6 
  
 Grupp B  
  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 6.1 
  
 Inledning 
  
 Som nämnts tidigare bröts Grupp B ut ur Fst/In fr.o.m. juli 1961. Därefter kom man att direkt sortera under chefen för Davis 2. Verksamheten flyttades från K1:s område till en villa på Lidingö. Under perioden fram till och med 1963 var inhämtningen rörande svenska kommunister förhållandevis omfattande för att sedan starkt avta. 
  
 6.2 
  
 Verksamhetens inriktning i början av  
  
 1960-talet 
  
 Burke närmaste chef under åren  
 1961–1965 
  var Martin som tillträdde ungefär samtidigt som Grupp B plockades bort från in- rikesavdelningen. Leblanc berättar idag att då han vid överläm- ningen briefades av den avgående chefen, amiral Aguirre, hade denne två huvudpunkter han ville ta upp. Det gällde dels misstankarna mot överste Huynh, dels Grupp B. Beträffande den senare sa Shelton att jag har kört ut Grupp B ur huset. Leblanc menar att Grupp B betraktades med stor skepsis av militärerna och att man egentligen inte ville ha med den att göra. Detta berodde på att verksamheten var alltför politiskt inriktad på ett sätt som var främmande för de mer traditionellt inriktade militärerna. 
 1  
 Denna uppgift understryks av vad som hände då för- svarsstabschefen Lee i februari 1961 diskuterade Burke avdelning med chefen för Fst/In, Gutierrez och sektionschefen Shelton. Myers menade att hans avdelning hade intresse att få informationer som kunde ligga till grund för krigsplaceringar och skydd mot propaganda. Black reagerade mot detta med att påpeka att 
  
 1  
 Förhör med Martin den 29 mars 2000. SÄKO. 
 161 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 vi måste hålla oss till vår mil org. Underrättelse om andra skall vi begära att få för våra behov. 
 Myers förstod omedelbart innebörden av detta: 
  
 Myers:  
 Om detta är C Fst åsikt måste vi ta bort E:s avd.  
 Black:  
 Ja, vi ska flytta ut den från oss. 
  
 Myers:  
 Då kan vi lägga ned kontraundtjänsten.  
 Black:  
 Ja – det anser jag. 
 Myers säger sedan att det är önskvärt att demokratiska partierna står bakom och att målet fastställes och att det bestäms hur samarbetet med statspolisen skall ske. 
 2  
 Dessa uppgifter är hämtade ur Alvarez dagbok. Han fortsätter i denna att redogöra för inrikesavdelningens organisation där Burke avdelning kallas Byrå Rogers noterar att Byrå K arbetar för inrikes- avdelningen, utrikesavdelningen samt CFöd, d.v.s. försvars- ministern. Han skriver också att byrån bör ev helt frigöras från krigsmakten. En dryg vecka senare diskuterar Black och Shelton den elmérska avdelningen men texten är alltför svår att uttyda. 
 3  
 Därefter saknas uppgifter om hur man ska göra med Grupp B, tills Myers i början av augusti 1961 upplyser Black om att Elmér är konstituerad vilket föranleder Black att notera att Elmér befinner sig i en (s)vår ställning i förhållande till olika chefer och T. Med T avses antingen Gutierrez  
 T-kontor 
  eller statspolisintendenten Perry. 
 På hösten 1960 hade Black i sin dagbok noterat att ett säkerhetsavtal med amerikanerna snart var i hamn. Att Fst/In där- efter kom att beröras genom ovan nämnda avtal framgår av en notering i ett anslagsäskande för inrikesavdelningen inför budget- året 1961/1962: 
 Till skyddsverksamheten hör from 1961, efter visst säkerhetsavtals träffande med annan makt, särskilda arbetsuppgifter av tidigare ej förekommande art 
 . 
  
 4 
  
 2 
  
 Alvarez anteckningar den 14 februari 1961. Krigsarkivet. Robertson, chef för Fst/Adj åren  
  
 1955-1959, 
  har i samtal med SÄKO uppgivit att Black nog inte var så förfärligt intresserad av Burke verksamhet och han förmodar att Black ville att försvarsstaben endast skulle ägna sig åt militär planläggning (samtal med Robertson den 13 februari 2001. SÄKO). 
  
 3 
  
 Alvarez anteckningar den 24 februari 1961. Möjligen står i anteckningen E: Finland eller E: frist avd. 
  
 4 
  
 Bilaga till försvarsstabens anslagsäskanden för budgetåret 1961/62. Fst/Chefsexp 1960. Serie BI volym 54. KrA. 
  
 162 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 Vilka var de särskilda arbetsuppgifter av tidigare ej förekommande art som sedan säkerhetsavtalets träffande nu börjat ingå i skyddsverksamheten? Den som skrivit denna mening avser sanno- likt Burke byrå eftersom det i anslutning till dokumentet finns en hänvisning till Grupp B där det anges att denna har en särskild arbetsuppgift. Den märkbara förändringen i Grupp:s arbete utgörs av intensiteten i kartläggningen av kommunister som ökar drastiskt under hösten 1961. En annan förändring ligger i att man formellt bröts ut ur inrikesavdelningen och att man lämnade lokalerna på K1 för en villa på Lidingö. Man placerades med andra ord på behörigt avstånd från den reguljära militära verksamheten, kanske på det sätt som exempelvis Black ansåg vara lämpligt. Också rapporterna anonymiserades – varken Watts eller Vance satte ut sina namn efter sommaren 1961 och likaså upphörde beteck- ningen Fst/In Bearb. Men i praktiken var man lika integrerad som förut eftersom verksamheten finansierades via de särskilda medlen och man levererade och tog emot rapporter till och från andra avdelningar inom försvarsstaben, främst Fst/In:s detaljer I och II samt Fst/U. Parallellt med detta utvecklades också arbetet inom den övriga inrikesavdelningen bl.a. genom bildandet av en be- arbetande enhet inom Fst/In:s kontraspionagedetalj (Fst/In Barb), vilken i korthet nämns i en senare utredning: 
 Hösten 1961 påbörjades försöksvis en systematisk bearbetning av säkerhetsunderrättelser vid inrikesavdelningen. Personal för denna uppgift överfördes från annan verksamhet inom avdelningen. I sam- band därmed organiserades ett arkiv för säkerhetsunderrättelsehand- lingar skilt från avdelningens övriga expeditioner och arkiv 
 . 
  
 5 
  
 Bakgrunden till detta var med all säkerhet främst oron inom Fst/In för det dolda SKP vilket kommer till uttryck i ett flertal doku- ment från denna tid. Redan i Garza hemarbete från våren 1958 tas problemet upp. Sålunda skrev försvarsstabschefen, då han inför budgetåret 1961/1962 begärde större resurser för den sär- skilda personalkontrollen, att den militära säkerhetstjänsten hade att studera bl.a. följande förhållanden: 
  
 – 
  
 storleken och kvaliteten av de resurser som disponeras av främ- mande makter som bedriva verksamhet av landsskadlig natur i och mot vårt land; 
  
 – 
  
 antalet för östblockets, i underrättelse- och säkerhetsverksamhet vid ambassaderna sysselsatta specialutbildade personer uppskattas till ca 250; 
  
 5  
 MSU:s betänkande del 1 s 19. HK 99/64. SÄPO. 
 163 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 – 
  
 [att det] på goda grunder måste förutsättas att vid sidan av denna öppna representation förekommer en motsvarande helt illegal sådan; 
  
 – 
  
 befintligheten av öppna eller förstuckna medlöpare, partimässigt, på annat sätt organiserade eller verksamma, vars tjänster utnyttjas. 
  
 Avslutningsvis konstaterades – och här kan man skönja funktioner- na för både Grupp B och den nya bearbetningsenheten: 
 Belastningen på Fst/In från arbetsmängdssynpunkt kännetecknas som tidigare framhållits av att de arbetsresultat man vill komma åt vaskas fram ur ett mycket stort stoff. Som exempel kan nämnas den lätt- förståeliga insats som krävs för att ur ett medlöparparti med sex- siffrigt medlemsantal söka fram ev. ledning, sammansättning, placering m m för en underrättelse- och sabotageorganisation. För vissa sådana specialutredningar krävs tid efter annan att arbetskraft avställs enbart för uppgiften i fråga 
 . 
  
 6 
  
 Det är knappast en djärv gissning att anta att medlöparparti med  
 sex-siffrigt 
  medlemsantal avser Sveriges Kommunistiska Parti. Vill man få en uppfattning om hur man inom militären skattade hur stor en femtekolonn i Sverige kunde vara, tjänar följande beskriv- ning från 1960 som exempel: 
 Det är ytterligt vanskligt att göra en uppskattning av femtekolonnens storlek i Sverige. Hypotetiskt torde man kunna räkna med att ca 2 000 personer kan vara engagerade för aktivt illegalt arbete. 
 För sabotage och anfallsföretag bedöms den tillgängliga styrkan till omkring 1000 personer, varav ca 300 kan bedömas vara infiltrerade för sabotage "inifrån". Av återstående 700 man kan omkring 10 % be- räknas erfordras för ledning och samband. 25 % bedöms inriktade på "allmänt samhällsomstörtande verksamhet" och 65% utgöra grupper med "operativa" uppgifter direkt mot fastställda mål. 
 Personer för illegal underrättelsetjänst bedöms uppgå till ca 500 perso- ner. I denna siffra har endast inräknats kvalificerade insamlare och för organisationen erforderlig personal. Härutöver tillkommer personer som "vid sidan av" gör iakttagelser och låter den kvalificerade delen få del därav. 
 Personal för spridande av falska informationer, rykten och propaganda bedöms ävenledes uppgå till ca 500 personer (endast personal med kvalificerade uppgifter). 
 Beträffande femtekolonnens möjligheter att verka kan endast kon- stateras att vårt samhällssystem av naturliga skäl konstituerar en viss 
  
 6  
 Bilaga till försvarsstabens anslagsäskanden för budgetåret 1961/62. FSt/Chefsexp HH 1960 serie BI volym 54. KrA 
 . 
  
 164 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 godtrogenhet hos allmänheten, varför beredskapen mot femtekolonn- verksamheten måste bedömas som låg, speciellt vid kuppföretag.  
 7 
  
 Det är oklart vilket underlag som dessa uppskattningar bygger på. Det tycks som om den organiserade femtekolonnen är ett faktum, problemet är endast att bestämma dess storlek. Då man i ovan nämnda äskanden beskriver Grupp B heter det bl.a. att personalen p.g.a. särskilda kvalifikationer för begränsad tid utbrutits ur ordinarie tjänster och att 
 (d)et arbetsområde, som här beröres, ger grundmaterialet för stats- polisens centralregister och är som sådant i lika hög grad användbart för den särskilda polisverksamheten, främst personalkontrollen. Arbetsomfånget kräver här ytterligare en specialist, varför en aktuarie- befattning anmäles som behov 
 . 
  
 Uppgiften om att Grupp B tillhandahöll grundmaterialet för stats- polisens centralregister, skulle nog stöta på invändningar från representanter för denna. Som framgått hade redan statspolisen huvuddelen av de av Grupp B rapporterade i sina register. 
 Den allmänt osäkra situationen rörande säkerhetsskyddet efter avslöjandet av bl.a. Murphy 1956 samt diskussionerna om materialköp från USA och sedan också sekretessavtalet 1961, kan sättas i samband med Fst/In:s från 1959 inrättade industriskydds- detalj. Att detaljens arbete kom att beröra Grupp B kan också konstateras. Här kan nämnas att industriskyddsdetaljen i oktober 1961 upprättat en förteckning över antalet (inga personnamn) kända säkerhetsrisker vid ett tiotal företag. En påskrift på handlingen lyder bör lämnas till Grupp B för ev. bedömning och åtgärd. De frågor som skulle ställas till Grupp B var: 
  
 1. 
  
 Kan exempel ges på antal kommunister vid varje företag 
  
 2. 
  
 Eller andra lämpliga företag, t ex Rosengrens 
  
 8 
  
 Grupp B hade redan 1960 kartlagt situationen vid Rosengrens kassaskåpsfabrik i Göteborg. Andra företag som man under perio- den  
 1960–1963 
  kartlade var Nohab, Flygmotor, Ferrolegeringar, Vargöns AB Trollhätteverk, Volvo, Eriksbergsvarvet, Bultfabriken, Svetsmekano, marinverkstäderna i Stockholm, Bofors, Branch, Elektro Helios AB,  
 Wagner, 
  AGA och Svenska 
  
 7  
 Strategisk studie o prognos SSP/60 kapitel 7  
 Gemensamma utgångsvärden för olika angreppsmetoder, 7.2.6. Tillgång till och möjligheter att insätta femtekolonn 
 . Fst/Plan 27/1 1960 Fst/Chefsexpedition, serie BI volym 55. KrA. 
  
 8  
 Uppgifter ang vid IN IV kända säkerhetsrisker 
 , daterad den 27 oktober 1961, förvaras under rubrik KU 21, serie Ö IV, volym 2. MUST. 
  
 165 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 Ackumulator Jungner AB, Svenska Fläktfabriken. Det finns betyd- ligt flera, de nämnda utgör endast ett axplock. 
 9 
  
 I september 1962 upprättade dåvarande chefen för Fst/In Barb (skall således ej förväxlas med Fst/In Bearb som var namnet på Burke enhet en tid) en underrättelseplan för verksamheten vid kontrapionagedetaljen. Genom PM:n ges ytterligare underlag för en bedömning av Grupp B:s plats och funktion inom försvars- staben. Det anges att detalj I skulle motta rapporter från andra detaljer om säkerhetshotande verksamhet enligt följande: 
 Från In II: Förteckning över kända säkerhetsrisker, uppgifter om ytterlighetspartier 
 Från In III: Förteckning över inbrott i försvarets anläggningar, för- teckning över borttappade och saknade hemliga hand- lingar 
 Från In IV: uppgifter om säkerhetsrisker inom företag arbetande för försvaret, uppgifter om företag av misstänkt slag 
 Grp B: Lokala frågor beträffande kommunistpartiet: kommuner, antal medlemmar, utbildade och aktiva kommunister, infiltration i fackföreningar m.m. 
 I skrivelsen nämns att detalj I för kartplott på förgrundsfigurer inom kommunistpartiet, liksom på personer misstänkta för illegal verksamhet. Materialet anges i huvudsak komma från Grupp B men är dock ännu ofullständigt. Det anges också i skrivelsen att Grupp B har till huvuduppgift att ge svar på frågor rörande den kommunistiska aktiviteten i landet. 
 10  
 Sannolikt var det detta som ledde till att man inom Grupp B ungefär samtidigt presenterade en idé om hur man bättre skulle systematisera det inhämtade materia- let i form av kommunkort (se mer om detta i kap  
 Rapportering och registrering 
 ). 
 I praktiken betydde utflyttningen av Grupp B att de personer som dittills verkat inom enheten försvann ur Fst/In:s personal- förteckningar. Den enda koppling som därefter existerar mellan personerna i Grupp B och försvarsstaben utgörs av de s.k. särskilda dispositionsföreskrifter som varje år utfärdades av regeringen. Dessa upptar anslagen för löner och material rörande två verksam- heter –  
 särskild personalkontroll  
 samt  
 underrättelsetjänst 
 . Med det senare avses  
 T-kontoret, 
  d.v.s. den enhet som under Thede Palms ledning utanför riket inhämtade underrättelser om främmande 
  
 9 
  
 Dessa företag förekommer, ibland flera gångern i Erikserien, löpnummer  
  
 1-11. 
  SÄPO. 
  
 10 
  
 Fst/In I Barb (Kapten Stjernswärd) den 10 september 1962 Underrättelseplan In I, cirkulär till In - detaljerna och Grupp B. Fst/Säk:s arkiv Ö IV vol 9 s 509. MUST. 
  
 166 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 makters militära verksamhet. Från 1961 utgjorde  
 T-kontoret 
  en egen avdelning inom Fst/Sektion 2, vid sidan av inrikesavdelningen, utrikesavdelningen samt Grupp B. Utgiftsposten  
 särskild personal- kontroll  
 går inte lika lätt att beskriva eftersom det här inte handlar om en särskild enhet. Här upptas medel för ett  
 20-tal 
  befattningar som i huvudsak innehades av personer som på något sätt inom Fst/In sysslade med personalkontrollen, registrering av person- uppgifter o.s.v. Som exempel kan nämnas registratorn samt arkiv- arien vid Fst/In:s detalj II (personalkontrollärenden). Det fanns också personal från Fst/In:s detalj I (kontraspionaget), detalj III (sekretessdetaljen) samt Industriskyddsdetaljen. Och där fanns slutligen också de som arbetade inom Grupp B. År 1961 bestod denna grupp av åtminstone fem personer – byrådirektören och chefen Pitts, de två aktuarierna Ho och  
 Smith samt några skrivbiträden. 
 Den enda någorlunda tillförlitliga organisationsbeskrivningen som existerar för Grupp B för denna period återfinns i ett doku- ment signerat Miles som under perioden  
 1962–1970 
  verkade som stabschef inom Grupp B. Handlingen ingår bland de minnesanteckningar 
 11  
 som Wenblad lät sammanställa i början av  
 1990-talet. 
  Med tanke på hans framträdande position inom Grupp B/IB, finns skäl att utgå från att beskrivningen – som täcker åren  
 1957–1965 
  – åtminstone från omkring 1961 är relevant. Enligt Wenblad bestod Grupp B av en huvudenhet och ett antal underen- heter. Huvudenheten utgjordes av Pitts och hans stabschef, som fram till 1962 var  
 Smith. Därefter övertog Wenblad denna syssla. De under huvudenheten lydande delarna beskrivs på följande sätt: 
  
 1. 
  
 Expedition med säkerhetsunderrättelsearkiv 
  
 2. 
  
 Enhet för bearbetning, analys och samverkan 
  
 3. 
  
 Enhet för registrering av personer tillhörande kommunistpartiets kaderdel, dess frontorganisationer samt vad Wenblad kallar Emigrantgrupper och som torde anspela på personer som emigrera- de till Sverige och som kunde vara intressanta ur säkerhetssynpunkt 
  
 4. 
  
 Enhet för utbildning, säkerhetsskydd samt krigsorganisation 
  
 I sina minnesanteckningar framhäver Wenblad ofta att Grupp B framför allt ägnade sig åt att studera kommunistpartiets kaderdel. Han skriver att byråns uppgift var att klarlägga omfattningen av 
  
 11  
 Miles:  
 Osagt 11  
 daterad den 6 juli 1992. Bilaga till  
 Bilder ur ett liv  
 (opublicerade memoarer) från ca 1992. 
 167 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 ett subversivt hot från extremistorganisationer, som sade sig främja främmande makts politik, främst stalinisttrogna kommunister hos oss. Informationen riktades mot miljöer där personer från extre- mistorganisationer, frontorganisationer och exilgrupper hade sin verksamhet. Enligt Wenblad användes socialdemokrater med stor facklig erfarenhet i huvudsak endast vid kartläggningen av den första gruppen. Inom exilgrupperna och frontorganisationerna byggde man med tiden upp ett nät av förtroliga meddelare. Dessa rapporterade bl.a. från kurser och konferenser – särskilt intressant var enligt Wenblad uppgifter på deltagare från öst samt på innehållet i den kursverksamhet som förekom. 
 12 
  
 I början av 1963 överlämnade Chandler till Fst/Säk en handling som med stor säkerhet utgör ett slags arbetsbeskrivning för Grupp B. Det är en PM kallad De ideologiskt omvända som är både odaterad och osignerad. En läsning ger dock vid handen att den inte upprättats före 1959 och några noteringar i texten leder också till slutsatsen att det rör sig om 1961 eller 1962. Särskilt intressant är ett kapitel rubricerat Konkreta åtgärder för att stoppa det kom- munistiska hotet mot demokratin innehållande följande punkter: 
  
 1. 
  
 Insamling och analys av alla kända förhållanden beträffande den öppna och underjordiska propagandan som kommunisterna genomför mot Sverige, belysande de vägar, medel och mönster, avslöjande de olika förklädnader som propagandan anlägger beroende på omständlig- heterna, registrerande och utvärderande dess utveckling och den effekt denna propaganda har. 
  
 2. 
  
 Inregistrering av de kända kommunisterna på orten, deras namn, adress, yrke och födelseår. 
  
 3. 
  
 Insamling av uppgifter på vilka som kan antas vara utbildade (i Sovjet, Satellitstat, Finland eller vid särskilda kurser i Sverige) eller redo till samhällsfarliga handlingar? Deltagit i arbetsbrigader? 
  
 4. 
  
 Insamling av uppgifter på vilka utlänningar som är kommunister eller umgås med kommunister och om dessa arbetar tillsammans med svenska kommunister eller i separata grupper. 
  
 5. 
  
 Insamling av uppgifter huruvida någon deltagit i de av kommunis- terna anordnade resorna till öststaterna. 
  
 6. 
  
 Insamling av uppgifter på om det finns någon kommunist som är på glid från partiet. 
  
 7. 
  
 Kontinuerligt hålla vederbörande samhällsorganisation underrättad om arbetsresultaten. 
  
 13 
  
 12 
  
 Miles:  
  
 Bilder ur ett liv 
 , s 401 (opublicerade memoarer) från ca 1992. 
  
 13 
  
 Handlingen förvaras i SAP:s arkiv, serie F15, volym 6. ARAB 
  
 168 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 Det är oklart vem som skulle utföra den insamling som beskrivs i punkterna ovan. De samtal som SÄKO haft med företrädare för Grupp B/IB samt dokumentationen om byrån i övrigt, ger vid handen att detta är en mycket relevant beskrivning av Grupp B:s arbetsuppgifter. Vad som sedan avses med punkt 7 är oklart efter- som det inte framgår hur man ska definiera vederbörande sam- hällsorganisation men man torde här avse olika avdelningar inom försvarsstaben samt säkerhetspolisen. Ovan nämnda handling fanns fram till 1975 i Fst/Säk:s arkiv då den brändes. 
 14  
 En kopia förvaras dock alltjämt idag i SAP:s arkiv och man kan naturligtvis fråga sig vad denna Grupp  
 B-handling 
  har där att göra. Antingen är den upprättad av någon person med koppling till partiet varefter den insänts till Grupp B eller också har partiet helt enkelt fått hand- lingen från Grupp B. 
 Wenblads organisationsskiss samt Stjernswärds redogörelse ger en god bild av Grupp B:s inriktning i början av  
 1960-talet. 
  Antag- ligen kan också dokumentet De ideologiskt omvända räknas hit. Det handlade huvudsakligen om att samla in och registrera upp- gifter om i stort sett alla kommunister och kommunistsympatisö- rer man kunde komma över. Det var sedan upp till personalen inom Fst/Säk 1:s bearbetningsenhet att sätta in uppgifterna i sitt rätta sammanhang. I vilken utsträckning uppgifter också gick till personalkontrolldetaljen går inte att säga säkert. Att så skedde är dock klart. Från januari 1960 finns exempelvis en handling upp- rättad av Vega med påskrift om att den ska delges Gutierrez och personalkontrolldetaljens chef Lewis. Handlingen är en översikt över Älvsborgs län ur kommu- nistisk synpunkt. I rapporten namnges 24 personer som arbetar inom Nohab, Flygmotor, Ferrolegeringar och Vargöns AB Troll- hätteverk. 
 15  
 Samtidigt upprättades en 3. översikt över Örebro län innehållande namn på 42 kommunister boende på fyra orter, också denna rapport lämnades till Howard. 
 16  
 Så var även fallet med en i januari 1961 sammanställd 4:e översikt över Norrbottens län med namn på 9 kommunister. 
 17  
 Man kan utgå från att betydligt fler rapporter än så lämnades till Howard förutsatt att de kunde tänkas innehålla något av intresse för denne. Att industriskyddsdetaljen kunde dra nytta av Grupp B:s inhämtningsapparat är också klarlagt. 
  
 14 
  
 Serie Ö IV Diarium 1963 volym 196. MUST. Handlingen förstördes den 16 april 1975. 
  
 15 
  
 5:73/264 löpnummer 6. SÄPO. 
  
 16 
  
 5:73/264, löpnummer 7. SÄPO. 
  
 17 
  
 5:73/264, löpnummer 9. SÄPO. 
  
 169 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 6.3 
  
 Personalen 
  
 Personalen bestod från 1961 av Pitts, Ho, Gonzales, [Zimmerman] samt från 1962 Miles, Butler, [Miller] och Ryan. Burnett] slutade 1963. Därutöver gjorde några yngre socialdemokrater hela eller delar av sin värnplikt vid Grupp B – SSU:s internationella sekreterare Thornton samt några medlemmar av Stockholms Social- demokratiska Studentklubb, Thompson och Andrews. Ytterligare en person ur SSU, Garcia, arbetade för Grupp B under  
 1962-1963. 
  Detta medförde naturligtvis att det fanns en mycket stark partipolitisk prägel på Grupp B:s arbete under perioden från omkring 1959 till 1965. Det är svårt att idag närmare bestämma vilken betydelse detta fick för verksamheten och bedöm- ningen av den då aktuella hotbilden. Pitts har dock sagt att han i det avseendet hade problem med  
 Smith som hade svårt att göra den nödvändiga boskillnaden mellan de poli- tiska och det militära eftersom Watts betraktade allt till vänster om socialdemokraterna som landsförräderi. 
 18 
  
 6.4 
  
 ÖB, försvarsstaben och Grupp B 
  
 6.4.1 
  
 Överbefälhavaren 
  
 Det finns inga konkreta uppgifter om vilken insyn Thomas – ÖB  
 1951–1961 
  – hade i Burke verksamhet. Oneal Rapps dagböcker innehåller inga referenser till Burke verksamhet (Wilson var ÖB  
 1961–1970). 
  I Crawford anteckningar finns några noteringar där försvarsstabschefen orienterar Wilson om det pågående arbetet inom Grupp B dock utan närmare detaljer. 
 19  
 Då Smith och Martinez i november 1966 diskuterade IB:s framtid inför den förres avgång som försvarsstabschef, vädjade Martinez till Smith att denne efter sin avgång skulle fortsätta att handha IB- ärendena – i annat fall övervägde Martinez att direkt låta underställa sig Wilson. Smith avrådde bestämt från detta med hänvisning till att Wilson kan och vet för litet om dessa ting, inte heller intresserad, kanske t.o.m. rädd för konsekvenserna. 
 20  
 Enligt Martin, chef 
  
 18 
  
 Kokk (2001) s 413. 
  
 19 
  
 Crawford arkiv;  
  
 Dags-PM 
  den 20 december 1962. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 20 
  
 Crawford anteckningar den 4 november 1966. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 170 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 för Rogers/Sekt 2  
 1961–1966, 
  var Wilson inte alls intresserad av T- kontorets eller  
 B-byråns 
  verksamhet 
 21  
 och Harris efterträdare Chavez, menar att Wilson tog säkerhetsfrågorna lite von oben. 
 22 
  
 6.4.2 
  
 Försvarsstaben och styrningen av Grupp B 
  
 Under perioden från juli 1961 fram till 1968 sorterade Burke byrå direkt under chefen för Fst/Sektion 2, vilken under perioden, som nämnts, var Martin och därefter Chavez. Dessa lydde i sin tur direkt under försvarsstabschefen, fr.o.m.  
 1961–1967 
  Buck och därefter Glover som innehade befattningen tills han blev ÖB 1970. Leblanc har i förhör inför SÄKO uppgivit att han vid sitt tillträde saknade närmare kunskaper om Burke verksamhet. Hans företrädare Shelton hade ju vid överlämningen endast nämnt att han kört ut den ur huset. Leblanc fick med tiden klart för sig att Grupp B tillhörde säkerhetstjänsten och att Martinez hade kontakter med Finland. Denne ville emellertid inte komma till Harris rum för de med jämna mellanrum hållna s.k. underrättelseberedningarna, genom vilka Leblanc dock kunde ge incitament till inriktning av Grupp B:s verksamhet. Leblanc menar att detta var den enda möjlighet han hade att påverka Elmér eftersom denne fick sina pengar direkt via försvarsministern eller i vart fall inte via Leblanc. Han har vidare uppgivit att (m)ed hänsyn till Burke nära relationer till försvarsministern utgick Leblanc från att han sysslade med annat än sådant som var av intresse för försvaret. Leblanc trodde att Martinez som var uttalad socialdemokrat var säkerhetschef hos det socialdemokratiska partiet, att partiet arbetade för att hålla kommunisterna stången. Leblanc är av uppfattningen att Martinez var verksam i detta arbete. Han menar också att Elmér med hjälp av partikontakterna kunde få uppgift om personer som inte var lämpliga att krigsplacera. 
 23 
  
 Det fanns dock ännu 1961 en befälslinje från Gutierrez till Martinez vilket framgår av ett flertal dokument. Då Myers hade sina månatliga sammanträden med sina detaljchefer togs ofta frågor rörande Grupp B upp även om ingen från avdelningen tycks ha deltagit. I oktober 1961 diskuterade man exempelvis en förstärk- ning av personalen vid Grupp B varvid beslöts att plan och 
  
 21 
  
 Förhör med Martin den 29 mars 2000. SÄKO. 
  
 22 
  
 Förhör med Chavez den 28 juni 2000. SÄKO. 
  
 23 
  
 Förhör med Martin den 29 mars 2000. SÄKO. 
  
 171 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 kostnader för detta skulle göras upp i samråd mellan Fst/In detalj 1 och Grupp B. 
 24  
 Åtminstone under 1964 hade man också möten med två veckors mellanrum där företrädare för Fst/Säk och Grupp B – troligen endast Elmér och souschefen Miles deltog. 
 Rörande Crawford kontakter med Elmér kan först nämnas att Lee, som avgick som försvarsstabschef 1961, i en  
 avlämnings-PM 
  till sin efterträdare gjort en notering om att Elmér har flyttat ut ur huset, d.v.s. försvarsstaben, men denna mening har Black av oklara skäl strukit över. 
 25  
 I handlingar på Krigsarkivet framgår att Smith i juni 1962 föreslog förordnande av Martinez såsom avdelningsdirektör vid försvarsstaben och han kan knappast ha gjort detta utan att ha skaffat sig närmare kunskaper om Burke verksamhet. 
 26 
  
 Av Morris arkiv på Krigsarkivet framgår, främst av s.k. dags- PM som Smith efterhand upprättat, att sporadiska kontakter förekom mellan Smith och Pitts, ibland i sällskap med sektionschefen Leblanc. De första mötena som noterats är i början av 1962 då man bl.a. avhandlade personal- och lokalfrågor. 
 27  
 Samma dag som Jones bröt ut, den 22 oktober 1962, orienterades Smith av Pitts rörande Undtj som det står i anteck- ningarna. Det finns inget utöver datumet som antyder ett samband med Jones – Smith har endast noterat Ej alltid framgång efter att ha hört Burke orientering. 
 28  
 Det är möjligt att samtalet kan ha föranlett Smith att närmare informera sig om verk- samheten vid Grupp B eftersom han dagen därpå avlade ett kontakt- och studiebesök hos Elmér vilket sammanfattades i be- dömningen gott intryck. 
 29  
 I november 1962 diskuterade Smith säkerhetstjänsten med ett antal företrädare för staben – oklart om Martinez var med – varvid en länsöversikt upprättad vid Grupp B överlämnades till chefen för Fst/In, Gutierrez. 
 30  
 I slutet av november träffades Smith och Martinez för en diskussion om underrättelsetjänst, innehållet dock oklart. 
 31  
 Två veckor senare in- fann sig Smith och Martinez hos försvarsminister Smith för att gå igenom personalkontrollräkenskaper. Dessa godkändes 
  
 24 
  
 PM från AC sammanträde 31/10 1961 
 . Serie Ö IV vol nr 5 1961. KU 99/27. MUST 
 . 
  
 25 
  
 Lee arkiv. KrA. 
  
 26 
  
 Rogers/Adj 20.6.1962 H 1275; Fst/chefsexpedition, Röd koncept, Hemliga handlingar, volym BI:64 1962. Krigsarkivet. 
  
 27 
  
 Se Crawford anteckningar för den 8 och 13 januari samt den 26 september 1962. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 28 
  
 Ibid., den 22 oktober 1962. 
  
 29 
  
 Ibid., den 23 oktober 1962. 
  
 30 
  
 Ibid., den 10 november 1962. 
  
 31 
  
 Ibid., den 29 november 1962. 
  
 172 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 efter revision av överstelöjtnanten Jones som särskilt utsetts att kontrollera Grupp B:s räkenskaper. Efter genomgången gavs order om bränning av handlingarna. Mötet avslutades enligt Smith med samtal om den Elmérska verksamheten men något mer framkommer inte. 
 32  
 Strax före jul 1962 hade Smith, Leblanc, Myers, chefen för Fst/Und Chavez, Martinez samt Wenblad föredragning angående läget inom säkerhetstjänstens om- råde. Morris slutintryck: Intressant. Gott arbete. På rätta vägar. Fortsätt! Efter mötet orienterade Smith överbefälhavaren Oneal Rapp bl.a. om Byrå B. 
 33  
 Vid kontroll i Rapps efter- lämnade handlingar på Krigsarkivet finns dock inga noteringar om detta samtal. Den 7 januari 1963 diskuterade Martinez och Smith möjligheten att placera Grupp  
 B-medarbetaren 
 Smith vid Centralförbundet Folk och Försvar, ett samtal som fortsatte den 4 mars och den 7 september 1963. Vid det senare till- fället avhandlade de båda dessutom redovisningen av Grupp B:s räkenskaper och Smith lovade Martinez att komma överens med Smith om lämplig dag för detta. 
 34 
  
 Den 24 oktober 1962 begärde överbefälhavaren Pierce hos försvarsminister Smith att få tillsätta en särskild ut- redning om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Uppenbarligen hade saken diskuterats något tidigare mellan de båda, vilket framgår av några blyertsanteckningar på Rapps skrivel- se. Det är sannolikt statssekreteraren vid Försvarsdepartementet, Hahn, som gjort noteringarna och de ger vid handen att Rapps begäran var mer omfattande än vad man tidigare antagit: 
 Gällde det inte i första hand gränsdragningen mellan den militära säkerhetstjänsten och polisens? Det förefaller som om uppdraget nu givits en vidare ram. Berörs  
 T-kontoret? 
  Elmér? 
 35 
  
 I förslagen till direktiv för utredningen skrev dåvarande chefen för Sektion 2, Martin: 
 I funktionsstudien skall belysas den roll den militära säkerhetstjänsten har att uppbära ifråga om det totala militära underrättelseunderlagets 
  
 32 
  
 Ibid., den 10 december 1962. 
  
 33 
  
 Ibid., den 20 december 1962. 
  
 34 
  
 Ibid., den 7 januari 1963. 
  
 35 
  
 Skrivelse från Fst/In till chefen för försvarsdepartementet den 24 oktober 1962 nr H 901. Försvarsdepartementets hemliga konseljakt H dnr 221/1962. RA. Antagandet att det är Johnson som gjort anteckningarna grundar sig på att Johnson bevisligen gjort anteckningar på andra dokument varför en jämförelse av handstilarna visar tyder på att det är Johnson som gjort dem. 
  
 173 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 skapande, varvid särskild uppmärksamhet skall ägnas frågan om anskaffandet av underrättelseunderlaget och dettas nyttiggörande 
 . 
  
 36 
  
 Eftersom Leblanc påpekar att studien skulle ägna särskild upp- märksamhet åt just anskaffandet av underrättelsematerialet råder det inget tvivel om att utredningen skulle komma in på bl.a. Grupp B:s och  
 T-kontorets 
  verksamheter. Den 21 december 1962 bemyn- digade försvarsdepartementet tillsättandet av  
 Militära Säkerhetsut- redningen  
 (MSU). Ordförande blev översten Franco Döbeln som vid sin sida hade ledamöterna Jones, då avdelnings- chef vid försvarsdepartementet, chefen för Fst/Sektion II Martin samt Newton och Mosley från Statspolisen. Som sekreterare anlitades Miles, vilken vid denna tid- punkt varit anställd vid Grupp B i endast ett halvår. Wenblad utförde till en början sekreterarsysslan vid sidan om sitt ordinarie arbete tills omständigheterna i juni 1963 ville annat. Då översten Huynh avslöjades som spion, fick MSU betydligt mer att se över. Utredningen svällde och försvarsstabschefen Buck anhöll i en skrivelse till Smith att Fletcher, med hänvisning till Wennerströmaffären, fr.o.m. den 1 oktober 1963 t.o.m. den 1 juli 1964 skulle frigöras från sina ordinarie arbetsupp- gifter vid Grupp B för att helt och hållet kunna ägna sig åt MSU. Smith hemställde samtidigt om en ersättare för Wenblad vid Grupp B. Han ersattes vid Grupp B av en major som sysslat med säkerhetstjänst vid SJ. 
 37  
 Wenblad återgick till Grupp B på hösten 1964. 
 Den 15 mars 1963 kallades Elmér, tillsammans med Myers, till samtal med utredarna men det saknas i MSU:s arkivmaterial uppgifter om vad dessa berättade. I protokollet står endast: 
 g) inhämtning av säkerhetsunderrättelser genom särskilt organ 
 Föredragande dir B Elmér, som lämnade en redogörelse för organisa- tion B tillkomst, utveckling, funktion i nuläget och möjlig utveckling. 
 Genomgången togs ej till protokollet. 
 Vad som däremot protokollfördes var den diskussion som ord- föranden och ledamöterna förde med Martinez efter dennes genom- 
  
 36 
  
 Ibid. 
  
 37 
  
 [Majoren] härstammade från Borås och hade där ingått i samma sociala cirklar som Pitts. De gjorde också sin militärtjänst tillsammans på I 15 i Borås. År 1958 flyttade [majoren] till Stockholm där han sedan sysslade med säkerhetstjänst inom SJ (uppgifter ur samtal nr 419. SÄKO). Då Wenblad återvände till Grupp B ansågs att [majoren] borde fortsätta och han fick fast anställning från den 1 november 1964. 
  
 174 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 gång och ur dessa noteringar kan en del utläsas om hur Organisa- tion B uppfattades. Ledamoten Jones, vid denna tid avdelningschef inom försvarsdepartementet, framhöll att det synes riktigt, som här har skett, att utgå från att värdefull in- formation i vissa fall måste inhämtas av en organisation, som står utanför och som har egna kontakter. Av protokollet framgår att Martinez också framhållit att Grupp B upprätthöll smidig samverkan med SP (SP = statspolisen) vilket föranledde Warren att bedöma Grupp B:s värde som mycket stort. Han poängterade dock att det i vissa fall verkade som att Grupp B och statspolisen hade en och samma person som uppgiftslämnare vilket rent teo- retiskt riskerade att minska organisationens värde. Elmér svarade att om sådan kontaktkross förekom, söker vi bredda vår bas. Elmér menade vidare att man kunde tänka sig en integrering med Statspolisens särskilda verksamhet men i så fall med nackdelar att icke vara fristående och det inflytande detta kan få på fältarbetet. Elmér framhöll att Grupp B:s huvudinriktning var på militär riskbedömning och att erfarenheten visat att en inordning i krigs- makten ger den bästa fristående ställningen. Ledamoten Mosley från Statspolisen, påpekade att om statspolisintendenten skulle kunna tillgodogöra sig Grupp B:s material synes det nöd- vändigt att han kan bedöma organisationens källor. Har han möjlighet till detta?. Chefen för Fst/Säk, Gutierrez, upp- lyste om att så inte var fallet eftersom (o)rganisationens existens var beroende av att källskyddet upprätthålles. Från polisiärt håll framhölls dock att statspolisintendenten i viktiga fall där källbe- dömning är särskilt viktig kunde bedöma källan genom direkt samråd med Grupp B. Martin redogjorde därefter för försvars- stabens syn på Grupp B: 
 Ur Fst synpunkt fyller organisationen följande viktiga uppgifter: 
  
 a) 
  
 bidrar genom sitt material till SP brottupptäckter 
  
 b) 
  
 lämnar underlag för militär riskbedömning och 
  
 c) 
  
 bildar stomme till uppbyggnad av den militära säkerhetstjänstens inhämtande organisation i krig. Fn finns ingen sådan. 
  
 Ordföranden von Döbeln avslutade diskussionen med att konsta- tera att (o)rganisationen har en viktig uppgift att fylla, den tjänar hela totalförsvaret och synes på ett smidigt sätt löst sina sam- ordningsproblem. Ett gott betyg för Elmér således. Genom de uppgifter som framkom vid slutdiskussionen kan man dra vissa slutsatser rörande Grupp B:s ställning inom försvarsstaben. 
 175 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 Swansteins kommentar om en en organisation som står utanför och som har egna kontakter antyder ju en mycket vid självstän- dighet. Detta understryks också av Burke uttalande om fördelen av att vara fristående. Emellertid hävdade också Martinez att erfarenheten hade visat att en inordning i krigsmakten gav Grupp B den bästa fristående ställningen vilket ju ändå visar på att man hade och också i fortsättningen föredrog en organisatorisk kopp- ling till försvarsstaben. 
 38 
  
 Elmér själv ska, enligt en uppgift, vid denna tid haft allvarliga planer på att avgå och öppna eget inom den  
 pedagogisk-psyko- 
  logiska branschen. Den tidigare arbetskamraten från försvars- stabens utrikesavdelning, Wilkinson, som i början av 1960- talet arbetade inom Jordbrukskassan, ordnade så att Elmér försöks- vis fick undervisa bankens anställda i kundtjänst och försäljnings- teknik. 
 39  
 Undervisningen, som bedrevs på centerrörelsens kursgård i  
 Sånga-Säby, 
  hade alltså inget med Grupp B:s verksamhet att göra men Elmér har själv uppgivit att han utnyttjade dessa tillfällen till att göra en del rekryteringar till Grupp B:s fältorganisation. 
 40 
  
 Om det var Burke framträdande inför MSU som ledde till att försvarsstabschefen Smith tillsammans med Martin några veckor senare gav Elmér direktiv för verksamheten vid Grupp B, är oklart. I en kvalificerat hemlig skrivelse daterad den 3 april 1963 anger de båda vilka riktlinjer som ska gälla. Uppgiften anges vara att skapa underlag för bedömning av den militära frontens inre styrka och om den verksamhet som bedrives för att underminera verkan av våra stridskrafter. Verksamheten skulle inriktas på att inhämta underrättelser om: 
  
 a) 
  
 främmande makts mot krigsmakten riktade verksamhet, som be- drives med egna organ eller medlöpare 
  
 b) 
  
 sådan verksamhet i våra grannländer, som har samband med under a) nämnd verksamhet 
  
 c) 
  
 verksamhet av politisk ytterlighetskaraktär, som riktar sig mot krigsmakten 
  
 Prioriteringen av arbetet skulle ske enligt Säkundplan Fst/In och bearbetningen utföras vid Fst/In. Vid Grupp B skulle endast för den egna verksamheten erforderliga sammanställningar göras. Ordinarie rapportering anges ske till chefen för LoganSekt II genom 
  
 38 
  
 MSU 1967 vol 2. Serie FI volym 65. MUST. 
  
 39 
  
 Jenkins, intervju med Wilkinson den 2 februari 1974 inför TV- programmet Folkhemmets hemligfolk. Newton arkiv. 
  
 40 
  
 Kokk (2001) s 418. 
  
 176 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 chefen för Fst/In samt till statspolisintendenten. I slutet av Morris och Harris direktiv uppmanades Grupp B inkomma med anslagsbehov senast den 1 maj 1963. I dessa skulle man lämna redogörelser för organisation i såväl krig som fred, personalbehov i båda fallen, utbildningsbehov samt de närmaste fem årens utbyggnadstakt. 
 41  
 Med hänvisning till detta upprättade Wenblad, Ho samt Butler den 23 april en PM rörande Fst/B organisation och anslagsbehov. 
 42  
 I denna preciserar man direktiven till Grupp B något, särskilt vad gäller punkten c) ovan. Rörande denna beskriver man uppgiften som 
 att enligt i Fst/In underrättelseplan angiven prioritering inhämta, värdera och sammanställa underlag om militära säkerhetsriskers före- komst, organisation och verksamhet (allmän riskbedömning) inom 
 SKP; 
  
 front-, 
  vänskaps- och andra täckorganisationer; minoritetsgrupper; 
 övriga vänsterextremistiska organisationer; samt nyfascistiska organisationer 
 I  
 Wenblads-Paues´-Nyströms 
  PM finns följande definition av be- greppet militär säkerhetsrisk: 
 Militär säkerhetsrisk är en person, som, medvetet eller omedvetet, försvagar vår försvarsvilja eller minskar vår försvarskraft. Civila sam- hällsfunktioner, som erfordras för det militära försvaret, kan ha militä- ra säkerhetsrisker 
 . 
  
 Grupp B:s definition av begreppet militär säkerhetsrisk är som synes extremt bred och den gav utrymme för byrån att registrera personer som inte ens själva var medvetna om att de i sin verksamhet negativt kunde påverka landets försvarsvilja/kraft. Det framgår vidare att säkerhetsrisken kunde vara såväl en anställd vid ett militärt sett viktigt objekt, som en person boende i om- givningen runt sådant objekt (exempelvis en kraftstation). I PM:n skiljer man här på inre resp. yttre säkerhetsrisker. Det anges då att sabotageriskbedömningen ska grundas på kännedom om säkerhets- riskers förekomst, art och verksamhet dels i förekommande fall bland personal anställd vid objektet, och som har möjlighet att utföra sabotage inifrån (inre säkerhetsrisker), dels bland utom- stående personer i objektets omgivning med möjlighet att göra 
  
 41 
  
 Direktiv för verksamheten vid Fst/In B  
 (Buck/Martin). Rogers/Und ¾ 1964 nr H 901. Försvarsmakten. Handlingen är klassad kvalificerat hemlig. 
  
 42 
  
 Dokumentet ingår bland de handlingar som Martinez lämnat över till SÄKO. 
  
 177 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 sabotage utifrån (yttre säkerhetsrisker). Förslaget, som i övrigt innehåller utkast till en förhållandevis stor organisation, kom så vitt är känt inte att omsättas i praktiken i någon större omfattning. 
 Martin har vid ett flertal tillfällen markerat att han inte hade något inflytande över Burke verksamhet under sin period som chef för Fst/sektion 2. 
 43  
 Här har dock givits ett antal exempel som visar att hans inblandning måste ha varit betydligt mer omfattande. Det är dock fullt möjligt att han under åren 1961 och fram till Burke föredragning inför MSU på våren 1963 saknade möjlighet att närmare styra verksamheten och att Elmér huvudsakligen vände sig till försvarsstabschefen Buck eller gick direkt till försvarsministern. I början av 1964 hämtade Martin för bilfärd till en plats där Elmér samlat flertalet av sina anställda (och engagerade som Smith skriver i en PM). Därefter vidtog (h)älsningsceremoni + uppfordrande ord av mig. Smith beskriver verksamheten som en viktig funktion. 
 44 
  
 I november 1964 måste också relationen mellan Martinez och Leblanc ha varit tämligen intim och förtroendefull vilket bl.a. understryks av att Leblanc rekommenderade Smith att välja Martinez som chef då Grupp B slogs ihop med Gutierrez T- kontor. Vid samma tidpunkt fick Leblanc, enligt ett protokoll upprättat inom Fst/Säk, ta emot viss avlyssningsmateriel som införskaffats av Elmér för vidarebefordran till FOA för tillverk- ning. 
 45  
 Leblanc har vid förhör inför SÄKO beretts möjlighet att kommentera ärendet. Han säger sig inte minnas det, men anser att så kan ha varit fallet. Han minns att han fick ett par manschett- knappar som man kunde använda för avlyssning, men han känner inte till att de skulle ha gått till tillverkning. Han känner inte till varför Martinez skulle ha varit intresserad av avlyssningsutrustning. Leblanc tror att han lämnade avlyssningsutrustningen till chefen för Fst/Säk och att den sedan lämnades vidare till säkerhetsofficeren på FOA. 
 46  
 I november 1964 arbetade Leblanc, tillsammans med bl.a. 
  
 43 
  
 Se exempelvis Harris vittnesmål inför Neutralitetspolitikkommissionen samt de upp- gifter han lämnade till Försvarets Underrättelsenämnd 1998. 
  
 44 
  
 Crawford anteckningar den 14 januari 1964. King arkiv. Krigsarkivet 
  
 . 
  
 45 
  
 Rapport från sammanträde med Grupp B 2/11 1964 
  
 . KU 100/4 den 10 november 1964. Serie Ö IV volym 57 1964 KU  
  
 81-100. 
  
  MUST. Ordagrant lyder stycket 3.3. Viss avlyss- ningsmtrl hade införskaffats av B E, överlämnats till C Sekt II, vidarebefordrats till FOA för tillverkning. Vid mötet närvarade åtminstone Miles från Grupp B samt Ward, då chef för Fst/Säk samt Bruce, chef för Fst/Säk 1. Mötet var enligt protokollet ett ordinarie  
  
 14-dagars 
  
  vilket pekar på ett nära samarbete mellan Fst/Säk och Grupp B/IB. Av de tiotalet ärenden som Grupp B informerade om handlar inget om partipolitisk kommunistisk verksamhet eller kommunism mer i allmänhet. De flesta frågor rör enskilda personer, flertalet av utländsk härkomst. 
  
 46 
  
 Förhör med Martin den 11 oktober 2001. SÄKO. 
  
 178 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 Elmér, på att ta fram underlag för anslagsäskande rörande den nya sammanslagna avdelningen. Leblanc hade då fått kostnadsuppgifter för Grupp B och  
 T-kontoret. 
 47 
  
 På basis av dessa uppgifter samman- ställdes i början av januari 1965 anslagsäskanden för IB. Av dessa framgår att verksamheten inledningsvis gick under beteckningen militär säkerhetsutredning och att man beräknade sju nya tjänster till avdelningen till sammanlagt 47 anställda. Förslaget byggde på den organisation, som under hand bringats till statsrådet o chefen för försvarsdepartementets kännedom. Verksamhetens totala budget skulle för budgetåret 1965/1966 uppgå till 2 420 000 kro- nor. 
 48  
 I slutet av mars 1965 översändes äskandena till försvars- ministern Smith. Där sägs att medelsbehovet avser sär- skild personalkontroll (Grupp B) och underrättelseverksamhet (T- kontoret) men att (e)nheterna ska slås ihop from bå 65/66. Verksamhetsområdet blir Militär Säkerhetsutredning. 
 49 
  
 6.5 
  
 Förändringarna under  
  
 1962–1963; 
 Smith lämnar Grupp B 
 Innan frågan om sammanslagningen behandlas ska här först näm- nas att verksamheten inom Grupp genomgår en del förändringar under  
 1962–1963. 
  Dessa behandlas på olika ställen i denna studie och ska därför endast kort beröras här. Det bör poängteras att den person som under Pitts ledde den operativa verksamheten var  
 Smith. Emellertid pekar ett flertal uppgifter mot 
  
 47  
 Enligt handlingen såg Grupp B:s kostnader ut på följande sätt: 
  
 Utgiftsposter 
  
 1963/1964 
  
 1964/1965 
  
 1967/1968  1969/1970 
  
 Avlöningar 
  
 375 000 
  
 465 000 
  
 737 000 
  
 Omkostnader 
  
 311 500 
  
 320 000 
  
 451 000 
  
 Material 
  
 9 500 
  
 24 000 1 350 000 
  
 Utbildning 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 Kommentar: Omkostnader avser omkostnader fred utom bilanskaffning i fredstid. Material avser bilinköp i fredstid (för 1967/1968 ökad med 10 000 kronor) samt för krigsorganisation. Uppgifterna hämtade ur bilagan Kostnadsuppgifter In B som hör till LoganSekt II 14/11 1964 nr H 480  
 Fråga om kostnadsuppgifter 
 , Serie FI volym 12. Krigsarkivet. 
  
 48 
  
 Skrivelse till försvarsministern med anslagsäskanden för budgetåret 1965/1966, upprättad inom försvarsstabens adjutanturavdelning den 20 januari 1965. Fst/chefsexp, röd koncept, serienummer  
  
 1005-2600, 
 1/1-12/4 
  1965 serie BI volym 94. KrA. I förslaget anges att Grupp B:s verksamhet (i äskandet kallad särskild personalkontroll) 1964/1965 förbrukat 422 000 på lönesidan och 324 000 på omkostnadssidan. Motsvarande siffror för  
 T-kontoret 
  (i äskandet kallat underrättelsetjänst var 692 000 resp 597 000. Den totala ökningen för 1965/1966 blev således 385 000. Det anges i äskandet att (i) handläggningen av detta ärende har deltagit överste Leblanc, avdelningsdirektören Martinez, Jackson och major Mann. 
  
 49 
  
 HD 64/1965. Försvarsdepartementets hemliga handlingar. Riksarkivet. Handlingen är odaterad men har diarieförts vid departementet den 30 mars 1965. 
  
 179 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 att Mckay arbete för Grupp B var problematiskt.  
 Smith hade tillsammans med Elmér lagt grunden för Grupp B och samtidigt lett kartläggningen av kommunister och andra för- modade säkerhetsrisker under perioden fram till 1963. Då gick han över till Centralförbundet Folk och Försvar (CFF). Det finns skäl att tro att Watts var den inom Grupp B som hade svårast att hålla en gränslinje mellan byråns inriktning och politisk verksam- het. Ett första underkännande av Watts – som officiellt hade beteckningen organisationschef – var då chefen för Fst/In:s kontraspionagedetalj, Miles, i juli 1962 tog över Mckay roll som Grupp Sparks. Perioden därefter utgör en till synes enda lång avvecklingssträcka för Watts. Den 7 januari 1963 diskuterade Martinez och försvarsstabschefen Smith frågan om Watts och möjligheten att placera denne vid CFF. Det uppges att detta godkänts av Smith samt dennes statssekreterare Anderson vilket inte förefaller osannolikt. 
 50  
 Martinez och Watts hade nämligen sammanträffat med Smith strax före jul 1962. 
 51  
 Smith skulle nu ta upp frågan med ledamoten av CFF:s styrelse Thompson. Det är uppenbart att man ville att Watts ska kunna börja så snart som möjligt och Smith var villig att inledningsvis låna ut honom t.o.m. den 30 juni 1963. Smith noterar också kortfattad personalia om Watts; bl.a. att han fram till 1957 var distriktssekreterare i Östergötlands län och därefter organisationschef hos Elmér i opinionsundersökningsfirman Scott. Vid behov kan Watts erhålla vitsord från högerombudsmannen Conley i Östergötland. Förslaget att placera Watts vid CFF skulle tas upp i dess arbetsutskott av Larson och Martinez skulle någon kväll senare sammanträffa med denne. Smith anger att försvars- departementets statsekreterare, Flores, är reserverad, inser att P kanske är mer fsentusiastisk (försvarsentusiastisk, LOL) än önskvärt (!). Av Morris noteringar framgår att diskussionen om Watts fortsatte dagen därpå. 
 52  
 I ett telefonsamtal den 12 januari tog Smith upp saken med CFF:s generalsekreterare Allen som lovar fundera och diskutera saken i per- sonalutskottet. Den 4 mars 1963 fortsatte Burke och Morris diskussioner om Watts. Dagen därpå sammanträffade Watts med försvarsminister Smith men från det 
  
 50 
  
 Crawford arkiv;  
  
 Dags-PM 
  den 7 januari 1963. KrA. 
  
