen rört öststaternas underrättelse- och subversiva verk- samhet samt säkerhetsskydd för Sveriges import av krigsmateriel och know how. Man har inte haft befogenhet att lämna ut upp- gifter om svenska medborgare till utländska samarbetspartner. Ett flagrant avsteg härifrån var då en befattningshavare vid inrikesav- delningen i början av  
 1950-talet 
  lämnade över en förteckning över kanske ett hundratal svenska kommunister och nazister till ett par västliga underrättelsetjänster. 
 Först i början av  
 1960-talet 
  fick den militära säkerhetstjänsten resurser att i någon nämnvärd utsträckning  
 bearbeta  
 och analysera det inkomna materialet, delvis som ett led i larmklockefunktionen. Det gällde att skapa en normalbild av säkerhetshotet. Avvikelser från denna normalbild kunde tyda på ett ökat eller minskat hot för 
 34 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 ett krigsutbrott. Häri ingick även studium av det svenska kommu- nistpartiets och närstående organisationers verksamhet. Från mit- ten av  
 1960-talet 
  påbörjades en mer systematisk uppföljning av opinionspåverkan berörande försvaret och en särskild enhet inrät- tades för ändamålet. Genom att analysera de försvarsfientliga orga- nisationernas angreppsmetoder skulle man kunna förbereda trupp- befälet på vad som kunde inträffa vid förbanden och anvisa lämpli- ga motåtgärder. Under  
 1980-talet 
  inriktade man sig på att kartlägga sådan desinformationsverksamhet inom och utom landet som an- sågs vara riktad mot försvaret liksom samhällsomstörtande verk- samhet och terrorism. 
 På militärt håll ansågs  
 personalkontrollen  
 länge utgöra ett viktigt verktyg för att förhindra att personer som på grund av anknytning till vad som uppfattades som extremistiska eller subversivt verkan- de organisationer eller av andra skäl bedömdes kunna utgöra säker- hetsrisker hamnade i ömtåliga befattningar. Syftet var i första hand att förhindra kommunistisk infiltration. Registerutfall rörande po- litiska förhållanden medförde oftast att den kontrollerade inte kom i fråga för den aktuella befattningen. Enligt kommissionens mening tillämpade försvarsmyndigheterna långt in på  
 1970-talet 
  en alltför rigid hållning vid bedömningen av om personer med anknytning till extremistiska och liknande organisationer kunde anförtros uppgif- ter som var känsliga från försvarssynpunkt. 
 Under 1960- och  
 1970-talen 
  förekom det dock att personer som sympatiserade med den yttersta vänstern antogs som reservoffi- cersaspiranter och anställdes som reservofficerare. De följdes upp av den militära säkerhetstjänsten i samarbete med säkerhetspolisen. Ännu under  
 1980-talet 
  bedömdes vänsterextremister försöka infilt- rera försvaret. År 1987 ansågs emellertid att en omprövning från säkerhetssynpunkt borde ske beträffande personer med anknytning till Solidaritetspartiet (tidigare KFML/SKP) sedan partiet tagit av- stånd från subversion och revolutionär kamp. 
 Sedan början av  
 1990-talet 
  har försvaret sökt förhindra att kri- minellt belastade högerextremister ges vapenutbildning och kun- skap om vapenförvaring för att förhindra att sådana kunskaper skall komma till brottslig användning. Över huvud taget har den militära ledningen funnit det angeläget att allmänhetens förtroende för för- svaret inte rubbas till följd av förekomsten av nazistisk eller främ- lingsfientlig personal. 
 Den militära säkerhetstjänsten har alltsedan andra världskriget fört  
 register  
 över rapporter rörande verksamhet, organisationer och personer som uppfattats som militära säkerhetshot, det s.k. arbets- 
 35 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 diariet. Inom den enhet som ansvarade för infiltrationsskyddet för- des register över de tiotusentals personer beträffande vilka utfall av olika skäl förekommit vid personalkontroll. Dessutom fördes där ett s.k. beredskapsregister över kommunister och sedermera även nazister i värnpliktsåldern. Avsikten torde ha varit att de som be- dömdes som farligast vid mobilisering skulle placeras i speciella ar- betskompanier. 
 Som en följd av förbudet mot åsiktsregistrering i personalkon- trollkungörelsen beordrades år 1969 en utgallring av sådana an- teckningar också i försvarsstabens register. Det kom emellertid att dröja ända fram till våren 1972 innan ordern verkställdes och då in- för en inspektion av JO med anledning av avslöjandet att säkerhets- tjänsterna övervakat värnpliktskonferensen detta år. Till JO uppgav sedan företrädare för försvarsstaben att det inte förekom någon personregistrering vid staben. Även om beskeden i formell mening må ha varit korrekta, var de i realiteten grovt missvisande. Det är naturligtvis fullständigt oacceptabelt att försvarsstaben på detta sätt vilseledde JO. 
 Före rensningen av registren hade dessa av beredskapsskäl mik- rofilmats och filmerna förts till krigsuppehållsplatsen, där de tycks ha legat bortglömda i omkring 30 år. MUST har under kommissio- nens arbete återfunnit filmerna och ställt materialet till kommissio- nens förfogande. Mikrofilmerna torde ge en nära nog komplett bild av den militära säkerhetstjänstens registreringar under åren 1955- 70. 
 Det s.k. arbetsdiariet har funnits kvar efter 1972 års gallring. Däri registreras bl.a. försvarsanställda beträffande vilka utfall före- kommit vid registerkontroll. Ända in på  
 1990-talet 
  registrerades också bl.a. personer med ledande ställning inom ytterlighetsorgani- sationer och fredsrörelser. Efter gallringar torde registret inte läng- re innehålla uppgifter av detta slag. Genom en nyligen tillkommen förordning (SFS 2001:703) har arbetsdiariet, där kallat säkerhetsre- gister, fått en rättslig reglering i enlighet med personuppgiftslagens bestämmelser. Arbetsdiariet skall nu läggas över på data. 
 Vid säkerhetsavdelningen har det också förekommit att enskilda befattningshavare fört register i strid med åsiktsregistreringsförbu- det. Således fördes åren omkring 1970 ett särskilt register över ett par tusen personer med en uttalat kritisk inställning till försvaret. Och under  
 1990-talets 
  första hälft fördes ett datoriserat register över dels anställda vid försvarsmyndigheter beträffande vilka utfall skett vid registerkontroll, dels värnpliktiga med vissa högerextre- mistiska kopplingar. Dessa register har sedermera förstörts. 
 36 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Kapitel 9 De hemliga underrättelse- och säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet 
 I kapitlet behandlas  
 IB 
 , dess föregångare och efterföljare. Vid sidan av den öppna underrättelsetjänsten har alltsedan andra världskriget till ÖB:s förfogande stått en hemlig underrättelsetjänst med upp- gift att inhämta underrättelser genom metoder som det inte an- kommer på andra underrättelseorgan att använda. Dessa s.k. sär- skilda tjänster,  
 T-kontoret 
 (1946-64), 
  IB  
 (1965-73), 
  GBU (1973- 1982), SSI  
 (1982-94) 
  och KSI  
 (1994-), 
  har i huvudsak varit inrikta- de på underrättelseinhämtning utom riket. Gränsen mellan under- rättelse- och säkerhetstjänst är dock i praktiken ingalunda kniv- skarp, vilket medfört att dessa tjänster i viss utsträckning kommit att befatta sig också med säkerhetsunderrättelser och andra uppgif- ter med anknytning till säkerhetstjänst. 
 En viktig del av verksamheten har utgjorts av  
 samarbete  
 med ut- ländska underrättelsetjänster. Inom ramen för utlandssamarbetet har underrättelsetjänsterna fått information också om misstänkt säkerhetshotande verksamhet. Även andra källor har spontant rap- porterat om inrikes säkerhetshot till de särskilda tjänsterna. Sådana upplysningar torde alltid ha vidarebefordrats till säkerhetspolisen och tidigare också i stor utsträckning till den militära säkerhets- tjänsten. Stor återhållsamhet torde ha iakttagits då det gällt att lämna ut uppgifter om svenska medborgare till utländska samar- betspartner. 
 I början av  
 1960-talet 
  började  
  
 T-kontoret 
  
 att aktivt inhämta un- derrättelser vid sidan om det rent militära, bl.a. om Östersjöveckan i Rostock och en kommunistiskt dominerad ungdomsfestival i Helsingfors. Man anlitade även personer som rapporterade om vänsteraktiviteter i Lunds akademiska värld. 
 Till de särskilda tjänsterna får också räknas  
 grupp B 
 . Denna enhet organiserades år 1957 som en detalj inom inrikesavdelningen men bröts ut därifrån år 1961 och ställdes direkt under chefen för för- svarsstabens sektion II. Grupp B hade till uppgift dels att inhämta underrättelser från närområdet, dels att kartlägga kommunistisk (och i någon mån nazistisk) verksamhet i Sverige. Då grupp B och  
 T-kontoret 
  år 1965 sammanslogs till IB blev inhämtningen av sä- kerhetsunderrättelser inom landet en, låt vara begränsad, del av IB:s verksamhet, organiserad under beteckningen IB/03. Hösten 1969 upplöstes denna enhet men inrikesverksamheten återupptogs i be- gränsad omfattning hösten 1971. Chef för grupp B och senare IB var Frost. 
 37 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 Grupp B/enhet 03:s  
 inhämtning  
 inriktades på säkerhetshotande verksamhet med politiska förtecken. De anställda i operativ tjänst, en handfull personer, var med något enstaka undantag socialdemo- krater. Därtill kom att tidvis några unga, aktiva socialdemokrater fullgjorde värnplikt vid grupp B. Under några år i slutet av 1950- och början av  
 1960-talen 
  reste några tidigare socialdemokratiska ombudsmän anställda vid grupp B runt i Sverige och inhämtade uppgifter bl.a. från personer inom den socialdemokratiska arbets- platsorganisationen. Antalet personer som man hade direkt och re- gelbunden kontakt med uppges ha uppgått till några hundra. Dessa tog ofta i sin tur hjälp av andra, varför kontaktnätet totalt kan ha omfattat omkring tusen personer. Härigenom fick grupp B in upp- gifter om tusentals kommunister, uppgifter som vidarerapportera- des till försvarsstaben och säkerhetspolisen. Åtskilliga uppgifts- lämnare torde ha getts uppfattningen att uppgifterna gick vidare till det socialdemokratiska partiet. Det är tveksamt om alla dessa in- formatörer skulle ha medverkat, om de vetat att de uppgifter som de lämnade skulle kunna komma att registreras hos säkerhetstjäns- terna och medföra risk för problem för de berörda i arbetslivet. Förfarandet framstår därför som mycket betänkligt. 
 Enheten inhämtade vid några tillfällen även uppgifter genom buggning av kommunistiska möten. Ett par sådana buggningsope- rationer ägde rum i Malmö i början av  
 1960-talet. 
  Möjligen bugga- des också Stockholms kommunistiska arbetarkommuns valkonfe- rens år 1963 och två sammanträden med SKP:s partistyrelse åren 1964 och 1965. 
 Sedan den breda inhämtningen rörande SKP slutförts fick grupp B kring årsskiftet 1963/64 av den militära säkerhetstjänsten i upp- gift att inhämta uppgifter om personer som långtidsutbildats i öst- stater. Vid tiden för avvecklingen hösten 1969 hade antalet anställ- da minskat och verksamheten sägs ha gått på tomvarv. Då den ett par år senare återupptogs i begränsad omfattning koncentrerades intresset till de nya vänsterextremistiska grupperna. År 1972 an- ställdes en tidigare förbundssekreterare i SSU för en tid av knappt ett halvt år. Denne sysslade med att kartlägga arbetsplatser i Stock- holm och Göteborg där fackföreningarna var särskilt ansatta av KFML(r):are och att arrangera utbildning av handplockade social- demokrater som skulle kunna stå emot extremisternas provokatio- ner. 
 Vid grupp B förekom också fram till år 1965 viss bearbetning av inhämtade uppgifter. Man  
 rapporterade  
 till försvarsstaben och sä- kerhetspolisen men också direkt till försvarsministern. Även det 
 38 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 socialdemokratiska partiet mottog rapporter från grupp B rörande främst utrikes men i någon mån även inrikes förhållanden. Sanno- likt utbytte därtill Elmér informationer vid personliga samtal med högt uppsatta socialdemokrater. Vid kontakterna med uppgifts- lämnarna ute på arbetsplatserna förekom också ett informationsut- byte. De orienteringar som uppgiftslämnarna då fick kunde vara av värde inte endast för dem som rapportörer till grupp B utan även för deras fackligt politiska kamp mot kommunisterna. 
  
 Register  
 bl.a. över personer som bedömdes som säkerhetsrisker upprättades. Dessa register torde ha förstörts vid avvecklingen av IB/03 år 1969. Efter återupptagandet av inrikesverksamheten år 1971 är det oklart för vems räkning man arbetade. 
 I den offentliga debatten om IB har frågan om grupp B:s  
 ur- sprung  
 varit omstridd. Frågan har gällt om det var försvarsstaben el- ler det socialdemokratiska partiet som var den drivande kraften bakom enhetens tillkomst. Kommissionen har funnit att initiativet låg hos försvarsstaben under intryck av en förstärkt hotbild, bl.a. flera avslöjade industrispionage, och amerikanska förväntningar på skydd av den kvalificerade krigsmateriel som skulle exporteras till Sverige. De kontakter som Todd sedan flera år odlat inom social- demokratin medförde att försvaret kunde påräkna partiets sanktion till att personer verksamma inom den socialdemokratiska arbets- platsorganisationen bidrog till en sådan inhämtning. Ur socialde- mokratisk synvinkel kunde detta också förbättra säkerhetstjänster- nas funktion. Något belägg för påståendena om att initiativet till grupp B:s bildande skulle ha kommit från socialdemokratiskt håll som ett sätt att driva en egen säkerhetstjänst bekostad av statsme- del och under militär sekretess har inte framkommit. 
 Även  
 IB:s operationsavdelning 
 , som huvudsakligen ägnade sig åt inhämtning av underrättelser utomlands, bedrev viss inrikes verk- samhet. Meddelaren Kandidaten, som övertagits från  
 T-kontoret, 
  infiltrerade således vänsterorganisationer i Lund och rapporterade fram till år 1970 bl.a. om verksamhet inom dessa organisationer. Operationsavdelningen hade också en annan infiltratör, nämligen Wagner. Denne var under åren  
 1968-72 
  verksam i Göte- borg. Där arbetade han inom  
 FNL-rörelsen, 
  KFML, en lokal Pales- tinagrupp m.fl. organisationer. Hans verksamhet delfinansierades av säkerhetspolisen, som genom IB fick del av hans rapportering. Mckinney sökte provocera sina kamrater att begå brott, bl.a. att falskt uppge att de förlorat sina pass. Han beredde sig olovligen men med IB:s goda minne och i flertalet fall aktiva deltagande till- träde till åtminstone fem lokaler som disponerades av olika väns- 
 39 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 tergrupper, där han tillgrep eller fotograferade handlingar. Vid två tillfällen bombhotade han flygplan hemmahörande i Mellersta ös- tern. 
 Kommissionen kritiserar att IB lät Mckinney infiltrera samman- slutningar som inte var olagliga, något som framstår som en kränk- ning av föreningsfriheten, liksom dennes brottsprovokationer. Kommissionen är också starkt kritisk till att IB medverkade till och i vissa fall initierade brottsliga handlingar från Brown sida. Kom- missionen framhåller även de faror som en förtrolig meddelare kan utsättas för, särskilt om denne utnyttjas på ett omdömeslöst sätt. 
 Våren 1973 avslöjades IB och verksamheten undergick en grund- lig omorganisation. Elmér avgick som chef men hade kvar vissa uppgifter, bl.a. att svara för viss verksamhet i anslutning till krigs- organisation och stay  
 behind-verksamhet. 
  Inom ramen för sådan verksamhet arrangerade han i augusti 1975 en kurs i Göteborg för några ledande socialdemokrater där. Vid tillfället diskuterades bl.a. vänsterextremismen i staden. En av deltagarna, Stewart son, som var vice ordförande i sjukvårdsstyrelsen i Göteborg, hade något år dessförinnan kontaktats av en säkerhetspolis angående cellbildning av KFML(r):are inom sjukhusförvaltingen. På Serrano initiativ anställdes en yngre socialdemokrat vid sjukvårdsför- valtningen med uppgift bl.a. att vara kontaktman till säkerhetspoli- sen. Sedan denne s.k.  
 sjukhusspion  
 avslöjats i oktober 1975 uppstod rykten om att IB skulle ha varit inblandad. Kommissionen har emellertid inte kunnat finna att det förelegat någon annan koppling mellan sjukhusaffären och IB än att Warren i samband med kursen i augusti till en av Jensen medarbetare överlämnade en förteckning över misstänkta KFML(r):are inom sjukhusförvalt- ningen. Inget tyder på att personalen i IB:s krigsorganisation eller i stay  
 behind-organisationen 
  under fredsförhållanden hade till upp- gift att bedriva säkerhetsunderrättelsetjänst. 
 Elmér fortsatte också fram till slutet av  
 1970-talet 
  att tillsam- mans med en medarbetare i begränsad omfattning följa upp väns- terextremistisk verksamhet med tonvikt på KFML(r) i Göteborg och de moskvatrogna kommunisterna inom VPK. 
 GBU hade meddelare som i inte obetydlig omfattning rapporte- rade också om inrikes förhållanden, trots att detta inte var deras primära inriktning. Försvarsutskottet hade redan 1973 slagit fast att underrättelsetjänstens verksamhet inte fick vara inriktad på uppgif- ter som ankom på polisen. Sedan början av  
 1980-talet 
  anges ut- tryckligen i instruktionen för den hemliga underrättelsetjänsten att verksamheten inte får inriktas på polisiära uppgifter. Även SSI och 
 40 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 KSI har dock haft meddelare som spontant rapporterat om förhål- landen av inrikes natur; en av dem rapporterade rentav huvudsakli- gen om sådana förhållanden. SSI vidarebefordrade visserligen såda- na rapporter till säkerhetspolisen men källdrivaren behöll länge kopior av dessa, något som föranledde kritik från FUN. KSI upp- ges numera omedelbart hänvisa meddelare som har upplysningar om inrikes förhållanden till säkerhetspolisen. 
 Kapitel 10 Säkerhetstjänsterna och regeringen 
  
 I kapitlet behandlas  
 kontakterna mellan säkerhetstjänsterna och reger- ingen  
 och regeringens hotbilder såvitt avser den författningsskyd- dande verksamheten. Under tiden fram till  
  
 1960-talets 
  
  senare hälft fungerade samarbetet i huvudsak bra och regeringen delade säker- hetstjänsternas uppfattning om SKP som ett hot mot rikets säker- het. Den därpå följande tioårsperioden präglades av en misstro från regeringens sida mot främst säkerhetspolisen, som ansågs vara allt- för alarmistisk. Kommissionen anser det oklart om åsiktsregistre- ringsförbudet i personalkontrollkungörelsen huvudsakligen var ett uttryck för en ändrad hotbildsbedömning från regeringens sida så- vitt avsåg kommunisterna eller ett sätt att desarmera en känslig po- litisk fråga. Avslöjandet av säkerhetstjänsternas övervakning av 1972 års värnpliktskonferens påkallade justitieminister Jimenez engagemang i registreringsfrågorna och regeringen övertog ansvaret för att utfärda närmare bestämmelser om registrering av personer med anknytning till ytterlighetsorganisationer. 
  
 Under de borgerliga regeringsåren  
 1976-82 
  var samarbetet mel- lan regeringen och säkerhetstjänsterna åter i stort sett förtroende- fullt. Socialdemokraternas återtagande av regeringsmakten innebar nya motsättningar. Vid denna tid hade emellertid hotet från svens- ka grupperingar mot rikets säkerhet avklingat. Regeringen följde säkerhetspolisens uppfattning om vilka grupper som borde ägnas särskild uppmärksamhet. Man ansåg sig inte ha underlag för att göra avvikande bedömningar men skall ha pressat på för att över- vakningen av högerextremister skulle skärpas. Bl.a. det förhållandet att säkerhetspolisen inte kunnat förhindra mordet på statsminister Zuniga undergrävde regeringens tilltro till säkerhetspolisen. Administrativa reformer av säkerhetspolisen och regeringens ut- nämningar av chefer som man litade på har sedan omkring 1990 återställt det goda samarbetet. 
 41 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kapitel 11 Säkerhetstjänsternas samarbete med partier, organisationer m.m. 
 I kapitlet behandlas säkerhetstjänsternas samarbete med politiska partier och näringslivet samt säkerhetstjänsten inom Sveriges Ra- dio/TV.  
 Det socialdemokratiska partiet och fackföreningsrörelsen  
 har sedan  
 1900-talets 
  första decennier konkurrerat med kommunister- na om arbetarnas stöd. Ett led i denna kamp var utbyggnaden av den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen i slutet av 1940- talet. LO engagerade sig i början av  
 1950-talet 
  i Centralförbundets Folk och Försvar (CFF) kampanj mot den femte kolonnen, var- med i realiteten avsågs kommunisterna. Ett antal socialdemokrater knöts till säkerhetspolisen som rapportörer om kommunister. 
 Genom grupp B byggde den militära säkerhetstjänsten med le- dande partiföreträdares goda minne upp ett omfattande nätverk av rapportörer som försåg säkerhetstjänsterna med information om kommunister på arbetsplatserna. Informationsflödet var dock, som nämnts, inte enkelriktat. Dels fick grupp B/IB:s kontaktmän inom ramen för samarbetet uppgifter som kunde utgöra användbar in- formation i den  
 fackligt-politiska 
  verksamheten på arbetsplatsen, information som inte var tillgänglig på annat sätt. Dels mottog det socialdemokratiska partikansliet information från grupp B/IB. Ett klart belägg härför är ett antal rapporter från början av  
 1960-talet 
  som kommissionen har påträffat i SAP:s arkiv, rapporter som bl.a. rör interna förhållanden inom kommunistpartiet och som var upp- rättade inom grupp B. 
 Det förhållandet att nästan alla befattningshavare vid grupp B och senare IB/03 var socialdemokrater torde ofrånkomligen ha satt sin prägel på verksamhetens inriktning. Således rörde en inte obe- tydlig del av enhetens rapportering rent partipolitiska förhållanden där anknytningen till säkerhetshotande verksamhet är oklar. Om detta hade sin förklaring i medarbetarnas egna prioriteringar eller i ett uttalat eller tänkt informationsbehov från SAP:s sida har inte kunnat fastställas. Hur sammanblandade intressena kunde bli bely- ses av ett fall från år 1967, då en kommunistisk riksdagsman över- vägde att gå över till SAP. En befattningshavare vid IB verkade till- sammans med en ledande partiföreträdare för att understödja ett beslut i denna riktning. Samtidigt rapporterade han om händelseut- vecklingen till säkerhetspolisen. 
 Ungefär samtidigt som IB:s inrikesverksamhet avvecklades år 1969 började en tydligen mycket centralt placerad person inom SAP:s partikansli att rapportera till säkerhetspolisen bl.a. om för- 
 42 
  
 SOU 2002:87 
  
 Sammanfattning 
  
 hållanden inom VPK och den revolutionära vänstern. Rapporte- ringen upphörde i stort sett samtidigt som Elmér i begränsad om- fattning återupptog inrikesverksamheten. Denna kom att inriktas dels mot de revolutionära vänsterorganisationerna, främst KFML(r), dels mot stalinisterna inom VPK. Enligt kommissionens mening talar omständligheterna för att verksamheten initierats av försvarsminister Andrade. Kommissionen har också funnit skäl att anta att Elmér inte endast rapporterade till Warren utan att även höga företrädare för SAP fick del av vad han inhämtat och hans värderingar därav. Partiet kunde därigenom tillgodogöra sig underrättelser som inhämtats av statligt betalda personer. Statliga medel användes också för att bekosta den utbildning av socialde- mokrater för kamp mot vänsterextremister hösten 1972, som om- nämnts i kap. 9. 
 Det står klart att inget av  
 de borgerliga partierna  
 haft kontakter med någon säkerhetstjänst som på något sätt motsvarar det täta samarbetet mellan grupp B/IB och SAP. En förklaring härtill är att SAP under hela den aktuella tiden ensamt hade regeringsansvaret, en annan att på basnivå socialdemokrater generellt sett hade långt bättre insyn i kommunistiska förhållanden än borgerligt sinnade personer. 
 Säkerhetspolisen samarbetade från slutet av  
 1940-talet 
  med en- skilda  
 industrier och företag  
 för att få in uppgifter om arbetstagare som till följd av sin kommunistiska åskådning bedömdes som na- tionellt opålitliga. Däremot var polisen av allt att döma mycket återhållsam med att själv lämna ut uppgifter om personer vid sidan av personalkontrollen. Näringslivet tog aktiv del i CFF:s tidigare nämnda kampanj mot femtekolonnen i början av  
 1950-talet. 
  Som en följd av denna bildades år 1955 Industrins försvarsbyrå, seder- mera Näringslivets beredskapsbyrå. Dess verksamhet var framför allt inriktad på krigsplanläggning och säkerhetsskydd. Säkerhets- tjänsterna deltog i byråns utbildningsverksamhet och säkerhetspo- lisen fick därigenom kontakter inom näringslivet som lämnade in- formation bl.a. om säkerhetshotande händelser och vänsterextre- mister på arbetsplatserna. Det har förnekats att byrån eller något annat näringslivsorgan förde listor över arbetare som deltagit i vilda strejker. 
 Från olika håll har det gjorts gällande att en viktig förutsättning för grupp B:s tillkomst var en överenskommelse som skulle ha träf- fats mellan försvaret, SAF och LO i början av  
 1960-talet. 
  Kommis- sionen har inte funnit några belägg för förekomsten av en sådan överenskommelse. 
 43 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2002:87 
  
 Ett särskilt avsnitt ägnas åt  
 Sveriges Radio/TV  
 och säkerhets- tjänsterna. Skälet härtill är företagets särställning som nyhetsför- medlare och kulturbärare och dess centrala roll inom totalförsvaret. Under  
 1950-talet 
  intog företaget en mycket restriktiv hållning till att låta anställda kommunister framträda i radio och TV. Skälen härtill var bl.a. att de i kraft av sina kända röster och ansikten vid ett krig med Sovjetunionen skulle kunna förleda svenska folket ge- nom att ta parti för angriparen. Under  
 1960-talet 
  sökte sig många unga akademiker med vänsterradikala åsikter till företaget. Men an- svariga chefer tycks inte ha bedömt att de på allvar skulle ha blivit ett hot i ett krisläge. 
 Medarbetarna vid företaget personalkontrollerades i stor ut- sträckning under  
 1950-, 
  1960- och  
 1970-talen. 
  Numera register- kontrolleras endast personer i särskilt ömtåliga befattningar och in- för beredskapsövningar. Närmare 240 medarbetare finns alltjämt registrerade hos SÄPO, varav ca en tredjedel endast på grund av att de varit föremål för registerkontroll. Flertalet övriga registreringar avser kontakter med öststatsbeskickningar, vilka torde ha motive- rats av tjänsteåligganden. Inget tyder på att utfall vid registerkon- troll hindrat någon i hans eller hennes yrkeskarriär. Den som var företagets säkerhetschef i slutet av  
 1950-talet 
  och början av 1960- talet tycks ha efterforskat och registrerat de anställdas politiska uppfattningar, i den mån han betraktade dem som säkerhetsrisker. Han hade goda kontakter med grupp B/IB och var påtänkt för en hög befattning i den organisationen. 
 Kapitel 12 Avslutande synpunkter 
 I detta kapitel ger kommissionen några övergripande synpunkter på sina resultat. 
 44 
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Kommissionens direktiv 
  
 Regeringen beslöt den 25 mars 1999 att tillkalla en kommission med uppgift att kartlägga och granska den författningsskyddande verksamhet som de svenska säkerhetstjänsterna bedrivit när det gäller hot som härrör ur inrikes förhållanden. Det angavs att upp- draget var avsett att resultera i ett samlat, uttömmande och defini- tivt klarläggande av säkerhetstjänsternas inrikes verksamhet. Kommissionen skulle bestå av en ordförande och fyra andra leda- möter. Till kommissionen skulle knytas ett sekretariat och när det gällde bl.a. historiska, polisiära och militära frågor också experter. Kommissionen skulle redovisa sitt uppdrag senast den 31 augusti 2001. 
 1  
 Genom tilläggsdirektiv den 1 juli 1999 beslöt regeringen att antalet ledamöter i kommissionen skulle utökas från fyra till högst fem. 
 2  
 Sedan kommissionen begärt förlängd tid för uppdragets full- görande, beslöt regeringen den 10 maj 2001 om tilläggsdirektiv en- ligt vilka kommissionen skulle redovisa sitt uppdrag senast den 31 december 2002. 
 3 
  
 Kommissionens ursprungliga direktiv återges som  
 bilaga 1  
 till detta betänkande. 
  
 1.2 
  
 Den särskilda lagen för kommissionens arbete 
  
 För att kommissionen skall kunna fullgöra sina uppgifter på ett ef- fektivt och rättssäkert sätt har den fått speciella befogenheter ge- nom särskild lagstiftning. Lagen (1999:988) om förhör m.m. hos 
  
 1 
  
 Dir. 1999:26 
  
 2 
  
 Dir. 1999:59 
  
 3 
  
 Dir. 2001:42 
  
 45 
  
 Inledning 
  
 SOU 2002:87 
  
 kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet trädde i kraft den 1 januari 2000. 
 4  
 Enligt lagen är myndigheterna skyldiga att på begäran lämna kommissionen de uppgifter som kan antas ha betydelse för kom- missionens verksamhet. Denna uppgiftsskyldighet gäller utan hin- der av sekretess. Ett centralt inslag i den särskilda lagen utgörs av reglerna om förhör under straffansvar med den som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet. I detta hänseende gäller samma regler som för ett vittne vid domstol, vilket bl.a. innebär att den som hörs har rätt att vägra yttra sig om något som skulle röja att han har begått en brottslig eller vanärande handling. En annan lagregel ger kommissionen möjlighet att bereda sig tillgång till handlingar som är i enskildas besittning. Samtidigt intogs i sekretesslagen (1980:100) en bestämmelse till skydd för uppgift hos kommissionen om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. Sekretess för sådan uppgift gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon ho- nom närstående lider skada eller men. Meddelarfriheten gäller inte för uppgift rörande enskilds personliga förhållanden. 
 Den särskilda lagen fogas som  
 bilaga 2  
 till detta betänkande. 
  
 1.3 
  
 Tidigare utredningar och granskningar 
  
 Säkerhetstjänsterna har under tiden efter andra världskriget tilldra- git sig ett omfattande intresse i riksdagen, medierna och den all- männa debatten. Flera böcker har skrivits i ämnet. Med anledning av förekommande händelser och påståenden har säkerhetstjänster- na varit föremål för ett stort antal utredningar, såväl av ordinarie granskningsorgan som riksdagens ombudsmän (JO), justitiekans- lern (JK) och riksdagsutskott, som av särskilt tillsatta statliga ut- redningar. 
 Säkerhetstjänsternas verksamhet under andra världskriget grans- kades av en parlamentarisk kommission, den s.k.  
 Sandlerkommis- sionen  
 (Lopez, Russell, White, Curtis och Woods). I betänkandet (SOU 1948:7) gav kom- missionen en mycket fyllig redogörelse för den allmänna säkerhets- tjänstens verksamhet. Kommissionen uttalade bl.a. att den säker- hetskungörelse i vilken säkerhetstjänstens uppgifter reglerats inte gett tillräckligt stöd för den övervakning av politiska ytterlighets- riktningar som förekommit. Direktiv om en sådan övervakning 
  
 4  
 Prop. 1998/99:140, KU 1999/2000:4 
 46 
  
 SOU 2002:87 
  
 Inledning 
  
 hade emellertid getts av regeringsledamöter i början av kriget. Dessutom hade verksamheten samband med vissa andra uppgifter som ålegat säkerhetstjänsten, nämligen att upprätta s.k. krigsfalls- förteckningar (förteckningar över personer som skulle omhänder- tas i händelse av olika krigsfall) samt uppgifter enligt 1940 års lag om upplösning av vissa sammankomster m.m. Kommissionen rik- tade kritik mot registreringen av syndikalister och Förbundet käm- pande demokrati, som enligt kommissionens mening varit onödig. Däremot fann kommissionen inget stöd för påståenden om att sä- kerhetstjänsten varit politiskt sett ensidigt inriktad i spaningsverk- samheten genom att koncentrera sig alltför mycket på övervakning av kommunister och alltför lite på övervakning av nazister. 
 År 1963 avslöjades översten Rodriguez som spion.  
 Gardner nerströmaffären  
 granskades dels av en juristkommission (Conley, Mcclain och Ford), dels av en parla- mentarisk nämnd (Wood, Lopez, Galloway, Miller, Garcia och Benson). I sina betänkanden (SOU 1964:15, 1964:17 och 1968:4) behandlade ut- redningarna inte endast myndigheternas och regeringens hantering av ärendet utan redogjorde även för vissa tidigare inte allmänt kän- da förhållanden rörande personalkontrollen. Den parlamentariska nämnden tog i sitt slutbetänkande (SOU 1968:4) också upp vissa uppgifter som förekommit i den allmänna debatten rörande perso- nalkontrollen, särskilt i artiklar i Aftonbladet och i Mckinney och Wyatt bok  
 Säkerhetspolisens hemliga register  
 (1966). I boken redovisades ett stort antal fall av diskrimineringar mot oli- ka personer på grund av åsiktsbrott. Nämnden fann efter en in- gående granskning av de enskilda fall som kunde identifieras, att det av polisen förda säkerhetsregistret förts på ett korrekt sätt och att nämndens gjorda iakttagelser inte kunde föranleda kritik av myndigheterna. 
 I samband med  
 1972 års värnpliktskonferens  
 i Örebro avslöjades att företrädare för försvarsstabens säkerhetsavdelning och säker- hetspolisen följt diskussionerna och gjort vissa anteckningar i sam- band härmed. Det gjordes gällande att politisk åsiktsregistrering skett. JO (Newton) upptog med anledning härav och vissa pressuppgifter om agentvärvning m.m. ett särskilt ärende om säkerhetstjänsterna med tyngdpunkten lagd på en undersökning av säkerhetspolisens register och personalkontrollen. JO fann att Rikspolisstyrelsens (RPS) tillämpning av reglerna i den år 1969 ut- färdade personalkontrollkungörelsen och därtill anslutande tjänste- föreskrifter inte gav anledning till någon erinran och att påstående- 
 47 
  
 Inledning 
  
 SOU 2002:87 
  
 na om politisk åsiktsregistrering saknade fog. Han fann likaså att påståenden mot den militära säkerhetstjänsten om åsiktsregistre- ring saknade fog. Däremot ifrågasatte JO nödvändigheten av sä- kerhetsavdelningens närvaro vid konferensen. (Se JO:s ämbetsbe- rättelse 1973 s. 43 ff.) 
 Våren 1973 publicerade tidningen Folket i Bild/Kulturfront ett antal artiklar av journalisterna Walker och Adams om IB, vilka följdes av Robinson bok  
 IB och hotet mot vår säkerhet  
 (1973). I ar- tiklarna och boken beskrevs den tidigare strängt hemliga organisa- tionen. Det gjordes bland mycket annat gällande att IB inhämtat information om svenska vänsterorganisationer och dessas med- lemmar på olagliga vägar (inbrott i lokaler, infiltration, telefonav- lyssning), fört ett omfattande register över svenska vänstersympa- tisörer och lämnat ut uppgifter om svenska medborgare och här bosatta utlänningar till utländska underrättelse- och säkerhetstjäns- ter. En tidigare anställd vid IB, Jones, upprepade i ett brev till försvarsministern vissa av de påståenden som framställts i tid- ningsartiklarna. På uppdrag av riksåklagaren utredde chefsåklagaren Taylor anklagelserna i brevet. Robèrt fann, främst med hänvisning till att eventuella brott var preskriberade, inte skäl att åtala någon av de utpekade  
 IB-medarbetarna. 
  Däremot åtalades och dömdes Cook, Evans och Mcguire för spioneri till fängelse. 
 Med anledning av  
 IB-affären 
  utnyttjade riksdagens försvarsut- skott sin initiativrätt till att lämna riksdagen en redovisning och vissa förslag efter att ha granskat den militära underrättelsetjänsten. I sitt betänkande (FöU 1973:25) ansåg sig utskottet kunna konsta- tera bl.a. att underrättelsetjänsten inte bedrevs på ett sätt som stred mot Sveriges deklarerade utrikespolitiska linje och att underrättel- seorganen inte bedrev någon otillbörlig verksamhet inom landet. Konstitutionsutskottet granskade  
 IB-affären 
  med avseende på statsrådens ämbetsutövning och regeringsärendenas handläggning (KU 1974:22). 
 Också Roberts (Newton) utredde olika aspekter på IB- affären, bl.a. IB:s verksamhet och dess förbindelser med främman- de underrättelseorganisationer. I sitt beslut (se JO:s ämbetsberät- telse 1975/76 s. 132 ff) uttalade Roberts bl.a. att det var ägnat att väcka oro att det förekommit verksamhet från IB:s sida inom Sverige rik- tad mot personer bosatta här i landet. JO påpekade särskilt faran från rättssäkerhetssynpunkt av att alltför självständiga agenter fick arbeta utan tillräcklig styrning från underrättelseorganisationens sida. 
 48 
  
 SOU 2002:87 
  
 Inledning 
  
 På grund av  
 IB-affären 
  och debatten om den hemliga underrät- telsetjänsten tillkallade regeringen en utredning för att utreda rikt- linjer för den militära underrättelsetjänsten m.m.,  
 1974 års Under- rättelseutredning 
 . Regeringen initierade vidare utredningar om brottsbalkens bestämmelser om brott mot rikets säkerhet, om skydd för meddelares anonymitet vid beslag och husrannsakan och om gränsdragningen mellan tryckfrihetsprocess och vanlig brott- målsprocess. 
 Underrättelseutredningen (Washington, Velazquez, Harvey, Adams, Holloway och Henry) fann i sitt betänkande (SOU 1976:19) att IB:s inri- kes verksamhet upphörde någon gång under åren  
 1969-70 
  även om enstaka handlingar rörande svenska medborgare som uppenbarligen byggde på underrättelseinhämtning inom riket från tiden efter år 1970 påträffats. Utredningen hade inte kunnat finna något stöd för påståendena om ett partipolitiskt utnyttjande av IB. Utredningen lade också fram förslag bl.a. till riktlinjer för underrättelsetjänstens fortsatta inriktning och om en ändrad organisation för underrättel- setjänsten samt föreslog inrättandet av Försvarets underrättelse- nämnd (FUN). Statsmakterna kom att i stor utsträckning följa ut- redningsförslagen (prop. 1975/76:189, FöU 1975/76:40). 
 Hösten 1975 uppgavs i en artikel i Aftonbladet att säkerhetspoli- sen hade placerat en  
 agent vid sjukhusförvaltningen i Göteborg 
 . Någ- ra dagar senare dementerade justitieminister Sullivan att sä- kerhetspolisen låg bakom anställandet av personen i fråga. Rykten började cirkulera om att det var IB och det socialdemokratiska par- tiet som gemensamt ägnade sig åt att åsiktsregistrera vänsterextre- mister anställda inom sjukhusförvaltningen. Miller beordrade en utredning i saken. Utredarna (chefen för RPS/Säk Hans Holmér och informationssekreteraren vid Justitiedepartementet Brown) slog fast att det var säkerhetspolisen som gett agenten uppdrag i syfte att klarlägga eventuella kopplingar mellan vissa sjukvårdsanställda och utländska terroristorganisationer. 
 Även JO verkställde en utredning av den s.k. sjukhusaffären. I sitt beslut (se JO:s ämbetsberättelse 1976/77 s. 49) konstaterade Roberts (Newton) inledningsvis att utredningen i ärendet inte gett en i alla avseenden entydig bild av vad som förevarit. Detta gällde såväl de yttre omständigheterna som i synnerhet bakomlig- gande motiv och syften. JO ansåg emellertid att det otvetydigt kunde fastslås att initiativet till en kontaktman tagits av säkerhets- polisens sektion i Göteborg. JO fann inte anledning till kritik vare sig mot säkerhetspolisen eller mot någon anställd inom sjukvårds- 
 49 
  
 Inledning 
  
 SOU 2002:87 
  
 förvaltningen och fann heller inga belägg för att åsiktsregistrering förekommit vid sjukvårdsförvaltningen. 
 Sedan debatten om sjukhusaffären hösten 1977 ånyo blossat upp uppdrog regeringen åt JK att företa en kompletterande utredning av ärendet. JK (Summers) konstaterade i sitt beslut (17.5.1979 i ärende dnr  
 2520-77-20) 
  att inte heller hans utredning gett en entydig bild av vad som förevarit. Han ansåg att det inte utan en vidare utredning kunde uteslutas att det fanns något sam- band mellan sjukhusaffären och IB. 
 Regeringen tillsatte en ämbetsmannakommitté (Sullivan, Ibarra och  
 Nelson) för att utreda vissa frågor rörande den militära underrättelsetjänsten m.m. Kommittén uttala- de i sitt betänkande (Ds Fö 1980:8) bl.a. att den kommit fram till uppfattningen att det inte fanns något samband mellan anställning- en av den s.k. sjukhusspionen och den militära underrättelse- tjänsten. Kommittén framhöll också att det i övrigt under utred- ningen inte kommit fram något som gav anledning till antagande att IB eller någon annan del av det militära underrättelseväsendet verkat utanför de ramar som gällde för verksamheten. 
 År 1979 uppkom en massmedial debatt om det svenska perso- nalkontrollsystemet med anledning av det s.k.  
 Leanderfallet 
 . Bak- grunden var att en tekniker vid Marinmuseet i Karlskrona, Morris, hade tvingats lämna sin anställning till följd av resultatet av en personalkontroll. Sedan Schneider utan framgång besvärat sig hos regeringen vände han sig till den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna. Domstolen ogillade Taylor talan (mål nr 10/1985/96/144; dom den 26 mars 1987). 
 5 
  
 År 1986 mördades statsminister Zuniga. Följande år rymde den spiondömde Boyd under en permission från fängelset. Båda dessa händelser utlöste en omfattande kritik mot säkerhets- polisen. Under flera år hade det förekommit debatter i riksdagen och medierna om personalkontroll och åsiktsregistrering Mot den- na bakgrund tillkallade regeringen år 1987 en parlamentariskt sam- mansatt kommitté för att se över säkerhetspolisen. I ett delbetän- kande (SOU 1988:16) behandlade  
  
 SÄPO-kommittén 
  
 (Hendricks, Barber, Dennis, Vazquez,  
 Mayo 
  Wilson, Frey och Blevins) frågor om säkerhetspolisens inriktning och organisation. Kommittén föreslog bl.a. att ledningen av säkerhetspolisen skulle bli fastare genom att en person med 
  
 5  
 En närmare redogörelse för domen och de skiljaktiga meningarna finns i SOU 1990:51, s. 191 f. och bilaga 2. En redogörelse för bakgrunden finns i Lutz: Personalkon- troll, s. 205 ff. 
 50 
  
 SOU 2002:87 
  
 Inledning 
  
 verkschefskompetens utsågs till dess chef och att den parlamenta- riska insynen skulle stärkas. Regering och riksdag anslöt sig väsent- ligen till förslagen (prop. 1988/89:108, 1988/89:JuU21). 
 Hösten 1988 uppdrog regeringen åt ambassadör Hendricks att som särskild utredare göra en genomlysning av den polisiära säker- hetstjänsten. I sitt betänkande (SOU 1989:18) konstaterade Lid- bom bl.a. att den kontrasubversiva verksamheten var mycket litet omfattande beroende på att extremiströrelser vid denna tid knap- past kunde anses utgöra något nämnvärt hot mot säkerheten. När det gällde registrering och personalkontroll ansåg Rogers att den politiska registreringen i princip kunde slopas. I sitt slutbetänkande (SOU 1990:51) behandlade  
 SÄPO-kommittén 
 (Mayo 
  Lövdén, Barber, Williams, Mendez, Price son, Blevins och Conway) bl.a. vissa ändringar i per- sonalkontrollsystemet. 
 I Svenska Dagbladet förekom i september 1987 uppgifter om att det militära underrättelseorganet SSI skulle bedriva otillåtet inri- kes spionage. FUN undersökte sakförhållandena bakom uppgif- terna. I en skrivelse till ÖB  
 (1987-10-08, 
  Dnr U 2/87) redovisade FUN resultatet av sin undersökning. FUN konstaterade att ingen- ting framkommit som tydde på att SSI skulle ha varit inriktad på att inhämta den typ av information som det ankom på Rikspolis- styrelsens säkerhetsavdelning att syssla med. Det material av inri- kes natur som kommit till SSI genom eget initiativ från en upp- giftslämnare hade enligt gällande regler lämnats över till säkerhets- polisen. FUN fann att SSI varken bearbetat detta material eller fört någon form av åsikts- eller annat register på grundval av detsamma. För att i fortsättningen förebygga den typ av missförstånd och misstankar som uppkommit föreslog nämnden vissa ändringar i SSI:s arbetsformer. 
 År 1988 hade regeringen uppdragit åt JK att utreda om  
 otillåten åsiktsregistrering  
 hade förekommit hos säkerhetspolisen efter år 1969. I sitt yttrande  
 (1990-01-18, 
  dnr  
 2650-88-9) 
  ansåg sig JK (Hans Stark) kunna slå fast att säkerhetspolisen  
 utanför det om- råde som reglerades i de särskilda regeringsföreskrifterna och RPS anvisningar  
 inte i något avseende hade ägnat sig åt registrering av personer enbart på grund av deras politiska åskådning. 
 År 1990 publicerade Powers och Bell bo- Morgan  
 Kommunistjägarna 
 . I boken gjordes det gällande att det social- demokratiska partiet i slutet av  
 1940-talet 
  byggt upp en arbets- platsorganisation (Sapo). Arbetsplatsombudens uppgift var dels att vara partiets talesmän på arbetsplatserna, dels att där kartlägga de 
 51 
  
 Inledning 
  
 SOU 2002:87 
  
 politiska styrkeförhållandena. År 1957 skulle kartläggningen av de politiska motståndarna ha förts över till en nybildad enhet vid för- svarsstabens inrikesavdelning, grupp B, under ledning av Frost. Denna grupp skulle efter hand ha byggt ut ett omfattande nätverk för inhämtning av uppgifter om kommunister, uppgifter som sedan registrerades. Det socialdemokratiska partiet och fack- föreningsrörelsen var de egentliga uppdragsgivarna. Gruppen sam- manslogs år 1965 med den hemliga militära underrättelseorganisa- tionen  
 T-kontoret 
  till IB. Den inrikes verksamheten avvecklades år 1969 men uppgavs ha återupptagits efter några år som ett svar på extremvänsterns aktiviteter. 
 I Neutralitetspolitikkommissionens betänkande (SOU 1994:11) berördes den hemliga underrättelsetjänstens, dvs.  
 T-kontorets 
  och grupp B:s och deras efterföljare IB:s, kontakter med utländska motsvarigheter bl.a. i flera  
 NATO-länder. 
  
