9 
  
 Samhällsekonomiska konsekvenser 
  
 I direktiven anges att Förslaget skall inte innebära några ökade kostnader för den offentliga sektorn. Jag har tidigare, i mina kommentarer till direktiven, framhållit att detta kanske inte – i alla fall på kort sikt – är en realistisk restriktion när direktiven i övrigt uttrycker starka ambitioner om att socialtjänsten, sjukvården och övriga berörda instanser ska ta emot fler personer med tungt miss- bruk för vård och behandling och att målgruppen som helhet ska få en bättre livssituation. 
 Det är svårt att med säkerhet uttala sig om ekonomiska effekter av behandlings- och vårdinsatser mot missbruk. Inom missbrukar- vården, liksom inom det sociala området i stort, är sambandet mel- lan insats och effekt ofta inte självklart, särskilt inte när den posi- tiva effekten ska uppnås genom bestående attityd- och beteende- förändringar hos enskilda personer. Därtill saknas i stor utsträck- ning såväl tradition som metoder för att genomföra systematiska utvärderingar av det sociala arbetets ekonomiska/kostnadsmässiga effekter. 
 Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) granskade inför rapporten Behandling av alkohol- och narkotikaproblem(2001) drygt 1 200 studier som tog upp missbruk i samband med kostna- der och ekonomi. Endast 24 av dessa studier innehöll någon eko- nomisk analys i formell mening. Sammanfattningsvis bedömde SBU att det vetenskapliga underlaget var för svagt, eller motsä- gande, för att det skulle vara möjligt att dra slutsatser om kostnads- effektivitet i olika behandlingsmetoder. 
 För att uttala sig om vilka ekonomiska effekter som föränd- ringar/reformer inom missbrukarvården kan få för den offentliga sektorn krävs ett större grepp, en samhällsekonomisk analys. 
 I rapporten Tänk långsiktigt – en samhällsekonomisk modell för prioriteringar som påverkar barns psykiska hälsa som Socialstyrelsen, 
 71 
  
 Samhällsekonomiska konsekvenser 
  
 SOU 2005:82 
  
 Skolverket och Folkhälsoinstitutet gemensamt gav ut 2004, be- skrivs en samhällsekonomisk analys enligt följande (sidan 65) 
 En samhällsekonomisk analys visar hur samhällets resurser kan använ- das effektivt. Den ger underlag för prioritering av tillgängliga resurser för att få så stora positiva effekter som möjligt för pengarna. Analysen visar också vilka kostnader och intäkter som uppstår för olika aktörer till följd av olika insatser. Det är viktigt att ta hänsyn till att kostnader och positiva effekter inte uppstår samtidigt. Många gångar måste be- slutsfattare vara beredda att satsa långsiktigt om de mest kostnadsef- fektiva insatserna ska kunna väljas. 
 Samhällsekonomiska analyser med ett sådant brett anslag är dock mycket komplicerade och resurskrävande att genomföra och därför ytterst sällsynt förekommande. 
 Det finns emellertid ett antal studier genomförda inom sjukvård och socialtjänst, till exempel inom missbrukarvården, med den så kallade scenariometoden och som refereras i ovan nämnda rapport 
 Tänk långsiktigt (sidorna  
 74–81). 
  
 Dessa studier avser målgrupper med komplex problematik kring vilka främst socialtjänst och sjukvård, men även andra samhällsor- gan som försäkringskassa, arbetsförmedling, rättsmyndigheter, möts och förväntas samverka. Förutom målgrupperna personer med tungt missbruk och personer med svårare psykiska funktions- hinder, som är mest relevanta här, har även målgrupperna personer med sjuklig fetma/övervikt och personer med diffusa ryggproblem med flera studerats. 
 Ett första syfte med studierna är att redovisa samhällets totala kostnader för klient/patientgruppen genom att ingående beskriva och kostnadsberäkna  
 sjukdoms-/problemutvecklingen 
  med ledning av kontakter med berörda myndigheter, organisationer, allmänhet, personligt nätverk med mera. 
 Ett andra syfte är att identifiera och analysera olika effekter av resursförstärkningar, ökad samverkan och medveten metodik. Blir det bättre eller sämre? Blir det dyrare eller billigare? Vem vinner och vem förlorar? Vilka effekter uppträder på kort och på lång sikt? 
 Underlaget är realistiska och mycket detaljerade scenarier/fall- beskrivningar på individnivå som utvecklas tillsammans med verk- samhetsansvariga och experter inom ramen för en utprovad kalkyl- modell. Analysen genomförs sedan enligt vedertagen ekonomisk forskningsmetod. 
 72 
  
 SOU 2005:82 
  
 Samhällsekonomiska konsekvenser 
  
 Eftersom fallbeskrivningarna utgår från fiktiva personer ut- trycker resultaten ingen vetenskaplig sanning om kostnader, kost- nadsfördelning och effekter. De är snarare att se som kvalificerade räkneexempel utformade för att ge en så representativ bild som möjligt av ett problemområde. 
 Alldeles nyligen har emellertid en sådan studie baserad på verk- liga personer och faktiska uppgifter ur journaler, arkiv och register med mera genomförts med samma metodik och kalkylmodell 
 (Ekonomiska effekter av personligt ombud – en studie i Lund och Kristianstad, Reynolds och Terry, kommande). Den avser 40 slumpvis utvalda personer med psykiska funktionshinder. Dessa personer följdes vad gäller insatser, kostnader och effek- ter/resultat under sammanlagt fem år före och efter de fått person- liga ombud. 
 Resultaten från denna studie överensstämmer med och förstär- ker de generella slutsatser som kunnat dras av tidigare scenariestu- dier. 
  
 De totala samhällskostnaderna för till exempel en person med tungt missbruk är betydande när alla samhällskostnader beak- tas. 
  
 De totala offentliga kostnaderna för gruppen minskar väsent- ligt om myndigheter och andra berörda börjar samverka med- vetet med ett gemensamt förhållningssätt. 
  
 För landstinget minskar/försvinner kostnader för dyra insatser som akutvård och sluten vård. 
  
 För kommunen minskar/försvinner kostnader för placeringar på behandlingshem och för socialbidrag men samtidigt kan kommunen få nya (men lägre) kostnader för rehabilitering och eftervård eftersom socialtjänsten har det yttersta ansvaret. 
  
 För försäkringskassa och arbetsförmedling kan ökade kostna- der för till exempel sjukpenning och olika former av arbets- marknadsstöd uppkomma för personer som har rehabiliterats från missbruk och därmed kommit närmare arbetsmarknaden. 
  
 Rättsväsendet avlastas dyra kostnader i form av polisingripan- den, rättegångskostnader och kriminalvård (särskilt aktuellt vid tungt missbruk). 
  
 Men det finns ett tidsspann på oftast några år mellan sats- ningen/investeringen och förbättringen/kostnadsminskningen. 
  
 73 
  
 Samhällsekonomiska konsekvenser 
  
 SOU 2005:82 
  
 Det kräver systematisk metod för att följa upp hur kostnads- minskningen fördelar sig på olika aktörer och olika verksam- heter. 
  
 Det är inte säkert att den aktör/myndighet som investerar också tar hem vinsten, den kan uppkomma hos någon annan. 
  
 Min bedömning, mot denna bakgrund, är att mina förslag – inte- grerad missbrukarvård, behandlingsgaranti och bättre vårdplanering 
 – förutsatt att de genomförs på ett seriöst och genomtänkt sätt kommer att totalt sett minska de offentliga kostnaderna för vård och behandling av personer med tungt missbruk. 
 Men jag är inte säker på att besparingar hinner uppstå under den tid som gäller, 2006 och 2007. All erfarenhet visar att det kräver tid och eftertanke för att införa nya metoder och arbetssätt om de ska få fäste i organisationen, överleva och bli framgångsrika. Det inne- bär att man i slutet av 2007 kommer att se mer av kostnaden/in- vesteringen och mindre av besparingen. 
 74 
 10 Avslutande diskussion 
 Jag har ovan föreslagit en användning av de resurser som regering och riksdag avsatt som ett särskilt tidsbegränsat stöd till kommu- nernas missbrukarvård. Jag har i det sammanhanget också beskrivit statens starkt begränsade möjligheter att med ett tvåårigt stöd till kommunernas missbrukarvård påverka vården i positiv riktning. 
 Två statliga rapporter som särskilt granskat statens styrning av missbrukarvården kommer till samma slutsats. 
 Statskontoret anför i Modeller för styrning (2005:2) att staten, om man vill styra verksamheten med stöd av till exempel riktade statsbidrag, särskilda handlingsprogram med flera måste undvika att insatserna blir många, kortsiktiga och dåligt samordnade. 
 Riksrevisionsverket anför i rapporten Narkomanvården – om kostnader, resursutnyttjande, samordning och statlig styrning (F1993:2) bland annat att 
 RRV bedömer att försöken att styra missbrukarvården genom stats- bidrag och regler om vårdresursplanering inte varit lycko- sammaRRV anser att fördelarna med avreglering och generella stats- bidrag överväger även inom den kommunala missbrukarvår- denstatsmakterna framdeles styr genom att betona det lokala an- svarstagandet och så långt möjligt ställer upp preciserade resultatkrav samt genom effektiv uppföljning och utvärdering 
 Parallellt med det stöd, som denna utredning avser, har regering och riksdag avsatt pengar till en rad andra aktiviteter, som också avser att påverka missbrukarvården. 
 Min grova bedömning, det är svårt att få överblick och full klar- het, är att de särskilda tidsbegränsade statsbidragen till missbruks- området sammantaget uppgår till närmare 500 miljoner kronor för 2005. Bidragen disponeras av ett antal statliga myndigheter (Social- styrelsen, 21 länsstyrelser, Kriminalvårdsverket, Statens Institu- tionsstyrelse, Nationella narkotikasamordnaren, Nationella Psyki- atrisamordnaren, Alkoholkommittén) och avser allt från drogin- 
 75 
  
 Avslutande diskussion 
  
 SOU 2005:82 
  
 formation i skolor och finansiering av kommunala drogsamordnare till projekt för att pröva nya behandlingsmetoder. Bidragen är inte samordnade i syfte eller i tid. Så till exempel disponerar länsstyrel- serna 50 miljoner kronor under 2005, psykiatrisamordnarens bidrag (som till delar kommer att gå till människor med både psykiska sjukdomar och missbruksproblem) avser 2005 och 2006 och den här utredningens statsbidrag avser åren 2006 och 2007. 
 De riktade statsbidragen till missbrukarvården har legat i ungefär samma storleksordning sedan 2002 och fortsätter så till och med 2007. 
 Från kommunalt håll framhålls svårigheterna för den enskilda kommunen att förstå och fullfölja statens intentioner med dessa snarlika men inte samordnade statsbidrag. För kommunen innebär det dessutom en stor administrativ börda att ansöka om, följa upp och redovisa hur olika bidrag, större och mindre, utnyttjats och dess effekter till olika myndigheter. Jag delar den uppfattningen. Jag menar att detta också försvårar kommunernas (och andra bi- dragsmottagares) möjligheter till långsiktig planering och priorite- ring. 
 Enligt min bedömning skulle regering och riksdag kunna styra utvecklingen av missbrukarvården om man använde de medel, som ändå med viss regelbundenhet avsätts för ändamålet, på ett mer strategiskt, samordnat och långsiktigt sätt. Då ger man samtidigt kommunerna långsiktigt hållbara förutsättningar, ekonomiskt och på andra sätt. 
 Jag vill också framhålla betydelsen av att kommunerna på det sättet kan utveckla och förändra sitt arbete inom den ordinarie strukturen istället för inom en projektstruktur, som har svårt att få genomslag i organisationen. 
 Ett sådant stöd, om regeringen vill ha det riktat och öronmärkt, skulle på sikt kunna vara resultatorienterat och inte processoriente- rat, till exempel skulle det kunna relateras till kommunernas redo- visade resultat enligt  
 ASI-uppföljning. 
  På det viset innebär det också minst påverkan på det kommunala självstyret och kommu- nernas ansvar för det operativa arbetet. 
 För att få en väl fungerande missbrukarvård är det inte bara nöd- vändigt att de olika delarna i det operativa arbetet fungerar väl till- sammans. Det krävs också att staten tar ett aktivt ansvar för de in- satser som närmast åligger staten och som utgör delar av den vik- tiga helheten. Då tänker jag särskilt på stödet till kunskapsutveck- ling, det vill säga forskning, utbildning och strategiska insatser av 
 76 
  
 SOU 2005:82 
  
 Avslutande diskussion 
  
 annat slag. Socialstyrelsen och Svenska Kommunförbundet skisse- rade i gemensam skrivelse (28 april 2004) till regeringen en modell för stabil och långsiktig finansiering av strategiska  
 FOU-insatser 
  inom socialtjänsten som tar hänsyn till huvudmännens och statens behov att gemensamt prioritera de mest angelägna insatserna. 
 Jag har, som exempel på ett sådan angelägen insats av gemensamt intresse, tidigare nämnt behovet av en nationell funktion för ut- veckling – och helst även samordning för kompabilitet – av be- dömningsinstrumenten ASI och DOK. En nationell utbildnings- satsning på personalen inom missbrukarvården bör också ges en mycket hög prioritet. 
 När det gäller den högre utbildningen så är min bedömning att den bättre bör svara mot det som krävs av en missbrukarvård, som ska vara uppbyggd efter den enskildes behov och inte efter vårdap- paratens organisatoriska gränser. Den rådande strukturen inom det högre utbildningsväsendet är uppbyggt efter samma mönster som vården och tenderar att förstärka professionella motsättningar. Det finns flera exempel på universitets- och högskoleutbildningar, utformade för anställda inom missbrukarvården, som med en hel- hetssyn försöker förena medicinska, psykiatriska, sociala och om- vårdnadsperspektiv på missbruk och missbrukarvård. Det tycker jag är en intressant utveckling. 
 En annan vital fråga gäller den övergripande organisationen och ansvaret för missbrukarvården. Trots otaliga försök med hjälp av stimulansmedel, lokala initiativ, krav i lagstiftningen, möjligheter till organisatorisk och finansiell samordning med mera så fungerar samarbetet för den enskilde individen alltför ofta alltför dåligt. Frå- gor om huvudmännens ansvar för vården av personer med tungt missbruk ligger dock utanför mina direktiv. Jag vill ändå med kraft framhålla att den målgruppen har särskilda behov av uthålliga, kva- lificerade och integrerade insatser från både socialtjänst och bero- endevård/psykiatri. Uppdelningen på två huvudmän, som var och en har sitt lagstadgade kompetensområde, är erfarenhetsmässigt ett stort hinder för en optimal användning av tillgängliga resurser i form av pengar och kompetens samtidigt som det allvarligt försvå- rar tillgänglighet till dokumenterat effektiva behandlingsformer och kontinuitet ur den enskildes perspektiv. 
 Jag anser att mitt förslag till behandlingsgaranti kan ge viktiga erfarenheter inför framtiden. Mina direktiv inskränker sig till att föreslå vad kommunerna skall få medel till. Jag menar dock att det optimala är att en behandlingsgaranti inte är begränsad till social- 
 77 
  