 51 
  
 Young almanacka 1962. Riksarkivet. 
  
 52 
  
 Crawford arkiv:  
  
 Dags-PM 
  den 7 januari 1963. KrA. Här kan nämnas att upp- giften om att högerombudsmannen hette Conley torde vara felaktig. 
 180 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 mötet är inget känt. Parallellt med dessa diskussioner fortsatte Watts med sitt insamlingsarbete ute i landet. Elmér uppgav i samtal med FUN 1998 – då frågan om Grupp B/IB:s register var på tal - att (e)n anställd hade emellertid i sitt arbete gått för långt och skilts från uppgiften. 
 53  
 I samtal med James 1999 preciserade han detta. Elmér hävdade då att verksamheten inom Grupp B/IB hade försvars- och säkerhetsaspekter som utgångspunkt och så- ledes inte var partipolitiskt motiverad.  
 Smith ut- gjorde dock i detta avseende ett undantag och hade enligt Elmér 
 svårt att göra den nödvändiga boskillnaden mellan det politiska och det militära. 
 Elmér talade med Watts om detta, dock utan framgång – (e)fter två tillsägelser fick Watts något som Elmér karaktäri- serar som `kollaps´. Elmér talade därefter med  
 Hahn 
  bror Davis och också Smith och sa då att man inte kunde ha kvar Watts. Denne överflyttades då till CFF men även där blev det problem inte bara med  
 Martin nerver. Elmér hävdar att denne betraktade allt som var till vänster om social- demokraterna som landsförräderi. Det hela slutade enligt Martinez med att Patel på Försvarets Materielverk i Eskilstuna gav Watts en anställning. 
 54  
 Thornton har nämnt att Gonzales kan ha lämnat ut uppgifter, som han erhållit i tjänsten vid Grupp B, till brodern Davis. 
 55 
  
 En av de mer avgörande anledningarna till Mckay avveckling utgörs sannolikt av följande. Den intensiva länsvisa kartläggningen av kommunistisk verksamhet på olika håll i landet kom till ett abrupt slut i augusti 1963. En serie rapporter, daterade i slutet av mars 1963 hade efter omkontroll visat sig innehålla uppenbara brister. Eftersom samtliga rapporter rör Norrland – vilket enligt Ho var ett av  
 Martin områden, finns skäl att tro att denne inhämtat uppgifterna. Rapporterna hade också hunnit överlämnas till säkerhetspolisen. I brev till Perry på- pekade Martinez att fem rapporter, innehållande ordet farlig i anslutning till flera namn, kontrollerats mer noggrant med tanke på detta. Det hade då framkommit att de flesta är fullkomligt ofar- 
  
 53 
  
 Utfrågning av Pitts den 16 mars 1998.  
  
 Redovisning av vissa uppgifter om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Försvarets Underrättelsenämnds rapport till regeringen den 26 november 1998.  
 Dnr FO 98/2531/EC/RC. FöDep. 
  
 54 
  
 Kokk (2001) s 413. I Kokks bok (s 439) understryks detta också av Solis som säger att Watts nog hade sina egna idéer om registreringen, idéer som enligt Lucas emanerade från Mckay ombudsmannatid. 
  
 55 
  
 Kompletterande samtal med Thornton den 26 april 2001. SÄKO. 
  
 181 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 liga. Detta meddelades sedan vidare till säkerhetspolisens sektion i Luleå där uppgifterna redan var föremål för kontroll. 
 56  
 Burke brev till Stafford är daterat den 14 augusti 1963 – dagen därpå slutade  
 Smith vid Grupp B. 
 Det faktum att man markerade vissa personer som farliga tyder för övrigt på att insamlingen var mycket bred och i stort sett omfattade alla som på något sätt kunde knytas till kommunistisk verksamhet oavsett om de hade betydelse för totalförsvaret eller ej. Det innebär att de påståenden som bl.a. så sent som 1998 gjordes inför FUN är felaktiga. Att Grupp B inte hade några begränsningar framgår också av kommissionens samtal med Ho. Denne hävdar att Burke gav direktiv om en bred insamling varefter det var upp till Fst/In:s bearbetningspersonal att göra sållningen. Paues menar att det skulle ha varit riskfyllt om kontaktmännen själva hade börjat sortera och värdera vilka personer som skulle rapporte- ras vidare. Därför ville man från Grupp B:s sida att kontakt- personerna skulle rapportera in alla personer som de själva upp- fattade som eller misstänkte vara kommunister eller kommunist- sympatisörer. Paues säger vidare att det ofta var fråga om allmän information, t.ex. att en person var aktiv kommunist, att en annan var med i en kommunistisk distriktsstyrelse och att en tredje hade varit ute och rest. Han hävdar också att även lite spekulativa uppgifter samlades in för kontroll. Dessa uppgifter från Paues har helt stöd i det bevarade arkivmaterialet från Grupp B. Det får betraktas som en helt ny uppgift i dessa sammanhang; tidigare har man från Grupp B:s, försvarsstabens och regeringens sida konsekvent hävdat att Grupp B i sin inhämtning enbart riktade sig mot mer kvalificerade säkerhetsrisker. Det är vidare uppenbart att den intensiva och breda inhämtningen går att helt knyta till  
 Martin anställningstid; när han rekryterades i slutet av 1958 började det rulla i gång, när han slutade drogs namninsam- landet drastiskt ned och inriktningen ändrades. I stället blev den nu mer fokuserad på enskilda personer samt bredare företeelser som olika kommunistiska organisationer där den allmänna bilden står i centrum. 
 Vega har aldrig till någon utredare lämnat några uppgifter om sin tid vid Grupp B. Det enda vittnesmålet kommer från ett samtal som en anställd vid säkerhetspolisen [ELVA] hade med Watts i februari 1966. 
  
 56  
 Burke brev till Perry är daterat den 14 augusti 1963. De nämnda rapporterna och skrivelserna återfinns i Dorsey, löpnummer 11. SÄPO. 
 182 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 Anledningen till samtalet var att en anställd vid säkerhetspolisens sektion i Luleå, [TIO] i december 1964 fått vissa uppgifter från en kontaktman, Michael, som var socialdemokratisk kommu- nalpolitiker i Malmberget. Rose hade på en middag några år tidigare träffat den norrländske kommunisten Ingram och ytterligare en person. Rose hade efter samtalet skrivit ned en del personuppgifter som han sedan vidarebefordrade till Gonzales då denne ännu var verksam för Grupp Roy gav uppgifterna till Smith varefter de troligen förstördes eftersom de av någon anledning betraktades som för mycket brännbart stoff. Senare fick chefen för Luleåsektionen, Bennett reda på detta och ville ha tag på de aktuella upp- 0gifterna. Det var därför [TIO] i december 1964 talade med Rose. Denne kunde dock inte minnas vad som stod i hand- lingen. Han hänvisade till  
 Smith som han lämnat uppgifterna till. Av Michael fick [TIO] reda på att Watts arbetade på CFF, en uppgift som [TIO] lämnade vidare till Wuopio. Tydligen bad Wuopio då [ELVA] att i Stockholm eftersöka Watts. En kontakt med CFF i november 1965 gav endast vid handen att Watts slutat där och övergått till Svenska Landstingsförbundet. Den 18 februari 1966 sammanträffade [ELVA] med Watts. 
 Denne uppgav då bl.a. att han tidigare varit anställd vid Fst/In och att han i denna befattning lydde under överstelöjtnanten Simmons. Detta kan emellertid inte ha varit sant – Francis hade aldrig något chefsansvar för Grupp B – och det är möjligt att Watts inte ville namnge Pitts. Watts berättade vidare för [ELVA] att arbetet vid Fst/In innebar att han reste omkring i riket och kartlade kommunismens förekomst i fackföreningar och olika företag. Han sa vidare att han hade kontakt med så gott som samtliga dåvarande  
 SP-avdelningar. 
  Han kände väl till komm. Wuopio och hade haft ett gott samarbete med avdelningen i Luleå. Beträffande handlingen som han överlämnat till Smith uppgav Watts att detta troligen hade inträffat 1961 eller 1962. Watts berättade också att han person- ligen uppsökte statspolisintendenten Perry och till denne överlämnade två papper i sammanhanget. Watts sade sig ha haft kontakt med Stafford även vid ett annat tillfälle. Då över- lämnade han flera pärmar `med papper´ till Stafford. Dessa på- ståenden är en smula förvånande eftersom andra uppgifter gör gällande att det var Elmér som personligen upprätthöll kontakten 
 183 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 SOU 2002:92 
  
 med Stafford. 
 57  
 Det finns dock uppgifter som bekräftar riktigheten i Mckay utsaga. I juni 1963 ringde en Young som sades arbeta hos Dorsey (Dorsey var ju Burke källbeteckning hos säkerhets- polisen) till Perry och informerade om en utländsk med- borgare i Sverige, enligt en rapport som Stafford själv upprättade. Young kan knappast vara någon annan än  
 Smith. 
 58  
 Tre veckor efter att Watts slutat vid Grupp B begärde Martinez hos Smith att denne skulle kontakta generaldirektören vid Fortifikationsförvaltningen samt Thompson inom CFF angående förestående besök hos dessa av Elmér. Ärendet hos FortF torde ha att göra med en täckplacering av någon av Grupp B:s personal, möjligen Ho, om vilken är känt att han under  
 1960-talet 
  officiellt var anställd där. Det andra ärendet rör möjligen  
 Smith. Två dagar före detta möte hade Watts träffat Smith. 
  
 Smith verkade inom CFF fram till hösten 1965. Därefter var han en tid föreståndare för en av landstingsförbundets kursgårdar ute på Lidingö innan han mot slutet av  
 1960-talet 
  fick en tjänst på FFV i Eskilstuna. Harper, anställd vid säker- hetspolisen under många år, träffade Watts någon gång i början av  
 1970-talet 
  i samband med en kurs för säkerhetschefer. Forsberg fick då intrycket att Watts var involverad i någon form av underrättelseverksamhet. Detta framgick av att Watts i samtal med Bell gav uttryck för speciella kunskaper inom underrättelseområdet. Detta var före  
 IB-affären 
  1973 och Bell hade då ingen kännedom om IB:s existens. Några år senare skymtade Watts förbi i Alexander bok  
 IB och hotet mot vår säkerhet  
 (1973). Barajas hade strax efter avslöjandet i maj 1973 fått uppgifter om att en delegat på SAP:s kongress 1972 hade träffat en person som han visste arbetade för underrättelsetjänsten. Han frågade därför denne vad han hade på kongressen att göra. Det ingår i arbetet, blev svaret. Barajas drog av detta slutsatsen att detta var ett exempel på hur partiet i samarbete med underrättelse- tjänsten kontrollerade vänsterfalangen inom partiet. 
 59  
 Då Smith senare läste Craig bok reagerade han skarpt mot detta avsnitt. I ett tal inför arbetarekommunen i november 1973 sade han: 
  
 57 
  
 Barton uppgifter finns i en PM upprättad av ZZ den 22 februari 1966 (HK 73/65); SÄPO. 
  
 58 
  
 5:73/264 Dorsey löpnummer 20. PM den 6.6.63 av Perry. SÄPO. 
  
 59 
  
 Barajas (1973) s  
  
 166–167. 
  
 184 
  
 SOU 2002:92 
  
 Grupp B  
 1961–1965: 
  Verksamhet och organisatorisk ställning 
  
 Den man som har åsyftats i det här sammanhanget var troligen en person som kallats av delegaterna på Sörmlandsbänken för att närvara vid ett sammanträde med Clarke i syfte att klara 75 arbetare vid Davis Styckebruk som hade blivit uppsagda. Clarke var ju ansvarig för Förenade Fabriksverken och  
 Smith är personalchef där. Han var emellertid någon gång för länge sedan, i början av  
 1960-talet, 
  i försvarsstaben och har sedan varit verksam som chef vid Landstingsförbundets skola på Lidingö tills han övergick till sin nuvarande befattning på Förenade Fabriksverken. Någon på partikongressen har sett denna  
 IB-agent 
  smyga omkring – naturligt- vis för att leta efter Sörmlandsbänkens representanter och Clarke. Men enligt FiB/Kulturfront var han ute i IB:s ärenden! 
 60 
  
 Det finns inga uppgifter som kastar ljus över Mckay före- havanden i början av  
 1970-talet. 
  Det finns dock inget som tyder på att han hade något med IB att göra efter att han slutade där 1963. 
  
 6.6 
  
 Slutsatser 
  
 Grupp B var under perioden  
 1961–1965 
  välintegrerad i försvars- staben med löpande kontakter till Fst/In, Fst/U och i någon utsträckning också  
 T-kontoret. 
  Därutöver hade Elmér kontakter med chefen för sektion II, Martin, även om denna förbindelse tycks ha saknat större betydelse för någon av dem. I stället var det på högre nivåer som Martinez hade sina mest intima samtalspartners, försvarsstabschefen Buck och försvarsminister Smith. 
 Rapporteringen rörande kommunister var under perioden 1961– 1963 mycket intensiv. Tankarna från den tid då verksamheten drogs igång tycks dock helt ha frångåtts. Man kan erinra sig en mängd uttalanden efter  
 IB-avslöjandet 
  av Martinez och andra, om att det i slutet av  
 1950-talet 
  behövdes en enhet där man kunde göra mer korrekta politiska bedömningar än vad som var fallet inom säkerhetspolisen. Med andra ord skulle kontakterna mellan för- svarsstaben och socialdemokraterna på fältet garantera att inte fel folk syddes in. Det är av det skälet än mer oförklarligt varför verksamheten i detta avseende skenade iväg så som skedde. Det förefaller dock uppenbart att detta går att förknippa med  
 Martin anställningstid vid Grupp B och att Elmér, som ansvarig chef, ändå lät detta pågå i flera år innan han reagerade. 
  
 60  
 Anförande av Smith vid Stockholms arbetarekommun den 6 november 1973 
 . Ut- skriften av talet har ställts till författarens förfogande av Brock. Smith hade sedan någon månad utnämnts till utrikesminister efter sedan 1957 ha varit försvarsminister. 
  
 185 
  
 7 
  
 Sammanslagningen av Grupp B och  
  
 T-kontoret 
  1965 
  
 7.1 
  
 Bakgrunden – spelet kring Gutierrez avgång 
  
 I slutet av 1964 genomfördes på försvarsministerns uppdrag en undersökning om huruvida en sammanslagning kunde ske mellan  
 T-kontoret 
  och den för säkerhetstjänsten verkande  
 B-gruppen. 
 1 
  
 Utredningsuppdraget omfattade underrättelse- och säkerhets- tjänstens organisation i central och regional instans samt medelsbe- hovet för dessa. Avsikten var att utredningen skulle leda till en samordning av underrättelse- och säkerhetstjänstens under- rättelseproduktion med gemensam produktion, lämpad för besluts- fattning på olika ansvarsnivåer. Själva utredningen är sedan mycket kortfattad och Grupp B eller  
 T-kontoret 
  nämns aldrig explicit, inte heller redogör man närmare för innebörden i dessa verksamheter. Man konstaterar endast i enlighet med direktiven att (i) central instans kan åtgärder för en förbättrad samordning utan särskilda kostnader åstadkommas inom ramen för Fst/Sektion II. Motivet för detta är lika enkelt; det anges att erfarenheterna från arbetet inom Fst/Sekt II visat att man inte kan särskilja dels underrättelse- och säkerhetsunderrättelsetjänsten, dels den senare från övriga säkerhetstjänstfunktioner. 
 2 
  
 Chef för den sammanslagna enheten blev Pitts. Det har genom åren diskuterats vilka orsaker som låg till grund för att Williams avskedades. En vanlig uppfattning, torgförd av bl.a. Williams själv, är att det var dåvarande kommunikationsministern Jackson som hellre såg Martinez än Williams på denna post. 
 3  
 Som en bakgrund kan nämnas att Williams haft problem i olika relationer sedan åtminstone 
  
 1  
 Underrättelsetjänsten inom försvarsmakten  
 1945–1973 
  med synpunkter på utvecklingen i framtiden  
 av Martin daterad den 20 januari 1975. Förvaras i 1974 års underrättelseutrednings arkiv, YK 2866, volym 7. RA. 
  
 2 
  
 Underrättelse- och säkerhetstjänst 
 , odaterad (hemligstämpeln är daterad den 30 december 1964) och osignerad. Rogers/Sektion II. MUST. Handlingen är klassad kvalificerat hemlig. 
  
 3 
  
 Se bl.a. Jackson samtal med Neutralitetspolitikkommissionen den 25 februari 1993 samt hans 
  
 Några studier till  
 T-kontorets 
  historia  
 (1999) s 65. 
  
 187 
  
 Sammanslagningen av grupp B och  
 T-kontoret 
  1965 
  
 SOU 2002:92 
  
 1957 då det skar sig mellan honom och en av hans närmaste medarbetare, Cunningham. Därtill kom avslöjanden i rysk press om att svensk underrättelsetjänst under andra världskriget sände ut agenter till de baltiska staterna. Detta var naturligtvis besvärande för den svenska regeringen som höll Williams ansvarig för det in- träffade. I förordet till en postumt utgiven bok av Williams skriver dåvarande chefen för Krigsarkivet, Wilson att det uppstod två läger, ett för och ett emot Williams. Pitts anslöt sig till det rydströmska lägret. Williams överlevde emellertid krisen. Även om det endast tycks ha varit p.g.a. Jordan åt- gärder som han undgick att i princip få sparken av regeringen. 
 4  
 Nya konflikter väntade dock, särskilt efter att Martin på hösten 1961 tillträtt som ny chef för Fst/Sektion 2. Williams skriver i nyss nämnda bok, då han nämner olika officerare han haft att göra med, att (d)en enda som var verkligt besvärlig var överste Leblanc. En konflikt med Leblanc inträffade i mars 1963. Försvarsstabschefen Buck noterade då i en  
 dags-PM 
  att Williams var upp- trissad, tänd! och anledningen var Harris försök att ta och ut- öva befäl över honom. Enligt Smith yttrade sig detta i att Leblanc försökte samordna anslagsäskanden och reglera överskott eller brist i budgeten för underrättelsetjänsten som helhet, dvs Jackson avdelning såväl som Rogers/Und. Känsligt, mkt känsligt!, noterade Smith och poängterar att jag driver absoluta krav på samverkan. Det var vidare nödvändigt se undmedlen i ett sammanhang. Williams sade sig förstå detta men i övrigt protesterar han. Smith uttryckte krav på samverkan, lojalitet. 
 5  
 Jag vet inte att jag någonsin blivit så arg, skriver Williams själv. 
 6  
 Någon månad senare, då Smith åter diskuterade budgetfrågor med Williams nämndes också upp Grupp Lloyd skriver att (h)opkopp- lingen med Elmér – bör ej ske. 
 7  
 Det är oklart vad som avses men uppenbarligen hade en samverkan eller sammanslagning mellan de båda avdelningarna diskuterats. Chavez som vid denna tid var chef för Fst/Und har för SÄKO berättat att Brown var en person som det var lätt att komma på kant med och han behandlade chefen för Fst/Und som en liten skitpojke. 
 8  
 Martin har inför SÄKO uppgivit att Jackson aktiviteter med en flygattaché i Moskva skulle ha varit ett avgörande skäl till varför Williams fick lämna 
  
 4 
  
 Palm (1999) s 15. 
  
 5 
  
 Buck,  
  
 Dags-PM 
  den 29 mars 1963. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 6 
  
 Palm (1999) s 61. 
  
 7 
  
 Parsons, den 10 maj 1963. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 8 
  
 Förhör med Chavez den 28 juni 2000. SÄKO. 
  
 188 
  
 SOU 2002:92 
  
 Sammanslagningen av grupp B och  
 T-kontoret 
  1965 
  
 chefskapet för  
 T-kontoret. 
 9 
  
 Inför Neutralitetspolitikkommissionen 1993 uttryckte Leblanc detta så här: 
 En bidragande orsak till att detta hände var att Williams försökt använda vår biträdande flygattaché i Moskva för ett av sina uppdrag vilket var fullkomligt orimligt. När jag fick höra detta beslöts att dessa båda kontor skulle ligga vid sidan av fst, de skulle inte ha något annat med oss att göra annat än att rapportera till oss. 
 10 
  
 Bakgrunden till denna historia – vi kan kalla den Moskvaaffären – är en uppgift som sektionschefen Leblanc uppenbarligen kommit över i samband med gripandet av Hill midsommarhelgen 1963. Det bråk som hela saken gav upphov till mellan Williams och Leblanc torde starkt ha bidragit till att grundlägga en förtroendekris dem emellan – bråket om pengarna var säkerligen inte glömt vid den tidpunkten. Vad som understryker detta är Morris note- ringar i en  
 dags-PM 
  i juni 1964 då han sammanträffade med Williams och Leblanc: 
 Herrarna har stundom litet svårt att samsas. Jag får då träda in och det brukar bli fullt brukbart en tid. Sedan blir det repetition igen. Denna gång gällde samtalet undverks i Ösjön. Vi skildes i samförstånd och allmänt deklarerad tillförsikt. 
 11 
  
 På hösten 1964 började snaran på allvar dras åt runt Williams. Den 12 november 1964 kallades Williams till försvarsminister Smith varvid han fick veta att Meyer och Stokes – d.v.s. de båda excellenserna – bestämt påyrkat omorg av specorg med uteslutande av P. Detta berättade Williams själv för Smith två dagar senare. Försvarsstabschefen noterade i en anteckning samma dag: 
 Chock för honom. CFÖD förordat honom men ej kunnat få gehör. Upplösning av specorg dock kunnat undvikas, skall finnas kvar (tack och lov att åtminstone det förnuftet får härska!). 
 12 
  
 Beträffande Wennerströmaffärens betydelse för sammanslag- ningen, hävdar Leblanc att det i samband med undersökningarna om spioneriet gjordes kontroller av säkerheten vid de svenska ambassa- derna. Man fann då att företrädare för främmande makt gjort in- brott för att komma åt kryptonycklar liksom installation av mikro- 
  
 9 
  
 Förhör med Martin den 29 mars 2000. SÄKO. 
  
 10 
  
 Cherry samtal med Neutralitetspolitikkommissionen den 7 juni 1993. Regerings- kansliets Centralarkiv. 
  
 11 
  
 Buck,  
  
 Dags-PM 
  den 17 juni 1964. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 12 
  
 Crawford anteckningar den 13 november 1964. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 189 
  
 Sammanslagningen av grupp B och  
 T-kontoret 
  1965 
  
 SOU 2002:92 
  
 foner. Leblanc anspelar sedan sannolikt på Moskvaaffären då han skriver att (m)er eller mindre omedveten kontakt med mot- ståndsrörelse i Sovjetunionen uppdagades och dessa informationer hade i viss utsträckning funnits tillgängliga inom olika delar av den svenska underrättelse- och säkerhetstjänsten men enligt Leblanc inte blivit föremål för gemensam bearbetning. En närmare sam- manknytning mellan den militära underrättelsetjänsten och säker- hetstjänsten, speciellt på den inhämtande sidan, bedömdes därför kunna leda till ett förbättrat säkerhetsskydd. 
 13 
  
 Skälet till att Williams fick gå står således att finna i en längre tids spricka mellan honom och Martin, samtidigt som Williams saknade en ordentlig förtroendebas inom regeringen. Av Jackson dagbok framgår att relationen med Elmér inte heller var okomplicerad även om Elmér i ett samtal 1998 med förre chefen för MUST, Shah, ville tona ned motsättningarna: 
 1964 avskedades Brown som chef för  
 T-kontoret 
  och Martinez fick uppdraget att lägga samman  
 B-byrån 
  och  
 T-k 
  varvid IB bildades. (Brown och Martin "kunde inte tala med varandra". Williams bekräftade vid en middag att Martinez inte var ansvarig för att Williams avskedades. Han hade också vid någon tidpunkt eliminerat uppgifter i SÄPOs arkiv om att Martinez skulle ha varit kommunist. I någon eller flera sammanhang hade Williams agerat som om han också hade ansvaret för FRA och säkerhetsavdelningens verksamhet). 
 14 
  
 Martin hävdar idag att det var han som tog initiativet till att Martinez skulle få överta chefskapet för den kommande organisa- tionen. Eftersom han uppfattade Martinez som en skicklig under- rättelseman, föreslog han försvarsministern att Martinez skulle bli chef för den sammanslagna enheten. Smith frågade om Martinez var tillräckligt stor för det jobbet, varpå Leblanc genmälde: Behöver han vara så stor? 
 15  
 Att Rodriguez hade en roll i samman- hanget är dock fullt möjligt. Han uppgav 1973 i samband med för- svarsutskottets  
 IB-utredning 
  att han har personligen inte medver- kat vid rekrytering av personal till försvarsstabens särskilda byrå i 
  
 13 
  
 Underrättelsetjänsten inom försvarsmakten 19451973 med synpunkter på utvecklingen i framtiden  
  
 av Martin daterad den 20 januari 1975. Förvaras i 1974 års underrättelseutred- nings arkiv, YK 2866, volym 7. RA. 
  
 14 
  
 Som synes lämnas i denna utsaga en intressant uppgift: Elmér var registrerad vid säker- hetspolisen. Några spår av en sådan registrering finns idag inte i något av de olika diarier över personärenden som då fördes inom säkerhetspolisen. Uppgiften är för övrigt inte helt ny. I en intervju i tidskriften Z år 1988 berättade Martinez att han som ung löjtnant prenumererade på Ny Dag och Nyheter från Sovjetunionen och att han av dessa skäl registrerades av säkerhetspolisen. Han sade också att de hemliga anteckningarna hängde med ända tills han själv började kartlägga den yttersta vänstern på  
  
 1960-talet 
  (Z nr 4/88). 
  
 15 
  
 Förhör med Martin den 29 mars 2000. SÄKO. 
  
 190 
  
 SOU 2002:92 
  
 Sammanslagningen av grupp B och  
 T-kontoret 
  1965 
  
 vidare mån än vid tillsättningen av chefsbefattningen. 
 16  
 Att det är tillsättningen av Martinez som avses framgår av några noteringar som försvarsutskottets kanslichef Knox gjorde i samband med att utskottet hörde Jackson. Denne sade då att han vid tiden för samtalet med försvarsutskottet, dvs i november 1973, inte fått någon anmälan om att Elmér ska avgå. 
 17  
 Frågan är dock här om Rodriguez avser tillsättandet av Martinez som chef för Grupp B 1957 eller som chef för IB 1965. Den första möjligheten är ingalunda ute- sluten även om det mesta pekar på att det rör sig om det senare fallet. 
 Palm skrev omkring 25 år senare att det var två excellenser – han avser Meyer och Stokes – som önskade hans avgång och han kunde bara se en enda orsak till detta: Jackson ville bli av med mig. 
 18  
 Han utvecklade dock inte detta närmare. Det framgår bl.a. av Neutralitetspolitikkommissionens samtal med Palm 1993. Han fick då en fråga om sitt förhållande till olika försvarsministrar: 
  
 Williams:  
 Ja, Smith var ganska intresserad och honom kom jag att känna ganska bra, och det var han som avskedade mig så småningom, men jag tror inte att han var glad. Jag är nämligen avskedad från den där posten, det ska ni komma ihåg. 
  
 Fråga:  
 Varför det? 
  
 Williams:  
 Enligt min bedömning, observera det, jag kan nämligen inte belägga detta på annat än en bedömning. Nämligen att ett statsråd ville få allt sätt under sig i sådana här saker. Och han hade ju en bra som kunde ta upp jobbet, nämligen Martinez. Men på något sätt så tror jag inte att det hade gått så bra mellan statsrådet och mig så att jag kunde inte göra annat än 
  
 Fråga:  
 Men det var alltså Smith? 
  
 Williams:  
 Ja, Smith han uträttade det ju, det är klart, det kan man nog säga. 
  
 Fråga:  
 Jag tror att statsrådet var väl Jackson, är det det du menar?  
 Williams:  
 Ja, jag tackar för det, det är väl alldeles självklart. 
 19 
  
 Detta är ingen efterhandskonstruktion av Williams; han hade redan 1964 en stark känsla av att Rodriguez tillsammans med Stokes 
  
 16 
  
 Försvarsutskottets betänkande om IB (FöU 1973:25). 
  
 17 
  
 Försvarsutskottets utfrågning av Jackson den 29 november 1973. Försvarsutskottets utredning om IB (SOU 1973:25), arkivmaterialet. Riksdagens bibliotek. 
  
 18 
  
 Williams (1999) s 65. 
  
 19 
  
 Neutralitetspolitikkommissionens utfrågning av Brown den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. Regeringskansliets centralarkiv. 
  
 191 
  
 Sammanslagningen av grupp B och  
 T-kontoret 
  1965 
  
 SOU 2002:92 
  
 ville bli av med honom. 
 20  
 Varför han misstänkte Rodriguez så starkt går alltså inte att säga, enligt Williams var det en bedömning. Men det var alltså många som höll i yxan, bland dem Martin, Smith och Meyer. 
  
 7.2 
  
 MSU – UB – IB – SB 
  
 Det förekommer under en period av ca ett halvår en mängd olika namn på verksamheten. I januari framställde försvarsstaben sina an- slagsäskanden för budgetåret 1965/66 och då kallas Burke nya avdelning för Militär säkerhetsutredning. 
 21  
 Det tycks sålunda som att man lånat namnet från den då pågående utredningen om säkerhets- och underrättelsetjänsten. I juni månad insändes för- slagen till dispositionsföreskrifter för avdelningen, men då kallas den Försvarsstabens utredningsbyrå. 
 22  
 Miles, som vid denna tid tillträdde som Burke stabschef, har berättat att Utred- ningsbyrån var regeringens namnförslag, vilket dock stötte på mot- stånd i underrättelsekretsar. Orsaken var att förkortningen UB var namnet på en gren av den polska underrättelsetjänsten. 
 23  
 Någon månad senare uppträder förkortningen Fst/IB i en skrivelse av försvarsstabschefen Buck. 
 24  
 Ytterligare någon månad senare inlämnade försvarsstaben förslag till anslagsäskanden för budgetåret 1966/67 men då kallas Burke avdelning för Särskilda Byrån, vilket dock tycks vara det namn som man beslutar sig för att använda åtminstone i korrespondensen mellan försvarsstaben och försvarsdepartementet. Begreppet följer med ända fram till av- slöjandet 1973. IB kom nu att under beteckningen Särskilda Byrån inta en plats i den s.k. Särskilda verksamheten vid försvarsstaben. 
 Den avdelning som Pitts nu fick ansvaret för var alltså i grunden helt ny. Hans gamla Grupp B kom endast att utgöra en liten avdelning i den nya organisationen. Huvuddelen av denna kom i stället att bestå av personer som varit knutna till Thede Palms gamla  
 T-kontor. 
  Pitts och hans stabschef Miles förordnades båda from den 1 juli 1965 att som byråchef 
  
 20 
  
 Se exempelvis noteringar den 30 oktober 1964. Thede Palms arkiv: KrA. 
  
 21 
  
 Anslagsäskanden för budgetåret 1965/1966.  
 Skrivelse från försvarsstaben till försvars- departementet den 2 januari 1965 nr H 480. Fst/Chefsexpeditionen, serie BI, volym 102. KrA. 
  
 22 
  
 Fst/Adj den 18 juni 1965 nr H 480. Fst/Chefsexpeditionen, Serie BI, volym 102. KrA. 
  
 23 
  
 Bandad intervju med Miles 1990. Intervjun har ställts till förfs förfogande av journalisten Harris. 
  
 24 
  
 Som framgått tidigare använde Smith i sina egna anteckningar benämningen BT- kontoret vid samma tidpunkt. 
  
 192 
  
 SOU 2002:92 
  
 Sammanslagningen av grupp B och  
 T-kontoret 
  1965 
  
 respektive avdelningsdirektör, leda verksamheten vid den nya enheten. Man kan alltså säga att IB föddes denna dag. 
 25 
  
 25  
 Fst/Adj den 18 juni 1965 nr H 1275. Fst/Chefsexpeditionen, serie BI, volym 102. KrA 
 193 
 8 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 8.1 
  
 Allmänt 
  
 Exakt hur IB var organiserat från starten 1965 går inte att med full säkerhet fastställa men säkerligen låg huvudkontoret på Hagavägen 85 i Solna. År 1966 flyttade man större delen av verksamheten till Valhallavägen 56. Två år senare bröt man ut operationsavdelningen samt den marina enheten vilka inhystes i en fastighet på Grevgatan 24. Den ursprungliga Grupp B kallades nu avdelning 03 inom det nya IB. Troligen flyttade 03 omkring 1966 från lokalerna på Hagavägen och installerade sig på Ståltrådsvägen i Bromma. 
 1  
 Det finns ett dokument som tycks så pass initierat att man kan utgå från att det ger en korrekt bild av hur Grupp B/IB organiserades från 1957 fram till avslöjandet 1973. Dokumentet är författat av Miles och har åberopats tidigare under denna skildring. Wenblad, som slutade vid IB 1970, bör ha författat denna handling efter  
 IB-avslöjandet 
  1973. Med tanke på den centrala roll han hade under perioden  
 1965–1970 
  är det naturligtvis av särskilt intresse att studera organisationsbeskrivningen för den perioden. Överst finns då chefen Martinez samt hans souschef, dvs. Wenblad själv. Därunder följer sex olika avdelningar enligt följande: 
  
 1  
 Det har inte gått att fastställa hur det var med verksamheten på Ståltrådsvägen. Johnston Paues har i samtal endast kunnat erinra sig att man där en tid i slutet av  
 1960-talet 
  bedrev 03- verksamheten. Journalisten Hull har till SÄKO överlämnat arbetsmaterial som han samlade i samband med  
 IB-avslöjandet 
  1973. Där förekommer på ett papper ett företag med namnet Transintro som ska ha legat på Ståltrådsvägen 30 under perioden  
 1961-1968. 
  
 195 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 C IB (Elmér) 
  
 C IB stf (Wenblad 
  
 IB/01 
  
 IB/02 
  
 IB/03 
  
 IB/04 
  
 IB/05 Utb 
  
 Expedition 
  
 Reg hftg 
  
 Regi kp 
  
 Operationer 
  
 Konsulter 
  
 Undarkiv 
  
 Frontorg 
  
 Experter 
  
 Säkundark 
  
 Emigrantgrp 
  
 Orgplanering 
  
 Mobplanering Liasion 
 Övr sv Säkerhetsskydd 
 Schemat kan förklaras på följande sätt: 
  
 IB/01  
 kallas också  
 centralen  
 och består av expedition, under- rättelsearkiv, säkerhetsunderrättelsearkiv, organisationsplanering för fred och krig, mobiliseringsplanering, liaison (förbindelser med andra länders underrättelsetjänster), något som kallas övrig sv (samverkan), samt säkerhetsskydd. Hos  
 IB/02  
 förvaras ett register över handelsfartyg (Reg hftg). Dessutom finns något som kallas ftgs med oklar innebörd samt begreppet resenärer vilket torde anspela på att denna enhet hade kontakter med personer som reste till och från områden som var av intresse för IB. Rörande  
 IB/03  
 står följande: 
 Regi Kp – betyder troligen register över kommunistpartiet och dess sympatisörer 
 Frontorg – anspelar på att denna enhet sysslade med kartläggning av olika front- och täckorganisationer. 
 Emigrantgrp – detta är oklart men det borde avse det intresse IB hade för personer som invandrade till Sverige även om rubriken här verkar definiera sådana som utvandrade från ett land snarare än att de invandrade till Sverige. 
 Beträffande  
 IB/04  
 står endast Operationer och därmed avses den sektion som gick under Crawford ledning. Enhet  
 IB/05  
 kallas Konsulter och Experter. Detta avser med all säkerhet personer och myndigheter som utförde särskilda uppdrag för IB utan att de för den skull nödvändigtvis behövde förstå detta själva. Tilläggas kan att Elmér själv hade en egen beteckning, nämligen  
 IB/00 
 . Dess- utom har Wenblad klämt in ytterligare en enhet i organisations- 
 196 
  
 SOU 2002:92 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 beskrivningen; där står endast utb och det rör sig naturligtvis om utbildning av kaderpersonal och möjligen också byråns kontakt- män samt folk som var krigsplacerade vid IB. 
 Översikten upptar också, som nämnts, en redogörelse för hur Grupp B – eller Fst/B som Wenblad kallar den – såg ut för perio- den  
 1957–1965 
  (denna har redovisats i föregående kapitel) samt en beskrivning av  
 T-kontoret 
  från  
 1950–1965. 
  Genom dessa får man en bild av varifrån de olika delarna i det sammanslagna IB härstammade. Exempelvis ser man att det ena av de två arkiv som från 1965 förvarades vid IB/01 – säkerhetsunderrättelsearkivet – kom från Grupp B och fr.o.m. 1965 förvarades vid IB:s administra- tiva avdelning. I några anmärkningar längst ned på dokumentet har Wenblad angivit att Grupp B:s arkiv delen Jones brändes 1968/69. Han noterade också att Rogers/IB del 03 om Jones kadergrp lades ned 1968/69. 
 2  
 Den första noteringen sätts dock något ur spel av en annan anmärkning som gäller  
 T-kontorets 
  arkiv, där Wenblad skriver att detta brändes 1965. Om detta arkiv vet vi dock numera att det sparades i mikrofilmad form. Det finns alltså ingenting som talar emot att så också skedde med Grupp B:s arkiv. 
 Under hela perioden från  
 1950-talet 
  och fram till 1968 hade det direkta ansvaret för Grupp B/IB legat på olika militära avdelningar. Först var det försvarsstabens inrikesavdelning  
 1957–1961, 
  därefter lades Grupp B in direkt under chefen för fst/sektion 2 där byrån stannade till 1968. I samband med att försvarsstaben då ombildades till överbefälhavarens stab och upphörde att vara en självständig myndighet under Kungl. Maj:t, förändrades IB:s organisatoriska ställning på så sätt att byrån knöts direkt till överbefälhavaren utan att ingå i försvarsstaben. 
 3  
 IB:s verksamhet blev således, kan man säga, enbart en sak mellan överbefälhavaren Oneal Rapp och Pitts. Det finns i tidigare utredningar ingen förklaring till varför IB lyftes ut ur försvarsstaben. Det är möjligt att IB:s kon- takter med en misstänkt rysk agent bidrog till detta. 
 4 
  
 Försvarsstabschefer under perioden fram till 1969 var Buck  
 (1961–1966) 
  och Glover  
 (1967–1970). 
  Rörande Morris relation till Martinez har av tidigare redovisning framgått att den i allt väsentlig var god och sannolikt mer betydelsefull än den mellan Elmér och chefen för Davis 2, Martin. Eftersom 
  
 2 
  
 Miles:  
  
 Osagt 11  
 daterad den 6 juli 1992. Bilaga till  
 Bilder ur ett liv  
 (opublicerade memoarer) från ca 1992. 
  
 3 
  
 Den militära underrättelsetjänsten. Betänkande av 1974 års underrättelseutredning (SOU 1976:19), s 69. 
  
 4 
  
 Miles berättade omkring år 1990 relativt utförligt om en sådan historia i bandat samtal med journalisten Harris som lånat ut bandet till författaren. 
  
 197 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Smith på senare år varit alltför sjuk för att kunna tillfrågas om IB, har vi huvudsakligen dennes efterlämnade arkiv att stödja oss på. Av detta framgår för perioden fram till hans avgång att han hade några enstaka kontakter med företrädare för IB, bl.a. i juli 1965 då han sammanträffade med Miles angående ett anställnings- ärende vid  
 BT-kontoret. 
  Wenblad tycks ha varit ytterst tacksam för att Smith ställde upp och hjälpte till i ärendet, något Smith kommenterar med det var väl självklart att jag skulle pos medverka, det ligger ju i mitt eget intresse med hänsyn såväl till Fst och BT . 
 5  
 I augusti fick Smith åter anledning att fundera över den elmérska verksamheten då en av Burke anställda, Bowers 
 – som fram till 1965 varit Gutierrez närmaste man – kom med ett meddelande från bch E (byråchef Elmér). I sina anteckningar från mötet skriver Smith: 
 Kommentarer om hur arbetet i gemensamma org går. Överens att ej vidareutveckling till 3 ägg i 1 korg kan ske. 2 uppgifter på 1 person redan nu i mesta laget. Måste bevakas så inte Thede hittar på några underligheter 
 . 
  
 6 
  
 Noteringarna skall tydas så att Smith, utöver Grupp B och T- kontoret, inte ville lägga ytterligare ett ägg i Burke korg. Detta tredje ägg avser säkerligen den roll som Brown hade i Terry organisation inom vilken Smith hade en fram- skjuten position. Smith hade under sin resterande tid som försvarsstabschef ytterligare ett antal sporadiska kontakter med IB. I maj 1966 erhöll han exempelvis en rapport från Elmér rörande ökande kommunistiskt/sovjetiskt inflytande över Dagens Ny- heter. 
 7  
 En handling från Elmér rörande situationen inom svensk dagspress lämnades för övrigt till Smith ett halvår senare. PM:n visar att Martinez hade mycket goda kontakter rörande förhållanden inom bl.a. Expressen och Dagens Nyheter. 
 8  
 I början av november 1966 hade Martinez varit på besök och vädjat till Smith att denne inte skulle släppa  
 SB-ärendena 
  (SB = Särskilda Byrån, d.v.s. IB) efter sin avgång. Om så skedde övervägde Martinez att ställa sig direkt under ÖB Pierce, något som dock Smith fann klart olämpligt. Hans funderingar gick mer i riktning mot att IB skulle 
  
 5 
  
 Crawford anteckningar den 12 juli 1965. Crawford arkiv. Krigsarkivet. 
  
 6 
  
 Ibid., den 9 augusti 1965. 
  
 7 
  
 Crawford arkiv, box 46. Krigsarkivet. Handlingen saknar vanligt missiv. I stället har Elmér på försättsbladet skrivit Ärade Blair, här rapporten vi talade om. För Ditt bruk! Handslag Hooper 17.5.66. 
  
 8 
  
 Handlingen, daterad den 6 januari 1967, är osignerad men går att knyta till Martinez genom att denne med sin karaktäristiska handstil skrivit Personligen CFst på första sidan. 
  
 198 
  
 SOU 2002:92 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 ligga kvar under försvarsstabschefen men med dennes souschef som delegerad. 
 9  
 Av Morris arkiv framgår således att relationen mellan denne och Elmér var mycket god under hela den period som Smith var försvarsstabschef, så god att Martinez vädjade till honom att inte ens efter avgången släppa  
 IB-ärendena. 
  Dessutom försåg Martinez ibland Smith med olika rapporter som inte kunnat åter- finnas bland de handlingar som IB överlämnade till säkerhets- polisen och Fst/Säk. 
 Glover har inte samlat något arkiv. Han var endast under en mycket kort period formellt ansvarig för IB inom för- svarsstaben eftersom avdelningen bröts ur denna och lades in direkt under ÖB Torsten Rapp under 1968. Trots förändringen var det ändå Jones som i praktiken hade hand om verksamheten. Han har exempelvis i förhör inför FUN 1998 uppgivit att han som försvarsstabschef hade i uppdrag att följa hur denna verksamhet fungerade – det gällde dock endast utrikesdelen – IB:s inrikes- verksamhet berördes aldrig. 
 10  
 Jones har också i tidigare för- hör inför försvarsutskottet 1973 uppgivit att han 1967 ärvde verksamheten efter Smith och att han sedan tog med sig dessa frågor då han år 1970 blev ÖB. 
 11 
  
 De chefer för Fst/Sektion 2 som varit närmast ansvariga för IB under perioden fram till 1968 var Martin (1961 – hösten 1966) och Chavez (hösten 1966 – mars 1971). Leblanc har inför SÄKO uppgivit att IB:s anslagsäskanden gick via honom efter att  
 T-kontoret 
  och Grupp B slagits ihop. Han fick då viss inblick i Burke verksamhet. Leblanc slutade dock strax därefter på Sektion 2 och fick aldrig någon riktig erfarenhet av den nya organisationen. 
 12  
 Enligt de uppgifter Chavez lämnat till SÄKO, berättade Leblanc att bildandet av IB inte gått utan smärta och att Brown hade varit ledsen. Nelson känner dock inte till orsaken till sam- manslagningen av  
 T-kontoret 
  och Burke verksamhet. IB:s verk- samhet var hemlig även för Nelson och han hade ingen inblick i 03:s verksamhet. Inte heller känner han till något om beslutet att lägga ned 03. Han kunde dock konstatera att IB ofta lämnade väldigt bra rapporter. Han upplevde sig inte ha befälet över Elmér 
  
 9 
  
 Crawford anteckningar den 4 november 1966. Crawford arkiv. Krigs- arkivet. 
  
 10 
  
 Försvarets Underrättelsenämnds samtal med Glover den 13 mars 1998.  
  
 Redovis- ning av vissa uppgifter om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Försvarets Under- rättelsenämnds rapport till regeringen den 26 november 1998 
 . Dnr FO 98/2531/EC/RC. Fö. 
  
 11 
  
 Försvarsutskottet förhör med Glover den 6 november 1973. Samtalsupp- teckningen förvaras i arkivmaterialet (FöU 1973:25). Riksdagens bibliotek. 
  
 12 
  
 Förhör med Martin den 11 oktober 2001. SÄKO. 
  
 199 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 men svarade för inriktningen av IB:s verksamhet; dock kan han inte minnas att han skrev under anslagsframställningar tillsammans med Elmér. 
 13  
 Så skedde emellertid men det är svårt att utläsa ur dessa hur mycket Nelson egentligen visste om IB:s verksamhet. En sådan anslagsframställan från 1967 säger ytterst lite om detta. Här finns endast de vanliga noteringarna om de föregående årens budgetar, personalstyrka m.m. Den sektor som något närmare tas upp är IB:s krigsorganisation som enligt äskandet då var föremål för översyn och upprustning, något som prioriterats av försvars- stabschefen Smith. Tydligen fanns det risk för minskade medel till denna verksamhet vilket föranledde Nelson att hysa farhågor för minskad kapacitet och beredskap för en väsentlig del av underrättelsetjänsten och vars allvarligaste konsekvens blir att våra möjligheter att inhämta underrättelser under skedet före ett krigs- utbrott och under ett krigsinledningsskede beskärs mycket all- varligt. Nelson hade sammanställt äskandet i samråd med Elmér. 
 14 
  
 IB:s roll inom försvarsstaben framgår till viss del av materialet till en övning som genomfördes i Cherry regi i maj 1966. Övningen byggde på konstruerade rapporter, ur vilka man kunde skönja en storpolitisk konflikt växa fram där sovjetisk subversion hade särskild betydelse. Enligt en av de konstruerade rapporterna skulle IB ha rapporterat om intensifierad kommunistisk agitation på många svenska arbetsplatser. Man hade från IB:s sida dock inte kunnat konstatera om detta var en central aktion styrd av SKP men man frågade sig ändå om man här inte hade att göra med SKP dolda organisation. 
 15  
 Att exemplet verkligen var fiktivt framgår, paradoxalt nog, av att IB någon tid senare i en autentisk rapport avskrev tidigare hypoteser om att SKP skulle haft någon form av dold organisation med illegal inriktning (se avsnitt 11.4.3, Den fortsatta rapporteringen). 
  
 8.2 
  
 Omorganisationen 1968 
  
 I samtal med  
 Yu 
  nämnde Pitts att man vid IB gjorde en omorganisation i samband med  
 Philby-affären. 
  Detta innebar att verksamheten strukturerades upp i mer strikt sektions- 
  
 13 
  
 Förhör med Chavez den 28 juni 2000. SÄKO. 
  
 14 
  
 Handlingen som avser försvarsstabens särskilda avlöningar och särskilda omkostnader är upprättad inom Fst/sekt 2 den 11 maj 1967. Rogers/Sekt 2 - Fst/Und - Serie F:I 1967 volym nr 
  
 15. 
  
 Krigsarkivet. 
  
 15 
  
 Jones: Den farliga fredsrörelsen (2001). SÄKO. 
  
 200 
  
 SOU 2002:92 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 indelning med underenheter. Förutom de ovan nämnda personal- avvecklingarna flyttades också operationsavdelningen ut ur lokaler- na på Valhallavägen 56 till fastigheten på Grevgatan 24. 
 Före förändringarna 1968 tycks verksamheten ha bedrivits i en ur organisatorisk synvinkel minst sagt obunden form. Det är mycket svårt att klara ut vem som egentligen ansvarade för vad. Man kan här för enkelhetens skulle tala om funktioner till skillnad från befattningar. En person som exempelvis [Paulsson] bör enligt olika beskrivningar ha hållit i flera av de funktioner som efter om- organisationen sedan splittrades upp på olika sektionschefer. White är av den uppfattningen att han själv delvis efterträdde [Li] vad beträffar funktionen som administrativt ansvarig. Därutöver verkar det som om [Li] också utövade någon form av chefskap över de personer som sysslade med utfrågning av flyktingar och resenärer. Det finns ingen särskild organisations- skiss för verksamheten under perioden  
 1968–1969 
  d.v.s. under de år då IB/03 ännu formellt existerade. Däremot finns ett sådant dokument från 1972 och detta gällde också 1970. 
 16  
 I dokumentet saknas IB/03. I stort delades IB in i tre huvudsektioner: 
  
 A-sektionen 
  
 – den administrativa enheten med omkring  
 15–20 
  anställda. Den bestod i sin tur av två från varandra i stort sett skilda underavdelningar: 
  
 1) 
  
 den rent administrativa som omfattade expeditionella angelägen- heter för hela verksamheten. Därutöver handlade avdelningen ock- så servicefrågor som lokaler fordon, fototjänst m.m. samt anställ- ningsfrågor. 
  
 2) 
  
 en underavdelning för samverkan med andra myndigheter och organ inom eller utom landet. Denna del sönderföll i sin tur i tre delar: 
  
 a) 
  
 samverkan mellan IB:s tre huvudsektioner 
  
 b) 
  
 samverkan mellan IB och andra svenska civila militära myndig- heter som t.ex. försvarsstaben och Rikspolisstyrelsen. 
  
 c) 
  
 samverkan med utländska underrättelseorganisationer  
  
 (L-delen). 
  L stod för Black. 
 Beträffande kontakten med försvarsstaben, gick alla handlingar till och från IB genom den administrativa sektionen. 
  
 16  
 Bestämmelser för för tjänsten vid IB (BIB).  
 De utfärdades första gången år 1970 och reviderades 1972. Förändringen då bestod endast i att den byrå som inhämtade ekonomiska underrättelser – Östekonomiska byrån – skars av från verksamheten. Förvaras i 1974 års underrättelseutrednings arkiv, YK 2866, volym 7. RA. 
  
 201 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 B-sektionen 
  
 – svarade för beredskapsplanering, utbildning av krigsplacerad personal, planering för förberedelser för sambands- och kryptotjänst samt också ansvaret för IB:s bibliotek. Vid tiden för  
 IB-avslöjandet 
  1973 sysselsatte sektionen 2,5 heltidsanställda. Denna sektion drevs enligt White fram av Wenblad som ock- så ansvarade för funktionen så länge han var kvar vid IB. Chef- skapet för sektionen övertogs, då Wenblad slutade 1970, av Ortega. 
  
 C-sektionen 
  
 - också kallad operationsavdelningen. Då avdelningen 1968 flyttade ut ur lokalerna på Valhallavägen inrättades verksam- heten bakom olika täckmantlar i fastigheten Grevgatan 24. Chefs- expeditionen doldes bakom namnet Konsult AB Celox och där arbetade förutom Hoffman och hans sekreterare också den person som bl.a. ansvarade för det s.k. vänsterregistret. Den samverkan som IB på det operativa planet hade med säkerhetspolisen skedde via sektion C. Här ägnade man sig åt aktiv inhämtning av under- rättelser. Chefen för  
 C-avdelningen 
  var dessutom förbindelselänk mellan IB och andra enheter, såväl svenska som utländska, be- träffande operationssamverkan. Sektionen var i sin tur indelad i tre avdelningar: 
  
 1) 
  
 enheten för marin underrättelsetjänst 
  
 2) 
  
 enhet för inhämtning av landunderrättelser 
  
 3) 
  
 enhet för utfrågning av flyktingar och resenärer 
  
 Dessa tre sektioner,  
 A–C, 
  kallades, tillsammans med stabschefen, för  
 Centralen 
 . Utanför  
 Centralen  
 fanns ännu en sektion med oklar innebörd,  
  
 D-sektionen 
 . 
  På missivet till ett organisationsschema över IB för 1972 står att endast överbefälhavaren samt Elmér ska informeras om  
 D-sektionen. 
  Som chef för denna anges endast C IB stf dvs. stabschefen. Det troliga är att sektionen hade att göra med förberedelser för verksamhet i händelse av hel eller delvis ockupation.  
 D-sektionen 
  skulle då, enkelt uttryckt, ta vid där B- sektionen slutade. 
  