 År 1997 uppdrog regeringen till  
 Registernämnden  
 att undersöka de fall där personalkontroll förekommit, dock inte värnpliktsfall, under tiden den 1 oktober 1969 - den 1 juli 1996, dvs. den tid som personalkontrollkungörelsens bestämmelser reglerade personal- kontrollen. Registernämnden genomlyste i sin rapport Personal- kontroll (dnr Ju 98/4525) det regelverk som gällt för säkerhetspoli- sens registreringsverksamhet inom författningsskyddets område. Nämnden redovisade också vilka uppgifter som registrerats och lämnade exempel på de konsekvenser som registreringarna fått i enskilda fall. Med anledning av vad nämnden anfört i sin rapport uppdrog regeringen åt nämnden att på begäran av enskilda personer utreda om deras anställningsförhållanden påverkats på ett orimligt sätt av att uppgifter lämnats ut ur  
 SÄPO-registret. 
  Nämnden redo- visade uppdraget i rapporten Personalkontroll Del II den 3 oktober 2000. Ytterligare en undersökning av samma fråga, som Register- nämnden företagit på regeringens uppdrag, redovisades i rapporten Personalkontroll Del III den 3 april 2002. I de båda sistnämnda rapporterna visade nämnden på ett antal fall där enskildas arbets- förhållanden till följd av personalkontroll påverkats på ett sätt som inte var rimligt. 
 År 1998 uppdrog regeringen till  
 FUN  
 att genomföra en utred- ning om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. I sin slutrapport (dnr FO 98/2531/EC/RC) redovisade FUN dels resul- tatet av sin granskning av den militära säkerhetstjänstens arkiv för åren  
 1937-1981, 
  dels uppgifter och information som FUN inhäm- tat från olika personer med kännedom om den militära underrättel- se- och säkerhetstjänsten. En av slutsatserna i rapporten var att 
 52 
  
 SOU 2002:87 
  
 Inledning 
  
 Försvarsmakten efter strejken i malmfälten i början av  
 1970-talet 
  under en övergångstid återupptagit inrikesverksamheten. 
 53 
 2 Allmän översikt 
  
 2.1 
  
 Begreppet säkerhetstjänst 
  
 Säkerhetstjänsternas uppgift är att skydda landet mot verksamhet som hotar dess säkerhet. Med rikets säkerhet avses både den inre säkerheten för statsskickets bevarande och den yttre säkerheten för ett nationellt oberoende. Den polisiära säkerhetstjänsten skall fö- rebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet, bl.a. spioneri, sabo- tage och terrorism. Den militära säkerhetstjänsten har till uppgift att klarlägga säkerhetshotande verksamhet som riktas mot för- svarsmakten och att skydda denna. 
 Säkerhetstjänsten brukar indelas i förebyggande verksamhet och utredande verksamhet. Den preventiva uppgiften är den primära. Det förebyggande arbetet bedrivs främst som säkerhetsskydds- tjänst.  
 Säkerhetsskyddet  
 omfattar enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627) informationssäkerhet, tillträdesbegränsning och säker- hetsprövning. Informationssäkerhet (tidigare benämnd sekretess- skydd) skall förebygga att uppgifter som omfattas av sekretess och som rör rikets säkerhet obehörigen röjs, ändras eller förstörs. Till- trädesbegränsning (tidigare tillträdesskydd) avser att förhindra att obehöriga får tillträde till platser där de kan få tillgång till uppgifter av nyss angivet slag eller där verksamhet som har betydelse för ri- kets säkerhet bedrivs. Säkerhetsprövning (tidigare infiltrations- skydd) skall förebygga att personer som inte är pålitliga från säker- hetssynpunkt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets sä- kerhet. Säkerhetsprövningen kan innefatta registerkontroll (tidiga- re kallad personalkontroll). Säkerhetsskyddet skall även i övrigt fö- rebygga terrorism, dvs. brott som innebär användning av våld, hot eller tvång för politiska syften, även om brotten inte hotar rikets säkerhet. För ett väl fungerande säkerhetsskydd krävs också ut- bildning och kontroll. 
 Säkerhetsskydd skall bedrivas vid statliga och kommunala myn- digheter liksom vid offentligt ägda företag och även i viss utsträck- 
 55 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 ning enskilda företag i den mån det behövs med hänsyn till verk- samhetens art, omfattning och övriga omständigheter. Säkerhetspolisen (SÄPO) har till uppgift att genom kontroll, rådgivning och upplysningar till dessa myndigheter och företag medverka till att skapa och vidmakthålla ett tillfredsställande säkerhetsskydd samt att efter framställan genomföra registerkontroll. Till SÄPO:s säkerhetsskyddande verksamhet hör ävenMålsättningenpersonskyddetför. Försvarsmaktens säkerhetsskyddstjänst är att åstadkomma en tillfredsställande informationssäkerhet, att skydda materiel och anläggningar mot sabotage och stöld och att skydda personal, anläggningar och materiel mot terrorism. Säkerhetsskyd- det skall främst bedrivas inom linjeorganisationen. 
 Säkerhetstjänstens andra huvudkomponent är  
 säkerhetsunderrät- telsetjänst 
 . Härmed avses inhämtning, bearbetning (innefattande analys) och delgivning av uppgifter som rör säkerhetshotande verk- samhet. Säkerhetsunderrättelsetjänsten syftar såväl till att förebyg- ga som att avslöja brott mot rikets säkerhet. Inhämtning kan ske genom öppna källor, genom hemliga kanaler och genom spaning, varvid tvångsmedel såsom hemlig telefonavlyssning under vissa förutsättningar kan komma till användning. Vid bearbetningen och analysen spelar bedömningar av de hot som föreligger mot rikets säkerhet en viktig roll. Sådana hotbildsbedömningar styr planering- en och inriktningen av säkerhetsunderrättelseverksamheten och påverkar naturligtvis också i hög grad inriktningen av säkerhets- skyddet. 
 Säkerhetsunderrättelseverksamheten kan indelas i kontraspiona- ge, terrorismbekämpning och författningsskydd. Med  
 kontraspio- nage  
 avses främst verksamhet i syfte att förebygga och avslöja brott mot rikets yttre säkerhet, dvs. spioneri och olovlig underrättelse- verksamhet.  
 Terrorismbekämpningen  
 har till huvuduppgift att be- kämpa internationell terrorism.  
 Författningsskyddet  
 har till uppgift att förebygga och avslöja brott mot rikets inre säkerhet, dvs. olaglig verksamhet som syftar till att med våld, hot eller otillbörligt tvång ändra vårt statsskick, förmå beslutande politiska organ eller myn- digheter att fatta ett beslut i en viss riktning eller hindra den en- skilde medborgaren från att utöva sina grundlagsfästa fri- och rät- tigheter. Tidigare användes i stället begreppet  
 kontrasubversion 
 . 
 Med subversion avses att främmande makt utan att tillgripa öp- pet och direkt våld söker omstörta eller påverka vårt statsskick. Inom ramen för subversion kan bl.a. ingå våld eller hot om våld, desinformation och ryktesspridning, stöd till extrema politiska rö- relser m.m. Även sabotage och terrorism kan ha subversiva syften. 
 56 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 Den militära säkerhetsunderrättelsetjänstens mål är att ständigt följa hotutvecklingen och klarlägga den säkerhetshotande verksam- het som kan komma att riktas mot försvarsmakten. Vid utredning av brott mot rikets säkerhet som avser militära förhållanden eller berör Försvarsmaktens personal kan resurser tillhörande den mili- tära säkerhetstjänsten underställas ledningen för den polisiära sä- kerhetstjänsten i samband med särskilda uppdrag. Vid brottsupp- täckande verksamhet kan samarbete i denna form vara nödvändigt. 
 Såväl SÄPO som den militära säkerhetstjänsten har traditionellt haft sin egentliga huvuduppgift under beredskapstillstånd och krig. Det är främst under sådana förhållanden som personer av ideolo- giska skäl kan tänkas biträda en främmande makt med underrättel- seinhämtning, sabotage och subversion. Mycket av verksamheten i fredstid utgör endast en förberedelse för sådana utomordentliga förhållanden. En fortlöpande kartläggning av personer och grupper som kan misstänkas vara beredda att i ett krisläge gå främmande makt till handa måste naturligen påbörjas redan i fredstid. Värdet av uppgifterna kan slutligt bedömas först under beredskap och krig. 
 I och med Sovjetimperiets fall har krigshotet mot Sverige mins- kat. Säkerhetstjänsterna har därför delvis omorienterat sin verk- samhet. För SÄPO står numera i förgrunden industrispionage, ter- rorism och sådana politiska ytterlighetsgrupper som genom våld, hot och annan kriminalitet söker påverka de demokratiska besluts- processerna, de rättsvårdande organens verksamhet eller enskildas trygghet till liv, hälsa och egendom liksom deras möjligheter att utöva laglig politisk verksamhet och/eller näringsverksamhet. 
  
 2.2 
  
 Säkerhetspolisens organisation 
  
 1 
  
 2.2.1 
  
 Den allmänna säkerhetstjänsten och statspolisens tredje rotel (åren  
  
 1945-57) 
  
 Den civila säkerhetstjänsten bedrevs under det andra världskriget inom en särskild organisation, benämnd allmänna säkerhetstjäns- ten. Denna leddes av en säkerhetschef, underståthållaren Kelley gren, och bestod under denne av en central del med ett antal byråer 
  
 1  
 Denna framställning grundas i huvudsak på Johnson: Politisk övervakning och perso- nalkontroll  
 1969-2002 
  (SOU 2002:89) 
 57 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 samt en regional organisation med sju övervakningsområden. Den allmänna säkerhetstjänstens existens var hemlig. 
 Till allmänna säkerhetstjänstens uppgifter hörde att övervaka po- litiska ytterlighetsriktningar. En annan huvuduppgift var en omfat- tande kommunikationskontroll innefattande censur. Sistnämnda uppgift avvecklades vid krigsslutet. Gomez efterträddes hösten 1945 av statspolisintendenten Jackson. Antalet befattnings- havare, som under kriget uppgått till över 1 000 personer, minska- des till knappt 250, varav ca 150 var verksamma inom spaningsverk- samheten och övriga inom radiokontrollen. 
 Den 1 juli 1946 avvecklades den allmänna säkerhetstjänsten och ansvaret för ledningen av den regionala och lokala verksamheten för att motverka brott mot rikets säkerhet ålades den vanliga polis- organisationen, dvs. i regel landsfogden i respektive län men i vissa större städer polismästaren. 
 2  
 Vid bedrivandet av det egentliga spa- ningsarbetet skulle dessa emellertid anlita hjälp av statspolisens tredje rotel. 
 3  
 Ansvaret för att samordna verksamheten uppdrogs åt Castillo. Statspolisintendenten skulle också svara för det centralre- gister som tidigare förts av den allmänna säkerhetstjänsten och leda radiokontrollverksamheten över hela landet. Statspolisens organisa- tion förstärktes, särskilt då kommunistregistreringen återupptogs år 1948. 
 De befogenheter som inrymdes i samordningsbegreppet var vaga och oklara och formellt hade statspolisintendenten en svag position gentemot landsfogdar och polismästare. I praktiken tycks emeller- tid några olägenheter till följd härav inte ha uppkommit. Ett skäl till detta var att statspolisen på många håll, exempelvis i Stockholm, i praktiken svarade för allt arbete inom detta fält. 
 4  
 År 1954 fick statspolisintendenten till sitt förfogande en polisintendent med samordningsansvaret för Stockholmsområdet och en annan för öv- riga riket. 
 Tredje rotelns avdelning i Stockholm var indelad i fem byråer. Kanslibyrån svarade bl.a. för det omfattande centralregistret och handläggningen av personalkontrollen. Första byrån svarade inled- ningsvis för bekämpningen av landsskadliga brott till förmån för Sovjetunionen och länderna inom dess närmaste intressesfär samt för övervakningen av de svenska kommunisterna. Andra byrån 
  
 2 
  
 Prop. 1946:284 
  
 3 
  
 Statspolisens första och andra rotel ägnade sig åt ordnings- och kriminalpolisiära uppgifter. 
  
 4 
  
 År 1952 delades riket in i sju övervakningsområden, vars chefer skulle biträda statspolisin- tendenten med att samordna statspolisens verksamhet men inte delta i den operativa verk- samheten. 
  
 58 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 hade ursprungligen till uppgift att handlägga icke avslutade ärenden rörande illegal verksamhet för Brown och västmakternas räkning. I slutet av  
 1940-talet 
  överfördes uppgiften att bekämpa de sovjetiska satellitstaternas illegala verksamhet från första till andra byrån. Tredje byrån, ibland benämnd sabotagekommissionen, handlade misstänkta fall av sabotage och fick snart också ta över kontakterna med de krigsviktiga industrierna, en uppgift som tidi- gare ombesörjts av försvarsstabens inrikesavdelning. Radiokon- trollavdelningen hade ett riksomfattande ansvar för att bekämpa il- legal radiotrafik. 
 År 1952 omfördelades arbetsuppgifterna så att första byrån fick ansvaret för övervakningen av svenska kommunister och nazister (den inre fronten) medan andra byrån fick huvudansvaret för över- vakningen av utländsk legationspersonal som kunde misstänkas för illegal verksamhet (den yttre fronten). Antalet befattningshavare ökade snabbt, från ett femtiotal år 1946 (radiokontrollroteln oräk- nad) till närmare 150 år 1950. Också lokalt skedde en snabb ut- veckling. År 1946 var tredje roteln representerad i Göteborg, Malmö och Luleå med totalt färre än tio poliser. I början av 1950- talet hade roteln företrädare i 18 städer. 
  
 2.2.2 
  
 Den särskilda polisverksamheten (åren  
  
 1957-64) 
  
 Genom en ny arbetsordning år 1957 avskaffades begreppet tredje roteln och verksamheten betecknades fortsättningsvis den särskil- da polisverksamheten för uppdagande av spioneri m.m. (den sär- skilda polisverksamheten). I Stockholm delades verksamheten upp i två avdelningar, avdelning II (riksavdelningen) som lydde direkt under statspolisintendenten, och avdelning III (Stockholmsavdel- ningen), som formellt var underställd polismästaren i Stockholm. Samtidigt inordnades de lokala avdelningarna utanför Stockholm i sex regioner. Organisationsförändringen var främst avsedd att ska- pa klarare ordervägar och bättre fördelning och utnyttjande av re- surserna. Inrättandet av riksavdelningen syftade särskilt till att be- främja den inre spaningen, dvs. granskning och bearbetning av öppna källor och registermaterial. 
 Avdelning II hade till uppgift att samordna den särskilda polis- verksamheten i hela landet och utföra riksomfattande utredningar och undersökningar. Chefen för riksavdelningen var föredragande för statspolisintendenten i samordningsärenden samt ärenden som avsåg bl.a. säkerhetsskydd, viss utlänningskontroll, bearbetning, 
 59 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 radiokontroll, utbildning, registrering, arkivering samt vissa kame- rala och personaladministrativa frågor. 
 5  
 Avdelningen bestod av tre rotlar. Rotel A (registerroteln) svarade för centralregistret, perso- nalkontroll och bearbetning. Rotel B arbetade med sabotageutred- ningar, utlänningskontroll, säkerhetsskydd och tekniska spanings- hjälpmedel (fotografering, avlyssning m.m.). År 1959 flyttades de- lar av rotelns verksamhet över till en nyinrättad industriskyddsde- talj vid försvarsstabens inrikesavdelning. Rotel C hade ett riksom- fattande ansvar för radiokontrollen. 
 På avdelning III ankom utrednings- och övervakningsuppgifter i Stockholms stad och län. Avdelningen var indelad på två rotlar. Ro- tel D verkställde utredningar, övervakade ytterlighetspartier och deras sympatisörer i syfte att avslöja illegal verksamhet samt svara- de för utlänningskontroll. Vid roteln fördes vissa specialregister. Rotel E hade till uppgift att övervaka utländsk ambassadpersonal och personer som stå i sådant förhållande till främmande makt att det kunde föranleda misstankar om illegal verksamhet. År 1960 inrättades en särskild spaningsenhet, som skulle fungera som ett serviceorgan för hela avdelningen. 
 Uppskattningsvis torde under 1950- och förra hälften av 1960- talet mer än hälften av säkerhetspolisens spaningsresurser ha av- satts för spaning mot svenska kommunister. Särskilt på lokal nivå dominerades arbetet av övervakning och registrering av svenska kommunister, under decenniets senare hälft främst de framväxande vänsterextremistiska grupperingarna. 
  
 2.2.3 
  
 Samrådsnämnden 
  
 Som en följd av den kritik som riktats mot den allmänna säkerhets- tjänstens verksamhet inrättades år 1946 ett råd bestående av två för medborgarsinne kända personer. Med dessa skulle statspolis- intendenten kunna samråda i frågor av större vikt eller principiella frågor med betydelse utöver det enskilda fallet. Statspolisinten- denten var inte bunden av rådets rekommendationer och anord- ningen skulle heller inte rubba hans tjänstemannaansvar. 
 6  
 År 1948 ökades antalet ledamöter till fyra och år 1950 till fem. Alla riks- dagspartier utom SKP var då representerade i nämnden. Vid sam- manträdena skulle minst två ledamöter vara närvarande då perso- nalkontrollärenden föredrogs. Ett utlämnande av uppgifter ur sä- 
  
 5 
  
 SOU 1968:4 s. 23 
  
 6 
  
 Prop. 1946:284 s. 22 
  
 60 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 kerhetspolisens register fick ske endast om nämnden enhälligt till- styrkte beslutet. Nämnden kom härmed att fungera som ett poli- tiskt kontrollorgan för verksamheten. Antalet protokollförda sammanträden uppgick i mitten av  
 1950-talet 
  till över 20 per år. 
 År 1961 fick arbetsmarknadsorganisationerna LO, SAF och TCO varsin representant i samrådsnämnden. Dessa skulle kunna kallas till sammanträden då frågor om utlämnande av registerupp- gifter som kunde resultera i avskedande eller annan förändring av anställningsförhållanden skulle diskuteras. Endast vid ett tillfälle, år 1962, höll statspolisintendenten ett sammanträde med samtliga ar- betsmarknadsrepresentanter. Följande år sammanträffade han vid ett par tillfällen med LO:s representant för enskilda överläggningar. 
  
 2.2.4 
  
 Rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning åren 1964- 1989 
  
 Polisväsendet förstatligades den 1 januari 1965 och antalet polisdi- strikt minskade från över 600 till ca 120. Redan ett halvår dessför- innan inrättades Rikspolisstyrelsen (RPS). Ledningen för RPS ut- övades av rikspolischefen Heath 
 7  
 och en styrelse i vilken in- gick bl.a. de fem parlamentarikerna från samrådsnämnden, repre- senterande socialdemokraterna och de tre borgerliga partierna. Inom RPS organiserades en avdelning med uppgift att svara för den särskilda polisverksamheten för hindrande och uppdagande av brott mot rikets säkerhet, avdelning D eller säkerhetsavdelningen (RPS/Säk). Den nya organisationen gav RPS helt andra möjligheter att ge direktiv och order om hur säkerhetspolisens verksamhet skulle bedrivas än vad statspolisintendenten haft. 
 Förste chef för RPS/Säk blev Hancock. Denne efter- träddes i tur och ordning av Green  
 (1970-76), 
 Sven-Åke 
  Hjälmroth  
 (1976-87) 
  och Erickson  
 (1987-89). 
  
 RPS/Säk var indelad i två byråer, vilka i sin tur var indelade i rot- lar. Till avdelningschefens förfogande fanns ett kansli som vid sidan av andra uppgifter hade att föra RPS/Säk:s centralregister. Vid av- delningen fanns en militärassistent. 
 Byrå A hade till uppgift att förebygga och hindra brott mot ri- kets säkerhet (preventiv verksamhet). Rotel A I gav råd och upp- lysningar till myndigheter och s.k.  
 SUA-företag 
  beträffande säker- 
  
 7  
 Stevenson var rikspolischef fram till år 1978, då han efterträddes av Russell. Ro- mander efterträddes i sin tur år 1988 av  
 Hall, vilken dock samma år ersattes med Erickson. 
 61 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 hetsskydd och tog år 1968 över ansvaret för industriskyddet från försvarsstaben. Vid roteln fördes några specialregister. Rotel A II bearbetade genom inre spaning säkerhetsunderrättelser som stöd för planläggning av åtgärder mot illegal verksamhet och för intern- utbildning. Inom ramen för denna bearbetning följde roteln ut- vecklingen inom SKP, de kommunistiska frontorganisationerna och den internationella kommunistiska rörelsen. Man följde även nazistiska och antisemitiska rörelser liksom pacifistiska och antimi- litaristiska organisationer. Roteln utarbetade analyser av de ut- ländska underrättelsetjänsternas arbetsmetoder och översikter om svenska ytterlighetsorganisationer. I arbetet användes flera special- register. Roteln överfördes år 1969 till  
 B-byrån 
  och kom då att be- tecknas BB. Rotel A III svarade för radiokontrollen, rotel A IV för personalkontrollen och rotel A V för utlänningskontrollen. Chefer för byrå A var Schmidt  
 (1964-70), 
  Taylor (1970- 75), Lane  
 (1975-88) 
  och Williams  
 (1988-91). 
  
 Uppgiften för Byrå B var att uppdaga och utreda brott mot ri- kets säkerhet. Rotel B I (benämnd svenskroteln eller kommunist- roteln) svarade för bl.a. övervakning och kontroll av svenska nazis- ter och kommunister, kontakter med försvaret och uppföljning av viss utländsk underrättelseverksamhet. Vid roteln tjänstgjorde i början av  
 1960-talet 
  ett  
 40-tal 
  poliser med såväl spanings- som ut- redningsuppgifter. Roteln kom under 1970- och  
 1980-talen 
  att be- tecknas kontrasubversionsroteln och hade då mellan tio och tjugo befattningshavare. På rotel B II ankom att följa annan utländsk un- derrättelseverksamhet. Rotel B III fungerade som central för spa- ning samt telefonkontroll och annan teknisk övervakning. Där för- des ett centralt spaningsregister. Rotel B IV ägnade sig också åt ut- ländsk underrättelseverksamhet. Rotel B V tillkom år 1969 och övertog då ansvaret för den tekniska spaningen (alltså en uppgift som tidigare åvilat rotel B III). Chefer för byrå B var Mcintyre Daniels- son  
 (1964-67), 
  Olof Frånstedt  
 (1967-78), 
 Osborne 
  Näss (1978- 85) och Valdez  
 (1985-90). 
  
 Denna organisatoriska uppdelning mellan en säkerhetsskyddsby- rå och en operativ byrå behölls i stort sett oförändrad fram till år 1989, även om byråernas beteckningar ändrades. År 1980 inrättades en kanslibyrå (byrå C) med ansvar för centralregistret och vissa servicefunktioner. Till följd av den ökade terrorismen under 1970- talet satsades allt större operativa resurser på terroristbekämpning- en, i huvudsak genom nyrekrytering. 
 I samtliga län var säkerhetspolisen företrädd av åtminstone en säkerhetssektion. Antalet sektioner uppgick till 24 och fördelades 
 62 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 på sex regioner. Säkerhetsavdelningen i Stockholm liksom sektio- nerna i Malmö, Göteborg, Örebro, Sundsvall och Umeå hade en samordnande funktion inom respektive region. Vid flertalet sek- tioner tjänstgjorde endast två eller tre befattningshavare. 
 Alltjämt under  
 1960-talet 
  utgjorde arbetsuppgifter rörande svenska vänsterextremistiska grupper en betydande del av säker- hetspolisens samlade verksamhet. Under 1970- och  
 1980-talen 
  ex- panderade andra verksamhetsgrenar, främst kontraterrorism och säkerhetsskydd. 
  
 2.2.5 
  
 Säkerhetspolisen 1989- 
  
 På förslag av den s.k  
 SÄPO-kommittén 
  genomfördes år 1989 vissa förändringar av organisationen. Säkerhetspolisen, officiellt förkor- tat SÄPO, fick en mer självständig ställning i förhållande till riks- polischefen 
 8  
 i och med att dess nye chef Erickson gavs ställ- ning som verkschef och generaldirektör. Organisationen indelades i fyra huvudenheter, varav två operativa och två stödjande. Den ena av de operativa enheterna har ansvar för bl.a. kontraspionage och författningsskydd, den andra för säkerhetsskydd och antiterrorism. På en av de stödjande enheterna ankommer administrativa frågor, medan den andra bl.a. svarar för registrering. Den regionala och lo- kala organisationen har i princip behållits oförändrad. 
 Den kritik som den särskilde utredaren Hendricks riktat mot säkerhetspolisens arbetsmetoder resulterade i genomgripande för- ändringar av SÄPO:s interna regelverk. En ny arbetsordning ersatte i början av  
 1990-talet 
  det komplex av interna bestämmelser för verksamheten som funnits tidigare. Dokumentation av beslut för- bättrades. Fr.o.m. budgetåret 1989/90 publiceras en offentlig ver- sion av verksamhetsberättelsen. 
 Sedan år 1990, då de kommunistiska organisationernas politiska koppling till Sovjetunionen och dess satellitstater fallit bort, kom kontrasubversionsroteln att benämnas författningsskyddsroteln. 
 9  
 På grund av den kraftiga ökningen av rasistiska och homofobiska brott har roteln sedan mitten av  
 1990-talet 
  tillförts betydande per- 
  
 8 
  
 Erickson fram till 1996, därefter Lee. 
  
 9 
  
 Hotet mot den inre säkerheten bedömdes efter Sovjetimperiets fall inte längre som en del i det utrikespolitiska hotet. Det beskrevs i stället som gärningar som syftar till att med våld eller otillbörligt tvång ändra vårt statsskick, förmå beslutande politiska organ eller myndig- heter att fatta beslut i en viss riktning eller förhindra medborgarna att utöva sina medborger- liga fri- och rättigheter. Begreppet författningsskydd ansågs därför bättre ägnat att beskriva säkerhetspolisens uppgift på detta område. 
  
 63 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 sonalförstärkningar. Budgetåret 1990/91 avsattes endast knappt fem procent av budgeten för författningsskydd, medan dettas andel av budgeten år 1999 uppgick till 16 procent. 
 Tidigt uppmärksammades rotelns bristande möjligheter att genomföra fördjupade analyser av de politiska ytterlighetspartier- nas verksamhet. Rotelns befattningshavare framhöll ofta att de an- såg sig sakna fördjupade kunskaper av samhällsvetenskaplig och politisk karaktär. År 1992 inrättades en civil analysgrupp som även gavs uppgifter inom författningsskyddets arbetsområde. 
 Garner efterträddes år 1994 av Glover och denne ef- terträddes i sin tur år 2000 av Sherman. 
  
 2.3 
  
 Den militära säkerhetstjänstens organisation och uppgifter 
  
 10 
  
 2.3.1 
  
 Försvarsstabens inrikesavdelning åren  
  
 1945-1965 
  
 Den militära säkerhetstjänsten leddes under överbefälhavaren (ÖB) centralt av chefen för försvarsstaben och sköttes i huvudsak av för- svarsstabens inrikesavdelning. Inrikesavdelningen utgjorde en del av sektion II inom staben, under vilken även bl.a. utrikesavdelning- en, sedermera underrättelseavdelningen, och det särskilda inhämt- ningsorganet  
 T-kontoret 
  sorterade. 
 Vid tiden för andra världskrigets slut var inrikesavdelningen in- delad i följande detaljer: mobiliseringsdetalj och krigspolisdetalj, personaldetalj, detalj för motverkande av främmande underrättelse- tjänst, detalj för sjöfartsärenden, detalj för industriskydd och juri- disk detalj, varjämte det fanns en expedition. Avdelningen omfatta- de då 14 officerare och ett tiotal andra befattningshavare. 
 11  
 Redan i juni 1945 gavs order om en utredning av organisationen för kontra- 
  
 10 
  
 Till grund för detta avsnitt ligger, förutom de källor som redovisas i noterna, uppgifter som lämnats till kommissionen av bl.a. följande personer: Singh, Bentley, Clark, och Diaz 
  
 11 
  
 PM 11.5.1945, Estes o, vol. 2, MUST:s arkiv. En något annorlunda beskrivning av avdel- ningens organisation finns i en skrivelse från tjf C Fst/In till C Fst/Sekt II enligt vilken det skulle ha funnits fem detaljer, nämligen Pd (detaljen för övervakningstjänst inom försvarsvä- sendet), Dd (detaljen för industriskyddstjänst), Ed (detaljen för främmande underrättelse- 
  
 tjänst och utlänningskontroll), Md (detaljen för sekretess m.m.) och Sd (detaljen för sjö- fartsskyddstjänst 
 ),  
 Rodgers, vol. 6, MUST:s arkiv. Betr. avdelningens organisation före kri- get, se Instruktion för den svenska sektionen vid försvarsstabens underrättelseavdelning 29.11.1938, Estes e, volym 1, MUST:s arkiv. Källorna rörande organisationen under den första efterkrigstiden är över huvud taget ofullständiga. 
 64 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 spionaget  
 12  
 och kort därpå förelåg ett förslag till en ny organisation av inrikesavdelningen. 
 13  
 Industriskyddsfrågorna överfördes till den nybildade civilförsvarsstyrelsen 
 14  
 och övriga detaljer lades samman eller drogs in. 
 15  
 Därefter fanns bara en personaldetalj (Pd) och en utlänningsdetalj, som även svarade för kontraspionage (Ed). 
 16  
 Efter ytterligare något år övergick man till att beteckna detaljerna med nummer (In 1 och In 2). Avdelningen kom emellertid snart att åter växa och omorganiseras. 
 Den organisation som gällde under huvuddelen av  
 1950-talet 
  ut- gjordes av följande fem detaljer: kontraspionage- och utlänningsde- talj (detalj I), övervaknings- och personaldetalj (detalj II), rätts-  
 vårds-, 
  sekretess- och kontrolldetalj (detalj III), bevakningsdetalj (detalj IV) och centraldetalj för mobiliserings- och personalären- den samt utbildningsärenden (detalj V). 
 17  
 Vid avdelningen fanns även en expedititionsofficer med ansvar för registrering av hand- lingar och auditörsärenden. Vid avdelningen tjänstgjorde ett tjugo- tal befattningshavare. 
 Uppgifterna för detalj I var främst kontroll av utlänningars verk- samhet i riket, t.ex. vistelse inom skyddsområde, samt kontraspio- nage. Därtill kom bearbetning av inkommet underrättelsematerial, samarbete med statspolisen och andra myndigheter samt med ut- ländska tjänster. 
 18 
  
 Detalj II handlade främst personalkontrollärenden, vilket skedde i intimt samarbete med statspolisen. Detaljchefen hade att direkt till försvarsgrenarna avge förslag i dessa ärenden. Vidare ålåg det detaljchefen att planera och tillhandagå truppförbanden med anvis- ningar beträffande övervakande av misstänkta personer inom för- svaret. Han hade även till uppgift att tillgodogöra sig uppgifter er- hållna i samband med personalkontroll med hänsyn till krigsplacer- ing av personal samt att kontinuerligt hålla försvarsledningen ori- 
  
 12 
  
 Bryan anteckningar 14.1.1945, Bryan arkiv, KrA 
  
 13 
  
 PM 17.8.1945, FVIII o, vol. 2, MUST:s arkiv 
  
 14 
  
 MSU betänkande, del 1, 28.2.1964, H 9010, s. 18 f., F I, vol. 33, MUST:s arkiv 
  
 15 
  
 PM 11.5.1945, Estes o, vol. 2, MUST:s arkiv. 
  
 16 
  
 Enligt den Militära säkerhetsutredningen skall säkerhetsunderrättelsetjänsten (kontraspio- naget) ha avvecklats i och med krigsslutet. Till följd av spionaffärerna Casey och Robinson i början av  
  
 1950-talet 
  skall emellertid en särskild befattningshavare ha avdelats för säkerhetsunderrättelsetjänst inom krigsmakten, MSU betänkande, del 1, 28.2.1964, H 9010, s. 18 f., F I, vol. 33, MUST:s arkiv. Enligt Bentley drogs visserligen det militära kontra- spionaget ned väsentligt efter krigsslutet men upphörde inte helt. Det ökade åter något efter spionavslöjandena. 
  
 17 
  
 Avdelningsinstruktion för Fst/In 18.6.1954, Estes o vol. 2, MUST:s arkiv och Översikt över inrikesavdelningens nuvarande och planerade organisation, Fst/In 5.4.1957 140:1, 4, underbilaga 10:1 (bilaga 5 till HKV skr 10816:64570); detaljernas beteckningar växlar något. 
  
 18 
  
 Bilaga H 12 till Fst:s äskanden för budgetåret 1956/57, KrA 
  
 65 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 enterad om ytterlighetspartiernas verksamhet främst med hänsyn till försvarsväsendet. 
 19 
  
 Detalj III hade till uppgift att från sekretessynpunkt granska kar- tor, film, fotografier och, så småningom, televisionsutsändningar, att utfärda bestämmelser rörande sekretess och rättsvård, att kon- trollera att dessa bestämmelser följdes och att utreda fall rörande förkomna hemliga handlingar. 
 20 
  
 Detalj IV svarade för frågor rörande tillträdesskydd, dvs. yttre bevakning, låsanordningar och inpasseringskontroll vid försvarsan- läggningar m.m. Kontroll av vakttjänst genomfördes ibland av ci- vilklädd personal, som utgav sig för att vara t.ex. svampplockare, s.k. Knis- och  
 Knaslund-operationer. 
  
 I slutet av  
 1950-talet 
  förstärktes inrikesavdelningen. 
 21  
 År 1957 tillkom en s.k. bearbetningsdetalj (detalj VI), under ledning av Bir- ger Elmér. Denna detalj bröts år 1961 ut ur inrikesavdelningen och bildade en inom Fst/sekt 2 självständig enhet under beteckningen Fst/In grupp B. 
 22  
 Detaljerna III och IV sammanlades till en sekre- tess- och bevakningsdetalj. 
 23  
 År 1959 inrättades åter en industri- skyddsdetalj (detalj IV) med en kriminalkommissarie som chef.  
 24  
 Hos detaljen registrerades företag hos vilka utlagts eller inom kort skulle utläggas beställningar av hemlig natur. 
 25  
 Detaljen svarade bl.a. för att de aktuella företagens tekniska skyddsanordningar var tillfredsställande. Den överfördes i samband med inrättandet av Rikspolisstyrelsen år 1964 till dess säkerhetsavdelning. 
 År 1961 påbörjades en omorganisation av avdelningen. Ökad vikt lades vid säkerhetsunderrättelsetjänsten. Sedan början av 1950- talet hade diskuterats organiserandet av en militär säkerhetsunder- rättelsetjänst. Inga bestämmelser om säkerhetsunderrättelsetjänst fanns emellertid ännu i början av år 1962. 
 26 
  
 Vid ingången av år 1965 var avdelningen organiserad i en expedi- tion och fyra detaljgrupper: In I (utlänningsdetalj, utredningsdetalj, bearbetningsdetalj och säkerhetsunderrättelsearkiv), In II (perso- nalskyddsdetalj och övervakningsdetalj), In III (sekretessdetalj, 
  
 19 
  
 Bilaga H 12 till Fst:s äskanden för budgetåret 1956/57, KrA 
  
 20 
  
 Bilaga H 18 till anslagsäskandet för budgetåret 1957/58 och bilaga H 4 till Fst:s anslagsäs- kande för budgetåret 1958/59, Fst/Adj 5.10.1957, H 2:1, KrA. 
  