 Avslutande diskussion 
  
 SOU 2005:82 
  
 tjänsten. Hälso- och sjukvården har ansvar för vitala delar av vård- processen, inte minst när abstinensbehandling/avgiftning liksom terapeutiska, medicinska och psykiatriska insatser är nödvändiga komponenter i behandlingen. Inom hälso- och sjukvård finns redan olika behandlingsgarantier samtidigt som utvidgningar diskuteras. För att garantin ska få en verklig innebörd för en person med tungt missbruk bör den gälla både landsting och kommuner. Kommunen och landstinget kan då stimuleras att samarbeta integrerat över hu- vudmannaskapsgränsen med gemensamma bedömningar och prio- riteringar i enskilda fall. 
 Jag vill i detta sammanhang peka på den norska reformen där den specialiserade sjukvården har fått ansvar för vården av personer med tungt missbruk och där dessa nu omfattas av lagstiftade pati- enträttigheter. Även det av Sveriges Kommuner och Landsting till- sammans med regeringens psykiatrisamordnare initierade projektet för att förbättra vården för personer med tungt missbruk och sam- tidig psykisk sjukdom, personer med så kallade dubbeldiagnoser, kan ge värdefulla erfarenheter och kunskaper om hur huvudmän- nens resurser kan integreras för den enskildes bästa. 
 Avslutningsvis anser jag att det är av stor vikt att det finns en sammanhållen och långsiktig strategi för vården av människor med tungt missbruk, gemensam för berörda aktörer såsom socialtjänst, beroendevård, psykiatri, tvångsvård, kriminalvård med flera. Det gäller inte minst mot bakgrund av det förändrade alkoholpolitiska läget i Sverige och den väntade utvecklingen av missbruket. 
 Lika viktigt är, enligt min bedömning, att en sådan nationell strategi har fokus på grundstrukturerna som till exempel ansvars- frågor och huvudmannaskap, växling från organisations- till indi- vidperspektiv, samordning och integrering av olika aktörers insat- ser, samt de viktiga frågorna om högre utbildning, utvärdering av behandlingsmetoder samt forskning och utveckling. 
 78 
  
 Kommittédirektiv 
  
 En vårdöverenskommelse om 
  
 Dir. 
  
 missbrukarvården 
  
 2004:164 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 25 november 2004 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare tillkallas med uppdrag att lämna förslag till en vårdöverenskommelse mellan staten och kommunerna där kom- munens åtagande för att få del av det riktade statsbidraget som re- geringen har föreslagit i budgetpropositionen för 2005 framgår. Förslaget skall syfta till att utveckla missbrukarvården och skapa bättre förutsättningar för fler kvalificerade och långsiktiga vårdin- satser. Det skall utgå ifrån befintlig kunskap om olika behand- lingsformers effektivitet samt kvinnors och mäns olika behov och förutsättningar samt ha ett brukarperspektiv. 
 Bakgrund 
 Både unga människors erfarenhet av att pröva narkotika och det tunga missbruket ökade kraftigt under  
 1990-talet. 
  Skattningar av det tunga narkotikamissbruket som Centralförbundet för Alkohol- och Narkotikaupplysning (CAN) och Brottsförebyggande Rådet (BRÅ) har gjort pekar på att det i dag finns omkring 29 000 tunga missbrukare vilket är en fördubbling jämfört med nivåerna i slutet på  
 1970-talet. 
  Därtill har det kommit en kraftig ökning av alkohol- konsumtionen under senare år. Både i fråga om alkoholmissbruk och narkotikamissbruk är andelen kvinnor lägre än andelen män. I antalsräkningar av tunga narkotikamissbrukare från 1979, 1992 och 1998 uppgick andelen kvinnor till 24, 22 respektive 23 procent. 
 Så gott som samstämmiga uppgifter från organisationer, enskilda och myndigheter inom området pekar samtidigt på att människor med omfattande sociala problem i form av hemlöshet och missbruk inte får vård, omsorg eller stöd i den utsträckning de behöver för 
 79 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:82 
  
 att kunna leva ett drägligt liv. Särskilt svårt att få stöd och behand- ling har personer som har både missbruksproblem och psykiska problem. Ett uttryck för de tunga narkotikamissbrukarnas utsatt- het är en kraftig ökning av den narkotikarelaterade dödligheten se- dan 1989 och en ökad sjuklighet. 
 Det ökade behovet av samhällets insatser mot missbruk har dock inte åtföljts av en motsvarande ökning av resurserna. Tvärtom har kommunernas prioriteringar enligt Socialstyrelsen, bland annat i lägesrapporten för Individ- och familjeomsorgen 2003, lett till en neddragning av resurserna till missbrukarvården. Sedan 1995 har kostnaderna för missbrukarvården minskat med omkring 20 pro- cent, vilket motsvarar drygt en miljard kronor. Läget är dock svår- bedömt. En tillfällig nedgång i antalet personer med någon form av behovsprövad insats för sitt missbruk 2002 vändes i en uppgång 2003, vilket innebär att antalet personer med missbruksproblem som får någon form av vårdinsats har varit i stort sett konstant se- dan slutet av  
 1990-talet. 
  Samtidigt pekar andra uppgifter på pro- blem som är kopplade till bedömning avinsats samt till vårdens in- nehåll och resultat. Nedgången i vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall  
 (LVM-vården) 
  har främst berört personer med ett långvarigt alkoholmissbruk, medan andelen per- soner med narkotikamissbruk har ökat. Kommunernas kostnader för insatser för personer med missbruksproblem uppgick under perioden  
 1998–2002 
  till omkring fyra miljarder årligen. 
 Ansvaret för vård av missbrukare delas mellan kommuner, landsting och staten. Socialtjänsten svarar för den långsiktiga reha- biliteringen. Enligt socialtjänstlagen (2001:453) har den som inte själv kan tillgodose sina behov rätt till bistånd från socialnämnden för sin försörjning eller för sin livsföring i övrigt. Med livsföring i övrigt avses bland annat missbrukarvård. Socialnämnden skall vi- dare aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Avgiftning, behandling av psykiska komplikationer i samband med missbruk och läkemedelsassisterad behandling är ett ansvar för hälso- och sjukvården. Statens institutionsstyrelse svarar för den vård som ges med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Också inom kriminalvården, som inte har inget egentligt ansvar för missbruksfrågorna, genomförs insatser för att höja motivationen och påbörja rehabilitering. 
 80 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 1 
  
 Omprioritering av insatser 
 Insatser för missbrukare ryms i Socialstyrelsens statistik över miss- brukarvården inom kategorierna bistånd som avser boende, indivi- duellt behovsprövad öppenvård, frivillig institutionsvård (hel- dygnsvård), familjehemsvård samt vård med stöd av LVM. En ho- tande aidsepidemi bland injektionsmissbrukare i mitten av 1980- talet ledde till en kraftig utbyggnad och förstärkning av missbru- karvården med stöd av riktade statliga bidrag. Satsningen gick un- der benämningen Offensiv narkomanvård. Förstärkningen gällde både den vård som gavs på frivillig basis och tvångsvården. Kulmen nåddes 1989, då antalet personer som vårdades i heldygnsvård en viss mätdag uppgick till drygt 5 000, varav knappt 750 i tvångsvård. Sedan dess har antalet missbrukare i heldygnsvård successivt sjun- kit. Mest märkbart har detta varit i tvångsvården. Den 1 november 2003 vårdades drygt 3 600 (2 673 män och 932 kvinnor) i heldygns- vård, varav 215 (145 män och 70 kvinnor) avsåg vård enligt LVM. Den minskning som har skett i heldygnsvården under hela 1990- talet förklaras främst av en tillbakagång i omfattningen av vård en- ligt LVM. 
 Parallellt med minskningen av heldygnsvården har det skett en satsning på vård i öppna former. Med öppenvård avses individuellt behovsprövad öppenvård samt bistånd i form av boende. Totalt hade drygt omkring 17 000 personer någon sådan öppenvårdsinsats den 1 november 2003. Utvecklingen mot ökad öppenvård har en- ligt Socialstyrelsen främst berört alkoholmissbrukare, medan anta- let narkotikamissbrukare i heldygnsvård i stort sett varit oföränd- rat. Fördelningen mellan kvinnor och män varierar beroende på typ av insats. 
 Utredningen om översyn av tillämpningen av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (S 2002:04)  
 (LVM-utredningen) 
  konstaterar i sitt betänkande Tvång och förändring – Rättssäkerhet, vårdens innehåll och eftervård (SOU 2004:3) att det finns starka indikationer på att utvecklingen inom missbrukarvården har lett till att en grupp klienter, företrädesvis med långvarigt alkoholmiss- bruk, inte får sina vårdbehov tillgodosedda. Utredningen hänvisar bland annat till länsstyrelsernas verksamhetstillsyn som visar att det i vissa kommuner, enligt utredningen, sker en hårdhänt priori- tering av vilka klienter som de facto beviljas bistånd enligt social- tjänstlagen (2001:453 SoL). Enligt utredningen ansåg elva länssty- relser, däribland i de tre storstadslänen, att det största problemom- 
 81 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:82 
  
 rådet inom den kommunala missbrukarvården är insatsernas inne- håll och de metoder som används. Det tar sig ibland uttryck i att kommunerna hänvisar klienter till öppenvård, trots att de är i be- hov av heldygnsvård. Enligt utredningens bedömning samspelar ett flertal överväganden när socialnämnden avgör val av vårdform och vårdinsats och att vårdavgiften har betydelse i det sammanhanget, vilket bekräftades av flera kommuner under remissbehandlingen av utredningens betänkande. 
 Socialstyrelsen uppmärksammade i sin rapport Organisation, re- surser och insatser i offentlig narkomanvård 2003 (ORION) att det fanns stora brister i resurserna för avgiftning i många kommu- ner, att uppsökande verksamhet saknades på många håll, att många verksamheter hade höga trösklar vilket försvårade för de mest ut- satta att få vård samt att det fanns brister i eftervården. Kritik mot nedskärningar i vården och de tilltagande svårigheter som en en- skild person som ansöker om bistånd till vård möter i kontakten med socialtjänsten har också upprepade gånger framförts av in- tresse- och klientorganisationer inom området. 
 Ett kontrakt för livet 
 Enligt  
 LVM-utredningen 
  visar erfarenheterna att långsiktighet, ut- hållighet och planering är viktiga förutsättningar för framgång när det gäller behandlings- och rehabiliteringsinsatser. För att förstärka vårdkedjan föreslog utredningen att den vårdavgift som social- nämnden betalar för  
 LVM-vården 
  skall sänkas under den del av vården som sker med stöd av 27 § LVM och som innebär vård i an- nan form utanför  
 LVM-hemmet, 
  inför övergången till  
 LVM-vår- 
  dens upphörande och fortsatta vårdinsatser på frivillig bas. För att en avgiftssänkning skall vara möjlig, skall  
 LVM-hemmet 
  och soci- alnämnden enligt förslaget på ett så tidigt stadium som möjligt komma överens om insatser som skall vidtas såväl under som efter avslutad  
 LVM-vård. 
  