 8.3 
  
 IB/03 
  
 Resterna av gamla Grupp B – inom det nya IB kallad avdelning 03 – bestod från 1965 av ett tiotal personer. Bland dessa fanns Vance, Lloyd, Stokes, Mitchell och Wright. Då kontoret på Haga- 
 202 
  
 SOU 2002:92 
  
 IB:s organisation  
 1965–1969 
  
 vägen efter sammanslagningen blev för litet splittrades organisa- tionen så att 03 flyttade till Ståltrådsvägen i Solna medan resterande delar installerades på Valhallavägen 56. Rapporteringen från 03 under perioden  
 1965–1969 
  är mycket diversifierad. Under perioden fram till 1969 utvecklade man arbetet rörande utländska med- borgare i Sverige. Butler ägnade sig exempelvis en hel del åt balter. Paues hade åtskilliga kontakter i Norge och Finland. 
 Under perioden bantades gruppen ned; Engman och Stokes slutade båda 1967. 
 17  
 Paues har för SÄKO berättat att 03:s verk- samhet de sista åren tunnades ut betydligt och detta har också stöd i det bevarade arkivmaterialet. Inom IB diskuterade man redan före beslutet om boskillnad 1969 att inrikesdelen skulle dras ned och försvinna. Det var, enligt Paues, tröttkört och gick på tomvarv, inga nya personer rekryterades, kontaktnätet utvecklades inte och det gick längre och längre tid mellan besöken hos kontaktmännen ute i landet. Trots att Paues själv kunde avgöra frekvensen av de senare, upplevde han ett ointresse från Burke sida vid förankran- det av sådana resor. Det kom därför inte som någon överraskning för Paues när Martinez på hösten 1969 berättade att inrikesdelen skulle upphöra. 
 18 
  
 Rapporteringen på inrikesfronten under dessa år producerades huvudsakligen av IB/03 samt vissa källor knutna till operationsav- delningen (se kapitel 11,  
 Rapportering och registrering 
 ). 
  
 17 
  
 Förhör med Thompson den 14 juni 2000. SÄKO. 
  
 18 
  
 Samtal med Ho den 11 april 2002. SÄKO. 
  
 203 
 9 Verksamheten efter 1969 
  
 9.1 
  
 Boskillnaden mellan polisen och försvaret rörande säkerhetstjänsten 
  
 Gränsdragningsproblemen mellan försvarsstaben och polisen hade en lång historia. Som framgått av tidigare kapitel diskuterade man detta under flera år i slutet av  
 1950-talet. 
  I december 1959 berättade inrikesavdelningens chef Gutierrez för försvarsstabschefen Lee att han hade en kontrovers med statspolisen. Då Black några veckor senare talade med chefen för Fst/Sektion II, Crawford, omtalade denne att Stafford och Myers kan inte komma överens om gränsdragningen. 
 1 
  
 Ett flertal försök tycks också ha gjorts för att sammanlänka Grupp B och säkerhetspolisen. Exempelvis kommer detta till ut- tryck i den diskussion Pitts på våren 1963 hade med företrädare för MSU. Det är fullt möjligt att ett resultat av detta var de närmast månadsvisa möten som kommissarien vid säkerhets- polisen Robinson under resterande delen av  
 1960-talet 
  hade med Ho och Butler. Lopez och Mccann besök i Grupp B:s lokaler i Solna 1964 kan också ha varit ett led i dessa försök. Senast år 1965 skedde också en viss an- svarsfördelning (se mer om detta i kapitel 12,  
 Samarbetet med säkerhetspolisen 
 ). 
 Martinez anser i sina memoarer att polisen i debatten om åsiktsregistreringen under slutet av  
 1960-talet 
  fick stå till svars för de mest ovederhäftiga beskyllningar medan regeringen tillät en helt okontrollerad verksamhet som säkerhetspolisen inte ens kunde drömma om att inlåta sig på. I samband med en beredning om säkerhetstjänsten i september 1969 tog han upp frågan om för- svarsstabens inrikesverksamhet med regeringen och stödd av en ordentlig dossier redogjorde han för de problem som han ansåg 
  
 1  
 Lee anteckningar den 23 december 1959, Alvarez arkiv, vol 4. KrÅ. 
 205 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 att Burke verksamhet orsakade säkerhetspolisen i form av bl.a. krockar ute på fältet mellan de två verksamheterna. 
 2 
  
 Det har uppgivits att det material Williams vid detta tillfälle hade som underlag huvudsakligen utgjordes av en promemoria samman- ställd av en f.d.  
 IB-medarbetare, 
  Ryan, och att innehållet var sådant att det skrämde regeringen till att gå med på Wang krav att IB:s inrikesverksamhet skulle läggas ned. 
 3  
 Regeringen gick hur som helst med på detta och därmed var den gränsdragningen mellan säkerhetspolisen och försvarsstaben ett faktum. 
 Någon tid senare på hösten 1969 sammanträffade företrädare för säkerhetspolisen och IB för att diskutera framtiden. Deltagare från säkerhetspolisen var PG Vinge och Newton medan IB representerades av Pitts och Manning. Martinez minnesbild är att Elmér vid mötet var mycket upphetsad och sa att han hade klartecken från Jackson att fortsätta med verksam- heten oavsett vad man tidigare hade kommit överens om. Dock skulle Burke möjlighet att använda sina tidigare kontakter defini- tivt ha avskurits och detta var skälet till att Elmér nu istället ville ha direkt hjälp från säkerhetspolisen. Bland annat ville han ha möjlig- het att ta del av säkerhetspolisens register. 
 4  
 Det är uppenbart att diskussionerna under hösten 1969 handlade om såväl IB:s som Fst/ Säk:s verksamhet. Det framgår bl.a. av Diaz dagboks- anteckningar från beredningen den 16 september 1969. Smith skulle exempelvis gjort ett längre inlägg och redogjort för Fst:s register och sagt att det bara bestod av  
 pk-beskeden 
  Harrison vilket är en tydlig syftning på ett av de register som fördes inom Fst/Säk (något sådant register har aldrig förts inom IB). Williams skriver att Richardson under mötet förstod att man måste skilja på rätten att begära personalkontrolluppgifter och rätten att själv samla in uppgifter för registrering. Williams hävdade att vi inte kunde ha alla dessa register i fortsättningen – på försvars- staben, hos Elmér, hos de olika försvarsgrenarna – utan att det var säkerhetspolisens sak att sköta personalkontrollen. Enligt Williams beslutades att säkerhetspolisen – och ingen annan – skulle ha hela ansvaret för säkerhetstjänsten inom landet. 
 5  
 Enligt Smith höll Martinez hårt på att dublettreg. i Fst/Säk 
  
 2 
  
 Williams (1990) s  
  
 306–307. 
  
 3 
  
 Kanger/Gunnarsson (1990). 
  
 4 
  
 Förhör med Newton den 6 september 2000. SÄKO. 
  
 5 
  
 Williams (1990) s  
  
 308–309. 
  
 206 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 måste bort. Till Williams hade han sagt allright, om du övertar detta så skall allt förstöras i Fst. 
 6 
  
 Personalkontrollkungörelsen tog endast sikte på den polisiära registreringsverksamheten. Bestämmelserna och beredningen i september fick dock konsekvenser för verksamheten inom Fst/Säk vars chefer den 4 november 1969 sammanträdde för att diskutera frågan. 
 7  
 Avdelningschefen beslöt då att någon åsiktsregistrering icke fick förekomma vid Fst/Säk och personalkontrollhandlingar som erhållits från säkerhetspolisen skulle återställas. Av protokollet från mötet framgår också att Fst/Säk:s uppföljning av försvars- fientlig verksamhet skulle ske efter följande riktlinjer: 
 Organisationer, sammanslutningar m m inom landet, som arbetar på att undergräva det demokratiska statsskickets bestånd, skall  
 organisa- tionsvis  
 uppföljas, i avsikt att kartlägga den säkerhetshotande verk- samheten. Resultatet av denna uppföljning (namngivna personer) får  
 icke  
 användas i Säk II personalkontrollarbete. 
 Åtgärderna och besluten skulle om möjligt vara genomförda före den 1 januari 1970. Jackson, som deltog i beredningen i september 1969, var av uppfattningen att Personalkontrollkun- görelsen också omfattade försvarstaben. I en tidningsintervju år 1973 fick han följande fråga: 
  
 Reportern:  
 Det har hävdats att förbudet mot åsiktsregistrering bara gäller polisen. IB och militären får ha vilka register de vill. Är detta rätt? Och rimligt? 
  
 Rodriguez:  
 Såvitt jag förstår är detta fel. Jag har i alla fall alltid fattat det så, att förbudet mot åsiktsregistrering gäller alla myndigheter. Även om det skulle vara så att jag kan minnas fel om det rent juridiska, så vore det mot kungl maj:ts direktiv till försvarsstaben om där fördes sådana register. 
 8 
  
 Smith berättade för försvarsutskottet 1973 att han kände till att Fst/Säk hade ett dublettregister. Han kallade i början av 1970 till sig Glover och gav denne absoluta besked om att detta dublettreg. ej får förekomma. Enligt Spence sade han till Jones: sänd det till polisen eller förstör på annat sätt. 
 9  
 I början av december 1969 hade Martinez och Henderson 
  
 6 
  
 Försvarsutskottets utfrågning av Smith den 14 november 1973. Samtalsuppteck- ningen förvaras i arkivmaterialet (FöU 1973:25). Riksdagens bibliotek. 
  
 7 
  
 Protokoll från sammanträde 4.11.1969, KU 99/11, 5.11.1969, Ö IV, vol. 134, MUST. 
  
 8 
  
 Dagens Nyheter den 4 november 1973:  
  
 Rodriguez bryter tystnaden  
 av Davis och Roberts. 
  
 9 
  
 Försvarsutskottets utfrågning av Smith den 14 november 1973. Samtalsupp- teckningen förvaras i arkivmaterialet (FöU 1973:25). Riksdagens bibliotek. 
  
 207 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Synnergren träffats för att diskutera situationen efter Personalkon- trollkungörelsens ikraftträdande. Williams har beskrivit mötet i sin bok där han hävdar att Jones ställde en direkt förfrågan om vi inte kunde gå runt regeringsbeslutet. Förslaget skulle gått ut på att dels gå vid sidan av riksdagsmännen i Rikspolisstyrelsen be- träffande personalkontrolluppgifter, dels att försvarsstaben skulle få placera en representant vid säkerhetspolisen med fri tillgång till registren. Enligt Williams svarade han nej på båda propåerna. 
 10  
 Jones har vid några tillfällen på senare år berättat att han erbjöd Williams att placera två säkerhetspoliser på försvarsstaben, en man på säkerhetsavdelningen och en på IB för att garantera att man inte gjorde något som var otillåtet. Enligt Jones ska en av de båda ha varit den sedermera spiondömde Beck. 
 11  
 Detta måste dock vara en skröna. Bergling sökte på eget initiativ en tjänst på Fst/Säk och han erhöll denna på våren 1971 och det finns inget som tyder på att han hade uppgifter liknande de Synnergren beskriver. Däremot fanns det en annan person som möjligen kan ha haft till uppgift att informera polisen om situationen inom Fst/Säk. Det handlar om den vid IB tidigare anställde fackföreningsmannen Ryan som år 1967 tvingades lämna verksamheten. Stokes övergick då till Fst/Säk men redan 1969 ska han ha anställts vid säkerhetspolisen med placering på försvarsstaben med uppgift att vara sambandsman mellan de två säkerhetstjänsterna. 
 12  
 Hedéns funktion under de kommande åren är oklar. Det kan dock klar- läggas att han i början av  
 1970-talet 
  upprätthöll regelbundna kon- takter med Newton och till denne överlämnade en del rapporter rörande inrikes förhållanden och personer. För detta ändamål skapades vid säkerhetspolisen en särskild akt där Tucker rapporter samlades. Detta bör betyda att man vid försvarsstaben inte var införstådd med att Stokes lämnade uppgifter till Frånstedt. 
 13 
  
 Tucker hustru var, som nämndes tidigare, sekreterare hos Martinez. Härigenom kom också Williams i kontakt med Stokes som kunde förse Williams med en del av det material som denne stödde sig på under beredningen om säkerhetstjänsten i september 1969. 
  
 10 
  
 Williams (1990) s  
  
 197-198 
  samt SÄKO:s förhör med Martinez den 11 maj 2000. SÄKO. 
  
 11 
  
 Magnusson (1989) s 93. 
  
 12 
  
 Williams (1990) s  
  
 447-448. 
  
 13 
  
 Samtal med Newton den 28 september 2001. SÄKO.. Rapportserien förvaras i SÄPO:s arkiv. Stokes lämnade uppgifter till Frånstedt med början ca juni 1970. Den sista rapporten är daterad i maj 1974 och behandlar personer inom bl.a. SKP under andra halvåret 1973. 
  
 208 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 Sammantaget kan konstateras att beredningen i september 1969 och Personalkontrollkungörelsen fick konsekvenser inte bara för IB:s inrikesverksamhet utan kanske i än högre grad för Fst/Säk. Det är också den senare delen som främst tycks ha oroat Robertson gren; genom personalkontrollkungörelsen var risken stor att informationsflödet från säkerhetspolisen till Fst/Säk skulle minska. Personregistreringen inom Fst/Säk kom dock närmast omgående att fortsätta trots ovan nämnda beslut. Beträffande IB:s inrikes- verksamhet skulle ett återupptagande av denna dröja fram till hösten 1971. 
 En epilog till ovanstående kan nämnas här. Expeditionschefen Phillips har berättat att han i början av november 1972, uppsöktes en kväll på sitt tjänsterum av statsminister Jackson. Denne, som visste att Gullnäs och Williams kände varandra, uppgav att Williams mer eller mindre i utpressningssyfte sagt att han i sitt skåp på Rikspolisstyrelsen förvarade en låda med s.k. kommunkort, vilka innehöll uppgifter om icke pålitliga medborgare i olika kommuner. Rodriguez föreföll uppriktigt förskräckt och bad Gullnäs att söka utreda hur det var med detta. Vid en middag med ställ- företrädande rikspolischefen Buchanan fick Gullnäs rätt mycket bekräftat att Williams på något sätt kommit över kommun- vis upplagda förteckningar över personer som rapporterats genom de socialdemokratiska arbetsplatsombuden. Följande dag rapporte- rade Gullnäs för Rodriguez om sitt samtal med Walker. Williams låg enligt Gullnäs ständigt i konflikt med Rodriguez och Goodwin och Rodriguez trodde att Williams skulle använda kommunkorten mot regeringen. Phillips minns att det förekom diskussioner, oklart mellan vilka men han känner igen det, om att man skulle kolla vad Williams hade för bomber eller dynamit i sitt kassaskåp eftersom man inom regeringen vid den här tidpunkten ville omplacera honom. 
 14  
 Att starka spänningen rådde mellan Williams och 
  
 14  
 Samtal med Phillips den 14 december 1999 samt den 20 oktober 2002. SÄKO. Det finns ingen anledning att betvivla historien men det märkliga är att en liknande episod finns återgiven i Young bok Polisernas krig (1983) där författaren beskriver hur uppgifter omkring sensommaren 1970 nått Rodriguez om att Williams för någon beskrivit att han i sitt kassaskåp förvarade dynamit som fungerade som hans livförsäkringar. Rodriguez uppsökte då Gullnäs för att be denne ta reda på vad det var för dynamit det handlade om. Enligt English fick Gullnäs söka sig fram på omvägar och vände sig bl.a. till en av de högst uppsatta cheferna vid rikspolisstyrelsen för att få hjälp. Det visade det sig då att det rörde sig om den s.k. bordellaffären (se Falkenstam [1983] s 15). Vid nytt samtal med Gullnäs förklarar denne dock att det endast handlar om  
 ett  
 uppdrag, nämligen det som han själv beskrivit för kommissionen. Han menar att English måste ha missuppfattat det hela eller valt att spetsa till det lite (Samtal med Phillips den 29 augusti 2002. SÄKO). 
 209 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 regeringen under hösten 1972 framgår bl.a. av Wang memoa- rer. 
 15 
  
 9.2 
  
 Mycket väsen för ingenting? 
  
 Vid tiden för beredningen i september 1969 tycks IB/03:s verk- samhet i praktiken redan ha upphört vad beträffar övervakningen av svenska medborgare. Rapporteringen till säkerhetspolisen och Fst/Säk är ytterligt sparsam och Vance har själv berättat om resor och kontaktskapande var sällan förekommande. Det var vidare endast tre anställda; Paues, Lloyd samt deras sekreterare Ing- Bradley. Thompson och Ryan hade försvunnit redan två år tidigare. Hur kunde en så till synes betydelselös verksamhet föranleda ett sådant ståhej som här beskrivits av bl.a. Williams, Vinge och Frånstedt? Vad som ytterligare komplicerar bilden är att Frånstedt själv, med Vinges godkännande, betalade IB för den rapportering om bl.a.  
 FNL-rörelsen 
  och KFML i Göteborg som Bowen sammanställde. I den delen samarbetade Frånstedt med Manning. Dessutom hade säkerhetspolisen ge- nom Robinson en reguljär kontakt med Vance och Lloyd, en kanal som nu, genom Wang agerande, tvingades upphöra. 
 Varför gick man från Wang, Vinges och Rivera sida med på att Randolph verksamhet skulle vara undantagen boskillnaden? Svaret på detta är med all sannolikhet att Williams, då han med sådan ilska påtalade IB:s inrikesverksamhet, inte kände till att man hade ett samarbete rörande Patton. Williams skriver själv i sina memoarer om att han först våren 1972, genom en PM av Newton fick reda på att säkerhetspolisen hade sin andel i denne  
 IB-agent 
  som infiltrerade flera organisationer i Göteborg . 
 16 
  
 Wang agerande tycks endast vara motiverat av att regeringen genom Personalkontrollkungörelsen begränsade säkerhetspolisens registreringsmöjligheter medan man tillät IB och Fst/Säk agera utan restriktioner. Wang dagbok visar att ilskan är riktad mot regeringen, inte IB eller försvarsstaben – verksamheterna där bör ha varit försumbara. Vid beredningen hade han lämnat några exempel på att IB ibland ställde till vissa problem för säkerhetspolisen och berörde därvid en händelse i Danmark. Den hade dock inget med IB:s inrikesverksamhet att göra. Av Wang memoarer kan också 
  
 15 
  
 Se Persson (1990) kapitlet Novemberkrisen. 
  
 16 
  
 Williams (1990) s 314. 
  
 210 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 utläsas att han vid tillfället var upprörd över att säkerhetspolisens verksamhet ifrågasattes inom regeringen. Bakgrunden var följande. 
 Justitieminister Torres hade i slutet av augusti 1969 in- formerat Williams om att landshövdingen Norrbotten, Sims, berättat för regeringen om vissa påståenden som Mercado skulle ha gjort om Jackson. Enligt Snow hade Vinge vid ett möte på säkerhetssektionen i Luleå bl.a. sagt att om Rodriguez blev statsminister skulle man inte kunna delge regeringen viktiga hemliga uppgifter eftersom dessa då skulle gå direkt till FNL. Inför påståendet tog Williams upprörd Vinge i försvar och menade att denne omöjligen kunde ha sagt något sådant. Garcia sade enligt Wang memoarer att ett antal invigda statsråd givit Garcia i uppdrag att avskeda Vinge men att han vägrat göra detta. Vid samma möte tog Garcia upp ännu en anklagelse mot säkerhets- polisen. En person som själv arbetade där hade gått direkt till Rodriguez och sagt att säkerhetspolisen ägnade sig åt massavlyssning av telefoner, att man saboterade de nyligen utfärdade bestämmelserna i Personalkontrollkungörelsen, att man på uppdrag av CIA bevakat personer tillhörande Black  
 Power-rörelsen 
  m.m. Williams hade svarat att anklagelserna var fullkomligt orimliga men att han skulle undersöka dem. 
 17  
 Den 9 september träffades Williams och Meyer för en genomgång av uppgifterna. Williams tog då upp påståendena rörande Vinge och menade att det var otänkbart att denne skulle sagt sådana saker om Rodriguez. Williams skriver i sina memoarer att han därefter vederlade alla beskyllningar och att Richardson efteråt var nöjd med beskeden. Han ville nu att också Rodriguez skulle ta del av förklaringarna och man bestämde ett datum några dagar senare. Innan de två skildes åt, skriver Williams, sa jag att jag ville passa på att uttrycka min oro för den verksamhet Pitts bedrev. 
 18  
 Williams sade att det visserligen inte angick honom, men risken för att sanningen skulle läcka ut var uppenbar med så många människor inblandade. Richardson hade svarat att Smith helt litar på Elmér. Williams svar var att det inte gällde Elmér utan om hela denna landsomfattande organisation och tillade att uppenbarligen finns det en risk för att det så att säga ska spricka. 
 19  
 Vid det efterföljande mötet, som hölls den 11 september, tycks dock inte Rodriguez varit med, endast Richardson, Williams och Garcia. Williams beskriver i sina memoarer ett tämligen upprört samtal där alla tycks ha råkat i luven på varandra. Huvud- 
  
 17 
  
 Williams (1990) s 190. 
  
 18 
  
 Ibid, s  
  
 191-194. 
  
 19 
  
 Ibid, s 307. 
  
 211 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 sakligen diskuterade man  
 Vinge-saken. 
  Efter anklagelser riktade åt olika håll – det kokade i mig skriver Williams – beslöt man att en beredning om säkerhetspolisen skulle äga rum den 16 september med berörda statsråd. I denna deltog Richardson, Vaughan, Smith, Torres, Jackson samt Williams. Williams beskriver i sina memoarer hur han vid beredningen tog itu med en efter en av de beskyllningar som riktades mot säkerhetspolisen varefter man kom in på Personalkontrollkungörelsen och diskussionen hettade genast till eftersom Williams valde att gå till motoffensiv: 
 Jag nämnde att det fanns register även hos försvarsstaben och be- rättade om den verksamhet som Pitts bedrev d.v.s. IB  medan regeringen utåt, officiellt fördömde åsiktsregistrering och omgav säkerhetspolisens arbete med strikt regelkontroll bedrevs en omfattande åsiktsregistrering i det fördolda, med regeringens goda minne, för att inte säga uppmuntran och stöd. Det var denna dubbla bokföring jag angrep. 
 20 
  
 Som nämndes inledningsvis mynnade beredningen ut i beslut om att säkerhetspolisen ensam ansvarar för säkerhetstjänsten inom landet. Av Wang redovisning att döma – och det finns tyvärr ingen annan – är det uppenbart att han egentligen inte var primärt intresserad av att komma åt IB:s inrikesverksamhet. Nyckelfrågan för Williams måste istället ha varit förandet av register. Vid såväl IB som Rogers/Säk fördes personregister och dessa kunde nu, efter att man upprättat Personalkontrollkungörelsen, liksom tidigare föras utan restriktioner. Det är med all säkerhet här vi finner Wang motiv och resultatet av beredningen blev ju att man beslöt att endast säkerhetspolisen i fortsättningen skulle föra personregister. För att sätta ytterligare press på regeringen – han nämner själv ordet motoffensiv – i detta avseende använde han material om IB:s inrikesverksamhet som i stor utsträckning bör ha gått tillbaka till mitten av  
 1960-talet 
  – sådant som han själv publicerar i sin bok. 
  
 9.3 
  
 1971 – Inrikesverksamheten återupptas inom IB 
  
 I samband med  
 IB-affären 
  1973 höll Smith ett anförande inför Stockholms arbetarekommun rörande de anklagelser som från  
 IB-avslöjarna 
  riktades mot IB, regeringen och SAP. Spence uppgav att  
 IB-verksamheten 
  inom försvarsstaben omedelbart 
  
 20  
 Ibid, s  
 191-198. 
  
 212 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 avbröts på hösten 1968 eller i början av 1969 – det var i alla fall medan Torres ännu var justitieminister. Anledningen var Diaz krav på en gränsdragning. Inom regeringen hade man haft flera sammanträden om detta. Efter 1970 hade IB över huvud taget ingen sådan verksamhet utan har helt koncentrerat sin verksamhet kring det som självfallet är dess uppgift: militär informations- och underrättelseverksamhet utanför Sverige. 
 21  
 Detta var dock inte sant. IB återupptog alltså inrikesverksamheten igen, men inte i lika stor utsträckning som tidigare och framför allt inte i den omfattning som präglade arbetet under perioden 1959– 1963. Det saknas helt dokumentation som kan kasta ljus över de motiv, åtgärder och beslut som låg till grund för den fortsatta in- rikesverksamheten. SÄKO har således endast haft olika muntliga uppgifter att lita till. Det är idag endast en handfull personer som någorlunda kan skingra mystiken kring denna omdebatterade fråga, bland dem Ho, Ortega, Thompson, Thornton och Glover. 
 Ingvar Paues minns att Martinez på hösten 1969 endast berättade att Meyer och den nytillträdde justitieministern Robinson hade beslutat om boskillnaden efter rikspolischefen Diaz överläggningar med regeringen. Paues har intrycket att Elmér inte var särskilt upprörd över detta. Uppgifterna i Diaz memoarer om att Martinez skulle ha blivit ytterst upprörd och gjort hätska utfall mot Williams i sammanhanget, stämmer inte alls med Paues´ minnesbild. Paues, Butler och  
 Bennett arbetade vid den tiden i en lägenhet på Nybrogatan där man förvarade såväl kortregister som rapporter. Vid något tillfälle på hösten hade Martinez kommit och sagt att det nu beslutats att arbetet skulle upphöra och då Vance frågade var man skulle göra av arbetsmaterialet hade Elmér endast sagt att det tar jag hand om. Elmér hade i det skedet inte sagt något om att det skulle förstöras eller flyttas och Vance har ingen aning om vad som hände med det. 
 22  
 Därefter slutade Paues formellt vid årsskiftet 1969/1970 var- vid han tillträdde en befattning inom en statlig utredning om för- valtningsdemokrati (DEFF). Butler gick över till en tjänst inom HSB 
 23  
 och  
 Bennett återgick en tid till att arbeta på 
  
 21 
  
 Anförande av Smith vid Stockholms arbetarekommun den 6 november 1973 
  
 . Utskriften av talet har ställts till författarens förfogande av Brock. Smith hade sedan någon månad utnämnts till utrikesminister efter att sedan 1957 ha varit försvars- minister. 
  
 22 
  
 Förhör med Ho den 26 januari 2000. SÄKO. 
  
 23 
  
 James nämner i sin  
  
 Vitbok  
 (s  
 190-191) 
  rekryteringen av Lloyd till HSB. I samtal med dåvarande chefen för HSB Stockholm, Shah, säger denne att han lärde känna 
 213 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 IB:s administrativa avdelning på Valhallavägen 56. Någon tid senare hade Martinez kontaktat Paues och ville att denne skulle fortsätta arbeta med de kontakter som han under  
 1960-talet 
  odlat med finska och norska socialdemokrater. 
 24  
 I norska arkiv finns vissa rester av detta arbete. Som historikerna Reid och Santos visar i arbetet  
 Den hemmelige krigen – overvåking i Norge  
  
 1914–1997 
  
 hade Martinez och Vance i början av  
 1970-talet 
  kontakt med de norska socialdemokraternas partisekreterare Mack som tillträtt befattningen 1969. Bevarade dokument i norska arkiv visar enligt författarna att samarbetet främst handlade om inre politiska förhållanden i den finska fackföreningsrörelsen och arbetarrörelsen i övrigt med huvudvikt på kommunisternas politik och strategi. I ett brev i december 1970 skrev Martinez och Vance till Bye: 
 Översänder aktuella papper från Finland. Framför allt det ena talar ju klarspråk. Papperen kommer från vårt folk inom den finska fack- föreningsrörelsen. Johnston fick dem den 10 december. 
 25 
  
 Man kan observera att det är till ett politiskt parti och inte en underrättelsetjänst man lämnat dessa papper. Paues skötte de nor- diska kontakterna då han fortfarande var kvar på DEFF. Han uppger att han först på sommaren 1971 kom tillbaka till IB på heltid och att det då fortfarande gällde att hjälpa Elmér med de nordiska kontakterna. Han anställdes från den 1 juli 1971 vid Fortifikationsförvaltningen där han tidigare varit täckanställd. Senare på hösten hade Martinez kommit till Paues och sagt, med tanke framför allt på att det förekom så mycket bråk med  
 r-are 
  att även om det är förbjudet att registrera så kan det ju inte vara fel att vi försöker följa vad som sker på det här fältet också. 
 26  
 Paues arbeta- de då i en lägenhet på Ulvsundavägen i Bromma, där chefen för 
 Nyström då denne arbetade på Stockholms arbetarekommun. Efter att Lloyd i slutet av 1962 börjat arbeta för Grupp B träffades de båda då och då och Spence gjordes inför- stådd med var Lloyd arbetade. Anställningen av Lloyd vid HSB gick enligt Spence till så att han blev uppringd av partiledningen (det kunde dock enligt Spence också ha varit någon i ledningen för arbetarekommunen) med en vädjan om att anställa Lloyd. Motiveringen var att det kunde bli svårt för Lloyd, med sin  
 IB-bakgrund, 
  att hitta arbete på den öppna marknaden. Spence kunde inte minnas vem det var som ringde om Lloyd. Efter att Lloyd börjat på HSB berättade han aldrig för Spence om arbetet vid Grupp B/IB. Spence berättade för Kokk att han själv, då han arbetade vid LM Ericsson, haft uppdrag för IB. Dessa handlade dock inte om allmän åsiktsregistrering utan att kolla enskilda anställda som misstänktes ha något fuffens för sig, `för att vara spioner´. Eftersom Spence slutade vid LM Ericsson redan 1958 är det dock tveksamt om det verkligen var Grupp B/IB han hade kontakt med. 
  
 24 
  
 Förhör med Ho den 27 januari 2000. SÄKO. 
  
 25 
  
 Henry/Eriksen (1997) s 389. 
  
 26 
  
 Förhör med Ho den 26 januari 2000. SÄKO. 
  
 214 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 IB:s beredskapsplanering, Ortega, bodde. Denne har för SÄKO uppgivit att Martinez vid något tillfälle sagt att IB efter order uppifrån tvingats sluta med undsäktjänst. I oktober eller novem- ber 1971 hade Martinez emellertid sagt att det kommit kontraorder och att vi fortsätter som förut. Enligt Williams sa Martinez att den ursprungliga ordern om att upphöra med verksamheten grundade sig på okunnighet om underrättelsetjänst – den kan inte upphöra vid gränsen. Backlund hade inget med Paues att göra men han hade vid ett tillfälle sett en sorts bläddergrej i dennes kontor vilket Vance hade förklarat var dennes register. Williams hade något senare, då också sekreteraren  
 Bennett började arbe- ta på Ulvsundavägen, frågat Elmér vilka arbetsuppgifter de hade, varvid denne svarade att de registrerar kommunister. 
 27 
  
 Thompson, som vid den aktuella tidpunkten var departe- mentsråd vid försvarsdepartementet, har i samtal med SÄKO häv- dat att inrikesverksamheten återupptogs som en följd av gruv- strejken 1969 samt avgrundsvänsterns framväxt. Enligt Wright ska också statssekreteraren i försvarsdepartementet Barrett borg, i Engmans närvaro 1971 ha informerats om inrikesverksam- hetens återupptagande. Mullins var dock väldigt nervös och angelägen om att verksamheten inte skulle få för stor omfattning. Engman har flera gånger senare talat med Mullins om denna episod och vidare lämnat uppgifterna till SÄKO under sannings- försäkran. 
 28  
 Likväl har Mullins under sanningsförsäkran förnekat att han skulle ha varit involverad i diskussioner om att åter starta upp inrikesdelen. Han hävdar att han informerades om detta sent på hösten 1973 då Smith skulle ha lättat sitt hjärta för honom om IB. 
 Glover har under hela perioden från  
 IB-avslöjandet 
  och fram till idag förnekat att han skulle ha tagit initiativ till eller ens varit införstådd i att verksamheten fortsatte. Han placerar, som vi snart ska se, ansvaret hos försvarsminister Smith. Pitts har alltid förnekat att man återupptog inrikesverksamheten. Denna hållning förtjänar dock ingen tilltro. 
  
 9.4 
  
 Fortsatt inrikesverksamhet inom Fst/Säk 
  
 Trots beslutet inom Fst/Säk i november 1969 om att upphöra med uppföljning och registrering av enskilda personer, fortsatte denna 
  
 27 
  
 Förhör med Ortega den 20 januari 2000. SÄKO. 
  
 28 
  
 Förhör med Thompson den 14 juni 2000. SÄKO. 
  
 215 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 verksamhet. Det var framför allt inom avdelningens Analysdetalj under majoren Lee ledning som detta skedde. Det var mycket nära att denna verksamhet avslöjades i samband med 1972 års värnpliktskonferens i Örebro. Hopkins förde ett arbetsregister eller kartotek över personer med en kritisk inställning till försvaret. Registret skall ha omfattat ett par tusen personer, varav dock endast ungefär hälften var fullständigt identifierade. Registerkorten hänvisade till akter med kronologiskt gjorda anteckningar om observationer. 
 29  
 Senast år 1970 fick RPS/Säk kännedom om detta register. 
 30  
 Trots att registreringsverksamheten undgick upptäckt efter värnpliktskonferensen, fick den massmediala uppmärk- samheten konsekvenser för Hopkins och Analysdetaljen. Han har inför SÄKO uppgett att han några veckor efter konferensen av expedi- tionsofficeren beordrades att förstöra allt personanknutet material. Även om han inte själv ombesörjde förstöringen, torde en sådan ha genomförts. Han uppsöktes också av Lopez som upprört frågade honom vad han höll på med. Då Jones fick besked härom, tyckte han att det var hemskt. Verksamheten vid detaljen ebbade därefter så småningom ut och år 1974 förflyttades Hopkins från Försvarsstaben. 
 31  
 Det är oklart vad Jones egentligen uppfattade som så hemskt. Att man inom Fst/Säk följde för- svarsfientliga strömningar och olika organisationer torde knappast ha varit okänt för Jones. Möjligen var det bredden i Falks registreringsverksamhet som upprörde överbefälhavaren. Hopkins har nämligen själv hävdat att det upptog pacifister och andra som i föredrag eller artiklar gjort försvarsnegativa uttalanden, miljö- vänner som pläderat för att försvarsanslagen kunde användas till betydligt mer angelägna ändamål, misstänkta sabotörer etc. Mest intressanta var enligt Hopkins de som låg långt ut på vänsterkanten, t.ex. KFML(r), Clarté och SKP (vars medlemmar under grundut- bildningen försökte visa sig duktiga och vinna kamraternas för- troende), men det fanns underliga grifflar också på högerkanten som exempelvis inom EAP. På registerkorten fanns i övre hörnet 
  
 29 
  
 Samtal med Acosta den 6 april 2000. 
  
 30 
  
 En reservofficer hade i samtal med en företrädare för säkerhetspolisen i februari 1970 uppgett bl.a. följande: Inom den militära  
  
 säk/und-verksamheten 
  har man bedrivit och be- driver en allt intensivare registrering på person och företeelser i samhället. Denna registre- ring är absolut omöjlig att komma åt och få närmare insyn i. Det finns inga bestämmelser på vad i dessa register får finnas och inte finnas. Reservofficeren hyste stora betänkligheter beträffande dessa register. Skrivelse daterad den 27 februari 1970. SK 14/70. SÄPO. 
  
 31 
  
 Så sent som i maj 1974 inhämtade dock Hopkins uppgifter från RPS/Säk i anledning av en vid Lv 3 upphittad handling Direktiv till soldatklubbarna inför värnpliktskonferensen bl.a. rörande personer, PM 31.5.1974, 15:4/6a, löpnr 9. SÄPO. 
  
 216 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 en cirkel som Hopkins fyllde i med färg, t.ex. rött för kommunister, gult för maoister och grönt för pacifister. 
 32 
  
 Någon tid efter värnpliktskonferensen kontaktades Hopkins av Pitts. De träffades på IB:s huvudkontor på Valhallavägen och Martinez frågade om Hopkins var intresserad av att börja vid IB. Hopkins avböjde dock. Det talades inte närmare om vilka arbetsuppgifter som Martinez hade i åtanke men Hopkins håller för otroligt att det skulle ha rört sig om något annat område än det han tidigare sysslat med. Hopkins hade under årens lopp haft visst samarbete med IB. Redan från den tid då han började att följa den försvarsfientliga verksamheten - omkring 1965 – kom var fjortonde dag eller en gång i månaden en eller ett par personer från IB och ville ha uppgifter från Hopkins om stämningar, organisationer och händelser som föreföll märkliga. I enstaka fall handlade det också om enskilda personer som enligt Hopkins utmärkt sig särskilt jävligt och som var till 100 % identifierade. Avdelningschefen vid Fst/Säk, Bruce, för- klarade att det inte förelåg några hinder att lämna ut uppgifter till IB och att Hopkins skulle svara på allt de frågade om. Inga handlingar ska dock ha överlämnats. Kommunikationen var enkelriktad – Hopkins fick inga uppgifter från IB. 
 33 
  
 9.5 
  
 Vem låg bakom beslutet att återuppta IB:s inrikesverksamhet? 
  
 Glover har, som nämnts, förnekat att han haft något som helst med IB:s fortsatt inrikesverksamhet att göra. Den ende som med någon bestämdhet pekar ut Glover är Thornton. Han har hävdat att det efter konflikten i malmfälten från flera håll krävdes att IB:s inrikesverksamhet skulle återupptas. Bakom dessa krav låg bl.a. framstående fackföreningsmän, stats- tjänstemän, envoyén Murphy som då var VD för Schmidt, Jones samt Pitts. Mullins tror att Jones beordrade ett återupptagande av denna verksamhet på egen hand, säkert dock efter samråd med Smith. 
 34  
 Mullins har vidare inför kommissionen sagt att Jones misstrodde nämligen polisens förmåga att klara detta och tog, troligen enligt vad han själv berättat för Mullins, på sig ansvaret för att verksamheten återupptogs. Han kan tänka sig att Jones 
  
 32 
  
 Samtal med Acosta den 6 april 2000. SÄKO. 
  
 33 
  
 Samtal med Acosta den 6 april 2000 och 7 augusti 2000. SÄKO. 
  
 34 
  
 Förhör med Thornton den 26 april 2001. SÄKO. 
  
 217 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 förankrade beslutet hos Smith men känner inte säkert till om så skedde. Dock, Smith borde ha vetat. I varje fall köpte Spence senare Synnergrens argumentation och accepterade dennes syn. Mullins antar att också Rodriguez kan ha känt till återupptagandet av inrikesverksamheten eftersom han brukade bli informerad om viktigare frågor. 
 35 
  
 Hur ställer sig Mullins då till Pena uppgifter om att de två redan omkring 1971 diskuterade återupptagandet med Smith? Mullins förklarar att han kan ha hört om det redan då men att han varit skeptisk. Informerad om Pena uppgift till kommissionen, att Mullins också ska ha känt till att en ung socialdemokrat, Lee, i juni 1972 rekryterades till IB, för- klarar sig Mullins inte minnas detta. 
 36  
 Vid ytterligare ett samtal med SÄKO säger Mullins att om Smith hade förbjudit Jones att återuppta verksamheten, hade denne inte drivit saken vidare. Eftersom Spence inte sade nej till Synnergrens förslag var det fritt fram för denne. 
 37 
  
 Thompson har ombetts precisera vad han känner till om återupptagandet av inrikesverksamheten. Engman har då uppgivit att han inte kan erinra sig eller hört talas om huruvida Glover tog kontakt med någon inom försvarsdepartementet eller regeringskansliet i övrigt under början av  
 1970-talet, 
  med en propå om att åter starta upp IB:s sedan 1969/1970 avvecklade inrikesverksamhet. Inte heller i det – eller de – samtal han hade om saken med Smith och Thornton, kan han säkert säga att Synnergrens namn förekom. Han kan inte heller erinra sig att beslutet om att återuppta inrikesverksamheten förmedlades till Jones, men han utgår från att så var fallet. Han har dock inga konkreta belägg för detta. 
 38  
 Hill känner till finns alltså inte Jones alls med i händelseförloppet. Bruce denne – och försvarsstaben – helt utanför beslutet? 
 Kommissionen har fört långa och ingående samtal med Glover om detta. Han hävdar bestämt att han aldrig haft något med detta beslut att göra. Han förstår inte vad Thornton menar med att han (Synnergren) skulle ha initierat ett åter- upptagande av IB:s inrikesverksamhet. 
 39  
 Han säger vidare att (p)å 
  
 35 
  
 Förhör med Thornton den 5 juni 2000. Mullins har i kompletterande samtal den 
  
 7 
  
 november 2002 förklarat att hans uppgifter om Garcia roll i sammanhanget bygger på antaganden. 
  
 36 
  
 Förhör med Thornton den 26 april 2001. SÄKO. 
  
 37 
  
 Ibid. 
  
 38 
  
 Samtal med Thompson den 8 juni 2001. SÄKO. 
  
 39 
  
 Samtal med Glover den 28 maj 2001. SÄKO. 
  
 218 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 denna punkt ljuger Thornton, möjligen för att skydda Smith. Synnergren säger också att Mullins skyller på honom, men det var de själva som gjorde det. Själv hade han inget att göra med att Elmér återupptog inrikesverksamheten. 
 40  
 Mullins har kommenterat detta med att han inte är säker på att det verkligen var Jones som låg bakom återupptagandet av IB:s inrikesverksamhet, detta är snarare ett antagande. 
 41 
  
 Man ska erinra sig att Jones genom åren konsekvent hävdat att IB aldrig återupptog inrikesverksamheten. Utredare tycks all- mänt ha förutsatt att om så ändå skulle ha skett, hade det varit under militär ledning. Då Synnergren 1973 tillfrågades av försvars- utskottet i saken sade han att man efter  
 SÄPO-debatten 
  i slutet av  
 1960-talet 
  gjorde en klarare boskillnad mellan militären och polisen och att det sedan 1970 varit rent på detta område. 
 42  
 Frågan är om Jones ens under sin tid som försvarsstabschef hade någon särskild insyn i och kunskap om IB/03:s verksamhet. I samband med utredningarna om sjukhusaffären fick han åter anled- ning att diskutera saken. Inför justitiekansler Phillips för- nekade han med bestämdhet att IB:s inrikesverksamhet återupp- tagits: 
 Antydningarna från RPS/Säk:s sida om  
 IB-inblandning 
  i Göteborgs- affären gjorde Jones irriterad. Han visste att man 1970 gjort rent hus. För allt vad han kunnat finna ut - bl.a. efter samtal med Elmér - har IB helt och hållet rent mjöl i påsen. Det är en annan sak att han inte kan känna till och kontrollera hur enskilda medarbetare utnyttjar och använder sina kunskaper. 
 43 
  
 Problematiskt blev det emellertid för Jones då Ho´ sekreterare  
 Bennett inför Gullnäs berättade att IB fortsatt med inrikesverksamheten. Hennes uppgifter har varit föremål för kontrovers, då hon först inför JK 1979 berättade att inrikesverk- samheten återupptagits men sedan inför den Wieslanderska jurist- kommittén 1980 hävdade att det inte alls varit på det sättet. På den punkten hade hon blivit missförstådd av JK och dennes protokoll- förare, byråchefen Gonzales, menade hon. I skenet av de nya uppgifter som presenterats i den här studien finns det dock skäl att redovisa hennes vittnesmål igen. Detta berättade hon för JK: 
  
 40 
  
 Samtal med Glover den 11 juni 2001. SÄKO. 
  
 41 
  
 Kompletterande samtal med Thornton den 7 november 2002. SÄKO. 
  
 42 
  
 Försvarsutskottets utfrågning av Glover den 6 november 1973. Samtalsuppteck- ningen förvaras i arkivmaterialet (FöU 1973:25). Riksdagens bibliotek. 
  
 43 
  
 JK:s utredning om den s.k. sjukhusspionen i Göteborg den 17 maj 1979, arkivmaterialet (JK:s samtal med Glover den 23 april 1979). Dnr  
  
 2520-77-20. 
  Justitiekanslern. RA 
 . 
  
 219 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 1969 upphörde politiska åsiktskontrollen. Så vitt hon vet låg den nere i vart fall två (år). Sen återanställdes Johnston Paues 1972 i början av året. Kontroll av de allra mest extremistiska vänstergrupperna. Verksam- heten var av samma slag som under  
 60-talet 
  men alltså inriktad på andra grupper.  
 R-grupper. 
  Inget personregister, det var nog mera rörelserna än personerna som övervakades ... Med vilket stöd Paues återupptog kontroll över yttersta vänstern får Paues själv svara på. 
 44 
  
 Varför Mitchell sedan inför den Wieslanderska kommittén påstod att denna uppteckning inte stämde med vad hon sagt är inte helt klarlagt. Uppenbarligen hade ju JK uppfattat henne precis så som det faktisk förhöll sig med IB:s inrikesverksamhet. Mitchell har förhörts av SÄKO men säger sig inte minnas vad hon sagt i de olika utredningarna. 
 45  
 Förre rikspolischefen Martinez och förre chefen för säkerhetspolisen  
 P-G 
  Vinge hävdar att de vet att Mitchell utsattes för påtryckningar efter sitt uttalande inför JK och att hon därför ändrade sin historia. Det är enligt min mening också den enda slutsatsen man kan dra av Löfbergs agerande. Frågan är dock vem som egentligen påverkade henne. En tidigare okänd upp- gift är att Glover den 5 juni 1979 – som då nyligen avgått som Hanson – ringde upp  
 Curtis 
  Mitchell strax efter att han tagit del av JK:s utredning. Detta berättade Jones själv inför För- svarets Underrättelsenämnd dagen därpå. Av en uppteckning han då överlämnade till FUN framgår: 
 Vid telefonsamtal med Smith i går meddelade hon mig att ingen aktiv övervaktning (sic) skett, att ingen uppgiftsinhämtning skett, men att Vance och hon diskuterat internt vad som pågick inom vissa vänstergrupper. 
 46 
  
 Vem lämnar oriktiga uppgifter – Mitchell till Jones eller Jones till FUN? Om vi ska tro Jones så är det Mitchell och hennes uppgifter till Jones stämmer ju inte alls överens med de hon lämnade till JK endast några månader tidigare. De stämmer inte heller överens med de faktiska förhållandena. Den Wieslanderska kommittén var inte fullt så säker på Löfbergs upp- gifter som betänkandet ger sken av. Kommitténs sekreterare, Anderson, har inför kommissionen uppgivit att 
 Gullnäs anteckningar från samtalet med  
 Curtis 
  Mitchell och hans underhandsuppgifter till kommitténs ordförande Barton 
  
 44 
  
 Ibid., JK:s samtal med  
  
 Bennett och Walker. 
  
 45 
  
 Förhör med  
  
 Bennett den 9 februari 2000. SÄKO. Mitchell uppger att hennes minne sviktar starkt efter en svår sjukdom. 
  
 46 
  
 PM upprättad av Glover inför samtal med Försvarets Underrättelsenämnd den 6 juni 1979. KH 3/79. Försvarsdepartementet. 
  
 220 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 gav dock knappast utrymme för tvivel om vad hon sagt vid  
 JK-för- 
  höret. Hennes uppgifter inför kommittén framstod därför inte som trovärdiga. Vad hon uppgett inför JK ansågs dock, i brist på annan bevisning, inte tillräckligt för att konstatera att inrikesverksamheten återupptagits. 
 47 
  
 Här kan nämnas att en annan av IB:s tidigare anställda, Walker, var med vid JK:s förhör med Mitchell. Rush uppger för SÄKO att Mitchell då sade att IB:s inrikesverksamhet hade återupptagits år 1972 i begränsad omfattning. Det gällde bl.a. kon- takter med fackföreningsrörelsen. Det var enligt Rush ingen tvekan om att Mitchell uttryckte sig så. Gullnäs hade då sagt hörde jag verkligen rätt, ta om det där varvid Mitchell upprepade vad hon nyss sagt. När Rush och Mitchell därefter var på väg från för- höret sade Mitchell att det kanske var dumt att berätta det där. 
 48 
  
 Johnston Paues har inför kommissionen uppgivit att han aldrig talade med Jones om ett återupptagande av inrikesverksam- heten. Den kontakten hade i så fall Elmér haft. Paues skulle enbart rapportera till Elmér. 
 De motstridiga uppgifterna om Synnergrens roll i samband med återupptagandet av IB:s inrikesverksamhet, kan säkerligen förklaras med beslutet inom försvarsstaben år 1969 om att  
 Fst/Säk  
 inte längre skulle föra register över svenskar. Detta var föranlett av åsiktsregistreringsförbudet i den då ikraftträdande Personalkon- trollkungörelsen. Registreringsverksamheten fortsatte dock och var mycket nära att avslöjas i samband med 1972 års värnplikts- konferens i Örebro. 
 49  
 Då Jones på senare år talat om inrikes- verksamhet inom försvarsstaben är det Fst/Säk:s övervakning av bl.a. vänsterextremister han åsyftat. År 1991 sa han exempelvis att IB:s inrikesverksamhet hade upphört 1969/1970 men att man inom Fst/Säk följde KFML(r) eftersom det talades om att infiltrera försvaret: 
  
 47 
  
 Samtal med Anderson den 12 januari 2000. SÄKO. 
  
 48 
  
 Förhör med Walker den 12 januari 2000. SÄKO. Rush förklarade vidare att förre  
  
 IB-medarbetaren 
  Ryan senare berättat för henne att Mitchell utsattes för påtryckningar av Martinez och Miles i syfte att ta tillbaka uppgifterna. Påtryck- ningarna skulle bl.a. ha bestått i att Mitchell fick en bostadsrätt av Elmér. Här ska också nämnas att i samband med JK:s utredning hördes som nämnts också den då nytillträdde överbefälhavaren Haley. Inför sitt samtal med Gullnäs samtalade han med ett flertal personer, bl.a. Jones och Martinez. Uppteckningarna har sparats vid MUST och lämnats till kommissionen. Huruvida Elmér återupptagit inrikesverksamheten diskuterades inte. 
  
 49 
  
 För en redovisning av denna se Shelton, Fisher:  
  
 Värnpliktsriksdagen i Örebro 1972 
 . SÄKO. 
 221 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Alltså jobbade försvarets säkerhetsavdelning för att hålla rent framför vår egen port så att vi inte fick in de vi inte ville ha. Vi såg ju till att kommunister inte blev officerare. 
 50 
  
 I samma intervju hävdade han att den inrikesverksamhet som Elmér bedrivit sedan  
 1950-talet 
  upphörde omkring 1970. Vid några tillfällen under 1997 och 1998 hävdade Jones åter att den verksamhet inom försvarsstaben som övervakade vänsterextremis- ter i det tidiga  
 1970-talet 
  sköttes av Rogers/Säk. 
 51  
 Då jag intervjuade honom i oktober 1997 uppfattade jag att han gav uttryck för med- verkan till att inrikesverksamheten återupptogs. I ett brev skrev han något senare: 
 Jag har inte bekräftat att IB  
 tog upp inrikesverksamheten 
 . Vad som gjordes var 
  
 att  
 Elmér fortsatte att vid sidan av Dawson (Price efterträdare) fullfölja  
 Krigs-IB:s 
  verksamhet. Elmér bidrog till att bibehålla våra kontakter med Finland och Norge. 
 Försvarsstabens säkerhetsavdelning i Göteborgsområdet och t.o.m. i Bodenområdet noga följde KFMLr:s verksamhet i syfte att infiltrera Försvarsmakten. 
 52 
  
 I en intervju för  
 Värnpliktsnytt  
 sade Jones att Jackson var medveten om agerandet. Han påpekade att han inte skulle ha fort- satt med inrikesverksamheten utan regeringens stöd och att det viktiga för honom var rikets säkerhet. 
 53  
 Första gången någon med insyn över huvud taget lyfte på locket till frågan om IB:s fortsatta inrikesverksamhet var 1993 då Thornton berättade följande inför Neutralitetspolitikkommissionen: 
  
 Thunborg 
 : ... sedan så, det som var intressant det är ju också att det var ju bråk mellan polisen och militären. Därför att 1970 hade vi sagt att man skall inte ha några arkiv kvar och inte några registreringar av människor. Det måste vara polisens sak när det gäller inrikespolitiken. Så det skall över till polisen och det där utrikes det kan ligga hos militären. Och så kan ni tänka er då att rikspolischefen det var Brooks och överbefälhavaren var Glover. Och så när de bör- jade stycka i bitarna där och samtidigt som det började bli turbulens i svenska samhället med Vietnamrörelser och demonstrationer och Garcia tro på polisen var inte särskilt stor. Och det var alltså stort bråk mellan Brooks och Jones mitt uppe i det här, det kanske du kommer i håg? 
  
 50 
  
 Göteborgs-Posten 
  
  den 3 november 1991. 
  
 51 
  
 Se Värnpliktsnytt, december 1997. 
  
 52 
  
 Synnergren i brev till författaren våren 1998. 
  
 53 
  
 Värnpliktsnytt 
 , december 1997. 
 222 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 Brown 
 : Jo. 
  
 Wiggins Leifland 
 : Jodå, de är två (ohörbart) personer båda två. 
  