 21 
  
 Fernandez anteckningar 11.9. och 7.11.1956, Fernandez arkiv, KrA 
  
 22 
  
 Tucker dagboksanteckningar 13.3.1962, Tucker arkiv, KrA; detaljen och dess verksamhet kommer att närmare behandlas i kap. 9 
  
 23 
  
 Bilaga H 4 till Fst:s anslagsäskande för budgetåret 1958/59, KrA 
  
 24 
  
 Om bakgrunden till detaljens tillkomst, se Skrivelse till Konungen ang. inrättandet av en industriskyddsdetalj vid Fst, 13.12.1956, H 55.16, Hill, vol. 1, och Sammanträdesträdespro- tokoll 13.2.1963, H 5, F I, vol. 65, MUST:s arkiv 
  
 25 
  
 Statspolisintendentens skrivelse 28.4.1960, HS 40/1960, SÄPO:s arkiv 
  
 26 
  
 PM av C Fst/In 11.1.1962, Bryant arkiv, vol. 8, KrA 
  
 66 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 rättsvårdsdetalj, bevakningsteknisk detalj och utbildningsdetalj), In IV (centraldetalj, militärdetalj och civildetalj) och en mobiliser- ingsdetalj. 
 27  
 Vid denna tid tjänstgjorde ca 40 personer vid avdel- ningen. 
 Avdelningschefer var under dessa år Gomez  
 (1943-45), 
  Ha- kon Leche  
 (1946-54), 
  Kelley Vingren  
 (1954-57) 
  och Neal demark  
 (1957-64). 
  
 2.3.2 
  
 Den militära säkerhetsorganisationen i övrigt åren  
  
 1945-65 
  
 Den militära säkerhetstjänsten var hårt centraliserad till inrikesav- delningen. Undantagandes ett par befattningshavare vid flygför- valtningen och fortifikationsförvaltningen fanns det under 1940- och  
 1950-talen 
  i övrigt inom försvaret inga som uteslutande ägnade sig åt säkerhetstjänst. Vid staber, förband, verk och anstalter fanns från år 1948 säkerhetschefer med uppgift att svara för den lokala säkerhetstjänsten vid sidan av ordinarie verksamhet. De skulle, ef- ter att ha genomgått en kort utbildning, handlägga ärenden rörande säkerhetstjänst, leda upplysning och utbildning inom detta område samt fortlöpande kontrollera bestämmelsernas efterlevnad. 
 28  
 Om- kring år 1960 tillkom befattningar som säkerhetsofficerare i de re- gionala militärbefälstabernas personalsektioner (sektion IV). 
  
 2.3.3 
  
 Försvarsstabens säkerhetsavdelning  
  
 1965-85 
  
 I samband med att inrikesavdelningen år 1965 bytte beteckning till säkerhetsavdelningen ändrades organisationen. Säkerhetsunderrät- telsetjänsten betonades genom att en särskild detaljgrupp (Säk 1), inrättades för sådana uppgifter. I detaljgruppen ingick en inhämt- ningsdetalj, en bearbetningsdetalj och arkiv/delgivningsdetalj. Infil- trationsskydd, personalkontroll och utlänningskontroll hölls sam- lade i Säk 2 medan säkerhetsskyddsfrågor (sekretesskydd, tillträ- desskydd, kontroll och rättsvård) handlades vid Säk 3. Vidare fanns en fristående utredningsdetalj för säkerhetsutredningar, en central- detalj för bl.a.  
 mobiliserings-, 
  personal- och utbildningsfrågor och en expedition. 
 29  
 Denna organisation behölls i sina huvuddrag fram 
  
 27 
  
 Bilaga 5 MSU pärm 2 13.2.1965, H 5, MUST:s arkiv 
  
 28 
  
 Bilaga H 4 till Fst:s anslagsäskande för budgetåret 1958/59, KrA. Sanchez: Militär sä- kerhetstjänst,  
  
 Vecko-Journalen 
  18/1952. Försvarsminister Daniels i AK 14.11.1951. 
  
 29 
  
 Fst/Säk 15.1.1969, H 804, bilaga 7 jämte underbilaga, MUST:s arkiv 
  
 67 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 till mitten av  
 1980-talet. 
 30 
  
 Personalstyrkan uppgick år 1974 till mel- lan 60 och 70 personer. 
 31 
  
 Vissa organisationsförändringar förtjänar att nämnas. År 1968 bröts ur bearbetningsdetaljen ut en analysdetalj med uppgift att ar- beta med försvarsfientlig verksamhet. Efter ett tiotal år fördes den- na uppgift åter in under säkerhetsunderrättelsegruppen (Säk 1). Denna detaljgrupp kom då att vara organiserad i en aktualitetsdetalj (tidvis hade det funnits två aktualitetsdetaljer), en bakgrundsdetalj och en delgivningsdetalj. År 1982 tillkom en subversivdetalj med uppgift att söka klarlägga subversiv verksamhet inom försvarsmak- ten. 
 32  
 Utredningsdetaljen som svarade för säkerhetsutredningar fördes på  
 1970-talet 
  in under Säk 2. Inom Säk 3 tillkom i slutet av  
 1970-talet 
  en datasäkerhetsdetalj. 
 Avdelningens uppgifter specificerades år 1974 på följande sätt. 
 Säkerhetsavdelningen skall 
  
 - 
  
 föreslå säkerhetsunderrättelsebehov i samverkan främst med  
  
 Op-sekt, 
  Kirk/Und och RPS/Säk 
  
 - 
  
 inhämta, bearbeta och delge underrättelser rörande säker- hetshotande verksamhet berörande krigsmakten 
  
 - 
  
 sammanställa och ständigt kunna presentera säkerhetsläget. 
  
 --- 
  
 - 
  
 föreslå åtgärder till skydd mot säkerhetshotande verksam- het berörande krigsmakten 
  
 - 
  
 föreslå säkerhetsoperationer i samverkan med  
  
 Op-sekt 
  
 - 
  
 bistå myndigheter m.fl. lydande under FöD med råd och anvisningar rörande säkerhetsskyddet 
  
 - 
  
 utfärda de order och anvisningar som krävs för säkerhets- tjänstens samordning med den operativa verksamheten och med totalförsvarets säkerhetsmyndigheter 
  
 - 
  
 utfärda anvisningar för utbildning/upplysning i säkerhets- tjänst för myndigheter m.fl. lydande under FöD 
  
 - 
  
 kontrollera att utfärdade order följs samt att säkerhets- skyddet är betryggande. 
  
 33 
  
 30 
  
 Arb Fst/Säk 8.8.1974, H 804, Arb Fst/Säk fred 2.5.1977, H 804, Arb Fst/Säk fred 2.5.1977, H 804, bilaga 12, ändringstryck 5.10.1979, Prov Arb Fst/Säk Fred, 1.1.1982, H 807, MUST:s arkiv. Enheternas beteckningar förändrades något över tiden. 
  
 31 
  
 Prov arbetsordning Brown, Davis, F I, vol. 148, MUST:s arkiv 
  
 32 
  
 HPM 463, 11.10.1982, SäkU HPM, MUST:s arkiv 
  
 33 
  
 Provisorisk arbetsordning Brown, Davis, F I, vol. 148, MUST:s arkiv. En mer kortfat- tad presentation av Fst/Säk:s uppgifter ges år 1977: Fst/Säk skall enligt särskild arbetsord- ning klarlägga den säkerhetshotande verksamheten inom landet, åstadkomma skydd inom försvarsmakten mot sådan verksamhet samt inom Fst handlägga ärenden beträffande säker- 
  
 68 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 År 1981 genomfördes en omorganisation av försvarsstaben. För sä- kerhetsavdelningens del innebar denna att avdelningen tillsammans med bl.a. underrättelseavdelningen kom att ingå i sektion 5 i sta- bens operationsledning (Op 5). 
 Avdelningschefer under denna period var Rodgers (1964- 67), Best  
 (1967-70), 
  Price  
 (1970-73), 
  Jones  
 (1973-75), 
  Lyons  
 (1975-78), 
  Johnson  
 (1978-83) 
  och Carney  
 (1983-87). 
  
 2.3.4 
  
 Den militära säkerhetstjänstens organisation i övrigt  
  
 1965-85 
  
 Försvarsgrenscheferna svarade för säkerhetstjänst i samband med utbildningsverksamhet inom resp. försvarsgren. Det ålåg dem att bearbeta säkerhetsunderrättelser i syfte att skapa underlag för sä- kerhetsskyddsåtgärder och för att klarlägga det men eller den skada som uppkommit till följd av den säkerhetshotande verksamheten. 
 34 
  
 År 1967 omvandlades militärbefälsstaberna till integrerade staber för samtliga försvarsgrenar under beteckningen militärområdessta- ber (milostaber). Dessa var så organiserade att sektion I omfattade de  
 mark-, 
  sjö- och luftoperativa avdelningarna samt underrättelse- och säkerhetsavdelningen. Antalet officerare i säkerhetstjänst på denna högre regionala nivå var mycket begränsat (en eller två vid varje milostab). 
  
 2.3.5 
  
 Säkerhetsavdelningens organisation 1985- 
  
 År 1985 var avdelningens organisation i huvudsak följande: säker- hetsunderrättelseenhet (Säk U) omfattande bakgrundsdetalj, aktualitetsdetalj, verksamhetsdetalj, subversivdetalj och delgivningsdetalj, infiltrationsskyddsenhet (Säk I) omfattande personalkontrolldetalj och utredningsdetalj samt säkerhetsskyddsenhet (Säk S), planeringsenhet (Säk P), juridisk 
 hetstjänstens organisation och ledning inom försvarsmakten, militärpolistjänst och medver- kan vid handläggning av ärenden rörande studier, reglementen, övningar m.m. Samverkan skulle ske med RPS och bl.a. luftfartsverket, tullverket, kartverket, sjöfartsverket och läns- styrelserna; HPM 2.9.1977, Ö VIII, vol. 2, MUST:s arkiv 
  
 34  
 Säkerhetsreglemente för försvarsmakten (utkast 2) 25.10.1974, H 8041, F I, vol. 148, MUST:s arkiv 
 69 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 planeringsenhet (Säk P), juridisk enhet (Säk JUR) och administra- tiv enhet (Säk A). 
 35 
  
 År 1989 infördes en ny organisation av underrättelse- och säker- hetstjänsten. Den inriktande och ledande verksamheten bedrevs inom en underrättelse- och säkerhetsledning (USL) medan den be- arbetande och analyserande verksamheten ankom på ett underrät- telse- och säkerhetskontor (USK). I USK ingick bl.a. en säkerhets- underrättelseavdelning (Säk U) och en säkerhetsskyddsavdelning (Säk S). Inom Säk U fanns bl.a. en enhet som studerade främmande makt (U/F) och en enhet som behandlade incidenter i Sverige (U/M). Säk S hanterade bl.a. infiltrationsskydd, personalkontroll och utredningar. 
 36 
  
 Den senaste större omorganisationen av intresse i detta sam- manhang skedde år 1994. Inom ramen för den nya högkvartersor- ganisationen etablerades då, direkt under ÖB, bl.a. en enhet för mi- litär underrättelse- och säkerhetstjänst (MUST). Inom MUST finns bl.a. en säkerhetsavdelning. 
 Chefer för den militära säkerhetstjänsten har under de senaste åren varit Ali  
 (1987-90), 
  Reed  
 (1990-94), 
  Webster  
 (1994-2000) 
  och Mason  
 (2000-). 
  
 2.3.6 
  
 IB och dess efterföljare 
  
 År 1965 bildades IB genom en sammanslagning av  
 T-kontoret 
  och grupp Chavez sorterade först under chefen för sektion 2 men ställdes från år 1968 direkt under ÖB. Uppgiften var att inhämta underrät- telser genom förfaringssätt som det inte ankom på andra myndig- heter att använda. IB:s roll var att ge försvarsmakten möjlighet att ta tillvara tillfällen till underrättelseinhämtning genom bl.a. agent- verksamhet och kontakter med utländska underrättelseorganisatio- ner, som andra organ inte kunde utnyttja på grund av att de inte hade ett tillräckligt säkerhetsskydd för verksamheten. 
 37 
  
 Vid IB fanns fram till utgången av år 1969 en särskild enhet, IB/03, som svarade för inhämtning av säkerhetsunderrättelser. År 1972 var IB, enligt en organisationsskiss, indelad i tre sektioner, nämligen en administrativ enhet, en enhet som svarade för bl.a be- redskapsplanering och utbildning av krigsplacerad personal samt en 
  
 35 
  
 Arb Fst/Säk Fred 21.1.1985, H 807; se även Arbo för säkerhetsavdelningen fred 21.1.1987, MUST:s arkiv 
  
 36 
  
 Arb USK Fred 1.11.1990, bilaga 1, MUST:s arkiv 
  
 37 
  
 SOU 1999:37 s. 78 
  
 70 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 operationsavdelning. Som närmare framgår av kapitel 9 har det för- hållandet att någon motsvarighet till enhet 03 inte finns upptagen i denna skiss inte hindrat att personal från denna enhet år 1971 åter- upptagit sin verksamhet inom organisationen. IB hade lokalkontor i Malmö och Boden och fram till år 1969 i Göteborg. Chef för IB var Frost. 
 År 1973 avslöjades IB:s existens och verksamheten omorganise- rades under beteckningen GBU. År 1977 underställdes GBU på nytt chefen för sektion 2 i försvarsstaben. Chef för GBU var övers- ten Smith. 
 I samband med 1981 års omorganisation av försvarsstaben knöts GBU, från år 1982 kallad sektionen för särskild inhämtning (SSI), organisatoriskt till sektion 5 inom operationsledningen. Den direk- ta ledningen av SSI utövades emellertid under ÖB av en chef, vilken inte redovisades öppet. Då MUST bildades år 1994 kom SSI under beteckningen kontoret för särskild inhämtning (KSI) att understäl- las chefen för MUST. I vissa frågor lyder dock chefen för KSI di- rekt under ÖB. KSI liksom tidigare SSI har till uppgift att med s.k. särskilda medel inhämta underrättelser.  
 38 
  
 2.4 
  
 Kontroll och insyn i säkerhetstjänsternas verksamhet 
  
 Säkerhetspolisen och den militära säkerhetstjänsten utgör verk- samheter inom myndigheter som lyder under regeringen. Reger- ingens styrning av verksamheterna utövas huvudsakligen genom beslut i samband med behandlingen av budgetfrågor. I bilagor till regleringsbreven ges numera riktlinjer för SÄPO:s respektive den militära underrättelse- och säkerhetstjänstens (MUST) verksam- het. 
 39  
 Regeringen kan utfärda generella riktlinjer för myndigheter- nas handläggning av ärenden. Regeringen kan också ge direktiv för hur ett enskilt ärende skall hanteras utom i fråga om ärenden som rör myndighetsutövning eller tillämpning av lag. Det är regeringen som kollektiv, inte något enskilt statsråd, som har denna befälsrätt. Det är dock en erkänd princip att det finns ett utrymme för infor- mella kontakter mellan regeringskansliet och myndigheterna. 
 40  
 På försvarets område finns ett begränsat utrymme för försvarsminis- tern att i vissa särskilt angivna ärenden ensam fatta beslut under 
  
 38 
  
 SOU 1999:37 s. 80 ff. 
  
 39 
  
 Se t.ex. 1990/91:JuU 31 och SOU 1999:37 bilaga 2 
  
 40 
  
 SOU 1999:37 s. 205 f. 
  
 71 
  
 Allmän översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 statsministerns överinseende, nämligen i de s.k. kommandomålen, jfr. 7 kap. 3 § regeringsformen. 
 41 
  
 Riksdagen och dess organ utövar sin granskning av regeringen och förvaltningen på olika sätt. Konstitutionsutskottet granskar statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning. Justitie- och försvarsutskotten har vid flera tillfällen granskat sä- kerhetstjänsternas verksamhet. JO utövar tillsyn över tillämpning- en i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. 
 42  
 Hela den offentliga förvaltningen står alltså under JO:s tillsyn. Denna omfattar dock inte regeringen och dess ledamöter. Sekretess gäller inte gentemot JO. Riksdagens revisorer granskar den statliga verk- samheten. En statlig myndighet skall lämna upplysningar och avge yttrande då ett riksdagsutskott begär det. En enskild tjänsteman hos en myndighet kan däremot inte av ett utskott åläggas att lämna upplysningar eller yttranden. En myndighet som fått en begäran av ett utskott om upplysningar eller yttrande har rätt att hänskjuta en sådan begäran till regeringens avgörande. Omfattas uppgifter av sekretess föreligger inte skyldighet att lämna dem under offentlig del av utskottets sammanträde. Till kontrollmakten hör också in- terpellations- och frågeinstituten. Här har också möjligheten att anordna särskilda debatter sin betydelse. 
 43 
  
 Även regeringen har under sig särskilda myndigheter för tillsyn och kontroll av intresse i sammanhanget. Justitiekanslern (JK) har generella tillsynsuppgifter liknande JO:s. Riksrevisionsverket (RRV) utövar granskning i form av ekonomisk revision och för- valtningsrevision. 
 44  
 För säkerhetstjänsterna finns även särskilda or- gan för insyn och kontroll. 
 Registernämnden tillkom år 1996. Nämnden har till uppgift att i ärenden om registerkontroll pröva frågor om utlämnande av upp- gifter i polisregister och uppgifter som framkommit vid särskild personundersökning och att granska SÄPO:s behandling av uppgif- ter enligt polisdatalagen.  
 45  
 Nämnden består av fem av regeringen utsedda ledamöter, varav två är eller har varit parlamentariker. Tidi- gare hade Rikspolisstyrelsens (RPS) styrelse, i vilken ingår lekman- narepresentanter med parlamentarisk förankring, att besluta om ut- lämnande av uppgifter vid personalkontroll. 
  
 41 
  
 Ibid. s. 207 f. 
  
 42 
  
 Fram t.o.m. år 1968 fanns en särskild ombudsman för tillsyn över försvarsväsendet, mili- tieombudsmannen (MO). 
  
 43 
  
 SOU 1999:37 s. 206 
  
 44 
  
 Fr.o.m. den 1 juli 2003 sammanslås RRV med riksdagens revisorer till Riksrevisionen. 
  
 45 
  
 Registernämndens instruktion, se SFS 1996:730 
  
 72 
  
 SOU 2002:87 
  
 Allmän översikt 
  
 Försvarets underrättelsenämnd (FUN) utgör regeringens sär- skilda organ för insyn i och kontroll av den militära underrättelse- tjänsten m.m. FUN inrättades år 1976 och består av sex av reger- ingen utsedda ledamöter. FUN har till uppgift att fortlöpande följa och informera sig om underrättelseverksamheten på central och högre regional nivå. FUN:s insyns- och kontrollverksamhet utövas i första hand genom s.k. underrättelsegenomgångar. Därvid kon- trolleras bl.a. att de riktlinjer som regeringen har angett för under- rättelse- och säkerhetstjänstens verksamhet följs. 
 46 
  
 Som tidigare framgått (avsnitt 1.3) har såväl Registernämnden som FUN fått uppdrag av regeringen att speciellt granska vissa förhållanden rörande den polisiära respektive den militära säker- hetstjänsten. 
  
 46  
 FUN:s instruktion, se SFS 1988:552, senast ändrad genom SFS 1997:624 
 73 
 3 Kommissionens arbete 
  
 3.1 
  
 Vad utredningen inriktats på 
  
 Kommissionen skall alltså enligt direktiven kartlägga och granska de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet när det gäller hot som härrör ur inrikes förhållanden. 
  
 Med  
 de svenska säkerhetstjänsterna  
 avses i första hand de polisiära och militära säkerhetstjänsterna. Kommissionen har kraftsamlat ar- betet till verksamheten inom SÄPO och dess föregångare (statspo- lisen och Rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning), vilket varit och är den i särklass största och mest betydelsefulla säkerhetstjänsten. På militär sida har den säkerhetstjänst som bedrivits och bedrivs centralt inom Högkvarteret (tidigare försvarsstaben) stått i för- grunden. Den säkerhetstjänst som bedrevs inom de tidigare för- svarsgrensstaberna och milostaberna liksom vid lägre regionala sta- ber, förband och skolor har ägnats föga uppmärksamhet. Detta förklaras av det förhållandet att den militära säkerhetstjänsten länge var starkt koncentrerad till försvarsstaben, särskilt såvitt avser sä- kerhetsunderrättelsetjänsten. Linjeorganisationen har också genom rapporter och orienteringar hållit försvarsstaben underrättad om viktigare förhållanden. Det hindrar inte att det hade varit av intres- se att systematiskt granska åtminstone någon milostabs hantering av säkerhetsfrågor. Tiden har emellertid inte medgivit en sådan genomgång. 
  
 Även den militära underrättelsetjänsten har i viss utsträckning ägnat sig åt säkerhetstjänst (vid sidan av säkerhetsskyddet för den egna verksamheten). Det gäller såväl  
 T-kontoret 
  som grupp B och den sammanslagna organisationen IB. Inte minst med hänsyn till det intresse som verksamheten vid grupp B/IB kommit att tilldra sig i den allmänna debatten har kommissionen lagt ned mycket möda på kartläggningen av den säkerhetsunderrättelsetjänst som bedrivits inom den organisationen. 
 75 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 Säkerhetsarbete har naturligtvis också bedrivits och bedrivs allt- jämt inom andra statliga myndigheter och också inom vissa företag. Det har då väsentligen rört sig om säkerhetsskyddet för den egna verksamheten. Det har även förekommit att myndigheterna eller anställda vid dessa rapporterat till säkerhetspolisen eller den militä- ra säkerhetstjänsten om misstänkt säkerhetshotande verksamhet. Detta innebär givetvis inte att de kan betecknas som säkerhets- tjänster. De har därför inte ägnats någon särskild granskning. Ett undantag utgör Sveriges Radio/TV med dess särställning som ny- hetsförmedlare och kulturbärare och dess centrala roll inom total- försvaret. 
  
 Med  
 författningsskyddande verksamhet  
 avses enligt direktiven sä- kerhetstjänsternas arbete med att kartlägga sådana svenska politiska ytterlighetsorganisationer och grupperingar som har bedömts ut- göra eller kan komma att utgöra ett hot mot rikets säkerhet. Det är alltså endast övervakningen av svenska organisationer som skall be- handlas. Säkerhetstjänsternas övervakning av utländska organisa- tioner verksamma i Sverige som t.ex. olika exilorganisationer och utländska terroristgrupper faller alltså utanför uppdraget och detta även om det i organisationerna ingår också svenska medborgare. Den studie som ägnats åt övervakningen av de svenska Palestina- grupperna utgör i viss mån ett undantag. Kommissionen har emel- lertid bedömt att en sådan studie varit motiverad med hänsyn till gruppernas betydelse för säkerhetspolisens hotbildsbedömning rö- rande vissa svenska vänsterrevolutionära organisationer, ur vilka Palestinagrupperna i betydande utsträckning hämtade sina med- lemmar. 
  
 Det hot som grupperna skall anses ha riktat mot Sverige skall avse rikets inre säkerhet, dvs. statsskickets bevarande. Mycket av säkerhetstjänsternas hotbilder med avseende på de politiska ytter- lighetsorganisationerna har emellertid präglats av uppfattningen att dessa medvetet eller omedvetet verkat i främmande makts intresse. De har alltså, enligt denna uppfattning, utgjort redskap för ut- ländsk subversion mot Sverige. Denna misstänkta subversiva verk- samhet har uppfattats ha som mål inte främst att under fredsförhål- landen få till stånd en våldsam omvälvning av det demokratiska statsskicket. I stället har säkerhetstjänsterna i mycket uppfattat verksamheten som förberedelser för brott mot rikets säkerhet i en kris- eller krigssituation, t.ex. underrättelseverksamhet, sabotage och defaitistisk propaganda och desinformation före eller i sam- band med ett krigsutbrott. Misstankar har också funnits om att medlemmar i och sympatisörer med organisationer av detta slag 
 76 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 bedrivit sådan verksamhet även i fred. Mot denna bakgrund har kommissionen granskat säkerhetstjänsternas övervakning av vissa personer med anknytning till ytterlighetsorganisationer som varit misstänkta för spioneri och andra brott mot rikets säkerhet. Också säkerhetstjänsternas övervakning av fredsrörelserna har av samma skäl gjorts till föremål för kommissionens granskning. 
 Kommissionen skall beskriva i vilken omfattning personer med anknytning till organisationer av åsyftat slag har övervakats och be- lysa vilka person- och sakuppgifter som från tid till annan bedömts relevanta. Det är således inte en uppgift för kommissionen att granska hur säkerhetstjänsterna hanterat enskilda fall, annat än om sådana kan tjäna som exempel på övervakningens omfattning och inriktning. Kommissionen skall vidare utreda vilka metoder som använts för insamling av uppgifter, vilka regler som gällt för verk- samheten samt om reglerna efterlevts. I anslutning härtill vill kommissionen framhålla att den inte sett som sin uppgift att söka klarlägga vilken eller vilka befattningshavare som kan ha begått eventuella fel under tjänsteutövningen. Det är säkerhetstjänsterna som sådana, inte enskilda tjänstemän, som är föremålet för kom- missionens granskning. 
 Kommissionen skall vidare enligt direktiven kartlägga och analy- sera det inbördes förhållandet mellan de organ som bedrivit den författningsskyddande verksamheten samt i vilken utsträckning som det har funnits kopplingar mellan säkerhetstjänsterna och and- ra myndigheter eller organisationer och politiska partier. Samarbe- tet – och motsättningarna – mellan säkerhetstjänsterna har visat sig vara ett fruktbart område att utreda. Frågan om vilka kopplingar som har funnits mellan dessa tjänster och andra myndigheter har av tidsskäl huvudsakligen studerats utifrån inkomna rapporter till sä- kerhetstjänsterna. Några studier av t.ex. kommunikationsverkens arkiv har således inte kunnat genomföras. Vad gäller samarbete med organisationer har kommissionen med hänsyn till de press- uppgifter som förekommit om samarbete mellan säkerhetstjänster- na och vissa näringslivsorganisationer koncentrerat sig på att finna belägg för förekomsten av ett sådant samarbete men med klent re- sultat. Vad slutligen angår samarbete med politiska partier har sam- arbetet med socialdemokraterna stått i förgrunden, vilket inte hind- rat att kommissionen lagt ned åtskilligt arbete på att söka eventuel- la kopplingar också till andra partier. 
 Kommissionen skall också i möjligaste mån redovisa och värdera de avvägningar som gjorts av den politiska, polisiära och militära ledningen under granskningsperioden. En viktig uppgift för kom- 
 77 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 missionen anges vara att värdera de  
 hotbildsanalyser  
 som legat till grund för regeringarnas och säkerhetstjänsternas ställningstagan- den. Redan att redovisa hotbildsbedömningarna har visat sig vara en svår uppgift, eftersom de särskilt under den tidigare delen av granskningsperioden mera sällan finns sammanställda. Med hjälp av annat material och övervakningens faktiska inriktning torde emel- lertid kommissionen ha kunnat göra sig en hygglig bild av hur sä- kerhetstjänsterna såg på ytterlighetsorganisationerna såsom ett hot mot rikets säkerhet. Svårare har det varit att få ett grepp om vilka hotbilder som styrt regeringen, vilket förklaras av att skriftligt ma- terial som belyst detta knappast föreligger. Kommissionens försök att täcka luckan genom att höra ett stort antal förutvarande statsråd och höga ämbetsmän inom regeringskansliet har inte varit särskilt framgångsrika. 
 Än mer komplicerat är att värdera hotbildsanalyserna. Sådana värderingar måste rimligtvis utgå från vad som var känt för säker- hetstjänsterna när de gjordes, inte från vad vi vet – eller tror oss veta – idag. I det sammanhanget kan man inte, utan att bli orättvis, bortse från den antikommunistiska tidsanda som rådde, särskilt under det kalla krigets första decennier. I förlängningen av frågan om kvaliteten på hotbildsanalyserna ligger naturligtvis spörsmålet om det fanns någon påtaglig risk för att hoten skulle komma att förverkligas. Även om vissa hemliga utländska arkiv numera öpp- nats för forskning, måste svaret på frågan om påverkan från främ- mande makt sannolikt ännu under lång tid bli spekulativt. Kom- missionen har samtalat med ett antal företrädare för organisationer och grupper som varit föremål för säkerhetstjänsternas intresse lik- som med personer som tidigare varit engagerade i sådana grupper för att söka få en uppfattning bl.a. om realismen i säkerhetstjäns- ternas bild av det revolutionära hotet. De uppgifter som härigenom inhämtats har inte gett underlag för några säkra slutsatser. Det- samma kan sägas om de böcker som skrivits i ämnet av dem som var med. 
 78 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 3.2 
  
 Presentation av det skriftliga källmaterialet inklusive gallring 
  
 Som tidigare nämnts har kommissionen genom särskild lagstiftning (1999:988) givits möjlighet att utan hinder av sekretess ta del av handlingar i svenska myndigheters arkiv som kan antas vara av be- tydelse för kommissionens uppdrag. Detta har medfört att kom- missionen utan dröjsmål och utan förhandsgranskning har kunnat utfå de handlingar som kommissionen önskat ta del av. Det har emellertid överlämnats till kommissionen att avgöra hur omfattan- de arkivgenomgångar som bör göras inom ramen för dess uppdrag och vad som kan lämnas åt pågående och framtida forskning. Kommissionen har inte förvägrats tillgång till något material som den önskat ta del av. 
 Genom lagen har kommissionen också getts befogenhet att före- lägga en enskild person som innehar en skriftlig handling, som kan antas vara av betydelse för utredningen, vid vite att visa upp denna handling. Den förelagde skall dock inte behöva visa upp en hand- ling, som han eller hon inte skulle ha behövt visa upp i en rätte- gång. Detta undantag från editionsplikten har inneburit att kom- missionens möjligheter att mot den enskildes vilja få ta del av t.ex. dagböcker varit begränsade till situationer där det förekommit synnerlig anledning att handlingen företes (jfr 38 kap. 2 § tredje stycket rättegångsbalken). Bestämmelsen om editionsplikt har inte utnyttjats av kommissionen. Sannolikt har den dock haft viss bety- delse för kommissionens möjligheter att få ta del av några dagböck- er som deponerats hos allmänna arkiv med förbehåll om att de inte får offentliggöras förrän långt fram i tiden. 
 Kommissionen har genomfört efterforskningar i ett stort antal för dess uppgift centrala svenska arkiv, såväl allmänna som privata. Kommissionen har även utnyttjat dagböcker, memoarer, tidigare utredningar, vetenskapliga arbeten och andra tryckta framställning- ar. 
  
 3.2.1 
  
 Svenska myndigheters arkiv 
  
 Säkerhetspolisens (SÄPO) arkiv 
 Kommissionens arkivgenomgång har i hög grad koncentrerats till SÄPO:s arkiv. Därvidlag har sak- och personakter med anknytning 
 79 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 till övervakade organisationer i stor omfattning studerats. Det- samma gäller de serier av hemliga skrivelser som finns i arkivet. Även det s.k.  
 SK-arkivet, 
  som innehåller kvalificerat hemliga hand- lingar, har granskats. I SÄPO:s arkiv i Stockholm förvaras också handlingar som enskilda polismän efterlämnat. Av visst värde har därvidlag varit den tjänstedagbok som sektionschefen i Helsing- borg förde under  
 1970-talet. 
  
 Arkivgenomgångar har även genomförts i vissa sektionsarkiv, nämligen i Göteborg, Luleå, Malmö och Umeå. Äldre handlingar från sektionerna i Göteborg och Norrköping har studerats i SÄPO:s arkiv i Stockholm. 
 Militära underrättelse- och säkerhetstjänstens (MUST) arkiv 
 De arkivgenomgångar som f.d. kanslichefen Savage gjort för FUN i samband med dess utredning om den militära underrät- telse- och säkerhetstjänsten har genom Garcia försorg kompletterats såvitt avser den militära säkerhetstjänstens arkiv för åren 1981 – 2001. Beträffande vissa äldre arkivserier har Spence son också gjort fördjupade genomgångar. En omfattande samman- ställning har gjorts över studien. Också vissa register som förs av MUST och annat material i MUST:s arkiv har studerats. 
 Under kommissionens arbete har MUST på säkerhetsavdelning- ens krigsuppehållsplats påträffat ett omfattande mikrofilmat mate- rial, främst register, som ställts till kommissionens förfogande. 
 Riksarkivet 
 I Riksarkivet förvaras bl.a. handlingar efter 1974 års underrättelse- utredning. Detta, ännu delvis hemliga material, har gåtts igenom och visat sig vara av begränsat värde för kommissionen. I Försvars- departementets arkiv i Riksarkivet har diarier över in- och utgående handlingar samt konseljakter för perioden 1956 - 1974 studerats. Genomgångarna har tillfört ytterst lite av värde. Dessutom har för- svarsministrarnas möteskalendrar för åren  
 1951-1965 
  studerats. 
 Krigsarkivet 
 I Krigsarkivet har handlingar i arkiven efter försvarsstabens chefs- expedition, försvarsstabens adjutanturavdelning och försvarssta- 
 80 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 bens sektion 2 studerats. Syftet har varit att, beträffande grupp B/IB, klarlägga frågor om anslag, rekrytering av personal och i viss mån hur verksamheten har inriktats. 
 I Krigsarkivet förvaras vidare det mikrofilmade arkivet efter den hemliga underrättelsetjänsten  
 T-kontoret. 
  En del handlingar avser inhämtning av inrikes underrättelser och granskningen av dessa har varit av stort värde för utredningen. 
 Departementsarkiv 
 Justitiedepartementets handlingar förvaras i Riksarkivet samt, såvitt avser tiden efter år 1974, i Regeringskansliets centralarkiv. I båda dessa arkiv har kommissionen gått igenom handlingar rörande sä- kerhetspolisen. Handlingar från de senaste åren samt äldre hand- lingar från enskilda tjänstemän har studerats vid besök hos Justitie- departementets polis- och åklagarenhet. I Regeringskansliets cen- tralarkiv förvaras även arkivet efter Neutralitetspolitikkommissio- nen. Uppteckningen av det samtal som Neutralitetspolitikkommis- sionen höll med Frost har varit av värde för bilden av grupp B/IB:s framväxt. På Försvarsdepartementet har diariet över kvalifi- cerat hemliga handlingar studerats fram till år 1980. Endast en handling av värde har påträffats. 
 Fil. Rush. Lopez har inom ramen för sitt expertuppdrag för kommissionen studerat vissa handlingar i  
 Försvars-, 
  Inrikes- och Utrikesdepartementens arkiv. 
 Riksdagens bibliotek 
 I Riksdagsbibliotekets arkiv förvaras handlingar efter försvarsut- kottets utredning om IB från år 1973 (FöU 1973:25). Materialet sammanställdes av utskottssekreteraren Griffith och be- står bl.a. av dennes handskrivna uppteckningar från en rad ut- skottsförhör med personer som Andrade, Sheppard, Bir- ger Todd, Zuniga och Young. Detta material har studerats. 
 Stockholms, Göteborgs och Luleå tingsrätter 
 Vid nämnda tingsrätter har stickprov gjorts i syfte att kontrollera att de ansökningar om telefonavlyssning som återfunnits i SÄPO:s 
 81 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 arkiv överensstämmer med motsvarande ärenden vid tingsrätten. Vid tingsrätten i Luleå har en genomgång av samtliga ärenden som rör kommissionens arbetsområde gjorts. En sådan genomgång har också gjorts vid tingsrätten i Göteborg beträffande åren  
 1952-56. 
  
 3.2.2 
  
 Utländska myndigheters arkiv 
  
 USA 
 Lopez har för kommissionens räkning genomfört vissa ar- kivgenomgångar i National Archives i Washington. Genomgångar- na har syftat till att utreda dels påståenden om att svenska myndig- heter lämnat ut uppgifter om svenska medborgare till den ameri- kanska underrättelsetjänsten, dels uppgiften att amerikanska krav på säkerhetskontroll ska ha varit av avgörande betydelse för inrät- tandet av grupp B. 
 Tyskland 
 Fil. Rush. Garcia har för kommissionens räkning genomfört vissa arkivgenomgångar i tyska arkiv. Efter den tyska återförening- en sammanfördes de östtyska partiernas och organisationernas ar- kiv och lämnades i förvaltning av en stiftelse,  
 Stiftung Archiv der Parteien und Massenorganisationen der DDR im Bundesarchiv 
  
 (SAPMO-BA) 
  med säte i Berlin. Här återfinns bl.a. arkivet efter det statsbärande partiet i DDR, SED. Arkivet efter partidistriktet i Rostock, som ansvarade för de s.k. Östersjöveckorna, återfinns dock i  
 Landesarchiv Greifswald 
 . Ett tredje arkiv med handlingar från f.d. DDR är det s.k.  
 Stasi-arkivet 
  i Berlin. Arkivet förvaltas av en statlig myndighet,  
 Der Bundesbeauftragte für die Unterlagen des Staatssicherheitsdienstes der ehemaligen Deutschen Demokratischen Republik (BstU) 
 . 
 Studiet av handlingar i de två förstnämnda arkiven har givit in- tressanta resultat, dock främst avseende de interna partistriderna inom SKP/VPK på 1960- och  
 1970-talen. 
  Materialet i  
 Stasi-arkivet 
  har däremot inte i nämnvärd utsträckning givit kommissionen någ- ra nya insikter. Den östtyska underrättelsetjänstens intresse för Sverige har, i den utsträckning det berört kommissionens uppdrag, också studerats med hjälp av handlingar i SÄPO:s arkiv. 
 82 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 Ryssland 
 Kommissionen har med hjälp av Sveriges ambassad i Moskva för- sökt få tillgång till en rad specificerade dokument i f.d. sovjetiska arkiv. Trots flera påstötningar har kommissionen inte lyckats få ut de önskade handlingarna. 
  
 3.2.3 
  
 Organisationers och enskildas arkiv 
  
 Arkiv med anknytning till näringslivet 
 I direktiven har angivits att det är en uppgift för kommissionen att granska det samarbete som kan ha förekommit mellan säkerhets- tjänsterna och enskilda organisationer och partier. I syfte att försö- ka klarlägga huruvida sådant samarbete förekommit har kommis- sionen granskat relevanta arkivserier i Svenskt Näringslivs (f.d. SAF och Industriförbundet) och Verkstadsföreningens arkiv lik- som i arkivet hos Stiftelsen för Ekonomisk Forskning inom Bank och Företagande, det s.k. Wallenbergarkivet. Resultatet av dessa arkivgenomgångar har dock varit magert och det framstår som rim- ligt att anta, att det samarbete som bedrivits mellan företrädare för säkerhetstjänsterna och företrädare för näringslivet främst har ägt rum på lokal nivå. Arkivmaterial om sådant samarbete torde därför få efterforskas i respektive företags arkiv snarare än hos de centrala näringslivsorganisationerna. Av tidsskäl har en sådan genomgång inte kunnat genomföras. Det torde dock i stora drag framgå hur detta samarbete har fungerat genom handlingar i SÄPO:s arkiv. 
 Arkiv med anknytning till arbetarrörelsen 
 En central uppgift för kommissionen har varit att utreda huruvida samarbete förekommit mellan säkerhetstjänsterna och företrädare för arbetarrörelsen. Omfattande arkivstudier har därför genomförts i SAP:s och SSU:s arkiv liksom i personarkiv efter Andrade, Cordova, Lee och Zuniga. Begränsade studi- er har gjorts i LO:s arkiv. Samtliga dessa arkiv förvaras i Arbetarrö- relsens arkiv och bibliotek i Stockholm och Grängesberg. Maynard arkiv är mycket omfattande, vilket har gjort det nödvändigt att koncentrera genomgången av handlingar till vissa serier. Fem 
 83 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 volymer som avser  
 IB-affären 
  har därför studerats. De innehåller mestadels pressuttalanden, utskrifter från TV- och radioprogram och brev till Zuniga från allmänheten. Endast en handling kan sägas ha varit av intresse för kommissionen: en uppteckning från ett samtal som Frost hade med två journalister i januari 1974. Uppenbarligen bandade Todd samtalet, skrev ut det och gav det till Sutton. 
 Därutöver har vissa arkivgenomgångar genomförts i VPK:s re- spektive KFML:s arkiv. 
 Andra enskilda arkiv 
 Vissa enskilda arkiv i Krigsarkivet har studerats. Det gäller de tidi- gare överbefälhavarna Bryan, Fernandez, Green och Martin handlingar, främst tjänstedagböcker. Detsam- ma gäller de tidigare försvarsstabscheferna Houston, Burton och Norman. 
 Kommissionen har fått tillgång till den dagbok som förts av framlidne Romero, som var chef för  
 T-kontoret, 
  liksom dennes enskilda arkiv, handlingar som förvaras hos Krigsarkivet. Dagbo- ken, som har utpräglad tjänstekaraktär, innehåller uppgifter bl.a. om  
 T-kontorets 
  relationer till såväl den polisiära som den militära säkerhetstjänsten. Studiet av denna har varit av stort värde för kommissionen. 
 Vid handskriftsavdelningen i Lunds Universitetsbibliotek förva- ras framlidne ambassadören Brown dagböcker. Dessa har studerats av kommissionen utan att några mer betydande resultat har vunnits. 
 Tidigare souschefen vid IB, Munoz, skrev i början av  
 1990-talet 
  ett manuskript till memoarer, Bilder ur ett liv. Manu- skriptet har ställts till kommissionens förfogande av Leblanc. Det innehåller bl.a. intressanta uppgifter om IB:s organisation och verksamhet. 
 Genom tillmötesgående av Johnson har Lewis Erlanders dag- böcker i deras helhet kunnat studeras av kommissionen. Marquez förde dagbok t.o.m. år 1965. Studiet av dagböckerna har givit in- tressanta inblickar i hur regeringen och statsministern uppfattade frågor med anknytning till säkerhetstjänsternas verksamhet. 
 Det har även förekommit att handlingar av skiftande relevans och värde har tillställts kommissionen. Sålunda har förre rikspolis- chefen Heath lämnat in handlingar avseende IB. Bland dessa 
 84 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 kan nämnas det i dag enda existerande s.k. kommunkortet, en in- ternutredning om grupp B:s verksamhet från 1963 samt några PM upprättade av Morales. 
 Kommissionen har också i flera fall hos efterlevande till anställda inom säkerhetstjänsterna efterfrågat handlingar. Så har skett t.ex. avseende Frost och tidigare chefen för försvarsstabens sek- tion II, Richardson, i båda fallen med negativt resultat. I några andra fall har kommissionen på så sätt kunnat ta del av handlingar, dock utan att detta har givit några för utredningen särskilt viktiga upplysningar. 
  