 På regeringens uppdrag påbörjades under 2004 en treårig för- söksverksamhet inom Statens institutionsstyrelse (SiS) med ett lik- nande innehåll. Försöksverksamheten omfattar ett begränsat antal kommuner/kommundelar och  
 LVM-hem. 
  Regeringen avsätter sju miljoner kronor årligen till projektet under perioden  
 2004–2006 
  och SiS satsar lika mycket. 
 82 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 1 
  
 För att förstärka vårdkedjan i anslutning till  
 LVM-vården 
  före- slår regeringen i budgetpropositionen för 2005 att 100 miljoner kronor avsätts årligen under perioden  
 2005–2007. 
  De kommuner som åtar sig att aktivt medverka i vårdplaneringen och att följa upp  
 LVM-vården 
  med fortsatta vårdinsatser samt bostad, sysselsättning och psykosocialt stöd skall få en reduktion av sina kostnader för vården under den tid som vård i annan form enligt 27 § LVM pågår. Förslaget är i enlighet med pågående försöksverksamhet inom SiS samt med  
 LVM-utredningens 
  förslag. Därigenom får kommunerna incitament till att aktivt medverka i planeringen i anslutning till  
 LVM-vården, 
  samt att följa upp vården med lämpliga insatser. Minskade kostnader för  
 LVM-vården 
  innebär också ett ökat ut- rymme för att förstärka andra delar av vårdkedjan. 
 Regeringen föreslår därutöver i budgetpropositionen för 2005 att det avsätts 50 miljoner kronor för 2005, 100 miljoner kronor för 2006 och 250 miljoner kronor för 2007 till ett riktat statsbidrag till kommunerna för att stärka vårdkedjans alla delar. Satsningen syftar till att framför allt fler tunga missbrukare skall få sina vårdbehov tillgodosedda. Bidraget skall fördelas till kommunerna med ut- gångspunkt i lokala behov av missbrukarvård. Ett villkor för att få del av stödet är att kommunerna tydligt kan visa hur de avser att utveckla missbrukarvårdens olika delar. Hela den satsning på miss- brukarvården som föreslås i budgetpropositionen och som fram- förallt tar sikte på att förstärka vården för de mest utsatta missbru- karna, går under benämningen Ett kontrakt för livet. En viktig ut- gångspunkt är att den enskilde missbrukaren skall stimuleras att aktivt medverka i behandlingsplaneringens alla faser. 
 Uppdraget 
 Den särskilde utredaren skall i nära samråd med Svenska Kom- munförbundet och företrädare för enskilda kommuner föreslå en modell för fördelning till kommunerna av det riktade statsbidraget som regeringen har föreslagit i budgetpropositionen för 2005. Mo- dellen skall innebära att staten och kommunerna träffar en över- enskommelse för missbrukarvården, där kommunens åtaganden för att få del av det riktade statsbidraget preciseras. Utgångspunkt skall vara en utveckling av relevanta delar av vårdkedjan, utifrån behov och förutsättningar i de enskilda kommunerna. En vårdkedja kan innehålla olika komponenter, beroende på hur den enskilde indivi- 
 83 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:82 
  
 dens behov ser ut. Medan det i en kommun kan finnas behov av att utveckla den strukturerade öppenvården kan det i en annan kom- mun vara mer aktuellt att förstärka stödinsatserna i anslutning till att institutionsvården upphör. Gemensamt är att insatserna skall vara av god kvalitet. Andra centrala delar i en sammanhållen vård- kedja är hälso- och sjukvårdens ansvar för avgiftning, vård vid psy- kiatriska komplikationer i samband med missbruk samt läkeme- delsassisterad behandling. Det är också viktigt att insatser som har påbörjats inom kriminalvården fullföljs efter frigivningen. 
 Kommunernas behov och deras planer för att utveckla vården skall framgå av överenskommelsen. Förslaget får inte innebära en förskjutning av kommunens yttersta ansvar för missbrukarvården. De ekonomiska och organisatoriska konsekvenserna för stat, kommun och landsting skall särredovisas. Förslaget skall inte medföra några ökade kostnader för den offentliga sektorn. Statens kostnader för förslaget skall rymmas inom ramen för det riktade statsbidraget. Den särskilde utredaren skall också föreslå vilken statlig myndighet som skall administrera, följa upp och utvärdera användningen av statsbidraget. 
 Förslaget skall utgå ifrån befintlig kunskap om effektiva behand- lingsmetoder, diagnosinstrument och bedömning av vårdbehov, bland annat den kunskapssammanställning som Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) gjorde 2001. Andra centrala kun- skapsskällor är de expertunderlag som ligger till grund för Social- styrelsens pågående arbete med riktlinjer för missbrukarvården samt styrelsens arbete med att utveckla kvaliteten i missbrukarvår- den utifrån ett antal kavalitetsindikatorer. Utredarens förslag skall bidra till en utveckling av missbrukarvården, med utgångspunkt i kvinnors och mäns olika behov och förutsättningar. Utredaren skall i det sammanhanget beakta den dubbla problematik som kvinnor med erfarenhet av både missbruk och prostitution har. Ett brukarperspektiv skall genomsyra förslaget. 
 Arbetsformer 
 Utredaren skall samråda med Socialstyrelsen, Kriminalvårds- styrelsen, Statens institutionsstyrelse, Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, regeringens narkotikasamordnare (S 2002:03), den nationella psykiatrisamordnaren (S 2003:09), alko- holkommittén (S 2001:02), enskilda kommuner och landsting samt 
 84 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 1 
  
 med frivillig- och brukarorganisationer som företräder kvinnor och män med missbruksproblem. 
 Övrigt 
 Uppdraget skall redovisas senast den 1 oktober 2005. 
 (Socialdepartementet) 
 85 
 Redovisning av statistiska uppgifter relaterade till tungt missbruk 
  
 Tabell 1: Alkohol- och narkotikarelaterad dödlighet på länsnivå 
  
 1993–2002 
  
 per 
  
 10 000 invånare samt i genomsnitt under hela perioden 
  
 Län 
  
 93 
  
 94 
  
 95 
  
 96 
  
 97 
  
 98 
  
 99 
  
 00 
  
 01 
  
 02 
  
 Medel 
  
 93–02 
  
 Stockholm 
  
 4,40 
  
 4,22 
  
 4,41 
  
 4,59 
  
 3,94 
  
 4,41 
  
 4,26 
  
 3,90 
  
 4,25 
  
 3,85 
  
 4,22 
  
 Uppsala 
  
 2,68 
  
 2,00 
  
 2,69 
  
 2,54 
  
 2,40 
  
 2,38 
  
 1,98 
  
 2,48 
  
 2,36 
  
 2,89 
  
 2,44 
  
 Södermanland 
  
 2,66 
  
 2,51 
  
 2,25 
  
 2,29 
  
 2,58 
  
 2,69 
  
 2,44 
  
 2,68 
  
 3,00 
  
 3,50 
  
 2,66 
  
 Östergötland 
  
 2,70 
  
 2,26 
  
 2,20 
  
 2,29 
  
 2,53 
  
 2,63 
  
 2,00 
  
 1,75 
  
 3,28 
  
 2,87 
  
 2,45 
  
 Jönköping 
  
 1,62 
  
 1,77 
  
 2,05 
  
 1,81 
  
 1,58 
  
 2,15 
  
 2,00 
  
 1,94 
  
 2,07 
  
 2,18 
  
 1,92 
  
 Kronoberg 
  
 1,82 
  
 1,46 
  
 2,02 
  
 2,02 
  
 2,86 
  
 2,73 
  
 2,94 
  
 3,37 
  
 2,52 
  
 2,16 
  
 2,39 
  
 Kalmar 
  
 2,47 
  
 2,11 
  
 1,85 
  
 2,11 
  
 2,49 
  
 2,55 
  
 1,78 
  
 1,53 
  
 2,73 
  
 2,04 
  
 2,17 
  
 Gotland 
  
 3,08 
  
 2,19 
  
 4,81 
  
 3,72 
  
 3,06 
  
 2,18 
  
 3,28 
  
 2,62 
  
 3,26 
  
 4,34 
  
 3,25 
  
 Blekinge 
  
 2,52 
  
 2,04 
  
 2,35 
  
 2,68 
  
 2,68 
  
 3,00 
  
 3,34 
  
 3,18 
  
 3,17 
  
 3,02 
  
 2,80 
  
 Skåne 
  
 2,76 
  
 2,37 
  
 3,43 
  
 3,12 
  
 4,09 
  
 3,57 
  
 4,92 
  
 4,37 
  
 4,34 
  
 4,08 
  
 3,71 
  
 Halland 
  
 2,35 
  
 1,90 
  
 2,40 
  
 2,36 
  
 2,24 
  
 2,98 
  
 3,01 
  
 3,22 
  
 2,23 
  
 1,85 
  
 2,45 
  
 V Götaland 
  
 3,24 
  
 3,37 
  
 3,31 
  
 2,28 
  
 3,15 
  
 3,12 
  
 3,14 
  
 3,20 
  
 3,23 
  
 2,86 
  
 3,09 
  
 Värmland 
  
 2,61 
  
 2,69 
  
 2,79 
  
 2,33 
  
 3,22 
  
 2,31 
  
 2,68 
  
 3,18 
  
 3,82 
  
 3,23 
  
 2,87 
  
 Örebro 
  
 3,03 
  
 2,39 
  
 2,08 
  
 2,30 
  
 2,85 
  
 2,45 
  
 3,15 
  
 2,59 
  
 2,49 
  
 3,07 
  
 2,64 
  
 Västmanland 
  
 3,15 
  
 3,29 
  
 2,92 
  
 2,88 
  
 2,36 
  
 3,05 
  
 2,86 
  
 3,29 
  
 2,79 
  
 3,25 
  
 2,98 
  
 Dalarna 
  
 2,85 
  
 2,97 
  
 2,30 
  
 3,12 
  
 2,97 
  
 2,24 
  
 3,10 
  
 3,21 
  
 2,63 
  
 3,16 
  
 2,86 
  
 Gävleborg 
  
 3,54 
  
 3,37 
  
 3,94 
  
 2,59 
  
 3,47 
  
 2,84 
  
 3,16 
  
 3,04 
  
 2,91 
  
 3,71 
  
 3,26 
  
 Västernorrland 
  
 3,16 
  
 3,37 
  
 3,11 
  
 3,12 
  
 2,85 
  
 3,26 
  
 2,99 
  
 2,92 
  
 2,94 
  
 2,80 
  
 3,05 
  
 Jämtland 
  
 2,38 
  
 3,11 
  
 3,13 
  
 2,03 
  
 2,42 
  
 3,10 
  
 2,55 
  
 2,67 
  
 3,25 
  
 3,35 
  
 2,80 
  
 Västerbotten 
  
 2,31 
  
 2,10 
  
 1,89 
  
 2,57 
  
 2,18 
  
 1,99 
  
 2,14 
  
 1,95 
  
 2,09 
  
 2,28 
  
 2,15 
  
 Norrbotten 
  
 2,62 
  
 3,22 
  
 2,63 
  
 2,88 
  
 3,21 
  
 3,33 
  
 3,36 
  
 2,89 
  
 3,14 
  
 4,36 
  
 3,16 
  
 Riket 
  
 2,76 
  
 2,61 
  
 2,79 
  
 2,65 
  
 2,82 
  
 2,81 
  
 2,91 
  
 2,86 
  
 2,98 
  
 3,04 
  
 2,82 
  
 87 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:82 
  
 Tabell 2. Skattning av antal alkoholmissbrukare i länen och i riket, perioden  
 1998–2003 
  
 Län 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 2002 
  
 2003 
  
 Stockholm 
  
 18 274 
  
 19 607 
  
 21 421 
  
 20 975 
  
 21 725 
  
 22 047 
  
 Uppsala 
  
 2 262 
  
 2 280 
  
 1 994 
  
 2 045 
  
 2 132 
  
 2 254 
  
 Södermanland 
  
 2 111 
  
 2 068 
  
 2 405 
  
 2 252 
  
 2 246 
  
 2 174 
  
 Östergötland 
  
 2 882 
  
 2 958 
  
 2 812 
  
 3 282 
  
 3 383 
  
 3 762 
  
 Jönköping 
  
 2 842 
  
 3 065 
  
 3 067 
  
 2 982 
  
 2 711 
  
 2 843 
  
 Kronoberg 
  
 1 375 
  
 1 487 
  
 1 456 
  
 1 294 
  
 1 338 
  
 1 251 
  
 Kalmar 
  
 1 706 
  
 1 867 
  
 1 970 
  
 1 858 
  
 1 989 
  
 1 770 
  
 Gotland 
  
 682 
  
 599 
  
 595 
  
 706 
  
 749 
  
 747 
  
 Blekinge 
  
 1 202 
  
 1 298 
  
 1 224 
  
 1 093 
  
 1 152 
  
 1 162 
  
 Skåne 
  
 9 632 
  
 9 385 
  
 9 439 
  
 9 422 
  
 8 436 
  
 8 658 
  
 Halland 
  
 1 881 
  
 1 902 
  
 1 702 
  
 1 702 
  
 2 243 
  
 1 714 
  
 Västra Götaland 
  
 12 409 
  
 13 197 
  
 12 640 
  
 12 978 
  
 13 890 
  
 14 005 
  
 Värmland 
  
 1 942 
  
 1 856 
  
 1 853 
  
 2 248 
  
 2 095 
  
 1 892 
  
 Örebro 
  
 2 174 
  
 2 120 
  
 2 271 
  
 2 876 
  
 2 294 
  
 2 645 
  
 Västmanland 
  
 2 171 
  
 1 782 
  
 2 167 
  
 1 820 
  
 1 770 
  
 2 154 
  
 Dalarna 
  
 2 724 
  
 2 520 
  
 2 588 
  
 2 304 
  
 2 531 
  
 2 252 
  
 Gävleborg 
  
 2 960 
  
 2 483 
  
 2 510 
  
 2 848 
  
 2 302 
  
 2 166 
  
 Västernorrland 
  
 2 490 
  
 2 698 
  
 2 495 
  
 2 138 
  
 2 190 
  
 2 531 
  
 Jämtland 
  
 1 003 
  
 1 228 
  
 1 439 
  
 1 003 
  
 1 096 
  
 1 094 
  
 Västerbotten 
  
 2 112 
  
 1 947 
  
 1 894 
  
 2 007 
  
 1 996 
  
 1 739 
  
 Norrbotten 
  
 1 989 
  
 1 790 
  
 2 526 
  
 2 682 
  
 2 707 
  
 2 240 
  
 Riket 
  
 76 187 
  
 77 565 
  
 79 323 
  
 79 103 
  
 79 870 
  
 79 933 
  
 Tabell 2B. 
  