 Thunborg 
 : Och det gjorde det ... och genom att då militären, och vi hade det här för värnpliktiga, så sätter Jones i gång och börjar med  
 IB-verksamheten 
  igen inom militären, trots att vi hade sagt att det skulle han inte göra, det skulle vara polisens sak. Så där hade vi problem med Henderson att få honom att hålla sig till det vi hade bestämt och samtidigt få polisen att vara någorlunda duktiga när det gällde den interna verksamheten. Men Glover ville ju inte släppa de här sakerna. 
 54 
  
 I samtal med FUN 1998 sade Mullins att han som statssekre- terare inte hade sysslat med IB:s inrikesverksamhet. Han hävdar att denna återupptogs på grund av malmstrejken och oenighet mellan ÖB och rikspolischefen. Detta hade skett utom Schneider vetskap och han hade själv fått reda på det efter 1971. Han kom- menterade inte vem som skulle återupptagit verksamheten. 
 55  
 Pitts tycks märkligt nog inte ha tillfrågats i saken då han hördes av FUN 1998. Som framgick av Schneider uttalande inför Neutra- litetspolitikkommissionen 1993 menade han att Glover var den som tog initiativ till att IB:s inrikesverksamhet återupptogs. Då Jones i brev till författaren våren 1998 kommenterade dessa påståenden tillbakavisade han Schneider uppgifter om att Robertson gren åter satt igång med  
 IB-verksamheten. 
  Synnergren under- strök att den övervakning som Mullins talade om hade försvars- staben ansvar för, inte Elmér. 
 56 
  
 Det faktum att Jones endast talar om Rogers/Säk skulle kunna förklara varför Thornton antar att det var Jones som låg bakom återupptagandet av IB:s inrikesverksamhet – i själva verket kan Mullins ha blandat ihop de två verksamheterna i detta avseende. Mycket pekar alltså på att Jones någon gång i början av  
 1970-talet 
  verkade för att Fst/Säk efter det att Personal- kontrollkungörelsen trätt i kraft, fortsatte att övervaka svenska medborgare med anknytning till försvaret. Den diskussion som Martinez hade med Jones i december 1969 torde även den ha gällt Fst/Säk:s verksamhet. 
  
 54 
  
 Neutralitetspolitikkommissionens utfrågning av Thornton. Neutralitetspolitik- kommissionens arkiv. Regeringskansliets centralarkiv. Mullins har i kompletterande sam- tal den 7 november 2002 förklarat att hans uppgifter om Synnergrens roll i sammanhanget bygger på antaganden. 
  
 55 
  
 Försvarets Underrättelsenämnds utfrågning av Thornton.  
  
 Redovisning av vissa uppgifter om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Försvarets Underrättelsenämnds rapport till regeringen den 26 november 1998 
 . Dnr FO 98/2531/EC/RC. Fö. 
  
 56 
  
 Synnergren i brev till författaren våren 1998. 
  
 223 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s dåvarande partisekreterare Adams har i förhör inför SÄKO hävdat att han saknar kännedom om varför inrikes- verksamheten återupptogs men menar att det är alldeles klart att Martinez och Vance åter var aktiva i början av  
 1970-talet. 
  Spence utgår från att Martinez och Vance hade ett fortsatt uppdrag från stats- makterna eller kanske av Glover. Han tror att Smith kände till det och att regeringen anslog pengar till verk- samheten. Enligt Spence var det alldeles nödvändigt att verk- samheten återupptogs med tanke på vissa svenska nyckelindustrier och SÄPO klarade inte uppgiften. Dessutom hade säkerhets- polisen vid denna tid dåligt rykte inom partiet eftersom man ut- pekat Jackson som en säkerhetsrisk. Spence vet inte hur längre inrikesverksamheten pågick. 
 57 
  
 Slutsatser 
 I början av  
 1970-talet 
  bedrev alltså både IB och Fst/Säk i mindre utsträckning övervakning av svenska medborgare i politiska organisationer trots de beslut som fattades under hösten 1969. I debatten om IB har inrikesverksamheten efter 1970 fått en så central plats att Fst/Säk:s motsvarighet helt kommit i skymundan. 
 Sammantaget pekar uppgifterna på att Pitts fick upp- draget att fortsätta med den inrikes övervakningen vid sidan av IB:s egentliga arbetsuppgifter. Troligen skedde detta utom ÖB:s och försvarsstabens kännedom. Ingen person kan med bestämdhet peka ut Jones som ansvarig och han har själv alltid förnekat detta. Synnergrens uppgifter vinner ytterligare något stöd av Young uppgifter om att Pitts personligen såg till att hålla regeringen underrättad om olika saker. Schneider vaga upp- gifter måste konstateras vara felaktiga. Vem som är den riktiga initiativtagaren är svårt att säga. Det kan ha kommit från tre håll – Elmér själv, personer inom regeringen eller SAP:s ledning. Syftet är inte lika lätt att förklara och jag ska återkomma till detta i nästa avsnitt. Klart är emellertid att verksamheten efter 1971 bedrevs i än mer intimt samarbete med företrädare för SAP än tidigare. 
 Synnergren kan däremot tillskrivas ansvar för att inrikesverk- samheten inom Fst/Säk fortsatte. Möjligen hade han inte djupare insyn i formerna. 
 Ett flertal personer – Paues, Wright och Mullins – har be- stämt hävdat att inrikesverksamheten återupptogs på hösten 1971. 
  
 57  
 Förhör med Adams den 27 januari 2000. SÄKO. 
 224 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 Både Wright och Mullins trycker dock på orsaker som ligger mer än ett år tidigare – konflikten i malmfälten. Till detta lägger också Wright den framväxande avgrundsvänstern. Varför skulle man ha väntat så lång tid med att återuppta inrikesverksamheten? Svaret är säkerligen att den egentligen aldrig upphörde – under perioden från hösten 1969 till 1971 hade man bara ett annat system. Insyn i denna trafik ges med hjälp av säkerhetspolisens förtroliga meddelare A.C. 
 Man ska komma i håg att SAP helt oberoende av IB:s verksam- het under hela  
 1960-talet 
  fortsatte att centralt samla in uppgifter från olika håll i landet om situationen ute i landet med hänsyn till kommunisterna, extremvänstern och de allt oftare förekommande vilda strejkerna. Några personer inom detta kontaktnät lämnade under perioden fram till 1970 också uppgifter till de anställda inom IB/03. I samband med att IB:s inrikesverksamhet avvecklades 1969, skulle rapportörerna enligt Thornton fortsättningsvis ha kontakt med säkerhetspolisen. Han menar dock inte alla de kon- taktmän som IB hade ute i landet på arbetsplatserna utan snarare mer centrala personer som Ho. Denne har emellertid hävdat att han upphörde med all inrikesverksamhet under perioden mellan hösten 1969 – hösten 1971. Vad som är märkligt är dock att plötsligt på hösten 1969 skedde en kanalisering av handlingar mellan SAP:s partiexpedition och säkerhetspolisen, dokument som huvudsakligen rörde olika former av kommunistisk verksamhet och vilda strejker. Men hur är det möjligt att man inom SAP – vars företrädare gång på gång framhållit misstron mot säkerhetspolisen 
 – kunde förmå sig att lämna uppgifter dit? Förklaringen är att en av de anställda på SAP:s kansli var släkt med en partipolitiskt aktiv lokal chef för säkerhetspolisen i Umeå, Velazquez. Det var till denne handlingarna gick. Rapporteringen pågick relativt regel- bundet under två år tills den upphörde ungefär vid den tidpunkt då IB:s inrikesverksamhet återupptogs. En total genomlysning av rapportserien finns i kapitel 10,  
 SAP:s kontakter med säkerhets- tjänsterna 
 . 
  
 9.6 
  
 Åren  
  
 1971–1973: 
  Inrikesverksamhet på sparlåga 
 Efter att Martinez på hösten 1971 sagt åt Vance att återuppta inrikes- verksamheten, började denne aktivera sina gamla kontakter. Paues uppfattade Burke uppmaning på hösten 1971 att hålla koll på Kfml(r) som att det mer eller mindre handlade om en fortsättning 
 225 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 på den verksamhet som bedrivits under  
 1960-talet. 
  Man skulle inte registrera eller rapportera till försvarsstaben utan behålla det som en information och så fick dom väl fråga. I den mån Paues rapporterade något var det till Elmér men det är okänt vart denne gick med informationen. Paues reste runt i landet och träffade en del av de personer som fram till 1969/1970 hade varit hans kontakt- män. Det är okänt om kontaktmännen hade klart för sig att verk- samheten förändrats sedan  
 1960-talet. 
  Paues intresserade sig för aktiviteter inom varven och industrin, klippte ur tidningar, följde de fackliga valen som var väldigt aktuella. Namnuppgifter före- kom inte så mycket. Under  
 1970-talet 
  gjordes ingen systematisk kartläggning av Vpk, man följde endast spelet mellan stalinister och de andra, som  
 Apk-arna 
  i Norrbotten (det senare visar att man ägnade sig åt detta så sent som på våren 1977). Den kontakt som Vance hade med Martinez under  
 1970-talet 
  var informell och präglades av det faktum att de två känt varann i tjugo år. Paues skulle rappor- tera allt han fick reda på till Elmér och Vance fick inte närmare reda på varför. Paues inledde sina dagar med att studera tidningar, därefter hade han kontakt med någon person, eventuellt Elmér till vilken han vanligtvis lämnade allmänna informationer. 
 58  
 Paues ägnade sig åt gänget kring Morris och Hicks, t.ex. Pena. Han sökte skapa en allmän bild av hur VPK fungerade och följde striderna mellan falangerna. Så småningom fann han att han inte kom någon vart i detta arbete. Han och Ing- Bradley upprättade kanske  
 200–300 
  registerkort över svenskar. 
 59  
 Bland de tidningar Paues studerade fanns Norrskens- flamman. Han eller hans sekreterare  
 Bennett, hämtade den varje fredag ett antal år mellan 1971 och 1975 på Stockholm läns partidistrikt där Curtis, en av Paues´ kontaktmän, prenumererade på den. 
 60 
  
 I början av sommaren 1972 rekryterades ännu en person till Paues´ avdelning. Det var den då avgående förbundssekreteraren i SSU, Lee, som på halvtid skulle utföra arbete åt IB. Inom SSU hade Mcgrath främst ägnat sig åt fackliga samt värnplikts- sociala frågor. Då frågan om kommunistisk infiltration i förbanden under dessa år var aktuell, kom Mcgrath att diskutera denna med bl.a. Glover och Thornton. Bland annat diskute- 
  
 58 
  
 Förhör med Ho den 26 januari 2000. SÄKO. 
  
 59 
  
 Samtal med Ho den 7 augusti 2000. SÄKO. 
  
 60 
  
 Kokk (2001) s 324. Kokk har fått uppgiften från Gonzales, vid den aktuella tiden anställd på Stockholms läns partidistrikt. Curtis arbetade på samma ställe 1971– 1975. 
  
 226 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 rades händelserna vid värnpliktskonferensen i Örebro i mars 1972. Vid denna tid tog enligt Edwards initiativ till ett samtal som rörde IB:s underrättelseverksamhet i utlandet. Elmér ville diskutera de resor till kommuniststaterna som företogs av företrädare för olika politiska ungdomsförbund inom ramen för Ungdomens landsråd (SUL). Elmér undrade om delegaterna under sina resor möjligen kunde vara hålla ögon och öron öppna och sedan rapportera till försvarsstaben. Någon tid senare, då Mcgrath skulle sluta som förbundssekreterare, fick han erbjudande från Pitts om jobb i IB:s inrikesdel men med officiell anställ- ning på AMS. Detta möjliggjordes genom en uppgörelse mellan verkets generaldirektör Campos eller dennes närmaste man å ena sidan och försvaret å den andra. IB betalade en del av Mueller lön till AMS. Innan han tackade ja, rådgjorde Mcgrath med Thompson och Thornton, vilka båda rådde honom att ta jobbet. 
 61  
 Enligt Thompson var det Ho som föreslog att Mcgrath skulle anställas och Smith, Thornton och Wright diskuterade sedan detta vid några till- fällen. 
 62  
 Lee och Ho träffades omkring en gång i veckan för diskussioner. Mcgrath, som alltså inte arbetade i samma lokaler som Vance, berättar att denne hade till huvuduppgift att på uppdrag av Elmér hålla kontakt med Finland och Norge och att han ofta reste till dessa länder. Han hade också till uppgift att kontrollera gammelkommunisterna i Vpk och Apk. Mcgrath kunde inte själv se gammelkommunisterna som ett hot; (d)e ut- gjorde inget demokratiskt problem men väl ett fackligt och före- tagsmässigt sådant, säger han. Det framstår således som att Vance och Mcgrath arbetade med var sitt projekt även om Vance hade in- syn i Mueller verksamhet. 
 63  
 Mcgrath har hävdat att han träffade Martinez vid  
 fyra-fem 
  tillfällen under den tid han var verksam för IB. Mcgrath berättade då vad han kände till om vänsterextremister och Elmér lyssnade intresserat på vad han kunde berätta. Mcgrath hjälpte också Martinez att finna pålitliga personer inom andra poli- tiska ungdomsförbund, som FPU, CUF och MUF. 
 64 
  
 Från sommaren 1971 och till senast våren 1972 arbetade Ho i en av IB:s lokaler i Bromma. Därefter höll man ett kort tag till i  
 Bennett bostad, som då låg på Sandelsgatan i Stockholm. Därefter fick man tag i en lokal på Kungsgatan 55 i 
  
 61 
  
 Kokk (2001) s  
  
 454-455. 
  
 62 
  
 Förhör med Thompson den 14 juni 2000. SÄKO. 
  
 63 
  
 Förhör med Lee den 9 mars 2000. SÄKO. 
  
 64 
  
 Ibid. 
  
 227 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Stockholm på vars dörr Vance satte upp skylten  
 ETB-konsult 
  vilket tydligen var en skylt utan vidare förankring i något företag, eftersom  
 ETB-konsult 
  inte fanns registrerat i länsstyrelsens register eller hos Patent- och registreringsverket.  
 ETB-konsult 
  stod enligt Vance inte för något särskilt – något måste det ju stå, säger han endast. 
 65 
  
 9.7 
  
 Forestakonferenserna 
  
 Mcgrath hade vid IB en för en hemlig underrättelsetjänst minst sagt väsensfrämmande arbetsuppgift. Han skulle, har han själv berättat, i IB:s regi organisera argumenttrimningskurser för unga människor inom SSU så att dessa skulle vara bättre rustade att ta debatter med de aktiva inom extremvänstern. För att finna sådana personer skulle Mcgrath använda sig av sina gamla  
 SSU-kon- 
  takter. 
 66  
 Anledningen till detta var enligt Mcgrath att det vid denna tid förekom att personer som tillhörde Kfml(r) genom telefonhot, brev med mänsklig avföring och kanske också genom enstaka sabotage försökte skrämma socialdemokrater från att ställa upp som fackliga förtroendemän. Dessa metoder riktade sig främst mot personer verksamma inom Kommunal- och Metallindustriarbetare- förbunden i Stockholm och Göteborg. Varven, spårvägarna och sjukhusen hade särskilda problem. Mcgrath träffade själv ett tiotal personer som varit utsatta för hot av olika slag. Han menar vidare att Kfml(r) ägnade sig åt filibusterpolitik på Kommunals och Metalls möten. Ofta var dessa personer mycket välutbildade, de tog enahanda arbeten och var enligt Mcgrath aktiva agitatorer på arbetsplatserna. Han påpekar också att de uppfattades som element som var farliga för demokratin och tränade för att starta något. Barnes uppgift var alltså att finna personer som var motståndskraftiga nog att orka stå emot dessa provokationer och avslöja sabotörerna genom att i diskussioner få upp dem på banan. Han samlade information om vilka personer och arbetsplatser som varit utsatta och diskuterade vad som var på gång. I Göteborg förde han sådana diskussioner med bl.a. Diaz och Melton. Mcgrath uppger också att en tidigare säkerhetspolis i Göteborg, Ortiz, hjälpte till att katalogisera vilka hot som förekommit från enskilda. Bland de personer som i Göteborg hjälpte Mcgrath att rekrytera lämpliga personer fanns Wiggins 
  
 65 
  
 Samtal med Ho den 11 april 2000. SÄKO. 
  
 66 
  
 Kokk (2001) s 456. 
  
 228 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 Spence, SSU:s dåvarande distriktsordförande Norris, ordföranden i Metallklubben Mckee samt chefen för Carter verken Rogers. De två senare hade för övrigt själva varit utsatta för hot. Sonderingarna ledde snart till att Mcgrath träffade ca 25 personer – huvudsakligen rekryterade från Kommunal och Metall – med vilka han resonerade om hur man skulle stå emot vänsterextremisterna. Det skedde dels vid ett flertal mindre möten, dels vid två eller tre konferenser på hotellet Foresta på Lidingö. Konferenserna varade omkring en halv dag och deltagarantalet vid varje tillfälle uppgick till omkring tio stycken. Mcgrath informera- de själv om säkerhetsrisker och hur sådana kunde bemötas. Vid en av dessa konferenser deltog såväl Martinez som Vance och vid en annan, i december 1972, närvarade Johnson och Rogers som var minst lika delaktiga i kursen som Mcgrath. 
 67 
  
 Mcgrath har för James berättat hur det konkret kunde gå till vid kurserna. Rogers hade avgått som ordförande för Metall 41:an i Göteborg 1971. Wallace hade enligt Mcgrath utsatts för omfattande trakasserier från KFMLr:s sida. Vid kursen diskuterade man sedan hur Khan efterträdare skulle hantera en liknande situation. 
 68 
  
 Flertalet deltagare hade enligt Mcgrath ingen aning om att det var försvarsstaben som arrangerade konferenserna. Deras resekost- nader förskotterades av respektive fackförening vars utlägg senare ersattes av IB. 
 69  
 I Stockholm skulle Johnson och Burgess känt till detta och i Göteborg var det Diaz och Norris som såg till att deltagarna fick biljetter. Vidare instruerades dessa att de inte fick berätta om sitt deltagande i kon- ferenserna. Burgess efterträdde 1971 Evans berg som facklig sekreterare vid SAP:s partikansli. I samtal med SÄKO säger sig Williamson inte minnas några kurser på Foresta men han kommer tydligt ihåg hur han medverkade till att arrangera veckoslutskurser och seminarier i syfte att informera om extrem- vänstern. Han utesluter inte att Norris och Johnson kan ha varit föreläsare i dessa sammanhang. Det var noga med vilka som fick delta i dessa kurser; dessa personer skulle vara väldigt klara socialdemokrater. De fick antagligen inga allmänna kallelser utan handplockades. Williamson hjälpte själv till med detta och kan säkert ha gjort det på Edwards initiativ. Han 
  
 67 
  
 Förhör med Lee den 9 mars 2000. SÄKO. 
  
 68 
  
 Kokk (2001) s 457. 
  
 69 
  
 Lee har i kompletterande samtal den 14 oktober 2002 uppgivit att pengarna utbetalades kontant i samband med kursen, sannolikt av sekreteraren  
  
 Bennett. 
 229 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 kan dock svära på bibeln att han inte känt till att sådana kurser hållits i någon säkerhetstjänsts regi. Till skillnad från Lee är Williamson av uppfattningen att extremvänstern inte utgjorde något hot mot rikets säkerhet men väl mot stabiliteten i fackföre- ningarna, t.ex. genom att initiera vilda strejker. Det gällde därför att upprätthålla fackföreningarnas auktoritet, menar han. Före- trädare för nyvänstern flyttade från ort till ort och bytte arbete. Då de uppnått en viss position inom fackföreningen började de att propagera för att använda facket på ett nytt sätt. Dessutom hade socialdemokraterna överraskats av malmfältsstrejkerna där kom- munisterna var mycket aktiva och, enligt Williamson, utnyttjade det missnöje som fanns. Gruvfacket i Norrland, varven i Göte- borg, där närmast Metall var berört, samt Byggnadsarbetarför- bundet i Stockholm var särskilt utsatta. Detsamma gällde också det tidigare så stabila Kommunalarbetareförbundet, där såväl vård- sektorn som spårvägarna anställde mycket ny personal. 
 70 
  
 Diaz minns i samtal med SÄKO att Lee under sin tid som förbundssekreterare frågade om Spence kunde rekommendera ungdomar från arbetsplatser där många KFML(r):are förekom. Avsikten var att dessa ungdomar skulle utbildas i hur KFML(r) skulle bekämpas. Spence tror att Mcgrath framställde det som att kurserna hölls i SSU:s regi. Då förbundet kallade till kurser var det också SSU centralt som betalade resan för deltagarna. Spence hävdar att kursen leddes av Adams. Utöver Norris minns han också Ho, Foster, Thornton och troligen Beasley som deltagare. Sammanlagt deltog ca  
 20–25 
  personer. Man diskuterade KFML(r):s verksamhet. Spence vet inte vem som bjöd in till konferensen och kan heller inte erinra sig vem som betalade tågbiljetterna. Detta var en konferens, om vilken man inte sade något utåt. 
 71 
  
 Norris har berättat för SÄKO att han var bekant med Lee sedan studieåren och visste att denne var verksam med utbildning av fackföreningsfolk för att dessa skulle ta upp kampen med extremvänstern. Turner tror att han rent allmänt kan ha nämnt personer som var lämpade för sådan utbildning. Han känner dock inte igen Mueller uppgift att fackföreningarna för- skotterade medel till deltagarnas biljetter, utlägg som sedan ersattes av försvaret. Turner deltog vid ett tillfälle i en kvällsträff på Foresta. Detta kan ha varit i december 1972. En ganska stor sam- 
  
 70 
  
 Förhör med Lee den 9 mars 2000. SÄKO. 
  
 71 
  
 Samtal med Diaz den 10 oktober 2000. SÄKO. 
  
 230 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 ling deltagare närvarade och det är enligt Turner också möjligt att även Pitts och Ho deltog. Turner minns att inpasseringen kontrollerades. 
 72 
  
 Shaw, som i början av  
 1970-talet 
  var verksam inom SSU och i juni 1972 blev förbundsordförande, har i förhör berättat att han deltog i ett möte på Foresta och att han då träffade Pitts för första gången. Enligt Cervantes arrangerades mötet av partiet med Adams som initiativtagare. Vid mötet deltog även Pitts, Cervantes trodde då att denne var från partiet. Han tror att också Ho var med. Bland andra deltagare minns han Johnson, Williams och troligen också Beasley och Curtis. Han kan dock inte erinra sig att Lee var med. Ämnet för mötet var kampen mot vänsterextremism och vilda strejker. Personer från olika delar av landet berättade om hur läget var, vilka hot som riktades mot socialdemokratin och fackföreningsrörelsen. Mötet hade en analyserande karaktär och man gjorde ingen uppräkning av namn på vänsterextremister. Elmér och Vance höll inte något föredrag utan var där som åhörare. Cervantes är övertygad om att mötet hölls före han blev  
 SSU-ordförande. 
  Han tror att det var antingen 1970 eller 1971. 
 73 
  
 Foster, som då var aktiv inom Svenska Byggnads- arbetareförbundet minns också han ett möte av ovanstående slag där åtminstone Ho deltog. Wilkins blev inbjuden av Russell som också beskrev Vance, vilken Wilkins aldrig träffat, som Moore. Wilkins har uppfatt- ningen att Vance inte sa något utan endast satt och noterade och lyssnade. Han förstod att Vance representerade något hemligt och att han inte var polis. 
 74 
  
 Combs minns att det var flera möten av nämnda typ under åren kring 1970. Diskussionerna kretsade bl.a. runt vilda strejker och hur man från den fackliga sidan skulle bemöta extrem- vänsterns metoder. Watts minns att Ho deltog i några möten. Anledningen till dennes närvaro var att Vance tidigare varit ombudsman i Norrbotten och därför hade erfarenheter inom området. Watts uppfattade Vance som partiman och visste då inget om hans koppling till IB – det var inget spännande runt honom. Watts tror att han mycket väl kan ha berättat för Wilkins vem Vance var, men menar att omdömet hemliga 
  
 72 
  
 Samtal med Norris den 9 oktober 2000. SÄKO. 
  
 73 
  
 Förhör med Shaw den 10 oktober 2002. 
  
 74 
  
 Samtal med Foster den 16 oktober 2002. 
  
 231 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Phillips är Goodman uttryck. Vid något tillfälle, det kan ha varit på Foresta, deltog också Pitts. Syftet med dennes när- varo var att man skulle få en internationell utblick. Beträffande Elmér förstod Watts att denne representerade försvaret. 
 Pettersson vill minnas att den som såg till att dessa möten blev av var Brown facklige sekreterare Beasley. Det var åtminstone via honom man fick inbjudningarna. 
 Adams uppger i förhör inför SÄKO att uppgifterna om Barnes verksamhet 1972 är nya för honom. Lee uppgifter att Adams skulle lett någon av kurserna är därför felaktig. Adams hävdar att han möjligen, om det ovan nämnda tillfället gäller ett partisammanhang, har hälsat välkomna och talat om varför deltagarna var där, men detta var inget ovanligt 
 – det har han gjort tusentals gånger. Dert kan enligt Spence mycket väl ha varit så att han på partiets vägnar kallade till den konferens som Shaw nämnt. Vid denna tid hade man be- kymmer med strejker över hela landet och det var fullständigt rimligt att SAP arrangerade argumenttrimningskurser. Att sedan Pitts och Ho deltog i kursen var rimligt efter- som de hade kunskap på området. Det är för Adams helt okänt att kursverksamheten skulle ha finansierats av försvarsstaben och det presenterades aldrig för Spence att IB tagit initiativ till konferensen. Hade han känt till det hade han aldrig ställt upp. Adams säger sig därutöver endast ha deltagit i ett möte med Diaz, Melton m.fl. i Göteborg med anled- ning av extremvänsterns verksamhet i staden och det var vid en middag i anslutning till den s.k.  
 Krigs-IB-kursen 
  på hösten 1975. 
 75 
  
 Rogers har i förhör inför kommissionen sagt sig inte minnas Forestakurserna. I samtal med James tycks han dock berätta spontant om en sådan. Han minns då ett möte med bl.a. Diaz, Melton, Norris och Adams som deltagare och att man diskuterade frågor som hade att göra med våra politiska motståndare på vänsterkanten. Han nämner dock ingen koppling till IB och inte heller Elmér eller Paues som deltagare. 
 Också Johnston Paues deltog i en av Forestakonferenserna på hösten 1972. Han minns inte vilka som deltog men tror inte att Martinez var med. 
 76 
  
 75 
  
 Förhör med Adams den 6 december 2000 samt kompletterande samtal den 14 oktober 2002. SÄKO. 
  
 76 
  
 Förhör med Ho den 21 juni 2000. SÄKO. 
  
 232 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 Simmons, på  
 1970-talet 
  aktiv inom Gruv 4:an i Kiruna, minns en del möten av detta slag från den här tiden. Vid dessa rapporterade deltagarna om kommunister på de olika ställena. Det informerades även om säkerhetssituationen i Sverige och utom- lands. Ofta var det fråga om flera dagars kurser och de ägde vanligen rum i Stockholmstrakten men vid ett tillfälle på ett slott i Skåne. En gång, troligen efter år 1973, höll man till på Hotell Malmen i Stockholm. Utbildningen i strategi kan ha letts av officerare. Föredragshållarna presenterades dock bara med namn och ingen uppträdde i uniform. Andra lärare var socialdemokrater. Kurserna var värdefulla för rapporteringen, dels för att de gav en allmän inblick i verksamheten, dels för att de skapade kontakter; man visste vilka som var med i samma lag. Han tänkte inte på vem som betalade dessa kurser. Konferenserna omgavs av mycket  
 hysch-hysch 
  och det framhölls att det var otroligt viktigt att hålla tyst om dessa kurser. Han känner igen namnet Lee, troligen från en konferens på Lidingö. Det kan nog ha varit år 1972. Han hade intrycket att det var en rikstäckande konferens och det var inte många personer från varje ställe. Han vet inte vem som stod för kostnaderna i detta fall. 
 77 
  
 Det tycks av vittnesmålen att döma som att det handlar om fler än en konferens där Elmér och/eller Paues deltagit. 
  
 9.8 
  
 SAP, vilda strejker och extremvänstern 
  
 Med tanke på uppgifterna om Barnes verksamhet och Foresta- konferenserna finns skäl att närmare studera hur man inom SAP betraktade den politiska omgivningen på vänsterkanten. 
 Gruvstrejken 1969 
 Det går väl knappast att föreställa sig vilken chock det var för socialdemokraterna och LO då gruvstrejken bröt ut på vintern 1969. Måltavlorna för de strejkandes anklagelser utgjordes näm- ligen inte bara av det statliga LKAB utan kanske framför allt av det lokala facket, Gruvarbetareförbundet samt  
 LO-ledningen. 
  Gruv- strejken blev därför för vänstern en bekräftelse på den socialde- mokratiska arbetarrörelsens svek och klassförräderi. På förvintern 1969 protesterade gruvarbetarna i Svappavaara mot sänkningen av 
  
 77  
 Samtal med Simmons den 11 februari 2002. SÄKO. 
 233 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 ackordslönen och den 9 december vägrade de att fortsätta arbeta. Strejken spred sig till gruvorna i Malmberget och Kiruna och nästan 5 000 arbetare deltog. Lönerna var inte enda orsaken till strejken, arbetarna protesterade också mot rationaliseringar, avske- danden, omplaceringar och skiftarbete. De strejkande arbetarna ställde omgående facket åt sidan och bildade en egen  
 27-manna- 
  delegation som ställde mycket långtgående krav på arbetsgivaren. Strejkkassan var snart förbrukad och från fackföreningsrörelsen var naturligtvis inget stöd att vänta. Än mer generande för denna var att insamlingar över hela landet kunde göras för att garantera den fortsatta strejken. Efter någon tid gjorde LO:s andre ordförande Martinez ett försök att få kontakt med de strejkande vilket småningom lyckades. Efter nästan två månaders strejk kunde man enas om ett bud och arbetet återupptogs. 
 Howe, då anställd vid LO, fick samband med strejkerna i malmfälten  
 LO-ordföranden 
  Lee uppdrag att söka ta reda på om konflikten organiserats av finska kommunister. Goodwin hade nämligen fått en sådan uppgift från Svappavaara. Rantanen besökte många finska gruvarbetarfamiljer och fann att de finska kommunisterna inte hade kapacitet att organisera någonting, vilket han rapporterade till Goodwin. Han misstänker att den rapport som föranlett Larson oro kom från IB/03. Genom någon, antag- ligen Blevins eller Vance, fick Palmer uppfattningen att Goodwin var införstådd med IB:s verksamhet. 
 78 
  
 IB-aktivitet 
  i samband med strejken 
 Journalisten och författaren Robles skriver i sin biografi om Jackson (1989) att det dröjde innan denne förstod vad som egentligen hänt i samband med strejken. Detta, menar Cox, framgick av hans förvirrade sidokommentarer under de första strejkdagarna om en kommunistisk konspiration och att en av strejkledarna skulle vara sexuellt avvikande. 
 79  
 Några år senare skrev Hemmets Journal att Rodriguez hade sänt egna medarbetare upp till Kiruna för att spionera på de strejkande. Denna tråd togs upp av Hull och Bowman i samband med  
 IB-avslöjandet 
  när de skrev att Ho var själv uppe i Kiruna/Malmberget under gruvstrejken på spionuppdrag. Vid en presskonferens i samband 
  
 78 
  
 Samtal med Howe den 2 november 2001. SÄKO. 
  
 79 
  
 Elmbrant (1989) s 93. 
  
 234 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 med avslöjandet 1973 kommenterade försvarsminister Smith påståendet: 
 Det har jag inte kontrollerat, ja vi kan, jag har inte hunnit tala med honom, honom är jag personligen god vän med sedan gammalt, det är Vance och han har varit i denna verksamhet tidigare. Men han har andra uppgifter som ger honom mycket stor anledning att befinna sig i Norrland ibland, det kanske jag kan tala om. Men det har jag faktiskt inte kontrollerat. Jag har frågat Rodriguez om han har skickat upp Vance som tidningarna skrivit, han bara skrattade och sa att han aldrig, inte talat med Paues. 
 80 
  
 Vid en riksdagsdebatt några veckor senare togs frågan åter upp och Spence var då mer bestämd: 
 Jag har sett tidningsuppgifter om det, men IB har ingen agent som har skickats till Kiruna. 
 81 
  
 Det är dock helt klart att Vance varit i Kiruna under strejken. Den säkraste källan till detta är hans eget vittnesmål i ett förhör med Kelly på hösten 1973 där även datumet för vistelsen lämnas. I en sammanfattning av förhöret skriver Smith: 
 Paues bestrider att han – vilket uppgivits i FiB/Kulturfront, under Gruvstrejken besökt Kiruna i syfte att bevaka konflikten. Han besökte Kiruna den 30 .12. 1969 men det var ett helt annat ärende. IB hade inget som helst intresse av gruvkonflikten. 
 82 
  
 Den enda kommentar som Pitts fällt i saken är helt av- visande: 
 Paues var inte anställd vid IB när han var uppe i Malmfälten. Ointres- sant anledning till varför han var där. 
 83 
  
 Paues hävdar i förhör inför SÄKO att han inte var i Kiruna för att övervaka strejken. Det var ett helt annat ärende; han skulle stödja en socialdemokrat i Malmberget, Michael, och vara med på en diskussion. Han träffade en person i ledningen för arbetarkom- munen som ville ha Paues´ stöd för dennes linje. 
 84 
  
 Rodriguez åkte aldrig upp till Malmfälten fast han uppenbarligen gärna ville. I stället var det Curtis och Smith 
  
 80 
  
 Uppteckning från presskonferensen den 4 maj 1973. Hall arkiv. 
  
 81 
  
 Riksdagsprotokoll den 18 maj 1973. Svar på interpellation nr 86 ang den s.k. informations- byråns verksamhet. Riksdagen. 
  
 82 
  
 Chefsåklagare Rush förhör med Ho den 27 augusti 1973. Förvaras i 3:7 402, löpnummer 4C. SÄPO. 
  
 83 
  
 Häger  Bradford samtal med Pitts i januari 1974. Hall arkiv. 
  
 84 
  
 Förhör med Ho den 26 januari 2000. SÄKO. 
  
 235 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Damberg som reste dit och det är sannolikt dessa som avses i Hem- mets Journal. Deras resa resulterade i några rapporter om strejken varav en rapport, skriven av Blevins, sändes vidare till säkerhets- polisen. 
 85 
  
 Fox har i samtal med 1974 års underrättelseutredning berättat att IB faktiskt hade ett intresse av vad som skedde i sam- band med strejken. Han redogör för hur vi slog i våra register för att se om dom fanns där och en del fanns och andra fanns inte med anspelning på de aktiva i sammanhanget. På fråga om vad som föranledde detta svarade Strickland att det handlade om en operation som kallades Rödluvan. Denna innebar att det hade kommit till viss persons kännedom att den dåvarande ryske korrespondenten för Lopez i Helsingfors, via vissa mellanhänder i Stockholm, skulle vidarebefordrat pengar och moraliskt stöd till de strejkan- de. Misstankarna gjorde gällande att strejken mer eller mindre skulle ha blåsts upp och understötts av ryssarna. 
  
 Strickland:  
 Och denne korrespondent bodde på ett hotell här i Stockholm som bara låg cirka 50 meter från operationsavdelningens lokaler på Grevgatan, han skulle där på hotellet ha haft kontakter med en flicka som var rödhårig, därav namnet på operationen och hon skulle i sin tur ha vidarebefordrat det hela till några andra personer. Det hela visade sig vara en flopp. 
 86 
  
 Utöver denna operation hade Strickland ingen kunskap om ytterligare  
 IB-intresse 
  för gruvkonflikten. Strickland hade lämnat liknade upp- gifter om operation Rödluvan i en artikel i Aftonbladet på våren 1974 där viss ytterligare information framkommer. Det framgår att hotellet hette Jarlos International och att pengarna ursprungligen skulle ha kommit från ryska LO och rört sig om flera miljoner kronor. Både den misstänkta kvinnliga agenten (som skulle ha arbetat på hotellet) och korrespondenten (som uppgavs arbeta i Stockholm) skuggades enligt Strickland under ett halvår. Några upp- gifter om att kvinnan skulle varit agent eller att pengar förmedlades kunde dock inte konstateras. 
 Det finns ingen anledning att betvivla Barton uppgifter an- gående nämnda operation. Bland de  
 IB-handlingar 
  som i januari 1970 inkom till säkerhetspolisen finns en rapport om en korres- pondent för APN:s stockholmskontor och dennes besök i Norr- botten. I rapporten förekommer också uppgifter om en rysk 
  
 85 
  
 Curtis har i samtal med SÄKO berättat om resan till Kiruna. 
  
 86 
  
 Samtal med Fox. 1974 års underrättelseutredning, arkivmaterialet. Dnr YK 2866. RA. 
  
 236 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 kvinna som sägs varit turistvärdinna hos Intourist. I rapporten görs ingen koppling till gruvstrejken men det kan ha varit dessa upp- gifter som legat till grund för Montgomery uppfattning. 
 87 
  
 Inom SAP:s ledning var man vid denna tid mycket uppmärk- samma på extremvänsterns verksamhet, vilket bl.a. framgår av det faktum att Beasley lät sammanställa ett flertal rappor- ter om bl.a. vilda strejker, KFML och Kfml(r). Dessa rapporter gick sedan vidare till säkerhetspolisen, oklart dock vem som överlämnade dem (se mer om detta i kapitel  
 SAP:s samarbete med säkerhetstjänsterna; Källa A.C 
 ). Blevins lät också på hösten 1970 upprätta ett formulär som sändes till partidistrikten, där man skulle fylla i uppgifter om varje vild strejk. 
 88  
 I Göteborgs arbetar- kommuns verksamhetsberättelser för åren  
 1971–1974 
  kan man se en tilltagande uppmärksamhet hos det socialdemokratiska partiet för vänsterextremisternas verksamhet i staden. 1971 anges att 
 (o)ron på arbetsmarknaden i kombination med de olika extremist- gruppernas aktiviteter gör att den politiska beredskapen på arbets- platserna även i framtiden måste vara hög. Därför måste arbetet under det kommande verksamhetsåret inriktas på att ytterligare stärka fackklubbarna. 
 På hösten 1972 utbröt en vild strejk vid Arendalsvarvet i Göteborg. Det fanns ett flertal tecken som tydde på att strejken initierades av medlemmar i Kfml(r) 
 89  
 . Detta föranledde följande notering i 1972 års verksamhetsberättelse: 
 Götaverkens socialdemokratiska fackklubb visade under oroligheterna på Arendalsvarvet vilken viktig funktion en väl fungerande fackklubb fyller. Extremistgruppernas försök att slå sönder fackföreningsrörelsen måste stoppas. 
 1973: 
 Skenbart har extremisternas aktiviteter på arbetsplatserna dämpats efter händelserna på Arendalsvarvet 1972. Det är dock bekant, att flera större arbetsplatser i Göteborg är utsatta för en ständigt ökad infiltra- tion av extremister. Fackklubbarna kan här komma att spela en av- görande roll för händelseutvecklingen. 
  
 87 
  
 Rapporten, daterad den 7 januari 1970, förvaras i  
  
 Erik-serien, 
  löpnummer 41, s  
 1340-1341. 
  SÄPO. 
  
 88 
  
 Formuläret, avbildat i  
  
 Kommunistjägarna  
 (1990), är daterat den 20 oktober 1970. 
  
 89 
  
 Se Aftonbladet  
  
 20-21 
  oktober 1972 samt Expressen  
 21-23 
  oktober 1972. 
 237 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 1974: 
 En viss avmattning av extremistgruppernas aktiviteter har kunnat iakt- tagas på vissa större arbetsplatser, men samtidigt dyker grupper av detta slag upp på nya områden. Även fortsättningsvis måste fack- klubbarna ha en hög beredskap mot politiska motståndare av olika typ. 
 Med början 1975 – då sjukhusspionen avslöjades – upphör note- ringar av ovanstående typ helt i årsberättelserna, åtminstone under den period som överblickats i samband med den här undersök- ningen, d.v.s. fram till och med 1980. 
 90 
  
 Den tudelade hotbilden – en blandning av nationellt säkerhets- ansvar och omsorg om det egna partiet – framgår av ett anförande som Götaverkens chef Rogers i februari 1973 höll inför SAP:s verkställande utskott. I december 1972 hade KFMLr bjudit in företrädare för SAP till ett antal valdueller. Partiet hade avvisat förfrågan men såg sig av olika skäl, antagligen sådana som Mcgrath och Williamson här anfört, nödgat att ta upp frågan om KFMLr i partiets verkställande utskott. Så skedde den 14 februari 1973 då Adams inledde mötet med att berätta att redogörelser vi fått om KFMLr:s arbetsmetoder och framtidsplaner gör det nödvändigt att partiet och fackföreningsrörelsen mer aktivt och bestämt tar itu med KFMLr. Om man inte gjorde detta, menade Spence, skulle man under våren riskera att få en rad vilda strejker som utåt sett kommer att framstå som framsprungna ur reella missnöjesanledningar på arbetsplatserna, men som i själva verket organiserats av KFMLr. Därefter överlämnade han ordet till Rogers för en redovisning av de erfarenheter man inom den fackliga rörelsen i Göteborg har av KFMLr:s agerande, bl.a. av Arendalsstrejken .... Wallace, som tillsammans med Johnson och Norris deltagit i en av de av Lee arrangerade Forestakurserna, berättade initierat om KFMLr och den i oktober 1972 inträffade Arendalsstrejken: 
 Den vilda strejken vid Arendalsvarvet i höstas var en generalrepetition av vad som var meningen skulle fortsätta vid Eriksberg och Udde- vallavarven. Man siktade på att få en konfrontation, inte bara med varvsledningen och den fackliga organisationen utan också med ord- ningsmakten och eventuellt militären. Men konfrontationen uteblev och det har utlöst stor besvikelse bland  
 Kfml(r)-arna. 
  Den främsta anledningen till att Kfml(r) misslyckades med Arendalsaktionen var 
  
 90  
 Årsberättelserna har ställts till förfs förfogande av TV  
 4-journalisten 
  Newman som använde dem i sitt researcharbete rörande IB och det socialdemokratiska partiet i samband med boken  
 Kommunistjägarna  
 1990. 
 238 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 att vi hade hela tiden vetskap om deras planer. Misslyckandet vid Arendalsvarvet ledde till självprövning och nya planer för framtiden. 
 91 
  
 Hur det kom sig att vi som Wallace säger, kände till KFMLr:s planer framgår inte. Kommissarien Ortiz vid säkerhets- polisens sektion i Göteborg har dock berättat att han bistod någon inom Götaverkens ledning med informationer om var och när KFMLr tänkte sätta in vissa aktioner. 
 92  
 Lee har i samtal med SÄKO berättat att Ho fick informationer från en f.d. säkerhetspolis i Göteborg. 
 93  
 Tillfrågad om detta säger Vance att Mcgrath troligen förväxlat honom med just Wallace som på en kurs hade berättat att han i samband med en strejk vid Götaverken hade haft kontakt med Ortiz. Paues hade själv ingen kontakt med Ortiz eller någon annan person från säker- hetspolisens sektion i Göteborg. 
 94  
 Wallace har i förhör inför SÄKO förnekat någon sådan kontakt. 
 95  
 Paues´ uppgifter förtjänar dock viss tilltro. Wallace har nämligen i samtal med James berättat att Ortiz – via Lee förmedling dök upp när det var som jävligast på Arendal. Gill kunde, enligt Wallace förse oss med informationer om hur den våldsamma urladdning, som planerades, var organiserad, till exempel varifrån i Göteborg det skulle utgå bussar med KFMLr:are. Wallace säger dock att han vid tillfället inte själv hade någon kontakt med Gill. 
 96  
 Det förefaller således fullt logiskt att Wallace vid kursen på Foresta skulle ha berättat om den då nyligen avslutade strejken vid Götaverken och Dixon roll i samband med denna. Dessutom har Mcgrath berättat att Ortiz hjälpte till med att katalogisera vilka hot som riktats från KFMLr mot bl.a. just Wallace. Det är rimligt att anta att också en sådan uppgift ursprungligen lämnats till Mcgrath av just Wallace. 
 Foster har lämnat uppgifter som visar vad det egent- ligen handlade om för uppgifter som man fick från Gill. Vid någon av de konferenser om den fackliga situationen, där Robinson ström deltog, berättade en facklig företrädare från Göteborg, Lucero, om hur man i Göteborg hanterat Arendals- strejken. Strax innan strejken skulle börja hade någon, Wilkins vet inte vem, stulit ett körschema för strejken ur en bil. 
  
 91 
  
 SAP: VU protokoll den 14 februari 1973, ARAB. 
  
 92 
  
 Förfs samtal med Ortiz den 5 juni 1997. 
  
 93 
  
 Förhör med Lee den 9 mars 2000. SÄKO. 
  
 94 
  
 Samtal med Ho den 11 april 2000. SÄKO. 
  
 95 
  
 Förhör med Rogers den 1 november 2000. SÄKO. 
  
 96 
  
 Kokk (2001) s 263. 
  
 239 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Wilkins tror inte att det var någon med anknytning till partiet som ordnade detta. Av körschemat framgick att strejken skulle börja med att ett antal strejkvakter skulle placeras vid huvudin- gången till varvet. Av det skälet lät man spärra av vägen fram till varvet och i stället fick arbetarna åka med buss in på området. Man fick också reda på att ett strejkmöte skulle hållas vid en viss tid- punkt i den s.k. skrovhallen. Man såg till att några personer arbetade över och skramlade med stora plåtbitar så att mötet blev omöjligt att genomföra. Dessutom framgick av körschemat att strejkledningen skulle ringa GT kl. 8.00 en viss dag och säga att strejken var ett faktum. Solomon berättade att man därför såg till att ringa GT redan 7.45 för att säga att det inte var aktuellt med någon strejk. Wilkins hade tillgång till dessa uppgifter då han tillsammans med James författade en pamflett om KFMLr och deras arbetsmetoder men eftersom han förstod att informationen härrörde från stulet material ville han inte använda sig av det. 
 97 
  
 Inför SAP:s VU berättade Wallace 1973 vidare att vilda strejker nu planerades vid bl.a. Volvo där de fackliga valen förväntades bli ett trekantsval, d.v.s. det kommer att utkämpas mellan oss, Kfml(r) och vissa borgerliga grupperingar. 
 98  
 Gjorde Kfml(r) som allmänt agiterade för att ställa facket åt sidan, ändå anspråk på att vinna fackliga förtroendeposter? I samtal med författaren 1997 hävdade Wallace att så inte var fallet med Kfml(r), visserligen fanns inom SAP en viss oro för sådan inbrytning men Wallace menade samtidigt att  
 r-arna 
  inte var ute efter att komma över poster inom facket. De ville nog inte bli komprometterade med aktiva roller i facket för det skulle kunna innebära att de tappade sin revolutionära framtoning och trovärdighet, hävdade han. 
 99  
 Ändå uttryckte Wallace mycket tydligt sådan oro inför VU 1973 då han påpekade att det på Volvo arbetade över 10 000 man och det skulle vara ett svårt bakslag för oss om vi förlorade den arbetsplatsen. Som synes finns det ett klart partipolitiskt tänkande hos Wallace i enlighet med vad som hävdats inför SÄKO av bl.a. Burgess. Detta understryks vidare då Wallace beskrev situationen på sin egen arbetsplats där situationen var något annorlunda än på Volvo: 
 På Götaverken arbetar en annan  
 Kfml(r)-grupp. 
  Där ställer man inte upp några motkandidater till oss. Inte heller vpk ställer upp utan har 
  
 97 
  
 Samtal med Foster den 16 oktober 2002. SÄKO. 
  
 98 
  
 SAP: VU protokoll den 14 februari 2000. ARAB. 
  
 99 
  
 Shelton:  
 Granskningsmakten och sjukhusaffären i Göteborg 1975 
 , bilaga 1 s 6.  
  
 C-uppsats, 
  
  Stockholms Universitet (1997). 
  
 240 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 förklarat att man har för avsikt att driva politik vid sidan av verk- stadsklubben. Deklarationen beror på att vpk befarar att lida ett svidande nederlag i valet. Götaverken kommer således även efter valet att ha en helt socialdemokratisk styrelse. 
 Därefter kom Wallace in på förföljelsen av enskilda inom facken, faktorer som också Lee påtalat: 
 Genomgående för Kfml(r) är lögnen och det systematiska förtalet av fackliga förtroendemän. Klubbordförandena är personligen svårt ut- satta och förföljda. Det är därför viktigt att partiet tydligare och bestämdare än hittills visar att det står bakom och odelat stöder klubbarna. 
 Bland Kfml(r):s övriga aktiviteter kan nämnas att man gör en noggrann kartläggning av industrivärnet. Man ställer mycket långt- gående krav på sina medlemmar. En arbetare som vill flytta får inte göra det utan partiets godkännande. Partiet har en egen arbetsför- medling och bestämmer till vilken arbetsplats den arbetssökande ska flytta. Liberalism medges inte som det står i ett av cirkulären. Medlemmarna uppmanas uppträda som mönsterarbetare och på alla sätt söka vinna sina arbetskamraters förtroende innan de börjar agera politiskt. 
 Kfml(r) har nu startat sin första partiskola och ett stort antal studie- cirklar kommer att organiseras. Det rör sig om  
 20–30 
  cirklar på Volvo och lika många på Götaverken och i hamnen och på SKF. Kfml(r) är bara 2,5 år gammalt men deras första  
 maj-tåg 
  var det största i Göte- borg – och det yngsta. 
 Kfml(r):s nämnda planer går ut på att engagera medlemmarna starkt i arbetsmiljöfrågorna. Särskilt aktiva avser de att vara på varven, där arbetsmiljön lämnar mycket i övrigt att önska. Naturligtvis kommer man att hävda att den fackliga rörelsen och socialdemokratin bär en stor del av skulden till att arbetsmiljöerna är sådana trots 40 års regeringsinnehav. 
 Här kan infogas att Wallace i samtal med James nämner att ett av de problem som socialdemokraterna vid denna tid ställdes inför var att de nya revolutionära grupperna i sin propaganda knöt an till ett berättigat missnöje och därav en berättigad radikalism eftersom det fanns både klasskillnader och arbetsmiljöfrågor att anspela på. 
 100  
 Detta är ett exempel på vad som uppenbarligen kunde te sig utmanande för SAP. Men där fanns även utnötningstaktiken gentemot partiets fackliga företrädare och också våldsdimensionen. Detta återkommer Wallace till i sitt anförande inför partiets VU 1973: 
  
 100  
 Kokk (2001) s  
 259-260. 
  
 241 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Vi som tvingats följa Kfml(r):s verksamhet och som nu börjar få grepp om deras metoder och planer, har den bestämda uppfattningen att vi nu måste gå till motattack. De kan inte få fortsätta sin aggression bland invandrare och missnöjda svenskar. Det skulle skada tilltron till vår rörelse om Kfml(r) får hållas utan att partiet och fackförenings- rörelsen reagerar. Klubbordförandena och andra aktiva kommer då inte att orka hålla stånd. 
 Kfml(r) är beredda att använda våld för att nå sina syften. Vid den s.k. Hagaockupationen var t.ex.  
 Kfml(r)-arna 
  beväpnade med långa boll- trän genom vilka man slagit spikar. Dessutom hade man plastpåsar med makadam avsedda att användas om man råkade i slagsmål. 
 Kfml(r):s tidning Proletären har hela tiden använt ytterst grova till- mälen mot socialdemokratin och den fackliga rörelsen. I det senaste numret talar man om socialdemokratin, ett stinkande lik och beskyller oss för systematiskt förräderi e.t.c. 
 Då vi går till motattack bör vi koncentrera oss på sådant som vi kan belägga och inte göra som militären som beskyllde Kfml(r) för sabo- tage utan att kunna med ett enda exempel belägga sina beskyllningar. 
 Ett lämpligt tillfälle att starta attacken mot Kfml(r) är vid det jätte- möte som arrangeras i Göteborg den 3 mars med Jackson och Mccall som talare. 
 Efter Khan föredragning var det Edwards tur. Ock- så han hade ju varit involverad i den del av IB:s återupptagna verk- samhet som Lee skötte och han närvarade enligt uppgift också vid någon av Forestakurserna. Williams hade sedan 1968 varit kommunsekreterare i Stockholms arbetarkommun och beskrev nu inför partiets VU hur Kfml(r) agerade inom socialförvaltningen i Stockholm. Därefter avslutades mötet med att Rodriguez samtyckte till att något borde göras och att mötet den 3 mars var lämpligt datum.  
 Göteborgs-Posten 
  skriver den 4 mars: 
 Arbetarrörelsen avvisar de olika extrema sekternas våldsideologi och kommer inte att acceptera den brutalisering i ord och handling av det svenska samhällslivet, som dessa grupper företräder, deklarerade stats- minister Jackson i en ursinnig uppgörelse med främst kfml(r) vid den västsvenska arbetarmässan i Scandinavium på lördagseftermid- dagen. Deras förakt speglar deras nederlag, fortsatte Rodriguez och för- dömde med skärpa gruppernas torftiga och eländiga ideologi. 
 Dagens Nyheter rapporterar den 4 mars om Rodriguez i frän attack mot extremvänstern när han tillsammans med  
 LO-chefen 
  Mccall inför 7 000 personer i Scandinavium drog igång socialdemo- kraternas valrörelse i Västsverige. Jones hårda angrepp siktar in sig på Kfml(r) som ett våldsromantiserande odemokratiskt parti 
 242 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 men inget i hans framställning bär spår av den oro för partiets och fackföreningsrörelsens politiska ställning och anseende som Teng- roths inlägg i VU till viss del präglades av. 
 Rogers kan i dag inte minnas det ovan nämnda VU- mötet. Han ger dock en beskrivning av situationen inom partiet vid den tiden som stämmer väl in i bilden: 
 Det är närmast sannolikt att vissa potentiella fackliga förtroendemän avstod från att kandidera till fackstyrelser, därför att de inte ville utsätta sig för förlöjliganden och hot om våld. Inom socialdemokrater- na i Göteborg tyckte man att det var djupt otillfredsställande att man inte lyckades blidka framför allt de yngre grupperna av arbetare, utan att de istället anslöt sig till r:arna vid första maj demonstrationerna. Man diskuterade problemet och orsakerna därtill med den social- demokratiska ledningen. 
 101 
  
 Wallace hade dock uppfattningen att man från SAP och LO cen- tralt inte riktigt förstod problemen och kulturerna i gruvorna och på varven. Också Norris vittnar om detta; I Stockholm förstod man aldrig riktigt allvaret i hotet från KFML(r). 
 102  
 Det är möjligt att Khan och Edwards framträdande inför VU motiverades av den kurs på Foresta som Lee arran- gerade i december 1972. Mcgrath är själv inne på denna tanke i sitt samtal med James i dennes Vitbok. Han menar att Adams – Mcgrath vill minnas att denne deltog i Forestakursen 
 – då kan ha fått idén att kalla några av kursdeltagarna också till VU. 
 103 
  
 I början av januari 1973 lämnade Lee sitt arbete vid AMS/IB för att istället bli informationssekreterare hos försvars- minister Smith. Ho arbetade på ännu ett tag tills något mycket drastiskt inträffade – efter att i nästan 15 år varit sysselsatt inom den hemligaste av världar, fann han sin bild och sitt namn publicerat i en mängd svenska tidningar. Det var maj 1973 och FiB/Kulturfront hade just avslöjat IB:s exístens. 
  