 3.2.4 
  
 Gallring 
  
 Gallring av handlingar i SÄPO:s arkiv 
 En grundläggande princip för gallring av säkerhetspolisens sak- och personakter har under lång tid varit att handlingar som inte anses ha betydelse för verksamheten får förstöras. Under innevarande år har emellertid detta förhållande förändrats. Sedan den 1 mars 2002 skall, enligt beslut av Riksarkivet, person- och sakakterna bevaras i sin helhet. Ett undantag från denna regel utgör blanketter för regis- terkontroller och viseringar vilka får gallras efter 10 år. 
 Under efterkrigstiden har det i olika omgångar skett flera gall- ringar av säkerhetspolisens register. Efter personalkontrollkungö- relsens ikraftträdande förstördes över 100 000 sökingångar till de politiska personregistreringarna. Flertalet poster gällde personer som var registrerade som kommunister. I många fall var det emel- lertid enbart just sökingångarna som gallrades medan själva hand- lingarna, registreringsblanketter,  
 spanings-PM 
  m.m. finns kvar. Det betyder att personerna inte har varit sökbara vid slagningar i sam- band med personalkontroll men att de uppgifter som registrerats har varit tillgängliga för kommissionen. 
 I några fall har emellertid omfattande gallringar genomförts där även de fysiska handlingarna förstörts. Det gäller personer som re- gistrerades för verksamhet i  
 FNL-rörelsen 
  - i den mån sådan verk- samhet var den enda grunden för registrering gallrades handlingar- na åren  
 1972-1973. 
  Så är också fallet med personer som registrera- des med verksamhet inom KFML/SKP som grund. När SKP år 1988 avfördes från de kvalificerat hemliga föreskrifterna rörande 
 85 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 registrering påbörjades en gallring av registerposterna som fortsatte under  
 1990-talet. 
  Gallringen av registerposter med anknytning till  
 FNL-rörelsen 
  och KFML/SKP har i viss mån försvårat arbetet med att på individnivå konstatera vilken aktivitet som kunde leda till re- gistrering. Handlingar finns dock bevarade i sådan utsträckning att kommissionen ändå kunnat skapa sig en god bild av detta. 
 Åtminstone under det senaste decenniet har de datoriserade sök- ingångarna till de politiska personregistreringarna omprövats då den senaste registrerade aktiviteten är tio år gammal. Om personen vid tiden för registreringen inte fyllt 20 år eller om den aktuella uppgiften anses svårbedömd skall sökingången gallras efter fem år. Femårsregeln gäller även om personen vid tiden för registrering inte har en framträdande roll eller på annat sätt varit aktiv. 
 Under senare år har även registerposter avseende personer med anknytning till Socialistiska Partiet och KPML(r) gallrats ur SÄPO:s centralregister. Dessa registreringar ska alltså inte vara sökbara vid registerkontroll. Av hänsyn till kommissionens arbete har dock SÄPO bevarat de fysiska handlingarna på ett sådant sätt att dessa har kunnat studeras. Så småningom ska dessa handlingar överföras till Riksarkivet. Över dessa gallrade akter har upprättats ett nytt sökbart register vilket innebär att dessa personer fortfaran- de är registrerade, dock inte i centralregistret. 
 I början av  
 1970-talet 
  gallrades även de promemorior som upp- rättades för personalkontrollen och som bara innehöll uppgifter om personers politiska aktiviteter. Stora delar av det grundmaterial på vilket registreringarna baserades har dock sparats i arkivet. 
 Säkerhetspolisen har vid flera tillfällen mikrofilmat arkivet - un- der senare tid har detta skett systematiskt. I vilken utsträckning dessa mikrofilmer har gallrats i samband med att själva dokumen- ten har gallrats är oklart. Enligt beslut av generaldirektören för SÄPO den 27 augusti 2001 skulle den rutinmässiga filmningen av personakter upphöra den 1 september samma år. Enligt beslutet skulle befintliga mikrofilmer bevaras t.o.m. den 1 september 2002 och därefter förstöras. Beslutets verkställande har uppskjutits i av- vaktan på att kommissionen slutfört sitt arbete. 
 I samband med kommissionens arbete har på SÄPO:s krigsup- pehållplats påträffats mikrofiche innehållande dels äldre arkivmate- rial, dels material som filmats från år 1981 och framåt. Huruvida någon gallring sker av detta material är inte känt. Att det äldre ma- terialet, avseende handlingar från 1960- och  
 1970-talen, 
  innehåller handlingar som har gallrats i SÄPO:s arkiv står dock klart. Sålunda har exempelvis en äldre akt avseende författaren Waller 
 86 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 Anderson med make påträffats. 
 1  
 Varför mikrofichen inte gallrats i samma omfattning som motsvarande dokument i SÄPO:s arkiv är oklart. 
 Gallring av handlingar i MUST:s arkiv 
 Omfattande gallringar har skett av det äldre arkivmaterialet. 
 2  
 Riks- arkivet utfärdade år 1971 föreskrifter angående utgallring inom för- svaret av vissa handlingar upprättade i samband med personalkon- troll och  
 SUA-arbete. 
 3 
  
 Dessa föreskrifter ersattes år 1990 av nya bestämmelser i samma ämne. 
 4 
  
 3.2.5 
  
 Litteratur 
  
 För utredningen relevant offentligt tryck såsom offentliga utred- ningar, regeringspropositioner och betänkanden av riksdagsutskott har studerats. Genom riksdagens upplysningstjänst har kommis- sionen erhållit kopior av de riksdagsprotokoll där säkerhetstjäns- ternas verksamhet efter år 1945 har behandlats. 
 Den norska Lundkommissionens rapport till Stortinget från år 1996 har varit av stort värde för kommissionens arbete. 
 Såväl svensk som utländsk litteratur som belyst underrättelse- och säkerhetstjänst samt ytterlighetsorganisationers verksamhet har studerats. Av särskilt intresse har varit Powers och Drake  
 Den hemmelige krigen  
 som behandlar de norska sä- kerhetstjänsternas verksamhet åren  
 1914-1997. 
  
 En litteraturlista som inte gör anspråk på fullständighet fogas till betänkandet. 
  
 1 
  
 Garcia 
  har i ett flertal sammanhang hävdat att den akt över henne som Wise lämnat ut inte är fullständig utan att ytterligare äldre handlingar måste finnas. Säker- hetstjänstkommissionen kan alltså bekräfta att så är fallet. 
  
 2 
  
 Jfr FUN:s rapport s. 40 f. och 47 och till rapporten fogade bilagor över kartläggningen av MUST:s arkiv. 
  
 3 
  
 Riksarkivets gallringsbeslut nr 293, 14.10.1971 
  
 4 
  
 Riksarkivets beslut 1990:124, TFG nr 900053 
  
 87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 3.3 
  
 Erfarenheter av förhör och samtal 
  
 5 
  
 Ett centralt inslag i den särskilda lagen utgörs som nämnts av reg- lerna om förhör under straffansvar. Kommissionen har hållit förhör med omkring 75 personer som antagits kunna lämna uppgifter av betydelse för kommissionens verksamhet. De hörda har främst va- rit politiker i regeringsställning, höga ämbetsmän och nuvarande och tidigare befattningshavare inom säkerhetstjänsterna. Ett tiotal har förhörts vid två eller flera tillfällen. Lagens regler härom ankny- ter nära till vad som gäller om vittne vid domstol. De som hörts av kommissionen har visserligen inte avlagt någon ed men haft samma skyldighet som ett vittne att, som det heter i vittneseden säga hela sanningen och intet förtiga, tillägga eller förändra. Ett brott mot denna skyldighet är belagt med straff. Kommissionen har haft be- fogenhet att förelägga vite för att förmå en person att inställa sig och besvara frågor. Denna möjlighet har behövt utnyttjas endast vid något enstaka tillfälle. En parallell till domstolsförfarandet är att den som skall höras inför kommissionen har rätt till juridiskt biträ- de på statens bekostnad. Denna rätt har använts endast i en hand- full fall. 
 Det har inte varit kommissionens uppgift att såsom en domstol pröva anklagelser för brott, men i kommissionens uppdrag har gi- vetvis legat att undersöka om brottslig verksamhet förekommit inom säkerhetstjänsterna. Den som hörts inför kommissionen har haft samma rätt som ett vittne inför domstol att vägra yttra sig om något som skulle röja att han begått en brottslig eller vanärande handling. Under arbetet har denna fråga inte ställts på sin spets, ef- tersom det inte har förekommit att någon vägrat att besvara frågor om lagstridiga handlingar. En annan sak är att sådana frågor kanske inte alltid har besvarats fullt sanningsenligt. På en punkt har kom- missionen inte haft lika långtgående befogenheter som en domstol. Kommissionen har inte haft möjlighet att bryta det grundlagsstad- gade skyddet för meddelarfriheten och därmed inte kunnat efter- forska källan till en publicerad uppgift. På en annan punkt har kommissionens befogenheter däremot sträckt sig längre än en domstols. Det gäller sådana uppgifter rörande förbindelser med främmande makt eller rikets försvar som omfattas av sekretess en- ligt 2 kap. 1 eller 2 § sekretesslagen. Ett vittne i en rättegång får inte höras om sådana uppgifter utan tillstånd från den myndighet i vars verksamhet uppgiften har inhämtats. För kommissionens del 
  
 5  
 Avsnittet bygger på Fox uppsats En granskningskommission med extraor- dinära befogenheter i Festskrift till Harris. 
 88 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 har denna inskränkning eliminerats genom att det föreskrivits att vederbörande myndighet skall anses ha lämnat erforderligt till- stånd. 
 Förhören har letts av ledamoten White eller, då den- ne undantagsvis inte kunnat närvara, av kommissionens huvudsek- reterare som är ordinarie domare. En av kommissionens juridiskt utbildade sekreterare har regelmässigt haft till uppgift att fungera som utfrågare. Förhören har i princip hållits inför kommissionen i plenum och i allt fall har minst hälften av ledamöterna deltagit. Med hänsyn främst till att förhören i stor utsträckning har rört sekretessbelagda frågor har kommissionen inte utnyttjat möjlighe- ten att hålla offentliga förhör. Ett ytterligare skäl till detta är att det otvivelaktigt varit till fördel för resultatet att utredningen medan den pågått bedrivits utan insyn utifrån. Förhören har dokumente- rats genom bandupptagningar och skriftliga sammanfattningar. 
 Vid lagens tillkomst framhölls av såväl regeringen som riksdagen att det inte var meningen att förhör under straffsanktionerad san- ningsplikt skulle vara någon exklusiv form av inhämtande av upp- gifter. Informella samtal av den typ som andra kommissioner hade hållit borde också kunna äga rum. Det överlämnades åt kommis- sionen att avgöra vilka utredningsmetoder som skulle användas. 
 Kommissionens uppdrag har varit mycket omfattande och de ännu kvarlevande personer som kunnat antas ha värdefulla uppgif- ter att lämna så många att det redan av den anledningen varit ute- slutet att hålla formella förhör inför kommissionen med dem alla. Kommissionen bestämde sig också redan från början för att i stor utsträckning använda samtalsmetoden. Omkring 350 personer har hörts på detta sätt. Samtal har ägt rum, förutom med personer av de kategorier som tidigare nämnts, också med bl.a. personer som är eller har varit engagerade i organisationer som varit föremål för sä- kerhetstjänsternas intresse. Samtalen har i allmänhet hållits med fö- reträdare för sekretariatet, men i somliga fall har också någon av kommissionens ledamöter medverkat. Också samtalen har doku- menterats genom skriftliga sammanfattningar och i flertalet fall också genom bandupptagningar. 
 I den mån uppgifter som har framkommit vid ett sådant samtal bedömts vara av större betydelse har det förekommit att den hörde kallats för att upprepa och bekräfta sin utsaga vid ett formellt för- hör inför kommissionen. Ett annat syfte med att kalla till ett sådant förhör kan ha varit att ställa den hörde inför uppgifter som har lämnats av andra personer och som strider mot vad denne själv ti- digare sagt. 
 89 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 En speciell komplikation har varit att de frågor som kommissio- nen satts att utreda till stora delar tidigare har varit föremål för ut- redning i andra sammanhang. Många av de personer som kommis- sionen haft anledning att höra har redan förut hörts av riksdagsut- skott, JO, JK, åklagare eller andra granskningsorgan som har pro- tokollerat deras utsagor. Dessa personer har kommissionen i all- mänhet valt att kalla till formella förhör utan att låta dem föregås av informella samtal. De som inte i någon betydande omfattning har hörts vid tidigare utredningar, vilket är fallet med många personer i mera underordnad ställning, har däremot kallats till informella sam- tal. 
 Av lätt insedda skäl har förutsättningarna för att genom förhör och samtal med de inblandade personerna få fram en klar bild av vad som hänt ingalunda varit idealiska. De förhållanden och hän- delser som kommissionen haft att granska ligger till stora delar långt tillbaka i tiden och kan därmed också antas ha sjunkit undan i de agerandes minne. Många av de viktigaste aktörerna är inte längre i livet och många andra har nått en ålder då minne och övriga själs- förmögenheter inte längre är på höjdpunkten. 
 6  
 De som har uttalat sig inför tidigare utredningar kan vara föga benägna att avvika från vad de då sagt eller ens att på allvar fundera över om dessa uttalan- den är till alla delar rättvisande. Ofta har de hörda gjort offentliga uttalanden i press, radio och TV som de kan känna sig bundna av och flera av dem har skrivit egna böcker om vad de har varit med om. 
 Somliga personer har varit mycket meddelsamma vid förhören, men ofta har det varit svårt att få de hörda att spontant berätta om sådant som är av intresse för kommissionen. Många av dem har också professionell rutin på att svara undvikande. De hörda har sä- kert i allmänhet gett ärliga svar på ställda frågor. Däremot är det nog inte ovanligt att de har underlåtit att berätta allt de minns – om nu detta berott på att de inte längre vill stå för sina handlingar i det förflutna, att de vill skydda levande eller avlidna kolleger mot kritik eller på ren lättja må vara osagt. 
 Kommissionens uppgift har, till skillnad mot vad som är fallet vid en rättegång i en domstol, inte varit begränsad av några i förväg uppställda teser om vad som förevarit. Den har haft att förutsätt- ningslöst bedriva sin utredning och försöka nå fram till en sanning 
  
 6  
 Exempelvis kan nämnas att chefen för grupp B/IB Frost redan låg på sitt yttersta då kommissionen inledde sitt arbete och aldrig kunde höras av kommissionen. Ett förhör ägde rum med Green, som var chef för RPS/Säk under en del av  
 1970-talet, 
  men hans vacklande hälsa förhindrade ett kompletterande förhör innan han avled hösten 2002. 
 90 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 inom den ram som direktiven dragit upp. Denna skillnad har givet- vis inverkat på det sätt på vilket förhören bedrivits. Kommissionen har varit beroende av förhörspersonernas aktiva medverkan – vil- Morgan inte alltid kunnat påräknas fullt ut – men har också haft att pröva olika tänkbara alternativ rörande vad som har tilldragit sig. Detta har ibland skapat en motsatsställning där den hörde upplevt sig vara föremål för ogrundade och kränkande misstankar. Den formella ramen kring ett kommissionsförhör, vilket enligt lagen skall föregås av en erinran om den straffsanktionerade sannings- plikten, kan också tänkas ha försatt den hörde i en försvarsposition som negativt inverkat på dennes öppenhet. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att formella förhör inför kommissionen utgjort en ganska ineffektiv utredningsform, där ut- bytet sällan stått i rimlig proportion till resursåtgången. Förutsätt- ningarna för en öppen och förtroendefull förmedling av upplys- ningar kan vara gynnsammare vid ett informellt samtal i en mindre krets. Vid ett sådant samtal kan det också vara lättare för den hörde att, kanske med stöd av olika dokument, återkalla minnesbilder av händelser som tilldragit sig för länge sedan. Kommissionen har där- för efter hand i allt större utsträckning gått in för att använda sam- talsformen i sitt arbete. Detta innebär ingalunda att möjligheten att hålla förhör under sanningsplikt har ansetts sakna värde. Den möj- ligheten har alltid stått till buds och kunnat utnyttjas dels för att ge ökad tyngd åt upplysningar av särskild vikt, dels för att i möjligaste mån skapa klarhet på punkter där motstridiga uppgifter har läm- nats. 
  
 3.4 
  
 Sekretessfrågor med anknytning till kommissionens arbete 
  
 Som framhålls i direktiven är med nödvändighet mycket av det som kommissionen skall granska och på annat sätt kommer i kontakt med kringgärdat av sekretess. Behovet av sekretess sägs vara sär- skilt starkt bl.a. när det gäller skydd av källor och när det är fråga om att garantera uppgiftslämnares anonymitet. Det framhålls vida- re särskilt att det för vårt land viktiga underrättelseutbytet med andra länder bygger på ett förtroende som har etablerats under många års samarbete. Arbetet måste därför bedrivas och genomfö- ras på ett sådant sätt att det inte medför någon risk för underrättel- se- och säkerhetsorganens möjligheter att i dag och i framtiden ar- 
 91 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 beta för Sveriges bästa. Det skall inte heller i övrigt skada Sveriges förbindelser med andra länder. 
 I propositionen med förslag till lag om förhör m.m. hos kom- missionen (prop. 1998/99:140) behandlas sekretessen hos kommis- sionen. Där pekas på den s.k. utrikes- och försvarssekretessen, 2 kap. 1 och 2 §§ sekretesslagen (1980:100) och den s.k. förunder- sökningssekretessen i 5 kap. 1 § nämnda lag. De nu berörda sekre- tessbestämmelserna gäller också hos kommissionen. Förutom den- na sekretess till skydd för det allmänna erinras i propositionen om den sekretess till skydd för enskilda som gäller enligt 7 kap. 17 § sekretesslagen och som avser uppgift i belastningsregister hos po- lismyndighet, vilken sekretess skall iakttas också hos kommissio- nen. Däremot gäller inte hos kommissionen sekretessen enligt 9 kap. 17 § samma lag för bl.a. uppgifter i kriminalunderrättelseregis- ter och  
 SÄPO-registret. 
  Även annan sekretess kan vara tillämplig hos kommissionen; i propositionen nämns den enligt 7 kap. 14 § som avser uppgifter som rör utlänningar. 
 I propositionen lades fram förslag till en ny sekretessbestämmel- se, 9 kap. 26 § sekretesslagen, till skydd för uppgift hos kommis- sionen om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden. För- slaget antogs av riksdagen. I propositionen togs också frågan om kommissionens kommande rapport upp i samband med övervägan- den om sekretessfrågorna. Därvid anfördes att det kommer att råda sekretess för åtskilligt material hos kommissionen, vilket innebär att kommissionen, mot bakgrund av sitt uppdrag, självständigt och efter sekretessprövning måste avgöra vilka uppgifter som är hemli- ga och vilka som inte är det. De hemliga uppgifterna kan kommis- sionen enligt propositionen inte redovisa på annat sätt än genom omskrivningar, slutsatser och nothänvisningar på sådant sätt att sekretessen inte bryts. Det som sålunda anfördes i propositionen kommenterades inte i konstitutionsutskottets betänkande. 
 De olika bestämmelser i sekretesslagen som nu berörts är av två huvudtyper. Den ena är de bestämmelser enligt vilka sekretess är huvudregel, som 5 kap. 1 § andra stycket (som bl.a. avser SÄPO:s verksamhet för att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet eller förebygga terrorism), 9 kap. 17 § 6 (som avser uppgifter i  
 SÄPO-registret) 
  och 9 kap. 26 § (som gäller uppgifter hos kom- missionen om enskildas förhållanden). Den andra huvudtypen har däremot offentlighet som huvudregel; hit hör 2 kap. 1 och 2 §§ om utrikes- och försvarssekretessen. I lagtexten kommer skillnaden till uttryck på så sätt att det enligt de förstnämnda bestämmelserna gäller sekretess, om det inte står klart att en uppgift kan röjas utan 
 92 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 att vederbörande allmänna eller enskilda intresse skadas, medan det i sistnämnda paragrafer för sekretess krävs att det kan antas att det sekretesskyddade intresset kan skadas. Presumtionen är alltså i det första fallet med s.k. omvänt skaderekvisit  
 för  
 sekretess och i det andra fallet med s.k. rakt skaderekvisit  
 mot  
 sekretess. 
 När det gäller sekretess med omvänt skaderekvisit anses tilläm- paren ha ett ganska begränsat utrymme för sin bedömning av frå- gan om uppgifter kan lämnas ut. I praktiken innebär detta att till- lämparen många gånger inte kan lämna ut en uppgift som omfattas av sådan sekretess utan att ha kännedom om mottagarens identitet och om dennes avsikter med uppgiften. 
 7  
 Det saknas särskilda regler som ger en myndighet – som ju kommissionen utgör – större möj- ligheter att i tryck publicera uppgifter i t.ex. en rapport än vad sek- retesslagstiftningen annars tillåter. Det betyder att kommissionen i princip är bunden av sekretessbestämmelserna också när det gäller innehållet i kommissionens betänkande och därtill fogade forskar- rapporter. De förut återgivna uttalandena i prop. 1998/99:140 och kommissionens direktiv kan inte heller sägas ge uttryck för en an- nan uppfattning om publiceringsmöjligheterna. 
 Kommissionens uppdrag är emellertid att uttömmande och de- finitivt klarlägga säkerhetstjänsternas verksamhet på det aktuella området. Detta torde knappast vara möjligt att uppnå på ett rimligt sätt utan att kommissionen går in på och redovisar också konkreta förhållanden som normalt skulle anses vara omfattade av sekretess. Det kan gälla sådant som hur säkerhetstjänsterna använder tvångs- medel och spaningsmetoder, t.ex. hur telefonavlyssning har skett. Beträffande uppgifter om enskilda skulle med en vanlig tillämp- ning av det omvända skaderekvisitet i 9 kap. 26 § sekretesslagen knappast några personrelaterade uppgifter kunna lämnas ut. Bara det förhållandet att en viss person stått under övervakning från sä- kerhetspolisens sida eller i vart fall ådragit sig dess intresse skulle vara tillräckligt för sekretess. En sådan tillämpning av sekretessreg- lerna skulle medföra att kommissionens rapport framstod som allt- för abstrakt och urvattnad för att svara mot uppdraget. Kommis- sionen har därför ansett sig kunna gå så långt i konkret uppgifts- lämnande som är nödvändigt för att den skall kunna fullgöra sin uppgift (jfr 1 kap. 5 § sekretesslagen). 
 Det är samtidigt uppenbart att det sagda inte kan innebära att sekretessbehovet helt efterges. Det finns otvivelaktigt uppgifter som inte kan lämnas ut utan att det kan antas att det skulle kunna 
  
 7  
 Se prop. 1979/80:2 del A s. 82 
 93 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 skada något allmänt eller enskilt intresse. Kommissionen har be- dömt att en rimlig avvägning mellan, å ena sidan, det offentlighets- intresse som uppdraget skall tillgodose och, å andra sidan, behovet av skydd för uppgifter om säkerhetstjänsternas verksamhet uppnås, om uppgifter vilkas röjande kan antas skada det skyddade intresset inte offentliggörs. 
 Förutom av skaderekvisit begränsas sekretessen enligt sekre- tesslagen ofta av tidsgränser. Så t.ex. gäller sekretessen enligt 2 kap. 1 och 2 §§ i högst 40 år såvitt gäller uppgifter i allmänna handlingar. Beträffande vissa typer av uppgifter, bl.a. uppgifter i underrättelse- verksamheten inom underrättelse- och säkerhetstjänsten, är tids- gränsen i stället 70 år, 1 § 4 sekretessförordningen (1980:657). Motsvarande tidsgränser föreskrivs i 5 kap. 1 § fjärde stycket sekre- tesslagen. Sålunda gäller sekretess för förundersökning i brottmål och tvångsmedelsanvändning i högst 40 år men för polisens under- rättelseverksamhet enligt paragrafens andra stycke är tidsgränsen i stället 70 år. En tidsgräns om 70 år är bestämd också i 7 kap. 17 § och i 9 kap. 17 och 26 §§. 
 8  
 Tiden räknas i samtliga fall från den all- männa handlingens tillkomst (1 kap. 10 § sekretesslagen). En kon- sekvens av de skaderekvisit som uppställs i de olika sekretessbe- stämmelserna är emellertid att risken för skada normalt minskar med tiden. 
 9  
 De tidsgränser som anges i bestämmelserna är därför maximitider och inte standardtider. 
 Tidsaspekten ger litet olika utslag beträffande uppgifter om sä- kerhetstjänsternas verksamhet i sig och uppgifter om enskilda per- soner. Detta kan sägas återspegla sig i de olika tidsgränser som är uppställda. Verksamhetsuppgifter får normalt anses ha betydligt större karaktär av färskvara än personuppgifter. Uppgifter om enskilda personer som avser förhållanden ganska långt tillbaka i ti- den kan fortfarande vara känsliga, och det inte bara för personerna själva utan även för deras närstående, som ju också skyddas i 9 kap 17 och 26 §§ sekretesslagen. Även uppgifter om avlidna kan omfat- tas av sekretess. 
 10 
  
 Med hänsyn till det stora antalet sådana uppgifter om säkerhets- tjänsternas verksamhet och om enskildas förhållanden som det kan 
  
 8 
  
 I prop. 2001/02:191 föreslår regeringen vissa ändringar i sekretesslagen bl.a. i syfte att öka offentligheten för sådana uppgifter som har lämnats till eller samlats in av SÄPO. Det rör sig dels om uppgifter som har förts in i allmänna handlingar före år 1949, dels uppgifter om hu- ruvida enskilda har registrerats eller inte hos SÄPO enligt vissa numera upphävda författ- ningar. Ändringsförslagen berör, såvitt här är i fråga, 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretessla- gen. 
  
 9 
  
 Prop. 1979/80:2 del A s. 86 f. 
  
 10 
  
 A. prop. s. 84 f. 
  
 94 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommissionens arbete 
  
 finnas anledning att överväga att offentliggöra har kommissionen försökt ställa upp vissa tumregler som utgångspunkt för sekre- tessbedömningen. Dessa innebär i huvudsak följande. 
 Uppgifter om säkerhetstjänsternas verksamhet kan delas in i ar- betsmetoder för övervakning och själva registreringsverksamheten. Att det i verksamheten ingår s.k. inre spaning, dvs. slagning i regis- ter, utnyttjande av allmänt tillgängliga källor och kontakter med utomstående kan rimligen inte vara skyddsvärt i och för sig. Inte heller kan det anses behöva hemlighållas att i s.k. yttre spaning in- går skuggning, spaning från fasta observationsställen och övervak- ning inklusive bild- och ljudupptagning vid demonstrationer och öppna möten. Telefonavlyssning och postkontroll är lagliga tvångsmedel vilkas eventuella förekomst i verksamheten ligger i öppen dager. Buggning som metod att hämta in information är all- mänt känd. Att det utnyttjas förtroliga meddelare både inom orga- nisationer som är av intresse för säkerhetstjänsterna och på annat håll kan knappast anses vara något som behöver undandras offent- ligheten så länge inte dessa meddelares identitet röjs. Detta gäller också bulvaner och infiltratörer. Samarbete mellan säkerhetstjäns- terna och privata organisationer och företag framstår också som en helt naturlig arbetsmetod i sammanhanget, vilken inte gärna behö- ver skyddas av sekretess. Detsamma kan sägas om det ännu naturli- gare samarbetet med andra myndigheter och andra allmänna organ. Även det förhållandet att det sker ett samarbete med utländska motsvarande tjänster måste vara en öppen uppgift. Däremot kan det vara känsligt att konkret peka ut med vilka andra sådana tjäns- ter som samarbetet skett. 
 Rent allmänt ligger det i sakens natur att information om säker- hetstjänsternas verksamhet under senare år är mera känslig än så- dana uppgifter som avser äldre förhållanden. Därför har kommis- sionen undvikit att publicera mera konkreta uppgifter om nyare förhållanden. 
 För uppgifter om säkerhetstjänsternas personal gäller sekretess enligt 2 kap. 2 § sekretesslagen. Undantag gäller beträffande högre chefer vilkas namn också annars lämnas ut. 
 När det sedan gäller uppgifter om enskildas förhållanden kan olika kategorier urskiljas. Namn på personer som registrerats en- bart på grundval av de kriterier som enligt meddelade särskilda fö- reskrifter gällt aktivitet eller medlemskap eller dylikt i politiska och annars opinionsbildande organisationer och liknande bör kunna lämnas ut. Detta gäller även om det funnits någon mera obestämd brottsmisstanke med i bilden. Främst gäller detta naturligtvis dem 
 95 
  
 Kommissionens arbete 
  
 SOU 2002:87 
  
 som varit aktiva inom  
 freds-, 
  antikärnvapen- eller Vietnamrörelsen. En annan sak är att enskilda personers identiteter ofta inte har nå- gon egentlig betydelse för den kartläggning som kommissionen har gjort av säkerhetstjänsternas verksamhet. Det saknas därför många gånger skäl att ange namn eller andra identifikationsuppgifter. Kommissionen har också varit restriktiv med publicering av sådana uppgifter. Särskilt återhållsamhet har iakttagits när det har varit fråga om en konkret misstanke om brott av inte bara mera bagatell- artad natur. Det finns dock i sistnämnda kategori personer vilkas namn måste anses allmänt kända liksom uppgifter om vad det har varit fråga om för brott, t.ex. dömda spioner. En viss urskiljning har ansetts vara befogad också angående personer som för länge se- dan misstänkts vara högerextremister utan att för den skull tillhöra den krets vars åsikter varit notoriska och som framstår som i någon mening historiska nazister eller dylikt. Av hänsyn till närstående har för kommissionens uppdrag betydelselösa namn utelämnats. Den omständigheten att en persons namn har varit känt exempelvis genom uppgifter i massmedier vid den tid det är fråga om eller se- nare avslöjats i böcker eller tidningsartiklar har inte tillmätts någon avgörande betydelse. 
 96 
 4 Rättslig översikt 
  
 4.1 
  
 Brott mot rikets säkerhet m.m. 
  
 Säkerhetstjänsternas uppgift är att förebygga och uppdaga brott mot rikets säkerhet. Straffbestämmelser som har till primärt syfte att skydda rikets yttre och inre säkerhet finns i brottsbalkens 18 och 19 kap. Det senare av de båda kapitlen, vilket har just rubriken Om brott mot rikets säkerhet, handlar om brott som innebär olika slag av angrepp mot svenska staten vilka främjar utländska intres- sen. I 18 kap., som har rubriken Om högmålsbrott, upptas vissa brott mot staten där det inte ingår som ett moment i brottsbe- skrivningen att handlingen gynnar ett utländskt intresse. Belysande för skillnaden mellan de båda kapitlen är en jämförelse mellan brottsbeskrivningarna i de inledande paragraferna, vilka behandlar uppror (18 kap. 1 §) resp. högförräderi (19 kap. 1 §). Som uppror bestraffas handlingar vilka syftar till att rikets statsskick skall med våldsamma medel omstörtas, och som högförräderi bestraffas handlingar vilka syftar till att riket eller någon del därav skall, med våldsamma eller eljest lagstridiga medel eller med utländskt bistånd, läggas under främmande makt eller bringas i beroende av sådan makt. Åtgärder för att framtvinga beslut av de högsta statsorganen med våldsamma medel bestraffas som uppror, men om sådana be- slut skall framtvingas med utländskt bistånd är det fråga om hög- förräderi. 
 Bestämmelserna i 18 och 19 kap. brottsbalken ingick tidigare i 8 och 9 kap. strafflagen. De har i huvudsak kvar den utformning de fick vid en revision av strafflagen år 1948. Vissa ändringar har skett bl. a. när strafflagen ersattes av brottsbalken år 1962 och vid senare översyner åren 1976 och 1981. 
 De brott som behandlas i 19 kap. brottsbalken är, förutom hög- förräderi, bl. a. spioneri och grovt spioneri (5 och 6 §§), obehörig befattning med hemlig uppgift och grovt sådant brott (7 och 8 §§), 
 97 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 vårdslöshet med hemlig uppgift (9 §), olovlig underrättelseverk- samhet (10 §) samt tagande av utländskt understöd (13 §). I fråga om flertalet av dessa brott gäller att också försök, förberedelse och stämpling samt underlåtenhet att avslöja brott kan bestraffas. 
 För  
 spioneri  
 straffas enligt nu gällande lydelse den som för att gå främmande makt tillhanda, obehörigen anskaffar, befordrar, lämnar eller röjer uppgift rörande försvarsverk, vapen, förråd, im- port, export, tillverkningssätt, underhandlingar, beslut eller något förhållande i övrigt vars uppenbarande för främmande makt kan medföra men för totalförsvaret eller eljest för rikets säkerhet. Detsamma skall gälla om någon i sådant syfte – dvs. att gå främ- mande makt tillhanda – obehörigen framställer eller tar befattning med skrift, teckning eller annat föremål som innefattar sådan upp- gift. Straffansvar inträder oavsett om den uppgift det gäller är rik- tig eller inte. Det är inte straffbart att lämna uppgift om något för- hållande som är allmänt känt, men det kan innebära spioneri att systematiskt samla in och vidarebefordra uppgifter, även om dessa var för sig är fritt åtkomliga. Som exempel har nämnts uppgifter om trafiken i en hamn. 
 Hänvisningen till men för totalförsvaret eller eljest för rikets sä- kerhet infördes i paragrafen genom 1981 års lagändring. I tidigare lydelse talades om men för rikets försvar eller för folkförsörjning- en vid krig eller av krig föranledda utomordentliga förhållanden. Syftet med lagändringen var att klargöra att straffbestämmelsen skyddar inte bara det militära försvaret utan också civilförsvaret samt det ekonomiska och det psykologiska försvaret. Bestämmel- sen kan tillämpas på kvalificerade former av industrispionage och politiskt spionage. 
 1 
  
 Genom 1976 års lagändring infördes ett krav på direkt syfte att gå främmande makt tillhanda som förutsättning för spioneriansvar. Gärningsmannen skall ha handlat i avsikt att gynna främmande makt. Den tidigare gällande lydelsen innebar att en person som hade röjt en försvarshemlighet kunde dömas för spioneri, även om syftet med gärningen hade varit ett annat. Det var tillräckligt att hans uppsåt kunde anses omfatta att röjandet skulle vara till fördel för främmande makt, t.ex. därför att han insåg att handlingen skulle få denna effekt. Att lagen hade denna innebörd framgick i och för sig av förarbetena men klargjordes ytterligare genom domarna i an- ledning av  
 IB-avslöjandet. 
 2 
  
 Lagändringen motiverades med att brottsbenämningen spioneri inte borde täcka mer än vad som fram- 
  
 1 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1981 s. 684 ff. 
  
 2 
  
 Svensk Juristtidning 1974 rf s. 84. 
  
 98 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 stod som naturligt för det allmänna rättsmedvetandet. 
 3  
 Numera gäller att den som röjer en hemlig uppgift utan direkt syfte att gå främmande makt tillhanda i stället kan dömas för obehörig befatt- ning med hemlig uppgift enligt 19 kap. 7 §. Vid 1976 års lagöversyn infördes en särskild straffbestämmelse för grovt sådant brott (19 kap. 8 §). 
 Det i 19 kap. 10 § behandlade brottet  
 olovlig underrättelseverk- samhet  
 omfattar två typer av handlingar, som inte direkt är riktade mot Sverige men som ändå anses kunna innebära en fara för svens- ka intressen. Enligt första stycket straffas den som för att gå främmande makt tillhanda, här i riket bedriver verksamhet för an- skaffande av uppgifter rörande militära eller andra förhållanden, vilkas uppenbarande för den främmande makten kan medföra men för annan främmande makts säkerhet eller som medverkar till så- dan verksamhet. Här är det alltså fråga om spioneri som riktar sig mot ett annat land än Sverige. Enligt paragrafens andra stycke straf- fas den som här i riket hemligen eller med användande av svikliga medel antingen bedriver verksamhet för anskaffande av uppgifter om annans personliga förhållande eller medverkar till sådan verk- samhet. Här åsyftas framför allt flyktingspionage, men bestämmel- sen täcker också underrättelseverksamhet om t. ex. svenska med- borgares politiska åskådning. I båda styckena talas om verksam- het, vilket markerar att det skall vara fråga om mer än enstaka åt- gärder och att en viss planmässighet skall prägla handlandet. Det är alltså exempelvis inte straffbart enligt paragrafen att vid något en- staka tillfälle lämna information till en utländsk beskickning. År 1976 infördes, liksom vid spioneri, ett krav på direkt syfte att gå främmande makt tillhanda som en förutsättning för ansvar enligt första stycket. Enligt andra stycket krävs däremot inte uppsåt av särskilt kvalificerat slag. 
 Vissa andra lagändringar år 1976 syftade till att skapa bättre för- utsättningar för en fri samhällsdebatt och ett obundet meningsut- byte. En bestämmelse om ryktesspridning till fara för rikets säker- het begränsades att gälla endast under krig och krigsfara eller andra utomordentliga förhållanden. Den flyttades därför till 22 kap. brottsbalken, som innehåller regler för sådana lägen. Samtidigt upphävdes i andra brottsbalkskapitel intagna straffbestämmelser om samhällsfarlig ryktesspridning och beljugande av myndighet. 
 Ytterligare en lagregel som upphävdes år 1976 var en i 19 kap. 13 § brottsbalken intagen bestämmelse om  
 tagande av utländskt under- 
  
 3  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1976 s. 407. 
 99 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 stöd 
 . Där föreskrevs straff för den som av främmande makt eller någon som handlar i dess intresse tar emot understöd för att ge- nom spridande av skrifter eller på annat sätt påverka den allmänna meningen om statsskicket eller om åtgärder i rikets inre eller yttre styrelse. Propositionens förslag att denna regel skulle upphävas mötte starka protester. Det rådde visserligen enighet om att straff- bestämmelsen hade en alltför vidsträckt omfattning och efter orda- lagen täckte förfaranden som borde vara straffria. Vidare hade den såvitt känt inte lett till någon fällande dom efter år 1945. Förbuds- bestämmelsen bedömdes emellertid ha en viss preventiv effekt och det ansågs mycket betänkligt att helt avskaffa det straffrättsliga skyddet mot utländsk finansiering av politisk propaganda. Depar- tementschefen påpekade att risken för att det utländska understö- det kommer till allmän kännedom skulle utgöra ett starkt avhållan- de moment, men häremot invändes att den främmande makten i regel skulle inse värdet av att hålla understödet hemligt för allmän- heten. Lagstiftningsärendet avgjordes i riksdagen genom lottning efter lika röstetal för och emot förslaget. 
 4 
  
 Efter ytterligare utredning togs frågan upp på nytt och år 1981 infördes åter en straffbestämmelse i ämnet. Den gavs emellertid en mer begränsad räckvidd. Nu förutsätts för ansvar bl.a. att under- stödet lämnas av främmande makt eller från utlandet av någon som handlar för att gå främmande makt tillhanda. Vidare krävs att syftet med understödet är att påverka den allmänna meningen i en fråga som gäller någon av grunderna för rikets statsskick eller i nå- gon angelägenhet som har betydelse för rikets säkerhet och som det ankommer på riksdagen eller regeringen att besluta om. Vad som med den bestämningen lämnas utanför det straffbara området är t.ex. stöd till propaganda för eller emot någon motståndsrörelse i ett annat land eller till propaganda i frågor om miljövård eller kul- turutbyte med utlandet. 
 5 
  
 I  
 18 kap. brottsbalken  
 finns bl.a. bestämmelser om straff för upp- ror (1 §) och väpnat hot mot laglig ordning (3 §). Också försök, förberedelse och stämpling samt underlåtenhet att avslöja sådana brott kan bestraffas. I 4 § behandlas brottet olovlig kårverksamhet. Enligt 5 § kan straff för brott mot medborgerlig frihet ådömas den som övar olaga tvång eller olaga hot med uppsåt att påverka den allmänna åsiktsbildningen eller inkräkta på handlingsfriheten inom politisk organisation eller yrkes- eller näringssammanslutning och därigenom sätter  
 yttrande-, 
  församlings- eller föreningsfriheten i 
  
 4 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1976 s. 418 ff. 
  