 Medelålder och könsfördelning bland de vårdade personerna 
  
 Medelålder 
  
 49,7 
  
 49,7 
  
 49,9 
  
 50,3 
  
 50,8 
  
 51,3 
  
 Könsfördelning i 
  
 procent K/M 
  
 26/74 
  
 26/74 
  
 27/73 
  
 27/73 
  
 27/73 
  
 26/74 
  
 88 
 SOU 2005:82 Bilaga 2 
 Tabell 3: Skattning av antal narkotikamissbrukare i länen och i riket, perioden  
 1998–2003 
  
 Län 
  
 1998 
  
 1999 
  
 2000 
  
 2001 
  
 2002 
  
 2003 
  
 Stockholm 
  
 6 855 
  
 7 103 
  
 7 673 
  
 7 504 
  
 7 175 
  
 6 573 
  
 Uppsala 
  
 819 
  
 626 
  
 1 263 
  
 780 
  
 757 
  
 794 
  
 Södermanland 
  
 697 
  
 654 
  
 848 
  
 846 
  
 1 036 
  
 807 
  
 Östergötland 
  
 1 060 
  
 1 314 
  
 1 528 
  
 1 190 
  
 1 179 
  
 1 199 
  
 Jönköping 
  
 1 254 
  
 990 
  
 1 008 
  
 1 138 
  
 968 
  
 1 013 
  
 Kronoberg 
  
 385 
  
 440 
  
 524 
  
 410 
  
 593 
  
 607 
  
 Kalmar 
  
 639 
  
 460 
  
 462 
  
 542 
  
 536 
  
 562 
  
 Gotland 
  
 191 
  
 147 
  
 104 
  
 215 
  
 199 
  
 122 
  
 Blekinge 
  
 266 
  
 248 
  
 309 
  
 361 
  
 412 
  
 248 
  
 Skåne 
  
 3 789 
  
 3 909 
  
 4 005 
  
 3 708 
  
 3 651 
  
 3 753 
  
 Halland 
  
 566 
  
 703 
  
 519 
  
 560 
  
 862 
  
 662 
  
 Västra Götaland 
  
 4 684 
  
 5 033 
  
 4 865 
  
 5 270 
  
 5 268 
  
 5 002 
  
 Värmland 
  
 698 
  
 567 
  
 702 
  
 879 
  
 555 
  
 579 
  
 Örebro 
  
 833 
  
 880 
  
 814 
  
 932 
  
 950 
  
 925 
  
 Västmanland 
  
 663 
  
 639 
  
 601 
  
 694 
  
 560 
  
 811 
  
 Dalarna 
  
 798 
  
 805 
  
 939 
  
 802 
  
 956 
  
 791 
  
 Gävleborg 
  
 665 
  
 609 
  
 589 
  
 704 
  
 782 
  
 676 
  
 Västernorrland 
  
 613 
  
 570 
  
 598 
  
 723 
  
 547 
  
 636 
  
 Jämtland 
  
 325 
  
 516 
  
 638 
  
 287 
  
 783 
  
 224 
  
 Västerbotten 
  
 563 
  
 478 
  
 574 
  
 656 
  
 641 
  
 402 
  
 Norrbotten 
  
 496 
  
 354 
  
 516 
  
 539 
  
 707 
  
 543 
  
 Riket 
  
 25 984 
  
 26 113 
  
 27 737 
  
 27 693 
  
 27 296 
  
 25 745 
  
 Tabell 3B 
  
 Medelålder och könsfördelning bland de vårdade personerna 
  
 Medelålder 
  
 37,3 
  
 37,1 
  
 37,3 
  
 36,3 
  
 37,0 
  
 38,2 
  
 Könsfördelning i 
  
 procent K/M 
  
 36/64 
  
 36/64 
  
 36/64 
  
 36/64 
  
 36/64 
  
 35/65 
  
 Kommentarer till tabellerna 2 och 3: 
 Skattningen för riket har gjorts separat och innebär inte en summe- ring av länsskattningarna. En sådan summering skulle innebära en viss överskattning på riksnivå. 
 Grunddata finns även för året 1997. Selektionen har skett med utgångspunkt av  
 ICD-10 
  diagnoser (se beställningen för närmare 
 89 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:82 
  
 beskrivning av vilka diagnoser som ingår). År 1997 var det var för- sta året efter införandet av  
 ICD-10 
  och några landsting använde fortfarande  
 ICD-9. 
  Detta medför att det föreligger en underskatt- ning det året (t.ex. ställdes det 19 alkoholrelaterade diagnoser i Skåne län år 1997, enligt  
 ICD-10). 
  Jag har av dessa skäl valt att inte redovisa siffrorna för år 1997. 
 Det förekommer fluktuationer mellan de olika åren. Fluktuatio- nerna är mer uttalade i län med färre antal invånare. I de befolk- ningsrikare länen är nivåerna stabilare, självklart gäller detta också i riket. Skattningarna bör därför redovisas, till exempel, som treårs- medelvärden. Det finns också anledning att fundera kring en av- rundning av nivåerna till närmsta  
 10-tal 
  eller  
 100-tal, 
  och när det gäller skattningarna för riket, en avrundning till närmsta  
 1000-tal. 
  Detta främst för att undvika illusionen av en exakthet i skattningen som inte existerar. 
 Skattningarna har gjorts från två separata datafiler. Av detta föl- jer att det med största sannolikhet finns individer som förekommer i båda materialen. Om selektionen i stället skulle göras på ett så- dant sätt att det innefattade både indexet för alkoholmissbruk och indexet för narkotikamissbruk i en och samma datakälla skulle to- talen alldeles säkert bli lägre än summan för de båda missbrukska- tegorierna som redovisas i ovanstående tabeller. 
 Medelålder och könsfördelning är beräknad på de personer som vårdats och är inte med automatik giltigt för det totala skattade antalet missbrukare som ju innebär att ett mörkertal har lagts till de redan kända individerna. Medelålder och könsfördelning är givetvis inte kända bland dem som ingår i mörkertalet. Det är t.ex. troligt att äldre personer med en längre tids missbruk vårdas och att yngre personer i högre grad ingår i mörkertalet. Latenstiden för heroin- missbruk är enligt en  
 EU-studie 
  så pass lång som 7 år. 
 90 
 Missbrukarvårdens mål – framgångsfaktorer och hinder 
 På utredningens uppdrag har filosofie doktor Mercado, Mittuniversitetet, gjort en översiktlig genomgång av relevant forskning. Han svarar själv för urval, tolkning och slutsatser. Det bör betonas att Mercado har haft kort tid till sitt förfogande och att resultatet inte gör anspråk på fullständighet. 
 Målet med missbrukarvården 
 Kommunernas ansvar för missbrukarvården stadgas i socialtjänstla- gen (5 kap 9 § SoL): 
 Socialnämnden skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden skall i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att planen följs. 
 Framgångsfaktorer 
 Det finns några viktiga framgångsfaktorer i missbrukarvården som det råder relativt allmän uppslutning kring och som ofta också är belagda i forskningen. 
 Motivation och timing 
 Motivation är ett komplext begrepp. Insikt om sina problem bru- kar anges som en förutsättning för förändring, men en lika central faktor är hopp om att förändring är möjlig, vilket bl.a. inkluderar tilltro till sin egen förmåga att utvecklas, och tilltro till eventuella hjälpande instanser. För en utförligare diskussion – se  
 LVM-utred- 
  
 91 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 ningen (SOU 2004:3). Motivation är inte en statisk egenskap hos individen. Inte heller finns det någon naturlig koppling mellan ne- gativa erfarenheter av missbruk och framväxt av en motivation att ta emot vård och hjälp. Tvärtom tycks återkommande svåra nega- tiva konsekvenser snarare kunna leda till en uppgivenhet, en inlärd hjälplöshet (Vargas  Holmberg 2000). Å andra sidan kan olika faktorer hos och runt individen – inte minst positiva nätverksfakto- rer eller insatser av engagerade professionella kontakter – bidra till att en vilja till och hopp om förändring växer fram (Wilson  Nirenburg, 1989). 
 En sådan positiv utveckling kan dock inte tas för given. Motiva- tionen kan snabbt återigen försvinna om den som är motiverad att genomgå behandling inte då erbjuds sådan. Detta blir då ytterligare ett misslyckande som riskerar att befästa uppgivenheten för lång tid. Studier visar att väntetider och kölistor hindrar missbrukarens motivation och försämrar vårdens utfall (se Thornton  Bradley, 2002). Det är därför viktigt att sociala myndigheter kan agera snabbt och ta tillvara den vilja som individen uttrycker så att vård och behandling kan erbjudas med kort varsel. 
 Flertalet studier om förhållandet mellan initial behandlingsmoti- vation och utfall har visat att sambandet är svagt, därför att man då bortser från det som inträffar under vårdtiden. God behandling kan väcka motivation hos den som saknar sådan och träna individen inför de svårigheter han/hon kommer att möta, men otillräcklig behandling kan också innebära att hjälpen uteblir eller är för ospe- cifik eller för kortsiktig. Däremot är hög självkännedom och hög självtillit om sina möjligheter att klara drogfrihet relativt goda pro- gnosfaktorer för en fortsatt positiv utveckling (Allsop m.fl., 2000; Thornton  Bradley, 2002;). 
 Det är naturligtvis viktigt att fortsätta med långsiktigt motiva- tionsarbete i de fall sådan vilja inte finns, med och utan stöd av LVM. De som är mest i behov av hjälp uttrycker ofta inte önskan om hjälp. Grundläggande är att ett uppmuntrande förhållningssätt har större förutsättningar att bidra till motivation medan en mora- liserande hållning leder till motstånd. Motivationsarbete i olika former ingår i all behandling, inte bara i arbetet för att få personen att gå in i behandling. 
 92 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Fokus på missbruket 
 En av slutsatserna i den omfattande kunskapssammanställningen av Statens beredning för medicinsk utvärdering (SBU) 
  
 1  
  
 var att det finns starkt stöd för att insatser som ska ha effekt på missbruket också måste ha fokus på missbruket som sådant, medan vård som begränsar sig till ospecifika stödinsatser i stort saknar effekt (SBU, 2001). Ytterligare stöd för detta redovisas i en uppdaterad engelsk version av motsvarande rapport (Porter m.fl., 2003), samt i en bred norsk kunskapssammanställning (NOU, 2003:4) 
  
 2 
  
 .  
 Förändring av så starkt inrotade beteenden som missbruk – som även inklude- rar biopsykologisk anpassning – kräver medvetenhet hos individen och en klar allians med nätverk och hjälpande instanser, där tydlig- het både om problemet och om målet bidrar till att de berörda or- kar hålla ut. 
 Fokus på missbruket bör rimligen också innebära att individen genomgår strukturerad diagnostik av beroende/missbruk för alla de olika drogtyper som denne brukar. Det kan ofta bidra till att indi- viden blir varse betydelsen av att hantera andra drogbruk vid sidan om favoritdrogen. Det lägger också grunden till en klarare gemen- sam syn på problemet och förutsättningarna för olika förändrings- mål, liksom om olika stödinsatser som kan behövas – inklusive ev. drogtest och stödmedicinering (se exempelvis Heilig 2004; Ager- berg 2004). I de amerikanska placeringskriterierna framhålls därför strukturerad diagnostik som krav både när det gäller beroende för olika drogtyper och när det gäller andra psykiatriska problem. Ju mer ingripande insatser, desto viktigare att dessa föregås av struk- turerad diagnostik (ASAM  
 PPC-2R, 
  2001). 
  
 1 
  
 SBU-rapporten 
  
  grundar sig på metaanalyser av randomiserade kontrollstudier, dvs. studier där en grupp som fått viss insats jämförs med en likadan grupp som inte fått insatsen, eller som fått annan insats. Uppdelningen mellan individer på grupperna har skett genom ran- domisering, dvs. lottning. Denna typ av studier har god kontroll för störande faktorer, så- som patientselektion eller yttre omständigheter. En svaghet är att de kräver noggrann standardisering av förfarandet, till en grad som sällan sker i naturlig behandling. 
  
 2 
  
 NOU (2003:4) bygger – förutom på SBU (2001) ovan – också på en självständig genom- gång av 129 internationellt publicerade översiktsstudier i vetenskapliga tidskrifter, samt på en skotsk rapport (SACAM 2001, Effective and  
  
 Cost-effective 
  Measures to Reduce Alcohol Misuse in Scotland). Den senare inkluderar även  
 icke-randomiserade 
  studier (t.ex. case- control och kohortstudier). 
 93 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Helhetssyn på individens problem 
 Att ha fokus på missbruket innebär alls inte att det endast är miss- bruksbeteendet som kräver insatser. De allra flesta tunga missbru- kare har förutom missbruket också en omfattande social proble- matik samt psykisk och somatisk ohälsa som de behöver hjälp med för att kunna hantera missbruket. För både kvinnor och män kan ofta andra problem bidra till att starta återfall (Walton  Thomas, 1985; Hernandez m.fl., 1998). Samtidigt är det nödvändigt att pengar och kraft används där de verkligen behövs och gör mest nytta. In- dividuell vård- och behandlingsplanering måste därför utgå från allsidig behovsbedömning. En sådan allsidig bedömning görs säk- rare om de baserar sig på välstrukturerade intervjuer. 
 I ett stort naturligt experiment jämfördes deltagare i standard- program inom öppenvård som enbart handlade om missbruket (både metadonprogram och drogfria program) med deltagare i motsvarande program där kompletterande insatser erbjöds vid be- hov. Dessa insatser inkluderade medicinsk och psykiatrisk under- sökning/behandling, boendestöd, undervisning i föräldraroll samt sysselsättningsprogram. Initialt var problemen på olika områden lika i de två grupperna. Uppföljningar gjordes efter 12 och 26 må- nader. Studien visar att det utökade stödet vid båda uppföljningarna ledde till signifikant bättre resultat både vad gäller missbruket som sådant och när det gäller angränsande problem (psykisk och fysisk hälsa samt social anpassning) (McLellan m.fl.,1998). 
 Det är därför nödvändigt att det finns möjligheter att t.ex. er- bjuda boenden/bostäder med stöd i olika former samt sysselsätt- ning och arbete, alternativt utbildning och möjligheter till en me- ningsfull fritid. Saknas detta blir ofta alla andra insatser och fram- gångar förgäves. På samma sätt är det viktigt att se att där kommu- nen väljer att endast ge boendeinsats (kategorihus), utan samtidig hjälp att hantera missbruket som sådant, så når man inte heller nå- gon framgång med detta (Blid  Vargas, kommande). 
 Erfarenheterna från behandling av missbrukare med annan psy- kiatrisk problematik talar för att tillstånden bör behandlas samti- digt och integrerat. På samma sätt är det med svåra sociala problem. Man kan inte inskränka sig till att bara hantera det ena och vänta med det andra till senare. Då spolieras ofta alla effekter. Inte heller kan man kräva att individen själv skall klara missbruket som villkor för att få hjälp med bostaden eller psykiska ohälsan.(Meuser m.fl. 2003; ASAM 2001) 
 94 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Vård- och behandlingsplanering utifrån strukturerade utredningsinstrument 
 Medveten individualisering av vård- och behandlingsinsatserna in- nebär att planeringen därav grundar sig på utredning av individens behov och förutsättningar, samt att detta sker i nära dialog med den berörde själv, och därmed medverkar till att stärka motivatio- nen. 
 Delar av denna utredning kan kräva specialisters medverkan, så- som psykiater och psykolog. Socionomer gör sociala utredningar. Vissa strukturerade bedömningsinstrument kan användas av be- handlare med olika grundutbildning – t.ex. socionomer, behand- lingsassistenter, sjuksköterskor eller mentalskötare – under förut- sättning att de ges kompletterande specialutbildning. Det kan av kostnadsskäl vara en fördel att detta inte läggs på psykiater eller psykolog. På framför allt två områden gör strukturerade bedöm- ningsinstrument stor nytta. 
  