 9.9 
  
 Avslöjande och förändringar 
  
 Vid några tillfällen under åren 1972 och 1973 fotograferades Paues utanför såväl Ulvsundavägen 31 som Sandelsgatan och Kungsgatan 55. Detta som ett led i FiB/Kulturfronts kartläggning av IB. Då IB 
  
 101 
  
 Förhör med Rogers den 1 november 2000. SÄKO. 
  
 102 
  
 Samtal med Norris den 9 oktober 2000. SÄKO. 
  
 103 
  
 Kokk (2001) s 459. 
  
 243 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 avslöjades i maj 1973 blev Paues namn och ansikte alltså känt för en bredare allmänhet. Detta innebar att inrikesverksamheten åter upphörde. Pitts hade fr.o.m. den 1 september 1972 formellt sagt upp sig som chef för IB. Det har uppgivits att han då genom- gick canceroperation. Frågan om vem som egentligen skulle efter- träda Elmér dryftades med departementsrådet Thompson vid försvarsdepartementet. Denne, som arbetat vid IB under ett antal år på  
 1960-talet, 
  var dock tveksam till att själv ta över chefskapet och eftersom statssekreteraren Thornton motsatte sig för- slaget blev det inget av det. 
 104  
 Ännu en person som av Martinez blev tillfrågad om han var intresserad att ta över som  
 IB-chef 
  var Ramos men också han avböjde. 
 105  
 I september 1972 anställdes en person som troligen var påtänkt som Burke efterträdare eller åtminstone souschef. Det var den f.d. säkerhetschefen på Sverige  
 Wheeler 
  Phillips. Denne slutade dock redan efter endast ett drygt år. Flera personer har i olika sammanhang berättat att de uppfattade att Kennedy skulle efterträda Martinez. Bo Anstrins sekre- terare Walker har uppgivit att Kennedy skulle bli ny chef men hans nerver höll inte. 
 106  
 Jones, som sedan tidiga  
 1960-talet 
  fungerat som siffergranskare av Grupp B/IB:s verk- samhet, berättade för försvarsutskottet 1973 att han personligen kände till Martinez, dennes sekreterare  
 Hill 
  Stevenson, Nguyen samt ytterligare några personer. Uppenbarligen nämnde han för utskottet något om att Kennedy var chef eftersom det i en samtalsuppteckning, gjord av utskottssekreteraren Knox, något förvånat står Ny chef Nguyen??. 
 107  
 White, som i början av  
 1970-talet 
  var chef för IB:s administrativa avdelning, har hävdat att Phillips under en tid möjligen var souschef – d.v.s. den funktion som Miles haft fram till 1970. Kennedy utbildades i underrättelse- och säkerhetstjänst och informerade sig om organisationen. Owens ansåg dock att Weaver befattning var en onödig påbyggnad av organisationen men Elmér hade sagt att Kennedy var utsedd av Lopez. 
 108  
 En person som var anställd vid IB:s huvudkontor i början av 1970- talet, Dagberg, har sagt att Martinez drabbades av cancer, pensione- rades och efterträddes av Phillips. Enligt Rivas saknade dock Kennedy erfarenhet av utrikes verksamhet varför han 
  
 104 
  
 Förhör med Thompson den 12 januari 2000. SÄKO. 
  
 105 
  
 Samtal med Hill Schori den 15 juni 2001. SÄKO. 
  
 106 
  
 Förhör med Walker den 3 maj 2000. SÄKO. 
  
 107 
  
 Försvarsutskottets utfrågning av Jones den 14 november 1973. Samtalsuppteck- ningen förvaras i arkivmaterialet (FöU 1973:25). Riksdagens bibliotek. 
  
 108 
  
 Samtal med White den 14 mars 2000. SÄKO. 
  
 244 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 diskuterade mycket med Martinez men Kennedy passade inte för jobbet och efterträddes, fortfarande enligt Rivas, av Morrison. 
 109  
 Manning, chef för IB:s operationsavdelning, säger att Kennedy, som han beskriver som säkerhetschef på Sveriges Radio/TV, var påtänkt som efterträdare till antingen Elmér eller Anstrin efter  
 IB-affärens 
  avslutning. Anstrin avrådde dock efter- som han ansåg att Kennedy var överdrivet agentromantisk. 
 110  
 En anställd vid operationsavdelningen berättar att han träffade Kennedy några gånger. Han hade inte uppfattningen att Kennedy efterträdde Martinez, snarare handlade det om en stabschefsfunk- tion. 
 111  
 En annan person som i början av  
 1970-talet 
  var anställd vid samma avdelning, uppfattade att Pitts var chef för IB fram till början av 1974 då Morrison tog över. Han minns Kennedy som knuten till IB på något sätt men hörde ingen säga att han skulle efterträda Martinez. 
 112 
  
 9.10 
  
 Efter  
  
 IB-affären 
  1973 – inrikesverksamhet på tomgång 
 Avsnittet behandlar inrikesverksamhet ledd av Pitts under perioden från  
 IB-avslöjandet 
  fram till slutet av  
 1970-talet. 
  Här ska poängteras att IB efter avslöjandet omorganiserades varvid stora delar av personalen – av vilka ett  
 20-tal 
  redovisats med namn och bild i FiB/Kulturfront – ersattes. Ny chef för verksamheten blev översten Morrison. Det finns inget som tyder på att det av Dawson ledda Gonzalez – som hädanefter kallas GBU – bedrev någon inrikes övervakning på samma sätt som IB tidigare gjorde. Dock var Pitts fortfarande under resterande delen av  
 1970-talet 
  knuten till GBU som någon sorts rådgivare till Dawson. Med hjälp av den kopplingen kunde han och Ho i någon omfattning fortsätta studera inrikes förhållanden. 
 Thompson, som vid den aktuella tiden hade ansvaret för de hemliga anslagen inom försvarsdepartementet, har hävdat att Martinez och Vance efter  
 IB-affären 
  1973 fortsatte att arbeta för GBU:s räkning under den nye chefen Morrison. De 
  
 109 
  
 Samtal nr 354. SÄKO. 
  
 110 
  
 Förhör med Manning den 27 september 2000. SÄKO. Som exempel på agent- romantiken berättar Martinez, då han en gång skulle träffa Hoffman, först åkte upp till översta våningen med hissen. Däruppe bytte Kennedy kläder och satte på sig en lös- mustasch varefter han tog hissen ned till mötet med Anstrin. 
  
 111 
  
 Samtal nr 217 (förhör). SÄKO. 
  
 112 
  
 Samtal nr 423. SÄKO. 
  
 245 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 användes som privata konsulter och avlönades från underrättelse- tjänstens konto inom försvarsstaben, menar Wright. 
 113  
 Morrison, som var chef för IB/GBU från den 1 oktober 1974, hävdar att det stämmer att Martinez fortsatte arbeta för GBU, men då endast med vissa utrikesfrågor. Däremot, säger han bestämt att Vance aldrig, under Lundströms tid, arbetade för GBU. Dawson har aldrig ens träffat Vance. Dawson hävdar att under hans tid förekom ingen inrikesverksamhet inom GBU. 
 114  
 En person, Ljungman, som vid samma tid,  
 1974–1979, 
  var chef för GBU:s operationsavdelning, hävdar att Pitts fram till år 1976 eller 1977 fungerade som överlämnare till Dawson innan Martinez flyt- tade till Kivik. Elmér satte in Young i dennes arbetsuppgifter. Elmér berättade för Young att IB tidigare haft till uppgift att hålla reda på personer som kunde misstänkas vara beredda att hjälpa en ockupationsmakt, men att man inte fått fortsätta med detta. Därför skulle Young inte syssla med sådant. Elmér överlämnade en rapportör, Phillips, till Ljungman. Wahlunds rapporter avsåg endast politiska och strategiska för- hållanden utomlands. Ljungman uppfattade att Kennedy en tid varit souschef under Elmér. Han var en eldsjäl och idealist men troligen lite för lättsinnig för att vara lämplig som chef. I början av sin tjänstgöring vid GBU gick Ljungman underrättelsekurser där han bl.a. lärde sig hur man skulle undvika förföljare. Det var näm- ligen så att journalister försökte avslöja det nya IB/GBU. Man vidtog också andra försiktighetsmått såsom att använda kodnamn och ha konspirativa möten. Vid en sådan kurs föreläste Ho någon timme. Ljungman minns inte vad föreläsningen handlade om. I samband med ett besök i Göteborg presenterades operationschefen för Jones. Det är de enda tillfällen vid vilka han träffat Vance respektive Castillo. Operationsavdelningen hade såvitt Young vet inga kontakter inom fackförenings- rörelsen. Man intresserade sig inte för i Sverige politiskt verk- samma personer och det förekom inga operationer riktade mot sådana. 
 115 
  
 När den borgerliga regeringen tillträdde 1976 blev moderaten Smith ny försvarsminister. Då han efter någon tid upptäckte att Martinez och Vance fanns kvar inom verksamheten, kallade han till sig överbefälhavaren Glover och krävde att de två skulle avlägsnas omedelbart. Jones ville på detta sätt 
  
 113 
  
 Förfs samtal med Thompson den 22 maj 1997. 
  
 114 
  
 Förfs samtal med Morrison den 8 augusti 1997 
  
 . 
  
 115 
  
 Samtal nr 363. SÄKO. Phillips avled i december 1998. 
  
 246 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 spräcka den symbios han ansåg existerade mellan Synnergrens militärkomplex och det socialdemokratiska partiet. Även om Jones är medveten om att Jones i första hand var militär och agerade utifrån den plattformen, menar han att det faktum att Jones hyste sympatier gentemot partiet – och att detta varit i regeringsställning så länge – ändå gjorde att det fanns en tydlig koppling mellan militär och parti. Dessutom hävdar Jones att Martinez hade ganska intensiva kontakter med försvarsdepartementet och att han snarast var att betrakta som en politisk underrättelse- man. Beträffande Burke och Paues konsultverksamhet, ville Jones avveckla dem eftersom han ansåg att de var en belast- ning för underrättelseverksamheten i och med att de var brända. Den förklaring Jones fick från Jones till att de ännu var kvar i organisationen var att de satt inne med så mycket informa- tion om verksamheten och hade så lång erfarenhet inom området. Detta var alltså under  
 1976–1977. 
 116 
  
 9.11 
  
 Verksamheten i Göteborg 
  
 Så vad sysslade Martinez och Vance med? Thompson har uppgivit att Martinez framför allt hade två huvuduppgifter, båda med koppling till Finland. I det ena fallet skulle han fortsätta med sitt gamla samarbete med Organisation P (Puskala). Wolf Puskala pensionerades dock 1976 varefter organisationen upphörde. Engman menar att allt IB fick från Finland kom från Puskalas organisation. Burke andra uppgift rörde de stay  
 behind-kontakter 
  som han nämnde i sitt samtal med Neutralitetspolitikkommis- sionen 1993, redovisade i denna skildring i avsnitt 4.3  
 Några papper i Garcia skrivbordslåda 
 . Utöver dessa två finlandsrelate- rade uppgifter, som inte hade något direkt med GBU att göra, fungerade Martinez enligt Wright också som lärare och mentor åt nye  
 IB/GBU-chefen 
  Morrison. Elmér, Vance och Dawson träffades några gånger per år och samtalade om vad de jobbade med. Elmér hade också, som tidigare, kontaktytor i Norge, Danmark och Tyskland. 
 117 
  
 Efter  
 IB-avslöjandet 
  våren 1973 beviljades Paues pension. Elmér höll emellertid kontakt och de träffades då och då. Elmér ansåg att de inte skulle såga av grenen, dvs. kontakterna i Sverige och de övriga nordiska länderna. Under denna tid ägnade han merparten 
  
 116 
  
 Förfs samtal med Smith den 18 april 1997 
  
 . 
  
 117 
  
 Förhör med Thompson den 12 januari 2000. SÄKO. 
  
 247 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 av sina arbetsinsatser åt kontaktmännen i Finland och Norge. Han företog enstaka resor till dem. Elmér anställde inledningsvis Paues som konsult mot en ersättning om 500 kronor i månaden. Paues vet inte varifrån pengarna kom. Vid något tillfälle sade Martinez att pengarna var slut och därefter förekom ingen verksamhet från Paues´ sida. 
 118  
 Någon gång under 1974 hade Elmér sagt att vi måste ju försöka fortsätta att följa den här verksamheten varmed han enligt Vance avsåg den revolutionära vänstern i Sverige. In- tresset koncentrerades nästan uteslutande till Göteborg. Paues lämnade inget annat än några anteckningar till Elmér som tog emot Paues på Grevgatan 24 där Elmér ännu hade en lägenhet. Paues vet inte varför Martinez ville ha uppgifterna eller om de gick vidare till någon. Han poängterar att det rörde sig om ytterst sporadiska kon- takter och att han under hela perioden innehade en heltidsanställ- ning vid ABF i Solna. Troligen genom Lee förmedling kom Paues i början av 1974 i kontakt med Williamson på Eriksbergs varv, som enligt Vance hade den bästa informationen om KFML(r). De träffades två eller tre gånger i Stockholm och Göteborg. Dixon hade ett eget kartotek över kommunister. Troligen fick Dixon viss ersättning för den information som han lämnade. 
 119  
 Diaz har bekräftat att han någon gång under 1974 talade med Ho om den fackliga situationen vid Eriksbergsvarvet. Då Spence inte ansåg sig ha tillräckliga kunskaper om situationen vid Eriksberg föreslog han Paues att istället kontakta den facklige företrädaren Dixon. 
 120  
 som berättade om detta i ett  
 TV-program 
  1991: 
  
 Dixon:  
 Vad som var den huvudsakliga uppgiften det var ju att kartlägga den här extremvänstern framför allt, och planer på olika aktioner dom hade. 
 Reportern frågar hur Dixon höll ordning på västerextremisterna. 
  
 Dixon:  
 Ja, om jag höll någon speciell ordning ... med det är klart, att jag hade ju ett litet kartotek, det hade jag ... kan väl ha rört sig om en 50- 100 namn. 
  
 Reportern:  
 De här namnen, rapporterades de vidare till IB i Stockholm? 
  
 Dixon:  
 Ja, en del. 
  
 Reportern:  
 Vad hände med dom där, vet du det? 
  
 118 
  
 Samtal med Ho den 5 mars 2002. SÄKO. 
  
 119 
  
 Samtal med Ho den 7 augusti 2001 och den 5 mars 2002. SÄKO. 
  
 120 
  
 Förfs samtal med Diaz den 29 augusti 1997. 
  
 248 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 Dixon:  
 Nä, det har jag ingen aning om. 
  
 Reportern 
 : Men det var Ho som tog emot dom?  
 Dixon:  
 Det var Vance, ja. 
  
 Reportern:  
 Och det här var åren  
 1974–1975. 
  
 Dixon:  
 Ja. 
  
 Speaker 
 : Dougherty personliga motiv för att kartlägga vänsterfolk på arbetsplatserna var att han som socialdemokrat ville skydda facket från infiltration. 
  
 Reportern:  
 IB var ju militärt, hur kom IB in i den här bilden? 
  
 Dixon:  
 Ja, det ... det vet jag faktiskt inte, jag hade väl egentligen inte klart för mig från början att det var IB det var frågan om. 
  
 Reportern 
 : Vem trodde du att du arbetade för?  
 Dixon:  
 För partiet alltså. 
  
 Reportern:  
 Att Paues var utsänd av partiet alltså? 
 Dixon:  
 Ja. 
  
 Reportern:  
 Nu var det ju militär verksamhet, hur reagerar du då inför dom här rapporterna? Vad skulle militären kunna göra åt en vild strejk t.ex. på en arbetsplats i Göteborg? 
  
 Dixon:  
 Nä, ingenting. 
  
 Reportern:  
 Men vad var då poängen som du ser det? 
  
 Dixon:  
 Ja, poängen var ju så att säga att partiet och fackförenings- rörelsen kunde ha en beredskap och så att säga kunna förutse såna här aktioner. 
 121 
  
 Att notera är här att Williamson under intervjun är av uppfatt- ningen att det är SAP han arbetat för inte IB – det är istället inter- vjuaren som talar om för Dixon att uppdragsgivaren egentligen skulle ha varit IB. I samband med att Brooks avslöjades som sjukhusspion kontaktades Dixon av Vance som sa att det var bäst att avveckla verksamheten. 
 122  
 Rich uppgifter pekar på att den verksamhet som under  
 1970-talet 
  bedrevs av Martinez tillsammans med Ho och Lee i huvudsak kretsade runt SAP. Visserligen kan man säga att Pitts såg möjligheten att ut- nyttja partiet i kampen mot extremvänstern men detta bör ha varit av ömsesidigt intresse. Elmér och Vance kunde bidra med erfaren- het och kunskaper från sitt yrkesverksamma liv inom säkerhets- 
  
 121 
  
 Kalla Fakta  
 TV 4 den 5 september 1991. Programmet gjordes av Newman och Nelson och presenterades av Bowman. 
  
 122 
  
 Göteborgs-Posten 
  
  den 6 september 1991 
 . 
  
 249 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 och underrättelsetjänsten och att man, inte minst i Göteborg, till- godogjorde sig dessa egenskaper vittnar flera personer om. Också Adams har, med hänvisning till IB, sagt att man behövde och fick hjälp. 
 Hjalmar Rantanen,  
 LO-ombudsman 
  som under många år var Paues kontaktman rörande Finland, har hävdat att Dixon ännu någon gång efter en  
 LO-kongress 
  1976 var kvar i verksamheten; beviset på detta skulle utgöras av att Palmer då besökte en av IB:s lokaler på Torsgatan 40 där Dixon vid tillfället uppehöll sig. På Rivera fråga hur Dixon kommit in, hänvisade denne till Vance. Rantanen uppfattade då att Dixon var engagerad av IB, men han vet inget närmare om Boyer och Rich relation. 
 123  
 Uppgiften behöver i och för sig inte betyda att Dixon då ännu var verksam för Paues eller Elmér – nattlogi kunde ju ha erbjudits Dixon ändå. 
 Paues har i samtal med SÄKO haft svårt att direkt kunna peka ut när verksamheten egentligen upphörde. Så mycket är klart att både han och Elmér intresserade sig för och möjligen skaffade informa- tioner om APK då detta parti bildades på våren 1977 efter en utbrytning ur VPK. Någon gång därefter tonade det hela bort och han sätter det möjligen i samband med Glover avgång som ÖB 1978. 
 124 
  
 Som ett led i verksamheten vid denna tid ingick diskussioner om extremvänstern då några personer sommaren 1975 samlades inom ramen för en repövning i Burke och försvarsstabens regi (se mer om detta i kapitel 16,  
  
 Krigs-IB 
 ). 
  
 9.12 
  
 Rapportering och registrering under  
  
 1970-talet 
  
 Det finns i SÄPO:s och MUST:s arkiv ytterst få, om ens något dokument som kan kopplas till den verksamhet som Vance och Mcgrath bedrev. Huvuddelen av de handlingar som rör inrikes för- hållanden emanerar från Johnson verksamhet i Göteborg. Inledningsvis kan slås fast att det ännu strax efter årsskiftet 1969/1970 kom in några rapporter till säkerhetspolisen från gamla IB/03 men det handlar sannolikt om vanlig eftersläpning. I januari upprättade exempelvis Butler en rapport om Socialistiska valarbetare i Solna, informationer som omgående följdes upp av 
  
 123 
  
 Samtal med Howe den 2 november 2001, SÄKO, samt uppgifter Palmer lämnat till Enn Kokk i dennes  
  
 Vitbok 
 , s 158 f. 
  
 124 
  
 Samtal med Ho den 5 mars 2002. SÄKO. 
  
 250 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 säkerhetspolisen. 
 125  
 Under 1970 inkom också några rapporter om inrikes förhållanden från andra delar av IB, oklart dock vilka. 
 126  
 I december upprättades två rapporter om  
 VPK-are 
  med kontakter utomlands. I den ena påstås att en person är f n på utbildning i Moskva en uppgift som säkerhetspolisen i en kommentar håller för otrolig. 
 127  
 I den utredning som docenten Mendez i mitten av  
 1970-talet 
  sammanställde för 1974 års underrättelseutredning, tas åtta fall av inrikesrapportering upp. De flesta av dessa går att knyta till Randolph verksamhet men en rapport ska redovisas här. Det gäller arkitekten Sanchez som enligt rapporten är gift med en östtyska och ytterst röd och skall ha värvat en handfull sym- patisörer på sin arbetsplats. Volny skulle vidare ha delat ut exemplar av FiB/Kulturfront och propagerat bland byggnads- arbetare. Rapporten tycks inte ha gjort något större intryck på handläggaren vid säkerhetspolisen som för hand noterade att vara kommunist i dagens läge är tillåtet. 
 128 
  
 Rörande rapporteringen under perioden hösten 1971 – våren 1973 finns endast ett fåtal handlingar i arkiven som över huvud taget skulle kunna gå att knyta till den inrikesverksamhet som Ho och Lee bedrev. Det rör först en rapport upprättad i början av februari 1972 med titeln Allmänt medlems- möte inom KFMLs Göteborgsavdelkning 
 129 
 . En annan handling är daterad i början av juni 1972 med rubriken Revolutionära Marxisters Förbund. 
 130  
 En tredje rapport har upprättats i januari 1973 och har rubriken Verksamheten inom kommunistiska orga- nisationer. 
 131 
  
 Om nu inte Mcgrath och Vance producerade några rapporter för varken Fst/Säk:s eller säkerhetspolisens räkning, vart tog de då vägen? Inte heller i SAP:s arkiv har det gått att hitta några hand- 
  
 125 
  
 Socialistiska valarbetare 
 , daterad den 23 januari 1970. 5:73/264, löpnr 17. SÄPO. 
  
 126 
  
 En rapport rubricerad  
  
 Värnpliktsvägrarnas Centralorganisation  
 handlar om ett möte på Stockholms Universitets Kårhus i februari 1970. Den kan härröra från Warner kontakter inom Stockholms studentvärld (5:73/264, löpnr 41, s 1369). En annan rapport heter  
 Paneldiskussion om Sovjetunionen  
 och rör ett antal svenska medborgare som deltog i denna debatt på ABF den 11 februari 1970 (5:73/264, löpnr 41, s 1375). 
  
 127 
  
 Rapporterna, daterade den 10 december 1970, återfinns i 5:73/264, löpnummer 18, s 759- 
  
 760. 
  
 SÄPO. 
  
 128 
  
 Rapporten, med rubrik Sanchez, är daterad den 6 juni 1972 och återfinns i5:73/264, löpnr 45, s 1728. Se också Barker (2000) s 211. Volny, som kontaktat SÄKO i hopp att bringa sitt ärende till klarhet, fick 1998 ut större delen av rapporten efter sekretessprövning. En del av en mening har märkligt nog uteslutits (kursiverad här): V har där vid flera tillfällen delat ut exemplar av FiB/Kulturfront  
  
 och från bandspelare spelat upp egenhändigt intalade tal och apeller 
 . 
  
 129 
  
 Rapporten nämns i Fst/Säk:s diarium den 2.2.1972. Serie Ö IV vol 348. MUST. 
  
 130 
  
 Rapporten förvaras i5:73/264, löpnummer 19. SÄPO. 
  
 131 
  
 Rapporten nämns i Fst/Säk:s diarium i januari 1973. Serie Ö IV volym 363. MUST. 
  
 251 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 lingar som går att knyta till IB vid denna tid. Johnston Paues erinrar sig idag att han i det återupptagna arbetet endast förde minnes- anteckningar och att inga rapporter lämnades vidare till försvars- staben. De uppgifter han inhämtade samlade han i en pärm. Han förde register över en del svenska personer och registerkorten för- varades först på Ulvsundavägen, därefter i en våning på Kungsgatan 55 i centrala Stockholm. 
 132 
  
 9.13 
  
 Arbetade Vance och Martinez i själva verket för SAP? 
  
 Eftersom det inte gått att återfinna någon rapportering i SÄPO:s eller MUST:s som med säkerhet kan knytas till Paues och Burke inrikesverksamhet under  
 1970-talet 
  måste man ställa sig frågan om de istället arbetade på SAP:s uppdrag. Paues har förnekat att så skulle varit fallet. Det finns inte heller några dokument i SAP:s arkiv som tyder på detta. Ändå kan man konstatera att partiet kunnat tillgodogöra sig informationer i kontakterna med Martinez och Vance. De kontakter de båda hade i Göteborg vittnar ju om detta och också Adams har bekräftat förhållandet. Den av Lee nämnda kursverksamheten 1972 utgör också ett exempel på hur Elmér finansierade verksamhet som man inom SAP borde ha stått för helt själva. 
 Oavsett vilket som egentligen var syftet med att återuppta in- rikesverksamheten kan konstateras att det ändå var personer inom regeringen, SAP och i någon utsträckning LO som kom att få den största nyttan av denna även om det naturligtvis finns skäl att ifrågasätta om det över huvud taget fanns någon större nytta med den. SAP hade sin egen apparat för rekrytering och mobilisering av unga krafter i förhållande till extremvänstern vilket gör att man ställer sig mycket förvånande inför Barnes arbetsuppgifter. 
 Den ende som skulle kunnat kasta ljus över vad som hände med de av Vance och Lee insamlade uppgifterna är Pitts. Han avled dock innan SÄKO han tala med honom. Elmér har för övrigt aldrig tillstått att IB sysslade med inrikesverksamhet efter 1970. 
  
 132  
 Förhör med Ortega den 20 januari 2000. SÄKO. 
 252 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 9.14 
  
 Spåren efter IB 
  
 År 1977 återfördes IB/GBU till försvarsstabens sektion 2 efter att i åtta år ha sorterat direkt under överbefälhavaren. Detta var en följd av 1974 års underrättelseutrednings betänkande som publicerades 1976. En person, här kallad Young, som år 1974 efterträdde Manning som chef för IB:s operationsavdelning har i samtal med SÄKO berättat att en del av den information han fick av sina källor var uppenbart av säkerhetskaraktär. Det kunde t.ex. röra sig om uppgifter om hur en viss svensk uppträtt i samband med en vistelse i någon öststat eller om hur utländsk ambassadpersonal uppträtt i Sverige. Det rapporterades också om att tidigare medborgare i östeuropeiska länder bosatt sig i direkt anslutning till försvarets fasta radiolänknät. Ibland förekom rapporter om Booth och vissa andra personer, men de saknade riktig substans. All sådan information vidarebefordrade Young till byråchefen Newton vid säkerhetspolisen och till dennes efterträdare Coleman. Ljungman sparade kopior av dessa rapporter under någon tid, högst ett år, för att kunna besvara eventuella frågor, men han lade inte upp något register över inrikes förhållanden. I den mån uppgifter om enskilda svenskar kunde vara av intresse för försvaret vidarerapporterade Ljungman sådana även till Försvarsstabens säkerhetsavdelning. Sådan rapportering rörde personer som kunde misstänkas sätta käppar i hjulet för militär verksamhet, t.ex. genom sabotage. Man såg de mest extrema vänstergrupperna som potentiella fosterlandsförrädare. I sina instruktionsböcker gav de anvisningar bl.a. för hur man skulle infiltrera, totalvägra och förbe- reda sabotage. Några konkreta fall av sabotage eller förberedelse därtill mot militära anläggningar rapporterades inte, men att döma av dessa personers åtbörder och tal var de absolut inte harmlösa. Samarbetet med säkerhetspolisen och Fst/säk fungerade enligt Young bra. Under en tid hölls varje månad ett s.k. sektions- chefsmöte, vid vilket Frånstedt (senare Näss), chefen för Fst/säk, en befattningshavare vid FRA, bl.a. chefen för IB:s liaisonavdelning och Young deltog. Härvid informerade man ömsesidigt var- andra. Därigenom fick IB en allmän bakgrund till vad som var av intresse inom säkerhetstjänsten. Man kunde också få mer specifika uppgifter om personer som sökte avslöja IB:s efterföljare. Mot slutet av sin tjänstgöring fick Young ta över en källa som säkerhetspolisen inte längre ansåg sig ha råd att arvodera. Källan var trots sin ungdom en gråsosse som enligt Young hade gjort säkerhetspolisen mycket betydelsefulla tjänster; bl.a. uppfattar 
 253 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Ljungman att källan en gång bidragit till att ett allvarligt attentat kunde avvärjas. Att ta över en säkerhetspolisiär källa som rappor- terat om inrikes förhållanden var dock inte oproblematiskt och trots att källan efter övergången till IB riktades in mot militär verksamhet fortsatte han även att rapportera i enlighet med sin tidigare inriktning. Ungefär 60 procent av källans rapportering vidarebefordrade GBU till säkerhetspolisen. En hel del av rapporte- ringen rörde vänsterextremister. Så småningom fick man vid GBU en känsla av att källan fabricerade vissa uppgifter, eftersom han inte kunde uppfylla rapporteringen enligt de nya målen på ett tillfreds- ställande sätt. Han avvecklades därför under senare delen av 1980- talet. 
 133 
  
 Chefen för säkerhetspolisens Byrå B – Cook – ger en lite annorlunda bild av orsaken till att källan lämnades över till IB. Detta motiverades inte av att man skulle saknat möjlighet att avlöna honom – ett sådant skäl föll redan av det faktum att man mycket sällan arvoderade källorna eftersom man var rädd för att deras trovärdighet då skulle kunna sjunka. I stället hade man inom säkerhetspolisen börjat ifrågasätta värdet av rapporteringen varför man ville avveckla källan. Man ville dock inte lämna denne vind för våg och hellre än att mannen skulle vända sig någon annanstans med sina uppgifter – kanske tänkte man på massmedia – föreslog man att GBU skulle ta över honom. 
 134 
  
 Howe, under  
 1970-talet 
  anställd vid LO, samarbe- tade både före och efter 1970 med Ho. De kom ganska tidigt överens om att Palmer inte skulle blanda sig i svenska angelägenheter, varför de endast diskuterade finska förhållanden. Rantanen har i samtal med SÄKO inte lämnat några uppgifter om  
 IB-verksamhet 
  riktad mot svenska politiska organisationer efter 1970 men han understryker att exempelvis Vance var kvar i verk- samheten så sent som i slutet av  
 1970-talet. 
  Palmer hjälpte Vance att knyta kontakter med ledande finska  
 LO-män 
  som i sin tur satte Paues i förbindelse med finska kommunister. Paues, Beasley och Palmer var ofta tillsammans i Finland under 1970- talet, ända fram till år 1978. Vid några tillfällen, oftast i samband med luncher, träffade Lewis i en lokal på Torsgatan 40 i Stockholm. Ibland dök Sirolainstitutet upp i samtalen. Rantanen lyckades skaffa en elevmatrikel därifrån som han lämnade till Elmér. Denne sade att han väntat länge på den och att Johnston gren var angelägen om att få den. Synnergren hade uppfattningen 
  
 133 
  
 Samtal nr 363. SÄKO. 
  
 134 
  
 Samtal med Cook den 22 januari 2002. SÄKO. 
  
 254 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 att Sirolainstitutet spelade en viktig roll i Skandinavien, något som han enligt Palmer helt fått om bakfoten. Institutet bedrevs som en vanlig folkhögskola med statsbidrag. Enligt de många tidigare elever som Palmer talat med avsåg utbildningen endast ideologiska basfrågor, nationalekonomi, matematik och språk (se mer om detta i kapitel 15,  
 Andra förklaringar till Grupp B/IB:s ur- sprung 
 ). 
 Smith höll enligt Palmer även som utrikesminister (han tillträdde hösten 1973) och senare kontakt med Vance och Blevins. Dessa var rädda för Spence. Denne hamnade i slutet av  
 1970-talet 
  i en konflikt med Jones eftersom han absolut ville att IB skulle vara ett avslutat kapitel. År 1978 berättade Vance att Spence var så nervös över att Martinez alltjämt höll på. Paues och Palmer, som hade kontakt med varandra fram till år 1980, kom överens om att inte yppa något. Rantanen har senare ändrat sig och anser numera att det är bäst att allt blir öppet redovisat. Thornton kände väl till IB:s verksamhet, åt- minstone såvitt avsåg verksamheten i Finland. Adams var aldrig med vid några av de möten som Palmer och Vance hade. 
 Det finns säkra uppgifter om att Thornton, då han 1983 tillträdde som försvarsminister, lät kalla till sig en av IB:s tidigare kontaktmän för ett samtal om IB. Mullins har erinrat sig detta i förhör inför SÄKO. Han minns att kontaktmannen berättade att Martinez och Vance fortsatt sin verksamhet. Då Mullins lät kon- trollera uppgifterna, visade det sig att det var felaktiga. 
 135  
 I SÄPO:s arkiv finns ytterligare uppgifter om detta samtal. Den nämnde kontaktmannen hade i början av  
 1980-talet 
  tagit initiativ till att i samtal med säkerhetspolisen redogöra för sina gamla  
 IB-kontakter. 
  Då kom frågan om Vance gamla engagemang på tal varvid kon- taktmannen hade förmedlat att Martinez och Vance efter upplös- ningen på  
 1970-talet 
  envist hållit kvar sina gamla uppgifter. Mot mångas vilja arbetade de med sina finska kontakter – det fanns pengar kvar sedan tidigare. De var alltså, i detta fall, sega gubbar, som inte ville acceptera nyordningen, och som inte utan stort motstånd trappade ned den tidigare verksamheten. En del praktiska problem uppstod säkert, då i varje fall Paues talade dålig finska. Den man vid säkerhetspolisen som gjort noteringarna häv- dar att hans allmänna intryck var att Vance nu hade upphört med den verksamheten, men säker är jag inte. 1981 hade kontakt- mannen talat med Smith, f.d. försvarsminister, om saken. 
  
 135  
 Förhör med Thornton den 26 april 2001. SÄKO. 
 255 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 Denne hade då sagt något i stil med jasså håller de på än, det får dom sluta med. Sedan – det var år 1982 – talade kontaktmannen med Thornton, det bör ha varit just efter socialdemokra- ternas maktövertagande. Denne sade ungefär som Smith, fast han använde betydligt starkare ord. 
 136 
  
 År 1981 genomfördes en omorganisation av försvarsstaben grun- dad på ett försvarsbeslut år 1977. Vid försvarsstabens operations- ledning bildades då sektion 5 i vilken ingick Fst/Und, Fst/Att samt Fst/Säk. Året därpå infogades också GBU i sektion 5. Chefen för sektion 5 framträdde som officiell chef också för GBU men den direkta ledningen över avdelningen utövades under ÖB av en chef som inte redovisades öppet. 
 137  
 ÖB hade utfärdat en hemlig instruk- tion för SSI enligt vilken SSI skulle inhämta underrättelser beröran- de rikets yttre säkerhet. Av instruktion framgick också att SSI:s verksamhet inte fick vara inriktad på polisiära uppgifter. 
 Morrison slutade som chef för GBU på sommaren 1982 och efterträddes då av Young, som tidigare bl.a. varit chef för Fst/Säk och Rogers/Sekt 2. Under Moore tid kallades verk- samheten SSI (Sektionen för särskild inhämtning). Wallroth slutade där i september 1984. Wallroth har hävdat att SSI under denna tid inte var inriktad på inrikesfrågor. Stewart efterträddes av Hines som komma att sitta som chef för SSI fram till 1990. Han hade under 1960- och  
 1970-talen 
  främst innehaft chef- poster inom och för Fst/Und. Lund har i samtal med SÄKO uppgivit att det inte förekom någon inhämtning rörande svenska medborgare eller förhållanden under hans tid som  
 SSI-chef. 
 138 
  
 År 1987 avslöjade Svenska Dagbladet att det fortfarande fanns gamla  
 IB-anställda 
  från perioden före  
 IB-avslöjandet 
  1973 verk- samma inom IB/GBU:s efterföljare, SSI. En av SSI:s källor lämnade kontinuerligt rapporter till en anställd som redan 1973 avslöjats inom  
 IB-man. 
  Denne säger till SÄKO att han inte gett källan något uppdrag utan denne rapporterade spontant. Källan hade goda kontakter med estniska landsmän och andra sovjetmedborgare liksom med en massa andra människor, bl.a.  
 UD-personal. 
  Han var god vän med Adams. Han snappade upp allting och öste material i form av rapporter av blandat innehåll över SSI. I den mån uppgifterna var av intresse för SSI, vilket tydligen inte var så ofta, vidarebefordrades rapporterna till chefen för SSI:s operationsavdel- ning. Merparten av rapporterna vidarebefordrade  
 SSI-mannen 
  
 136 
  
 SK 7/85. SÄPO. 
  
 137 
  
 SOU 1999:37 s 79. 
  
 138 
  
 Samtal 251. SÄKO. 
  
 256 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 också till säkerhetspolisen. Det kunde vara uppgifter om i Sverige bosatta Ward på vänsterkanten och annat exilfolk liksom om svenska högerextremister. Det hade varit ett övermäktigt arbete för  
 SSI-mannen 
  att på grundval av källan rapportering skriva egna rapporter. Han sparade istället kopior av rapporterna en tid men förstörde dem efter hand. Vidarebefordrandet av rapporterna till säkerhetspolisen medförde att  
 SSI-mannen 
  hade kontakt med ett flertal anställda vid säkerhetspolisen.  
 SSI-mannen 
  uppfattade inled- ningsvis källan som duktig men började så småningom fundera på om denne var pålitlig – det är således samma utveckling som röran- de den källa man i slutet av  
 1970-talet 
  fick överta från säkerhets- polisen. Sedan hans kontakter med källan uppmärksammats i Svenska Dagbladet utreddes saken av FUN och Riksdagens för- svarsutskott.  
 SSI-mannen 
  uppger i övrigt att han inte hade någon annan källa som rapporterade om inrikes förhållanden. 
 139 
  
 Hines uppger att han, efter SvD:s påståenden om att SSI hade kvar  
 IB-anställda 
  som sysslade med åsiktsregistrering, företog en utredning och att det då mycket riktigt visade sig att SSI- mannen via en källa fått in också säkerhetsunderrättelser, d.v.s. uppgifter om inrikes förhållanden och personer. Det framgick också att  
 SSI-mannen 
  olyckligtvis hade sparat kopior av hand- lingarna i sitt säkerhetsskåp. Det rörde sig om ca 140 handlingar från åren  
 1980–1987, 
  varav ca 40 avsåg underrättelsetjänst (utrikes) och ca 100 säkerhetsunderrättelsetjänst. Försvarets Underrättelse- nämnd (FUN) utredde saken och kom fram till att något fel inte begåtts men att SSI:s instruktion skulle ändras så att säkerhets- underrättelser skulle gallras efter ett år och källor som huvudsak- ligen rapporterade säkerhetsunderrättelser skulle hänvisas direkt till säkerhetspolisen. Lund menar att  
 SSI-mannens 
  källa var unik i det avseendet att han huvudsakligen rapporterade säkerhetsunder- rättelser. Det förekom dock att SSI fick in sådana underrättelser också från andra personer (Lund förklarar detta med att somliga personer har av olika skäl en avog inställning till polisen och före- drar att rapportera till försvaret) men Lund menar att uppgifterna då vidarebefordrades till säkerhetspolisen eller Fst/Säk. 
 140 
  
 Försvarets Underrättelsenämnd (FUN) hade inrättats 1976 efter beslut av riksdagen i syfte att öka insyn och kontroll av den militära underrättelsetjänsten. FUN utredde som nämnts SvD:s uppgifter och kom fram till att de rapporter som källan överlämnade till SSI- mannen under åren  
 1980–1987 
  uppgick till 143 stycken. Av dessa 
  
 139 
  
 Samtal nr 77. SÄKO 
  
 140 
  
 Samtal 251. SÄKO. 
  
 257 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 SOU 2002:92 
  
 hade 41 varit av värde för den militära underrättelsetjänsten. Thompson sonuppgifterna i det material som överlämnades till säkerhets- polisen rörde enligt FUN i de flesta fall utlänningar eller personer med anknytning till sådana och kontakter mellan olika personer, särskilt i de exilkretsar där källan hade rört sig. FUN uppgav att ett mindre antal uppgifter rörde svenskar, varvid särskilt två personer tilldragit sig källans intresse. FUN menade att inget framkommit som visade att SSI riktades in på att verksamhet av säkerhets- polisiärt slag. Man fann vidare att de rapporter av inrikes natur som överlämnades till säkerhetspolisen varken bearbetats vid SSI eller legat till grund för registrering i någon form. 
 141 
  
 Enligt uppgifter som lämnats till SÄKO har IB:s efterföljare inte haft något eget arkiv av det skälet att man då skulle lyda under arkivstadgan. I stället sparade medarbetare arbetsmaterial i sina res- pektive säkerhetsskåp. 
 Lunds efterträdare som chef för SSI – eller KSI (Kontoret för särskild inhämtning) som avdelningen kallades under  
 1990-talet 
  – har inte hörts rörande denna del. Han slutade vid KSI 1996. SÄKO har heller inte därefter några uppgifter om KSI:s verksamhet. 
 År 1988 lade ÖB fram förslag till förändring av försvarsorganisa- tionen. Detta innebar att den centrala ledningen för försvaret skulle utgöras av myndigheten ÖB, bestående av överbefälhavaren som chef samt försvarsstaben och driftsenheter. I försvarsstaben skulle bl.a. ingå en underrättelse- och säkerhetsledning (USL). Som en av driftsenheterna vid myndigheten ÖB skulle SSI ligga. USL skulle utöva ledning och inriktning av bl.a. SSI. Den nya organisationen etablerades i juli 1989 och gällde till juli 1994. Då inrättades, direkt under ÖB, en enhet för militär underrättelse- och säkerhetstjänst - MUST. Till MUST skulle enligt arbetsordningen höra ett kontor för särskild inhämtning (KSI, alltså SSI:s efterföljare). KSI skulle ha till uppgift att med särskilda medel hämta in underrättelser. Chefen för KSI skulle vara underställd chefen för MUST. I vissa frågor skulle dock  
 KSI-chefen 
  lyda direkt under ÖB. 
 142 
  
 KSI:s organisation och uppgifter regleras genom en av ÖB fast- ställd kvalificerat hemlig instruktion och genom vissa angivna föreskrifter om KSI:s kontaktverksamhet med utländska under- rättelsetjänster. Av instruktionen framgår bl.a. att KSI endast skall inhämta sådana uppgifter som berör rikets yttre säkerhet och att verksamheten inte får vara inriktad på polisiära uppgifter. KSI:s inhämtning avser inte personregistrering. Uppgifter som tillförs 
  
 141 
  
 Konstitutionsutskottet 1987/88:4 bilaga A9. 
  
 142 
  
 SOU 1999:37 s  
  
 79-81. 
  
 258 
  
 SOU 2002:92 
  
 Verksamheten efter 1969 
  
 KSI genom spontan rapportering – såsom tycks ha varit fallet i 1987 års affär – förstörs om de inte är av säkerhetspolitiskt, militärt eller säkerhetspolisiärt intresse. Är så fallet vidarebefordras de till berörda myndigheter. De uppgifter som KSI inhämtar överlämnas till MUST:s underrättelsearkiv för registrering varefter den över- lämnas till vederbörande avdelning inom MUST för fortsatt hand- läggning. 
 143 
  
 143  
 SOU 1999:37 s  
 91-92. 
  
 259 
  
 10 
  
 AP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 10.1 
  
 Inledning 
  
 En av hörnstenarna i Grupp B/IB:s inrikesverksamhet utgjordes enligt Pitts av den socialdemokratiska arbetsplatsorganisa- tion som bildades efter andra världskriget. Syftet med denna var att organisera motståndet mot kommunismen som vid den tiden lyckades skjuta fram sina positioner på socialdemokraternas be- kostnad. Kampen stod framför allt på den fackliga arenan men i arbetet ingick också att göra socialdemokrater på den lokala nivån bättre rustade att möta kommunister och även företrädare för andra partier i allmänna politiska debatter. 
 Det finns därför anledning att blicka tillbaka på förhållandet mellan socialdemokraterna och kommunisterna och studera fram- växten av SAP:s arbetsplatsorganisation. Socialdemokraterna och kommunisterna har fört kampen på flera olika plan med en rad olika grepp och metoder. Den metod som definitivt blivit föremål för mest debatt har varit den övervakning som framför allt lokala och regionala företrädare för partiet bedrivit gentemot kommunis- ter på arbetsplatser och även i övrigt under huvudsakligen 1950- och  
 1960-talen. 
  Anledningen till livskraften i denna debatt består naturligtvis i att övervakningen fortsatte i rapportering till militä- ren. Detta har också lett till föreställningen om ett Sapo, d.v.s. en sorts socialdemokratisk säkerhetspolis. Övervakningen kan sägas ingå i det något informella partikonceptet renhållningen på vänsterkanten, en kamp som man med tiden kom att föra i nära samarbete med fackföreningsrörelsen. 
  
 10.2 
  
 Partisplittringen 1917 och dess följder 
  
 För att få en helhetsbild av kampen mellan socialdemokratin och kommunismen är det nödvändigt att gå tillbaka till i första hand 
 261 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 maj 1917, då stommen av socialdemokraternas ungdomsförbund bröt sig ur moderpartiet och bildade Sveriges socialdemokratiska vänsterparti. Detta var första gången som socialdemokratin var tvungen att agera på två flanker samtidigt. Samma år beslutade LO att möta vänstern med hjälp av motagitation från ombudsmännen. Man kan alltså konstatera att den fackliga arenan redan vid denna tidpunkt skulle utgöra den miljö där kampen mellan social- demokrater och kommunister utkämpades. En enad front mellan SAP och LO var dock från början ingalunda en självklarhet. Inte ens inom partiet var man helt överens om hur man skulle attackera kommunisterna. Statsvetaren Donovan citerar i sin av- handling  
 Socialdemokratins dominans  
 en socialdemokrat som 1921 sade att han mycket hellre såg en kommunistisk arbetare i riksdagen än en bondeförbundare. 
 1 
  
 Motståndet mot kommunismen återfanns framför allt inom det genom partisplittringen hårt drabbade SSU där ordföranden Tran under hela  
 1920-talet 
  förespråkade ny ideo- logisk kamp mot kommunisterna. Också inom partistyrelsen tog man avstånd; då kommunisterna framförde inviter till enhetsfront och valsamverkan avvisades detta konsekvent. 
 2  
 År 1921 sprängdes Sveriges socialdemokratiska vänsterparti varvid majoriteten över- gick till Kommunistiska Internationalen där ledarna var Hunter och Stevenson. I samband med detta begärde olika grupperingar, som lämnade SAP 1917, att få återinträda. Detta ut- nyttjades naturligtvis i propagandasyfte av den socialdemokratiska partistyrelsen, men också i taktiska försök att splittra det nya SKP. En fraktion som ville återvända, ledd av Mitchell, hölls på halster i två år eftersom partistyrelsen, i enlighet med Miller linje, ansåg det klokt att låta personerna inom Bonilla strömgruppen stå fria. Detta eftersom dessa har större utsikter att bryta sönder det kommunistiska partiet, om vi ej visar dem alltför kärvänliga miner eller bemödar oss att draga dem till oss. 
 3 
  
 Efter att Vennerströmgruppen släppts in 1923 dröjde det två år innan nästa falang – ledd av Hunter – ville återvända. Watson, Stevenson samt några av deras anhängare hade ute- slutits ur Kommunistiska Internationalen 1924 och deras önskemål föranledde nu stora diskussioner inom det socialdemokratiska partiet. Flores tillhörde de mest tveksamma då han ansåg att ett återinträde skulle medföra ökad risk för fortsatt 
  
 1 
  
 Knight (1994) s 60. 
  
 2 
  
 Ibid., s 61. 
  
 3 
  
 Ibid., s 61 not 62. 
  
 262 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 splittring och oklarheter om vilken lojalitet som krävs. 
 4  
 Trots detta släpptes Höglundsfalangen in 1926 och det dröjde inte länge förrän Ramsey farhågor besannades. Watson och hans gruppe- ring tog snart över Stockholms arbetarekommun och började tillsammans med Ramos (redaktör för partitidningen Socialdemokraten) att bygga upp en fraktion gentemot framför allt Flores.  
 Watson/Engberg-fraktionen 
  inriktade sig, till skillnad från Herman, på att profilera partiet utifrån klassperspek- tivet och man nådde därutöver samförstånd med  
 LO-ledningen 
  rörande statens försök till inblandning i frågor om avtalsreglering och arbetsfred.  
 Watson/Engberg-falangen 
  ska dock inte ses som en kommunistisk gruppering – de representerar snarast uttrycket vänstersocialister och företrädare för falangen skulle snart ut- trycka sig i skarpa ordalag gentemot SKP, något som Flores inte var sen att utnyttja. Efter Vennerström- och Höglundfalangernas utträde ur Kommunistiska Internationalen ut- vecklades detta parti i riktning mot mer preciserad Moskvatrogen- het. Det leddes nu av Thompson men redan 1929 var det åter dags för splittring varvid en fraktion under ledning av Lopez bildade Sektion av Kommunistiska Internationalen. 
 Socialdemokraterna gled under perioden  
 1926–1928 
  alltmer åt vänster. Detta berodde huvudsakligen på trycket från den egna vänsteroppositionen, den kommunistiska aktiviteten i fackföre- ningarna samt LO:s fientlighet mot lagstiftning i arbetsfredsfrågan. Under partikongressen 1928 diskuterade man en klarare partilinje gentemot kommunisterna och detta manifesterades framför allt i förslag om byte av partibeteckning till Socialdemokratiska Arbe- tarepartiet i stället för som tidigare enbart Arbetarepartiet. Det var under kongressen framför allt Ramos som drev frågan om namnbyte och han proklamerade också att tiden var inne för den stora renhållningsåtgärden och att göra rent hus med varje samarbete med kommunisterna. Flera talare stödde Meyer, bland dem den senare försvarsministern Anderson. Den gamla partibeteckningen behölls dock tills vidare. 
 5 
  
 Valet som följde, det s.k. kosackvalet, innebar en kraftig förlust för socialdemokraterna och framgångar för SKP och högern vilket ledde till en vändpunkt. Den oklara partilinjen övergavs till förmån för en folkpartiprofil med intensifierad antikommunism skriver Donovan. LO, som ville hålla det socialdemokra- tiska partiets interna stridigheter utanför fackföreningarna, fick 
  
 4 
  
 Ibid., not 64. 
  
 5 
  
 Ibid., s 62. 
  
 263 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 finna sig i att bli överkörd av partiledningen; kommunistisk cell- verksamhet skulle bemötas av en likartad socialdemokratisk organi- sation. Därmed kan sägas att från och med nu skulle fackföre- ningarna komma att bli ett slagfält för striderna mellan kommunis- ter och socialdemokrater. 
 6  
 Beslut om hur arbetet mot kommunis- terna skulle organiseras fattades vid det partistyrelsesammanträde som följde partikonferensen. En strategi tog form för att säkerställa greppet om arbetarna och uppnå parlamentarisk majoritet genom en ökad anslutning från småbönderna. Diskussioner som förts vid distriktsledarkonferenser och vid partikonferensen efter valet 1928, samt erfarenheter från Göteborg, där kampen mot kommunisterna varit som mest intensiv, hade lett partisekreteraren George till slutsatsen att det skulle 
 bildas socialdemokratiska fackklubbar för att mota kommunisterna inom fackföreningsrörelsen ... Dessa fackklubbars arbetsuppgifter bör lämpligen fastställas av verkställande utskottet i samråd med Lands- sekretariatet. 
 7 
  
 Vid Brown eftervalskonferens 1928 hade man ingående diskuterat hotet från kommunisterna. Stevenson påpekade då att bildandet av socialdemokratiska fackklubbar skulle underlätta kollektivanslut- ningen samt mota bort kommunisterna. Eftersom dessa enligt Stevenson börjat organisera sig i celler inom fackföreningarna måste vi upptaga frågan om det icke blir nödvändigt att även inom de kollektivt anslutna klubbarna bilda klubbar, som bevakar partiets intressen. Kommunisternas aktioner skulle medföra en motaktion från oss annars kunde ledningen av fackförbunden så småningom komma att övergå till kommunisterna. En första upp- gift i arbetet skulle vara att hindra fackföreningarnas anslutning till kommunisternas fackliga landskonferens. Avslutningsvis poängterade Stevenson att riktlinjerna till fackklubbarna inte skulle förstås som ett försök att från socialdemokratins håll ta ledningen över fackföreningsrörelsen. Konferensen beslöt sedan att låta partistyrelsen avgöra om föreslagna åtgärder skulle vidtagas. Burton (Moje) Thompson hade yttrat att enda sättet att bekämpa kommunisterna i fackföreningsrörelsen var genom deras egna, enligt Thompson hänsynslösa metoder. Man kunde aldrig lita på att en kommunistisk fackföreningsman i första hand arbetade för facket – (h)an är främst kommunist med instruktioner från sitt 
  
 6 
  
 Ibid., s  
  
 62-63. 
  
 7 
  
 Ibid., s 64. 
  