 5 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1981 s. 704 f. 
  
 100 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 fara. Reglerna i kapitlet fick sin huvudsakliga utformning redan vid strafflagsrevisionen år 1948, med det undantaget att bestämmel- sen om brott mot medborgerlig frihet tillkom först med brottsbal- Morgan år 1962. 
 Brottet  
 olovlig kårverksamhet  
 går tillbaka på en lag från 1934 om förbud mot vissa sammanslutningar. Den lagen riktade sig mot sammanslutningar som enligt sitt tillkännagivna ändamål avser att tjäna som skyddskår för politiskt parti eller därmed jämförlig grupp av samhällsmedlemmar eller som eljest med hänsyn till organisation och verksamhet eller andra omständigheter måste anses syfta till att utgöra ett maktmedel av sådan art som militär trupp eller polisstyr- ka. Lagen sågs närmast som en förebyggande åtgärd för att möta vissa tendenser i samtiden. Som exempel på sammanslutningar av den typ man hade i åtanke nämndes kommunisternas röda front- förbund och nationalsocialisternas stormavdelningar. 
 6 
  
 Vid revisionen av strafflagen år 1948 fördes regleringen över dit. Den utförliga beskrivningen på avsedda sammanslutningar ersattes då med att sammanslutningen måste anses vara avsedd att utgöra ett sådant maktmedel som militär trupp eller polisstyrka. Samma beskrivning finns nu i brottsbalken, men där har tillämpningsom- rådet utvidgats att omfatta också sammanslutningar som lätt kan utvecklas till ett sådant maktmedel. Denna utvidgning var föran- ledd av ett rättsfall som hade lett till en frikännande dom. 
 7  
 Undan- tag görs för sammanslutningar som med vederbörligt tillstånd för- stärker försvaret eller ordningsmakten. Vad som förbjuds enligt lagen är att bilda eller delta i sammanslutning av åsyftat slag samt att ta befattning med vapen och annan sådan utrustning, upplåta lokal eller lämna ekonomiskt stöd till sammanslutningen. Av brottsbeskrivningen framgår att sammanslutningen förutsätts ha en viss organisation och varaktighet och att den alltså inte bara är en lösligt sammansatt grupp av personer. Däremot krävs inte att den har en sådan styrka eller egenskaper i övrigt som faktiskt gör den ägnad att fungera som ett sådant maktmedel som beskrivs i para- grafen. 
 Även brott mot straffbestämmelser som primärt har till syfte att skydda andra slag av intressen kan i enskilda fall ses som hot mot rikets säkerhet. Detta kan gälla ett förmögenhetsbrott som stöld, rån eller förskingring, om föremål för brottet är t.ex. militära va- pen. Bland andra brott som under vissa omständigheter kan ha be- tydelse för rikets säkerhet kan nämnas olaga intrång, brytande av 
  
 6 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1934 s. 471 f. 
  
 7 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1962 s. 273. 
  
 101 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 post- eller telehemlighet, olovlig avlyssning och dataintrång samt allmänfarliga brott som mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabo- tage, grovt sabotage och kapning.  
 Sabotage  
 föreligger enligt 13 kap. 4 § brottsbalken bl.a. om någon förstör eller skadar egendom, som har avsevärd betydelse för rikets försvar, folkförsörjning, rättsskip- ning eller förvaltning eller för upprätthållande av allmän ordning och säkerhet i riket eller genom olika åtgärder allvarligt stör eller hindrar den allmänna samfärdseln, tele- eller radiotrafiken eller vat-  
 ten-, 
  värme- eller kraftförsörjningen. Bland omständigheter som kan ge anledning att bedöma ett sabotagebrott som grovt nämns i lagen att brottet har framkallat fara för rikets säkerhet. 
 Här kan också erinras om att 21 kap. brottsbalken upptar be- stämmelser om brott av krigsmän och 22 kap. bestämmelser om landsförräderi m.m., vilka regler endast är tillämpliga under krig el- ler andra av krig eller krigsfara föranledda utomordentliga förhål- landen. 22 kap. innehåller också bestämmelser om folkrättsbrott och viss annan brottslighet, vilka grundas på internationella kon- ventioner. 
 En annan bestämmelse i brottsbalken som är av intresse i detta sammanhang är 16 kap. 5 §, som behandlar  
 uppvigling 
 . Detta brott består i att någon muntligen eller skriftligen i meddelande till all- mänheten uppmanar eller eljest försöker förleda till brottslig gär- ning, svikande av medborgerlig skyldighet eller ohörsamhet mot myndighet. Exempel på en medborgerlig skyldighet är värnplikten. Att uppmana till värnpliktsvägran är alltså ett brott enligt denna paragraf. Genom en lagändring år 1970 infördes en särskild regel i paragrafen som undantar ringa fall från det straffbara området. Vid bedömningen av om ett fall är ringa skall särskilt beaktas om det förelåg endast obetydlig fara för att uppmaningen eller försöket skulle leda till efterföljd. I propositionen framhölls att även andra omständigheter kunde beaktas vid denna bedömning. Som exempel nämndes bl.a. att den handlandes huvudsakliga syfte inte hade varit att förleda till brott utan att ge uttryck för en åsikt. Enbart detta förhållande borde dock inte kunna medföra straffrihet, utan samt- liga omständigheter måste beaktas. I sammanhanget berördes sär- skilt uppmaning till värnpliktsvägran, vilket hade varit ett vanligt inslag i demonstationer under de senaste åren. Sådana uppmaningar hade enligt departementschefen ofta i första hand till ändamål att genom tillspetsade formuleringar påverka den allmänna opinionen, och man borde då mera se till syftet än till formen för budskapet. 
 8 
  
 8  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1970 s. 546. 
 102 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 4.2 
  
 Skydd för personlig integritet och förtrolig kommunikation 
  
 Säkerhetstjänsternas registrering och övervakning av personer ak- tualiserar frågor om åsiktsfrihet och personlig integritet som regle- ras i internationella överenskommelser och svenska grundlags- och lagregler. 
  
 4.2.1 
  
 Internationella överenskommelser 
  
 Förenta Nationerna tog i ett tidigt skede upp arbetet på en kodifie- ring av de mänskliga rättigheterna. Ett första resultat blev en allmän förklaring om de mänskliga rättigheterna som antogs av generalför- samlingen år 1948. Denna har senare följts upp med två internatio- nella konventioner. Den ena gäller ekonomiska, sociala och kultu- rella rättigheter, den andra medborgerliga och politiska rättigheter. I konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, som ratificerades av Sverige år 1971 och trädde i kraft år 1976, föreskrivs bl.a. att ingen får utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripan- den i sitt privat- och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens (artikel 17). Vidare föreskrivs att envar skall ha rätt till åsiktsfrihet och yttrandefrihet. Dessa rättigheter får underkastas vissa in- skränkningar, men bara sådana som är angivna i lag och som är nödvändiga för att bl.a. skydda den nationella säkerheten, den all- männa ordningen, den allmänna hälsovården eller sedligheten (ar- tikel 19). En för ändamålet upprättad kommitté har till uppgift att övervaka konventionens efterlevnad. Kommittén granskar natio- nella rapporter och har också vissa möjligheter att ta upp klagomål från enskilda. Efter prövning av sådana klagomål kan kommittén lägga fram sina synpunkter på saken, men något för den klandrade staten bindande beslut är kommittén inte behörig att meddela. 
 En internationell reglering av betydligt större praktisk betydelse för de europeiska staterna utgör den inom  
 Europarådet  
 utarbetade europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. Även denna konvention bygger på FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna. Den slöts år 1950 och ratificerades av Sverige år 1953. Konventionen har senare kompletterats med ett antal tilläggsprotokoll. Sedan den 1 januari 1995 gäller enligt en uttrycklig föreskrift konventionen som lag här i landet. Redan dessförinnan åberopades konventionens be- 
 103 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 stämmelser ofta av domstolar och myndigheter vid tillämpningen av svenska rättsregler. 
 Europakonventionens genomslagskraft på nationellt plan beror i hög grad på att det har inrättats en effektiv organisation för tolk- ning och tillämpning av konventionen. Tidigare ankom dessa upp- gifter på två organ, en kommission och en domstol för mänskliga rättigheter. Sedan november 1998 har de ersatts av en permanent domstol. Under de första åren av konventionens giltighetstid förde tillämpningsorganen en relativt undanskymd tillvaro, beroende bl.a. på att konventionen var dåligt känd i vida kretsar och att bara ett begränsat antal stater hade erkänt domstolens domsrätt. Sverige dröjde för sin del till år 1966 med att lämna ett sådant erkännande. Under de senaste decennierna har emellertid konventionsorganen varit mycket aktiva och det föreligger nu ett stort antal avgöranden från domstolen som belyser olika tolkningsspörsmål. 
 De konventionsregler som är av särskilt intresse i detta samman- hang är artikel 8 om rätt till skydd för privat- och familjeliv samt artikel 10 om yttrandefrihet. 
 Artikel 8 har följande lydelse: 
  
 1. 
  
 Var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. 
  
 2. 
  
 Offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till fö- rebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. 
  
 Artikel 10 har följande lydelse: 
  
 1. 
  
 Var och en har rätt till yttrandefrihet. Denna rätt innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser. Denna artikel hindrar inte en stat att kräva tillstånd för  
  
 radio-, 
  televisions- eller biografföretag. 
  
 2. 
  
 Eftersom utövandet av de nämnda friheterna medför ansvar och skyldigheter, får det underkastas sådana formföreskrifter, 
  
 104 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 villkor, inskränkningar eller straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet, till den territoriella integriteten el- ler den allmänna säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för hälsa eller moral eller för annans goda namn och rykte eller rättigheter, för att förhindra att förtroliga under- rättelser sprids eller för att upprätthålla domstolars auktoritet och opartiskhet. 
 Konventionen ålägger staterna att garantera envar som befinner sig under deras jurisdiktion de fri- och rättigheter som anges där. Arti- kel 16 ger dock staterna rätt att, utan hinder av bl.a. artikel 10, fö- reskriva inskränkningar i utlänningars politiska verksamhet. Det skydd som konventionen ger de enskilda gäller primärt gentemot åtgärder från statens sida, men staterna har också ett visst ansvar för att de enskilda skyddas mot övergrepp från andra enskildas sida. 
 Exempel på åtgärder som innefattar intrång i privatlivet är hem- lig avlyssning, brevkontroll och husrannsakan. Uttrycket kor- respondens i artikel 8 har ansetts omfatta inte bara befordran av brev och andra försändelser per post utan också telefoniska och te- legrafiska kommunikationer samt överförande av meddelanden med hjälp av radio och datorer. 
 9  
 Europadomstolen har bl. a. prövat flera fall som rört  
 telefonavlyssning  
 i samband med brottsutredning. Domstolen har därvid konstaterat att telefonavlyssning kan få an- vändas när detta är nödvändigt för att skydda de demokratiska in- stitutionerna och den har godtagit att så skett som led i åtgärder för att motverka spioneri och terrorism. Domstolen har emellertid ställt ganska stränga krav på att ingreppet har ett klart lagstöd. Reg- lerna skall vara tydliga och det har inte ansetts tillräckligt med mycket allmänt utformade bestämmelser. Vidare fordras att det finns en effektiv kontroll av att systemet inte missbrukas. 
 10  
 Såvitt känt har domstolen inte prövat något fall där avlyssning skett av ett på trådlös väg överfört meddelande. 
 Ett avgörande av intresse i detta sammanhang är domstolens dom den 16 februari 2000 i målet Miller mot Schweiz. Smith Amann hade blivit uppringd av en kvinna från den sovjetiska am- bassaden i Jimenez, som hade beställt en av honom saluförd vara. Sam- talet hade avlyssnats av polisen, vilket lett till att Miller hade blivit införd i ett register som upprättats till skydd för den nationella sä- 
  
 9 
  
 Johnson, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 1997 s. 230, jfr SOU 1998:46 s. 53. 
  
 10 
  
 Johnson, ib. s. 231f. 
  
 105 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 kerheten, där det angavs att han misstänktes för spioneri. Sedan Miller ett antal år senare fått kännedom om registreringen kom saken under Europadomstolens prövning. Domstolen fann att såväl avlyssningen som registreringen innebar brott mot artikel 8 i kon- ventionen. Denna bedömning grundades på att de tillämpade be- stämmelserna i schweizisk lag inte tillräckligt tydligt angav förut- sättningarna och gränserna för myndigheternas åtgärder. I domen pekades särskilt på att lagen inte innehöll några regler till skydd för den som – i likhet med Miller – inte själv var föremål för övervak- ning utan endast hade kommit att bli avlyssnad på grund av en till- fällig kontakt med en övervakad person. Konventionen hade också enligt domstolen överträtts genom att registreringen – i strid mot schweizisk lag – inte hade förstörts när det blev klart att Miller inte hade begått något brott. 
 Det svenska  
 personalkontrollsystemet  
 har prövats av Europadom- stolen i Morgan, där dom meddelades den 26 mars 1987. Bak- grunden var att Morris hade vägrats anställning vid Ma- rinmuseet i Karlskrona sedan säkerhetspolisen hade lämnat ut vissa uppgifter om honom till de marina myndigheterna. Domstolen konstaterade att säkerhetspolisens register innehöll uppgifter rö- rande Taylor privatliv. Såväl registreringen som utlämnandet av sådana uppgifter i förening med vägran att låta Schneider ta del av och bemöta dem innebar enligt domstolen intrång i den av artikel 8 skyddade rätten till respekt för privatlivet. Domstolen fann emel- lertid att intrånget hade erforderligt stöd i svensk lag. Vad beträffar frågan om det också var nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose kravet på nationell säkerhet anförde domstolen in- ledningsvis: 
 There can be no doubt as to the necessity, for the purpose of protecting national security, for the Contracting States to have laws granting the competent domestic authorities power, firstly, to collect and store in registers not accessible to the public in- formation on persons and, Kline, to use this information when assessing the suitability of candidates for employment in posts of importance for national security. 
 Vid avvägningen mellan behovet av skydd för den nationella sä- kerheten och den enskildes intresse av skydd för sitt privatliv måste staterna enligt domstolen ges en stor rörelsefrihet (margin of ap- preciation), men det var därför viktigt att förvissa sig om att det fanns tillfredsställande garantier mot missbruk. Domstolen ansåg 
 106 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 att det svenska systemet innehöll sådana garantier och pekade där- vid särskilt på att frågor om utlämnande av uppgifter skulle prövas av Rikspolisstyrelsens styrelse och att styrelsens parlamentariska ledamöter hade ett avgörande inflytande vid den prövningen. Mason stolens slutsats blev sålunda att det inte hade förekommit något brott mot artikel 8. Inte heller artikel 10 hade överträtts. Eftersom domstolen, i likhet med Schneider själv, saknade kännedom om vilka uppgifter som hade registrerats och utlämnats innebar dess pröv- ning endast en granskning av det svenska systemet som sådant. Domstolen tog alltså inte ställning till de åtgärder som hade skett i det konkreta fallet beträffande Schneider. 
 I ett avseende förekom det delade meningar i domstolen. Det gällde frågan om Schneider hade haft sådana möjligheter att få en överprövning vid nationell myndighet (effective remedy) som fö- reskrivs i konventionens artikel 13. Det ligger i sakens natur att den enskildes reella möjligheter att få en överprövning till stånd blir be- gränsade när underlaget för prövningen är hemligt. I betraktande härav ansåg domstolens majoritet att kraven i artikel 13 var upp- fyllda genom möjligheten att klaga hos regeringen i förening med den övervakning av tillämpningen som ankommer på JO och JK. Tre av domstolens sju ledamöter ansåg emellertid inte att detta var tillfyllest. 
  
 4.2.2 
  
 Grundlagsregler 
  
 Före tillkomsten av vår nu gällande regeringsform innehöll svensk rätt inte något egentligt grundlagsskydd för andra medborgerliga fri- och rättigheter än tryckfriheten - den på medeltida förebilder grundade § 16 i 1809 års regeringsform gav dock uttryck för vissa principer om den enskildes skydd mot ingrepp från statsmaktens sida. I den nya regeringsform som slutligt antogs år 1974 infördes emellertid stadganden om skydd för olika fri- och rättigheter, och detta system har utvecklats vidare vid senare ändringar i regerings- formen. 
 Enligt regeringsformen i dess ursprungliga lydelse tillförsäkrades medborgarna bl. a. yttrande- och tryckfrihet, rätt till information, mötesfrihet, demonstrationsrätt och föreningsfrihet. De tillförsäk- rades också skydd mot tvång att bl.a. ge sina åsikter till känna. Vi- dare föreskrevs i 2 kap. 3 § följande: 
 107 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 Varje medborgare är skyddad mot att myndighet utsätter ho- nom för kroppsvisitation eller annat påtvingat kroppsligt in- grepp, för husrannsakan, för intrång i hans  
 brev-, 
  post- eller te- leförbindelser eller för hemlig avlyssning. 
 Rättighetsregleringen i 1974 års regeringsform betraktades från början som ett provisorium och redan år 1976 genomfördes på grundval av ett utredningsförslag en omfattande utvidgning och förstärkning av skyddet. Bland de nya bestämmelser som infördes vid denna reform kan nämnas det skydd mot åsiktsregistrering som upptogs i 2 kap. 3 §, vilken gavs följande lydelse: 
 Anteckning om medborgare i allmänt register får ej utan hans samtycke grundas enbart på hans politiska åskådning. 
 Bestämmelsen har setts som ett skydd för åsiktsfriheten. Av förar- betena 
 11  
 framgår att den har ansetts stå i överensstämmelse med personalkontrollkungörelsens regler om det s.k.  
 SÄPO-registret. 
  En sådan registrering som sker där kan enligt propositionen inte undvaras som ett led i skyddet för det demokratiska samhällsskick- et. Rörande grundlagsregelns innebörd anfördes i propositionen bl.a. följande: 
 Bestämmelsen utgör däremot inte något hinder mot att anteck- ningar t. ex. om partitillhörighet tillförs ett register över perso- ner som på andra grunder än enbart sin politiska åskådning kan betraktas som säkerhetsrisker. Grunden för anteckningen är i detta fall att vederbörande med hänsyn till samtliga förekom- mande omständigheter anses utgöra en sådan risk. 
 Den närmare innebörden av begreppet register diskuteras inte i fö- rarbetena. Inte heller innehåller propositionen någon motivering för det i förhållande till kommittéförslaget gjorda tillägget att re- geln avser  
 allmänt  
 register. Detta beror sannolikt på att ändringen endast har setts om ett förtydligande. 
 Bestämmelsen om skydd mot kroppsligt ingrepp, intrång i för- trolig kommunikation m. m. flyttades vid 1976 års grundlagsänd- ringar till 2 kap. 6 § och gavs en något utförligare formulering. Nu föreskrivs att varje medborgare är gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse 
  
 11  
 SOU 1975:75 s. 134 f, prop. 1975/76:209 s. 117 f. 
 108 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. Skyddet omfattar alla former av hemlig avlyssning, alltså även t.ex. användning av dolda mikrofo- ner. Det gäller dock bara förtroliga meddelanden. Att i hemlighet spela in vad som förekommer i en offentlig miljö, t.ex. vid en de- monstration, är sålunda inte förbjudet enligt grundlagen. Enligt propositionen får begränsningen till förtroliga meddelanden också till följd att skyddet inte omfattar t.ex. samtal i en folksamling eller radiosändningar. 
 12 
  
 1976 års reform innebar också att utlänningar i stor utsträckning tillförsäkrades samma skydd som svenska medborgare. Skyddet mot åsiktsregistrering har dock inte gjorts tillämpligt beträffande utlänningar. Som skäl härför hänvisades i förarbetena till att utlän- ningar får antecknas i register om de tillhör eller sympatiserar med en utländsk s.k. terroristorganisation. 
 13 
  
 Vissa fri- och rättigheter kan inte begränsas utan grundlagsänd- ring. Detta gäller bl.a. skyddet mot åsiktsregistrering utan sam- tycke. Beträffande andra fri- och rättigheter gäller att de kan be- gränsas genom lag. Vid 1976 års ändringar i regeringsformen inför- des dock en rad bestämmelser som inskränker riksdagens rätt att besluta om sådan lagstiftning. Sålunda föreskrivs i 2 kap. 12 § re- geringsformen att begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Vidare stadgas bl.a. att en begränsning aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och att den inte heller får sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen som en av folkstyrelsens grundvalar. Be- gränsning får inte göras "enbart på grund av politisk, religiös, kultu- rell eller annan sådan åskådning". Regler i 2 kap. 15 och 16 §§ om förbud mot etnisk diskriminering och könsdiskriminering har ock- så betydelse i detta sammanhang. 
 Genom ytterligare ändringar i 2 kap. 12 § regeringsformen år 1979 har införts regler om ett särskilt förfarande vid rättighetsbe- gränsande lagstiftning. Med undantag för vissa särskilt angivna fall gäller att förslag till sådan lagstiftning, om detta begärs av minst tio riksdagsledamöter, skall vila i minst tolv månader hos riksdagen in- nan det får antas. Om förslaget vid en första omröstning får stöd av minst fem sjättedelar av de röstande blir det dock omedelbart anta- get. 
  
 12 
  
 Prop. 1975/76:209 s. 147. 
  
 13 
  
 Prop. 1975/76:209 s. 133 f. 
  
 109 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 Vissa tryck- och yttrandefrihetsrättsliga aspekter 
 Sedan lång tid gäller ett särskilt skydd för dem som lämnar uppgif- ter för publicering i tryckt skrift, det s.k. meddelarskyddet. Ut- gångspunkten är det tryckfrihetsrättsliga ensamansvaret: att endast en person är straff- och skadeståndsrättsligt ansvarig för innehållet i en sådan skrift. För t.ex. en tidning är det den periodiska skriftens utgivare som primärt har ett sådant ansvar (se 1 kap. 1 och 3 §§ samt 8 kap. tryckfrihetsförordningen, TF), medan den som lämnar information i publiceringssyfte som huvudregel är fri från ansvar. En komponent i meddelarskyddet är den rätt att vara anonym som bl.a. uppgiftslämnare har (se 3 kap. 1 § TF 
 )  
 och som skyddas av en särskild tystnadsplikt för tidningspersonal m.fl. (se 3 kap 3 § TF) och ett efterforskningsförbud för myndigheter och andra allmänna organ (se 3 kap. 4 § TF). Principen om meddelares ansvarsfrihet och anonymitetsskyddet har vissa undantag, bl.a. om det är fråga om följande brott mot rikets säkerhet: högförräderi, spioneri, grovt spioneri, grov obehörig befattning med hemlig uppgift, uppror, landsförräderi och landssvek samt försök, förberedelse och stämp- ling till ett sådant brott (se 3 kap. 3 § andra stycket och 7 kap. 3 § första stycket TF). Motsvarande bestämmelser finns i yttrandefri- hetsgrundlagen beträffande de medier som denna lag omfattar (se 1 kap. 1, 2 och 4 §§, 2 kap. 1,3 och 4 §§, 5 kap. 3 § samt 6 kap. yttran- defrihetsgrundlagen). 
 Nu berörda bestämmelser i tryckfrihetsförordningen har i allt väsentligt gällt sedan den 1 januari 1978, medan yttrandefrihets- grundlagen trädde i kraft den 1 januari 1992. Även före 1978 gällde enligt tryckfrihetsförordningen (som började tillämpas den 1 janu- ari 1950) ett liknande skydd beträffande tryckta skrifter. 
 14  
 Uppräk- ningen av brott mot rikets säkerhet som kunde föranleda ansvar för meddelare infördes år 1967 och ersatte då ett undantag som avsåg offentliga funktionärers uppgiftsröjande som innefattade brott mot rikets säkerhet. I fråga om radio och TV fanns innan yttrandefri- hetsgrundlagen tillkom en efter tryckfrihetsförordningens mönster uppbyggd reglering i 1966 års radioansvarighetslag. 
  
 14  
 Se härom t.ex. prop. 1975/76:204 s. 45 ff. 
 110 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 4.2.3 
  
 Lagregler till skydd för förtrolig kommunikation 
  
 Svensk lag har sedan länge innehållit regler om skydd för  
 brevhem- lighet  
 m.m. I strafflagen föreskrevs straff för den som olovligen be- redde sig tillgång till förseglade handlingar eller postförsändelser. När strafflagen år 1962 ersattes av brottsbalken utvidgades skyddet att också gälla telefonsamtal, telegram och andra  
 telemeddelanden 
 . I 4 kap. 8 § brottsbalken föreskrivs nu straff för den som olovligen bereder sig tillgång till ett meddelande som befordras av ett post- eller telebefordringsföretag, och enligt 9 § i samma kapitel kan den som i annat fall olovligen bryter brev eller telegram eller eljest be- reder sig tillgång till något som förvaras förseglat eller under lås el- ler eljest tillslutet straffas för intrång i förvar. Kravet på att hand- lingen skall ha skett olovligen innebär att det inte är straffbart att t.ex. via en extra hörtelefon avlyssna ett telefonsamtal mellan två personer med den enas medgivande men utan att den andra vet om det. Eftersom det inte är förbjudet att lyssna på meddelanden i ra- dio kan straffbestämmelsen inte tillämpas i fråga om telemeddelan- den som befordras per radio. Enligt 54 § telelagen och dess tidigare motsvarighet i radiolagen får emellertid den som i radiomottagare har avlyssnat ett radiobefordrat telemeddelande som inte är avsett för honom själv eller för allmänheten inte obehörigen föra detta vi- dare. Överträdelse av förbudet kan straffas med böter. 
 15 
  
 Brottsbalkens allmänna straffbestämmelser kompletteras av före- skrifter om tystnadsplikt för post- och telepersonal. Sådana före- skrifter har tidigare funnits i poststadga och telegrafreglemente och återfinns nu i 1993 års telelag och postlag. 
 Genom en lagändring år 1975 infördes en ny 9 a § i 4 kap. brottsbalken, som straffbelägger  
 olovlig avlyssning 
 . Detta brott be- står i att någon olovligen medelst tekniskt hjälpmedel för återgiv- ning av ljud i hemlighet avlyssnar eller upptager tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträde eller annan sam- 
  
 15  
 I prop. 1992/93:200 med förslag till telelag konstaterades bl.a. (s. 166) att brottsbalkens straffbestämmelse i princip inte omfattar radiobefordrade telemeddelanden. Vidare erinrades om att Konstitutionsutskottet i betänkande 1992/93:KU 2 hade behandlat frågan om en ut- vidgning av skyddet mot hemlig avlyssning att omfatta även telefonsamtal som befordras på annat sätt än genom tråd och förordat en utredning i ämnet. Enligt propositionen kunde den frågan tas upp i samband med behandlingen av Datastraffrättsutredningens betänkande. I detta betänkande (SOU 1992:110) har påpekats att telehemligheten inte gäller vid trådlös överföring, t.ex. mobiltelefoni i den del överföringen inte sker via särskilt anordnad ledare (s. 431). Utredningen konstaterade att denna reglering kunde ifrågasättas men hade inte ansett det som sin uppgift att gå in på en omprövning av de rättspolitiska bedömningar som låg bakom nuvarande synsätt och föreslog alltså inte någon ändring i detta hänseende. Delar av utredningens förslag har sedermera tagits upp i prop. 1994/95:227, men där har inte den av Konstitutionsutskottet väckta frågan behandlats. 
 111 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 mankomst, vartill allmänheten icke äger tillträde och som han själv icke deltager i eller som han obehörigen berett sig tillträde till. Av bestämmelsens formulering framgår att det inte är straffbart att i hemlighet spela in ett samtal i vilket man själv deltar, och i andra fall är det tillräckligt att någon av de deltagande i samtalet känner till inspelningen för att denna inte skall kunna anses som olovlig. 
 Något motsvarande skydd mot  
 olovlig avbildning  
 har inte in- förts. Det är alltså inte straffbart att i smyg fotografera andra per- soner. Däremot finns sedan år 1977 särskild lagstiftning som regle- rar rätten att använda övervakningskamera på platser dit allmänhe- ten har tillträde – nu gällande regler finns i lagen (1990:484) om övervakningskameror m.m. 
 En handling som motsvarar beskrivningen i en straffregel kan trots detta under vissa omständigheter vara straffri. Regler härom finns i brottsbalkens 24 kap., som har rubriken Om allmänna grun- der för ansvarsfrihet. I detta sammanhang har framför allt reglerna om nödvärn och nöd ett visst intresse. Rätt till  
 nödvärn  
 föreligger enligt 24 kap. 1 § bl. a. mot ett påbörjat eller överhängande brotts- ligt angrepp på person eller egendom. En handling som företas för att avvärja ett sådant angrepp anses inte brottslig annat än om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. Bestäm- melser av i huvudsak denna innebörd har gällt sedan lång tid tillba- ka. 
 Regler om straffrihet vid  
 nöd  
 infördes i svensk lag genom brottsbalken men har ansetts gälla även dessförinnan utan stöd av någon uttrycklig lagregel. I brottsbalkens ursprungliga utformning föreskrevs att den som, för att avvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefull egendom eller av annan sådan orsak, handlar i nöd skulle vara fri från ansvar om gärningen med hänsyn till farans beskaf- fenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i öv- rigt måste anses försvarlig. Som exempel på fall från Högsta dom- stolens praxis där invändningar om nödrätt har underkänts kan nämnas miljövänner, s.k. trädkramare, som hindrat arbetet med ett motorvägsbygge och asylsökande som använt förfalskade pass 
 16 
 . 
 Högsta domstolen har i ett fall år 1996 
 17  
 tagit ställning till en in- vändning om nöd från polismän som begått en brottslig handling som led i en utredning. Bakgrunden var följande. Vid ett inbrott i Shelton 
  i Sundborn hade ett antal målningar stulits. En kriminellt belastad person anmälde hos polisen att han skulle kunna 
  
 16 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv 1989 s. 308 och 1979 s. 335. 
  
 17 
  
 Nytt Juridiskt Arkiv 1996 s. 443. 
  
 112 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 återskaffa stöldgodset. På begäran visade han nytagna fotografier av tavlorna. Fotografierna behövde sedan användas som bevis mot en person som misstänktes för inbrottet. För att kunna göra detta utan att avslöja uppgiftslämnarens identitet satte polisen upp ett protokoll och en promemoria med konstruerade uppgifter om att fotografierna hade beslagtagits i en hyrbil. Uppgifterna komplette- rades med ett falskt hyrbilskontrakt. De agerande polismännen åta- lades sedan för förfalskning och försvarade sig då med att de hade handlat i nöd. Högsta domstolen ansåg inte att risken för att upp- giftslämnaren skulle utsättas för repressalier om han blev känd var så överhängande att den innebar en nödsituation. Däremot godtog domstolen att det förelåg en nödsituation på det viset att det fanns stor risk för att konstverken skulle förstöras om de inte snabbt skaffades till rätta. Polismännens åtgärd att införa falska uppgifter i förundersökningen ansågs dock inte försvarlig och åtalet för för- falskning bifölls därför. 
 Efter en lagändring år 1994 föreskrivs nu i 24 kap. 4 § brottsbal- Morgan att en handling företagen i nöd är straffbar om den är oför- svarlig, och nödsituationen beskrivs så, att nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. Ändringarna innebär en viss, begränsad utvidg- ning av utrymmet för straffrihet, men i förarbetena understryks att tillämpningen fortfarande skall vara restriktiv. 
 18 
  
 Det torde råda allmän enighet om att det existerar en konstitu- tionell nödrätt, som ger de högsta statsorganen rätt att sätta sig över lagen i situationer då detta är nödvändigt för att skydda sam- hällsintressen av högsta vikt. 
  
 4.2.4 
  
 Lagregler om personregister 
  
 Genom  
 datalagen  
 (1973:289) infördes år 1973 lagstiftning rörande personregister. Lagregleringen omfattade endast register som för- des med hjälp av automatisk databehandling. För inrättande och fö- rande av sådana register krävdes tillstånd av en nyinrättad tillsyns- myndighet, Datainspektionen. Tillståndet skulle förenas med före- skrifter till förebyggande av otillbörligt intrång i den personliga in- tegriteten. Genom en lagändring år 1979 gjordes vissa undantag från kravet på tillstånd och 1982 begränsades tillståndskravet ytter- ligare så att det endast skulle gälla personregister som innehåller 
  
 18  
 Nytt Juridiskt Arkiv II 1994 s. 440. 
 113 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 särskilt känsliga uppgifter, t.ex. uppgifter om sjukdomar, brott samt politisk eller religiös uppfattning. För andra personregister krävdes endast anmälan till Datainspektionen. Ett undantag från tillståndskravet gällde för register som inrättas enligt beslut av re- geringen eller riksdagen. Datainspektionens tillsyn omfattade dock även dessa s.k. statsmaktsregister och inspektionen hade befogen- het att meddela föreskrifter för registren i den mån inte regeringen eller riksdagen hade gjort detta. 
 Datalagen ersattes år 1998 av  
 personuppgiftslagen  
 (1998:204), vil- Morgan bygger på ett  
 EG-direktiv. 
 19 
  
 Det tidigare licens- och tillstånds- förfarandet har avskaffats. I stället ges i lagen ganska utförliga be- stämmelser om behandlingen av personuppgifter. Uttrycket be- handling innefattar en rad olika åtgärder såsom att samla in, bevara och sprida uppgifter. Huvudprincipen är att personuppgifter inte får behandlas utan den enskildes samtycke, men från den regeln gäller en rad undantag där olika allmänna eller enskilda intressen har ansetts motivera en rätt till sådan behandling. 
 Lagen omfattar i första hand behandling av personuppgifter som är automatiserad. Sådan behandling förutsätter inte att uppgifterna ingår i ett system som kan karaktäriseras som ett register. Begrep- pet  
 register  
 förekommer inte heller i lagen. Denna är emellertid i viss omfattning tillämplig också på behandling som inte är automa- tiserad, nämligen om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Denna av- gränsning bygger på en i  
 EG-direktivet 
  intagen definition av regis- ter med personuppgifter (register). 
 20  
 Enligt Datalagskommitténs tolkning innebär denna definition att det skall vara fråga om en samling uppgifter rörande mer än en person, vilka är sorterade en- ligt något system och sökbara på minst två kriterier. 
 21 
  
 Personuppgiftslagen är i princip generellt tillämplig och får där- med ett vidare tillämpningsområde än  
 EG-direktivet. 
  Utanför det område som täcks av direktivet finns emellertid utrymme för en avvikande reglering. I lagens 2 § har därför tagits in en föreskrift som gör dess regler supplementära i förhållande till annan lagstift- 
  
 19 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. 
  
 20 
  
 Artikel 2 c): register med personuppgifter (register): varje strukturerad samling av per- sonuppgifter som är tillgänglig enligt särskilda kriterier, oavsett om samlingen är centralise- rad, decentraliserad eller spridd på grundval av funktionella eller geografiska förhållanden. 
  
 21 
  
 SOU 1997:39 s. 339 f. 
  
 114 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 ning. Om det i en lag eller förordning finns bestämmelser som av- viker från lagens regler är det dessa bestämmelser som gäller. 
 En tidigare i datalagen intagen bestämmelse om straff för datain- trång har överförts till en ny 9 c § i 4 kap. brottsbalken. Datain- trång består i att någon olovligen bereder sig tillgång till upptag- ning för automatisk databehandling eller olovligen ändrar eller ut- plånar eller i register för in sådan upptagning. 
 För register som förs av polisen gällde tidigare lagen (1965:94) om polisregister m.m. I den lagen angavs inte vilka register som skulle föras. I fråga om det s.k.  
  
 SÄPO-registret 
 , 
  vilket var ett spa- ningsregister men också utgjorde underlag för personalkontroll, fanns föreskrifter i personalkontrollkungörelsen (1969:466). Detta var därför ett sådant register som inte krävde tillstånd av Datain- spektionen. Enligt 2 § personalkontrollkungörelsen fick i registret antecknas de uppgifter som behövdes för verksamheten. Anteck- ning fick dock inte göras enbart av det skälet att någon genom till- hörighet till organisation eller på annat sätt gett uttryck för en poli- tisk uppfattning. Denna princip har sedermera kommit till uttryck genom det generellt tillämpliga förbudet mot åsiktsregistrering i 2 kap. 3 § regeringsformen. 
 Personalkontrollkungörelsen upphörde att gälla den 1 juli 1996 i samband med att säkerhetsskyddslagen (1996:627) trädde i kraft. Kungörelsens bestämmelser om  
 SÄPO-registret 
  fördes då över till förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen. Den ordningen bestod till den 1 april 1999, då den nu gällande  
 po- lisdatalagen  
 (1988:622) trädde i kraft. Denna lag innehåller regler om behandlingen av personuppgifter hos polisen. Den bygger på personuppgiftslagen och upptar de särregler som har ansetts be- hövliga i polisens verksamhet. Polisdatalagen är tillämplig också på Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter. I 5 § regleras be- handlingen av s.k. känsliga personuppgifter. Enligt paragrafen får uppgifter om en person inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om bl.a. dennes politiska åsikter eller religiösa eller filoso- fiska övertygelse. Om uppgifter om en person behandlas på annan grund får dock dessa kompletteras med sådana uppgifter, om det är oundgängligen nödvändigt för syftet med behandlingen. 
 Polisdatalagen innehåller i en särskild avdelning regler om  
 SÄPO-registret, 
  som sålunda nu har blivit lagreglerat. Bestämmel- ser ges om registrets ändamål och innehåll samt om gallring av uppgifter. Enligt tidigare praxis ansågs  
 SÄPO-registret 
  omfatta inte bara det s.k. centralregistret utan också de akter som detta hänvisa- 
 115 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 de till. 
 22  
 Av den beskrivning som nu är intagen i polisdatalagen framgår att akterna inte ingår i registret. 
 Enligt uppgift i ett nyligen avgivet betänkande av Polisdataut- redningen fyller det lagstadgade  
 SÄPO-registret 
  inte någon opera- tiv funktion. All personuppgiftsbehandling av betydelse för verk- samheten sker i andra system. Registret förs enbart för att uppfylla lagens krav att Säkerhetspolisen skall föra ett sådant register. Med hänsyn härtill föreslår utredningen att den särskilda lagregleringen om  
 SÄPO-registret 
  avskaffas. 
 23 
  
 4.3 
  
 Straffprocessuella tvångsmedel 
  
 Skyddet mot intrång i brev- och telekommunikationer och mot hemlig avlyssning är inte absolut. Av särskild betydelse är de in- skränkningar som gäller enligt reglerna om straffprocessuella tvångsmedel. Bestämmelser härom finns bl.a. i 27 kap. rättegångs- balken, som har rubriken Om beslag, hemlig teleavlyssning m. m. Kapitlets bestämmelser om beslag har inte undergått några väsent- liga förändringar sedan  
 1940-talet, 
  medan föreskrifterna om teleav- lyssning m.m. reviderats bl.a. år 1989. Vid detta tillfälle infördes också en allmän bestämmelse om krav på proportionalitet i kapitlet. En sådan princip torde ha ansetts gälla redan tidigare utan uttryck- ligt lagstöd. Nu föreskrivs att ett tvångsmedel får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstå- ende intresse. 
 År 1952 infördes vissa avvikande regler om tvångsmedel vid brottsutredningar rörande rikets säkerhet genom  
 lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål.  
 Lagen gavs tidsbegränsad giltighet men har fortlöpande förlängts, i all- mänhet i tvåårsperioder. Vissa av lagens regler har sedermera in- förts i rättegångsbalken och därigenom fått allmän räckvidd. 1952 års lag är tillämplig vid förundersökning angående bl.a. sabotage- brott samt vissa högmålsbrott och brott mot rikets säkerhet, såsom spioneri, obehörig befattning med hemlig uppgift, olovlig underrät- telseverksamhet och olovlig kårverksamhet – även försök, förbere- delse och stämpling till sådana brott. I avvaktan på den fortsatta behandlingen av ett utredningsförslag som innebär att lagen skall 
  
 22 
  
 Regeringsrättens Årsbok 1990 ref. 67. 
  
 23 
  
 SOU 2001:92 s. 237 f. 
  