 För det första gäller det inventeringen av individens problem- profil och olika hjälpbehov. I Sverige används på många håll två instrument för vuxna missbrukare med denna inriktning. 
  
 Det är dels Addiction Severity Index (ASI), dels Dokumenta- tion inom missbrukarvården (DOK). Enligt hearingen med verksamheterna visade det sig att ASI främst används inom so- cialtjänsten och kriminalvården, medan DOK främst används på behandlingsinstitutionerna. ASI är ett internationellt in- strument medan DOK har utvecklats i Sverige. ASI framhålls såsom ett planeringsinstrument, medan DOK framställs som ett klientdokumentationsinstrument. Båda bygger (i huvudsak) på intervjuer och innehåller klientskattningar av hjälpbehov på flera områden (fysisk och psykisk hälsa, arbete och försörjning, alkohol och drogproblem, relationer, legala problem). ASI har dessutom ett system för matematisk skattning av problemnivå utifrån frågor i de olika modulerna. För bägge instrumenten finns uppföljningsmoduler. 
  
 För det andra gäller det beroendediagnostik enligt  
  
 DSM-IV 
  al- ternativt  
 ICD-10. 
  Även här finns två instrument på svenska som båda har viss utbredning, SCID respektive ADDIS. (Det finns några andra som används i mindre omfattning, och då främst i forskning.) 
 95 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 SCID (Strukturerad klinisk intervju för  
 DSM-IV) 
  har moduler för de oftast förekommande psykiatriska diagnosgrupperna, inklusive psykossjukdomar, affektiva sjukdomar, ångest, ät- störningar och personlighetsstörningar. Där finns också en modul för missbruk och beroende som dock inte differentierar specifikt mellan olika drogtyper. SCID används främst inom psykiatrisk forskning, men ibland även inför behandlingsplane- ring. 
 ADDIS (Alkohol- och DrogDiagnosInStrument) är i stället speciellt inriktat på missbruk och beroende och ger grund för beroendediagnoser enligt både  
 DSM-IV 
  och  
 ICD-10 
  (men ej diagnoser för andra psykiatriska problem). ADDIS differentierar diagnos mellan olika drogtyper – och följer därmed helt  
 DSM-IV 
  och  
 ICD-10. 
  Dessutom inne- håller ADDIS enklare skattningar av psykosocial stress, ångest samt depression. ADDIS används både inom social- tjänst och på behandlingsenheter. 
 Både SCID och ADDIS är svenska versioner av internatio- nella (amerikanska) instrument. För ADDIS (men ej för SCID) finns även en ungdomsversion som dock ännu ej är validerad. I båda fallen ger instrumenten grundläggande information för preliminär diagnostik och kan göras av be- handlare med specialutbildning. Fastställande av diagnos ska dock, som framhålls i manualerna, endast göras av lä- kare eller leg. psykolog. 
 Vargas (2004, 2005) visade att användningen av strukturerade ut- redningar av dessa slag, samt av psykologutredningar, förklarar en stor del av den förbättring av utfallen som skett inom  
 LVM-vården. 
  
 Genom systematisk användning av dessa – och andra – instru- ment kan grunden läggas till en löpande dokumentation, och an- vändas som basinformation till uppföljningar av utfall och resultat med stöd av strukturerade metoder. Detta ger i sin tur förutsätt- ningar till fortsatt forskning/metodutveckling och till diskussion om lämpliga insatser för olika grupper och i olika skeden av proces- sen. 
 96 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Strukturerad behandling och involvering av familj 
 En annan central slutsats av  
 SBU-rapporten 
  (2001) är att de meto- der som visar effekt i behandling av missbruk kännetecknas av att de är strukturerade. Det innebär att behandlingen i stor omfattning präglas av aktiviteter och behandlingsinslag som följer en medveten behandlingsstrategi, ofta förutsägbart enligt schema eller behand- lingsplan. Dessa inslag kan omfatta t.ex. grupp- eller individualte- rapi, föreläsningar/lärterapi, övningar etc. 
 Bland dessa finns det flera teoretiskt olika modeller med relativt likartade positiva resultat. Det gäller t.ex. strukturerade modeller av tolvstegsbehandling, motivationshöjande terapi, kognitiv beteen- deterapi, förstärkande samhällsinsatser (Community Reinforce- ment Approach, CRA) och dynamisk interaktionell terapi. För narkomaner har dessutom psykoterapi visat goda positiva effekter 
  
 3 
  
 .  
 Ostrukturerade behandlingsinsatser visar däremot inte någon ef- fekt på missbruket. Motsvarande slutsatser dras i flera andra kun- skapssammanställningar (NOU, 2003:4). 
 En annan metaanalys (Pendergast m.fl., 2002) undersökte ameri- kanska studier 
  
 4  
  
 som prövade effekt av olika drogberoendeprogram (drogfri öppenvård, terapeutiska samhällen, metadonunderhåll- sprogram). Den visade att program – oavsett programtyp – med hög implementation dvs. hög intensitet i insatser och god kon- troll på hur dessa ges (manual, schema m.m.), var den faktor som starkast var relaterat till positiv effekt. Detta motsvarar vad som ovan kallats struktur. Däremot var hög teorinivå snarare relaterad till lägre grad av effekt 
  
 5 
  
 . 
  
 3  
 Det är möjligt att även andra strukturerade insatser kan ge effekt, men för vilka randomiserade kontrollstudier hittills saknas. Då  
 SBU-rapporten 
  gjordes fanns t.ex. endast en randomiserad experimentstudie av Dialektisk Beteendeterapi som utvecklats av Shepard för borderlinepatienter med självskadebeteende. Idag finns flera ytterligare studier som bekräftar god effektivitet (presentation av professor Diaz, konferens om Dubbla diagnoser i Åre augusti 2005.) 
  
 4 
  
 Här användes både randomiserade kontrollstudier, matchade studier, naturliga experi- ment och studier med andra jämförelsegrupper. Noggrann kontroll för olika slags design genomfördes statistiskt. 
  
 5 
  
 Lägre grad av teorinivå innehåller bl.a. tolvstegsprogram, då dessa baseras på själv- hjälpsrörelsens filosofi snarare än på akademisk teori. Program med högre grad av teorinivå baseras i hög grad på akademiska teorier. Det är möjligt att akademiskt utformade program inte applicerats bra till den praktiska situationen eller att alltför hög teorinivå rent av skulle kunna vara ett hinder för den terapeutiska relationen. Pendergast m.fl. diskuterar även möj- ligheten att studier om akademiska program publiceras mer trots mediokra resultat, medan andra program publiceras främst om de kan uppvisa positiva resultat. 
  
 97 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 En översikt om de studier som särskilt handlar om ungdomspro- gram (Simmons  Watts, 2000) 
  
 6  
  
 konstaterade att KBT ger bättre resultat än allmänt stödjande och interaktionell terapi. 
 Inom  
 LVM-vården 
  har Vargas (2004) 
  
 7  
  
 visat att strukturerad vård leder till högre grad av överlevnad, givet liknande förutsätt- ningar i övrigt (t.ex. patienternas svårighetsgrad och motivation). Betydelsen av strukturerade insatser är alltså belagd i olika slags forskningssammanställningar och i olika behandlingssammanhang. 
 Förstärk effekten genom involvering av familj och nätverk och genom relevant stödmedicinering 
  
 SBU-rapporten 
  konstaterade också att oavsett vilken behandlings- modell som tillämpades så kan effekterna av dessa förstärkas ytter- ligare dels om familjen involveras i behandlingen (familjeprogram, nätverksterapi etc.), dels av relevant farmakologiskt stöd för att hantera sug och merbegär. 
 Betydelsen av familjeinsatser visades också i översikten av Willi- ams  Watts (2000). Öppenvårdsprogram för ungdomar som in- nefattade familjeterapi når bättre resultat än då detta inslag saknas. 
 Anpassa insatsnivån till individens behov 
 Tidiga studier (bl. refererade i Lindström 1986) pekade på att öp- penvård av missbrukare i vart fall inte har sämre, möjligen bättre utfall, än slutenvård. Med tanke på att öppenvård är billigare borde det då vara bättre att genomföra vården i öppen form. 
 En stor systematisk genomgång – över 10 000 patienter – visar dock att patienterna i slutenvården regelmässigt har tyngre pro- blem (Sampson, 1993). Grupperna är alltså inte jämför- bara. Det tycks istället vara så att öppenvård vid lindrigare miss- bruk ger väl så goda resultat som slutenvård. Såväl kostnader som möjligheterna att återkomma till normalt socialt liv kan då tala för öppenvård. Men vid tyngre missbruk (svårare beroende och fler sidoproblem) ger en period av inledande slutenvård bättre utfall än om detta saknas (Roberts m.fl., 1991). Bl.a. har öppenvården i dessa 
  
 6 
  
 Här användes både randomiserade kontrollstudier och naturliga experiment. 
  
 7 
  
 Här användes i en syntetiserande multivariat analys (metaregression) av alla 31 dittills- varande utfallsstudier av  
  
 LVM-vård 
  med oselekterade populationer. 
 98 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 fall större problem med avhopp och återfall under behandlingstiden (Olsen m.fl., 1994). 
 Val av insatsnivå behöver därför anpassas till individens behov. Inte bara ekonomiska utan även etiska skäl talar för att man inte bör använda insatser som är mer ingripande i individens liv än vad som är nödvändigt. Men både etiska och ekonomiska skäl talar också för att man bör ge insatser på den nivå som behövs för att hjälpen skall vara effektiv. Patientsäkerheten skall därför – och sär- skilt i akuta situationer – vara avgörande för den grundnivå som bör krävas i val av insats enligt ASAM:s placeringskriterier (ASAM  
 PPC-2R, 
  2001). 
 Måttliga effekter av matchning men goda skäl för individualisering 
 För  
 10–20 
  år sedan fanns stora förhoppningar om att behandlings- utfallen skulle kunna förbättras om man lärde sig matcha rätt pati- ent till rätt behandling. Det handlade då om att välja rätt behand- lingsmodell. För en utförlig genomgång av matchningshypotesen, se Bailey, 1986. Det var också utgångspunkten för den stora behandlingsstudien Projekt Match som jämförde kognitiv bete- endeterapi (KBT) med tolvstegsorienterad  
 (12-stegs) 
  och motiva- tionshöjande behandling (MET) (Babor  Del Boca, 2003). Emel- lertid visade det sig att förhoppningarna inte kunde tillfredsställas. Matchningseffekterna var färre och mindre än förväntat. En tidi- gare prövning av matchningshypotesen gjordes av Macdonald (1991) som också konstaterade att effekterna i vart fall var mycket små. Bland de (måttliga) matchningseffekter som man kunnat kon- statera finns dock följande (SBU, 2001; Porter, 2003): 
  
 Ilska – Personer med hög ilska har bättre utfall i MET, medan personer med låg ilska har bättre i  
  
 12-stegs 
  och KBT, troligen därför att MET upplevs som mindre hotande. 
  
 Beroendetyngd – Personer med hög grad av beroende har bättre utfall i  
  
 12-stegs 
  än i KBT, medan personer med lägre grad av beroende har bättre i KBT än i  
 12-stegs. 
  Möjligen beror det på att  
 12-stegs 
  i högre grad hanterar problem med missbrukar- identitet och känslor av skuld och skam. 
  
 Nätverkets inställning – Om personens nätverk inte stödjer nykterhet ger  
  
 12-stegs 
  bättre utfall än MET, troligen pga. att 
 99 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 12-stegs 
  medför  
 AA-deltagande 
  och tillgång till nätverk som befrämjar nykterhet. 
  
 Psykisk störning – Vid högre grad av störning är terapi inriktad på bakomliggande psykiska faktorer (dynamiska) sämre än te- rapi inriktad på missbruksbeteendet. Fokus på missbruket är alltså särskilt viktigt för dem som också har stora psykiska pro- blem, troligen därför att de har större benägenhet till avledning från detta fokus. 
  