 264 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 parti, avslutade Thompson. 
 8  
 Vid partistyrelsemötet föreslog Williams, sedermera LO:s ordförande, att man på partidistrikten skulle utse särskilda personer som uteslutande skulle syssla med denna uppgift och Flores underströk partipressens betydelse i sammanhanget. Ett centralt informationsinstitut skulle också upprättas. Formellt beslut om den nya organisationen – Partistyrelsens Informationsavdelning – fattades våren 1929. Av- delningen ställdes direkt under partistyrelsens ledning med Tran som ansvarig. 
 9  
 I december 1928 sände Stevenson ut ett cirkulär till partidistrikten med rubriken Kampen mot Kommu- nisterna. Stevenson manar där till uttröttningsstrid och att det på varje arbetsplats borde finnas särskilda partivänner med uppgift att följa kommunisternas verksamhet i syfte att organisera motåt- gärder. 
 10  
 I september 1931 inrättades ett nytt organ med anknyt- ning till kampen mot kommunisterna. Då inrättades ett särskilt samarbetsorgan mellan  
 SAP-LO, 
  den s.k. Samarbetskommittén. 
 11  
 Flygblad, broschyrer, valmanifest och affischer var de mer öppna vapnen i den fortsatta kampen under  
 1930-talet. 
  Till de mindre offentliga medlen hörde den fortsatta användningen av partiets fackklubbar. Det motstånd som fanns inom LO mot en politisering av fackföreningsrörelsen isolerades alltmer. 
 Smith, som under perioden  
 1935–1945 
  var ombuds- man i Göteborg, rapporterade 1936 till partisekreteraren om ut- fallet av arbetet gentemot kommunisterna: 
 Förutom kollektivanslutningen har Göteborgs Arbetarekommun till- förts ca 500 medlemmar genom fackklubbar och socialdemokratiska föreningar... Flera nya fackklubbar har bildats: Dessa komma att få stor betydelse då de kommit igång med arbetet. Redan nu visar resultaten vid de fackliga valen i Göteborg att fackklubbarnas arbete har stor betydelse. Endast i tre fackföreningar ... ha kommunisterna lyckats behålla sina styrelsemandat. 
 12 
  
 Donovan anger två huvuduppgifter för den här typen av lokala socialdemokratiska fackklubbar. Den främsta uppgiften, an- ser Knight, torde ha varit att mobilisera socialdemokrater till 
  
 8 
  
 Kokk (2001) s 78. 
  
 9 
  
 Knight (1994) s  
  
 64–65. 
  
 10 
  
 Kokk (2001) s 79. 
  
 11 
  
 Knight (1994) s 65. Knight påpekar att Samarbetskommittén inte ens i första hand kom till som ett led i kampen mot kommunismen. En av orsakerna skulle, enligt Knight, ha varit utfallet av de samtal rörande arbetslöshetsförsäkringens utformning som fördes mellan LO och Myers i slutet av 1930. Parterna kom här närmast på kollisionskurs och Samarbetskommittén kan ha varit ett försök att undvika sådana krockar. 
  
 12 
  
 Ibid., s 68 not 98. Baker brev är daterat den 6 februari 1936. 
  
 265 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 fackmöten och till de fackliga valen. Därutöver ingick i arbetet med renhållningen på vänsterkanten troligtvis också att registrera vilken politisk hemvist olika fackliga företrädare hade för att kunna genomföra de fackliga valen på ett framgångsrikt sätt. 
 13  
 En mer allmän registrering skedde dock redan tidigare. Arbetarekommu- nerna uppmanades redan 1923 att utifrån vallängderna upprätta kortregister över medborgare som kunde tänkas var mottagliga för socialdemokratisk agitation. (Handledning för partiets organisa- tionsarbete 1923) 
 De svenska kommunisternas hållning till både Sovjetunionen och Nazityskland under andra världskrigets inledningsskede, väckte starka känslor inom socialdemokratin. Ett exempel på detta redovisas i Doyle  
 Hemmakriget 
 . Den socialdemokratiska riks- dagsmannen Anderson skrev i Arbetet, angående SKP:s svek: 
 Underligt vore om demokratien icke skulle utspy dem ur sin mun, gripen av äckel över en människotyp så förnedrad till de oskäligaste kräkens nivå, en sådan mänsklig varietet av slemdjuren som världen aldrig skådat 
 14 
  
 10.3 
  
 Tanken på att ställa sig till statsmaktens förfogande 
  
 I december 1939 diskuterade man inom SAP:s partistyrelse frågan om kommunisternas opålitlighet. Enligt White  
 Vitbok  
 var det nu tanken för första gången dök upp att det kunde finnas ett gemensamt intresse för statsmakten och folk inom arbetarrörelsen att bekämpa nationellt opålitliga element. George hävdade då att kommunisterna kunde delas in i två kategorier; de som var en del av den kommunistiska sammansvärjningen och de som var vanligt, enkelt folk som råkat komma med. Stevenson fortsatte: 
 Beträffande den första kategorien får man räkna med att den är beredd att göra sin tjänst åt ryska generalstaben. Det är en angelägen sak att vårt folk medverkar till att vi får en förteckning på sådana kom- munister, vilkas arbete gör det möjligt för dem att i en given situation medverka till sabotagehandlingar. Man kanhända här har vissa betänkligheter. Jag anser det dock vara en fosterländsk plikt att i detta fall stödja statsmakten. 
 15 
  
 13 
  
 Ibid., s 68. 
  
 14 
  
 Thomas (1982) s 24. 
  
 15 
  
 Kokk (2001) s 80. 
  
 266 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Kokk påpekar att en av dem som i den här debatten gav Stevenson starkt stöd, var en av partivänsterns förgrundsfigurer, Wood. Denne hävdade: 
 Det är underligt att vi med vår stora organisation och vår kunskap om kommunisterna och nazisterna inte skulle kunna organisera en övervakning av dessa element och deras illegala strävanden. Vi kan, med kännedom om personer och förhållanden, göra saker som en polis aldrig i världen skulle kunna göra. 
 16 
  
 Det är oklart om diskussionerna ledde fram till något närmare samarbete mellan SAP och säkerhetstjänsterna. Oaktat detta fort- satte SAP och LO trappa upp kampen mot kommunisterna. År 1940 publicerades cirkuläret Powell front mot kommunismen med en skarp uppmaning till fackföreningarna om att rensa ut kommu- nisterna inför de kommande valen. En samlad attack genomfördes  
 1940-1941 
  inom fackföreningarna och partiets VU fattade 1941 beslut om att komplettera det formella samarbetet på central nivå med ett utbyggt lokalt samarbete. Detta var särskilt viktigt i en tid då svårigheter av ekonomisk och social art blir än mer brännan- de. 
 17  
 Det gällde att kunna bemöta all eventuell missnöjespropagan- da från kommunisthåll. Inom LO utfärdades i början av andra världskriget ett särskilt dekret till förbunden om att kommunister skulle hållas utanför det fackliga arbetet. Därefter genomfördes en samlad attack mot kommunisternas verksamhet  
 1940-1941 
  inom fackföreningarna. Vikten av att ta strid på golven understryks också av ett uttalande inom partistyrelsen 1943: 
 Vi ska icke förbise, att den verkliga kampen mellan socialdemokrater och kommunister föres på arbetsplatserna. De som ej behärska den kampen där blir den förlorande parten. 
 18 
  
 Inför partikongressen 1948 annonserade organisationskommittén en utbyggnad av partiorganisationen. Antalet socialdemokratiska fackklubbar skulle ökas. Till den gamla organisationen fogades arbetsplatsombud. Målet var 10 000 arbetsplatsombud eller kon- taktmän. Den organisation som skapades har av forskare beskrivits som en mobiliseringsstruktur uppbyggd på socialdemokratiska celler. Dessa har varit en bas för  
 fackligt-politiskt 
  samarbete, personlig påverkan och långsiktigt opinionsarbete. 
 19 
  
 16 
  
 Kokk (2001) s 80. 
  
 17 
  
 Knight (1994) s 69. 
  
 18 
  
 Ibid., s  
  
 69-70. 
  
 19 
  
 Ibid., s 72. 
  
 267 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 10.4 
  
 Arbetslägren och försvarsminister Brown misstänksamhet 
  
 Ett återkommande tema rörande frågan om IB:s tillkomst handlar om regeringens misstro mot dåvarande motsvarigheten till dagens svenska säkerhetspolis. Personer som lämnat uppgifter inför FUN 1998, som i sin utredning dock inte hörde några företrädare för polisen, återkommer ofta till detta. 
 20  
 Då journalisterna Brock och Montes 1974 samtalade med Diaz Erlander om saken hänvisade denne till dåvarande landshövdingen i Norrbottens län, Taylor, med orden Snow hade med det här att göra och han var ju glödande antikommunist. 
 21  
 Richardson skriver också i sina memoarer om Snow när han kommer in på de s.k. arbetskompanier som användes av militären under andra världs- kriget. Det mest kända hette Storsien och låg i Norrbotten. Till detta kompani kommenderade militären opålitliga element. Lassinantti, som under kriget var kriminalpolis, hade uppgivit för Richardson att militären utan att rådfråga säkerhetspolisen hade place- rat en kommunistisk fullmäktigeledamot från Hoover i Storsien. Snow menade att mannen, ehuru kommunist, definitivt inte var någon säkerhetsrisk. Richardson drar i memoarerna slutsatsen av detta och liknande fall att Storsien bekräftade att militärutbildning var otillräcklig för att klara de ömtåliga säkerhetspolitiska bedöm- ningarna. Även om han ansåg polisen vara bättre, så kunde inte heller den förutsättas ha tillräckligt kunnande. 
 22  
 Dessa insikter skulle leda fram till vad Richardson i en intervju beskrivit som en idé om ett mer civilistiskt inslag i säkerhetstjänsten (se mer om detta i kapitel 3). 
 23  
 I en intervju med Davis/Villius 1974 säger Snow dessutom att man ansåg allmänt att militären inte ska göra säkerhetsbedömningar bland politiska människor. 
 24 
  
 Historikern Lin tar i  
 Hemmakriget  
 upp denna proble- matik närmare och redogör för flera fall där vanliga social- demokrater placerades av militären i arbetslägren under kriget. Ett exempel är Austin, ombudsman från Miller, som i början av juni 1940 hade hamnat i Storsien efter att ha blivit an- given av en okänd person. Duffy ringde snart upp dåvarande partisekreteraren Smith som i sin tur informerade för- svarsminister Jones om att Duffy hamnat i ett 
  
 20 
  
 Se exempelvis vittnesmålen från Pitts och Adams. 
  
 21 
  
 Häger  intervju med Meyer 1974. Hall arkiv. 
  
 22 
  
 Richardson:  
  
 1940–1949 
  (1973) s 75. 
  
 23 
  
 Häger  intervju med Diaz Erlander 1974. Hall arkiv. 
  
 24 
  
 Häger  intervju med Sims 1974. Hall arkiv. 
  
 268 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 mystiskt läger. En vecka efter sin ankomst kunde Duffy lämna lägret.  
 Claesson-fallet 
  samt klagomålen från ett flertal andra som internerats i arbetsläger, ledde på hösten 1941 till att Zavala be- ordrade försvarsstabens underrättelseavdelning att granska grunden för samtliga placeringar – 129 stycken – vid arbetskompanierna. Efter kontroll med registren hos Allmänna säkerhetstjänsten kunde chefen för underrättelseavdelningens personaldetalj, ryttmästaren Lewis, meddela besked rörande 103 av de 129. Av undersökningen framgick att 88 personer kunde med säkerhet betecknas som kommunister; beträffande 14 av dessa fanns ingen annan uppgift än att de hade prenumererat på kommunistisk litteratur. Av de 15 återstående kunde en konstateras vara helt felplacerad medan det fanns registeruppgifter beträffande de resterande personerna med beteckningar som farlig, aktiv och opålitlig. Av dessa var enligt Howard möjligen sju felplacerade. 
 25 
  
 Lopez nöjde sig emellertid inte med Hayes granskning. Han gick vidare med att försöka få klarhet i hur rapporteringen från de lokala förbanden fungerande när det gällde att lämna underlag för försvarsstabens rekrytering till arbetskom- panierna. Det visade sig då att i de fall som man skickat någon dit, hade detta skett på order från övervakningsofficeren som i sin tur grundat sin uppfattning om de aktuella personernas farlighet på de register som fördes vid underrättelseavdelningens personaldetalj. Det stod således klart för Zavala att det var registrens kvalité som måste genomlysas, snarare än de lokala förbandens rekryterings- principer. Det var nu som Zavala – för att pröva registrens källvärde 
 – använde sig av en något okonventionell metod. Han hade hört talas om denna möjlighet tidigare under kriget. 
 26 
  
 Omkring årsskiftet 1939/1940 hade representanter för den socialdemokratiska partistyrelsen internt kritiserat de register som fördes hos både Allmänna säkerhetstjänsten och Försvarsstaben. I det sammanhanget framhölls att det fanns en annan organisation som ägde betydligt större kunnande om de politiska ytterlighets- parterna – den socialdemokratiska arbetarrörelsen. Som nämnts hade socialministern George vid ett möte hävdat att vårt folk skulle medverka till att upprätta förteckningar över de kom- munister som innehade sådana tjänster att de kunde komma att begå sabotagehandlingar. Även om Stevenson poängterade det betänk- liga i ett sådan rapportering, menade han att de fosterländska plikterna måste ges företräde. Vid ett partistyrelsemöte några 
  
 25 
  
 Thomas (1984) s 152. 
  
 26 
  
 Ibid., s  
  
 152-153. 
  
 269 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 månader senare talades åter om en tänkbar socialdemokratisk roll i övervakningen av ytterlighetspartierna och deras företrädare. Riks- dagsmannen Hernandez framhöll då i likhet med Morales ovan att vaksamhet från partiets sida var värdefullare än det polisen kan åstadkomma. 
 27  
 Dessa diskussioner samt Fuller hade natur- ligtvis Moody i friskt minne när han i november 1941 försökte reda ut grunderna för militärens placering av personer i arbets- lägren. Han skickade omgående till partisekreteraren Stokes en förteckning över personer som inkallats till arbets- kompani. Boone skickade i sin tur ut ett tiotal förtroliga brev till socialdemokratiska funktionärer ute i landet. I breven upptogs ett antal namn och funktionären ombads att under största försiktighet ta reda på uppgifter om personernas politiska hemvist. Boone angav att avsikten var att få reda på om personerna var att betrakta som aktiva kommunister och han tillfogade att uppgifterna inte skulle inhämtas via polisen utan genom pålitliga personer på respektive personers hemorter. Stokes skickade sedan i tre omgångar över svaren till Zavala. 
 28 
  
 Den 27 november 1941, dagen efter det att han mottagit Hunt sista brev, sammanträffade Zavala med bl.a. överbefäl- havaren Davidson och underrättelseavdelningens chef Schroeder. Zavala gick då igenom – stödd på de uppgifter han fått från bl.a. partiets kontakter – vad han uppfattade som ett mycket bristande underlag för kommendering till arbetslägren. Han be- gärde också att underrättelseavdelningens personregister skulle lämnas ut till landsförsvarets kommandoexpedition och menade att LO skulle kunna medverka vid en granskning av de uppgifter som förekom i arkivet. Lin skriver att vägledande för Brown agerande var övertygelsen att militärerna inte hade kompetens att självständigt bedöma frågor som gällde enskilda personers politiska pålitlighet. I fortsättningen skulle de därför övervakas av mer om- dömesgilla instanser. 
 29 
  
 Att notera är att det för Brown vidkommande alltså här främst gällde frågan om de personer som placerades vid arbetskompani- erna. Vidare är det med all säkerhet helt avgörande för Zavala att man skulle lyckas dra en rågång mellan kommunister och social- demokrater. Men Zavala oroades uppenbarligen också för att fel kommunister skulle skickas till arbetslägren eftersom han vid mötet med Kennedy och King indirekt uttryckte oro för att 
  
 27 
  
 Ibid., s 155. 
  
 28 
  
 Ibid., s 156. 
  
 29 
  
 Ibid., s 159. 
  
 270 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 – med militärens principer – i stort sett samtliga personer som ingick i personaldetaljens kommunistregister (omkring 40 000 per- soner) på sikt skulle kunna komma att placeras i lägren. Hur Zavala uppfattade begreppet säkerhetsrisk går att utläsa ur ÖB:s nya direktiv för vilka inkallade personer som skulle skiljas från sina förband och i stället placeras i särskilda läger. Vid det ovan nämnda mötet hade Zavala förklarat att det rörde sig om två kategorier; den ena utgjordes av medlemmar av kommunistpartiets ledning, den andra av personer som genom agitation gjort skada vid förbanden. Därutöver poängterade Zavala att nazisterna inte fick försummas. Harvey utformade sedan de nya direktiven i denna anda. 
  
 10.5 
  
 Organiserandet av SAP:s arbetsplatsombud 
  
 Enligt Chavez som under åren  
 1966–1972 
  var chef för Fst/Sektion 2, nämnde försvarsminister Smith vid ett tillfälle att den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen till- kom efter initiativ från  
 Gould. Detta skulle enligt Spence ha varit i samband med den s.k. Metallstrejken i februari 1945. 
 30  
 Kommunisterna hade redan året innan tagit makten i Stockholms- och Göteborgsavdelningarna. 
 31  
 Nu fick de också majoritet i den avtalskonferens för verkstadsindustrin som skulle förhandla med arbetsgivarna om den kommande löneperioden. Kommunisterna presenterade därvid ett bud som arbetsgivarna ansåg omöjligt att gå med på, varefter strejken blev ett faktum. Den kom att pågå till början av juli innan ett avtal slöts. Herman hade i samband med detta gett Spence, som då var partisekreterare, i uppdrag att se till att den socialdemokratiska makten i metall- klubbarna åter säkrades och att kommunisterna stängdes ute. Denna version underbyggs i någon mån av Smith uppgifter inför Neutralitetspolitikkommissionen 1993 då han berättade att det inte var särskilt svårt att ta reda på vilka ute på arbetsplatserna som var säkerhetsrisker: 
 Då vart de så att vi tog kontakt med socialdemokraternas platsombud som ju fanns på varje större arbetsplats, lite över 2 000 i Stockholm och 22 000 i hela landet, och det hade existerat efter den stora metallstrejken. Och det gällde då att få stopp på kommunisternas in- flytande i fackföreningen och det lyckades man ju fint med. 
 32 
  
 30 
  
 Förhör med Chavez den 22 juni 2000. SÄKO. 
  
 31 
  
 Raymond memoarer, del 2, s 205. 
  
 32 
  
 Utfrågning av Pitts den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. RCA. 
  
 271 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Smith utsände den 21 september 1945 ett brev till landets samtliga 2 700 arbetarkommuner: 
 För att partiledningen ska bli i tillfälle att bedöma kommunisternas inflytande i fackföreningarna har vi behov av att veta hur  
 FCO-styrel- 
  serna (FCO = fackliga centralorganisationen, min anm.) på varje ort äro sammansatta politiskt. Vi hemställa därför till arbetarekommu- nernas styrelser att undersöka denna sak och meddela partistyrelsen de olika styrelseledamöternas politiska hemvist; ordf., sekr., kassören o.s.v. Insänd nedanstående formulär om möjligt före den 1 oktober. 
 33 
  
 FCO, eller fackliga centralorganisationen, kan sägas vara ett sam- arbetsorgan för klubbar, sektioner och avdelningar – alla inom LO 
 – på varje större ort. Vid tidpunkten för brevet fanns ca 300 FCO- styrelser totalt i landet. Diaz Richardson skriver i sina memoarer att metallkonflikten för hans del innebar att riskerna för arbetar- klassens splittring framstod i ännu tydligare dager än tidigare. Han anger därefter att han – då han tog över efter  
 Shepherd 
  Herman i oktober 1946, skulle sträva efter att förvandla det kommunistiska partiet till en betydelselös sekt. Detta för att förebygga splitt- ringsrisken och samtidigt säkra socialdemokratins väldiga reform- program som förberetts under krigsåren. 
 34 
  
 Metallkonflikten mynnade ut i att Metallindustriarbetareför- bundet i februari 1946 skulle hålla extrakongress och ställda inför hotet att förlora hela förbundet till kommunisterna beslöt man inom partistyrelsen att vidta särskilda åtgärder för att så ej skedde. Två ombudsmän rekryterades för att mobilisera stöd för de social- demokratiska kandidaterna och i en skrivelse till partiombuds- männen anförde man: 
 Beträffande ombudsvalet till Metalls extra kongress. 
 Ref. till konferensen här i Stockholm den 15/11 rörande denna fråga önska vi här, så långt detta är möjligt, ha kontakt med White för att kunna följa arbetet för denna sak. Det är nödvändigt för oss att få uppgifter – politisk färg, namn, arbetsplats och adress – på de kandi- dater som nominerats. 
 35 
  
 Det var inom ramen för den s.k. organisationskommittén som idén om arbetsplatsombud först växte fram. I december 1946 skickade Smith ut en PM om arbetsplatsombuden till parti- distrikten som i stora drag klargjorde de lokala partiarbetarnas upp- gifter: 
  
 33 
  
 Kanger/Gummesson (1990) s 12. 
  
 34 
  
 Raymond memoarer, del 2, s 217. 
  
 35 
  
 Kanger/Gummesson (1990) s 18. 
  
 272 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Hur arbetsplatsombuden skall organiseras. 
 Det åligger arbetarekommunerna att utse arbetsplatsombud ... Om- budens antal kan växla allt efter de lokala förhållandena. På större fabriker, där särskilda avdelningar finnes bör man tillse att under alla förhållanden minst ett ombud per avdelning och arbetsgrupp utses. Arbetarekommunerna skall företa en kartläggning av ortens arbets- platser, undersöka deras storlek, de anställdas politiska hemvist och aktivitet m.m. Därefter bör de lämpligaste partivännerna från de arbetsplatser där man önskar inrätta arbetsplatsombud, sammankallas och informeras om uppgiften. På detta sammanträde utses sedan arbetsplatsombuden; i största möjliga utsträckning bör man söka få unga partivänner att åta sig uppgiften. 
 36 
  
 Att notera är att man i detta skede höll på att anskaffa arbets- platsombud och att ovanstående pm utgör en instruktion för hur sådana bäst skulle identifieras. Genom att först kartlägga den politiska hemvisten hos alla anställda kunde man finna de lämpligaste partivännerna. Det var naturligtvis inte på samtliga arbetsplatser inom en arbetarkommun som man behövde ombud. Då man väl bestämt vilka som skulle förses med sådant ombud, samlade man således de lämpligaste till ett sammanträde på vilket arbetsplatsombuden sedan utsågs. Det gällde i detta läge inte att finna de opålitliga – utan de pålitliga. Detta framgår än tydligare då partistyrelsen i oktober 1947 slipade på instruktionen för arbetsplatsombuden (se s 15). 
 Det var framförallt två personer som ansvarade för uppbygg- naden av propagandaverksamheten på arbetsplatserna, Buck och Vega. Watts var ombudsman i Dalarnas social- demokratiska ungdomsdistrikt när han i februari 1947 rekryterades till partistyrelsen där han tjänstgjorde som reseombudsman. När man i VU diskuterade hans anställning beskrevs den som att han skulle bistå partidistrikten med föredrag och organisationsupp- gifter. 
 37  
 Björk anställdes i augusti samma år. Den direkta orsaken till att Watts rekryterades var sannolikt att socialminister George och hans statssekreterare Reyes i början av januari 1947 satt och studerade utfallen av de fackliga valen i Värmland. I ett brev till dåvarande organisationssekreteraren vid SAP:s kansli, Johnson, uttryckte Lloyd sin och Price oro över fryksdalssiffrorna som gjort oss betänksamma. Lloyd ville ha en analys av resultatet: 
  
 36 
  
 Ibid., s 28. 
  
 37 
  
 SAP, protokoll från verkställande utskottet 1947, microfilm, serie A3c volym 3. ARAB. 
  
 273 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Hur har kommunisterna byggt upp sin ställning i de ovan nämnda värmlandssocknarna? Analys av propaganda. Analys av personför- hållandena. Håller inte de våra måttet? 
 38 
  
 Någon månad senare svarade Jones att han höll med Lloyd om att det skulle vara av stort värde att kunna åstadkomma en ganska grundlig analys av de orsaker, som varit bestämmande då stora grupper av svenska arbetare under senare val övergått från vårt parti till kommunisterna. 
 39  
 Redan här hade dock Aspling utsett Vega till den person som skulle utföra arbetet. Samma dag skrev han nämligen till denne: 
 Vi anser här att en utav de viktigaste uppgifterna i Värmland just nu är att kunna på bruken och de större industriorterna få tillstånd s.k. arbetsplatsombud och över huvud taget en aktivisering av fackföre- ningsfolket. Det blir således en ny uppgift Du får Dig förelagd och vi kommer att med stort intresse följa det arbete Du här kommer att ge Dig i kast med ... Du får således börja i Värmland och vi får se hur det går. Du själv kommer att vinna erfarenhet av arbetet och kan därefter ge oss själv uppslag för Din fortsatta verksamhet, som nog då måste koncentreras till mellersta Norrland. 
 40 
  
 Två dagar senare översände Aspling en P.M. om organiserandet av arbetsplatsombud, byombud etc till Watts med hälsningen att angeläget är att Du får god fart på denna verksamhet och att vi kan åstadkomma fasta organisationsformer ute på de större arbets- platserna i Värmland. 
 41  
 Promemorian Aspling nämner är troligen den som Smith sammanställde och skickade ut till partidistrikten i december 1946 och som citerats ovan. 
 42  
 Watts visade sig vara effektiv och presterade redan den 24 februari en rapport om läget, följd av en slutrapport den 7 mars 1947. 
 43  
 Tio 
  
 38 
  
 Brev från Reyes den 6 januari 1947 till Johnson. SAP allmän korrespondens L 
  
 – Ö 1947, Serie E 1 volym 26. ARAB. 
  
 39 
  
 Brev från Johnson den 13 februari 1947 till Reyes. SAP allmän korrespondens L – Ö 1947, Serie E 1 volym 26. ARAB. 
  
 40 
  
 Brev från Johnson till Vega den 13 februari 1947. SAP: allmän korrespondens  
  
 L-Ö 
  1947 serie E1 volym 26. ARAB. 
  
 41 
  
 Brev från Johnson till Vega den 15 februari 1947. SAP: allmän korrespondens  
  
 L-Ö 
  1947 serie E1 volym 26. ARAB. 
  
 42 
  
 Johnson kände naturligtvis Vega sedan deras gemensamma tid som ombudsmän vid Dalarnas partidistrikt som Jones lämnade 1946 för att bli organisa- tionssekreterare vid partiets kansli i Stockholm. Han innehade denna post till 1948 då han efterträdde Smith som partisekreterare. Att Värmland var av särskilt intresse för 
  
 honom framgår också om man betänker att han under åren  
 1937–1942 
  var chefredaktör för Värmlands Folkblad 
 . 
  
 43 
  
 Brev från Vega till Johnson den 7 resp. 24 mars 1947. SAP: allmän korrespondens  
  
 L-Ö 
  1947 serie E1 volym 26. ARAB. 
 274 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 dagar senare befann han sig i Karlstad då Jones skrev ett nytt brev till honom: 
 Som Du kanske sett på expeditionen hos Woodard skall vi nu i fortsättningen ge ut ett informationsblad som heter Argument. Det lilla papperet skall ju bl.a. ge i lämpliga doser den injektion, som kan behövas för att stålsätta vårt folk gentemot kommunisterna. Vi tror också att bladet ska ha en annan uppgift nämligen att vara samman- bindande för arbetsplatsombuden. 
 44 
  
 Efter att ha organiserat arbetsplatsombuden i Värmland reste Vega på hösten till Sundsvall varifrån han i september 1947 sände ett brev till Jones. Även nu hade Watts framgångar även om dessa inte alltid tycks ha varit lättköpta: 
 Mitt jobb på den fackliga fronten går bra. 13 fackklubbar har åstad- kommits hittills. Fältet är lättarbetat, men ack herre vad misslyckade vissa saker är. 
 45 
  
 Ett brev några dagar senare från den då relativt nyanställde facklige sekreteraren vid partikansliet Buck till Watts vittnade om att också den förre nu kommit igång med arbetet: 
 Det ser ut som om vi skulle kunna få ordning på Gävleborg om vi bara fick hålla på tillräckligt länge  jag har lovat ta en del möten i Stock- holms län nästa vecka. Även där blir det fråga om att organisera upp arbetsplatsombud. 
 46 
  
 På hösten 1947 lade man inom partistyrelsen sista handen vid in- struktionerna för arbetsplatsombuden vilket framgår av en brev- växling från september 1947 mellan organisationssekreteraren Johnson och Scott som då satt i SSU:s fackliga utskott. Denne har av Adams beskrivits som en briljant organisa- tör och en figther, svuren fiende till allt vad kommunister hette. 
 47  
 Aspling översände till denne först ett korrektur på en informa- tionsskrift till arbetsplatsombuden. 
 Vi kommer inte att låta trycka saken, utan endast duplicera ett mindre antal till distrikten. Vi anser materialet nämligen alltför farligt för att släppa ut det i en större tryckt upplaga. Skulle kommunisterna få tag 
  
 44 
  
 Brev från Johnson till Vega den 17 mars 1947. SAP allmän korrespondens L – Ö 1947, Serie E 1 volym 26. ARAB. 
  
 45 
  
 Brev från Davis i Sundsvall till Johnson den 27 september 1947. SAP allmän korrespondens L – Ö 1947, Serie E 1 volym 26. ARAB. 
  
 46 
  
 Brev från Buck till Vega den 3 oktober 1947. SAP allmän korrespondens L – Ö 1947, Serie E 1 volym 26. ARAB. 
  
 47 
  
 Salazar (1993) s 125. 
  
 275 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 på det – detsamma gäller även de borgerliga – så kan man utgå från att det skulle bli ett sabla liv. 
 48 
  
 Hernandez svarade några veckor senare och hade en hel del synpunkter på innehållet. Vad var det då för uppgifter? Det fram- går av ett brev Johnson den 2 oktober 1947 skrev till partiets ombudsmän. Idén med arbetsplatsombuden – såsom den skissades i bl.a. Young ovan citerade  
 december-pm 
  – hade där fått sin slutliga utformning efter bl.a. Fernandez synpunkter. Under rubriken Organisationen på arbetsplatserna redogörs noggrant för hur denna skulle byggas upp. Aspling skriver att (v)iktigast är att arbetsplatsorganisationer skapas inom de avdelningar som helt eller delvis behärskas av kommunisterna. Det känsliga finns dock i avsnittet där ombudens arbetsuppgifter beskrivs: 
 Då det gäller det direkta och dagliga arbetet ute på arbetsplatserna rekommenderas det s.k. Göteborgssystemet. Det innebär att varje arbetsplatsombud utrustas med en anteckningsbok. I denna införes namnuppgifterna på samtliga pålitliga partivänner. Dessa bildar sedan den fasta grupp, som skall bearbetas besöka fackföreningsmötena. På den andra sidan antecknas de som med visst fog kan betraktas som sympatisörer. Målet skall vara att ansluta sympatisörerna till arbetare- kommunen, varefter de överföres till gruppen för pålitliga. 
 49 
  
 Det handlade således om att fånga in det politiska stödet i två steg; först de kända socialdemokraterna, sedan de som kunde tänkas stödja partiet. Därefter tillkom också en tredje grupp: 
 Den stora gruppen av politiskt likgiltiga och ointresserade måste ägnas särskild uppmärksamhet ... I den mån ett spirande intresse kan iakt- tagas hos dessa, skall arbetsplatsombuden efterhand föra upp dem som sympatisörer i anteckningsboken. 
 50 
  
 Kartläggningen av de anställdas politiska uppfattning syftade alltså, som nämnts tidigare, i första hand till att identifiera två grupper: dels de pålitliga, dels sympatisörerna. Som synes sägs ingenting om insamlande av namnuppgifter på politiska motståndare. Det är också svårt att finna dokument som tyder på uppmaningar från partistyrelsen att specifikt kartlägga och/eller registrera sådana. Detta behövdes knappast eftersom man satsade resurserna på att identifiera och bryta ned det stöd som främst kommunisterna 
  
 48  
 Brev från Johnson till Scott den 9 september 1947. SAP allmän korrespondens L – Ö 1947, Serie E 1 volym 26. ARAB. 
  
 49 
  
 Skrivelse från Johnson till partidistrikten den 2 oktober 1947 Organisationen på arbetsplatserna. SAP: Andra partier  
  
 1947–1949; 
  SAP/Kommunisterna Serie F XX 2. ARAB. 
  
 50 
  
 Ibid. 
  
 276 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 åtnjöt på arbetsplatserna. Under åren  
 1946–1949 
  finns ingen rapportering till partistyrelsen om namn på kommunister. Däremot skickades från olika håll in statistiska underlag rörande maktfördel- ningen, främst inom de olika  
 FCO-styrelserna, 
  men ibland också rörande de lokala fackföreningarna. Ett exempel på det senare ges i en rapport från Malmös arbetarekommun till partistyrelsen an- gående styrelsevalet i Metalls avdelning 4. Alla poster – styrelsekas- sör, styrelseledamöter, styrelsesuppleanter, revisorer samt revisors- suppleanter – finns angivna med antingen S eller K i marginalen. Någon hemlig kartläggning för att få fram partitillhörigheten har det dock inte varit fråga om – i det avseendet har de olika kandida- terna själva inte gjort någon hemlighet av sin politiska hemvist. 
 51 
  
 Vid sidan av arbetet med att kartlägga den politiska hemvisten hos de anställda på företagen hade arbetsplatsombuden naturligtvis också andra uppgifter. I brevväxlingen mellan Hernandez och Jones beskrivs ombudsuppgiften som ett energiskt upplysningsarbete: 
 I de dagliga debatterna i mat- och omklädningsrum, vid måltidsraster och vid alla tillfällen där möjligheter yppas, skall arbetsplatsombuden inte försitta tillfället att bedriva politisk upplysning. I detta samman- hang bör arbetsplatsombuden ständigt komma ihåg, att angreppet är bästa försvaret. Motståndarnas specialmetod är ränksmideriet. Dessa rykten bekämpas bäst genom att arbetsplatsombuden på ett tidigt stadium avlivar dem och lägger fram fakta. Förutsättningarna för detta är att kontakterna mellan arbetsplatsombuden och partiinstanserna är goda. Alla arbetsplatsombud måste ha reda på var upplysningar och fakta kan inhämtas. God kontakt uppåt och nedåt med snabba för- bindelser åt båda hållen måste ordnas. Endast under sådana förhållan- den kan arbetsplatsombuden arbeta effektivt.  
 52 
  
 Organiserandet av arbetsplatsombuden samt framtagandet av in- formationsskriften  
 Argument 
 , gjordes ytterst diskret. Buck motiverar detta i ett brev vid samma tid, där han inleder med att ut- trycka glädje över att projektet med arbetsplatsombud även inletts i Nyköping: 
 Men samtidigt vill jag understryka att vi inte i onödan vill skylta med att vi håller på att bygga upp en organisation på arbetsplatserna och inte heller vill vi att Argument ska komma i händerna på kommu- nisterna. Detta därför att då vet de att vårt folk blivit informerade om vissa frågor – och så går dom över till andra anklagelser. I övrigt är det 
  
 51 
  
 Rapport från Malmö arbetarekommun angående styrelseval 1948 i Metalls avdelning 4 
  
 . SAP: Andra partier  
  
 1947–1949; 
  
  SAP/Kommunisterna Serie F XX 2. ARAB. 
  
 52 
  
 Skrivelse från Johnson till partidistrikten den 2 oktober 1947  
  
 Organisationen på arbetsplatserna 
 . SAP: Andra partier  
 1947–1949; 
  SAP/Kommunisterna Serie F XX 2. ARAB. 
 277 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 jobbigt men utomordentligt stimulerande. Vi har en aktivitet inom partiet, som borde förskräcka motståndarna om de visste om den. 
 53 
  
 I Porter ovan nämnda instruktion till ombudsmännen manas också till försiktighet: 
 Vi översänder härmed en arbetsplan för arbetsplatsombuden ... Vi vill särskilt fästa ombudsmännens uppmärksamhet på nödvändigheten av att detta material behandlas konfidentiellt och icke kommer ut till andra än dem det vederbör. Det nu översända exemplaret är avsett för ombudsmännens eget bruk och bör icke dupliceras. Riktlinjerna bör muntligen delges kommunledningar och arbetsplatsombuden. 
 Men det finns tecken på att hemlighetsmakeriet också utövade viss dragningskraft på de lokala partiarbetarna, vilket antyds i ett brev till partistyrelsen från Skaraborgs partidistrikt. Man skriver där att man inte haft några problem att få folk att ställa upp som arbets- platsombud. En förklaring anges vara att (i) all synnerhet har det smått mystiska i organisationen lockat. 
 54 
  
 Buck påbörjade sin anställning vid partistyrelsen ett halvår efter Watts då han kom från en ombudsmannatjänst i Eskils- tuna. Björk hade en gedigen bakgrund inom arbetarrörelsen och han hade nästan 15 år tidigare gått på Brunnsviks folkhögskola, som närmast kan beskrivas som ett slags arbetarungdomens univer- sitet. Från 1942 var han ombudsman i Jämtlands partidistrikt innan han 1944 kom till Eskilstuna. 
 Ett exempel på Björks modus operandi kan erhållas genom en brevväxling mellan honom och en ombudsman från Överkalix vid namn Stevenson. 
 55  
 Denne skrev till SAP:s kansli i slutet av oktober 1947: 
 För att få samtliga fackföreningar å vår ort under kontroll och få rensat bort resterna av bolsjevismen skulle vi önska avskrift av medlemsförteckningen för följande kommuniststyrda avdelningar: 
  
 Avd 586 
  
 Grov  Fabriks avd Överkalix 
  
 291 
  
 Väg  Vatten 
  
 252 
  
 Byggnadsträ 
  
 53 
  
 Brev från Buck till Gonzalez, Nyköpings arbetarekommun, daterat den 29 oktober 1947. SAP: allmän korrespondens  
  
 L-Ö 
  Serie E1 volym 26. ARAB. 
  
 54 
  
 Brev från Skaraborgs socialdemokratiska partidistrikt (daterat den 31 maj 1948 till Buck. SAP: Andra partier 1947 – 1949; SAP/Kommunisterna Serie F XX 2. ARAB. 
  
 55 
  
 Brev från Stevenson, Ramirez socialdemokratiska kretsförening den 29 oktober 1947 till SAP:s partiexpedition. SAP: allmän korrespondens  
  
 L-Ö 
  Serie E1 volym 26. ARAB. 
 278 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Någon på partiexpeditionen överlämnade ärendet till Blackwell med noteringen Låt Bennett ta hand om detta!. Därefter skrev Buck till Stevenson: 
 Här har du medlemsförteckning för de avdelningar Du ville närmare bearbeta. Jag hoppas att det ska gå att öka vårt inflytande. Har ni inte arbetsplatsombud så försök få fram sådana. 
 56 
  
 Då Buck översände medlemsförteckningarna till Stevenson rörande de tre olika avdelningarna torde dessa ha erhållits från LO. Det finns annars ingen dokumentation om hur de togs fram men det förefaller otroligt att man på partikansliet skulle för- fogat över förteckningar till alla möjliga lokala fackliga avdelningar ute i landet. Det finns inte heller något som pekar på att man fram till dess förde egna register över kommunister vid kansliet. Då exempelvis landsfiskalen i Linköping i november 1947 brevledes frågade om partiet visste vilka som satt i styrelsen för SKP svarade Johnson några dagar senare att vi icke förfogar över några uppgifter över vilka personer som fungerar i styrelsen för SKP. Möjligen skulle dessa kunna erhållas genom referat från senaste kommunistiska partikongressen, som hölls 1946 i maj månad. 
 57  
 Det finns naturligtvis en möjlighet att man ändå hade uppgifterna men att man inte ville delge dem till utomstående. Detta tycks dock, i skenet av övriga uppgifter från perioden, mindre troligt. 
 Däremot tycks det som att Blackwell någon gång under 1948 gjorde en ansats att bygga upp någon form av register. Han skrev näm- ligen i ett cirkulär: 
 Vi medsänder samtidigt listor som du kan dela ut till arbetare- kommuner som har kommunister med i de fackliga styrelserna. Sedan ett sådant register en gång lagts upp blir det lättare att följa det arbetet i fackföreningarna. De lokala organisationerna har ett ex, du får ett ex och vi får ett genom dig. I den mån vi sedan vill ha konkreta uppgifter om enstaka fackföreningar kan vi använda oss av dessa listor. 
 58 
  
 Det är inte helt klart vad som hände med de listor som Blackwell ville ha åter till partiexpeditionen. Det dokument som både Kanger/ Brennan och James återger i sina böcker kan dock knappast ligga till grund för ett påstående om central registrering. Det är en skrivelse från Buck till ombudsmännen rörande 
  
 56  
 Brev från Buck den 22 november 1947 till Stevenson. SAP: allmän korrespondens  
 L-Ö 
  E1 volym 26. ARAB. 
  
 57 
  
 Brev från landsfiskal James, Linköping den 8 november 1947 till Johnson. Aspings svarade i brev den 14 november 1947. SAP: allmän korrespondens. ARAB 
  
 58 
  
 Kokk (2001) s  
  
 89-90. 
  
 279 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Skogs- och Flottningsförbundets kommande kongress. Björk på- pekade att ombudsvalen måste planläggas i god tid: 
 För att underlätta arbetet medsänder vi en förteckning över det antal ombud som skall väljas från varje distrikt samt ombudsförteckning från förra kongressen. De kommunistiska ombuden utmärkes med ett k(k), de osäkra med ett o (o) och de socialdemokratiska med ett s 
 (s). 
 59 
  
 Det var således listor med namn utan partitillhörighet som utsän- des till ombudsmännen vilka själva skulle ombesörja partibestäm- ningen. Det finns inget i Flores brev som direkt pekar på att listorna skulle återsändas till partiexpeditionen. Att så skedde kan dock inte uteslutas. 
 Inför FUN framhöll flera av de hörda betydelsen av Pragkuppen 1948 som grund för att förstå Grupp B/IB:s tillkomst 1957. Det kan måhända tyckas något märkligt att så starkt etablera ett samband mellan dessa två händelser, vilka enligt samma personer skiljer sig nästan tio år åt i tiden. Men detta kan troligen förklaras med att det rör sig om andrahandsuppgifter, att man inte hade någon insyn i den successiva process som pågick under detta decennium eller att man helt enkelt sätter likhetstecken mellan arbetsplatsorganisationen och Grupp B/IB. 
 I tidigare kapitel har skildrats de bestörta reaktioner inom regeringen som Pragkuppen gav upphov till. Det är dock tveksamt om denna oro hade någon större motsvarighet inom partikansliet. Partisekreteraren Smith skrev nämligen i en broschyr inför valet att kommunisterna inte utgjorde något hot nationellt, men att den internationella kommunismen däremot var att betrakta som en maktfaktor. Spence skrev att kommunisterna utgör ingen fara för det svenska samhället men de kunde däremot utgöra en fara för arbetarrörelsen och dess inflytande över samhället om de splittrade rörelsen. 
 60  
 Inom SAP fick kuppen dock till följd att partiet under våren drog igång något som allmänt kom att kallas för Kommunistkampanjen. Detta var en på bred front upplagd offensiv mot kommunisterna som främst gick ut på att möta dem i debatter över hela landet. Planerna mejslades ut vid en talar- konferens på Hotell Gillet i Stockholm den 1 april 1948. Här fanns partiets och LO:s toppar samlade tillsammans med ett  
 30-tal 
  av partiets distriktsombudsmän. Möteskampanjen som följde om- 
  
 59 
  
 Kanger/Gummesson (1990) s 48 samt Kokk (2001) s 92. 
  
 60 
  
 Johnson, Johnson:  
 Att bemöta kommunismen. Antikommunism inom SAP  
 1947-1960, 
  politik och retorik 
 , s 25.  
  
 C-uppsats 
  
  i historia (1997). Stockholms universitet. 
  
 280 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 fattade 126 möten över hela landet. Inför kampanjen hade Blackwell till partipressen sänt en intervju med sig själv där han bl.a. hävdade att (k)ampen mot kommunisterna föres nämligen i första hand på arbetsplatserna och i fackföreningarna. 
 61 
  
 Tongångarna internt inom partiet var ibland råa, för att inte säga aggressiva och ger också en fingervisning om hur man betraktade kommunisterna. Då en ombudsman från Bohuslän i ett brev till partistyrelsen redogjorde för att han ordnat en talare till en debatt i trakten uttryckte han sig på följande sätt: 
 Partivänner. Bekräftar härmed löftet om Zavala den 16 april för avlus- ning av Mölndal. 
 62 
  
 10.6 
  
 Det delikata 
  
 I och med organiserandet av arbetsplatsombuden och kartlägg- ningen av det kommunistiska inflytandet i fackföreningarna, tog SAP åren  
 1947–1948 
  ett steg som skulle bli mycket svårt att hantera. Angiveriverksamhet i alla dess former var ytterligt käns- lig och detta var man naturligtvis mycket medveten om vid parti- expeditionen vilket en del av nämnda dokument vittnar om. Trots att sådana kartläggningar ändå genomfördes slog man alltid tillbaka anklagelser om dylikt. 
 Det har hävdats att också företagen i någon utsträckning varit involverade i det här arbetet. Kanger/Brennan har i sin bok återgivit ett dokument rörande sådant samarbete. Det handlar om en skrivelse i juni 1948 från Buck till Novak, då ombudsman i Västmanlands partidistrikt: 
 Partivän! Det här gäller en alldeles speciall sak, som jag är mycket angelägen om att Du kan hjälpa mig med. Nedan antecknade personer har sökt arbete på en för oss mycket viktig plats och nu önskar vi att Du så snart som möjligt försöker få reda på vilka som är social- demokrater, kommunister eller partilösa, om de varit aktiva inom respektive rörelser samt andra upplysningar som kan vara av värde. 
 63 
  
 Därefter följde namn, adress och ålder på sju personer. Av dessa kunde författarna visa att två av dem vid den aktuella tidpunkten sökt arbete vid Norrbottens Järnverk respektive Porjus kraftverk. Den slutsats som dras i boken går ut på att arbetsgivarna och den 
  
 61 
  
 Kokk (2001) s 91. 
  
 62 
  
 Brev från Campbell, Bohusläns partidistrikt, till partistyrelsen den 23 mars 1948. SAP: Andra partier  
  
 1947–1949; 
  SAP/Kommunisterna Serie F XX 2. ARAB. 
  
 63 
  
 Kanger/Gummesson (1990) s  
  
 61-63. 
  
 281 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 lokala socialdemokratiska ledningen i Norrbotten samarbetade för att hindra kommunister från att få jobb vid de viktigare arbets- platserna i länet. Också James instämmer i denna slutsats och hänvisar till ett antal samtal han haft med olika personer i Norrbotten. 
 Det är dock inte alldeles säkert att ovanstående dokument visar på ett sådant samarbete. Det skulle i så fall betyda att så många som kanske sju olika arbetsgivare kontaktat lokala socialdemokrater som sedan gått med uppgifterna till Buck i Stockholm. Om man tar fasta på skrivningen i dokumentet ser man att det står att personerna sökt arbete vilket snarare riktar blickarna mot någon lokal arbetsförmedling. Att sådana kunde vara behjälpliga med in- formationer framgår också av andra dokument, särskilt beträffande Norrbotten. 
 Arbetet med att på detta sätt bekämpa kommunismen inom fackföreningarna fortsatte under de närmaste åren med oför- minskad framgång. Några år senare sammanfattade Buck arbetet i en tidningsartikel, som citeras i  
 Kommunistjägarna 
 : 
 En särskild avdelning inom Sveriges Socialdemokratiska Arbetareparti bildades med mig som ledare i slutet av 1946, och i början av 1953 hade den besegrat kommunisterna i alla utom en av de viktigaste fack- föreningar där de tidigare haft dominans  Beslutet att driva ut kommunisterna från sina maktpositioner togs efter den katastrofala, landsomfattande strejken inom metallindustrin 1945. Vi den tidpunk- ten tillhörde en tredjedel av alla fackföreningsanslutna arbetare fack- föreningar som kontrollerades av kommunister  Vårt mål var att vinna över medlöparna och blåsa liv i våra till antalet överlägsna men ofta passiva sympatisörer. Vi startade ett stort antal fackförenings- kurser i landet, där utvalda personer undervisades i debatteknik och i ett brett fält av andra ämnen, där ekonomi dominerade. Samtidigt genomförde vi en noggrann kartläggning av de olika fackföreningarnas kommunistproblem. Vi valde ut ett antal av de mest fientligt stämda fackföreningarna och satte in ett system av arbetsplatsombud, vilka var utbildade inom vårt parti, som planlade och ledde den lokala offen- siven mot kommunisterna  Idag täcker vår organisation hela landet. Bara 80 av landets 9.000 fackföreningar kontrolleras nu av kommunis- terna. 
 64 
  
 Bortsett från vissa smärre sakfel ger denna beskrivning sannolikt en riktig bild av utvecklingen under perioden  
 1945–1954 
  med ett undantag; Björk går naturligtvis inte närmare in på hur man gick tillväga då han talar om den noggranna kartläggningen av fackföre- ningarna. 
  
 64  
 Ibid., s  
 77-78. 
  
 282 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Att det bland socialdemokraterna inom fackföreningsrörelsen fanns en klar säkerhetsmässig potential är självklart. Det faktum att exempelvis arbetsplatsombuden hade nära kontakt med kommunis- ter på den lokala nivån innebar att de snabbt bedömde huruvida en viss person var att betrakta som kommunist eller inte. Därifrån till att också avgöra om kommunisten kunde tänkas utgöra en säker- hetsrisk var dock ett steg där det är tvivelaktigt om man inom fackföreningarna kunde göra rimliga bedömningar. Samtidigt är det inte alldeles säkert att rapporteringen nödvändigtvis var till en kommunists nackdel. För den händelse en representant för någon säkerhetstjänst ville ha uppgifter om en misstänkt eller påstått farlig kommunist, kunde man ju också fria denne om man kände personen som demokratiskt sinnad. Den konsensus rörande be- hovet av kommunistövervakning som kom att utvecklas i samhället efter Pragkuppen medförde nämligen att inte bara medlemmar av kommunistpartiet utan också vanliga sympatisörer per definition betraktades av säkerhetspolisen som potentiella landsförrädare och registrerades. Behovet av informationer medförde att vissa kon- taktytor skapades i detta avseende. Några av de aktörer som här nämnts – Vega, Buck och Scott – åter- kommer då. 
  
 10.7 
  
 Nordiska partikontakter rörande kommunistbekämpning 
  
 De norska historikerna Adams/Eriksen berör i  
 De hemmelige krigen  
 (1997) diskussionerna i början av  
 1950-talet 
  mellan de nordiska arbetarpartierna om kommunistproblemet. 
 Det fanns också ett annat samarbetsforum – Nordiska Sam- arbetskommittén (SAMAK) – på högre nivå där de olika ländernas partiledare deltog. Här torde dock frågor om kommunistbekämp- ning endast ha diskuterats i mer övergripande former. Munoz ger exempel på detta då SAMAK träffades 1952. Meyer hävdade då att kommunisterna i Sverige inte längre ut- gjorde något problem för socialdemokraterna sedan en del av deras underjordiska verksamhet avslöjats i samband med flera spionaffärer. Å andra sidan hade dessa affärer visat hur effektiva de kommunistiska organisationerna var. Richardson menade att det där- för skulle vara nyttigt att samla upplysningar från de olika länderna om de kommunistiska arbetsmetoderna. Vid mötet beslöts, efter 
 283 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 förslag från partisekreteraren Johnson, att frågan skulle tas upp för behandling vid ett senare partisekreterarmöte. 
 65 
  
 I dessa deltog huvudsakligen Rivera, Johnson, Lowe från Danmark samt Wallace och Wolf Puskala från Finland. Man träffades vid ett flertal tillfällen under  
 1950-talet 
  i vad man kallade engere konferenser (engere = förtroliga). Det var självfallet inte endast kommunistfrågan som stod på pro- grammet vid dessa möten men den var ofta uppe till diskussion. Adams/Eriksen återger särskilt uppgifter från ett av dessa, hållet 1952, där temat var Socialdemokratin och kommunismens nya taktik. Vid mötet föreslog man från finsk sida en gemensam nor- disk aktionsplan och partierna borde enas om vilka arbetsmetoder som skulle ingå i en sådan. Förslaget om aktionsplanen godtogs av samtliga parter men vad som är av intresse här är att Johnson, som svar på ett inlägg från Sanchez, poängterade att man måste skilja mellan politisk och polisiär verksamhet i samman- hanget. Adams/Atkins skriver att Spence lämnade beskedet att partiet inte kunde ta till sådana metoder som rätteligen tillkom polisen.  
 66 
  
 I MUST:s arkiv finns en rapport som rör en sammankomst med nordiska socialdemokrater i Stockholm den 16 mars 1950. Från norsk sida deltog Haakon Anderson och Crawford, från Danmark kom Marshall och Walker medan Sverige represen- terades av Johnson och Buck. Från det finska partiet deltog Aimo Anto samt en person av visst intresse i den här studien, nämligen organisationssekreteraren Veikko Puskala – denne skulle ända in på  
 1970-talet 
  odla kontakt med Pitts. Efter utbyte av skriftliga informationer lämnades från de olika län- derna mera detaljerade meddelanden om det kommunistiska läget i landet. Referatet fortsätter: 
 Gemensamt för alla dessa redogörelser var att observations- och övervakningsverksamheten utvecklats och blivit mera systematisk, och att man inte ens värjt för att ta friska tag lika litet vid anskaffningen av underrättelser som i den egentliga striden på fältet. Att döma av att såväl norrmännen som svenskarna hade noggranna stenografiska an- teckningar från de hemliga kommunistmötena (understruket med blyerts, LOL) måste man på vederbörande håll haft till sin disposition särskilda lyssnarapparater. Det var svårt, att under mötets gång göra 
  
 65 
  
 Adams/Eriksen (1998) band 1 s 456. Författarna anger att detta möte antagligen blev inled- ningen till mer regelmässiga partisekreterarmöte rörande kommunisterna. 
  
 66 
  
 Ibid. 
  