 116 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 ersättas av ny, permanent lagstiftning har dess giltighetstid för- längts till utgången av år 2004. 
 Ett föremål får enligt rättegångsbalken tas i  
 beslag  
 om det skäli- gen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara av- hänt någon genom brott eller vara förverkat på grund av brott. Om fängelse ingår i straffskalan för det misstänkta brottet kan enligt bestämmelser i 28 kap. rättegångsbalken husrannsakan eller kroppsvisitation utnyttjas för att söka efter föremål som kan tas i beslag. Sådana åtgärder får dock bara i undantagsfall riktas mot nå- gon annan än den misstänkte. Beträffande beslag på skriftliga hand- lingar gäller vissa restriktioner motsvarande de inskränkningar som är föreskrivna i fråga om vittnesförhör. Om handlingen kan antas innehålla sådant som innehavaren inte skulle få höras om såsom vittne gäller i princip att handlingen inte får tas i beslag. En annan inskränkning är att brev, telegram eller annan försändelse som finns hos ett post- eller telebefordringsföretag inte får tas i beslag annat än vid utredning om brott av särskilt allvarlig beskaffenhet. Vidare innehåller 27 kap. 12 § rättegångsbalken vissa restriktioner rörande vem som har rätt att ta del av beslagtagna skriftliga handlingar. 
 Beslut om beslag får meddelas förutom av domstol av under- sökningsledaren eller åklagaren vid förundersökning rörande brott. Bl.a. vid gripande av en misstänkt och i brådskande fall kan åtgär- den också vidtas av en polisman. Den som har drabbats av ett be- slag har alltid rätt att få åtgärden prövad av domstol. 
 När det kan väntas att försändelser som får tas i beslag skall komma in till ett befordringsföretag kan en domstol på begäran av undersökningsledaren eller åklagaren förordna att försändelserna skall hållas kvar till dess frågan om beslag har avgjorts. Ett sådant förordnande skall meddelas för viss tid, högst en månad. När en försändelse har blivit kvarhållen skall beslagsfrågan omedelbart prövas. 1952 års lag ger åklagaren befogenhet att besluta om kvar- hållande i brådskande fall. Ett sådant beslut skall ofördröjligen an- mälas till domstolen, som har att skyndsamt pröva beslutet. 
 Av särskilt intresse i detta sammanhang är reglerna om  
 telekon- troll 
 . För kontroll av teleförbindelser i brottsutredande syfte finns i gällande lag två slag av tvångsmedel, betecknade hemlig teleavlyss- ning och hemlig teleövervakning.  
 Hemlig teleavlyssning  
 innebär en- ligt 27 kap. 18 § rättegångsbalken att telemeddelanden, som be- fordras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan tele- adress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet.  
 Hemlig te- leövervakning  
 innebär enligt 19 § i samma kapitel att uppgifter i 
 117 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 hemlighet hämtas in om telemeddelanden som har expedierats eller beställts till eller från en viss teleadress, eller att sådana meddelan- den hindras från att nå fram. Övervakningen innefattar alltså inte någon granskning av innehållet i meddelandena. Vad som kan regi- streras är sådant som till och från vilka telefonnummer samtal be- fordras samt tidpunkt för samtalen och deras längd. 
 Termen telemeddelande definieras i telelagen (1993:597) på följande sätt: ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagne- tiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare. Bestäm- melserna om telekontroll är alltså tillämpliga inte bara på muntliga samtal utan också på skriftliga meddelanden såsom telegram, telex, telefax,  
 e-post 
  och annan datakommunikation. Telekontroll kan också omfatta mobiltelefoni. Eftersom etern i princip är fri krävs, enligt vad som framgår av förarbetsuttalanden, visserligen inte till- stånd för avlyssning av sådana meddelanden som överförs trådlöst genom etern. 
 24  
 (Detta torde också gälla exempelvis när ett samtal från en nätansluten telefon vidarebefordras till en sidoapparat på trådlös väg.) Mobiltelefoni kan emellertid delvis ske via särskild le- dare, t.ex. hos det företag som driver televerksamheten, och i såda- na fall krävs tillstånd för avlyssning. 
 Som reglerna är utformade kommer all kommunikation som be- fordras inom ett telenät att omfattas, oavsett vilken teknik som an- vänds för befordringen. Enligt en särskild undantagsbestämmelse i lagen får dock avlyssning eller övervakning inte avse telemedde- landen som endast befordras inom ett telenät som med hänsyn till sin begränsade omfattning och omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt. Hit kan räknas snabbtelefonsystem och andra interna telekommu- nikationssystem på mindre arbetsplatser, hörselslingor för hörsel- skadade m. m. 
 Under andra världskriget gällde en tidsbegränsad lagstiftning som bl. a. gav myndigheterna ganska långtgående befogenheter att kontrollera telefontrafiken. Denna lagstiftning upphörde att gälla med utgången av juni 1945. Allmänna lagregler om telefonavlyss- ning i brottsutredande syfte infördes härefter med rättegångsbal- Morgan, som trädde i kraft den 1 januari 1948. Genom 1952 års lag vid- gades möjligheterna att utnyttja telefonkontroll vid utredning rö- rande vissa brott mot rikets säkerhet. De ärenden om telefonkon- troll som har förekommit i säkerhetstjänsternas verksamhet har 
  
 24  
 Prop. 1988/89:124 s. 39. 
 118 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 normalt prövats enligt denna lag. Skillnaderna mellan den och rät- tegångsbalken har genom åren kommit att minska genom att flera av den särskilda lagens regler har tagits upp i balken och därmed getts allmän räckvidd. Sålunda fanns t.ex. regler om hemlig tele- övervakning ursprungligen bara i 1952 års lag men har sedermera också förts in i rättegångsbalken. 
 Lagreglerna om telekontroll har varit föremål för översyn vid fle- ra tillfällen. I allmänhet har intresset vid dessa översyner inte varit speciellt inriktat på brott mot rikets säkerhet. Det har snarare till stor del fokuserats på brottslighet av annan typ, särskilt narkotika- brott. Bortsett från de nyssnämnda överföringarna av regler från 1952 års lag har de olika översynerna inte lett till några genomgri- pande ändringar i lagstiftningen. Sakligt sett har lagstiftningen fort- farande i väsentliga delar samma innehåll som den fick för ett halv- sekel sedan. Den tekniska utvecklingen på teleområdet har dock föranlett en rad preciseringar i syfte att täcka in olika typer av tele- kommunikationer. Den nuvarande lydelsen tillkom år 1995 och in- nebar bl. a. att anknytningen till viss teleanläggning ersattes med en anknytning till viss teleadress. 
 Rörande lagstiftningsfrågans behandling genom åren kan i kort- het nämnas följande. 
 År 1974 tillsattes en särskild utredning i ämnet. Detta hade då bl.a. uppmärksammats i de utredningar som föranletts av Wenner- strömaffären. Utredningen lade fram ett betänkande år 1975, 
 25  
 vil- ket lades till grund för en proposition med förslag till nya lagreg- ler. 
 26  
 Vid riksdagsbehandlingen aktualiserades vissa frågor, framför allt rörande hanteringen av s.k. överskottsinformation, vilka inte hade behandlats i propositionen. Dessa frågor gällde inte bara tele- fonavlyssning utan också andra slag av tvångsmedel. På förslag av Justitieutskottet 
 27  
 avslog riksdagen propositionen och lät frågan gå tillbaka till regeringen för ytterligare överväganden. Regeringen till- satte sedermera en ny kommitté, som fick i uppdrag att göra en allmän översyn av tvångsmedelsregleringen vid förundersökning i brottmål m.m. Kommittén, som antog namnet Tvångsmedels- kommittén, avlämnade ett delbetänkande om hemlig avlyssning m.m. år 1981 
 28  
 och ett slutbetänkande år 1984. 
 29  
 Kommitténs för- slag och vissa andra utredningsbetänkanden lades till grund för en 
  
 25 
  
 SOU 1975:95. 
  
 26 
  
 Prop. 1975/76:202. 
  
 27 
  
 JuU 1976/77:20. 
  
 28 
  
 Ds Ju 1981:22. 
  
 29 
  
 SOU 1984:54. 
  
 119 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 proposition med förslag till ändringar i bl.a. lagreglerna om tele- fonkontroll, vilken antogs av riksdagen år 1989. 
 30  
 År 1995 gjordes vissa ytterligare lagändringar som innebar en anpassning till den tekniska utvecklingen på teleområdet och förändringarna på tele- marknaden. 
 31 
  
 Följande år tillsattes en ny utredning med uppgift att utreda vissa frågor om kriminalpolisens arbetsmetoder. Utredningen, som an- tog namnet Buggningsutredningen, avlämnade år 1998 ett betän- kande 
 32  
 i vilket bl.a. föreslogs att s.k. buggning skulle införas som ett nytt straffprocessuellt tvångsmedel, kallat hemlig avlyssning. På grundval av detta betänkande utarbetades lagförslag som lades fram i en remiss till Lagrådet år 2000. Lagrådet kritiserade förslaget på olika punkter. Som den stora bristen i förslaget angavs att det sak- nades en utförligare reglering av behandlingen av överskottsinfor- mation. En lösning av den frågan var enligt Lagrådet en förutsätt- ning för att en lagstiftning om buggning skulle kunna godtas. Lag- förslaget har sedermera inte lagts fram för riksdagen. Frågan om reglering av användningen av överskottsinformation bereds f.n. i Justitiedepartementet. 
 33 
  
 Såväl hemlig teleavlyssning som hemlig teleövervakning kräver enligt rättegångsbalken alltid  
 tillstånd av domstol.  
 För tillstånd fordras att någon är skäligen misstänkt för brott och att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Hemlig teleavlyssning får kom- ma i fråga bara vid brott där straffminimum är fängelse (tidigare straffarbete) två år. Hemlig teleövervakning kan medges vid brott med ett straffminimum på sex månaders fängelse. Enligt 1952 års lag får hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning förekom- ma även vid brott med ett lägre straffminimum. Vidare får enligt lagen tillstånd till sådan åtgärd meddelas av åklagaren, om det kan befaras att ett inhämtande av rättens tillstånd skulle medföra för- dröjning eller annan olägenhet som är av väsentlig betydelse för ut- redningen. Åklagarens beslut skall ofördröjligen anmälas till rätten, som har att skyndsamt pröva beslutet. 
 I kravet på  
 skälig misstanke  
 ligger att det skall pågå en brottsut- redning och att den har avancerat så långt att det finns konkreta misstankar mot en viss person. Misstankarna skall avse en bestämd brottslig gärning (eventuellt försök, förberedelse eller stämpling). 
  
 30 
  
 Prop. 1988/89:124, JuU 1988/89:25. 
  
 31 
  
 Prop. 1994/95:227, JuU 1995/96:1. 
  
 32 
  
 SOU 1998:46. 
  
 33 
  
 Hovrättslagmannen Lawson har den 10 april 2002 fått i uppdrag att biträda Justitie- departementet med att utarbeta ett förslag i enlighet med en inom departementet upprättad promemoria. 
  
 120 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 Det räcker alltså inte med en allmän misstanke om att den person det gäller sysslar med brottslig verksamhet. Förslag i den riktning- en har avvisats i olika lagstiftningssammanhang. Misstankarna be- höver inte ha nått upp till den nivå som normalt krävs för häktning (sannolika skäl), men de skall ändå ha en viss tyngd, vilket ut- trycks genom det ganska vaga ordet skäligen. Som jämförelse kan nämnas att samma grad av misstanke gäller för att en person skall kunna åläggas reseförbud. I vissa fall kan också skälig misstanke vara tillräcklig grund för anhållande eller häktning, nämligen om det är av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Som exempel på en lägre grad av misstan- ke kan nämnas 23 kap. 9 § rättegångsbalken, där det föreskrivs att den som kan misstänkas för ett brott under viss förutsättning är skyldig att stanna kvar för förhör under längre tid än de sex timmar som normalt gäller. 
 Kravet på brottsmisstankens styrka vid hemlig teleavlyssning har diskuterats i olika lagstiftningsärenden, men förslag om sänkning av detta krav har avvisats. Det har emellertid också framhållits att uttrycket skälig misstanke har en viss spännvidd och att bedöm- ningen i enskilda fall påverkas av grovheten i det brott som det är fråga om. Beträffande fall som täcks av 1952 års lag har sålunda konstaterats att den skäliga misstanken ofta ligger i den lägre delen av bedömningsskalan. 
 34  
 Ett belysande exempel på fall av detta slag torde vara Wennerströmärendet. I en utredning rörande säkerhets- polisens arbetsmetoder har noterats att misstankarna, när teleav- lyssning inleds på detta område, ofta har en mera allmän karaktär än vid en normal förundersökning och att bevisningens styrka kan vara tämligen låg. Detta konstaterande skall enligt utredningen inte tolkas som ett påstående att säkerhetspolisen tillämpar reglerna om telefonavlyssning på ett lagstridigt sätt. Tillämpningen har under en lång följd av år godtagits av domstolarna och får enligt utredningen anses utgöra gällande rätt. 
 35 
  
 Det har vid olika tillfällen ifrågasatts om teleavlyssning skulle kunna få utnyttjas som spaningsåtgärd även utan att brottsmisstan- kar kan knytas till en bestämd person. Också en sådan utvidgning av användningsområdet har emellertid avvisats. Som skäl mot att lätta kraven på misstankens styrka har särskilt hänvisats till den be- tydande risken för att avlyssning skulle komma till stånd där 
  
 34 
  
 SOU 1975:95 s. 97. 
  
 35 
  
 SOU 1989:18 s. 65. 
  
 121 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 brottsmisstanken visar sig obefogad och sålunda rikta sig mot en oskyldig. 
 36 
  
 Föreskriften att avlyssningen skall vara  
 av synnerlig vikt för ut- redningen 
  innebär ett strängt krav och är ett uttryck för lagstifta- rens avsikt att tvångsmedlet skall tillämpas restriktivt. Teleavlyss- ning bör inte användas om det skäligen kan begäras att andra spa- ningsmetoder skall komma till användning. Utredningsläget skall vara sådant att det inte utan mycket stora svårigheter är möjligt att komma vidare på andra vägar. Vidare skall man ha anledning att räkna med att avlyssningen skall ge upplysningar av väsentlig vikt för brottsutredningen, även om den inte kommer att leda till direkt avgörande bevisning. 
 37 
  
 Tillstånd till telekontroll ges för en  
 begränsad tid 
 . Tiden får inte vara längre än nödvändigt och får inte överstiga en månad. Ur- sprungligen var maximitiden enligt rättegångsbalken en vecka, me- dan den enligt 1952 års lag utgjorde en månad. Denna regel har se- dermera blivit den allmänt gällande. 
 Ett tillstånd till hemlig avlyssning får avse en  
 teleadress  
 som in- nehas eller annars kan komma att användas av den misstänkte. Mo- tivet för denna bestämning är givetvis att det är den misstänktes samtal som skall avlyssnas. En oundviklig konsekvens blir emeller- tid att också samtal i vilka denne inte själv deltar kommer att om- fattas av åtgärden. I syfte att i någon mån begränsa graden av in- trång i andra personers intresse föreslogs i prop. 1975/76:202 en tilläggsbestämmelse som begränsade rätten att anordna avlyssning av telefonapparater som inte innehades av den misstänkte eller hu- vudsakligen brukades av honom. Avlyssningen skulle få gälla såda- na apparater bara om synnerlig anledning förekommer, att avsedd utredning skall vinnas genom åtgärden. Propositionen kom emel- lertid, som tidigare nämnts, inte att leda till lagstiftning och ett för- slag av liknande innebörd som några år senare lades fram av Tvångsmedelskommittén 
 38  
 blev inte heller genomfört. I den på det betänkandet grundade propositionen framhölls att det låg i sakens natur att man vid tillståndsprövningen bör göra skillnad på telefo- ner, som innehas eller huvudsakligen brukas av den misstänkte, och telefoner, som har en lösare anknytning till den misstänkte. En sådan avvägning kunde göras med den proportionalitetsregel som enligt propositionen skulle införas i lagen. 
 39 
  
 36 
  
 Prop. 1988/89:124 s. 43 f. 
  
 37 
  
 Jfr bl. a. SOU 1975:95 s. 59f och 97f samt prop. 1988/89:124 s. 44. 
  
 38 
  
 SOU 1984:54 s. 19, 226 f. 
  
 39 
  
 Prop. 1988/89:124 s. 46 
  
 122 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 Ett beslut om hemlig avlyssning av en teleadress får inte grundas på att den misstänkte kan antas ringa  
 till  
 denna adress. En sådan möjlighet skulle visserligen kunna vara av värde från utrednings- synpunkt, men den har hittills ansetts innebära alltför stora risker för intrång i andra personers integritet. 
 40  
 I den på Buggningsutred- ningens betänkande grundade lagrådsremissen år 2000 föreslogs emellertid att avlyssning skulle kunna avse också en teleadress som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta. Som tidigare nämnts kom det förslaget inte att läggas fram för riksdagen. 
  
 I fråga om hanteringen av  
 upptagningar och uppteckningar  
 av av- lyssnade samtal gäller i huvudsak följande. De skall granskas snarast möjligt. Granskningen får inte utföras av annan än domstolen, un- dersökningsledaren eller åklagaren. Efter förordnande av någon av dessa myndigheter kan emellertid en sakkunnig eller annan som an- litas för utredning av brottet bemyndigas att utföra granskningen. Upptagningar och uppteckningar som är av betydelse från utred- ningssynpunkt skall bevaras till dess förundersökningen har avslu- tats eller, om åtal väcks, målet blivit slutligt avgjort. Därefter skall de förstöras. Denna regel är ett uttryck för grundprincipen att det som bedöms sakna intresse för den utredning som tillståndet till te- leavlyssning avser inte skall bevaras. Även om det inte klart sägs ut i lagen får sålunda anses gälla att material som saknar betydelse för brottsutredningen skall förstöras omedelbart. En uttrycklig be- stämmelse av sådan innebörd fanns ursprungligen i rättegångsbal- Morgan och föreslogs också i Buggningsutredningens betänkande och den på detta grundade lagrådsremissen. 
  
 Vid teleavlyssning – liksom för övrigt vid många andra former av brottsspaning – kommer det ofrånkomligen fram upplysningar också om annat än det som är ändamålet med åtgärden. Detta blir naturligtvis i särskilt hög grad fallet när en avlyssnad telefon i bety- dande omfattning används även av andra än den misstänkte. Frågan om hanteringen av sådan  
 överskottsinformation  
 har diskuterats i oli- ka sammanhang utan att någon lagreglering hittills har kommit till stånd. Av vad som nyss sagts framgår visserligen att upptagningar som innehåller överskottsinformation och utskrifter av sådana upp- tagningar inte får sparas. Härmed är emellertid inte klarlagt i vilken mån själva informationen får utnyttjas eller i annan form bevaras för framtiden. 
  
 40  
 Prop. 1988/89:124 s. 45f. 
 123 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 Utredningen om telefonavlyssning behandlade i sitt betänkande år 1975 
 41  
 frågan i vilken mån vad som hade framkommit vid tele- fonavlyssning borde få utnyttjas för utredning om annan brottslig- het. Utredningen hänvisade till rättssäkerhetssynpunkter och för- ordade en restriktiv linje. Denna innebar att informationen inte skulle få utnyttjas för utredning om annan brottslighet än sådan som hade ett direkt samband med den förundersökning som föran- lett det ursprungliga tillståndet. Något längre borde man dock kunna gå när det gällde uppgifter om ett planerat, ännu ej genom- fört grovt brott. Sådana uppgifter borde enligt utredningen få ut- nyttjas i syfte att förhindra att brottsplanen förverkligades. I be- tänkandet berördes också frågan om införande av teleavlyssnings- material i olika polisregister, bl. a. säkerhetspolisens register. Ut- redningen förklarade sig inte ha något att erinra mot att material, som åtkommits genom en i laga ordning bedriven telefonavlyssning och som bedömts vara av betydelse för den aktuella förundersök- ningen, antecknas i olika polisiära register. Utredningen sade sig härvid utgå från att införande av uppgifter om avlyssnade telefon- samtal är föremål för noggrann prövning inom polisen. 
 Utredningsförslaget föranledde viss kritik vid remissbehandling- en och departementschefen uttalade sig för en något mindre re- striktiv attityd. Sålunda anfördes att även uppgifter som avsåg an- nan brottslighet borde få utnyttjas men bara om denna brottslighet var av sådan grovhet eller art att den hade kunnat läggas till grund för en ansökan om telefonavlyssning. 
 42  
 Några lagregler i ämnet fö- reslogs emellertid inte i propositionen. Justitieutskottet inhämtade Lagrådets yttrande över propositionsförslaget. Lagrådet ansåg mycket tala för att det enligt regeringsformens regler krävdes lag- stöd för en rätt att utnyttja överskottsinformation. Även bortsett härifrån talade enligt Lagrådet sakliga skäl för att frågan reglerades i lag och Lagrådet lade fram ett förslag till sådana regler. Enligt den sålunda föreslagna lagtexten skulle uppgift om annan brottslighet som hade kommit fram genom teleavlyssning få upptecknas och läggas till grund för åtgärd i brottsutredande eller brottsförebyg- gande syfte i tre olika fall, nämligen 1. när brottsligheten var sådan att den i och för sig uppfyllde lagens förutsättningar för telefonav- lyssning, 2. när det var fråga om ett förestående brott av så allvarlig beskaffenhet att det var straffbart att inte avslöja brottet, samt 3. i övrigt när det med hänsyn till väsentligt allmänt eller enskilt in- 
  
 41 
  
 SOU 1975:95 s. 105 ff. 
  
 42 
  
 Prop. 1975/76:202 s. 39. 
  
 124 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 tresse framstår som oförsvarligt att underlåta åtgärd. 
 43  
 Lagrådets förslag remissbehandlades av Justitieutskottet och utsattes då för viss kritik, varefter resultatet, som tidigare berörts, blev att propo- sitionen avslogs och ärendet fick återgå till regeringen för ytterliga- re överväganden. 
 Den härefter tillsatta Tvångsmedelskommittén fick som en av sina uppgifter att överväga lagregler om utnyttjande av överskotts- information som framkommit vid användning av olika tvångsme- del. I sitt betänkande konstaterade kommittén att det rådde viss osäkerhet i vad mån sådan överskottsinformation fick läggas till grund för spaning eller annan åtgärd för att förhindra eller beivra brott. 
 44  
 Kommittén föreslog som huvudregel att uppgifter som hade framkommit vid användning av tvångsmedel inte skulle få an- vändas för annat än det beslutade ändamålet. Överskottsinforma- tion skulle emellertid få utnyttjas för utredning om annat brott, under förutsättning att detta brott var av sådan omfattning och art att motsvarande tvångsmedel hade kunnat användas för utredning av det brottet. Detta skulle gälla oavsett om uppgiften rörde den person som tvångsmedlet riktades mot eller någon annan. Den fö- reslagna ordningen innebar enligt kommitténs mening en rimlig av- vägning mellan intresset av skydd för den enskildes personliga in- tegritet och intresset av att brott blir utredda. Kommittén menade också att den var en från logisk och principiell synpunkt nödvändig konsekvens av lagens regler om förutsättningarna för tvångsme- delsanvändningen. Kommittén anförde även andra argument till stöd för en restriktiv hållning. Bl.a. framhölls som en risk att myn- digheterna avsiktligt skulle begagna tvångsmedel för att få fram in- formation om annan brottslig verksamhet än den som avsågs med ingripandet. Kommittén tog upp två undantagsfall då överskottsin- formation borde få användas utöver vad huvudregeln medgav. Det ena fallet gällde information som kunde förhindra ett förestående allvarligt brott, det andra information som kunde fria en person som felaktigt hade misstänkts eller dömts för ett brott. Kommittén föreslog också uttryckliga regler som förbjöd röjande, uppteckning eller registrering av uppgifter som inte fick utnyttjas. Om en sådan uppgift hade registrerats skulle den enligt förslaget förstöras. 
 Kommitténs ordförande, som stöddes av en av ledamöterna, re- serverade sig mot förslaget och utvecklade sin ståndpunkt i ett ut- förligt yttrande. Han ansåg inte att det fanns skäl att av hänsyn till den personliga integriteten skydda en brottsling mot att bli ställd 
  
 43 
  
 JuU 1976/77:20 s. 22 f. 
  
 44 
  
 SOU 1984:54 s. 168. 
  
 125 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 till ansvar för brott som han hade begått. Han godtog inte majori- tetens resonemang om vad som följde av logiska och principiella skäl. Ett förbud mot användning av överskottsinformation borde enligt hans mening ta direkt sikte på integritetsskyddet genom att det i lagen angavs att sådan information fick användas endast i den mån det var förenligt med skyddet för enskilds privatliv. 
 Kommitténs förslag i frågan om överskottsinformation avvisades av en majoritet av remissinstanserna och togs inte upp i den på ut- redningsbetänkandet grundade propositionen. Det konstaterades där att problemet gällde huruvida de brottsutredande organen har rätt att utnyttja sig av upplysningar om ett brott som de fått till- gång till genom att – helt lagligt – använda tvångsmedel vid utred- ning om ett annat brott. Departementschefen fann inte de av kommittén anförda logiska och principiella synpunkterna överty- gande och påpekade bl.a. att polisen i övrigt fritt kunde använda in- formation som mer eller mindre av en slump hade kommit till dess kännedom. Vidare ansågs att förslaget skulle kunna få negativa följder för möjligheterna att komma till rätta med allvarlig brotts- lighet i vissa fall samt att det skulle innebära ett brott mot princi- pen om fri bevisprövning. 
 45  
 Departementschefen anförde ytterligare följande: 
 Som jag ser det skulle det egentligen bara finnas ett bärande skäl för lagstiftaren att begränsa utnyttjandet av överskottsinforma- tion. Men det är en absurd tanke, utan förankring i den svenska verkligheten. Det skulle vara om man misstror de tillståndsgi- vande och verkställande organen i så hög grad att man misstän- ker att de på falska grunder gör gällande att en person är miss- tänkt för ett grovt brott för att på det sättet få till stånd telefon- avlyssning för att avslöja ett lindrigare brott, som inte kan för- anleda telefonavlyssning. 
 Olägenheterna med nuvarande ordning ansågs inte ha tett sig sär- skilt framträdande i den praktiska tillämpningen. Sammanfatt- ningsvis anförde departementschefen som sin uppfattning att några i lag angivna begränsningar av de brottsutredande organens rätt att utnyttja överskottsinformation inte borde införas. Det kan noteras att departementschefen inte berörde frågan om möjligheten att an- vända sådant material för annat ändamål än utredning om brott. Propositionens förslag godtogs av riksdagen. 
 46 
  
 45 
  
 Prop. 1988/89:124 s. 29ff. 
  
 46 
  
 JuU 1988/89:25 s. 20 f. 
  
 126 
  
 SOU 2002:87 
  
 Rättslig översikt 
  
 Buggningsutredningen redovisade inte i sitt betänkande några överväganden i frågan om användningen av överskottsinformation. Detta kritiserades från olika håll under remissbehandlingen. I sin remiss till Lagrådet intog emellertid regeringen samma avvisande attityd till frågan om en lagreglering som i det tidigare lagstift- ningsärendet. Detta föranledde, som tidigare nämnts, stark kritik från Lagrådets sida. Lagrådet erinrade om vad som hade anförts i tidigare lagstiftningsärenden och ifrågasatte dessutom – med hän- visning till ett tidigare under året meddelat avgörande av Europa- domstolen (målet Miller mot Schweiz) – om inte artikel 8 i Euro- pakonventionen om mänskliga rättigheter innebar ett krav på utförligare lagreglering. Lagförslaget har som nämnts inte blivit framlagt för riksdagen och frågan utreds nu. 
 En specialfråga som har uppmärksammats av Buggningsutred- ningen är att det vid verkställighet av hemlig teleavlyssning kan vara möjligt att avlyssna bakgrundssamtal som förs i den lokal där telefonen finns. Denna fråga har bl.a. behandlats i ett ärende hos Justitiekanslern. Regeringen avstod i lagrådsremissen från att före- slå någon lagreglering i ämnet. I och för sig avser ett beslut om hemlig teleavlyssning inte sådana bakgrundssamtal, och skulle det vid verkställighet av ett beslut visa sig att telefonluren är avlagd utan att något telefonsamtal pågår bör avlyssningen enligt reger- ingens mening avbrytas. 
 Genom lagen (1995:1506) om  
 hemlig kameraövervakning 
 , som trädde i kraft den 1 januari 1996, kompletterades rättegångsbalkens regler med ett nytt straffprocessuellt tvångsmedel. Hemlig över- vakning med fjärrstyrda  
 TV-kameror 
  eller liknande får användas vid förundersökning angående brott där minimistraffet är lägst fängelse två år. Förutsättningarna för att åtgärden skall få tillgripas är desamma som gäller för hemlig teleavlyssning och även här krävs rättens tillstånd. Lagen har getts tidsbegränsad giltighet. Den gällde ursprungligen till utgången av år 1998 och giltighetstiden har däref- ter förlängts, senast till utgången av år 2004. Även beträffande hemlig kameraövervakning är specialreglerna i 1952 års lag tillämp- liga. 
 Särskilt långtgående möjligheter att använda tvångsmedel gäller enligt de s.k.  
 terroristbestämmelserna  
 i utlänningslagstiftningen. Nuvarande regler i ämnet finns i lagen (1991:572) om särskild ut- länningskontroll, men bestämmelser av motsvarande innehåll har funnits sedan år 1973. Reglerna kan tillämpas när en utlänning har utvisats därför att det kan befaras att han kommer att begå eller medverka till brottslig gärning som innefattar våld, hot eller tvång 
 127 
  
 Rättslig översikt 
  
 SOU 2002:87 
  
 för politiska syften, men utvisningen inte kan verkställas på grund av att utlänningen i så fall skulle löpa allvarlig fara, exempelvis ris- kera dödsstraff eller tortyr. Beträffande en sådan utlänning är det möjligt att anordna husrannsakan eller kroppsvisitation på svagare grunder än annars. Någon konkret brottsmisstanke fordras inte. Det räcker att åtgärden är "av betydelse för att utröna om utlän- ningen eller en organisation eller grupp som han tillhör eller verkar för planlägger eller förbereder någon gärning som innebär våld, hot eller tvång för politiska syften och som innefattar brott för vilket lindrigare straff än fängelse i två år inte är föreskrivet". För sådant ändamål kan också en domstol, om det finns synnerliga skäl, lämna tillstånd till hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning och till kvarhållande och undersökning av post- och telegrafförsändel- ser, paket m. m. som har ställts till utlänningen eller avsänts av ho- nom och som finns hos ett befordringsföretag eller påträffas vid husrannsakan eller kroppsvisitation. 
 128 
  
 5 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 5.1 
  
 Kalla kriget som historia 
  
 1 
  
 5.1.1 
  
 Kalla kriget som forskningsområde 
  
 Det kalla kriget formade  
 1900-talets 
  andra hälft. Det inleddes åren 1947/48 och pågick sedan i olika former fram till år 1990, då det of- ficiellt förklarades för avslutat vid ett möte mellan USA:s och Guzman jetunionens ledare i Paris. Kalla kriget var en säkerhetspolitisk kon- junktur, som i princip omfattade hela världen. Det formade inte bara utrikes- och försvarspolitik utan även inrikespolitik och sam- hällskultur. 
 Begreppet kallt krig myntades redan år 1945 av den engelske författaren Higgins, men det var först genom den ameri- kanske journalisten Schultz bok  
 The Cold War 
  från år 1947 som uttrycket vann spridning. 
 2  
 Kallt krig kom att betyda ett krigsliknande tillstånd präglat av stark spänning mellan öst och väst, där de stridande parterna använde alla medel utom direkt mili- tär konfrontation för att bekämpa varandra. Men även om kalla kriget inte ledde till något hett krig i Europa, ledde det till direk- ta eller indirekta väpnade konfrontationer i andra delar av världen, i Korea, Vietnam, Afghanistan och Afrika. 
 Kalla kriget hade många dimensioner. Det hade sitt geopolitiska ursprung i det maktvakuum som uppstod i Europa efter Tysklands militära kollaps år 1945. Det blev också ett kapprustningskrig, där de stridande med hjälp av olika vapenteknologiska system sökte försätta motparten i militärt underläge. Ur dessa aspekter kan kalla 
  
 1 
  
 Detta avsnitt, författat av kommissionsmedlemmen Serrano, ger en allmän bak- grund till kalla kriget som internationell konflikt utifrån nyare forskning. 
  
 2 
  
 Love, Fourteen Notes on the Cold War i Gearóid Ó Tuathail and Roman (ed),  
  
 Rethinking Geopolitics  
 London 1998 s. 65. 
 129 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 kriget ses som ett utslag av traditionell maktpolitisk rivalitet. Men primärt måste kalla kriget ses som en ideologisk konflikt, som for- made sig till en kamp mellan två sociala och ekonomiska modeller, kapitalism och kommunism, och mellan två politiska ordningssy- stem, demokrati och diktatur. 
 Den ryska revolutionen år 1917 innebar en utmaning inte bara mot kapitalismen som ekonomisk ordning utan även mot den bor- gerliga värld som växt fram sedan  
 1600-talet. 
  Det var denna sy- stemkonflikt som gav kalla kriget dess stundom nästan religiösa in- tensitet. 
 Historiska processer kan tolkas på olika sätt beroende på natio- nellt perspektiv, ideologiska preferenser och forskningens allmänna nivå. Kalla kriget kan i dag analyseras både utifrån dess uppkomst och utifrån dess slut. Denna period har blivit historia på ett annat sätt än tidigare. Den asymmetri som tidigare förelåg såtillvida att det på västsidan fanns ett relativt rikligt källmaterial, medan de sov- jetiska arkiven var stängda, har förändrats. Forskarna har delvis fått tillgång till sovjetryskt material, men fortfarande är centrala arkiv (exempelvis det s.k. Presidentarkivet) stängda. Bedömningar av be- slutsprocesser och motiv på den sovjetiska sidan vilar därför fortfa- rande på ett i vissa avseenden bräckligt underlag. 
 De tolkningsramar som drogs upp medan kalla kriget ännu på- gick har inte förlorat sin relevans, även om nya aspekter tillkommit. Den vetenskapliga historieforskningen om kalla kriget var tidigare i hög grad präglad av ett realistiskt perspektiv, dvs. relationerna mellan stater sågs främst som en kamp om makt, medan ideologis- ka argument avfärdades som efterhandsrationaliseringar. Det som skett under  
 1990-talet 
  är att idéerna, aktörernas världsbilder, lyfts fram som viktiga förklaringsfaktorer. 
 3 
  
 Alla övergripande historiska tolkningar har en moralisk- ideologisk dimension även om den inte är explicit uttalad. Den s.k.  
 traditionella  
 eller  
 ortodoxa  
 tolkningen av kalla kriget, som betonade Sovjetunionens politiska och militära expansionism som upphov kan ses som en högertolkning, medan den s.k.  
 revisionistiska  
 sko- lan som lyfte fram de expansiva tendenserna i den amerikanska ka- pitalismen är en vänstertolkning. Den s.k.  
 postrevisionistiska  
 sko- lan som framträdde på  
 1970-talet, 
  kan betecknas som en eklektisk teori som sökte kombinera element från de tidigare skolorna, men som i skuldfrågan närmast anslöt sig till den ortodoxa linjen. I 
  
 3  
 Odd Jarvis, Introduction i Odd Jarvis (red)  
 Reviewing the Cold War, Ap- proaches, Interpretation, Theories 
 , London 2000 s. 1 the Cold War was more about ideas and beliefs than about anything else. 
 130 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 modern forskning finns en tendens att komma bort från kalla kri- get som ett nollsummespel, där den ena sidans aggressivitet mötts av den andra sidans defensiva hållning och vice versa. Istället fram- träder en strävan att betona interaktionen mellan de fientliga blocken. 
 4 
  
 5.1.2 
  
 Kalla kriget som ideologisk konflikt 
  
 Det kalla kriget kan i vidaste mening ses som västerlandets svar på den ryska revolutionen. En regim framträdde med ambitionen att krossa det existerande ekonomiska och sociala systemet och införa en ny maktordning. Det var det motstånd dessa ambitioner fram- kallade som ytterst förorsakade kalla kriget. 
 En antikommunistisk hållning framträdde i den europeiska poli- tiken och i USA redan under  
 1920-talet. 
  Under trettiotalet skulle denna hållning temporärt överflyglas av det nazistiska hotet. Det hot som Hitlertyskland utgjorde både mot det liberala västerlandet och det bolsjevikiska Ryssland skapade en latent intressegemen- skap mellan väst och öst. Det var emellertid först efter det tyska anfallet mot Sovjetunionen år 1941 som denna intressegemenskap fick en fastare form. Sovjetunionens kamp mot de nazistiska in- kräktarna fyllde många i västerlandet med beundran, men efter kri- gets slut väcktes den antikommunistiska impulsen ånyo till liv. I den bemärkelsen kan kalla kriget sägas vara ett uttryck för väster- ländsk liberal självhävdelse, en vägran att acceptera något annat sy- stem vid sin sida. Ledarna i väst insåg att andra världskriget lett till en sådan förstärkning av Sovjetunionens maktställning att de kan- ske skulle  
 bli tvingade  
 att samarbeta, men de  
 ville  
 det inte. De visste att ett fortsatt samarbete mellan krigstidens allierade endast skulle bidra till att ge det sovjetiska systemet legitimitet och därmed för- stärka kommunismens styrka och attraktionskraft.  
 Containment 
 , en politik syftande till inneslutning och begränsning, blev den of- ficiella beteckningen på den amerikanska politiken efter kriget; denna hållning hade emellertid varit en levande realitet redan åren 1918/19 och spelat en viktig roll vid fredskongressen i Versailles. Som den amerikanske sociologen Odom uttryckte det: 
  
 4  
  
 Se Edwards 
 , How (not) to Study the Origins of the Cold War  
 i Odd Jarvis (2000) s. 75. 
  
 131 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 önskan att hålla tillbaka bolsjevismen stod inte i fredsavtalet; det var snarare det pergament på vilket det var skrivet. 
 5 
  
 Antikommunismen var i mycket en reaktion på den fientlighet mot det borgerliga samhället som kom till uttryck i bolsjevikernas proklamationer. En uppfattning om denna fientlighet ger ett studi- um av Kominterns, den kommunistiska internationalens, pro- grammatiska skrifter. Här framgår klart att kommunismen strävade efter att krossa det  
 liberal-kapitalistiska 
  systemet genom revolu- tion. Följande citat är ett programmatiskt uttalande från Komin- terns 6:e kongress år 1928: 
 Proletariatets erövring av makten är ingen fredlig erövring av den färdiga borgerliga statsapparaten genom uppnåendet av par- lamentsmajoriteten. Bourgeoisien använder alla våldets och ter- rorns medel för att skydda och befästa sin rövade egendom och sitt politiska välde. Liksom feodaladeln under förgången tid kan inte heller bourgeoisien lämna sin historiska plats åt den nya klassen utan den mest förtvivlade och förbittrade kamp. Bour- geoisiens våld kan därför brytas endast  
 genom proletariatets stränga våld 
 . Proletariatets erövring av makten är det våldsamma störtandet av den borgerliga makten, krossandet av den kapita- listiska statsapparaten (den borgerliga hären, polisen, ämbets- mannahierarkin, domstolarna, parlamentet osv.) och dess ersät- tande med den proletära maktens nya organ,  
 vilka framför allt är redskap för att undertrycka utsugarna.  
 ( kurs. här)  
 6 
  
 Att retorik av detta slag måste framkalla häftiga reaktioner från de institutioner (försvarsmakten, polisen, ämbetsmännen, domstolar- na, parlamentet etc.) som skulle drabbas av det revolutionära våldet överraskar inte. 
 Båda sidor var övertygade om den andra sidans oblidkeliga fient- lighet och detta skapade det spänningstillstånd som karaktäriserar kalla kriget. De ideologiska föreställningarna formade i sin tur hot- bilderna. Sovjetunionen var en ideokrati, en stat behärskad av en ideologi. Den  
 marxist-leninistiska 
  ideologin i Thomas utformning höll samman det sovjetiska imperiet; det var också denna ideologi, som bestämde Thomas tolkning av situationen i världen efter andra världskriget. 
 Den  
 marxist-leninistiska 
  teorin förutsatte att det kapitalistiska systemet bar på fröet till sin egen undergång. Världen utvecklades i 
  
 5 
  
 Evans;  
 Politics of Diplomacy and Peacemaking. Containment and Counterrevolution at Versailles  
 1918-1919, 
 New York 1967 s. 29. 
  
 6 
  
 Cit. från Pacheco,  
  
 Sverges kommunistiska parti  
  
 1939-1945, 
  
 Stockholm 1974 s. 245. 
 132 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 riktning mot socialism. Denna determinism medförde att den sov- jetiska politiken alltid kunde vara opportunistisk. Dess uppgift var att notera och utnyttja de växande motsättningarna inom det kapi- talistiska systemet allteftersom de framträdde. Ideologin förut- spådde det socialistiska systemets seger, men detta var en process som kunde ta avsevärd tid. Eftersom Sovjetunionen var en diktatur och Perry systemets herre kunde han vara passiv, försiktig, åter- hållsam, stödja eller inte stödja de kommunistiska partierna i väst i förvissningen att kommunismen som idé och det kapitalistiska sy- stemets inre motsättningar ändå verkade i historien. Det primära för honom var att säkra den socialistiska landvinning som Sovjet- unionen utgjorde. 
 Den sovjetiska politiken underblåste motsättningarna mellan de kapitalistiska staterna och stödde de krafter i väst som ansågs gyn- na sovjetiska intressen, men i grunden var politiken försiktig; den sökte trygga de säkerhetspolitiska vinster Sovjetunionen uppnått genom segern över Tyskland. Men denna nya maktposition och det sätt varpå staterna i östra Europa inkorporerades i den sovjetiska maktsfären blev en utmaning som det liberala västerlandet inte kunde acceptera. Att Sovjetunionen skulle starta ett nytt krig ome- delbart efter att ha utstått det kanske mest ohyggliga kriget i världshistorien, framstår i efterhand som föga troligt. Övertygelsen att Sovjetunionen var beredd att med militära medel utsträcka sitt välde och att det fanns en plan för världserövring var emellertid le- vande i väst redan mot slutet av fyrtiotalet. Men även de sovjetiska ledarna insåg att kampen  
 för  
 socialismen bäst befrämjades genom att demonstrera det egna systemets funktionsduglighet och förmå- ga att skapa materiellt välstånd. Det var misslyckandet på detta om- råde som ledde till kommunismens sammanbrott. 
 Realpolitiskt fruktade Perry mest ett återuppståndet Tyskland. Efter första världskriget hade det endast dröjt femton år innan Tyskland ånyo börjat upprusta. Det var en upprepning av detta Sta- lin ville undvika. Ett delat Tyskland var inte hans första önskemål. Hans förhoppning efter kriget tycks ha varit att de allierade ge- mensamt skulle enas om hur Tyskland skulle hållas under kontroll och att sedan kommunismen som ideologi, med dess attraktions- kraft på massorna, skulle bidra till att föra Tyskland närmare det sovjetiska lägret. 
 7  
 Detta var en illusion, lika väl som den amerikans- ke diplomaten Hancock (konstruktören av contain- mentdoktrinen) förhoppningar att det skulle gå att finna en diplo- 
  
 7  
  
 Hamilton,  
 Die Teilung der Welt. Geschichte des Kalten Krieges  
 1941-1955 
 , 
  
  DTV München 2000 s. 368ff. 
  