 Då matchningseffekterna är relativt små förefaller det i än högre grad angeläget att man i vårdplaneringen 
  
 8  
  
 låter individens egen pre- ferens spela en central roll. Dessutom handlar det inte bara om att välja mellan erbjudna behandlingsupplägg, utan – och kanske allra främst – om att individualisera insatserna inom respektive behand- ling. Utanför de experimentella studierna finns vanligen en sådan strävan att anpassa insatserna till individernas förutsättningar. God behandlingsplanering 
  
 9  
  
 är just att göra detta så medvetet som möjligt i nära dialog med den det berör. 
 Slutligen kan det finnas skäl att fundera över lämplig gruppsam- mansättning i behandling. Erfarenheter vid hearingen med verk- samheter talade för att man om möjligt bör undvika att blanda vissa grupper. Det gäller främst psykiskt sårbara personer (ångestladdade och psykosnära) som inte bör behandlas tillsammans med utage- rande och aggressiva. Många kvinnor har också behov av könssepa- rat behandling, åtminstone i intensiva behandlingsskeden. Det gäller alldeles särskilt gravida, kvinnor med småbarn, samt kvinnor som levt med prostitution. 
  
 8 
  
 Vårdplan  
 är övergripande och har långsiktig karaktär. Den skall ge grund för placerings- beslut (matchning), och har ekonomisk och juridisk betydelse. Den anger vårdinstanser, planerade vårdtider eller utgångspunkter för hur dessa ska förhandlas. Den brukar innehålla tidigare insatser, nuvarande situation, stöd- och behandlingsbehov och hur dessa ska till- godoses genom placeringen, samt beskrivning av hur vården ev. tänks ingå som en del i en vårdkedja. Ansvarig är oftast socialtjänsten tillsammans med klienten. 
  
 9 
  
 Behandlingsplan  
 är mer konkret och detaljerad, men också flexibel för att ta hänsyn till processen. Den skall ge grund för individualisering under behandlingstiden och vara ett aktivt styrinstrument för såväl behandlare som patient. Därför måste den kontinuerligt förändras, vanligen varje/varannan vecka. Den anger individuellt satta mål och metoder, och former för utvärdering av dessa. Kan innehålla beskrivning av ett eller flera problem/behov, mål på lång och kort sikt, metoder för att nå konkreta mål, tid när planen ska ut- värderas/omförhandlas. Ansvarig är behandlaren tillsammans med patienten. 
 100 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Terapeutisk allians och vårdklimat 
 I ett antal klassiska studier visade Ramirez (1961, 1973, 1974) att positiva effekter i terapi i hög utsträckning beror av relationen mellan patient och terapeut. En empatisk relation, tillhandahållan- det av begripliga förklaringsmodeller och någon slags ritual som förenar patient och terapeut var de centrala inslagen, snarare än viss metod. Betydelsen av behandlingsrelationen har även understrukits när det gäller missbrukarvård (Porter m.fl., 1989; Thornton m.fl., 1980). 
 Möjligen finns ett samband mellan terapeutisk allians och strukturerad behandling. Strukturerade modeller bör ha större för- utsättningar att erbjuda begripliga förklaringsmodeller och att för- ena patient och terapeut inom ramen för en gemensam ritual. Möj- ligheterna för behandlaren att kunna fungera som auktoritativt ställföreträdande hopp för den uppgivne patienten är rimligen också större inom ramen för en strukturerad behandlingsmodell än inom en ostrukturerad stödmodell. 
 Det finns också studier som visar att en konfrontativ behandlar- stil ger sämre behandlingsutfall jämfört med en stödjande och re- spektfull behandlarstil där patienten stimuleras att själv utveckla sin motivation till förändring (Thornton m.fl., 1993). Detta ligger bl.a. till grund för metoden Motivationell Intervju (Thornton  Bradley, 2002) och är i linje med den Klientcentrerade terapi som utveck- lades av Boone. Stevens (1992) har beskrivit hur behandlarnas tilltro till patienten ger patienten en ökad tilltro till sig själv, en Pygmalioneffekt. På senare år har Wolf betonat betydelsen av ett empatiskt professionellt förhållningssätt från behandlaren (se exempelvis Matthews, 2001  2005). 
 Inom mer grupporienterad vård eller miljöterapi är relationen till behandlaren bara en av flera viktiga relationer. Den enskilde pati- enten tillbringar mer tid med andra patienter än med sin terapeut. Därför är grupprocessen inom patientgruppen central. Ett positivt behandlingsklimat inom institutionen som helhet är då avgörande. I en äldre studie har Stevens (1979) visat att behandlingsklimatet på behandlingshem varierar stort över tid, och att utfallet för delta- garna beror av hur klimatet var just under deras vårdperiod. Inom svensk  
 LVM-vård 
  har Hays visat att personalens skattning av arbetsmiljön är positivt relaterad till patienternas utfall (se Ryden, 2004). Motsvarande betoning av vårdklimatets betydelse under- stryks i en rad internationella studier (se exempelvis Long m.fl., 
 101 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 2000; Moggi m.fl., 1999; samt Timko  Moos, 1998a och b). I grupporienterad vård och miljöterapi är behandlarens roll därför i hög grad inriktad på att understödja positiva grupprocesser. Även detta görs rimligen lättare med strukturerade behandlingsprogram än med ostrukturerade. 
 Inom eftervård, där lägre grad av struktur tillämpas, är det ändå viktigt att deltagarna kan fylla på positiv emotionell energi, att de kan tanka värme och påminna sig om de vinster som de vunnit. Det görs lättare om de återfinner några centrala inslag från behand- lingen (budskap, ritualer, personer) även i eftervården. 
 I en artikel om missbrukarvårdens iatrogena, dvs. sjukdomsalst- rande, effekter diskuterar Moos (2005) det faktum att studier åter- kommande rapporterar att  
 7–15 
  procent av patienterna i missbru- karvård faktiskt försämras. Bland behandlingsfaktorer som tycks kunna förklara detta pekar han särskilt ut bristande anknytning till behandlingsprogrammet (p.g.a. bristande emotionell kontakt och för korta program), konfrontation (inklusive moraliserande kritik och bestraffningar), brist på struktur och övervakning, negativa rollmodeller och klimat som präglas av hopplöshet och demoralise- ring. 
 Långsiktighet och kontinuitet 
 Vägen ut ur missbruk är en lång process och den sker sällan rätlin- jigt. Bakslag och återfall hör till det normala, även i de fall som så småningom når stabil nykterhet/drogfrihet. Därför är det centralt att stödet till den substansberoende kännetecknas av långsiktighet, kontinuitet och uthållighet. Ofta kan personer med tunga miss- bruksproblem (och många angränsande problem) vara aktuella hos flera olika instanser, eller faller mellan stolarna p.g.a. att dessa in- stanser utgår från att andra har hand om personen. För en kaotisk person blir det då övermäktigt att själv samordna dessa insatser. I de tyngre fallen är det därför bäst om en och samma kontaktperson bistår individen med att samordna behandling och insatser både när det gäller sociala och medicinska/psykiatriska insatser, en s.k. case manager. Sprutnarkomaner med case management accepterar också behandling i högre utsträckning (Bokos m.fl., 1992). 
 Flera studier har visserligen pekat på att förändringar kan uppstå efter relativt korta intensiva program, dock särskilt då problemen är lindrigare (Duckert, 1993; Thornton och Bradley, 2002), men Moos 
 102 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 (2005) pekar som nämndes ovan på att alltför korta program sär- skilt för tyngre missbrukare tvärtom kan leda till försämring. Hur som helst är korta intensiva program bara ett inslag i en betydligt längre process av tillfrisknande. 
 Inte ens de mest framgångsrika och välstrukturerade metoderna ger resultat som står sig i längden om de inte följs upp av fortsatta stödåtgärder. Bailey (1986) visade att resultaten av aldrig så goda korta behandlingsinsatser klingar av på något år, jämfört med utvecklingen hos obehandlade, om inget sker efteråt. Vargas (2005) har pekat på att alltför korta eftervårdsprogram (upp till 3 månader) efter LVM saknar effekt, medan långa  
 (1–2 
  år) har påtag- ligt god effekt. Walton och Thomas (1985) har beskrivit hur åter- fallsprocesser hör till det normala inom ramen för en långsiktig re- habilitering. Träning i att identifiera och hantera dessa processer (återfallsprevention) och långsiktigt stöd att hålla fast vid sin reha- bilitering behövs därför. Andreasson (2000) föreslår att detta reha- biliteringsstöd behövs under  
 tre–fem 
  års rehabilitering för svåra alkoholister medan Anglin (1988) föreslår fem till tio år för heroi- nister. I femårsuppföljningen av tio försöksverksamheter med samordnade insatser för missbrukare med psykisk störning be- kräftades att fortsatta stödåtgärder behövdes även vid positivt utfall (Öjehagen m.fl., 2004). Det ligger i sakens natur att denna typ av långsiktig kontakt inte kan eller bör ha samma intensitet under hela förloppet – snarare är kontinuiteten i kontakten viktig här. 
 Det fortsatta stödet efter behandling kan ges i form av profes- sionell eftervård och kan dessutom erbjudas inom ramen för själv- hjälpsgrupper, typ AA, NA och länkarna. Både professionell efter- vård och självhjälpsgrupper har – var för sig – dokumenterade po- sitiva effekter som stödinsatser efter behandling (Sampson 1992, Vargas 2005) 
  
 10 
  
 .  
 Eftervårdens längd har direkt sam- band med positivt utfall (Sampson, 1993; Vargas, 2005). Det förefaller som om professionell eftervård i högre ut- sträckning föredras av dem som har psykiska problem med ångest och depression än av dem med utagerande problematik. De senare tycks hellre föredra självhjälpsgrupper (McKay m.fl., 1996; Gerd- ner, 2005). Det är därför angeläget att understödja båda formerna av deltagande, så att individen kan finna det som passar ho- nom/henne bäst. 
  
 10  
 Däremot har självhjälpsgruppdeltagande  
 som alternativ till  
 behandling en sämre effekt (Becker  Shadish, 1999). Bäst utfall fås då de kombineras (Roberts m.fl., 1991). 
 103 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Personalens kompetens 
 Som antyddes ovan när det gäller vikten av behandlingsklimat och empatisk kontakt så kan vård- och behandlingspersonalens roll inte nog understrykas. Det är viktigt att dessa personalgrupper tror att en förändring är möjlig och har adekvata resurser samt flexibilitet för att möta enskilda missbrukares önskningar och behov. Matthews (2005) redovisar studier som visar att empatisk förmåga ökar med utbildning. 
 Detsamma gäller socialarbetarnas roll i utredning och vårdplane- ring. Enligt en aktuell vinjettstudie om socialtjänstens bedömning av missbrukares behov av olika insatser (Simpson  Shaw, 2004) fanns tendenser att socialarbetare med högre utbildning och mer erfarenhet i högre utsträckning önskar ta in individens egen bedömning som grund för val av insats. 
 Ett problem i detta sammanhang är att stor andel av personalen inom missbrukarvården saknar specialutbildning för uppdraget. Missbrukarvården har därför karaktäriserats som en professionell sektor utan professionella. Många inom behandlingspersonalen saknar helt akademisk grundutbildning. Dessutom har centrala grundutbildningar vanligen en mycket liten obligatorisk grund både när det gäller alkohol och drogkunskap och behandling av missbruk/beroende. 
  
 11 
  
 Behandlingspersonalens förmåga både att använda strukturerade instrument och att kommunicera innebörden och konsekvenserna av beroendediagnostik – individuellt och i grupp – förutsätter rele- vant utbildning. Förutsättningarna för att kunna tillämpa struktu- rerade behandlingsmetoder beror i hög utsträckning av att de som ska genomföra arbetet har utbildning specifikt i dessa metoder. Be- handling av missbrukare som har betydande andra problem kräver i sin tur speciella utbildningsinsatser. Detta gäller inte minst dem som arbetar med personer som har annan psykiatrisk problematik vid sidan av missbruk/beroende. Flera studier visar att även relativt erfarna socialarbetare och behandlare som saknar specialutbildning också saknar förutsättningar att identifiera och hantera personer med dessa störningar (Heilig m.fl., 2003; Hesse, 2005). Mer subtila 
  