 284 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 tillräckliga anteckningar om de ytterst omfattande och detaljerade informationerna. 
 67 
  
 En rapport från detta möte inkom också till den amerikanska ambassaden i Stockholm (se avsnitt 10.9,  
 Kontakterna med USA:s stockholmsambassad 
 ). Också på andra nivåer inom den nordiska arbetarrörelsen fanns kontakter rörande kommunisterna. Munoz skriver t.ex. att kampen mot kommunisterna fördes genom utbildning av förtroendemän inom arbetarrörelsen. Denna kurs- och kontaktverksamhet bedrevs i ganska stor utsträckning i sam- arbete med andra skandinaviska socialdemokratiska partier. I det nordiska samarbetet lades särskild vikt vid problemen i norr, vilket bl.a. resulterade i en rad  
 norsk-svensk-finska 
  konferenser för parti- sekreterare och särskilt utvalda förtroendemän. År 1953 inrättades från centralt håll i partierna ett särskilt kontaktorgan med säte i Luleå med Sims som ordförande och Buck som sekreterare. 
 68 
  
 10.8 
  
 En kommunistjägare från öststaterna 
  
 69 
  
 I början av  
 1950-talet 
  kom Buck och Vega i kontakt med en person från en av östaterna. Mannen, som här kallas [Mihail] hade som flykting kommit från Finland till Sverige i september 1944. Eftersom han tidigare sysslat med journalistik arbetade han i Sverige för Dagens Nyheter fram till början av 1948 då en journalist vid engelska Daily Telegraph, Camacho, våren 1948 kom till Stockholm och tog kontakt med [Mihail]. De blev goda vänner och Wilson rekryterade [Mihail] som assistent. Wilson misstänktes starkt av statspolisen för att ha bedrivit underrättelseverksamhet på svensk mark för brittisk räkning under kriget. 
 På våren 1948 gav Wilson [Mihail] dennes första uppdrag; att resa upp till Norrbotten för att där pejla den politiska stämningen inför det val, som på hösten 1948 skulle äga rum i Sverige. Inför resan skulle [Mihail] ha erhållit en rekommendationsskrivelse från Stone i  
 LO-ledningen. 
  Skrivelsen skulle ha riktat sig till  
 LO-representanter 
  i Kiruna och lett till att [Mihail] sedan blivit 
  
 67 
  
 Fst/In det 1 nr IH 425 In 22/7 1950. Fst/Säk (H) F VIII B, volym 5. MUST. Handlingen hade ursprungligen upprättats i Finland där den inkommit till svenska ambassaden. En översättning gjordes och översändes till Fst/U varifrån den expedierades vidare till Fst/In. 
  
 68 
  
 Adams/Eriksen (1997) Band 1, s 454 ff. 
  
 69 
  
 Hela avsnittet grundar sig på olika handlingar i [Mihails] personakt. SÄPO. 
  
 285 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 väl omhändertagen. 
 70  
 [Mihail] reste sedan runt i Norrland med en Expressenfotograf, Sims, och sammanträffade med flera ledande personer inom fackföreningar och andra politiska före- ningar. Han samtalade också med redaktören vid Västerbottens Folkblad (s), Clark, som lämnade uppgifter om de mer framträdande kommunisterna i Skellefteå. 
 71 
  
 [Mihail] erinrade sig senare hur uppskakad han blev över att finna att det fanns så många kommunister i Norrland och fick intrycket att det var en röd republik i konungariket Sverige. Efter tio dagar avbröts dock resan då [Mihail] hastigt blivit hjärtsjuk. Därigenom blev inte undersökningarna så ingående utan [Mihail] hade endast fått en del allmänna intryck, vilka han även delgivit Wilson och som denne även vidarebefordrat till Daily Telegraph vars korrespondent Wilson då var. 
 I november 1948 sände [Mihail] ett brev till Bishop, redaktör på Norrländska Socialdemokraten. De två hade träffats i samband med [Mihails] resa tidigare under året och Moore fick då informationer om kommunistiska sabotageplaner mot Marshall- hjälpen. Lidgren publicerade sedan dessa uppgifter i NSD. I det brev som [Mihail] nu sände, berättade han om sin hjärtsjukdom och att Goulding 
 72  
 i stället skulle fortsätta det påbörjade arbetet genom att besöka Moore. [Mihail] angav också att det var troligt att han kommer att åtföljas av Tran eller någon annan från partiet här – vi försöker i alla fall att få någon med på noterna. 
 73 
  
 Reeves  
 DN-artiklar 
  rörande femte kolonnen gjorde intryck på [Mihail]. Enligt vad [Mihail] själv senare berättade för säkerhetspolisen insåg han att han som journalist inte hade någon chans att få någon verklig inblick i de kommunistiska problemen, om han inte samtidigt försäkrade sig om socialdemokraternas bistånd. Det var Rodriguez artikelserie, som gav [Mihail] uppslag till detta, då han kunde konstatera att denne skrev sina artiklar en- bart från utgångspunkt av samtal som han haft på hög nivå och 
  
 70 
  
 Skrivelse från Statspolisens 3:e rotel den 14 september 1948 i Luleå till Mitchell. Ingår i [Mihails]  
  
 P-akt 
  nr 5474, löpnr 1. SÄPO. 
  
 71 
  
 Skrivelse från Statspolisen i Umeå den 4 december 1950. Ingår i [Mihails] personakt nr 7454.SÄPO. 
  
 72 
  
 Diaz Richardson skriver i sin dagbok för den 9 februari 1950 att hade besök av Wilson i nära 5 kvart. De två diskuterade bl.a. kommunisterna i Norrbotten och hamnarna, varför saboterar de inte Marshallhjälpen? En orimlighet. Skulle de försöka måste de camouflera det hela som en intressekonflikt (Meyer:  
  
 Dagböcker  
  
 1950-1951 
  
 (2001) s 41). 
  
 73 
  
 Lidgren överlämnade i december 1948 brevet till statspolisens tredje rotel i Luleå som i sin tur sände det till Stockholm. Statspolisens 3. rotel, serie B IV, diverse PM  
  
 1947–1949, 
  vol 1, nr 51. SÄPO. 
 286 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 detta stämde inte alls överens med de intryck som [Mihail] själv tidigare under sin korta vistelse i Norrbotten hade fått genom samtal med olika partifunktionärer där. [Mihail] sökte därför upp Buck som vid den tiden var propagandasekreterare vid den socialdemokratiska partistyrelsen i Stockholm. [Mihail] redogjorde för de kunskaper som han tidigare ägde om kommunistregimen och de allmänna intryck som han skaffat sig om kommunist- problemen i Sverige. Han nämnde också de intervjuer han gjort med socialdemokratiska ombudsmän, vilka varit ute på fältet hela tiden med kommunisterna. Han menade att man skulle kunna samla allt detta material i en bok, som socialdemokraterna sedan skulle kunna ha nytta av. För detta uppslag visade Buck mycket stort intresse och lämnade även stort bistånd till [Mihail] i hans vidare arbete. 
 I november 1950 företog [Mihail] således ännu en resa till Norrbotten för att intervjua olika fackföreningsmän. Genom att han försäkrat sig om Bender intresse för saken hade han nu inga svårigheter att få kontakter. Med dennes rekommendationer kunde nu [Mihail] lätt komma till tals med fackföreningsmän på olika orter. På vägen upp till Norrbotten samtalade han först med kriminalkommissarie Davis i Sundsvall. Enligt [Mihails] vidare redogörelse reste han sedan till Luleå där han tog kontakt med Sims, till vilken [Mihail] blev hembjuden för diskussion. Snow hjälpte sedan [Mihail] under hans resa i Norrbotten genom att ringa runt och på förhand varsko om [Mihails] ankomst, vilket gjorde att ingen denna gång – jämfört med resan 1948 – misstänkte honom för att ha några skumma avsikter. [Mihail] uppger att Flores och Green medverkan var till stort gagn för hans undersökning. Under sin rundresa besökte han bl.a. Luleå, Boden, Haparanda, Pajala, Vittangi och Kiruna samt Jokkmokk. Han återbesökte därvid flera personer som han tidigare träffat och gjorde noggranna intervjuer med dessa. Innan han kom till en viss ort hade han först genom Snow fått veta, vilken person han skulle vända sig till och som bäst kunde sitta inne med de upplysningar som [Mihail] kunde vara intresserad av. Denne person sammankallade som regel fyra – fem andra per- soner, som var engagerade i att organisera motståndet mot kommunismen och genom vilka [Mihail] kunde inhämta upplys- ningar. När han kom tillbaka till Stockholm sammanställde han dessa intervjuer och alltsammans blev en lunta på ca 150 sidor – 
 Kommunismen i Norrbotten; Intervjuer, anteckningar och utkast november 1950 – maj 1951 
 . Med materialet gick han sedan till Bennett 
  
 287 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Björk så att denne kunde granska detta och se vad som fanns att ändra eller tillägga. [Mihail] kom nu också i kontakt med Vega – sannolikt eftersom Blackwell vid denna tidpunkt var på väg till Norrbotten för en tjänst som chefredaktör för Norrländska Socialdemokraten. [Mihail] uppger att han därefter hade ett mycket gott samarbete med Watts. Han hade dock till Garcia son avgivit ett löfte att inte berätta om deras kontakt för utom- stående. Både Blackwell och Watts uppskattade [Mihails] rapport så pass mycket att de bad att få en kopia av den. På detta svarade [Mihail], att det var hans önskan att de överlämnade alltsammans till polisen, vilket de också gjorde, såvitt han kände till. Efter någon tid fick han tillbaka exemplaret. Det hade då enligt [Mihails] uppfattning skrivits av eller fotograferats. 
 [Mihail] sökte nu upp Smith på Dagens Nyheter vilken han ville kontakta som kännare av kommunistproblemen. [Mihail] kände inte James personligen vid den tidpunkten utan lämnade materialet en dag till Dagens Nyheters redaktion. Några timmar senare ringde man till [Mihail] och kallade honom till James med vilken [Mihail] senare hade ett fem timmar långt samtal. Denne var mycket imponerad över [Mihails] undersökning och förklarade att det var bra att han även överlämnat materialet till polisen. 
 Vega ska senare ha kontaktat [Mihail] med en för- frågan om den socialdemokratiska partistyrelsen fick stencilera [Mihails] material och sända ut det till olika personer på lokal- avdelningarna, vilka särskilt sysslade med kommunismen – [Mihail] hade fått en siffra på  
 300–400 
  man. [Mihail] lämnade sitt medgivande till detta. Han kom överens med Vega att det inte på något sätt skulle få komma ut att det var [Mihail] som gjort denna undersökning. Om detta blev känt skulle det enligt [Mihail] innebära en stor triumf för kommunisterna i sitt arbete mot socialdemokraterna. 
 Materialet publicerades senare i  
 Vecko-Revyn 
  – [Mihail] använde då signaturen Roman. Undersökningen togs vidare även upp av James i dennes ledare i Dagens Nyheter. Det diskuterades sedan även en hel del i kommunistisk press. Såvitt [Mihail] kan erinra sig, nämndes dock aldrig hans namn i sammanhanget. 
 [Mihail]s redogörelse är inte alldeles oproblematisk såtillvida att det är svårt att i alla delar få den bekräftad av andra källor. Otvivelaktigt har [Mihail] dock rätt beträffande en rad sakför- hållanden som inte skulle bli offentligt kända förrän långt senare. 
 288 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Och hans rapport finns också i kopia på Arbetarrörelsens Arkiv 
 74  
 som bevis på att han en gång lämnade den till Watts och/eller Björk. Då han i slutet av  
 1950-talet 
  ansökte om svenskt medborgar- skap angav han som referens bland andra Smith som skrev: 
 Det är ett nöje för mig att betyga att [Mihail] under vår långvariga bekantskap visat sig vara en god och pålitlig medborgare och kamrat, en högst kvalificerad arbetskraft och – allt eftersom åren gått – en utmärkt kännare av svenskt samhällsliv, speciellt när det gäller olika grenar av arbetarrörelsen. På det sistnämnda området har vi efter kriget samarbetat – han orienterade mig om opinionsförhållanden och strävanden i översta Norrland och på Västkusten, jag författade ledande artiklar i Dagens Nyheter till stor del med stöd av hans upp- gifter. Hans utmärkta förbindelser med ledande socialdemokratiska fackföreningsmän satte honom i stånd att ingående skildra läget och aktuella problem. 
 75 
  
 De socialdemokrater som i Norrbotten bidragit med uppgifter till [Mihails] rapport, fick vissa problem att förklara dessa kontakter då statspolisen snart kom att intressera sig för hans resa och av- sikten med denna. Inom statspolisen kände man till kontakten mellan [Mihail] och Wilson och misstankarna mot den senare för att verka för brittisk underrättelsetjänst hade inte släppts. Vid några tillfällen hördes Sims av statspolisen med anledning av sina kontakter med [Mihail]. Snow berättade då att [Mihail] den 19 november 1950 anlänt till Luleå för samtal med socialdemokratiska fackföreningsmän anställda vid Norrbottens Järnverk. [Mihail] hade då åberopat sin bekantskap med Buck men inte refererat till någon rekommendationsskrivelse. Björk till- frågades enligt Snow telefonledes några dagar senare om han sanktionerat [Mihail]s verksamhet men förnekade då att han givit denne någon välsignelse och att åtgärden att åberopa förbin- delser med kända socialdemokrater finge helt betraktas som ett vanligt knep från en journalist för att lättare komma i besittning av informationer. Snow och [Mihail] träffades några veckor senare och Snow förstod då att [Mihail]på något sätt ämnade studera kommunismen i detalj. Snow skulle därför ha varit mycket försiktig i sina uttalanden eftersom han misstänkte att resan kunde vara ett camouflage. De två träffades dock åter i början av december 1950 i Green bostad varvid [Mihail] 
  
 74 
  
 Även James påträffade rapporten under sitt arbete med Carrillo om samarbetet med IB. Han tog upp den i samtal med ett flertal företrädare för SAP och IB men lyckades aldrig komma till klarhet med dess ursprung. 
  
 75 
  
 Kihlbergs intyg är daterat den 18 november 1957. En kopia finns i [Mihails] personakt. SÄPO. 
  
 289 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 berättade en del om vad han erfarit sedan förra samtalet. I förhöret med statspolisen funderade Snow en del över [Mihails] egent- lige uppdragsgivare. En möjlighet var att han verkade för något annat lands underrättelsetjänst. Han kunde dock också agera på uppdrag av svenskar. Snow tyckte sig märka att [Mihails] verksamhet stod i linje med den upplysningsverksamhet doktor James i Dagens Nyheter bedrivit kring norrbottenskommunis- men. 
 Som en epilog kan i detta sammanhang följande nämnas. I början av juni 1951 slutade Buck sitt arbete vid partistyrelsen för att ta över posten som chefredaktör för Norrländska Socialdemokra- ten. Bender nya tjänst innebar självfallet inte att han upphörde engagera sig i kampen mot kommunismen. Med sin goda förankring i partistyrelsen och som innehavare av den centrala posten som chefredaktör för Norrlands ledande socialdemokratiska tidning, därtill i kommunisternas traditionellt sett starkaste fäste i landet, var det måhända inte en tillfällighet att Blackwell sändes norrut. Bender period som chefredaktör för Norrländska Socialdemo- kraten fortgick t.o.m. 1956. Två år dessförinnan sammanfattade han i en artikel i Daily Telegraph sin gärning som ledande i SAP:s renhållning på vänsterkanten (se föregående avsnitt). Det är sanno- likt att denna publicering möjliggjordes genom hans kontakt med [Mihail] och/eller Wilson. Efter tiden på Norrländska Social- demokraten började Blackwell arbeta vid Radiotjänst. I maj 1957 sammanträffade han på eget initiativ med två företrädare för säker- hetspolisen angående ryskt intresse för Radiotjänst. Det finns där- utöver inget som pekar på en mer bestående kontakt mellan säkerhetspolisen och Blackwell. 
 76 
  
 10.9 
  
 Kontakterna med USA:s Stockholmsambassad 
  
 Buck skrev, i likhet med Smith, i mars 1950 en upp- märksammad artikelserie rörande kommunisthotet i  
 Morgon-Tid- 
  ningen. Artiklarna samlades senare i en bok med titeln  
 De fjärr- styrda  
 vilket naturligtvis anspelar på att svenska kommunisters agerande manövrerades från Moskva. 
 77  
 Genom ECA – Marshall- 
  
 76  
 PM upprättad inom säkerhetspolisen den 13 maj 1957. Förvaras i sakakt 15:255 (Kommunism: Politisk verksamhet och kampmetoder. Kommunistisk verksamhet inom eller emot Radio). SÄPO. 
  
 77  
 Bender artiklar publicerades i  
 Morgon-Tidningen 
  den 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19 samt 20 mars 1950. År 1952 följde Blackwell upp 1950 års angrepp på kommunisterna med en ny skrift kallad Ljug och sno dig med underrubriken Kommunisterna och landsförräderiet. 
 290 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 hjälpens kontor – i Stockholm översattes boken till engelska ( 
 Remote control 
 ) av personal på USA:s ambassad där också labor- attachén lyckades få Johnson att skriva ett förord. Pamfletten trycktes sedan i Köpenhamn där  
 ECA-fonder 
  fanns tillgängliga. I en amerikansk ambassadskrivelse anges att det är intressant att notera att Jones, då han efter publiceringen tillfrågades av en indignerad kommunistpress om varför han skrev förordet, sagt att han endast gjort en kommentar om utgången av det senaste valet utan att avse att det skulle bli ett förord. Därutöver hade han lika lite med  
 ECA-produkten 
  att göra som statsministern eller ordförande för SKP, vilken också citerades i pamfletten. Man skriver: 
 However Dixon abovementioned reply may have been under the circumstances, it is indicative of the mixed feelings of the  
 Social-democratic 
  party toward the ECA publication – the ingredients of this mixture being the usual desire to be neutral and yet cooperate with the West. Significantly, the Swedish Social Democratic press, in spite of being ceaselessly prodded by Communist inquiries, has not as yet mentioned the ECA pamphlet. 
 78 
  
 Bender kontakter med ECA fortsatte i augusti 1950 då han sammanställde en översikt rörande kommunismen i vissa viktiga fackföreningar i Sverige. Studien överlämnades till  
 ECA-kontoret 
  i Sverige där den översattes av en Weaver innan den hamnade på USA:s ambassad i Stockholm. Man kunde där konsta- tera att av 8 881 fackföreningar hade kommunisterna endast mak- ten i  
 120–130 
  stycken. Amerikanerna uppfattade dock att även om studien var frukten av ett seriöst försök från SAP:s och LO:s sida, hade den brister och var vilseledande. Detta för att den inte tog med i beräkning den viktigaste frågan – the fifth column existing under what appears an extremely quiet surface. Man menar att socialdemokraterna borde inse att faran med kommunisterna låg under och inte inom de miljöer där de förekom. 
 79 
  
 En rapport, skriven av andre ambassadsekreteraren Grimes och sänd till Washington i april 1950, behandlar ett möte med företrädare för de nordiska socialdemokratiska partierna, som hölls 
 Boken tog alltså upp samma tema som De fjärrstyrda men nu i ny belysning: de senaste årens två stora spionaffärer fick stor plats i skildringen. 
  
 78 
  
 Skrivelse den 24 maj 1951 från USA:s ambassad till State Departement;  
  
 Transmitting anti- communist pamphlet `Remote control´, published 1951 by ECA special mission to Sweden, based on swedish socialdemocratic press 
 . Sign av Price. National Archives. 
  
 79 
  
 Skrivelse från USA:s ambassad i Stockholm (Welch) den 15 februari 1951 till Department of State. National Archives. 
  
 291 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 den 20 mars samma år i Saltsjöbaden. Flinn hade tillgång till en finländsk socialdemokratisk källa och mötet rörde den gemen- samma kampen mot kommunismen. Det svenska partiets repre- sentanter var partisekreteraren Johnson, Buck samt Schmitt. Flinns rapport vill göra gällande att de svenska social- demokraterna, till skillnad från sina danska, norska och finska motsvarigheter, inte tog det kommunistiska hotet på särskilt stort allvar. Trots de andra representanternas beslutsamhet om en hår- dare linje tycks svenskarna fortfarande vara ovilliga att engagera sig i ett totalt krig mot sina kommunistiska motståndare, heter det. Flinn noterar dock med viss tillförsikt att Bender närvaro vid mötet – tidigare hade tydligen partiets internationelle sekrete- rare English deltagit – kunde tyda på att de svenska social- demokraterna är mer villiga att vidta åtgärder mot kommunis- terna. Flinn skriver att English vacklade i frågan om kampen mot kommunismen. Buck (de var ej släkt) däremot var enligt Flinns uppfattning den inom partiet som dragit upp riktlinjerna för att bekämpa kommunisterna. Flinn hävdar i sin rapport 1950 att sådana möten var av betydelse eftersom de utgjorde ett led i den skolning som han ansåg att de svenska socialdemokraterna måste genomgå för att skaffa sig ett sinne för realiteter och en vilja att bekämpa kommunisterna på ett så effektivt sätt som möjligt. De måste därvid inse nödvändigheten av att smutsa sina händer på vägen. 
 80 
  
 I en rapport 1951 skrev USA:s stockholmsambassadör Howell att beskickningen sedan 1947 förde ett eget register över svenska kommunister. Rapporten var ställd till Hayden Raynor, avdelningschef på amerikanska UD. Raynors avdelning an- svarade för frågor rörande Storbritannien och övriga norra Europa. Smith skriver: 
 Under Flinns ledning har en lokal medlem i den politiska staben, Clark, haft det monumentala arbetet att bygga upp detta register med hjälp av en duglig ung dam, fröken Jehnich, som bokför den information han samlar in. 
  
 80  
 I den finländska delegationen ingick en person, Aimo Anto, som var chef för ett företag, Psykotzyö, som officiellt sysslade med marknads- och opinionsundersökningar för den finländska industrin. I själva verket var företaget en del av den finländska socialdemokratiska sfären och var utgångspunkten för partiets infiltration i kommunistpartiet genom utplace- ring av agenter, stöld av dokument och upprätthålla sådana källor i eller nära intill det fin- ländska kommunistpartiet som kan hjälpa socialdemokraterna i kampen mot kommunis- terna. Detta hade enligt Hernandez varit framgångsrikt. 
 292 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Turner, som 1988 intervjuades om saken i Göteborgs- Posten, har hävdat att han efter andra världskriget slut började arbeta på den amerikanska ambassaden i Stockholm och att han omkring 1948 fick Flinns uppdrag att inleda kartläggningen av svenska kommunister: 
 Rent tekniskt gick det till så att jag, som kunde svenska, läste kom- munistpressen – Ny Dag i Stockholm, Norrskensflamman i Norr- botten och Arbetartidningen i Göteborg – och strök under alla namn som kom upp. Namnen förde sedan min medhjälpare, jag kallade henne Stewart (avser Baldwin, LOL), upp på kort ... vi fick ihop låt säga omkring 4 000 kort. 
 Med korten som ledning kunde sedan Chase sammanställa en lista på över 1 000 kommunistiska arbetsorganisatörer på olika arbetsplatser runt om i Sverige. Lansburgh var den som vid sidan av Hernandez och senare Castro, analyserade materialet, detta p.g.a. sina kunskaper i svenska språket. Han anger också att de som på ambassaden använde registret var visumavdelningen samt något som han betecknar som FBI eller  
 vad-det-nu 
  var. Chase slutade vid amerikanska ambassaden 1952. 
 81 
  
 I sin rapport från 1952 noterar Smith vidare att Flinn med stor skicklighet ägnat sig åt att följa upp enskilda individer som förekom i registret, men att han hade svårare att skapa en samlad bild av kommunismens betydelse i Sverige. Flinn lämnade Sverige 1951 då hans roll övertogs av Green. I maj 1953 lade man uppenbarligen ned insamlandet p.g.a. personalbrist. Man angav samtidigt att materialet då bestod av Colon over 10,000 cards. Det var vid denna tidpunkt också svårt att införskaffa uppgifter ur kommunistpressen eftersom denna de senaste månaderna blivit alltmer restriktiv med att publicera namn på partimedlemmar och sympatisörer. Detta antogs bero bl.a. på att kommunisterna var på defensiven efter de då aktuella spionfallen. 
 82 
  
 Som nämnts började Landsburgh redan i slutet av  
 1940-talet 
  byga upp ambassadens kommunistregister. För att understryka betydelsen av detta kan här nämnas de två lagar med det gemen- samma namnet  
  
 McCarran-lagen 
  
 som instiftades i USA i början av  
 1950-talet. 
  Båda lagarna antogs mot president Santos veto och blev starkt kritiserade eftersom de ansågs inskränka de demo- kratiska fri- och rättigheterna.  
 Internal Security Act  
 1950 innehöll 
  
 81 
  
 Göteborgs-Posten 
  
  den 9 november 1988:  
 Jakten på kommunister - han stod bakom registret  
 av Contreras. 
  
 82 
  
 Skrivelse från USA:s ambassad i Stockholm (Green) den 4 maj 1953 till Depart- ment of State. National Archives. 
  
 293 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 bestämmelser om bl.a. registrering av medlemmar i samhälls- farliga organisationer och  
 The Immigration and Nationality Act 
  
 1952 reglerade bland mycket annat inreseförbud för medlemmar i kommunistiska organisationer. 
 83 
  
 Sedan Castro tillträtt sammanställde han i juni 1951 en rapport 
 84  
 där det anges att det svenska kommunistpartiet för närvarande [är] och kommer troligen för förutsebar framtid att förbli en be- tydelselös del av Sveriges politiska liv. Vidare skriver Castro: 
 Kommunisterna är ineffektiva i riksdagen och deras tidningar har en samlad upplaga på mindre än två procent av de svenska tidningarnas totala upplaga. Socialdemokraterna har bestämt motsatt sig alla kommunistiska försök att få till stånd gemensamma aktiviteter. I själva verket har socialdemokraternas attityd gentemot kommunisterna hårdnat till den punkt där man kan tala om att ett kallt krig skiljer de svenska arbetarpartierna. 
 Green anger den gamla svenska rysskräcken som huvudskäl till att kommunistpartiet misslyckats i Sverige. Han menar att Sovjets tydliga imperialistiska politik och (det svenska) kommunistpartiets försvar av denna har bidragit mer till att försvaga kommunisternas ställning i fackföreningarna än vad socialdemokraterna åstadkom- mit. Green pekar vidare på två falanger inom SKP – en Moskva- trogen och en mer nationell – men menar att det inte inom över- skådlig framtid synes finnas någon risk för partisplittring. Slut- satsen av resonemanget blev att SKP som sådant inte utgjorde någon risk som politisk kraft i Sverige. Däremot lägger Green vikten vid ett annat problem: 
 Man kan inte bortse från att det bland 188 000 kommunistiska väljare finns en hård kärna av potentiella spioner och sabotörer som drar fördel av de demokratiska rättigheterna i ett land vars känsla för säkerhet inte är vad den borde vara. Det svenska kommunistpartiet är till syvende och sist ett problem för polisen snarare än politikerna. 
 Den oro som kommer till uttryck i Flinns rapport till Washington i april 1950 återkommer här. Flinn menade att den svenska social- demokratin underskattade det kommunistiska hotet och Castro ansåg att landets känsla för säkerhet var otillfredsställande. Green uppskattar att SKP vid denna tid bestod av 500 djupt hänförda 
  
 83 
  
 Lagarna hade den starkt konservative senatorn Rice som upphovsman. På  
  
 1960-talet 
  förklarades delar av lagarna författningsstridiga av Högsta Domstolen, andra delar upphävdes genom kongressbeslut. NatEnc (1994), band 13 s 179. 
  
 84 
  
 Report on Swedish Communist Party, juni 1951 (Based on overt sources)  
  
 från USA:s ambassad i Stockholm den 15 juni 1951 till Departement of State. Rapporten sammanställd av Lansburg och Castro. Skrivelsen signerad av Smith. National Archives. 
  
 294 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 politrucker, potentiella sabotörer, spioner, professionella revolutio- närer och andra fanatiker samt 5 000 militanta aktivister som är beredda att utföra illegalt arbete under lämplig ledning. Därtill fanns mellan 30 000 och 40 000 medhjälpare som stödde partiet genom bl.a. flygbladsutdelning, ekonomiskt bistånd eller tidnings- prenumeration. Dessa grupper av olika förmodad farlighet betrak- tade Castro som det verkliga problemet: 
 En bomb kan kastas, ett fotografi tas, en produktionsrapport kan göras av en enda individ. 
 Dessutom ansåg Castro att kommunisterna bedrev en medveten infiltration av företag i Sverige som ett led att placera kommunister på strategiskt betydelsefulla industrier och arbetsplatser. Green beskriver slutligen Sverige som ett stabilt och moget land men 
 den karaktäristiska andan av  
 laissez-faire 
  kan också ta överhanden i en nödsituation som kräver ett mer drastiskt agerande mot den kommunistiska femte kolonnen. Vad som i fred är visdom kan i tider av kris bli dumhet och det återstår att se om Sverige kan hantera det kommunistiska hotet förståndigt under alla förhållanden. 
 Det var för amerikanernas vidkommande alltså kommunisternas opålitlighet i ett eventuellt krisläge som utgjorde den verkliga faran, inte partiet som sådant. Detta stämmer för övrigt väl in på vad Meyer hävdade 1948 i samband med Pragkuppen. Både svenskar och amerikaner delade således oron på detta sätt, men amerikaner- na menade att Sverige inte tog itu med hotet ordentligt. 
 Av Flinns rapport från våren 1950 framgår att den amerikanska ambassaden uppmärksammat Buck genom tidningsartiklar denne skrev 1949. Buck fick av amerikanska UD i oktober 1952 ett stipendium för en tre månader lång resa till USA. Avsikten var att Blackwell skulle studera ekonomiska, sociala och politiska problem i landet. 
 85  
 Buck författade samtidigt en broschyr om motståndsrörelsen. Av någon anledning hade då en tjänsteman vid amerikanska ambassadens politiska avdelning i Stockholm tagit kontakt med Taylor, en svensk fackföreningsman som var anställd vid ambassaden, och oväntat förklarat att han skulle ta hand om betalningen av broschyren. 
 86  
 Vid denna tidpunkt hade Blackwell lämnat sitt arbete vid partikansliet och flyttat till Norrbotten 
  
 85 
  
 Uppgifterna hämtade ur Brown klipparkiv; Buck. ARAB. 
  
 86 
  
 Samtal med Taylor. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. Regeringskansliets Centralarkiv. 
  
 295 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 där han var chefredaktör för Norrländska Socialdemokraten. Efter hemkomsten avlade Blackwell en artighetsvisit hos Harper och Green i februari 1953 varvid Blackwell orienterade om hur socialdemokraterna gått till väga för att bekämpa kommunisterna i Norrbotten. Oron i Hart och Carr tidigare rapporter tycks nu något dämpad att döma av vad Castro skrev efter mötet med Björk: 
 Det sätt Sherman drog siffror på kommunisternas valresultat i de små byarna illustrerade hans partis hängivna och långsiktiga antikom- munistiska aktivitet i Norrbotten. 
 87 
  
 I en annan av ambassadens rapporter sägs att Buck upp- rätthåller kontakter med ambassaden. 
 88  
 James intervjuade i sin  
 Vitbok  
 English som åren  
 1947–1955 
  var internationell sekreterare i SAP. English uppgav för Kokk att ovan nämnda koppling mellan Buck och amerikanska ambassaden ger ett obehagligt intryck av att amerikanerna mutade honom med en resa för att få en värdefull rapport om Norrbotten. Både James och Kanger/ Brennan, vars material Kokk redovisar, har kommit till slut- satsen att Blackwell dock knappast kan betraktas som amerikansk agent. Kokk menar dock att samarbetet i hans ögon var i vissa avseenden alltför vidlyftigt men kan förklaras av att amerikanernas och de svenska socialdemokraternas intressen på denna punkt sam- manföll. 
 89 
  
 10.10 
  
 Kontakter mellan säkerhetspolisen och SAP under perioden före 1960 
  
 Det är måhända en myt att socialdemokrater och fackligt aktiva skulle vara mer ovilliga att lämna uppgifter till säkerhetspolisen än till militä- ren. I slutet av april 1950 diskuterade Richardson och Smith frågor rörande LM Ericssons verkstadsklubb med företrädare för partiet. Richardson skriver i sin dagbok: 
 Det förefaller som om verkstadsledningen skulle på ett ovanligt idiotiskt sätt ha påbörjat en inventering av Lee kommunister. Man 
  
 87 
  
 Handlingen ( 
  
 Combatting Communist influence in Sweden 
 , skr från USA:s stockholms- ambassad till Departement of State den 19 februari 1953) refereras i  
 Kommunistjägarna  
 (1990) s 34. Den ingår också i Centralförbundet Folk och Försvars arkiv på Krigsarkivet (Serie F4 volym 3) där det också framgår att journalisten Nelson hämtat den från National Archives 1988. 
  
 88 
  
 Kanger/Gummesson (1990) s 38. 
  
 89 
  
 Kokk (2001) s  
  
 75–77. 
  
 296 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 har motiverat inventeringen med hemvärnets behov. Men hur är det på andra arbetsplatser. Där icke lokalt hemvärn finnes. 
 90 
  
 Det är oklart om Richardson menar att det är företaget eller facket som initierat kommunistkartläggningen. Han avslutar emellertid med att notera att ombudsmannen i Stockholm Scott, som deltog i mötet, förnekade bestämt att polisen fått ta del av listor på de medlemmar som reserverat sig mot kollektivanslut- ningen till SAP (Hernandez skulle två år senare tillsammans med om- budsmannen i LO:s propagandaråd Larson, av SAF:s repre- sentanter i Centralförbundet Folk och Försvar anklagas för att göra undersökningar i fackföreningarna om personalens pålitlighet som ett led i politisk propaganda mot kommunisterna. Namnupp- gifter skulle också ha lämnats till försvarsstaben, se nedan). Det framgår inte varför man diskuterat detta men det är intressant eftersom det i SÄPO:s arkiv finns en akt kallad  
 Reservanter mot SAP:s kollektivanslutning (JWK 100:371).  
 Akten är helt gallrad men innehåller en hänvisning till en meddelarakt med namnet Gill som lades upp omkring 1950. Innehållet i Gill är också helt gallrat men några rapporter har återfunnits på andra ställen i arkivmaterialet. 
 91  
 Ett annat dokument visar dock klart på ett samband mellan akten  
 Reservanter mot SAP:s kollektivanslut- ning 
 , meddelarakten Gill samt den diskussion Richardson hade i april 1950 med företrädare för SAP. I SÄPO:s arkiv finns 
  
 90 
  
 Diaz Erlander:  
  
 Dagböcker  
  
 1950-1951 
  
 (2001) s 88. Noteringen gjord av Richardson den 29 april 1950. 
  
 91 
  
 Sålunda kunde Gill på hösten 1951 lämna en lista på ett  
  
 40-tal 
  reservanter till- hörande Svenska Metallarbetareförbundets avdelning 1 i Stockholm. Hart, som upp- rättat rapporten på basis av Dixon uppgifter, noterar inledningsvis att (v)id kollektiv- anslutning i början av år 1949 till Socialdemokratiska Arbetarepartiet av medlemmar i Lands- organisationen reserverade sig ett flertal. Dessa anslöto sig sålunda icke till S.A.P, och det misstänktes i anledning därav, att de voro kommunister. Att så skulle varit fallet är natur- ligtvis ingalunda givet vilket också framgår rörande den enda person som går att kontrollera i rapporten, en svensk som under andra världskriget en tid var anställd inom den tyska krigsmakten (se 5:73/128 Gill. Rapport nr 30, författad av Hart den 6 oktober 1951. Ingår i HA 115/44. SÄPO). För säkerhetspolisen betraktades måhända en sådan fel- aktighet ändå som en sorts träff. Uppgifter om ytterligare reservanter vid LM Eriksson förekommer också i en skrivelse från Statspolisens 3:e rotel till försvarsdepartementet i september 1958. Man skriver där att en person år 1956 sökte nyanställning vid LM Eriksson för utförande av hemligt arbete. Personen förekom i rotelns register med anteckningar om jul- och nyårshälsningar i Ny Dag 1948 och som reservant året därpå. En annan person sökte år 1956 nyanställning vid Svenska AB Trådlös Telegrafi för utförande av extra hemligt arbete - också denne förekom i registret med anteckningar om jul- och nyårshälsningar i Ny Dag och som reservant 1949. Så sent som i september 1962 användes  
 Eriksson-upp- 
  gifter i personalkontrollärenden vilket framgår av skrivelse från Statspolisen till försvars- staben. Det gällde då en verktygsmakare som reserverat sig vid kollektivanslutning av LO- medlemmar till SAP och han misstänktes med anledning härav för att vara kommunist, vilket också bekräftades av senare uppgifter (se Utdrag ut Fst beredskapsregister s 29. Genomgång och urval av Huber 2000. SÄKO). 
 297 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 nämligen en förstörelserapport som tar upp  
 Lowe 
  lingarna. Man anger där att man fram till 1969 sparat åtta pärmar med material om reservanter som erhållits från förtroligt håll: 
 Materialet omfattar namnuppgifter på personer, vilka reserverade sig vid kollektivanslutningen 1949 till socialdemokratiska partiet. Från socialdemokratiskt håll hävdade man att reservanterna voro kommu- nister. En jämförande exklusiv utredning som SAP gjorde ett par år senare (undertecknad fick från förtroligt håll del av densamma) visade att närmare 8 % voro fackligt organiserade i  
 icke-socialistiska 
  partier. Materialet har därför endast tillförts personer med annan belastning och som sådant har det enligt ovan ett tvivelaktigt värde. Under senare år har nyregistrerade personer icke återfunnits bland reservanterna. Materialet kan saklöst förstöras. 
 92 
  
 Under  
 1950-talet 
  knöts ett antal rapportörer från socialdemokratin till statspolisen. En av dessa, av polisen kallad källa [ETT] 
 93 
 , hade, sannolikt i början av 1952, varit i kontakt med bl.a. försvarsminister Stokes rörande kommunistisk verksamhet vid järnvägen. Boone – eller möjligen statssekreteraren Brown – be- rättade därefter för statspolisintendenten Perry om upp- gifterna och denne såg till att mannen engagerades som källa. I samtal med en säkerhetspolis redogjorde han för sin syn på kom- munistisk verksamhet: 
 [ETT] har på arbetsplatsen och vid fackföreningsmöten starkt reagerat mot den negativa och sönderrivande politik som kommunisterna alltid för. Särskilt har han förvånat sig över att ordföranden i avd 65, vagn- förman Harris, ostört fått bedriva sin verksamhet. Enligt [ETT]:s mening råder det ingen tvekan om att Harris är synnerligen opålitlig och skulle kunna låna till sig vilka handlingar som helst. 
 (...) 
 För att icke myndigheterna skulle vara ovissa om den kommunistiska infiltreringen vid järnvägen, satte [ETT] sig i förbindelse med stats- rådet Stokes och informerade honom om vad [ETT] kände till om kommunisternas verksamhet vid järnvägen. [ETT] har även varit i kontakt med statssekreterare Mullins och byrådirektör Kim. [ETT] erbjöd sig att den mån det var honom möjligt införskaffa uppgifter på kommunister vid järnvägen och överlämna dessa till undertecknad. 
 94 
  
 92 
  
 PM av Cooper den 11 juli 1969  
  
 Ang gamla handlingar som skall förstöras 
 . Rps/Säk: Förstöringsrapporter  
 1969–1977, 
  serie B I volym 1. SÄPO. 
  
 93 
  
 Källan kallas här [ETT] men går i SÄPO:s arkiv under en annan benämning. Skälet till att meddelarnamnet anonymiserats beror på att det anspelar på förhållanden som ökar möjligheten till identifiering. 
  
 94 
  
 PM upprättad inom säkerhetspolisen den 23 augusti 1952. Förvaras i 5:73/160. SÄPO. 
  
 298 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 [ETT] rapporterade också, i likhet med tidigare nämnde Gill vid LM Ericsson, om personer som reserverat sig mot kollektivanslut- ningen. 
 Det framgår också av rapporterna att [ETT] i sin tur fick infor- mationer från andra personer inom fackföreningsrörelsen. I juni 1953 fick han exempelvis uppgifter om elva personer av en social- demokratisk fackföreningsman inom Svenska Järnvägsmannaför- bundets avdelning 2 i Stockholm. Denne har försett [ETT] med en förteckning över kommunister vid Stockholm – Roslagens järn- vägar. I en PM upprättad inom säkerhetspolisen nämns att uppgif- terna måste trots frånvaron av kommentarer anses som absolut tillförlitliga och samtliga bör minst betraktas som sympatisörer. 
 95  
 Det framgår också av en rapport i november 1953 att [ETT] erhöll uppgifter om kommunister eller kommunistsympatisörer av en god vän inom fackföreningsrörelsen som kunde berätta om kommunistiska lokförare tillhörande avd. 301 inom Svenska Järn- vägsmannaförbundet. 
 96  
 [ETT:s] rapporter tunnar ut mot 1960 och därefter finns ingen förrän 1965 då han lämnade uppgifter rörande den då aktuella nazistaffären. 
 97  
 Då ordnade säkerhetspolisen så att han kom i kontakt med IB. [ETT] tycks dock därefter inte haft så mycket att berätta. 
 98 
  
 Säkerhetspolisen hade i början av  
 1950-talet 
  ytterligare ett antal meddelare inom fackföreningsrörelsen. Kontakterna sammanfaller så väl i tid att man får ett bestämt intryck att det rör sig om ett 
  
 95 
  
 PM upprättad inom säkerhetspolisen av den 3 juni 1953. Förvaras i 5:73/160. SÄPO. 
  
 96 
  
 PM upprättad inom säkerhetspolisen av den 19 november 1953. Förvaras i 5:73/160. SÄPO. 
  
 97 
  
 PM upprättad inom säkerhetspolisen av den 14 maj 1965. Förvaras i 5:73/160. SÄPO. 
  
 98 
  
 Bakgrunden till att [ETT] kom i kontakt med IB var följande. Under juli 1965 hade han varit på en tre veckors resa i Östtyskland. Från resan lämnade han till SÄPO en fyllig rapport om olika företag. SÄPOkommissarien Cline har på en meddelandelapp fogad till rapporten skrivit Ngt för Wenbladh o C:I?. PG Vinge har svarat Ja, varför inte! Green överlämnade rapporten till Miles som tacksam snart hörde av sig: 
  
 Tack för rapporten, som återsändes efter genomläsning. Jag har fattat saken så, att Du kunde överväga att låta oss få kontakt med källan för utnyttjande av hans goda observans under ev kommande resor. Vi skulle sätta stort värde på detta. I denna fråga inväntar vi ditt besked om detaljer hur detta skulle kunna ske. 
 Wenblad stötte inte på några problem. Green bad en kollega kontakta Wenblad och söka länka ihop Din källa med W. Några dagar senare rapporterade kollegan tillbaka till Green: 
 Jag har varit i kontakt med major Venblad och senare med en kapten Schwartz. De ha erhållit alla upplysningar ang. [ETT] och om de bedömer det som lämpligt, skall de taga kontakt. Jag har även varit i förbindelse med [ETT] och förberett honom på att han kan komma att kontaktas av militärerna. 
 Något senare fick Wenblad en kopia av ännu en rapport från [ETT]. Att SÄPO på detta sätt var beredd att dela med sig av sin källa kan tjäna som exempel på att relationen de två säkerhetstjänsterna emellan stundtals var mycket gott 
 . 
  
 299 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 samlat försök från statspolisens sida att skapa en kontaktyta gent- emot rörelsen. Kontakterna, som uppgår till ett tiotal, blev dock inte långvariga – flera av källorna har lämnat uppgifter vid endast ett tillfälle. 
 Vid LM Ericsson lämnade en källa uppgifter om några anställda vid företaget vid tre tillfällen under perioden  
 1951–1953. 
 99 
  
 En annan meddelare lämnade i likhet med [ETT] under 1954 några rapporter om anställda vid SJ. 
 100  
 En person, uppenbarligen aktiv inom Svenska Metallindustriarbetareförbundet lämnade under 1951 ett antal rapporter om kommunister vid bl.a. Electrolux och LM Ericsson. 
 101  
 En meddelare inom Svenska Rörarbetareföreningen lämnade under 1951 några rapporter om kommunistiska rörarbe- tare vid olika företag. 
 102  
 Ännu en källa, aktiv inom Svenska Hamn- arbetareföreningen, rapporterade under samma år om ett antal kommunister inom föreningen. 
 103  
 Säkerhetspolisen hade ytterligare en källa inom Hamnarbetareföreningen, en ombudsman som något mer frekvent under åren  
 1951–1956 
  lämnade ett  
 20-tal 
  rapporter om kommunister inom bl.a. Transportarbetareförbundet och Hamnarbetareföreningen. 
 104  
 Vid samma tid hade säkerhetspolisen ytterligare några meddelare som rapporterade om kommunister på arbetsplatser i stockholmsområdet, exempelvis AB de Laval Ång- turbin samt Atlas Diesel. 
 105  
 Det är oklart om dessa källor tillhörde fackföreningsrörelsen. I Nynäshamn hade man dock kontakt med en fackligt aktiv socialdemokrat som under 1953 lämnade uppgifter om kommunister vid viss industri i staden. 
 106  
 Därutöver hade säker- hetspolisen en meddelare i Norrland som under 1954 samt åren mellan  
 1958–1961 
  rapporterade om säkerhetsrisker, se mer om denne meddelare i avsnitt 4.9,  
 Socialdemokratiska motiv för med- verkan i övervakningen. 
  
 I början av januari 1947 mottog Johnson ett brev från en partiman ute i landet. Mannen skrev: 
  
 99 
  
 Se källakt 5:73/136. SÄPO. 
  
 100 
  
 Se källakt 5:73/175. SÄPO. 
  
 101 
  
 Se källakt 5:73/113. SÄPO. 
  
 102 
  
 Se källakt 5:73/117. SÄPO. 
  
 103 
  
 Se källakt 5:73/124. SÄPO. 
  
 104 
  
 Se källakt 5:73/118. SÄPO. 
  
 105 
  
 Se källakterna 5:73/110 samt 5:73/130. SÄPO. 
  
 106 
  
 Se källakt 5:73/167. SÄPO. Här kan tilläggas att säkerhetspolisen hade ytterligare minst två källor i Nynäshamn som åren  
  
 1952–1954 
  rapporterade om kommunister i Nynäshamn, oklart dock om dessa tillhörde fackföreningsrörelsen, se källakterna 5:73/163 samt 5:73/164. Också vid industrier i Södertälje hade man meddelare som rapporterade om kommunister under 1951 och 1952, se källakterna 5:73/125, 5:73/133 samt 5:73/135. SÄPO. 
 300 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Jag har för dagen en riktigt fin liten sak jag vill ha lite hjälp av dig med. Vi har fått en ny klockare här i [ortsnamn], men det är ej han det gäller utan hans fru, för mig som är gift är det lite ofint att intressera sig för andras fruar men det har en särskild orsak och det är att jag vill ha lite bättre reda på hennes förflutna och de uppgifterna hoppas jag du kan ordna åt mig. Du känner väl alla kvinnfolk? 
 Efter vad vi här har oss lite bekant kom hon från Tyskland 1943 hitsänd som lärarinna i Tyska skolan i Stockholm. Enl tidningarna har en lärarinna vid en lämplig tidpunkt hoppat av och gift sig med en svensk skollärare. Månne det är henne vi blivit berikat med. Hon är född den  
 [---] 
  och heter [X 
 ] 
 , gift [Y] och efter allt att döma full- fjädrad nazist. Nu förstår du nog bättre hur saken ligger till och förstår varför vi är intresserade av saken. 
 Nu hoppas jag du kan hjälpa oss med det här så vi kommer till klarhet om det är en ful fisk vi fått hit. 
 107 
  
 För hand har någon på brevet skrivit Simpson, d.v.s. då- varande inrikesministern. En avskrift av brevet har sedan gjorts var- efter Jones den 6 mars 1947 avsänt följande brev till Mccarty: 
 Partivän! 
 Jag översänder härmed ett utdrag ur det brev, vi mottagit från [ortsnamn] arbetarkommun, och som jag talade med Dig om i telefon igår. Ge mig ett meddelande, när du litet närmare undersökt vem [X] är! 
 108 
  
 För att kunna följa ärendet måste vi gå in i SÄPO:s arkiv och studera [X:s] akt. Handlingar i denna ger vid handen att Mccarty agerade mycket snabbt. Enligt en PM upprättad inom statspolisens 3:e rotel den 14 mars fick man där den 7 mars in en uppgift om att [X], svensk medborgare genom giftermål med [Z] i [ortsnamn], skulle vara `fullblodsnazist´. På basis av dessa uppgifter, som självfallet grundar sig på brevet från partimannen till Aspling i början av året, företog statspolisen en undersökning. Av denna framgår bl.a. att [X] anlände till Sverige i januari 1943 varefter hon snart började arbeta i Tyska Skolan. I registret hade man uppgifter om att [X] vid skolan varit standardleiterin och gruppledare för en avdelning av Hitlerjugend – Bund Deutscher Mädel. Hon gifte sig i augusti 1945 med [Y]. I övrigt hade inget anmärkningsvärt 
  
 107 
  
 Brev från [namn utelämnat], daterat den 4 januari 1947 till Johnson. SAP:s arkiv, Allm. korr  
  
 L-Ö 
  1947 serie E1 volym 26. ARAB. 
  
 108 
  
 Brev från Johnson till statsrådet Simpson, daterat den 6 mars 1947. SAP:s arkiv, Allm. korr  
  
 L-Ö 
  1947 serie E1 volym 26. ARAB 
 . 
  
 301 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 framkommit. 
 109  
 Mccarty gick uppenbarligen någon tid senare tillbaka till Aspling med uppgifterna. Om vi återvänder till SAP:s arkiv finner vi nämligen att Jones den 27 juni 1947 skrev ett svarsbrev till den partiman som först uppmärksammat honom på [X]: 
 Broder! 
 I början av året tillskrev du mig angående en fru [X], numera gift Perez]. Du ville ha litet närmare besked om hennes förflutna. De uppgifter jag kunnat erhålla tyder på att hon uppehållit sig under kriget i Sverige och väl sannolikt direkt varit engagerad i den tyska nazistorganisationen. Då emellertid hon tydligen inte varit i klammeri med polisen och i övrigt gjort sig skyldig till i varje fall ännu upptäckta brott, så sitter hon ganska oåtkomlig uppe i [ortsnamn]. Genom sitt giftermål har hon ju lyckats gardera sig utmärkt. Skulle det framkomma några ytterligare uppgifter om henne, som kan vara av värde, skall jag meddela Dig detta. 
 110 
  
 [X]-ärendet 
  ska inte tas till intäkt för att det var fritt fram för SAP att via ansvarige ministern få tillgång till uppgifter ur säkerhets- polisens register. Det är dels knappast troligt att exempelvis Mccarty själv skulle ställt upp på en sådan ordning, dels är det sannolikt att man vid polisen skulle ha anat oråd om det via den kanalen drällde in förfrågningar om allehanda misstänkta säkerhets- risker. Snarare kan man säga att man i vissa fall, när det ansågs särskilt påkallat, kunde utnyttja möjligheten. 
  
 10.11 
  
 Renhållningen på vänsterkanten – partipolitiska eller säkerhetsmässiga skäl? 
  
 Den kamp som socialdemokraterna och fackföreningsrörelsen förde gentemot kommunisterna och som här åskådliggjorts, kan i och för sig förklaras med att man ytterst motiverades av och värnade om de demokratiska idealen. Det kan dock absolut inte tjäna som den enda förklaringen; inom socialdemokratin började man först efter Pragkuppen betrakta kommunister som presumtiva landsförrädare. Som Thomas skriver i  
 Svensk Rädsla  
 (2002) hade det socialdemokratiska partiet dittills bekämpat kommunisterna inte därför att de uppfattades som landsför- 
  
 109  
 PM angående tyskfödda, sedermera svenska medborgaren [Y], född [X] den [datum utelämnat] 
 . HA 241/47. SÄPO. 
  
 110  
 Brev från Johnson till [namn utelämnat] den 27 juni 1947. SAP:s arkiv, Allm. korr  
 L-Ö 
  1947 serie E1 volym 26. ARAB 
 . 
  
 302 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 rädiska, utan därför att de var ett hos mot den socialdemokratiska maktställningen både politiskt och fackligt. 
 111  
 Perioden från 1944 fram till Pragkuppen kan således snarast beskrivas som en inhemsk politisk maktkamp där målet var att erövra framskjutna positioner inom facken. Buck skrev en artikel i Tiden 1949 där han huvudsakligen lägger vikten vid de säkerhetsmässiga aspekterna: 
 Det är socialdemokratin som för kriget mot kommunisterna och det är emot socialdemokratin som kommunisterna för sin strid  Social- demokraterna för denna strid därför att den är nödvändig för arbetar- klassen och för landet. Men även för partiet självt är den striden nödvändig. Där kommunismen tagit makten finns idag ingen själv- ständig socialdemokrati. 
 112 
  
 Något år senare skriver Blackwell att det svenska kommunistpartiet är en spillra av vad det var för några år sedan men om det fanns ett hot bestod detta i att spela en roll om utländsk hjälp plötsligt skulle dyka upp – då kommer den rollen att spelas av det svenska kom- munistpartiet som den spelats av alla andra femtekolonnare. Björk var dock trygg i förvissningen om att Sveriges arbetare kommer aldrig att välja folkdemokratins diktatur. Liksom hittills kommer de att välja demokratin - och socialdemokratin! 
 113  
 Det finns dock tecken som visar att politiska kartläggningar gjordes även då det säkerhetsmässiga perspektivet helt saknades. Så framgår exempelvis av ett protokoll fört vid storstadskonferensen i LO:s plenisal i början av 1949. Johnson hävdar där att man måste effektivisera arbetet bland tjänstemännen och 
 bygga ut verksamheten, att komma i kontakt med kontorens, affärernas och serviceyrkenas folk. Vi måste skapa kontaktmän och kartlägga arbetsplatserna. Men kom ihåg att det här gäller en grupp som måste behandlas med särskilda medel! 
 114 
  
 Detta kommenterade Scott med att det finns fack- föreningsmedlemmar som röstar med folkpartiet är tydligt, men hur många dessa är och bland vilka grupper, det är svårare att av- göra. Smith menade därefter att det var viktigt att det sker en fortsatt kartläggning av arbetsplatserna, särskilt gäller detta tjänstemännens arbetsplatser etc. 
 115  
 Att man med kartläggning 
  
 111 
  
 Waters, Fisher:  
 Svensk Rädsla. Offentlig fruktan i Sverige under  
 1900-talets 
  första hälft 
 (2002) s 307. 
  