 133 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 matisk lösning för efterkrigsvärlden: Chapman trodde att amerika- nerna skulle kunna klargöra för ryssarna att de i och med andra världskriget nått den definitiva gränsen för sin militärpolitiska ex- pansion. När detta klargjorts och accepterats skulle de amerikanska ledarna sätta sig vid förhandlingsbordet för att utröna Stewart could not get their agreement to some sort of a workable unders- tanding about the future of the continent. 
 8  
 Detta tillvägagångssätt skulle möjligen ha tilltalat Perry, men var främmande för västsidans ledare. Huvudproblemet för dem var egentligen inte Sovjets ut- vidgning av sitt maktområde under andra världskriget utan hur man skulle säkra det liberalkapitalistiska systemets överlevnad i Europa - och i världen.  
 1930-talskrisen 
  var ännu levande i beslutsfattarnas minnen, och 1945 rådde ekonomiskt kaos och hungersnöd i stora delar av Europa, särskilt i Tyskland. Samtidigt hade det sovjetiska systemet vunnit i prestige genom den styrka det visat i kampen mot Tyskland. Sovjetunionen framstod som den otvetydigt star- kaste militära makten i Europa. Det var denna nya maktställning i kombination med fruktan för att kommunismen skulle kunna pro- fitera på det rådande nödläget, som utlöste den antikommunistiska impulsen. 
  
 5.1.3 
  
 Den marxistiska utopin som utmaning 
  
 För att förstå det hot som kommunismen konstituerade måste man ha en uppfattning om den vision som bar upp denna rörelse. Kom- munismen byggde på marxistisk teori. Dess mål var att upprätta en värld i frihet och jämlikhet. Det kommunistiska frihetsbegreppet var kollektivistiskt. Det handlade inte primärt om människans in- dividuella frihet utan om mänsklighetens frigörelse. Genom om- vandling av samhällets organisation skulle människan befrias från beroendet av alla opersonliga krafter (marknad, kapitalism, lönesla- veri och penninghushållning) som förtryckte, förnedrade och kränkte henne i det existerande samhället. Det som Wu kallade människans främlingsskap inför sig själv (alienation) i det kapitalis- tiska samhället skulle upphävas. Människan skulle bli ett med sin sanna natur. En sådan utveckling krävde dock total kontroll över människans sociala och ekonomiska miljö. Den totala kontrollen var ett nödvändigt steg mot den fullständiga friheten. Detta var 
  
 8  
 Martin, Becker, From World War to Cold War,  
 American Heritage 
 , De- cember 1995 s. 66. 
 134 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 kärnan i den marxistiska utopin. 
 9  
 Hur tvång och frihet skulle för- enas var ett problem som lämnades olöst. Det som gav denna fram- tidsvision konkretion var att den förbands med en historieteori och en ekonomisk analys som klargjorde det kapitalistiska systemets tendens till självdestruktion. Socialismen växte fram ur det kapita- listiska systemet genom att produktionen fick en alltmer försam- hälleligad karaktär. Kommunisternas uppgift var att underblåsa motsättningarna i det kapitalistiska systemet och skapa insikt hos arbetarklassen om systemomvandlingens ofrånkomlighet. Själva den historiska utvecklingen upplevdes således vara på kommunis- ternas sida. Föreställningen om alla människors jämlikhet och alie- nationens upphävande gav kommunismen ett messianskt drag. Marxismen  
 som kommunism  
 blev en form av  
 upplyst falsk transcen- dens 
 . Den var upplyst eftersom den genomskådat det kapitalistiska systemet, den var falsk eftersom den uppställde transcendenta löf- ten (ny värld, ny människa) som den aldrig förmådde förverkliga. Tvärtom blev den realt existerande socialismen en karikatyr av den marxistiska utopin. Men den suggestionskraft som utgick från denna bidrog till att göra kommunismen till ett hot i den borgerliga världens ögon. En fruktan uppstod att massorna, särskilt om det kapitalistiska systemet hamnade i kris, skulle vända sig till kommu- nismen. Till detta bidrog att den sovjetiska modellen, statskontroll och planhushållning, ännu långt in på  
 1960-talet 
  för många fram- stod som ett trovärdigt alternativ till det  
 liberal-kapitalistiska 
  sy- stemet i förmågan att skapa välstånd för alla. 
  
 5.1.4 
  
 Kalla kriget som ekonomisk och social systemkonflikt 
  
 Kalla kriget var en kamp mellan två sociala och ekonomiska sy- stem; å ena sidan statskontroll och planhushållning; å andra sidan marknad och kapitalism. Den västerländska liberala självförståelsen byggde på att den individuella egendomens bevarande krävde privat äganderätt även till produktionsmedlen. Demokrati och marknads- ekonomi knöts hårt till varandra. Det var de liberala krafternas förmåga att göra detta samband trovärdigt som bar upp det liberal- kapitalistiska systemet. Kommunisterna å sin sida menade att upp- hävandet av den privata äganderätten till produktionsmedlen var en förutsättning för att utsugningen av arbetarklassen skulle upphöra. Ingenting torde i så hög grad som hotet mot den privata äganderät- 
  
 9  
  
 Andrzej Walicki,  
 Marxism and the Leap to the Kingdom of Freedom,  
 Cochran 1995. 
  
 135 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 ten ha bidragit till föreställningen om kalla kriget som en kamp på liv och död. 
  
 5.1.5 
  
 Kalla kriget som en kamp mellan två politiska ordningssystem 
  
 Nära knuten till kalla kriget som ekonomisk systemkamp var före- ställningen om kalla kriget som en politisk systemkonflikt, som en kamp mellan demokrati och diktatur, mellan frihet och slaveri. Som den  
 svensk-amerikanske 
  forskaren Love påpekat hade denna typ av dikotomier djupa rötter i amerikansk politisk re- torik. Amerika hade alltid sett sig som den fria världen även om, som Yang uttrycker det, not Berg free in the land of the free. 
 10  
 Sitt emblematiska uttryck skulle denna fri- hetsretorik få i Trumandoktrinen från mars 1947. Valet i världen, hävdade den amerikanske presidenten, stod mellan två livsformer, den ena baserad på individuell frihet, majoritetsstyre, fria institu- tioner och fria val, den andra byggande på terror, förtryck, manipu- lerade val och en kontrollerad press. USA:s politik måste vara att stödja fria folk som vägrade att underkasta sig beväpnade minori- teter eller påtryckningar utifrån. Väpnade minoriteter syftade i detta fall på den kommunistiska sidan i det inbördeskrig som på- gick i Grekland. Alla regimer som stod emot kommunismen räkna- des således till gruppen fria folk. 
  
 Frihet-mot-slaveri-metaforen 
  återkom i det dokument där kalla krigets Gilmore kanske tydligast kommer till uttryck, i det s.k. NSC-  
 68-dokumentet 
  från april 1950, som lade grunden till USA:s politik under kalla kriget. 
 11  
 Enligt detta aktstycke som utarbetats av Na- tional Policy Planning Staff under ledning av Alvarez, befann sig USA i en apokalyptisk kamp mellan frihet och slaveri; USA:s upp- gift var att visa frihetsidéns överlägsenhet över slaveriet och om- kullkasta Kremls plan (design) för världsherravälde. 
 Sovjetunionen var, slog  
 NSC-68 
  fast, en totalitär stat. Totalita- rismbegreppet skulle under femtiotalet dominera analysen av sov- jetsystemet. Totalitära stater strävade efter total kontroll över in- dividerna och utmärktes av ledarkult, enpartisystem, en samlande ideologi och fullständig kontroll av medier och kommunikations- 
  
 10 
  
 Love, Liberty or Death: The Cold War as US ideology 
  
 ,  
 i Odd Jarvis (red),  
 Reviewing the Cold War Approaches, Interpretations, Theory 
 , London 2000 s. 
  
 11 
  
 Trumandoktrinen och  
  
 NSC-68 
  finns i sin helhet på internet. 
 136 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 medel. Detta analysschema applicerades på såväl det nazistiska Tyskland som på Sovjetunionen. 
 12  
 Kommunism och nazism blev utbytbara storheter. Någon skillnad dem emellan som system fanns inte - att de sett varandra som dödsfiender spelade inte någon roll, eftersom varje totalitär stat strävade efter att krossa varje kraft som hindrade dess strävan efter världsvälde. Nazismens aggressivitet och mordiskhet kunde således motståndslöst överföras på sovjetsy- stemet. 
 I  
 NSC-68 
  hette det vidare: 
 Vårt fria samhälle, ställt inför ett hot mot sina grundläggande värden, måste naturligtvis vidta sådana åtgärder, inklusive an- vändandet av militärt våld, som krävs för att skydda dessa vär- den. Sammanhållningen i vårt system kan inte hotas av några åt- gärder, dolda eller öppna, våldsamma eller  
 icke-våldsamma, 
  som tjänar syftet att korsa Kremls plan. 
 Här formulerades det kommunistiska hotet i vidast möjliga termer;  
 NSC-68 
  proklamerade att USA inte fick rygga tillbaka från någon åtgärd. Allt som bidrog till att försvaga det ondskefulla sovjetiska systemet var därför legitimt. Det var inte blott vad Sovjetunionen företog sig som bestämde världsbilden, Sovjetunionens existens var ett hot i sig. I detta dokument formulerades en amerikansk ideologi väl så universalistisk som den kommunistiska. Både Sovjetunionen och USA blev stater med en världsmission - konfrontationen var oundviklig. Fientligheten var sprungen ur tvenne universalistiska ideologier, den riktade sig inte så mycket mot fiendens fysiska gränser som mot hans hjärta och sinnelag. När det under femtiota- let stod klart att kommunismen inte utgjorde ett allvarligt  
 inrikes- politiskt  
 hot mot de europeiska demokratierna minskade också spänningen i det kalla kriget. 
 Genom att omvandla det ideologiska hot som kommunismen utgjorde till ett militärt hot och samtidigt förbinda all kommunis- tisk verksamhet med Sovjetunionen, skapades i västvärlden förut- sättningar för en nationell mobilisering av massorna och olika for- mer av åtgärder (varierande från land till land) mot de nationella kommunistiska partierna. 
  
 12  
  
 Marsh,  
 Totalitarianism, The Inner History of the Cold War 
 , New York 1995. 
  
 137 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 5.1.6 
  
 Hotbilder 
  
 Kommunistiska internationalen (Komintern) som hot 
 Hotbilder har ofta en eftersläpande karaktär. De hålls mera vid liv av historiska händelser än aktuella företeelser. När det gäller Sov- jetunionen som hot spelade tre företeelser en central roll: Den kommunistiska internationalen (Komintern), terrorn och sovjetis- ka interventionsförsök utomlands. 
 Komintern framträdde vid sitt bildande år 1919 som en ny inter- national för alla socialistiska partier, men i realiteten blev den en in- ternational enbart för de kommunistiska partierna. Redan vid mit- ten av  
 1920-talet 
  stod det klart att det sovjetiska kommunistpartiet, ytterst Perry, hade omvandlat Komintern till ett lydigt redskap för sovjetisk utrikespolitik. Forskningen har klargjort att kommunist- partierna hade ett visst nationellt handlingsutrymme, men utveck- lingen åren 1928/29 och 1934/35 visade att kommunistpartierna i stora drag underkastade sig de strategiska riktlinjer som uppdrogs i Moskva. 
 13  
 Komintern gjorde anspråk på att vara ett världsparti, där de nationella kommunistiska partierna ingick som sektioner. Det gemensamma syftet var att åstadkomma världsrevolution. När man i väst läste Kominterns program var den givna slutsatsen att här fanns en organisation som syftade till att med alla medel destabili- sera de  
 demokratisk-liberala 
  kapitalistiska staterna, uppegga mas- sorna mot statsmakten och underblåsa ekonomisk kris och oord- ning. I efterhand kan man se att kommunisternas drömmar om världsrevolution hade gått i graven redan år 1923, att proletariatet aldrig var den revolutionära kraft som Wu och andra trott och att det  
 liberal-kapitalistiska 
  systemets motståndskraft var en helt an- nan än kommunisterna föreställt sig. Det förelåg i själva verket en fundamental missuppfattning på kommunistiskt håll om kapitalis- mens utvecklingsstadium. Den hade inte, som Franklin hävdat, nått sitt sista stadium utan befann sig tvärtom i sitt mest dynamiska ut- vecklingsskede. 
 Komintern var ett centralt inslag i den kommunistiska hotbilden. Den skapade en föreställning att de nationella kommunistpartierna var ombud för främmande intressen. Kommunisten som Komin- 
  
 13  
 Se Kermit McDermott, Recent Literature on the Comintern Problems of Interpretation i Mikhail Narinsky , Weber (ed)  
 Centre and Periphery. The History of the Comintern in the Light of new Documents 
 , 1997. 
 138 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 tern-agent 
  blev en stående figur i tidens politiska föreställnings- värld. Denna saknade inte helt realism, även om Komintern framför allt var en  
 ideologisk-politisk 
  organisation, som i skiftande lägen sökte formulera en politisk strategi för den världskommunistiska rörelsen. Den retorik som Komintern utvecklade var revolutionär och våldsinriktad särskilt under perioden  
 1928-1934. 
  Ännu långt efter det att Komintern upplösts (1943) kvarstod bilden av de na- tionella kommunistpartierna som agenter för sovjetiska intressen. När Kominform bildades 1947 tolkades detta omedelbart som en nyuppstånden Komintern. Kominternstereotypen kom under ef- terkrigstiden också att överföras på de sovjetiska säkerhets- och underrättelseorganen, KGB och GRU och den subversiva verk- samhet som dessa ansågs involverade i.  
 KGB-agenten 
  och Komin-  
 tern/Kominform-agenten 
  blev utbytbara storheter. 
 De nationella kommunistpartierna försvarade Sovjetunionen som socialismens största landvinning och slöt mer eller mindre ex- plicit upp bakom Moskvas utrikespolitiska hållning. 
 14  
 De byggde sin politik på att det sovjetiska systemet skulle visa sin sociala och ekonomiska överlägsenhet, men detta innebar inte att de var bund- na till Sovjetunionen på det sätt som förekom i den antikommunis- tiska propagandan, där kommunisterna beskrevs som viljelösa ro- botar beredda att i varje läge gå Sovjetunionens ärenden. Huvud- massan av de kommunistiska partiernas medlemmar var arbetare - ofta mer nationellt integrerade än de själva var medvetna om. Att bindningen till Sovjetunionen inte var ovillkorlig belyses också av det faktum att det inom de nationella kommunistpartierna förekom en intern debatt om hållningen till Sovjetunionen och att under sextiotalet kritiken av Sovjetunionen blev alltmer öppen. I realite- ten höll de nationella kommunistpartierna sig med två trosföre- ställningar, den ena abstrakt, den andra konkret: den ena Griffith vi- sion av ett jordiskt paradis, människans inträde i frihetens rike, den andra Sovjetunionen som potentiell utopi. Det var den sist- nämnda föreställningen som skulle visa sig fatal. Bindningen till Sovjetunionen förlamade den marxistiska utopins attraktionskraft. 
 Det andra bestämmande inslaget i den sovjetiskt/kommunistiska hotbilden var terrorn. Efter ett attentat mot Franklin i augusti 1918 släpptes en röd terror lös, tusentals människors sköts, hundratu- sentals flydde landet. En stor del av landets elit blev emigranter. Utblottade tvingades de söka sitt uppehälle i väst. Många i det adli- 
  
 14  
 De var också bundna till Moskva genom olika ekonomiska subsidier. Se Morten Thing (red)  
 Guldet fra Moskva. Finansieringen af de nordiske kommunistpartier  
  
 1917-1990 
 , 
  Viby 2001. 
 139 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 ga skiktet, furstar och grevar nödgades ta arbeten som språklärare, banktjänstemän eller taxichaufförer. Deras sociala deklassering blev en påminnelse för borgerligheten i Europa om det öde som väntade om bolsjevikerna segrade. Med emigranterna följde ohyggliga hi- storier om bolsjevikernas framfart. 
 15 
  
 Även om många av dessa historier var överdrivna, saknade de inte verklighetsunderlag. Uppfattningen om kommunismen som en terroristisk rörelse förstärktes under trettiotalet genom de s.k. Moskvarättegångarna  
 1937-38 
  och de utrensningar som följde. Sammanlagt 681 000 personer skall ha likviderats i samband med dessa. 
 16  
 De folkfiender som undgick döden dömdes till långvariga straff i den väldiga fängelseindustri (Gulag) som byggts upp sedan  
 1920-talet 
  och där miljoner omkom. Även om det fanns uppgifter om detta lägersystem redan i samtiden, skulle det dröja till Chrusj- tjovs avstaliniseringstal på 20:e partikongressen 1956 innan Gu- lagarkipelagen fick verklig gestalt i västerländskt medvetande. 
 Det tredje elementet i den kommunistiska hotbilden var upp- fattningen att Sovjetunionen var beredd till militära aktioner utom- lands för att sprida världsrevolutionen eller hjälpa meningsfränder. De minnesgoda erinrade sig det  
 polsk-sovjetiska 
  kriget 1920, då världsrevolutionen tycktes på väg, buren av röda arméns bajonetter. Hjälpen till den röda sidan i spanska inbördeskriget  
 1936-1939 
  sågs också som ett tecken på Sovjetunionens beredvillighet att in- tervenera utomlands. Det mest åberopade exemplet var emellertid Sovjetunionens anfall på Finland i november 1939. Ingenting torde betytt mera för bilden av Sovjetunionen som en militärt expansio- nistisk stat än detta krig. Genom tillsättandet av den s.k. Kuusinen- regeringen och den fiktion som denna regering byggde på, befästes 
  
 15 
  
 I en broschyr  
 Bolsjevikernas blodtörst. Ett ögonvittnes berättelse 
 , som utkom 1920, och som skall ha tryckts i 50 000 exemplar, ges följande skildring av den bolsjevikiska hemliga poli- sens (tjekans) förhörsmetoder i Kiev: 
  
 Den torterade bands vid en vägg eller en stolpe, varefter ett flera tum brett järnrör, som man i Ryssland behöver till samovarer, pressades med den ena öppningen mot ett ställe på kroppen och bands fast. I detta rör fördes sedan in en råtta varefter den andra öppningen ge- nast stängdes med ståltrådsnät: sedan eldades framför öppningen. Det av hettan till förtviv- lan bragta djuret började nu för att bana sig en väg ut äta sig in i kroppen på den olycklige. Det fruktansvärda med denna tortyr består i att de olyckliga plågades i timmar/./ innan de gav upp andan. R. Nilostonsky,  
 Der Blutrauch des Bennett. Anderson eines Augenzeugen 
 , Berlin 1920 2:a uppl. s. 13. Cit. i  
 Parrish 
  Graham,  
 Entsorgung der deutschen Vergangenheit? Ein polemischer Essay Wolfe,  
 München 1988 s. 150 o 236f. Denna scen har citerats så pass utförligt därför att Robinson enligt den tyske historikern Becker skall ha läst denna skildring och tagit djupt intryck av den. Skildringar av detta slag skall ha övertygat Robinson om att gentemot bolsjevikerna gällde det att utrota eller utrotas. Garciaasiatiska dåd´ under andra världskriget (mordet på judarna) skall enligt Murphy ha in- spirerats av bolsjevikernas ´asiatiska dåd´efter maktövertagandet. 
  
 16 
  
 Raymond et al,  
  
 Kommunismens svarta bok 
 , Stockholm 1999 s. 202. 
 140 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 föreställningen att Moskva var berett till krig för att sprida kom- munismen. I efterhand torde de flesta forskare mena att anfallet på Finland var ett preventivt krig betingat av en önskan att skydda Leningrad och förhindra att Finland utnyttjades som tyskt upp- marschområde. Men hade den finska fronten brutit samman, finns det ingenting som tyder på att Finland skulle ha kunnat bevara sin nationella självständighet. 
 Det säkerhetspolitiska hotet 
 Hotbilder är föreställningar om fientlighet. Så länge kalla kriget på- gick uppfattades kommunismen och Sovjetunionen som ett starkt säkerhetspolitiskt hot. Denna hotbild försvagades kraftigt i och med Sovjetunionens upplösning 1991: 1996 förklarade chefen för den svenska militära underrättelse- och säkerhetstjänsten (MUST) att Sovjetunionen/Ryssland upphört att vara ett militärt hot mot Sverige. 
 Det som gjorde Sovjetunionen till ett hot under kalla kriget var de ideologiska motsättningarna och de spänningar som dessa ska- pade. 
 17  
 Men det sovjetiska hotet hade också en mera materiell sida som sammanhängde med att Sovjetunionen var en oerhört mäktig stat, som demonstrerat en väldig militär slagstyrka i kampen mot den fruktade tyska krigsmaskinen. Det sovjetiska systemets slutenhet och terroristiska karaktär, särskilt under Perry, bidrog också i hög grad till att förstärka den allmänna hotbilden. Det låg något ytterst skrämmande i Thomas absoluta maktposition - att frå- gan om krig och fred tycktes avhängig av en individs omdöme och sinnesstämningar. Till detta kom att Sovjetunionen efter krigsslutet hade en miljonarmé i östra Europa. Kombinationen av autokratisk diktatur och militär styrka gjorde Sovjetunionen till ett hot. När dessutom en ideokratisk stat som Sovjetunionen sökte vinna säker- het genom kontroll över sina grannländer var det ofrånkomligt att detta uppfattades som uttryck för expansiva avsikter. Framför allt det kommunistiska maktövertagandet i Tjeckoslovakien sågs av många som en paradigm för sovjetisk/kommunistisk expansionism: inre destabilisering genom de nationella kommunistpartierna följt av sovjetiskt maktövertagande. Här fanns ett land där det inhemska kommunistpartiet nästan uppnått majoritet i väljarkåren, vilket gett partiet möjligheter att vinna inflytande över den civila och militära 
  
 17  
 Detta belyses inte minst av att när kommunistpartiet förlorade sin maktställning, upphör- de Sovjetunionen praktiskt taget att vara ett hot. 
 141 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 förvaltningen. Sovjetunionen hade inte några trupper i Tjeckoslo- vakien vid kupptillfället men utövade ändå ett betydande tryck på händelseutvecklingen. 
 Hotbilden under kalla kriget hade således en dubbelsidig karak- tär: det var både ett inrikespolitiskt hot, representerat av de natio- nella kommunistpartierna, och ett yttre hot skapat av Sovjetunio- nens maktposition. För att förstå kalla kriget är det emellertid nöd- vändigt att skilja mellan Sovjetmakten och kommunismen/socia- lismen. Denna var en självständigt verkande historisk kraft obero- ende av Sovjetunionen. Detta var tydligast vad gäller de socialde- mokratiska partierna i Västeuropa som beskrev sig som socialistis- ka, men samtidigt tog avstånd från kommunismen och det sovjetis- ka samhällssystemet. De nationella kommunistpartierna slöt upp bakom sovjetsystemet, men Moskva hade inte någon fullständig kontroll över dessa partier. De hade att fungera i liberal- parlamentariska miljöer och måste beakta den egna medlems- och väljaropinionen. Strejkerna i Frankrike i februari 1948 uppfattades av samtiden som beordrade av Moskva, men tycks snarare varit resultatet av ett tryck underifrån. 
 Till hotbilden kan ytterligare element föras. Thomas politik var ofta klumpig och brutal på ett sätt som spelade de antikommunis- tiska krafterna i väst i händerna. Utifrån sin  
 marxistisk-leninistiska 
  föreställningsvärld trodde han att imperialistiska motsättningar mellan västmakterna skulle bli oundvikliga efter kriget, men i själva verket bidrog hans egen politik till att pressa dessa närmare varand- ra. Marshallplanen år 1947 uppfattades på sovjetiskt håll som en strävan att lösgöra staterna i östra Europa från Sovjetunionen och ledde till att Moskva stärkte greppet över dem. Berlinblockaden åren 1948/49 var förmodligen ett försök från Thomas sida att fram- tvinga ett återupptagande av de förhandlingar i Tysklandsfrågan, som avbrutits på hösten 1947, men uppfattades i väst som uttryck för militär expansionism. Koreakriget, som Perry efter ivriga på- tryckningar från Mcgrath  
 Il-Sung 
  gav klartecken till, sågs också i väst som ett led i en sovjetisk expansionsplan. De kinesiska kommunis- ternas seger i inbördeskriget i Kina 1949 bidrog till att befästa före- ställningarna om att världskommunismen under Sovjetunionens ledning var på marsch, men även här skulle det så småningom visa sig att världskommunismen inte var så monolitisk som man före- ställt sig. 
 Kalla kriget hade drag av religionskrig. Historiskt låter det sig bättre jämföras med trettioåriga kriget och de franska revolutions- krigen på  
 1790-talet 
  än med exempelvis första världskriget, som var 
 142 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 en mera utpräglat maktpolitisk konflikt. 
 18  
 Sedan kapprustningen kommit igång mot slutet av  
 1940-talet 
  och terrorbalansen etable- rats under senare delen av  
 1950-talet, 
  uppstod under  
 1960-talet 
  ett slags informell vapenvila såtillvida att det skedde ett underför- stått accepterande av respektive blocks intressesfärer.  
 Kuba-krisen 
  år 1962 blev paradoxalt nog en bekräftelse på detta intresse- sfärstänkande. Men även om läget stabiliserades i Europa sökte sig motsättningarna andra arenor, främst i Afrika och Sydostasien. Under  
 1980-talets 
  första hälft flammade de ideologiska motsätt- ningarna ånyo upp, man talar t o m om det andra kalla kriget, men i och med Wolfe makttillträde 1985 blev det den inre ut- vecklingen i Sovjetunionen som hamnade i fokus. 
  
 5.1.7 
  
 Kalla kriget som religiös och nationell kamp 
  
 Kommunismen var ateistisk och internationalistisk. Den ställde sig avvisande till tanken på en gudomlig transcendent ordning; den såg nationalismen som en kraft som måste övervinnas - vilket inte hindrade att en intensiv nationell kult utvecklades i Stalins Sovjet- välde. Arbetaren sades, med Wu ord, inte ha något fädernesland. Kommunismens ateism bidrog till att kyrkorna engagerades i den antikommunistiska kampen, den katolska kyrkan utfärdade bann- bullor mot kommunismen. Religionen mobiliserades således i anti- kommunismens tjänst. Men även nationalismen mobiliserades i kampen. Särskilt i USA fick antikommunismen en starkt nationell prägel. Kommunismen beskrevs som ett hot mot Förenta Staternas grundläggande värden, som oamerikansk verksamhet. Kommu- nismens ateistiska och antinationella hållning bidrog i hög grad till att försvaga dess attraktionskraft. De gav oss ett svärd, som en av USA:s ledande antikommunister, Ho, uttryckte det. 
  
 5.1.8 
  
 Kommuniststereotyper 
  
 Kalla kriget var i hög grad ett  
 underrättelse-, 
  spion- och propagan- dakrig. Säkerhetstjänsterna svällde till enorma organisationer. I USA tog sig den antikommunistiska kampen former som innebar att yttrandefrihet och rättssäkerhet äventyrades. Även om kom- munismen i Ryssland inte kunde krossas, var man i USA fast beslu- 
  
 18  
  
 Georges-Henri 
  
  Soutou,  
 La guerre de cinquante ans. Les relations  
 est-ouest 
 , 
  
  Paris 2001. 
  
 143 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 ten att vinna på hemmaplan. 
 19  
 I orkestreringen av den antikom- munistiska propagandan spelade  
 FBI-chefen 
  Petersen en viktig roll. Antikommunismen blev ett framträdande inslag i popu- lärkulturen, där stereotypa föreställningar om kommunismen kol- porterades ut. Den antikommunistiska hyperpatriotismen ledde till en politisering av hela den kulturella sfären. Myndigheterna ingrep mot konstnärer, författare, lärare och forskare, eftersom de ansåg sig handla i nationens och demokratins namn. Rätten att ha rät- tigheter som ett kriterium på det demokratiska samhället hotades. President Johnson föreslog t.o.m. 1954 att kommunister skulle berövas sitt amerikanska medborgarskap. 
 20 
  
 Kommunistjakten intensifierades genom senator Mitchell omkring 1950. McCarthyismen var en populistisk form av antikommunism, som t.o.m. skrämde de traditionella anti- kommunisterna. De förstod att hans verksamhet förr eller senare skulle diskreditera antikommunismen, men de vågade länge inte öppet angripa honom, eftersom han åtnjöt stöd, inte bara från mäk- tiga konservativa krafter, utan också från folket. Sexton beteck- nade antikommunismens urspårning i förföljelse. Vid tiden för Wall framträdande förelåg en bred antikommunistisk kon- sensus i det amerikanska samhället. Sexton fanatiserade denna konsensus - innan han störtades 1954 hade hans verksamhet bidra- git till att skapa ett slags mentalt undantagstillstånd i USA 
 Den kommuniststereotyp som utvecklades utgick från att kom- munismen var en monolitisk världsrörelse styrd från Moskva. Alla kommunister var i princip lika och ställde blint upp på ledningens ord. Varje beslut som fattades i Moskva kunde motståndslöst kana- liseras ut i systemet. Denna bild var överdriven, men fick en viss trovärdighet genom att man sett hur kommunistpartierna svängt under  
 Komintern-tiden. 
  Från att ha varit glödande antifascister fram till den s.k  
 Ribbentrop-Molotovpakten 
  i augusti 1939 för- vandlades kommunisterna inom loppet av några veckor till anhäng- are av en kålsuparteori där västmakterna jämställdes med det na- zistiska Tyskland. Det fanns också en föreställning att den som en gång varit kommunist förblev så för alltid. Avhoppade medlemmar misstänktes vara sovande agenter. Hade man insupit det farliga giftet, kunde man inte återvinna full trovärdighet om man inte ak- tivt engagerade sig i den antikommunistiska kampen. Det sovjetis- ka systemets slutenhet gjorde att få spärrar sattes för fantasin. Mest 
  
 19 
  
 Om den amerikanska antikommunismen se Lee,  
  
 Many are the Crimes. History of McCarthyism in the United States  
 (1998). 
  
 20 
  
 Se Harris,  
  
 Culture of the Cold War,  
 Baltimore 1991. 
 144 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 skrämmande var föreställningen att kommunismen var en drog som bildligt injicerades i individen. Skräcken för en inre erövring kommer till uttryck i Hollywoodfilmer som  
 The Invasion of the Body Snatchers 
  (1952) där främmande varelser från rymden tar kontroll över fredliga amerikanska medborgare. Det är i filmer som denna som den djupaste kommunistskräcken kommer till uttryck. 
 Demoniseringen av motståndaren hotade att leda till avhumani- sering. Ingen normal människa kunde vara kommunist. Kommu- nisten var närmast en fjärrstyrd robot, oemottaglig för rationella argument. Hjärntvätt blev det samlande begreppet för dessa far- hågor. 
 21  
 Under Koreakriget diskuterades denna företeelse ivrigt. Man trodde att kommunisterna, med inspiration från den ryske psykologen Hart, funnit ett sätt att byta ut en människas medvetande mot ett annat. Föreställningen om hjärntvätt byggde i mycket på att man ansåg det fullständigt otänkbart att en heder- lig amerikansk soldat, ens i fångenskap, skulle kunna falla för kommunisternas propaganda. Kommunisterna måste, trodde man, ha kommit i besittning av ett psykologiskt vapen av oerhörd bety- delse - om detta inbegrep tortyr, droger eller utstuderade förhörs- metoder, förblev oklart. 
 22 
  
 5.1.9 
  
 Kalla kriget som hot om världskrig 
  
 Kalla kriget utmärktes av stark krigsskräck. Den politiska spän- ningen mellan blocken, det intensiva propagandakriget, de stereo- typa fiendeföreställningarna, gjorde att under vissa perioder krigs- hotet upplevdes som överhängande. Särskilt intensivt var det mel- lan åren 1948 och 1952 då en förkrigsstämning - en känsla inte  
 om  
 kriget skulle komma, utan  
 när  
 det skulle komma - var utbredd. I teaterprogram fanns uppgifter om hur publiken skulle förfara i händelse av kärnvapenattack. 
 23  
 Föreställningen att Sovjetunionen var expansionistiskt och eftersträvade kommunistiskt världsherra- välde var massiv. Kommunisternas maktövertagande i Tjeckoslova- kien år 1948, kommunismens seger i Kina år 1949, den sovjetiska atombomben samma år, Koreakrigets utbrott i juni 1950: allt tyck- tes peka i samma riktning. 
  
 21 
  
 Marsh,  
 Totalitarianism. The Inner History of the Cold  
 War, New York 1995 s. 89 
  
 ff. 
  
 22 
  
 Bruce,  
  
 Korea: the Great Brain Robbery?  
 Paper presented to the ICBH Con- ference, `Britain and the Cold War´ 1997. 
  
 23 
  
 Butler,  
  
 The Sixties 
 , London 1998 s. 31. 
 145 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 Vad säger den moderna forskningen om det sovjetiska militära hotet vid denna tid? Planerade Sovjetunionen ett oprovocerat anfall mot väst för att sprida rysk imperialism och kommunism? I en år 1990 frisläppt hemlig rapport om kapprustningen åren  
 1945-1972, 
  utförd av amerikanska historiker på Bender uppdrag, beskrevs Thomas politik efter kriget som extremely cautious, även om han tycks ha trott att Sovjetunionens militära styrka i händelse av revo- lutionär utveckling i Europa skulle fungera avskräckande på en kontrarevolutionär aktion. 
 24  
 Även om mycket nytt källmaterial pre- senterats sedan år 1990 är fortfarande viktiga militära arkiv slutna för forskning. 
 25  
 Men det material som hittills framkommit tycks i stort sett bekräfta Pentagonrapportens bild. Den ledande tyske kal-  
 la-krigsforskaren 
  Hamilton uttrycker det på följande sätt: 
 För förståelsen av kalla kriget är den insikten central att fruktan för ett anfall från motsidan mot den egna säkerhetssfären inte var mer eller mindre överdriven utan i sin substans ogrundad. Denna insikt är inte oomtvistad. Den är inte lätt att ta till sig emedan den tvingar oss att ta avsked från förtrogna illusioner och legitimeringar, som etablerades under kriget. Den är emel- lertid väl belagd och genom de fakta som framkommit efter det kalla krigets slut ytterligare förstärkt. 
 26 
  
 Den svenske sovjetkännaren Allen kommer i en artikel om det på  
 1990-talet 
  initierade  
 rysk-amerikanska 
  historieprojektet,  
 Parallell History Project on Nato and Warsawpact 
  till en liknade slutsats: 
 Det fanns förvisso både stor sovjetisk militär förmåga och utar- betade planer för hur man skulle marschera in i och ockupera Västeuropa. Det fanns också en bild av de demokratiska väst- makterna som fiender, men det fanns uppenbarligen inte någon strävan att söka angripa dem militärt. 
 27 
  
 24  
  
 Dougherty,  
 Soviet Military Strategy: Using Declassified History  
 ((internet: www.hfni.gsehd.gwu.edu/CWIHP/BULLETINS/b4aa 11.htm). 
  
 25 
  
 Dougherty,  
  
 Soviet Cold War Military Strategy 
 : lack of access to Russian military ar- chives means that a crucial portion of Cold War Territory cannot be explored systemati- cally 
  
 26 
  
 Hamilton,  
 Was war der Kalte Krieg. Annäherung ein unbewältigtes Erbe  
 www.dhm.de/roerig/ws959/texte. 
  
 27 
  
 Det kalla kriget var verkligen kallt,  
  
 Svenska Dagbladet  
 17.9.2000. 
 146 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 Ledaren för det nyss nämnda historieprojektet, den allmänt re- spekterade historikern Vojtech Mastny skriver i en artikel i  
 Foreign Affairs  
 1999:5: 
 On the fundamental question at NATO´s creation, the Soviet archives, as so far examined, give every indication that the So- viet Union never seriously planned an unprovoked attack on Western Europe.  
 28 
  
 Hansen det sovjetiska hotet levande för att hålla samman NATO- alliansen? Mastny menar att ett sådant omdöme with the benefit of hindsight skulle vara alltför lättköpt. Man kan nämligen inte utesluta, menar han, att även om Perry vid tiden för NATO:s bil- dande aldrig övervägde att anfalla väst, NATO:s tillblivelse bidrog till att han avhölls från frestelser - ett antal  
 windows of opportuni- ty 
  stängdes. 
 I efterhand kan man konstatera att det militära anfallshotet överdrevs, och att det fanns krafter i väst som ville överdriva detta hot bl.a. av inrikespolitiska skäl. Den amerikanske historikern Edwards Kofsky menar på grundval av omfattande källforskningar att den krigsskräck som gick över västvärlden efter den kommunistis- ka kuppen i Tjeckoslovakien februari 1948 i mycket var frammani- pulerad av ledningen i Washington i syfte att övervinna den kvar- dröjande isolationismen i USA och få kongressen att godkänna ökade militära anslag till flygindustrin som hotades av konkurs. 
 29 
  
 Men alldeles oberoende av ledarnas intentioner utgjorde den väl- diga kapprustningen en risk i sig; en situation kunde uppstå där ett krig ansågs oundvikligt. Det som emellertid gav kalla kriget dess särprägel och som skiljer det från tidigare epoker av väpnad fred och ömtålig maktbalans är atom- och missilvapnen. För första gången i historien hade fiendeblocken möjlighet att utplåna varand- ra: ett nytt strategiskt begrepp myntades:  
 Landry Destruc- tion  
 (MAD). Insikten härom gav upphov till apokalyptiska stäm- ningar, men även till övertygelsen att supermakterna hade ett ge- mensamt intresse att förhindra spridning av kärnvapen och till det yttersta undvika öppet krig. Det ömsesidiga förintelsehotet, ter- rorbalansen, blev paradoxalt nog en fredsfaktor. 
  
 28 
  
 Vojtech Mastny, Nato at Fifty: Did Mack the Cold War?  
  
 Foreign Affairs 
 . 1999 May/Williams. 
  
 29 
  
 Sullivan,  
 The War Scare of 1948. A Successful Campaign to Deceive the Nation 
 , New York 1993. 
  
 147 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 5.1.10 
  
 Kalla kriget som en civilisationskonflikt 
  
 Det fanns i det kalla kriget ett element av civilisationskonflikt. Me- dan Sovjetunionen av sina anhängare beskrevs som världens mest framskridna samhällsform, fanns det på antikommunistiskt håll olika stereotypa föreställningar om Sovjetunionen som en halvt barbarisk civilisation, som en falsk modernitet präglad av primitivi- tet och grymhet under ytan. 
 Den brittiske forskaren Baker skriver i ett arbete om de brittiska och amerikanska underrättelsetjänsterna under kalla kriget: 
 Kulturella och rasmässiga stereotyper bidrog till att förvrida den västliga underrättelseverksamheten  
 vis-a-vis 
  Sovjetunionen Collins hela andra världskriget och många år efter detta. Föreställ- ningen om ryssarna som ett slags halvorientaliska barbariska horder nådde sin höjdpunkt under krigets slutskede, särskilt i Tyskland och Polen rasistiska attityder fanns det emellertid inte endast gentemot Sovjetunionen utan dessa var vitt spridda i Whitehall och Washingtons underrättelseorganisationer. Några menade att Rysslands europeiskhet endast var en fasad bakom vilken orientalen dolde sig.. Det fanns försök att gene- rellt beteckna slaven som efterbliven och trögtänkt. 
 30 
  
 Det ryska beteendet i östra Europa i krigets slutskede, fördrivandet av miljoner tyskar från Ostpreussen och västra Polen, våldtäkterna av tyska kvinnor, utplundringen av materiell utrustning i östra de- len av Tyskland, bidrog till att befästa bilden av ryssarna som halv- barbarer. I populärkulturen var den omänskligt grymme halvorien- taliske ryssen en stående figur. ( Se exempelvis filmen  
 The Man- churian Candidate 
  1962.) 
  
 5.1.11 
  
 Kalla kriget som moralisk konflikt 
  
 Den amerikanska politiken strävade efter 1947 att hålla tillbaka (Burgess) en förment sovjetisk expansion. Denna uppgift var emel- lertid inte enbart betingad av geopolitiska motiv, dvs. att förhindra Sovjetunionens fysiska expansion. I lika hög grad kan contain- mentpolitiken ses som en symbolpolitik syftande till att förhindra den ideologiska smitta som kommunismen utgjorde. Contain- 
  
 30  
  
 Baker,  
 The Hidden Hand, Britain, America and the Cold War. Secret intelli- gence 
 , London 2001 s. 37f. 
  