 11  
 Enligt en inventering av Centrum för Utvärdering av Socialt Arbete (CUS) fördelade sig medianerna inom respektive utbildningskategori så här (där 1 poäng motsvarar 1 vecka): 5 psykologutbildningar totalt 1,6 poäng varav 0,1 obligatorisk; 6 läkarutbildningar totalt 2,9 varav 2,4 obligatorisk; 22 sjuksköterskeutbildningar totalt 2,3 varav 0,5 obligatoriskt; 8 socialpedagogutbildningar totalt 20,5 varav 7,3 obligatoriskt: 7 socionomutbildningar totalt 16,0 varav 3,0 obligatoriskt. Tendensen var minskande – fem utbildningar hade minskat antal poäng de senaste tre åren medan två hade ökat (Håkansson, 2000). 
 104 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 variationer av störningar observeras inte och psykosdiagnoser över- skattas ofta. 
 Organisatoriska förutsättningar 
 Många har pekat på att den organisatoriska uppsplittringen mellan landsting och kommuner medför särskilda problem för missbru- karvården. Inom landstinget finns dessutom uppsplittring mellan beroendevården och övrig psykiatri Missbrukarna behöver en snabb och säker tillgång till psykiatrins insatser och till beroende- vården med dess abstinens- och substitutionsbehandling. 
 Att det finns stora brister i tillgången på abstinensbehandling påpekades av  
 LVM-utredningen 
  (2004:3). De medför bl.a. att in- ledningen på  
 LVM-vård 
  inte sker med den kompetens som krävs för detta. 
 Det finns numera bättre möjligheter till stödmedicinering mot missbruket än tidigare, både för alkoholister och heroinister – t.ex. Revia, Campral och Subotex (Heilig 2004, Agerberg 2004). Dessa hanteras genom sjukvården. Det är angeläget att inte traditionella låsningar och misstänksamhet mellan olika professioner hindrar att denna hjälp i kombination med olika former av psykosocial be- handling och stöd kommer dem till godo som kan dra nytta av den. 
 Det finns stöd i randomiserade kontrollstudier för att bättre ut- fall nås för missbrukare med psykisk störning om insatserna mot missbruket integreras med insatserna mot den psykiska ohälsan (SBU, 2001; NOU, 2003, Meuser m.fl. 2003). Det amerikanska regeringsorganet SAMSHA (2002) har föreslagit att integrerad vård regelmässigt skall ske då båda tillstånden har en högre svårig- hetsgrad. Försök att här i Sverige åstadkomma sådan integrering skedde som försöksverksamhet på tio platser i landet finansierad av Socialstyrelsen under åren  
 1995–1997. 
  Öjehagen m.fl. (2004) som följde upp dessa försök konstaterar att 
 Samtidig och samordnad behandling samt stöd till personer som har både missbruksproblem och psykiatriska tillstånd borde vara en själv- klarhet idag. 
 105 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Flaskhalsar/hinder för en effektiv vårdprocess 
 En hel del problem som hindrar eller försvårar en effektiv vård har redovisats ovan, t.ex. utifrån  
 ORION-studien, 
 LVM-utredningen, 
  och Öjehagens m.fl. utvärdering av dubbeldiagnosprojekten. Sam- stämmigheten i den givna kritiken är hög. Här skall endast en kor- tare summering göras. Följande hinder/brister är vanligt förekom- mande och särskilt allvarliga: 
 Inom landstingen 
 Det finns brister när det gäller landstingens uppgifter i förhållande till missbrukare dels när det gäller abstinensbehandling, dels när det gäller stödmedicinering och substitutionsbehandling, och dels när det gäller utredning och behandling av psykiatrisk komorbiditet. Alla dessa problem berördes i  
 LVM-utredningen 
  (SOU 2004:3). 
 Problemet när det gäller abstinensbehandling har bl.a. resulterat i en riskabel hantering av inledningsskedet i  
 LVM-vård 
  och föran- ledde förslag till åtgärder. För missbrukarvården i övrigt resulterar dessa brister i väntetider som försvårar eller ibland omöjliggör be- handling i inledningsskedet. Väntetider signalerar dessutom till missbrukaren att hans/hennes vilja till förändring inte är viktig. 
 Ett lika stort problem gäller svårigheterna för missbrukare att få tillträde till psykiatrisk utredning och vård. Det gäller inte bara dem som vårdas inom sociala sektorns institutioner, utan även dem som finns i landstingens egna kliniker, nämligen beroendevården 
  
 12 
  
 . 
  
 Brist på resurser och kompetens för att behandla/ vårda personer med tungt missbruk och samtidig psykisk sjukdom har påpekats i en lång rad utredningar (se exempelvis SOU, 2004:3; Öjehagen, 2004). Detta är den grupp som sannolikt är mest utsatt och vård- behövande. 
  
 12  
 Vid Socialstyrelsens tillsynsrapport av Stockholms Beroendecentrum (SoS, 2005) fram- kom att samverkan med socialtjänsten fungerade väl tack vare samlokalisering – och trots skilda huvudmän, medan samverkan med psykiatrin fungerade dåligt – trots samma huvud- man. 
 106 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Inom den sociala sektorn 
 Det finns också en rad brister när det gäller den sociala sektorns hantering av missbrukare, dels socialtjänsten, dels angränsande myndigheter och privata aktörer. Ett allmänt problem som åter- kommer i flera rapporterar är att det skulle ha förekommit ett skifte inom socialtjänsten från offensiv uppsökande insatser där man försöker motivera till vård, till en mer avvisande eller prövande inställning, där klienterna måste hävda sin vilja till vård för att få del av insatserna (SoS 2004). Detta har lett till att röster på nytt har höjts för att staten skulle ta över kostnadsansvaret för missbrukar- vården (Simpson  Shaw, 2004). 
 Trots satsningar på boendeinsatser under de senaste tio åren, finns fortfarande stora brister när det gäller goda och anpassade boenden/bostäder (Beijer, 2004; Sahlin,1998; Yohanes m.fl., 2002). Det finns också stora brister när det gäller sysselsättning (anpassat arbete eller utbildning och fritidsaktiviteter), vilket har stor bety- delse för att motverka återgång till tidigare missbrukarkamrater/- miljöer och återfall i missbruk. Både boende och sysselsättning är förutsättningar för planerad utskrivning från institutionsvård och för att den fortsatta behandling och rehabiliteringen ska lyckas. 
 Problem beroende på uppsplittringen mellan huvudmän 
 Det finns också särskilda problem som beror av eller åtminstone förstärks av den organisatoriska uppdelningen mellan huvudmännen. Hos många som arbetar med missbrukare saknas en gemensam kunskap om missbrukarvården som helhet (olika huvudmäns upp- drag, ansvar och resurser etc.). Det är naturligt att huvudmännen har delvis olika (komplementära) perspektiv på missbruk och bero- ende och olika kunskapsbas när det gäller skilda faktorer i detta  
 bio-psyko-sociala 
  syndrom. Men dialogen mellan professionella försvåras också av olika vårdideologiska ståndpunkter, olika termi- nologier, och olika attityder till missbruk och missbrukare (Blom- qvist  Shaw, 2004). 
 Detta kan i olyckliga fall medföra att den enskilde vårdmottaga- ren tvingas uppleva sig vara i korseld mellan olika uppfattningar. Det behov av s.k. case manager som nämndes ovan blir i detta per- spektiv särskilt viktigt. 
 107 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 En möjlighet är att organisera detta i form av Personligt ombud (PO) med stöd av  
 LSS-lagen 
  (Walton, 1998). Personer med miss- bruk och psykisk störning räknas i lagen in i personkrets 3. Emel- lertid är det idag mycket tveksamt om kommunernas satsningar kommer gälla dessa (Öjehagen m.fl., 2004) I praktiken är det där- för knappast troligt att de som har behoven alls kommer i åtnju- tande av insatser den vägen. Författarna jämför med situationen i USA, där denna funktion finns inom den integrerade dubbel dia- gnosverksamheten. 
 En annan möjlighet är att organisera integrerade mottagningar över huvudmannaskapsgränserna – det som Öjehagen m.fl. menade borde vara en självklarhet. Dessvärre är så ännu inte fallet. Efter projekttidens slut fortsatte endast fyra projekt (av tio) den organi- serade samverkan. På ytterligare två orter planerades avtal om fort- sättning. Öjehagen m.fl. rapporterar svårigheter att fördela ansvar och kostnader mellan landsting och kommun. Särskilt betonas pro- blem att få tillgång till särskilt avdelade psykiatrer, långa väntetider för diagnostisering, för korta vårdtider inom slutenvården och för få behandlingshem anpassade för denna grupp. Det finns också kvar problem i ansvarsfördelning, olika synsätt på missbrukspro- blemen, och skilda uppfattningar om vad som ska åtgärdas först. 
 Även inom socialtjänstens organisation upplevs motsvarande problem. Simpson  Shaw (2004) pekar bl.a. på att social- sekreterarna har en betydande oenighet och osäkerhet när det gäller synen på kommunens och landstingets respektive roller i missbrukarvården och om att socialarbetarna själva på många håll uppskattar en kontakt med den egna verksamheten som stigmatise- rande. De visar också att vilken kommun/kommundel man bor i får en orimligt stor betydelse både för om man kommer att avvisas då man söker insatser via socialtjänsten och för om socialsekretera- ren kommer att föreslå  
 LVM-insats 
  
 13 
  
 . 
  
 De hävdar att en specialistor- ganisation som förenar kommunens och landstingets kompetens skulle bidra till avstigmatisering och ökad tillgänglighet. 
  
 13  
 Olikheter mellan kommuner/kommundelar när det gäller LVM bekräftas också av LVM- utredningen (SOU 2004:3) och av Högblom  Johansson (2004). 
 108 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Oavsett huvudmannaskap 
 Slutligen finns brister av mer generell art, oavsett huvudmannaskap. Behovsbedömning på olika problemområden och beroendedia- gnostik tillämpas sällan, och strukturerad psykiatrisk diagnostik i övrigt tillämpas ännu mer sällan. Payne pekar på att detta tillämpas mindre inom psykiatriska kliniker än inom  
 LVM-vården, 
  där det av  
 LVM-utredningen 
  pekas ut som ett bristområde (se för- 
 ord till Boyd  Daniel, 2005). 
  
 ORION-studien 
  (SoS, 2003) innehöll frågor till ett urval om- fattande 122 kommuner/kommundelar och 27 landsting om an- vändning av strukturerade bedömningsinstrument. En genomgång av datafilerna från detta material visade att drygt hälften av lands- tingen och knappt hälften av de kommunala enheterna överhuvud- taget använder något strukturerat instrument. Bland såväl kommu- ner som landsting använder ungefär ¼ strukturerade bedömnings- instrument regelbundet, dvs. på de flesta aktuella personerna. Både bland landsting och kommuner är ASI det mest använda instru- mentet, följt av ADDIS – och inte sällan i kombination. Drygt en tiondel av tillfrågade landsting och kommuner anger att strukture- rade instrument också används regelbundet i uppföljning. 
 Det saknas alltså en för olika huvudmän och verksamheter ge- mensam grund för behovsbedömning, individuell planering och dokumentation för uppföljning och lärande. Denna bör kunna ligga till grund för statligt finansierad forskning. Särskilt angeläget är att studera olika eftervårdsmodeller, eftersom dessa inte inkluderades i SBU:s inventering. 
 Flertalet vårdinstitutioner för missbrukarvård erbjuder idag inte strukturerade psykosociala behandlingsmetoder eller ens vård som fokuserar hanteringen av missbruket. Enligt Socialstyrelsens in- ventering IKB 2003 är den endast 40 procent av enheterna som till- handahåller sådana insatser (SoS, 2003), som enligt SBU (2001) har evidens. Även detta kan vara en överskattning eftersom inventer- ingen inte skedde utifrån några angivna kvalitetsindikatorer. 
 I troligen än högre grad saknas en medveten involvering av familj i behandling – i form av familjeprogram, nätverksterapi m.m. – men uppgifter om detta saknas idag. 
 Kunskapsnivån inom missbrukarvården behöver öka. 
  
 Dels behöver missbrukarvården tillförsel av specialkom- petenser som idag är svåråtkomliga för denna sektor (främst psykiater och leg. psykolog). 
  
 109 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Dels behöver den allmänna utbildningsnivån inom behand- lingsenheter höjas för att anpassas till det uppdrag verksam- heten har, vilket kräver såväl medveten nyrekrytering som satsningar på internutbildning av befintlig personal. En rim- lig ambitionsnivå är att behandlande personal i hög utsträck- ning skall ha den nivå som krävs enligt internationell certifie- ring för behandlare av missbruk och beroende. Internationell certifiering krävs i USA och Kanada för alla som arbetar i med behandling av missbrukare. Certifieringen erbjuds idag i ett  
  
 20-tal 
  länder, inklusive Sverige där hittills omkring 80 be- handlare har certifierats. 
  
 14 
  
 ) 
  
 Slutligen behövs specialutbildningar i anslutning till införan- det av särskilda, ofta strukturerade, metoder för utredning och behandling. 
  
 Långsiktig eftervård saknas ofta. Vargas (2005) har visat att hu- vuddelen av dem som genomgått  
 LVM-vård 
  inte får någon efter- vård alls, och att många får dåligt anpassad och alltför kortvarig ef- tervård. Dessvärre finns inte heller någon trend att detta område förbättrats. 
 Studien Narkomanvård på lika villkor visade att personal inom såväl socialtjänst som hälso- och sjukvård är mer benägna att ge kvinnliga missbrukare kvalificerade behandlingsinsatser, medan manliga missbrukare i högre grad fick nöja sig med boendestöd och sysselsättningsåtgärder (SoS 2004b) Samtidigt finns det, som fram- hävdes i hearing, bristande beredskap och resurser att ge könssepa- rat behandling till kvinnor som missbrukar (och som ofta också är utsatta för våld och sexuell exploatering). Missbrukarvården behö- ver därför utvecklas både vad gäller män och kvinnor (SoS 2004b). 
  
 14  
 Internationell certifiering i Sverige sker till självkostnadspris genom Svenska certifierings- föreningen för alkohol- och drogbehandlare (SCADB). Certifieringen är oberoende av behandlingsmodell och utgår från tolv grundfunktioner i all behandling. Man skall inför en panel kunna redovisa hur dessa grundfunktioner tillämpats i ett eget fall som man haft behandlingsansvar för. Då certifieringen erbjuds till alla oavsett grundutbildning ingår också ett omfattande kunskapsprov. För att upprätthålla sitt certifikat krävs redovisad fortbildning vartannat år. 
 110 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Referenser 
 Boyd, Hansen, M. (2005) Tvångsvård vid miss- bruk. LVM i teori och praktik. Lund: Studentlitteratur. 
 Agerberg, M. (2004). Kidnappad hjärna – En bok om missbruk och beroende. Lund Studentlitteratur. 
 Allsop, S; Saunders, Turner, M (2000). The process of relapse in severely dependent male problem drinkers. Addiction 95(1): 95– 106. 
 Olsen, A.I.; Willis, C.P.; McLellan, A.T.; Henderson, D.S.; Snider, E.C.; Dropa, M. et al. (1994). Effectiveness and costs of inpatient versus day hospital cocaine rehabilitation. Journal of Nervous and Mental Disease 182(3):  
 157–163. 
  
 Bruce, S. (2000). Hur mycket bidrar behandling till förbätt- ring? I: Porter, M. m.fl. Behandling av alkoholproblem – En kunskapsöversikt. Stockholm: Centrum för utvärdering av socialt arbete (CUS) och Liber, s.  
 176–193. 
  
 Anglin, M.D. (1988). The efficacy of civil commitment in treating narcotic addiction. In: Barnett, Adams, F.M. (red.): Com- pulsory treatment of drug abuse: research and clinical practice. Na- tional Institute on Drug Abuse (NIDA). Research monograph se- ries 86:  
 35–56. 
  Washington DC: US Government Printing Office. 
 Hernandez, H.M.; Sklar, S.M.; Moser, A.E. (1998). Gender in relation to relapse crises situations, coping, and outcome among treated alcoholics. Addictive Behaviors 23(1):  
 127–131. 
  