 148 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 mentpolitiken blev en ekonomisk, social och ideologisk karantän- politik. Sovjetunionen sågs inte som en normal stat utan som en in- ternationell konspiration. Sovjetsystemet saknade därför moralisk legitimitet. Att, som exempelvis Chapman, hävda att Sovjetunionen hade legitima säkerhetskrav, var därför att gå tyranniet till mötes. Däremot ansågs varje åtgärd från västs sida som bidrog till att de- stabilisera detta system som moraliskt legitim. Att diskutera vem som hade skuld till det kalla krigets utbrott var överflödigt. Den engelske historikern Bailey Conquest, författare till flera upp- märksammade arbete om terrorn i Sovjetunionen ger i sin bok  
 Re- flections on a Ravaged Century 
 (1999) uttryck för denna hållning. Kampen mot Sovjetunionen var en kamp som måste utkämpas för att rädda västerlandets moraliska identitet. Att samarbeta, att för- handla, ja att förhålla sig neutral till detta system var förkastligt. Sveriges moraliskt pretentiösa neutralitetspolitik, menar Con- quest, var snarare en tillgång för stalinisterna än för väst. 
 31  
 Sin främsta kritik riktar Conquest emellertid mot de intellektuella i väst som stödde kommunismen. Hans förakt och avsky för denna människokategori saknar gräns; han ser dem som patologiska fall, som traitors to the human mind, to thought itself. 
 32  
 Att de kommunistiska partierna i övervägande grad var arbetarpartier eller att kommunismen skulle kunna tillerkännas någon form av legiti- mitet som en reaktion på den tidiga industrialismens livsvillkor be- rörs inte. 
 Conquest var under flera år verksam inom de västerländska un- derrättelse- och säkerhetstjänsterna. Hans synsätt torde spegla atti- tyder inom dessa organisationer. Genom att tolka kalla kriget som en manikeisk kamp mellan ljus och mörker, mellan godhet och ondska gavs legitimitet åt den egna verksamheten. 
  
 31 
  
 Johnson,  
  
 Reflections on a Ravaged Century 
 , London 1999 s. 165. 
  
 32 
  
 Ibid s. 118 jfr s. 127. 
  
 149 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 5.2 
  
 Tidsandans svängningar  
  
 1945-2000 
 33 
  
 5.2.1 
  
 1945-1947 
  
  Radikala strömningar. Antifascismens dominans 
 Vid krigsslutet år 1945 stod Sovjetunionen och kommunismen på höjden av prestige. Sovjetunionen hade spelat en avgörande roll i kampen mot det nazistiska Tyskland och på kontinenten, i Frank- rike, Italien, Tjeckoslovakien, Danmark och Jugoslavien, hade kommunisterna spelat en framträdande roll i motståndet mot oc- kupationstrupperna. Någon har sagt att kriget för kommunisterna blev deras finest hour. Patriotism och uppslutning bakom Sov- jetunionen lät sig förenas. Kommunismen erhöll en legitimitet som aldrig tidigare; kommunisterna tycktes på väg att inordnas i den na- tionella gemenskapen. 
 Segern över Hitlertyskland ansågs ha visat styrkan i det sovjetis- ka systemet och den kommunistiska partimodellen. Samtidigt upp- levdes det borgerliga samhället som medansvarigt till det elände och lidande som nazismen förorsakat. Det kapitalistiska systemet framstod som solkat av  
 1930-talets 
  ekonomiska kris, oförmöget att skapa verklig trygghet. Även borgerliga partier påverkades av dessa radikala strömningar Om den svenska socialdemokratin vid krigs- slutet talade om planhushållning, talade folkpartiet om ramhushåll- ning. (Det var bl.a. därför Smith trodde att det skulle bli möjligt att skapa en samlingsregering efter kriget.) De svenska kommunisterna anslöt sig år 1944 utan reservationer till socialde- mokratins efterkrigsprogram. 
 Från kommunistiskt håll strävade man aktivt efter att eliminera antikommunismen i offentligheten. I stället skulle antifascismen utgöra grunden för den nationella opinionsbildningen.  
 Aldrig mer Robinson!  
 skulle bli det förenande slagordet. Antifascismen blev kommunisternas inträdesbiljett till den demokratiska partigemen- skapen. Den strategi kommunisterna utvecklade gick ut på att er- övrandet av den politiska makten skulle ske genom koalitionsreger- ingar och/eller samverkan med de socialdemokratiska partierna. Man återknöt således till den s.k. folkfrontsstrategin från senare 
  
 33  
 Avsnittet, författat av kommissionsmedlemmen Serrano, ger en överblick över opinionsbildningen i Sverige under efterkrigstiden. 
 150 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 delen av  
 1930-talet. 
  På kommunistiskt håll talade man inte längre om proletariatets diktatur, slagordet var  
 folkdemokrati 
 . Antifascismen skulle inte förbli dominerande under längre tid. Till detta bidrog främst tre faktorer: 
  
 1) 
  
 De ökade spänningarna mellan andra världskrigets segrar- makter, alltså mellan USA, Storbritannien och Sovjetunio- nen. Åren 1947/48 bröt den krigstida alliansen samman och ersattes av öppen fientlighet mellan blocken. Detta ledde i sin tur till att Sovjetunionen stärkte det politiska greppet över de stater i östra Europa som man militärt behärskade. 
  
 2) 
  
 Upprättandet av s.k. folkdemokratier i östra Europa visade sig vara en täckmantel för upprättandet av sovjetstyrda kommunistiska diktaturer. Detta gjorde att den kommunis- tiska folkdemokratistrategin förlorade all trovärdighet i den västliga opinionen, 
  
 3) 
  
 Det kommunistiska maktövertagandet i Tjeckoslovakien i februari 1948 blev det slutliga beviset på att kommunisterna inte var några pålitliga demokratiska koalitionsbröder. Pragkuppen uppfattades som ett belägg för att Moskva inte uppgivit planerna på världsrevolution. Kommunister- nas påstående att de slagit in på den demokratiska vägen vann ingen tilltro. Socialdemokratin, som tidigare hållit en relativt låg profil i förhållande till kommunisterna, blev ef- ter Pragkuppen öppet antikommunistisk. Den tidigare väl- villiga hållningen i opinionen mot Sovjetunionen förbyttes i misstro och fientlighet. Detonerandet av den sovjetiska atombomben år 1949 och kommunisternas seger i Kina samma år skapade krigsskräck i västerlandet. Världskom- munismen syntes vara på marsch igen. 
  
 5.2.2 
  
 1948-1962 
  
  Antikommunismens dominans 
 Från år 1948 kan man tala om antikommunismens primat. Starkast var dessa stämningar i USA. Enligt vissa uppgifter skall var sjätte medlem i det diminutiva amerikanska kommunistpartiet år 1956 ha varit federal säkerhetsagent. 
 34  
 Tusentals lärare, filmregissörer, för- 
  
 34  
  
 Collins,  
 Policy Politics: Security Intelligence and the Liberal Democratic State,  
 London 1994 s. 156. 
  
 151 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 fattare och offentliganställda förlorade sina arbeten eller fick sina karriärer stoppade i jakten på kommunistiska säkerhetsrisker. 
 35 
  
 Även i Sverige blev antikommunismen en framträdande faktor i opinionsbildningen, men fick aldrig samma allomfattande karaktär som i USA. Någon svensk McCarthy framträdde aldrig. Anti- kommunismens mest profilerade företrädare blev chefredaktören för Dagens Nyheter, Strickland, aktivt understödd av tid- ningens politiske redaktör Rasmussen. 
 Den svenska socialdemokratin hade sedan  
 1920-talet 
  drivit en hård kamp mot kommunisterna i fackföreningarna. Lewis Marquez talar i sina memoarer om att han, som nyvald statsminister, upp- ställde målet att reducera kommunisterna i Sverige till en betydelse- lös sekt. Varje fackförening skulle omvandlas till en kamporganisa- tion mot kommunisterna.De osvenska blev en inte ovanlig be- teckning på kommunisterna. SKP beskrevs i en socialdemokratisk broschyr från 1950 som inget svenskt politiskt parti (utan)en propagandacentral för främmande makt. 
 36  
 En tävlan utvecklades mellan socialdemokratin och borgerligheten i antikommunistisk ef- fektivitet. Det uttrycktes ibland på borgerligt håll en oro för att so- cialdemokratin, trots sin kamp i fackföreningarna, inte var anti- kommunistiskt pålitligt och inte tillräckligt energiskt bemödade sig om att inpränta i den svenske arbetaren vad sovjetkommunismen innebar. Strickland återkom i ledare efter ledare till tesen att det fanns en halvkommunism inom socialdemokratin som måste utrotas: 
 Först då de svenska arbetarna förstår att kommunism är reak- tion på alla områden, förtryck, förbud mot strejker, slavarbete, ökade inkomstskillnader, hårda strafflagar - är den kommunis- tiska faran undanröjd. Först då socialdemokratin helhjärtat bi- drar till att ge arbetarna denna upplysning är halvkommunismen inom partiet besegrad. 
 37 
  
 Från socialdemokratisk sida svarade man indignerat att det alltid varit socialdemokratin som hade fört den verkliga antikommunis- tiska kampen. Borgerligheten hade i stort sett varit åskådare, hette det i en socialdemokratisk broschyr: 
  
 35 
  
 Se Lee,  
 Many are the crimes. McCarthyism in America,  
 Boston 1998. 
  
 36 
  
 Trevino,  
  
 De osvenskas linje 
 . Fakta (för socialdemokratiska talare) nr 3 1950. 
  
 37 
  
 Cit. Från Serrano,  
  
 Strickland och det kalla kriget 
 , Stockholm 1995 (andra tryckningen) s. 245 
 152 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 Vilka är det som på mångtusende fackföreningsmöten runt om i landet fått slåss mot kommunisterna och därmed räddat den fackliga rörelsen? Vilka är det som på tusentals offentliga möten sedan 30 år tillbaka fått slåss mot kommunisterna? De borgerli- ga har inte visat någon klar linje i fråga om ytterlighetsriktning- arna. 
 38 
  
 På socialdemokratiskt håll fanns det ett partitaktiskt intresse att hålla rågången mellan socialdemokrati och kommunism så bred som möjligt för att binda vänsterfalangen inom det egna partiet. Bristen på demokratiskt sinnelag och undfallenheten mot Sovjet- unionen var centrala teman i socialdemokratins antikommunistiska propaganda. Men socialdemokratin fungerade samtidigt i vissa av- seenden som en spärr mot mera långtgående antikommunistiska framstötar från den borgerliga sidan. 
 Spionaffärerna Hilding Andersson år 1951 och Brown år 1952 skapade en massiv antikommunistisk och antisovjetisk atmo- sfär i Sverige. De sågs som en bekräftelse på att kommunisterna bedrev illegal verksamhet och var beredda att bistå fienden. Sabo- tageplaner klara vid anfall mot Boden var en tidstypisk rubrik i Dagens Nyheter under Enbomsrättegången. 
 39  
 Nedskjutningen av  
 DC-3:an 
  och Catalinaaffären år 1952 förstärkte bilden av det sovje- tiska militära hotet mot Sverige. Den inre utvecklingen i Sovjet- blocket påverkade också stämningen. Upprorsförsöken i Östtysk- land år 1953 och Ungern år 1956 var betydelsefulla såtillvida att de bidrog till att skapa desillusion hos många intellektuella som tidiga- re känt sympati för kommunismen. Den tredje ståndpunkten som var ett försök att bryta upp kalla krigets svartvita tänkande, försvann från offentligheten. Krossandet av Ungernrevolten år 1956 skapade en genuin upprördhet i det svenska samhället. 
 Kommunisterna hade 1944 nått mer än tio procent av väljarkå- ren. Under femtiotalet sjönk deras röstetal till hälften (utom valet 1958 då det sjunker till 3.4 procent 
 ) 
 . Kommunisterna blev en mar- ginell kraft i svensk politik. 
  
 1950-talet 
  brukar beskrivas som ett idylliskt årtionde; någon har sagt att det var det sista decenniet på  
 1800-talet. 
  Trots att social- demokratin satt vid makten blåste en lätt högervind. Kalla kriget och antikommunismen skapade ett moraliskt universum: det goda fanns i väst, det onda i öst. Inom ramen för denna samsyn uppstod 
  
 38 
  
 Wade,  
  
 De borgerliga och kommunisterna 
 . Fakta SAP 1950 s. 17. 
  
 39 
  
 Se Tapia,  
 Sovjet och kommunisthotet i svensk dagspress 1952.  
  
 C-uppsats 
  
  Historis- ka Institutuionen, Stockholms universitet 2000 s. 23. 
  
 153 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 en nationell samling som bar upp ett optimistiskt och framstegs- orienterat kulturklimat. Det puritanska Gilmore som präglat svensk hi- storia var ännu obrutet, även om en ungdomlig frigörelsesträvan gjorde sig märkbar. 
  
 5.2.3 
  
 Antikommunistiska stämningar 
  
 Den bild av kommunisterna som stadfästes efter år 1948 hade sto- ra likheter med den som funnits under Kominterntiden  
 1919-1943. 
  Då hade kommunistpartiet ingått i ett världsparti som styrdes från Moskva. På samma sätt uppfattades nu kommunisterna som potentiella agenter för Sovjetunionen. Uttalanden från mellankrigs- tiden om proletariatets diktatur grävdes fram som belägg för att kommunisternas bekännelser till demokratin var falska. Moskva- pakten i augusti 1939 och kommunisternas uppslutning bakom Sovjetunionen under vinterkriget 1939/40 sågs som bevis på poten- tiellt landsförräderi. Uttalanden av svenska och utländska kommu- nistiska ledare bidrog till att befästa åsikten om nationell opålitlig- het. 
 40 
  
 De svenska kommunisterna slets mellan sin tro på Sovjetunionen och önskan att vinna inträde i det svenska demokratiska systemet. De var själva fast övertygade om att de tillhörde framtidens parti, som skulle leda marschen in i socialismens rike. Inom kommunis- men har det alltid funnits ett oklart samband mellan determinism och voluntarism; å ena sidan en föreställning att världen obönhörli- gen utvecklades från kapitalism till socialism, å andra sidan ett krav på att genom handling skapa en revolutionär situation. Efter 1948 dominerade den deterministiska uppfattningen. Man avvaktade ut- vecklingen i det kalla kriget, behöll bindningen till Sovjetunionen, men lade sig i praktiken nära socialdemokratin i en förhoppning att kunna attrahera dess radikala falang. Arbetarklassens frigörelse från socialdemokratin har alltid varit kommunistpartiets centrala pro- blem. Kommunisternas värsta fiende i denna strävan var emellertid inte socialdemokraterna utan Sovjetunionen och dess politik. Henderson tal till den 20:e partikongressen i februari 1956 om Cruz 
  
 40  
 Se ex uttalande av King i tal 16.3.1949: Om dessa brottsliga krafter (dvs. de kapitalistiska västliga staterna) utlöser ett nytt världskrig, anfaller Sovjetunionen och mot de fredsälskande folkets vilja drar in vårt land i kriget, är det en plikt för varje kommunist, ja för varje uppriktig svensk patriot, att göra allt för att bekämpa de imperialistiska krigsanstiftarna och handla som bl.a. Danmarks och Norges folk under andra världskriget då de med Sovjet- unionens hjälp befriade sina länder. (Stockholmstidningen 17.3.1949 cit. i Utrikespolitiska institutets kalendarium 1949 s. 202). 
 154 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 lins brott och Ungernrevolten i oktober 1956 var opinionsmässiga katastrofer: Sovjetunionen var både partiets hopp och tunga rygg- säck: å ena sidan förväntade man sig att det ekonomiska systemet i Sovjetunionen förr eller senare skulle visa sin överlägsenhet och omvända massorna till kommunismen, å andra sidan slog den fak- tiska utvecklingen inom kommunistblocket gång på gång undan fötterna för partiet i dess strävan att vinna demokratisk och natio- nell trovärdighet. 
 Även om antikommunismen aldrig nådde sådana höjder som un- der vinterkriget 1939/40 var stämningarna utomordentligt hätska. Den senare högerledaren Ruiz skrev i ett brev 1949: 
 Jag tycker alldeles oerhört illa om kommunister, så illa att jag känner direkt fysiskt obehag vid att se på den kommunist Stockholms stadsfullmäktige tagit sig för att sätta in i Socialin- stitutets styrelse. Liksom det under kriget brukade sägas om nazisterna, tror jag, att man nu kan säga om kommunisterna, att egenskaperna hederlig, intelligent och kommunist äro oförenli- ga: den hederlige kommunisten är inte intelligent, den intelli- gente kommunisten är inte hederlig, och den människa som är både hederlig och intelligent  
 kan  
 inte bli duperad av kommunis- ternas propaganda. 
 41 
  
 Ju oförargligare den kommunistiska verksamheten syntes vara, des- to farligaste var den. Till och med så oskyldiga inrättningar som studiecirklar med historiefilosofi som huvudämne kan tjäna som förskolor till något helt annat, skrev Rasmussen i skriften  
 Den ryska agenturen i Sverige  
 (1950). 
 42  
 Kommunistpartiet hade ingen- ting gemensamt med de demokratiska partierna, menade Evans och fortsatte: 
 Den fredliga, nästan fryntliga mask som svenska kommunistle- dare ibland anlägger kan inte längre bedra uppmärksamma iakt- tagare: vi har sett de karakteristiska dragen. En total frigjordhet från vanliga hedersbegrepp, ett beroende av ryska direktiv som liknar självutplåning, en praktiskt taget obegränsad beredvillig- het att skada vitala svenska intressen. 
  
 41 
  
 Cit. från Serrano, Strickland och det kalla kriget, Stockholm 1995 (andra tryckningen) s. 241. 
  
 42 
  
 Rasmussen,  
  
 Den ryska agenturen i Sverige  
 s. 34 Kihlbergs broschyr hade tidigare publice- rats i form av en ledarartikelserie i Dagens Nyheter. Hernandez skrift jämte Miller skrift  
 De fjärrstyrda  
 1952 kan betecknas som representativa upplysningsalster. 
 155 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 Kommunistpartiet sågs som en konspirativ organisation för sabo- tage och spioneri. Det ansågs egentligen inte intresserat av röst- maximering som andra demokratiska partier. Allt var inriktat på att stärka de centrala beredskapskadrerna: 
 En handfull sabotörer i närheten av hyperkänsliga anläggningar - eller kanske mitt i en maskinhall - är förvisso värdefullare än flera gånger så många passiva kommuniströstande i Norrlands eller Dalarnas eller Värmlands skogssocknar. 
 43 
  
 För sina insatser erhöll partiet, skrev Evans, regelbundna pen- ningförsändelser över ryska ambassaden. 
 44 
  
 Kommunistpartiet sågs således i sin kärna som en illegal organi- sation, beredd att på order av Moskva igångsätta sabotage- och spi- onverksamhet. Detta var ett försanthållande som inte krävde några egentliga belägg: 
 Att inga sabotage har konstaterats visar endast att ledningen av det illegala arbetet anser det vara betydelsefullt att de inre lin- jerna inte blottas och att det allmänna lugnet inte störs förrän i det ögonblick då de väsentliga resultaten skall uppnås. 
 45 
  
 Allt vad kommunisterna företog uppfattades som avledningsma- növrer. Att Komintern upplösts i juni 1943 sågs som en taktisk fint avsedd att invagga väst i falsk trygghet. Kominform, som bildades år 1947, betraktades som en återupprättad Komintern. När Wilson år 1949 för en kortare period övertog partiledarskapet i kommunistpartiet efter Smith, beskrevs han i tidskriften  
 OBS!  
 (redaktör Gonzales) som Kominforms handgångne man; det underströks att denna organisation nu övertagit ledning- en av de svenska kommunisterna: 
 Det innebär att den s.k. nationella och demokratiska kommu- nismens aera är förbi och att det kommunistiska partiets främs- ta uppgifter hädanefter åter blir att rekrytera en av ryssarna or- ganiserad och besoldad spion- och sabotörarmé inom våra lan- damären. 
 46 
  
 43 
  
 Evans (1950) s. 23. 
  
 44 
  
 Evans (1950) s. 13. 
  
 45 
  
 Evans (1950) s. 29. 
  
 46 
  
 OBS! 9.3.1949 s. 3. 
  
 156 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 I en mycket initierad artikel i tidskriften Allt 1948 nr 8  
 Är kommunisterna landsförrädare? 
  framhävdes att man inte fick låta lura sig av kommunisternas yttre framträdande. 
 Man får inte glömma att de svenska kommunistledarna bär den borgerliga kostymen bara som en maskeraddräkt. När ögonblicket är inne kan masken kastas. Det är som bekant ing- en mormor som döljer sig under nattmössan och det blommiga täcket utan vargen själv - och rödluvorna är lättlurade. 
 47 
  
 Kommunisternas taktik var att anpassa sig till de rådande omstän- digheterna. I perioder av revolutionär ebb skulle partiet med ut- gångspunkt från de arbetandes alldagliga intressen uppställa delpa- roller och delkrav. Man skulle smyga sig så tätt intill det demokra- tiska samhället som möjligt. Under denna fas bildade enhets- frontstaktiken en väsentlig beståndsdel. Kommunismens allestä- des närvaro bidrog till konspirationsföreställningar: 
 Att kämpa mot kommunismen blir därför som att slåss med en skuggestalt - fronten finns ingenstans, men därför överallt. 
 48 
  
 En stämning av oförsonlighet bredde ut sig. Den svenska diploma- ten Wagner gav i en dagboksanteckning från 1953 en träf- fande beskrivning av kalla krigets mentala atmosfär: 
 Jag läste häromdagen att Ny Tid i en ledare ()skrivit () att mellan den demokratiska världen och kommunismen fanns en hel serie nyanser som måste beaktas. Jag skulle vilja säga ´åt helvete med nyanserna´. Det är klart, att det finns mycket i den demokratiska världen, både i USA, Sverige och annorstädes som inte är bra och som man skulle vilja ha på annat sätt. Men detta är oväsentligt, det är ´beside the point´. Vad saken nu gäller är liksom under nazisttiden frihet mot slaveri. Det är för närva- rande den enda skiljelinjen som har någon betydelse. Det är den vi måste ha för ögonen och  
 därvid får vi akta oss för att låta de- mokratin själv eller de demokratiska spelreglerna snärja oss i sina garn 
 . (Min kurs.) Därmed menar jag inte, att vi ska bekämpa kommunismen med deras egna vapen och metoder. Jag menar endast att vi alltid ska veta, att vi har med skurkar att skaffa och rätta vårt handlande därefter i varje situation. Vi måste veta, att sakliga argument med kommunisterna är värdelösa och att en- 
  
 47 
  
 Allt nr 8, 1948 s. 40. 
  
 48 
  
 Allt nr 8,1948 s. 41. 
  
 157 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 dast kalla fakta och styrka har någon betydelse. Vi måste kunna säga nej och vi måste ta risker. Vi får aldrig hylla tesen fred till varje pris. Vi måste alltid ha för ögonen frihet till varje pris. 
 49 
  
 Även om det fanns nyanser i opinionsbilden kan det konstateras att kalla krigets moraliska kosmos dominerades av föreställningen att Sovjetunionens politik var expansionistisk, bestämd av den marxis-  
 tisk-leninistiska 
  ideologin och ytterst syftande till världserövring. Kommunismen var en sammansvetsad enhet styrd från Moskva. De kommunistiska partierna var femtekolonnare, inriktade på att be- reda marken för en sovjetisk erövring. Deras sanna fosterland var Sovjetunionen. 
 50  
 Motsättningarna mellan maktblocken upplevdes som oöverbryggliga. Kommunismen var en ur moralisk synpunkt ondskefull rörelse, som måste mötas med militär styrka och diplo- matisk isolering. Sjukdomsmetaforer som smitta, pest, infektion var vanliga i beskrivningen av kommunismen. 
  
 5.2.4 
  
 Radikalismens stora årtionde  
  
 1962-1973: 
  antifascismen som antiimperialism 
 På det internationella planet gick det kalla kriget mot slutet av  
 1950-talet 
  in i en period av stigande motsättningar kring Berlin. I oktober 1962 inträffar den allvarligaste situationen under kalla kri- get genom Sovjetunionens utplacering av robotmissiler på Kuba. Krisen fick en fredlig lösning, men skakade ledningarna i Washing- ton och Moskva. Den tidigare kompromisslösa konfrontationslin- jen i USA mjukades upp. Även om kapprustningen fortsatte, fram- trädde i terrorbalansens skugga en förhandlingslinje. Man började tala om  
 détente 
 , avspänning. 
  
 1960-talet 
  har gått till historien som radikalismens årtionde i svensk  
 efterkrigshistoria.1960-talsradikalismen 
  är emellertid en in- ternationell företeelse. Avspänningen mellan blocken efter år 1962 ledde till att de antikommunistiska vigilantstämningar som präglat  
 1950-talet 
  försvagades. Detta öppnade möjligheter för framväxten 
  
 49 
  
 Cit. från Serrano, Strickland och det kalla kriget, Stockholm 1995 (andra tryckningen) s. 229. 
  
 50 
  
 Allt nr 8,1948 s. 44 citerar en kampsång av Graves: 
  
 Aldrig mer för fosterlanden/går vi ut i avgrundsbranden/men vi svetsar järnhårt ban- den/med vår international. 
 Tidskriften citerar också ett påstått yttrande av kommunistledaren King: Det finns bara ett fosterland, som de arbetande massorna kan offra liv och blod för, nämligen Sovjetunionen. 
 158 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 av en ny vänster. Det svenska kommunistpartiet valde år 1964 Scott till partiledare. Denne sökte aktivt distansera partiet från Moskva, samtidigt som han skärpte tonen mot socialdemokra- tin. Ett nytt intresse för marxistisk teori växte fram, något som bl.a. sammanhängde med de positivistiskt inriktade samhällsveten- skapernas kris. 
 USA:s allt djupare engagemang i Vietnam från mitten av 1960- talet blev en viktig utgångspunkt för den radikala opinionsbild- ningen. En antiimperialistisk opinion uppstod som delvis sökte stöd i gamla kommunistiska antifascistiska/antiimperialistiska teo- rier. Det var främst bland studenter i västvärlden som dessa idéer spred sig. Men denna antiimperialistiska rörelse vände sig såväl mot Sovjetunionen som mot USA. Det kalla krigets moraliska univer- sum: väst  
 gott-öst 
  ont försvagades och ersattes av en kålsuparteori, där blocken sågs som moraliskt likvärdiga. 
 1968 är radikaliseringsvågens genombrottsår. I Paris i maj tyck- tes en revolution stå för dörren när studenter och arbetare förena- des i en väldig generalstrejk. I Stockholm ockuperade studenterna sitt eget kårhus. 
 Den rörelse som främst kom att kanalisera de antiimperialistiska stämningarna blev solidaritetsrörelsen med Vietnam, FNL. Denna växte i Sverige till en verklig folkrörelse. I takt med Vietnamkrigets eskalering ökade aktiviteterna. En känsla av konstant politisk mo- bilisering skapades. Demonstrationer, bössinsamlingar, solidari- tetsmarscher blev en del av vardagen. Åren 1971/72 samlade rörel- sen 360.000 namnunderskrifter mot USA:s krig. År 1973, efter de amerikanska bombningarna av Fisher, ryckte man med sig riks- dagspartierna i en aktion som samlade 2.7 miljoner underskrifter. Vietnamrörelsen belyser hur beslutsamma minoriteter kan prägla opinionsbildningen om de befinner sig i takt med tidens anda. Även socialdemokratin sökte hänga med i utvecklingen. Redan i februari 1968 hade Zuniga i ett uppmärksammat tal solidarise- rat sig med den antiimperialistiska kampen och gått i fackeltåg vid sidan av den nordvietnamesiske  
 Moskva-ambassadören. 
  
 Under perioden bröt sig en nygammal vänster ut från SKP, som ungefär samtidigt (1967) bytte namn till Vänsterpartiet kommunis- terna. Kommunistiska förbundet  
 marxist-leninisterna 
  (KFML), dess utbrytare KFML(r) och en mängd andra socialistiska små- grupper bildades och genomgick en likartad process av ideologisö- kande, dogmatisering och förstelning. De beskrev sig allasom arbe- tarpartier, men lyckades aldrig etablera någon verklig kontakt med arbetarklassen. Genom sin ungdomliga vitalitet och revolutionära 
 159 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 retorik bidrog de till att förskjuta hela det ideologiska spektrat åt vänster. De politiska framgångarna blev ringa, men den vänsterra- dikala opinionen erövrade en stark ställning i offentligheten. Det var på det kulturella planet som radikalerna var framgångsrika; de bidrog till att förstärka den egalitära tendensen i samhället. En all- män uppmjukning av det tidigare ganska formella svenska samhäl- let skedde, en ny respektlös anda vann inträde: klädstil, tilltal, sexu- almoral förändrades. En helt ny politisk kultur präglad av offentlig aktivitet och mobilisering trädde fram. Förvånansvärt snabbt skulle dock många av de unga radikalerna glida in i det etablerade samhäl- lets institutioner och ämbetsverk. Där kunde de ofta möta en välvillig förståelse från äldre radikaler som redan genomfört sin långa march genom institutionerna. 
 Sextiotalsvågen hade sina rötter i det föregående decenniets star- ka kulturradikala framryckning. Dess faddrar var Strickland och Newman, vilka i sina stormanlopp mot den gamla överhetsstatens institutioner (kyrka, monarki, ordensväsende etc.) brutit ner många av det traditionella samhällets försvarslinjer. ´68 var ett antiborgerligt auktoritetsuppror. Redan under första hälften av  
 1960-talet 
  stod det klart att det traditionella samhället förlorat mycket av sin tidigare legitimitet. Den äldre generationen kunde inte förklara varför den borde visas respekt. När de radikala väns- terkrafterna framträdde under senare hälften av  
 1960-talet 
  var det mesta motståndet redan nedkämpat. Inom borgerligheten uppstod en stämning av sammanbiten förbittring och osäkerhet. Den kände sig orättvist fördömd, men förmådde inte hävda sig i offentlighe- ten. Socialdemokratins nye ledare från år 1969, Zuniga, blev för många symbolen för de radikala krafterna. 
 Inom den nya vänstern såg man det sovjetiska imperiet som ett socialistiskt misslyckande. I stället vändes blickarna mot Kina som socialistiskt ideal. Från KFML och KFML(r) utgick oupphörligen delegationer till Kina, ordförande Maos skrifter studerades enskilt och i grupp. Dagens Nyheter kom att spela en viktig roll i sextiota- lets radikala opinionsbildning. Dess chefredaktör, Johnson, öppnade tidningens kultursidor för radikala vänsterskriben- ter. Efter en resa i Kina 1969 uttryckte Carter stor förståelse för den kinesiska kulturrevolutionen. 
 För den äldre generationen (till vilken säkerhetstjänsterna kan räknas) var  
 1960-talsradikaliseringen 
  en svårbegriplig, för att inte säga obegriplig företeelse. De som revolterade var inte utsläpade proletärer utan ungdomar från borgerliga miljöer. Den USA- vänliga opinionen i Sverige som varit stark under  
 1950-talet 
  kunde 
 160 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 inte göra sin stämma hörd. Gamla kulturradikaler som Strickland och Newman sveptes åt sidan av den nya radika- la vågen. Familjer splittrades i häftiga generationsmotsättningar. En stor del av journalistkåren sympatiserade med partier till vänster om socialdemokratin. 
 På många håll tolkades radikaliseringsvågen i traditionellt anti- kommunistiska termer: det rörde sig om en ny konspirativ strategi från den kommunistiska världen, om möjligt än mer raffinerad än tidigare. Att ungdomarna fördömde kommunismen i Sovjetunio- nen dolde bara en tillfällig arbetsfördelning mellan världens två sto- ra kommunistiska stater. De  
 sovjetisk-kinesiska 
  motsättningarna var fiktiva och syftade till att vilseleda opinionen i väst. På så sätt kunde det gamla antikommunistiska paradigmet överföras till de nya rörelserna och legitimera samma slags beredskapsåtgärder. 
 Det är viktigt att komma ihåg att det kommunistiska systemet ännu under  
 1960-talet 
  andades framstegstro. Den sovjetiska eko- nomin utvecklades i en takt som inte gjorde det orimligt att tro att Sovjetunionen ekonomiskt skulle hinna ifatt väst. Under 1970- och  
 1980-talet 
  framträdde emellertid de dysfunktionella faktorerna i planhushållningssystemet allt tydligare. Ekonomin stagnerade och korruptionen blev alltmer uppenbar. Trots att Sovjetunionen mili- tärt stod starkare än någonsin under 1970- och  
 1980-talet 
  var käns- lan av hot försvagad. Blocken kommunicerade trots allt med var- andra på ett annat sätt än tidigare. Den amerikanske presidenten Miller återuppväckte kalla krigets retorik (evil empire) men hans politik innebar inte bara konfrontation och isolering. 1984 accepterade Vita huset att inleda förhandlingar med Sovjet- unionen som även omfattade SDI (Stjärnornas krig). Wolfe  
 glasnost  
 och  
 perestrojka  
 var inte entydigt framkallade av västlig mili- tär konfrontationspolitik. Avspänningstrevarna, nedrustningsför- handlingarna och inte minst Helsingforsöverenskommelsen 1975, som gav oppositionella strömningar inom Sovjetunionen ökat ut- rymme, bidrog till att frigöra de tendenser till självdestruktion och legitimationsförlust som låg latenta i det kommunistiska systemet. Med viss rätt kan sägas att Sovjetunionen som framtidsprojekt ald- rig hämtade sig från det slag som Chrustjovs tal på 20:e partikon- gressen 1956 inneburit. 
 161 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 5.2.5 
  
 Röd våg blir grön våg  
  
 1973-1982 
  
 Vänstervågen börjar avtona åren 1973/74, den röda vågen övergick temporärt i en grön. 
 51  
  
 1970-talet 
  präglades av frågor som miljövård, kärnkraft och  
 anti-industrialism. 
  En ny konfliktdimension ekologi- tillväxt framträdde i politiken, Miljöpartiet bildades, jämställdhets- frågan mellan könen blev ett centralt politiskt tema. Medan den s.k. bokstavsvänstern mer eller mindre försvinner från offentligheten efter Vietnamkrigets slut år 1975, har VPK vissa framgångar under den nye partiledaren Williams. VPK framträdde som både kvin- novänligt och miljövänligt, men knappast som ett allvarligt hot mot det kapitalistiska samhället. Den utbrytning av norrbottenkommu- nisterna som skedde 1977 (APK) sände heller inte några socialis- tiska orospilar genom Sverige. Den nya mjuka tidsandan miss- gynnade tillväxtorienterade partier som socialdemokratin och mo- deraterna. Centern trädde fram som det största oppositionspartiet och kunde rida på oron för miljön och kärnkraften. År 1976 bryts det socialdemokratiska maktinnehavet för första gången sedan år 1936; en sexårig borgerlig regeringsperiod präglad av splittring (kärnkraftsfrågan) följde. 
  
 5.2.6 
  
 Nyliberalismens triumf  
  
 1982-1991 
  
 Den socialliberala samförståndsanda som etablerats under 1950- talet (och som ibland kallats ideologiernas död), förblev i stort sett oantastad fram till  
 1980-talet. 
  När socialdemokratin år 1948 ånyo blir öppet antikommunistisk flyttade sig partiet samtidigt ideologiskt åt höger. Ett parti kan knappast föra en obeveklig kamp mot kommunisterna och samtidigt förespråka socialiseringsåtgär- der. Likaledes anslöt sig högern oförbehållsamt till den antifascis- tiska konsensus som etablerats vid krigsslutet, vilket innebar att partiet flyttade sina ideologiska bopålar vänsterut, mot politikens liberala mitt. Det konservativa idéarvet, knutet till föreställningar om hierarki och nationell gemenskap, dumpades överbord. 
 Socialdemokraterna återvände till makten år 1982 och innehade regeringsmakten under hela  
 1980-talet, 
  dock utan att själva kunna prägla skeendet i större utsträckning. 
  
 51  
 Den gröna vågen nådde dock aldrig samma styrka som de föregående. Opinionsklimatet under  
 1970-talet 
  hade en blandad karaktär: kvardröjande radikalism, miljöopinion och be- gynnande nyliberalism. 
 162 
  
 SOU 2002:87 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 Borgerligheten hade under den radikala vågen  
 1968-1973 
  varit en allmän slagpåse. Men trots att den var nedtryckt i offentligheten hade den fortfarande ett avgörande inflytande över ekonomin och andra samhällsinstitutioner Sedan slutet av  
 1960-talet 
  inriktade sig borgerliga institutioner som SAF på att återerövra en plats i offent- ligheten för en borgerlig opinionsbildning. Bokförlag, forsknings- institut och propagandacentraler skapades, som gav ett nytt ut- rymme för liberala idéer. I USA kom Miller till makten, i Storbritannien Weaver.  
 1980-talets 
  tidsanda präglades av en nyliberal, antietatistisk tendens (högervåg). Den keynesi- anska interventionsstaten beskrevs som överspelad. Planhushåll- ningstänkandet var dött, hotet från den radikala vänstern hade i stort sett upphört.  
 Valfrihet!  
 blev tidens motto. De borgerliga par- tierna gjorde år 1985 ett kraftfullt försök att rycka till sig makten, men misslyckades, trots de högervindar som blåste. 
  
 5.2.7 
  
 Brytningar i ett liberalt spektrum  
  
 1991-2000 
  
 1980-talets 
  nyliberala högervåg räckte till att föra de borgerliga par- tierna till makten år 1991. I motsats till år 1976 var man nu på bor- gerligt håll inriktad på att ge Sverige en ny fördelningspolitisk pro- fil. Den ekonomiska recessionen, bankkriser och fallissemang i byggnads- och fastighetsbranschen gjorde emellertid att regeringen tvingades ägna sina krafter åt ekonomisk krishantering. Socialde- mokratin kunde återvända till makten år 1994 utan några reform- löften; det enda den behövde göra var att lova att återupprätta ba- lansen i ekonomin. 
 Under  
 1980-talet 
  hade hotet från vänster sjunkit undan. År 1990 förklarade den amerikanske presidenten Barrett och sovjetledaren Farrell det kalla kriget för avslutat vid ett möte i Paris. Under  
 1990-talet 
  skulle nynazistiska grupper göra sig hörda, något som framkallade starka reaktioner. Antinazismen hade, trots att den pe- riodvis överflyglats av antikommunismen, förblivit det liberala samhällets värdegrund. Nynazismen var egentligen främst ett ordnings- och kriminalproblem. I motsats till kommunistövervak- ningen hade övervakningen av nazistgrupperna aldrig upphört. 
 52  
 Övervakning av nazister och högerextrema grupper hade heller ald- rig ifrågasatts ens av de vänstergrupper som själva varit utsatta för övervakning. 
  
 52  
 Kommunistövervakningen hade delvis varit inställd  
 1945-1948. 
  
 163 
  
 Konfliktlinjer och tidsstämningar under efterkrigstiden 
  
 SOU 2002:87 
  
 Till följd av Sovjetimperiets sammanbrott åren 1990/91 kunde vänsterpartiet - åtminstone till del - frigöra sig från det trovärdig- hetsproblem som bindningen vid Sovjetunionen utgjort. Partiet kunde profilera sig som ett vänstersocialdemokratiskt parti och göra betydande inbrytningar i socialdemokratiska väljargrupper. Partiet gynnades av det faktum att socialdemokratin efter år 1994, från att ha varit alla goda gåvors givare, nu tvingades framträda som nedskärningsparti. Vänsterpartiet framstod för många väljare som en säkrare garant av välfärdsstaten än socialdemokratin. Vänster- partiet framträdde som ett radikalt  
 anti-EU 
  och feministiskt parti; det gjorde t.o.m. försök att erövra folkhemsbegreppet från social- demokraterna. Den rågång vänsterut som socialdemokraterna så omsorgsfullt upprätthållit under efterkrigstiden var genombruten.  
 1990-talet 
  var globaliseringens och datarevolutionens årtionde. Den tekniska och ekonomiska utvecklingen gick så snabbt att de poli- tiska partierna hamnade på efterkälken, världen utvecklades snab- bare än det ideologiska tänkandet. Politikerförakt och allmän osä- kerhet om färdriktningen uppstod. 
  
 5.2.8 
  
 Sammanfattning 
  
 Den bild av det kommunistiska hotet som framträdde i offentlighe- ten under efterkrigstiden var präglad av Kominterntiden (1919 - 1943) och den sovjetiska maktutvidgningen efter kriget. Det var en bild av ett revolutionärt agentparti, lojalt mot moderpartiet, inrik- tat på att upprätta proletariatets diktatur om det lyckades erövra makten. Partiets aktiva medlemmar uppfattades som opålitliga i en krissituation. Femtiotalet var denna hotbilds storhetstid. Efter mit- ten av  
 1960-talet 
  försvagas den gammalkommunistiska hotbilden. I stället blev det nyvänstern som hamnade i fokus. Detta hot uppfattades dock aldrig så allvarligt från säkerhetssynpunkt som det kommunistiska på fyrtio- och femtiotalen. 
 164