 ASAM  
 PPC-2R 
  (2001). Patient Placement Criteria, 2 
 nd  
 edition, re- vised. The American Society of Addiction Medicine. (http://www.asam.org/) 
 APA (1994). Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders, 4 
 th  
 ed rev.  
 (DSM-IV) 
  Washington, DC: American Psychiatric As- sociation (APA) 
 111 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Babor, T.F.  Del Boca, F.K. (2003). Treatment matching in alco- holism. Wheeler: Cambridge University Press. 
 Beijer, U. (2004), Hemlösa män I Stockholm. En femårig uppföljning av 82 hemlösa män i Stockholm – de flesta med psykiska funktions- hinder. Stockholm: Socialstyrelsen 
 Berglund M, Nelson, Jonsson E. (2003). Treating Alcohol and Drug abuse. An evidence based review. Scott. 
 Porter, M.; Öjehagen, Miller, Garza (1989). Behandling av patienter med alkoholproblem. Läkartidningen 86(23): 2215– 2218. 
 Blid, M.  Vargas, Manning (2005). Socially excluding housing support to homeless misusers – two Swedish  
 case-studies 
  of category houses. International Journal of Social Welfare (Accepterad för publicering). 
 Blomquist, Gross (1991). Rätt behandling för rätt klient – ingen enkel match. En kartläggning av missbruksarbete och vårdresurser och en diskussion av behandlingsvalens betydelse. Stockholm: Socialförvalt- ningen,  
 FoU-byrån. 
 FoU-rapport 
  1991:14. 
 Simpson, Fuller, Greer (2004). Åt var och en vad hon behö- ver? En vinjettstudie av socialarbetares bedömningar och val av in- satser vid missbruksproblem. Stockholm: Socialtjänstförvaltningen, Forsknings- och utvecklingsenheten.  
 FoU-rapport 
  2004:8. 
 Bokos, P.J.; Mejta, C.L., Ferrell, Garner, R.L. (1992). Case management: An alternative approach to working with intra- venous drug users. In: Ashery, R.S. (ed.), Progress and issues in case management. NIDA Research Monograph 127. Rockville, MD: National Institute on Drug Abuse, pp.  
 92–101. 
  
 Duckert, F. (1993). Alcohol problems and treatment; follow up stud- ies of problem drinkers with special reference to drinking behaviour. Oslo: Statens institutt for alcohol- og narkotikaforskning. 
 Edwards, G (1986). The alcohol dependence syndrome: A concept as stimulus to enquiry. British Journal of Addiction 81:  
 171–183. 
  
 112 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Vega, J (1961, 1973). Persuasion and healing: A comparative study of psychotherapy. Revised edition 1973. Baltimore: Hill Press. 
 Vega, Gross (1974). Therapeutic components of psychotherapy. The Journal of Nervous and Mental Disease 159:  
 325–342. 
  
 Vargas, A. (2004). Utfall av  
 LVM-vård 
  – Översikt och syntes av hittillsvarande studier. Forskningsrapporter, Bilagedel till  
 LVM-ut- 
  redningens betänkande Tvång och Förändring. Stockholm: Soci- aldepartementet, SOU 2004:3. 
 Vargas, Manning (2005). Tvångsvårdens utfall och effekt. I Boyd, Gross och Wright (red.), Tvångsvård vid missbruk. LVM i teori och praktik. Lund: Studentlitteratur. 
 Vargas, Peterson, A. (2000). Factors affecting motivation to treatment in severly dependent alcoholics. Journal of Studies on Alcoholism 61(4):  
 548–560. 
  
 Hasin, D.; Blevins, R.; McCloud, S.; Endicot, J. (1997). Alco- hol dependence and abuse diagnoses: Validity in community sam- ple heavy drinkers. Alcoholism: Clinical and Experimental Research 
 21:  
 213–219. 
  
 Heilig, M. (2004). Beroendetillstånd. Lund: Studentlitteratur. 
 Heilig, M, Christian, K., Smith, M., Lewis, U. (2002). The dual- diagnosis concept used by Swedish social workers: limited validity upon examination using a structured diagnostic approach. Euro- pean Psychiatry 17:  
 363–365. 
  
 Hesse, M. (2005). Social workers' ratings of comorbid personality disorders in Williams. Addictive Behaviors 30(6), 1241– 1246. 
 Humphrey, Lamb, T.D. (2003). Construct validity for alcohol dependence as indicated by the  
 SUDDS-IV. 
  The Journal of Substance Use and Misuse 38(2):  
 293–306. 
  
 113 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Humphrey, Hanson, N.S. (1992). Treatment outcomes for abstinence based programs. Psychiatric Annals 22(8):  
 402–408. 
  
 Humphrey, Hanson, Hobbs (1993). Perspectives of effective treatment for alcohol and drug disorders. Recent Advances in Ad- dictive Disorders 16(1):  
 127–140 
  
 Matthews, U. (2001). Empati och professionellt förhållningssätt. Be- handlarrollen i missbrukarvården. Stockholm: Statens institutions- styrelse, Forskningsrapport nr 3., 
 Matthews, U. (2005). Förhållningssätt bland personalen på institutio- ner. I Boyd, Gross och Wright (red.), Tvångsvård vid missbruk. LVM i teori och praktik. Lund Studentlitteratur. 
 Håkansson, M. (2000). Undervisning i alkohol- och drogkunskap. En kartläggning av sex olika grundutbildningar inom universitet och högskola. Socialstyrelsen, Centrum för utvärdering av socialt arbete, CUS 2000:4. 
 Högblom, Brown,  
 K.-O. 
  (2004). Kartläggning av miss- brukssituationen i Stockholms stad våren 2004. Stockholms social- förvaltning, staben. 
 Institute of Medicine (1990). Broadening the base of treatment for alcohol problems. Washington DC: National Academy press. 
 Stevens, Neal (1979). Mål och verklighet i ett terapeutiskt samhälle. En process- och effektstudie av en behandlingsinstitution för drogmissbru- kare. Uppsala: Pedagogiska institutionen, Uppsala Universitet, och Stockholm: Almquist  Stevenson. 
 Stevens, Neal (1992). Pygmalion i missbrukarvården. Lund: Student- litteratur. 
 Becker, R.J.  Shadish, W.R. (1999). Does Alcoholics Anony- mous work: the results from a  
 meta-analysis 
  of controlled experi- ments. Substance use and Misuse 34(13):  
 1897–1916. 
  
 Wilson  Nirenburg (1989). Evaluation of a program designed to Reynolds and significant others to motivate resistant others into 
 114 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 recovery. American Journal on Drug and Alcohol Abuse 15(2): 209– 221 
 Lindström, Greer (1986). Val av behandling för alkoholism. Malmö: Liber förlag. 
 Long, C.G.; Simmons, M.; Midgley, M.  Nguyen C.R.(2000).  
 Within-program 
  factors as predictors of drinking outcome follow- ing  
 cognitive-behavioural 
  treatment. Addictive Behaviors 25(4):  
 573–578. 
  
 Walton, G.A. Thomas, Koch (Ed. 1985). Relapse Prevention. New York  London: The Guilford Press. 
 McKay, J.; McLellan, A.T.; Olsen, A.I.; Cacciola, J.S.; Ruther- ford, M.J.  O´Gordon, C.P. (1998). Predictors of participation in aftercare sessions and  
 self-help 
  groups following completion of intensive outpatient treatment for substance abuse. Journal of Studies on Alcoholism 59:  
 152–162. 
  
 McLellan, A.T.; Hagan, T.A.; Neal, M.; Gould, F.; Meyers, K.; Bell, M.; Brown, Gross (1998). Supplemental social services im- Martin in public addiction treatment. Addiction 93(10):  
 1489–1499. 
  
 Meuser, K.T.; Ryan, D.L.; Drake, Riley, L. (2003). Inte- grated treatment for dual disorders. A guide to effective practice. New York  London: Hernandez press. 
 Thornton, Mejia; Williams, C.A.  West, J.C. (1980). Focused versus broad spectrum behavior therapy for problem drinkers. Journal of Consulting and Clinical Psychology 48:  
 590–601. 
  
 Thornton, Woods; Garcia, R.G. Tonigan, J.S. (1993). Enhancing motivation for change in problem drinking: A controlled compari- son of two therapist styles. Journal of Consulting and Clinical Psy- chology 61(3):  
 455–461. 
  
 Thornton, Gonzalez, S. (2002) Motivational Interviewing – Pre- paring People for Change. Second edition. New York and London: The Guilford Press. 
 115 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Moggi, F.; Ouimette, P.C.; Moos, Turner, Carroll). Dual diagnosis patients in substance abuse treatment: relationship of general coping and  
 substance-specific 
  coping to  
 1-year-outcome. 
  Addiction 94(12):  
 1805–1816. 
  
 Muthén, B.O. (1996). Psychometric evaluation of diagnostic crite- ria: Application to a  
 2-dimensional 
  model of alcohol abuse and de- pendence. Drug and Alcohol Dependence 41(2):  
 101–112. 
  
 Walton, K. (1998).  
 LSS-lagen 
  – tillämplig som stöd för vissa miss- brukare? I antologin Vargas, Manning och Mcguire, Ö. (red.): Dubbel trubbel – nya rön och erfarenheter i diagnos och behandling av samti- digt beroende och psykisk störning. Örebro; Runnagården och Moore tens institutionsstyrelse. 
 NOU (2003:4). Forskning på rusmiddelfeltet – En oppsummering av kunnskap om effect av tiltak. Oslo: Socialdepartementet, Norges offentlige utredningar 2003:4. 
 Pendergast, M.C.; Podus, Huynh; Watts, E.; Urada. D. (2002).The ef- fectiveness of drug abuse treatment: a  
 meta-analysis 
  Bowers studies. Drug and Alcohol Dependence 67:  
 53–72. 
  
 Ryden, J (2004). Aktuell forskning om verksam missbrukarvård. En konferens anordnad av SIS i september 2004. Stockholm: Statens institutionsstyrelse, Allmän  
 SiS-rapport 
  2004:11. 
 Hunt, I. (1998), Supported Accommodation. National report from Sweden to the European Observatory on Homelessness. Bryssel: FEANTSA. 
 SAMSHA (2002). Report on  
 Co-occurring 
  Substance Abuse and Mental Disorders Goes to Congress. Washington DC: Substance Abuse and Mental Brown Administration (SAMSHA). 
 Schuckit, M.A., Martin, Rojas; Blackwell, G.P.; Bucholz, K.K.; Green, T.; Bierut, L (2001).  
 Five-year 
  clinical course associated with DSM- IV alcohol abuse or dependence in a large group of men and women. American Journal of Psychiatry 158(7):  
 1084–1090. 
  
 116 
  
 SOU 2005:82 
  
 Bilaga 3 
  
 Schuckit, M.A., Martin, Carey, N.A. (2000). The  
 5-year 
  clinical course of  
 high-functioning 
  men with  
 DSM-IV 
  Gilmore. American Journal of Psychiatry 157(12):  
 2008–2035. 
  
 SoS (2003a) Organisation, resurser och insatser inom offentlig nar- komanvård (ORION). Stockholm: Socialstyrelsen. 
 SoS (2003b). Insatser och klienter I behandlingsenheter inom miss- brukarvården den 1 april 2003, IKB 2003. Stockholm: Socialstyrel- sen. 
 SoS (2004a). Individ- och familjeomsorg, Lägesrapport 2004. Stock- holm: Socialstyrelsen. 
 SoS (2004b). Narkomanvård på lika villkor? En studie av förhållan- den som kan ha betydelse vid val av insatser inom narkomanvård. Stockholm: Socialstyrelsen. 
 SoS (2005). Verksamhetstillsyn av Beroendecentrums öppenvårds- mottagningar Stockholms läns produktionsområde. Stockholm: Soci- alstyrelsen. 
 SOU (2004:3). Tvång och förändring. Rättssäkerhet, vårdens inne- håll och eftervård. Betänkande från  
 LVM-utredningen. 
  Stockholm: Socialdepartementet, Statens offentliga utredningar. 
 Timko, Greer, R. (1998a). Determinants of the treatment climate in psychiatric and substance abuse programs: Implications for improving patient outcomes. Journal of Nervous and Mental Disease 186(2):  
 96–103. 
  
 Timko, Greer, R. (1998b). Outcomes of the treatment cli- mate in psychiatric and substance abuse programs. Journal of Clini- cal Psychology 54(8):  
 1137–1150. 
  
 Roberts, D.C.; Hingson, R.W.; Merrigan, D.M.; Rojas, S.M.; Sanchez, Jackson; Heeren, T. (1991). A randomized trial of options for  
 alcohol-abusing 
  Burton. New England Journal of Medicine 
  
 325:775–782. 
  
 117 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:82 
  
 Simmons, Mooney, S.Y. (2000). A comprehensive and com- parative review of adolescent substance abuse treatment outcome. 
 Clinical  
 Psychology-Science 
  and Practice 7 (2):  
 138–166. 
  
 WHO (1993). The  
 ICD-10 
  Classification of Mental and Behav- ioural Disorders. Diagnostic criteria for research. Geneva: World Health Organization. 
 Yohanes, Greer; Meyer, Manning; Ellis, Barnes, Neal (2002). De kommer ut fräscha och fina – Om tvång och hemlöshet. Stockholm: Statens institutionsstyrelse. Forskningsrapport nr 4. 
 Öjehagen, A.; Schaar, I.; Torres,  
 C.-G. 
  (2004). Förbättringspro- cessen hos personer med svår psykisk störning och missbruksproblem. En långtidsuppföljning av Socialstyrelsens försöksverksamheter i sam- band med psykiatrireformen. Stockholm: Socialstyrelsen. 
 118