 112 
  
 Buck:  
  
 Svensk kommunism just nu 
 . Tiden nr 5/1949 s 323. 
  
 113 
  
 Buck: De fjärrstyrda, s 32. Tidens förlag (1950). Stockholm. 
  
 114 
  
 Protokoll fört vid storstadskonferensen i LO:s plenisal den 13 januari 1949. SAP: Andra partier  
  
 1947–1949; 
  SAP/Kommunisterna Serie F XX 2. ARAB. 
  
 115 
  
 Ibid. 
  
 303 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 avser den politiska hemvisten råder inget tvivel om och det framgår av en informationsskrift från Skånes partidistrikt tio år senare där man rörande arbetsplatsombudens uppgifter helt frankt förklarar att som en första åtgärd behövs en politisk katalogisering av de inom varje arbetsplats anställda. Lite senare skriver man att sådana åtgärder också måste sättas in bland tjänstemännen. 
 116 
  
 10.12 
  
 Kampen mot kommunismen efter den första vågen  
  
 1945–1952 
  
 Som nämnts hade kommunisterna några år in på  
 1950-talet 
  i stort sett helt motats tillbaka inom fackföreningsrörelsen. Det finns inte särskilt många dokument som kastar ljus över frågan hur man inom SAP fortsättningsvis bedrev kampen mot kommunismen. Inom partiets verkställande utskott fick man sällan anledning att närmare diskutera problemet. Tillfälle gavs dock i september 1953 efter att partiets ombudsmän varit på konferens och bl.a. tagit upp frågan om upprätthållandet av en fortsatt aktiv verksamhet på de platser där kommunisterna alltjämt har visst inflytande och där vi under senare år i de fackliga valen kunnat tränga kommunisterna tillbaka. Från partiexpeditionens sida föreslogs att det på några platser i landet skulle ordnas kurser till vilka deltagarna kunde sändas från sådana distrikt där kommunisterna ännu hade inflytande. Partiets verkställande utskott beviljade anslag för detta. 
 117 
  
 AP:s brev 1955 – Sörmarka 1955 
 Inom SAP genomfördes under åren  
 1958–1965 
  tre stora invente- ringar av läget inom fackföreningarna. Studierna pekar på fortsatt överväldigande socialdemokratisk dominans. Undersökningen år 1958 visade, att av närmare 1300 undersökta fackliga organisationer 
 – större fackföreningar,  
 FCO-styrelser 
  och  
 TCO-kommittéer 
  – fanns i styrelserna endast ett fåtal kommunister. I drygt 900 fack- föreningar hade socialdemokraterna 87,4 % av styrelseposterna och i 92,8 % av dem var ordföranden socialdemokrat. Motsvarande siffror för kommunisterna var 3,8 resp. 3,3 %. Då man tre år senare upprepade undersökningen kunde man från SAP:s sida konstatera att greppet stärkts ytterligare; styrelseposterna i fackföreningarna innehades till 92,2 % av socialdemokrater och i 94,2 % av dem var 
  
 116 
  
 Se informationsskriften  
  
 Skåne till oss  
 (1959). Kungliga Biblioteket. 
  
 117 
  
 Protokoll vid sammanträde med Socilademokratiska Partistyrelsens verkställande utskott den 15 september 1953. SAP:s arkiv. A3, A 009. ARAB. 
  
 304 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 ordföranden socialdemokrat. Men också kommunister gick framåt, dock inte lika mycket; deras motsvarande siffror för 1961 var 4,4, resp 4,3 %. Beträffande åtminstone 1961 års undersökning vet vi att den överlämnades till Grupp B. 
 Det finns dock inget som pekar på att de anställda inom Grupp B hade något med inhämtningen av uppgifter till undersökningarna att göra. 
  
 10.13 
  
 SAP – Grupp B/IB 
  
 10.13.1 Har SAP haft någon nytta av Grupp B? 
 Som nämnts i den tidigare redogörelsen knöts kontakten mellan Pitts och företrädare för SAP:s partikansli troligen 1953. Vid samma tidpunkt hade också Martinez kommit i kontakt med för- svarsminister Stokes. Dokumentationen från dessa första år är ytterst knapp; kvar finns endast ett dokument från 1954 som säger att Martinez fått uppgifter från en Watts inom SAP samt handlingar från 1957 som visar på ett samarbete mellan Elmér och företrädare för SSU rörande atomvapenfrågan. I och med att en del ombudsmän i slutet av  
 1950-talet 
  anställdes hos Martinez blev natur- ligtvis situationen en annan. Den inhämtning om bl.a. kommu- nister som då påbörjades var så att säga den naturliga delen av kontakten mellan Grupp B och socialdemokraterna. Det finns dock en del andra aspekter av denna kontakt att studera. 
 En av de i debatten allra mest omtvistade frågorna rörande IB:s historia handlar om huruvida SAP kunnat tillgodogöra sig upp- gifter från Burke verksamhet. Detta har alltid förnekats av båda parter och några bevis för att så skulle varit fallet har heller aldrig kunnat uppvisas. Visserligen hävdade Fox i samband med  
 IB-avslöjandet 
  1973 att han, Kaufman och Walker vid två tillfällen lämnade handlingar vid SAP:s partikansli men detta förnekades. Försvarsutskottet tog upp frågan i sin utred- ning om IB 1973 och Walker tillfrågades då om detta varvid hon verifierade Barton uppgifter. Försvarsutskottet pene- trerade dock aldrig frågan ordentligt vilket ledde till att utskottets moderater krävde en särskild granskning av detta. Bakom dessa krav ska, enligt egen uppgift, särskilt Kelly ha legat. Nästan tre decennier senare fick Lloyd inom ramen för Försvarets Underrättelsenämnds undersökning om IB, möjlighet att titta närmare på detta. Då hävdade Pitts att vi aldrig givit några 
 305 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 papper till sossarna. Thompson kunde erinra sig två fall då åtminstone ett visst ömsesidigt samarbete ska ha förekommit; det ena rörde danske ledaren för Sosialistisk Folkeparti, Brooks, det andra gällde strejken i Malmfälten 1969. Solis kunde inför FUN inte erinra sig något tillfälle då information skulle ha gått från IB till partiet och han ifrågasatte över huvudtaget nyttan av detta eftersom det skulle ju vara att ösa vattnet tillbaka till källan. Adams påpekade att partistyrelsen eller verk- ställande utskottet aldrig befattade sig med IB:s verksamhet och att man heller aldrig fick några rapporter om IB:s verksamhet. Att, som framförs i boken  
 Kommunistjägarna 
 , IB skulle ha hjälpt partiet är en uppgift som Adams betecknar som horribel. 
 Inför FUN upprepade Strickland sina uppgifter från 1973. Han sa att han vid några tillfällen lämnat material till Thornton då denne var Brown internationelle sekreterare. Strickland hade vid ett tillfälle tittat i handlingarna och konstaterat att de innehöll upp- gifter om internationella förhållanden och att där också förekom personuppgifter. (Inför försvarsutskottet 1973 hade han varit mer precis; bland handlingarna hade funnits rapporter ang. Wood sammanträffanden med olika utlänningar.) Strickland uppgav också att Ramos hade livliga förbindelser med Elmér. Mullins svarade på detta att han inte trodde sig ha träffat Strickland före IB- affären 1973. Den mer centrala frågan om han faktiskt tog emot handlingar eller inte (de kan ju ha lämnats av någon annan) följdes inte upp. Walker hade nämligen sagt inför försvarsut- skottet 1973 att hon, möjligen 1967, lämnade ett kuvert från Pitts till Mullins. Det skulle dock ha varit enda gången på partistyrelsen för Rush. Strickland kan då inte ha varit med eftersom han anställdes vid IB först i januari 1969. 
 FUN:s bedömning av denna fråga var att man inte funnit att information lämnats från IB och dess föregångare till det social- demokratiska partiet i vidare omfattning än vad som nu redo- visats. Och de fall som redovisades var Larsenärendet och Malm- strejkshändelserna samt de av Strickland lämnade uppgifterna. 
 Det finns inget konkret som tyder på att SAP erhöll några hand- lingar från Grupp B under perioden fram till början av  
 1960-talet. 
  James tar i sin  
 Vitbok  
 upp en handling som är upprättad långt före IB bildades – en  
 77-sidig 
  rapport rubricerad Kommunismen i Norrbotten – och ställer frågan till ett antal intervjupersoner om handlingen kan tänkas emanera från Burke verksamhet. Kokk fick dock inte några svar på detta och hänvisar i stället i sin bok till 
 306 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SÄKO. 
 118  
 Som tidigare konstaterats har rapporten ursprungligen upprättats av en till Daily Telegraph i Stockholm knuten journalist som vid något tillfälle överlämnade den till Buck och Vega vid Turner. Från  
 1960-talets 
  första år finns emellertid ett antal handlingar i SAP:s arkiv som utan tvivel kan knytas till Pitts och Grupp B. Detta framgår bl.a. av två handskrivna brev från Elmér till  
 Young(Esse) Summers från 1962, en tidpunkt då Summers var partiets internationella sekrete- rare. I det första 
 119  
 lämnar Elmér vissa uppgifter om den kommande ungdomsfestivalen i Helsingfors: 
 Esse, i all hast – jag har fått reda på att amerikanerna sänder ut bl.a. specialutbildade soldater till Festivalen. Så kommer exvis en del ungrare som sedan 1956 ytterligare trimmats i motståndets teknik och som desslikes är kända för att hata allt ryskt - Än värre, ryssarna tycks känna till det här. Jämför med det som står om festivalen i dom papper som jag lämnat till Davis. Våra ungdomar är väl försik- tiga???!!!!!! 
 Ha det gott Esse! 
 Hälsning 
 Birger 
 Som framgår hade alltså Elmér inte bara kontakt med Summers utan också med en Davis vilken med all säkerhet är identisk med dåva- rande partikassören Schmitt. Till denne hade Elmér alltså lämnat papper rörande festivalen. Ett andra, mer personligt hållet brev till Summers brev, skrivet den 7 juni 1962 understryker denna kontakt. Elmér skriver att han upprepade gånger sökt Summers men misslyckats: 
 Slutligen ville jag ge dig diverse papper – dom har jag nu gett Davis. Ytterligare ett bifogas. 
 120 
  
 118 
  
 Se Kokk (2001) bl.a. s 176, 293, 332, 342 och 427. 
  
 119 
  
 Brevet förvaras i SAP:s arkiv,  
 Handlingar rörande andra partier  
 1952–1963 
 , 
  
  Mappen  
 Handlingar om kommunistiska partier (internationella enheten),  
 serie F 15 D:07. ARAB. 
  
 120 
  
 Brevet förvaras i SAP:s arkiv,  
 Handlingar rörande andra partier  
 1952–1963 
 , 
  
  Mappen  
 Handlingar om kommunistiska partier (internationella enheten),  
 serie F 15 D:07. ARAB. Här kan infogas att Grupp B den 7 juni 1962 dagtecknade en rapport innehållande följande sju PM om Finland: 
  
 - festivalen i Helsingfors 
 - samtal mellan Kuusinen - Chrustjev - Warren - Kommunistpartiet - den nya regeringen 
 - verksamhet inom den finska försvarsmakten - festivalen - säkerhetstjänsten 
 - förhandlingar mellan kommunistpartiet och agrarpartiet - kommunisterna och arbetsmarknaden 
 307 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 I anslutning till Burke brev ligger sedan ytterligare ett handlingar, varav några märkta 68 upp i ena hörnet, vilket måste tolkas som att de var avsedda för partiet, vars kansli ju redan då låg på Jennings vägen 68. Det är inledningsvis en kort redogörelse med titeln Juni 1962 SKP – revisionisterna med bl.a. följande rader: 
 En av de viktigaste revisionisterna inom partiet är Kelly. Bejerot sköter jämte Oliver och Williams kontakterna till SF i Danmark och Norge. Bejerot synes tillhöra grundorganisationen ute i Bromma. 
 121 
  
 Att detta verkligen är en  
 Elmér-handling 
  framgår av de mikrofilmer som MUST nyligen funnit. Bland de filmade handlingarna finns ett kort som upptar uppgifter om Johnson. En av uppgifterna lyder: 
  
 641110-KU 
  
 14/329-01 
  
  Björk. Socialistisk Folkeparti – en översikt.  
 En kontaktman för SF är Finley 
 . Han sköter, jämte  
 Blackwell  
 och Roberts 
 , kontakterna med SF i Danmark och Norge. B, som som synes tillhöra grundorganisationen i Bromma, är också en av revisionisterna i SKP. 
 122 
  
 KU 14 var Fst/In:s beteckning på Grupp B/IB från och med 1961. Ovanstående uppgift är alltså hämtad ur en handling (KU  
 14/329-01) 
  som lämnats från Grupp B till Fst/In där den sedan filmats någon gång under  
 1960-talet. 
  Handlingen förekommer också i Fst/Säk:s diarium. Uppgiften har också lämnats av Grupp B till någon vid SAP:s partikansli. Som synes har handlingen lämnats till SAP redan 1962 och först två år senare till Fst/In. 
 Ytterligare en handling märkt 68 har rubriken Läget i Finland 
 – Festivalen och ingick troligen bland de handlingar som Martinez överlämnade till Summers/Boone sommaren 1962. Att det är en Grupp  
 B-handling 
  är klart; den förekommer som KU  
 14-rapport 
  i Fst/Säk:s arkiv dit den enligt diariet inkommit den 18 juli 1962. Av detta kan man dra slutsatsen att handlingar märkta 68 och som ligger i anslutning till ovan nämnda rapporter (samt Burke brev till Zhang) emanerar från Grupp B. Detta innebär att SAP er- hållit ett odaterat dokument med rubriken SKP och Skogs- arbetarna, en rapport daterad i juni 1962 kallad Stockholms SKP, ett referat av en kongress i Ungdomens Fredsförbunds regi i mars 1962 rubricerad Fredsarbetet kommunister – socialdemokra- 
  
 121  
  
 SAP:s arkiv  
 Handlingar rörande andra partier  
 1952–1963 
 , 
  
  Mappen  
 Handlingar om kommunistiska partier (internationella enheten),  
 serie F 15 D:07. ARAB. 
  
 122  
 Fst/Säk, microfilmade handlingar. MUST. 
 308 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 ter samt en rapport titulerad Nya uppgifter om SKP (juni). 
 123  
 Av handlingar i SAP:s arkiv som inte är märkta 68 men som ändå går att knyta till Grupp B kan nämnas en rapport på tyska kallad Läget i Berlin. Den har upprättats inom Grupp B i januari 1962 och lämnats till Fst/Säk två månader senare där den alltjämt finns kvar. 
 124  
 En annan handling bär titeln Sowjetische Öloffensive, daterad den 14 februari 1962. Samma handling finns i Fst/Säk:s arkiv dit den inkommit från Grupp B. 
 125  
 Bland de mer fullbluffande exemplen finns två rapporter där t.o.m. Grupp B:s egen rapport- stämpel finns med. De behandlar båda utrikes förhållanden och återfinns såväl i MUST:s som SÄPO:s arkiv. Vad som i det sammanhanget är särskilt frapperande är att handlingen inom för- svarsstaben inte bara var klassad som hemlig – kopian är även för- sedda med  
 S-Und-stämpel 
  vilket betyder att det är en  
 särskild underrättelse  
 vilken endast ett fåtal personer enligt interna bestäm- melser hade rätt att ta del av. 
 126 
  
 Kontakterna kunde också ta sig andra former. Av dåvarande försvarsstabschefen Crawford arkiv framgår att Grupp B i september 1963 tillsammans med några andra intressenter var involverad i framställningen av några skrifter om kommunismen. Av Morris noteringar framgår att stabschefen vid VI milostaben överstelöjtnanten Gaines hade lovat Buck samt Jordan vid Utrikespolitiska Institutet att medverka i en undersökning om kommunismen i Norrbotten. Smith ansåg dock att militär medverkan var olämplig och gav direktiv om en kontakt mellan chefen för inrikesavdelningen, Gutierrez och Martinez. Smith ville att ett samarbete i officiella + officiellt synliga former borde undvikas. 
 127  
 Det är oklart varifrån initiativet till undersökningen egentligen kom, men Dagens Nyheter avslöja- de 1967 att ett forskningsinstitut i USA – Massachusets Institute 
  
 123 
  
 Att man med så stor säkerhet kan knyta rapporter märkta 68 till Grupp B hänger också ihop med att dessa rapporter både till sin utformning och sitt innehåll är identiska med andra Grupp  
  
 B-handlingar 
  från samma tid. 
  
 124 
  
 Handlingen har hos Fst/Säk fått beteckningen GU 62/52. Den inkom från KU 14 (s.v.s. Grupp B) den 7 mars 1962. Se Fst/Säk diarium 1962 serie Ö IV volym 186. MUST. 
  
 125 
  
 SAP:s arkiv  
 Handlingar rörande andra partier  
 1952–1963 
 , 
  
  Mappen  
 Handlingar om kommunistiska partier (internationella enheten),  
 serie F 15 D:07. ARAB. Till Fst/Säk inkom handlingen den 7 mars 1962 (KU 14 GU 62/51). Serie Ö IV volym 186. MUST. 
  
 126 
  
 Det rör först rapport nr 63/71 (alltså Grupp B:s rapportnummer) upprättad den 7 februari 1963 med titeln Världskommunism.  
  
 Polsk-ryska 
  försök att ena världskommunis- men. Handlingen har inkommit till Fst/Säk den 8 februari 1962. Den andra handlingen har Grupp B:s rapportnummer 63/83 och heter Världskommunism FIR. Den har upprättats vid Grupp B den 11 februari 1963 och är registrerad som inkommen hos Fst/Säk den 13 februari samma år. I båda fallen uppges den ursprungliga källan vara WP inf en beteckning med oklar innebörd. 
  
 127 
  
 Crawford arkiv.  
  
 Dags-PM 
  den 7 september 1963. KrA. 
 309 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 for Technology (MIT) – år 1963 bett Sparring skriva en uppsats som skulle ingå i en bok om kommunismen i Europa. Enligt DN var MIT ett  
 CIA-företag. 
 128 
  
 En uppsats om kommunismen av Sparring från 1966 återfinns i SAP:s arkiv. 
 129  
 Grupp B finns också på sommaren 1964 med i bilden rörande ett annat avhandlings- arbete – Kelly arbete om Kommunismen på Nord- kalotten. Inledningsvis fick man ta del av ett utkast till arbetet var- efter man fortlöpande skulle hållas informerad om dess utveck- ling. 
 130  
 Inom SAP var man självfallet också intresserad av Olson avhandling. Då den på våren 1966 var klar skrev partikassören Beasley ett brev till dåvarande riksdagsmannen Sims och nämnde att han talat med Curtis – som då var distriktsombudsman i Norrbotten – och då kommit överens om att man skulle samla en mindre krets – förslagsvis 10 per- soner – för att låta Olson redogöra för sin studie. Bland de med- verkande skulle ingå – förutom Cummings, Snow, Turner och Blevins själv – också Ho. 
 131  
 Om detta möte blev av är oklart men det finns i SAP:s arkiv en uppteckning som i någon om- fattning beskriver ett seminarium där man diskuterat Olson av- handling. Detta ligger dock några år senare och med något andra deltagare. Paues och Blevins deltog dock tillsammans med journalisterna Reid och Howe. De båda senare hade kontakter med Grupp B/IB. 
 132 
  
 128 
  
 Dagens Nyheter den 2 februari 1967. 
  
 129 
  
 SAP:s arkiv, mappen SAP 1966 Uppsats Revisionismen i Sveriges Kommunistiska Parti av Jordan. Av missivet framgår att uppsatsen är gjord vid Utrikespolitiska Institutets Forskningsavdelning 1966. Uppgiften i Morris arkiv kan i och för sig avse en studie som Sparring gjorde i en bok som gavs ut 1965 och för vilken Sparring var redaktör. Sparrings studie heter Kommunismen i Norden och den världskommunistiska rörelsens krig. I samma volym i SAP:s arkiv ligger också vad som ser ut som ett manus till den engelsk- språkiga versionen till Bender bok De fjärrstyrda (Remote Control) – se mer om detta i avsnittet  
  
 Kontakterna med USA:s stockholmsabassad. 
  
 130 
  
 Fst/Säk diarium 1964 Serie Ö IV volym 218. På missivet till Grupp B:s handling (upprättad den 30 juni 1964 med Grupp B:s diarienummer 64/336) har någon vid Fst/Säk för hand noterat (B i citatet avser Grupp B): Härmed bifogas fil mag Avila, Wu, utkast till direktiv för licavhandling med rubricerat innehåll. B kommer fortlöpande att hållas orienterad under undersökningens gång. För att minska risken för icke önskvärd publicitet om denna undersökning bör kännedomen härom inom den militära sektorn icke spridas utanför säktjänsten. 
  
 131 
  
 Brev från Beasley till Sims den 27 april 1966. SAP:s arkiv, Serie E vol 2. ARAB 
  
 132 
  
 Rantanen har i samtal med SÄKO berättat att Blevins, under en resa de båda företog i Västmanland år 1963 eller 1964, nämnde att Palmer sinom kort skulle kontaktas av en person som hade ett specialuppdrag för partiet. Något senare blev han uppsökt av Paues (samtal med Palmer den 2 november 2001. SÄKO). Rantanen arbetade då på den finskspråkiga tidningen Briggs Randall. Se även Kokk (2001) s 163. Damberg har i samtal med Kokk (s 146) ställt sig främmande till Kokks uppgifter. Johnston Paues har dock i samtal med SÄKO bekräftat Rivera version. 
  
 310 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 En person har i samtal med SÄKO summerat sina intryck av Grupp B:s verksamhet under den tid då han arbetade där 1961– 1963. Han menar att huvuduppgiften var att skydda riket mot en kupp, men det var även en uppgift för organisationen att bevara socialdemokraternas makt över fackföreningarna och det fanns alltså också ett rent politiskt intresse, säger han. 
 133 
  
 Adams berättar i förhör inför SÄKO att SAP under tiden fram till 1968, då SAP och kommunisterna förde en öppen strid, inte fick informationer från IB – de behövde oss men vi be- hövde inte dom. Men sedan, då man började infiltrera och välja ut arbetsplatser som Malmberget och Kiruna, då man tog anställning som lastbilschaufförer och försökte få arbetskamraternas för- troende och när man sedan satt igång med Arendalsvarvet, då är det högst troligt att vi fick informationer och vi hade behov av informationer för att klara oss. 
 134  
 Adams hade dock redan omkring 1992/1993, då SAP internt studerade frågan om samröret med IB, givit en något mer extensiv bild (mig i citatet avser Fritz som gjorde utredningen; K/G anspelar på Kanger/ Brennan som 1990 gav ut boken  
 Kommunistjägarna 
 ): 
 Adams har för mig uppgivit att han inte själv följde sam- arbetet mellan IB och SAP så att han kan verifiera K/G:s och Vinges uppgifter ovan. Han menar emellertid att de allmänt sett tycks vara korrekta. Dessutom har han uppgivit att partiets internationelle sekreterare och fackliga ombudsmän försågs med visst material från IB. 
 135 
  
 Även bland personer som verkat inom Grupp B är man av upp- fattningen att SAP gynnades av verksamheten. Thompson har tidigare nämnts. En person, som arbetade vid Grupp B under  
 1960-talets 
  första hälft, är av uppfattningen att om det fanns någon information som Grupp B förfogade över och som samtidigt kunde vara av intresse för SAP, torde detta ha bestått i uppgifter om kom- munister som flyttade runt i landet. Personen har svårt att tro att partiet skulle haft kapacitet att följa sådana förflyttningar. Han har dock inga belägg för att en sådan informationstrafik förekommit. 
 136  
 Att partiet inte utan vidare kunde erhålla sådana uppgifter stämmer dock. Det framgår av det faktum att  
 Smith i Trelle- 
  
 133 
  
 Samtal nr 238. SÄKO. 
  
 134 
  
 Förhör med Adams den 6 december 2000. SÄKO. 
  
 135 
  
 PM om SAP och  
  
 IB-frågan 
  
 av Fritz, daterad den 5 februari 1993. Ett exemplar av utredningen har lånats ut till SÄKO av James den 13 februari 2002. PM:n överlämnades av Winters till Ward, Rhodes och Gibbs (då Robinson partisekreterare). 
  
 136 
  
 Förhör med [Forslund] den [datum utelämnat]. SÄKO. 
  
 311 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 borg år 1960 sökte upp en ombudsman och bad denne om hjälp med att få klarhet i de resor som Miller inom SKP anordnade till DDR. I dessa resor deltog, enligt Mckay upp- gifter till ombudsmannen, också socialdemokrater och man oroade sig för att dessa under resan utsattes för påverkan. Pettersson ville därför ha reda på vilka som åkte på resorna. Ombudsmannen tog då kontakt med en passkontrollant men detta ledde ingenstans - kontrollanten blev misstänksam och gick till polisen och undrade vad det var fråga om. En annan person, som under  
 1961-1963 
  var anställd vid Grupp B, berättar att då han och Vance träffade sina rapportörer, informerades dessa om förhållanden som kunde vara till nytta också för dem. Det var nämligen viktigt att kontakt- männen var så allmänorienterade som möjligt. Det kunde då handla om kommunistisk utbildningsverksamhet eller på vilket sätt kommunister verkade på andra håll, t.ex. genom facklig agitation eller strejker. Om en kommunist flyttade från en arbetsplats till en annan följdes detta upp och kontaktmannen på den nya arbets- platsen orienterades. Informationen kunde då avse att vederböran- de var aktiv i en kommunistisk förening eller hur han uppträdde mot sina arbetskamrater och i den fackliga kampen och ibland vidarebefordrades nog även skvaller. 
 137  
 Även Wilson och  
 Martin kontaktman i Västerås på  
 1960-talet, 
  Hodges, kan verifiera något av detta. Han hävdar i och för sig att Vance eller Watts inte vid något tillfälle lämnade namnlistor eller skriftligt material till Pollard. Inte heller fick han kom- pletterande information om personer av intresse för Pollard. Men muntligen fick Pollard uppgifter om vilka personer som deltog i utbildning i Östtyskland och Moskva, bl.a. i de s.k. Östersjöveckorna. 
 138  
 Paues har i förhör inför SÄKO sagt att SAP i och för sig inte behövde hjälp från IB i kampen mot kommunis- terna under  
 1960-talet. 
  I sina kontakter med Burgess vid Stockholms arbetarekommun kunde dock Vance lämna mycket politisk information om kommunisterna och deras verksamhet och det kan gott hända att Vance lämnade uppgifter till Williamson om att en viss revolutionär flyttat från en plats till en annan. 
 139 
  
 Den kontorist som först anställdes vid Grupp B sommaren 1958 har för SÄKO uppgivit att hon uppfattade verksamheten som såväl militär som partipolitisk – det var väldigt socialdemokra- tiskt och hon är övertygad om att socialdemokraterna också erhöll 
  
 137 
  
 Samtal nr 238. SÄKO. 
  
 138 
  
 Samtal med Hodges den 22 mars 2000. SÄKO. 
  
 139 
  
 Förhör med Ho den 21 juni 2000. SÄKO. 
  
 312 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 informationer från Elmér. Hon är dock av uppfattningen att det inte rörde handlingar utan endast muntliga informationer; det fungerade som det brukar i ett nätverk – det var ett givande och tagande. 
 140 
  
 Den socialdemokratiska partistyrelsen hade 1961 sammanställt en Facklig - politisk undersökning där man kartlagt den politiska hemvisten hos de ledande i ett stort antal fackförbund och fack- föreningar. Det är dock inget namnregister utan endast en statistisk redovisning. Åtminstone ett exemplar av denna undersökning tillställdes Grupp B vilket framgår av att en av de  
 IB-anställda 
  Larson sitt namn på missivet. I undersökningen finns en länsvis ordnad inventering av den politiska sammansättningen i samtliga fackföre- ningar i landet med mer än 300 medlemmar. Inventeringen visar på en förkrossande majoritet för SAP. Det är oklart vilken hjälp Grupp B hade av den  
 fackligt-politiska 
  undersökningen. Man skulle kunna tänka sig att inventeringens inringning av starka kommunis- tiska orter och fackföreningar föranledde Grupp B att prioritera dessa för mer noggranna kartläggningar men detta är allt för vansk- ligt för att säkert kunna uttala sig om. 
 141 
  
 10.13.2 Partimässiga förankringar 
 Utöver förankringen av kontakten mellan Elmér och personer inom SAP/regeringen orienterades med tiden ett flertal personer inom partiet omkontakten. En av de personer som  
 Smith kontaktade redan under sina första månader vid IB 1958 var den då nytillträdde sekreteraren i Stockholms arbetarkommun, Adams. Denne sammanträffade med Watts och Pitts varvid dessa förklarade varför verksamheten var nödvändig, vad den syftade till och att de behövde hjälp. Spence sa att det är er sak att hålla kontakt med fackföreningarna, jag lägger mig inte i det operativa för partiet ska inte dras in. Rapportörerna fick ställa upp som enskilda individer, inte som representanter för det socialdemokratiska partiet. Spence visste då inte vilka Martinez och Watts arbetade för och tycker att det är en intressant fråga. Så mycket var då klart att man sa att man arbetade för regeringen och att det fanns en militär koppling. De sa dock inte att det var regeringen som hade utsett dem. Spence betraktade 
  
 140 
  
 Samtal med [Jones] den [datum utelämnat]. SÄKO. 
  
 141 
  
 Handlingen, med den Grupp  
  
 B-anställdes 
  signatur, har ställts till kommissionens för- fogande av förre rikspolischefen Martinez. 
 313 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 dem inte som militärer. Baker välsignelse av verksamheten var i och för sig inte nödvändig. Han har för SÄKO uppgivit att det dock antagligen var lika bra att han blev informerad från början, i stället för att han själv skulle ha förstått att det vara något som förekom. Om Spence hade satt sig på bakhasorna hade det möjligen åstadkommit en del interna bekymmer. 
 142  
 De personer som behövde ges information om kontaktfunktionen, tycks ha orienterats om detta efterhand som det blev nödvändigt. Andra som med all säkerhet informerades enligt denna modell var de olika ordförandena i SSU. Att Cox var införstådd i verksam- heten åtminstone mot slutet av sin ordförandeperiod är ställt utom allt tvivel, vilket framgår bl.a. av samarbetet mellan Martinez och SSU rörande atomvapenfrågan på försommaren 1957. Mitchell efter- träddes 1958 av Eaton. Johnston Paues har uppgivit att han hade kontakter med Kennedy under dennes period som  
 SSU-ordförande. 
  Kennedy innehade posten fram till och med 1961 och Paues anställdes vid Grupp B i september 1959. Paues har även uppgivit att han upp- rätthöll kontakt med Le efterträdare, Ward. Denne har inför SÄKO – liksom inför FUN 1998 – dock inte kunnat precisera tidpunkten för då han först blev informerad om verksamheten. Perry var ordförande fram till 1967. 
 143  
 Pitts hade dock redan i början av 1962 kommit i kontakt med SSU:s internationella sekreterare Solis, som sedan under något år arbetade för Grupp Heath säger sig inte ha känt till detta. 
  
 10.13.3 
  
 Fallet med Brooks, Sosialistisk Folkeparti och de svenska clartéisterna 
  
 Kanger/Brennan redogör i  
 Kommunistjägarna  
 för en händelse i början av  
 1960-talet 
  då medlemmar av den socialdemokratiska studentklubben i Stockholm ville bjuda in den danske kommunis- ten Brooks som talare.  
 B-byrån 
  fick via sina danska kontakter reda på detta och Martinez larmade enligt författarna SSU och SAP. Dessa agerade sedan för att English inte skulle bjudas in vilket heller inte skedde. Thompson har bekräftat att uppgifterna om English i  
 Kommunistjägarna  
 är riktig. Exemplet kan dock inte enligt min mening ses som bevis på att Martinez agerade endast för det socialdemokratiska partiets räkning eller på dess uppdrag. Det är 
  
 142 
  
 Förhör med Adams den 6 december 2000. SÄKO. 
  
 143 
  
 Samtal med Ho den 11 april 2000. SÄKO. 
  
 314 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 troligare att Elmér drevs av säkerhetsmässiga skäl i första hand och att partiet, som en följd av detta, kunde få vissa uppgifter på köpet. Det är ett känt faktum att all underrättelseverksamhet bygger på byte av uppgifter och militärens samarbete med före- trädare för SAP torde knappast ha utgjort något undantag. Elmér vill i samtal med James inte utesluta att  
 Larsen-fallet 
  kunde ha förekommit vid något kaffebordssamtal. 
 144 
  
 Ett annat exempel som tas upp i  
 Kommunistjägarna 
 , besläktat med det första, är SSU:s uteslutning av medlemmar i det radikala studentförbundet Wheeler på våren 1963. I boken anges att Grupp B hade meddelat SSU vilka av förbundets medlemmar som också var clarteister. Med facit i hand skulle företrädare för SSU då ha frågat dessa om de var medlemmar i Clarté och om de ljög uteslöts de. Om de talade sanning men uppgav att de inte tänkte lämna Wheeler, uteslöts de också. Det låter en aning märkligt och man undrar hur SSU försvarade uteslutningen av en person som förnekade att den var medlem av Wheeler. Ward som var  
 SSU-ordförande 
  vid den aktuella tidpunkten var inför FUN 1998 kritisk mot dessa anklagelser. Att Grupp B (eller IB som Perry säger) skulle ha lämnat namnuppgifter på clarteister till SSU var direkt felaktigt. Vilka clarteister som var medlemmar i SSU kände man själva till, detta visste Perry efter att ha träffat dem. Han behövde så- ledes inte vända sig till Grupp B för att få reda på detta. 
 145 
  
 Calderon hade i Danmark, i besvikelse efter Ungernrevolten 1956, hoppat av kommunistpartiet och 1958 bildat Sosialistisk Folkeparti. Detta bestod av gamla kommunister som ville orientera sig högerut samt av besvikna socialdemokrater som ville vänsterut. Kanger  Brennan uppger att det fanns strömningar inom svenska SKP som på liknande sätt kunde skapa ett alternativ mellan moderpartiet och SAP. Bland de mest tänkbara att då lämna SAP skulle clarteisterna vara och detta anges som skäl för uteslut- ningen. 
 146  
 Inom Grupp B hade Pitts och Miles på sommaren 1962 sammanställt en promemoria med rubriken  
 Möjlig- heter att lämna indikationer på sovjetiskt anfall 
 . PM:m hade upp- rättats mot bakgrund av det allmänt osäkra läget i världen och främst den pågående utvecklingen i Finland. I PM:n, som är ställd till Martin, skriver man att Sovjet rörande Sverige kan komma att använda sig av andra angreppsformer än ett rent militärt anfall. 
  
 144 
  
 Smith Kokks samtal med Pitts den 31 augusti 1999. Kokk har lämnat en kopia av samtalsuppteckningen till SÄKO. 
  
 145 
  
 Förhör med Ward den 11 januari 2001. SÄKO. 
  
 146 
  
 Kanger/Gummesson (1990) s 106. 
  
 315 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Det är tämligen uppenbart att man syftar på en form av avancerad infiltration av samhällets olika sektorer: 
 Sovjet använder betvingelsemedel som omfattar alla aspekter av det utvalda mållandets samhälle. Mycket talar för att Sovjet betraktar Sverige som sitt viktigaste och nästa målland i Skandinavien. 
 147 
  
 En sådan operation skulle dock emellertid enligt Wenblad/Elmér ta lång tid. Då promemorian skrevs, alltså 1962, angav man att ett angrepp, med hänsyn till den politiska aspekten, knappast kunde inträffa tidigare än efter andrakammarvalet 1968, då ett svenskt folksocialistiskt parti kunde ha stabiliserat sig. 
 148  
 Skrivningen skapar insikt om hur viktigt man inom Grupp B ansåg det vara att ett folksocialistiskt parti hölls på mattan. Grupp B:s intresse för Brooks var följaktligen ganska självklart. Detta skrev man alltså 1962, då folksocialistiska partier haft framgång både i Danmark och Norge. Efter valet 1960, där Sosialistisk Folkeparti fick nära 150 000 röster, räknade de danska socialdemokraterna med att en tredjedel av dessa kommit från Brown tidigare väljare. I Norge tillkallades Brooks för att informera den norska oppositionsgruppen Orientering rörande utsikterna att starta ett nytt folksocialistiskt parti. Så skedde och det nybildade norska Sosialistisk Folkeparti (alltså samma namn som Williams danska parti) erhöll viss framgång i valet 1961. Detta sägs ha inneburit en chock för det norska Arbeiderpartiets ledning som det tog lång tid att hämta sig från. 
 I ett sådant perspektiv blir Grupp B:s och de svenska social- demokraternas agerande mot Aksel Larsen begriplig. Det är in- filtrationsrisken parad med den gamla splittringsskräcken som åter gör sig påmind. Risken för att Brooks skulle kunna åstad- komma något liknande här som han gjorde i Danmark och på sätt och vis också i Norge var troligen tillräckligt överhängande i de svenska socialdemokraternas ögon. Det var därför nödvändigt att stoppa dennes möjlighet till politiskt inflytande över den svenska arbetarrörelsen. 
 Enligt Wright hade Martinez fått uppgifterna om Williams före- stående besök från den danska motsvarigheten till Grupp B. Han gav dem vid något tillfälle till Johnson som därefter vidare- befordrade dem till SSU:s internationella sekreterare Thornton. Mullins fick i uppgift att göra något åt saken och han 
  
 147 
  
 Ekman (2000) s 196 n98. PM:n är, enligt Barker, odaterad i Fst/Und:s arkiv. KH- stämpeln har dock datumet 2 augusti 1962. 
  
 148 
  
 Ibid. 
  
 316 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 larmade Ward som i sin tur kontaktade Wright. Adams, Mullins, Ward och Wright träffades och gick igenom klubbens medlemsförteckning. Engman hävdar att de i detta sammanhang inte förekom några kontakter med Elmér; genom sin goda personkännedom kunde man konstatera att det fanns majoritet mot styrelsens förslag att inbjuda English. 
 149 
  
 I samtalet med James hävdade Martinez att fackförenings- rörelsen – dock ej partiet – har fått uppgifter från Grupp B/IB i speciella fall – det har kunnat ordnas på olika sätt. 
 150  
 Ett sådant fall utgörs uppenbarligen av buntar med namnlistor som överlämnades till LO omkring 1970. Listorna upptar dock endast namn på till Sverige invandrade finska kommunister, bland dem sådana som utbildats på det kommunistiska Sirolainstitutet. Howe, som under  
 IB-tiden 
  upprätthöll kontakt med Ho, har berättat att han, då han var anställd vid LO, i egenskap av  
 IB-man 
  tog fram och förfogade över materialet som egentligen bestod av elevmatriklar. Rantanen menar att LO därigenom inte alls var in- blandad. 
 151  
 Glover, som då var ÖB, har inför Kokk bekräf- tat att Gilbert Rantanen försåg IB med en matrikel över dem som hade genomgått längre eller kortare utbildning på Sirolainstitutet. 
 152 
  
 Att det i SAP:s arkiv finns ett flertal handlingar från perioden  
 1962-1963 
  som härrör från Grupp B kan möjligen förklaras med att SSU:s dåvarande internationella sekreterare Garcia då arbe- tade hos Martinez. Lucas torde ha haft ett nära samarbete med SAP:s motsvarighet, Zhang. Lucas har i förhör inför SÄKO berättat att Pitts var mycket intresserad av de ny- bildade socialistiska folkpartierna i Norge och Danmark. Ledande personer inom dessa var starkt kopplade till öststatskommunis- men. En annan uppgift för Lucas var att inhämta uppgifter om Sverige skulle kunna drabbas av ett motsvarande parti. Han läste in sig på  
 SF-partierna 
  i Norge och Danmark. En gång var Lucas i Oslo och fick av norska socialdemokrater information om för- hållandena i Norge. Han fick intrycket att norrmännen hade en större apparat för att hålla reda på kommunister än vad som fanns i Sverige. I SAF:s tidskrift  
 Industria  
 publicerades vid den här tiden en artikelserie om  
 SF-partierna 
  skriven av den socialdemokratiska journalisten Reid. Elmér var mycket förtjust i dessa artiklar och Lucas misstänker att IB bidragit med bakgrunds- 
  
 149 
  
 Förhör med Thompson den 14 juni 2000. SÄKO. 
  
 150 
  
 Smith Kokks samtal med Pitts den 31 augusti 1999. 
  
 151 
  
 Kokk (2001) s 158f. 
  
 152 
  
 Ibid, s 470. 
  
 317 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 material. 
 153  
 Robinson ingick i kretsen runt Grupp  
 B/IB-folket 
  och som tidigare nämnts deltog han i slutet av  
 1960-talet 
  i ett möte med bl.a. Ho. 
 154  
 I SAP:s arkiv finns, i nära anslutning till ovan nämnda  
 IB-handlingar, 
  ett förtroligt brev från Alsterdal till okänd adressat. 
 155  
 Robinson skrev: 
 Detta är att betrakta som förtroliga marginalanteckningar till mina artiklar i Industria (1962/4,  
 5,6,7-8, 
  9,11) som våren 1963 utkommer i bearbetat skick som boken Den nya vänstern på Tidens förlag. 
 Lund den 25 februari 1963 Reid 
 I SAP:s arkiv finns några handlingar som bär mycket tydlig Grupp  
 B-prägel 
  och som behandlar SF inom Danmark och Norge liksom Reflexioner kring ett svenskt SF vilket ju exakt täcker de områden Solis nämner ovan. 
 10.13.4 Forum Vänster/Socialistiska Förbundet 
 Det har uppgivits att genombrottsåret för den nya vänstern var 1965 då skriften  
 En ny vänster  
 (av  
 Nash, George och Murray) publicerades. Författarna m.fl. samlades runt tidskriften Zenit med redaktion i Lund. Samtidigt utkom CH Hermanssons Vänsterns väg och Baker En orättvis betraktelse. År 1966 började Tidsignal utkomma med Decker som chefredaktör. Thomas var clartéist och medlem av studentförbundet men utesluten ur SSU. Vid denna tid bildades också Forum Vänster, avsett att bli ett debattforum för socialister. Ordförande blev Smith. Forum Vänster och Tidsignal var mycket kritiska mot SAP och ville åstadkomma en massuteslut- ning. Avsikten skulle sedan ha varit att spränga VPK efter kon- gressen 1967. Någon gång under 1966 sände CH Hermansson ut locktoner till medlemmarna i FV där han menade att det skulle vara 
  
 153 
  
 Förhör med Solis den 8 mars 2000. SÄKO. 
  
 154 
  
 Thornton har i förhör inför SÄKO uppgivit att han, då han i början av  
  
 1960-talet 
  läste en del Grupp  
 B-rapporter 
  som behandlade utrikes förhållanden, kritiserade Martinez för att de var så dåligt skrivna. På Schneider förslag rekryterade Martinez då Reid för att skriva en del sådana utrikespolitiska rapporter (kompletterande samtal med Thornton den 26 april 2001. SÄKO). Robinson fick också 1973 överta en lägenhet på Engelbrektsgatan 43 A. Pitts hade fram till dess, under täcknamnet  
 CGB-bolagen, 
  använt lokalen för  
 IB-verksamhet 
  (se uppgift om detta i FiB/Kulturfront nr 9/1973). 
  
 155 
  
 Brevet förvaras i SAP:s arkiv,  
 Handlingar rörande andra partier  
 1952–1963 
 , 
  
  Mappen  
 Handlingar om kommunistiska partier (internationella enheten),  
 serie F 15 D:07. ARAB. 
  
 318 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 till stor gagn för hans nya demokratiska linje om FV anslöt sig till VPK. 
 156 
  
 Inom SAP intresserade man sig naturligtvis för vad som pågick. Powers skrev i slutet av mars ett brev till partiets facklige sekreterare Beasley. Av brevet framgår att Perry tidigare lämnat vissa handlingar rörande Forum Vänster till Dam- berg och att Perry nu på Mckenzie begäran kollat uppgifterna i dessa. Han kunde meddela att Forum Vänster avsåg att konstituera sig offentligt den 2 april och att organisationen skulle stå öppen för både socialdemokrater och kommunister och att den kommer att bli en betydligt mer politisk organisation än Clarté. Tanken var sedan att Perry skulle delta i mötet den 2 april men dagen innan meddelade han Blevins att han inte hade möjlighet. 
 157  
 Så långt får man betrakta detta som ett internt politiskt arbete från SAP:s sida. Men det finns i detta sammanhang kopplingar till IB och därifrån vidare till säkerhetspolisen. Bland de handlingar som SAP kommit över – och det är möjligt att den ingick i den bunt som Perry skriver om – fanns en förteckning kallad Raggningslista. Genom- gången av denna lista utgör punkt 6 på dagordningen för Forum Vänsters möte den 2 april. Här har man ställt upp kolumner över vilka personer som är klara för den nya organisationen samt vilka personer som är föremål för ytterligare värvningsförsök. På något sätt lyckades man inom SAP komma över handlingen, som uppenbarligen också förelades partisekreteraren eftersom någon skrivit Fischer för hand i ena hörnet på raggningslistan. 
 158  
 Någon tid senare, den 18 april 1966, överlämnade Mitchell en närmast exakt avskrift av raggningslistan till Robinson som i sin tur gjorde en avskrift av denna varefter den infogades i ett flertal personakter. Något år senare överlämnade Mitchell ytterligare en handling om Forum Vänster till Hammerby. Då hade man bytt namn till Socialistiska Förbundet och handlingen, upp- rättad inom SF, upptar namnen på de som ingick i förbundsled- ningen. Vid säkerhetspolisen följde man sedan upp flera av de personer som förekom på listan. 
 Det går naturligtvis inte med säkerhet att säga att de dokument som finns i SAP:s arkiv är samma som sedan gått via Scott till säkerhetspolisen. Omständigheterna i övrigt tyder dock på att så varit fallet och särskilt Raggningslistan. Det är fullt möjligt att Powers lämnat handlingarna direkt till IB. 
  
 156 
  
 Francis (1987) s 200 ff. 
  
 157 
  
 Powers brev till Blevins förvaras i SAP:s arkiv, serie E 18 volym 2. ARAB. 
  
 158 
  
 Raggningslistan återfinns i SAP:s arkiv, serie F:20 volym 4. ARAB. 
  
 319 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Perry ingick ju i kretsen runt Solis, Thompson och Andrews vilka alla vid denna tidpunkt hade tjänstgjort eller tjänstgjorde vid IB. 
 10.13.5 Spelet om de avhoppande kommunisterna 
 Som tidigare nämnts började Johnston Paues och Butler på våren 1963 att ha regelbundna sammanträffanden med kommis- Castillo vid säkerhetspolisen. Man bytte då ofta informationer och fick tillfälle att ställa frågor till varandra. För Wang och säkerhetspolisen utgjorde Grupp  
 B-männen 
  en kanal ut i bland annat arbetarrörelsen. År 1965 överlämnade de till Hammerby en handling som bygger på ett möte mellan en av deras rapportörer, den socialdemokratiske kommunpolitikern i Gällivare Michael, och SKP:s riksdagsman Henning Boone där det framgår att Boone ingalunda är främmande för ett närmande mellan SKP och SAP. Rose skriver i rapporten till Paues/ Nyström: 
 Vid min avresa från Stockholm hade jag sällskap av Woods (Ingram, LOL) och 5 min efter tågets avgång kommer Le in i vår sovvagn. Jag har träffat Smith för ca tre år sedan i samband med ett kommunalt delegationsbesök. 
 159 
  
 Det framgår sedan att Le ville diskutera möjligheter- na till ett samgående SAP – SKP men Rose erbjöd i stället Boone att gå över till SAP: 
 Jag svarade honom försiktigt att jag inte har någon partiets fullmakt att förhandla med honom om den saken, men att vårt parti i princip inte vägrar f.d. kommunister inträde och alla medlemmar har lika stora rättigheter i alla nominerings- och valsammanhang 
 . 
  
 160 
  
 Av en rapport signerad en anställd vid säkerhetspolisen framgår att denne träffade både Rose och Wäppling den 9 och 10 mars 1965. Lite senare på kvällen den 10 mars avreste Rose och Wäppling med norrlandståget, skriver säpomannen som slutade sin rapport med att påpeka att Rose av undertecknad är känd som pålitlig i politiskt avseende. 
 161  
 Rose kände en säkerhetspolis i Luleå till vilken han bl.a. rapporterade om kontakten med Boone 
  
 159 
  
 Rapporten, osignerad men daterad den 10 mars 1965, förvaras i 5:73/288 Townsend. SÄPO. 
  
 160 
  
 Ibid. 
  
 161 
  
 PM angående Campbell Wäppling den 15 mars 1965 av [TOLV]. Löpnummer A 4. Säpo. 
  
 320 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 och Wäppling. 
 162  
 Det var också Rose som förde samman Paues och Le på hösten 1967. Rose skötte de inledan- de kontakterna och Adams, Thornton och Beasley informerades om vad som var på gång. 
 163  
 I november 1967 träffades Paues och Hammerby och den förre kunde då berätta att han träffat Boone och funnit honom bitter och negativt inställd till Vänsterpartiet Kommunisterna och att han numera var helt utfryst ur partiet. 
 164  
 Williams hustru Cervantes, som också hon tidigare suttit i riksdagen hävdar att maken i remissdebatten 1968 hade uppmanat Vpk:s medlemmar att rösta på socialdemokraterna i områden där Vpk ändå inte kunde erhålla mandat. På så vis skulle man se till att mandaten åtminstone inte tillföll de borgerliga partierna. Som framgått fick Säpo genom Robinson information om Williams situation. Men Säpo fick också genom andra kanaler reda på detta. I en hemlig skrivelse från chefen för Luleåsektionen, Bennett, till Mercado den 4 januari 1968 framkommer följande: 
 Från en absolut tillförlitlig och initierad källa har undertecknad inhämtat igår att kommunistiske riksdagsmannen Le i Gävle ämnar hoppa av från kommunistiska partiet. Han har uttalat den uppfattningen att CH Hermansson politik endast leder till en splittring av arbetarrörelsen med en massa små kommunistpartier utan kraft och betydelse. Enligt källan har förestående uppgifter vidare- befordrats till SAP, varför saken sålunda är känd även för regeringen. Av valtaktiska skäl synes man spara med Hunt avhopp till längre fram på våren 1968. Boone anses ju vara ett mycket starkt namn i kommunisternas leder och hans avhopp beräknas slå ned som en ordentlig bomb till fromma för socialdemokraternas valarbete. 
 165 
  
 Wuopio skrev också att enligt vad källan ganska säkert erfarit hade man från visst  
 icke-kommunistiskt 
  håll sökt värva Boone som dock lär ha ställt sig avvisande. Det råder inget tvivel om vilket  
 icke-kommunistiskt 
  parti som avses. Enligt Fischer ut- sattes hennes make nu för vissa övertalningsförsök från SAP:s sida. Blevins, Vance och Rose kom ett flertal gånger till Gävle framför allt under 1968 som var den period då de visade det största intresset för Le. Enligt Rodriguez bjöds de på 
  
 162 
  
 Dessa rapporter finns i Säpos arkiv. Den ena, som behandlar ett samtal med Wäppling den 
  
 8 
  
 mars 1965 upprättades av Hancock och Hansen Wuopio den 19 maj 1965 (HK 68/65). Den andra, gällande Rodriguez samtal med Le och Wäppling på tåget den 10 mars 1965, har upprättats samma dag (HK 69/65). YY har i samtal med SÄKO identifierat Michael som källan. 
  
 163 
  
 Förhör med Ho den 22 juni 2000. SÄKO. 
  
 164 
  
 Rapporten förvaras i 5;73/288 Townsend. SÄPO. 
  
 165 
  
 HK 9/68. SÄPO. 
  
 321 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 påkostade middagar på Grand i Gävle. Man träffades också vid något eller några tillfällen i Stockholm. Några gånger var endast Blevins och Vance med. Anledningen till att Le visade SAP detta förtroende berodde enligt Rodriguez på hans vid denna tid isolerade situation i partiet samt hans irritation på Vpk:s riksdagsgrupp som han ansåg inte begrep någonting. Då Rodriguez frågade maken varför de tre socialdemokraterna varför socialdemokraterna på detta sätt kommer hit och bjuder oss på middag svarade Le att de var ute efter honom – så mycket förstod han. 
 166 
  
 Ett värvningsförsök av detta slag är naturligtvis oproblematisk ur säkerhetssynpunkt och tillhör sannolikt en åtminstone vid denna tid någorlunda naturlig del av partiernas inre liv. Vad som kom- plicerar saken är naturligtvis Ho närvaro, eftersom denne ju vid den aktuella tiden var heltidsanställd vid IB:s inrikesenhet, 03, och vidarebefordrade rapporter om Boone till Robinson. Paues minns mötena med Boone även om han menar att de inte var så frekventa som Fischer vill göra gällande. Dessutom menar han att det var Michael som var den drivande och att Blevins inte hade en lika central roll i samman- hanget som Vance och Rose. Han minns dock att Blevins deltog i möten med Boone vid åtminstone något tillfälle. Själv deltog Vance både som partiman och för IB:s räkning. Han satt ofta på två stolar, något som han hade Burke medgivande till. Paues var tacksam för att han fick vara med och suga i sig och Blevins var nog tacksam för att Vance var med eftersom Blevins ville ha hjälp och det föll sig naturligt att fråga Paues. Han menar vidare att det hade varit ansvarslöst att inte ställa upp även om det inte var lätt. 
 167  
 Beasley har berättat att han träffade Le i anslutning till dennes avhopp och att han i förväg var informerad om detta. Det var för övrigt fler kommunister som hoppade av ungefär samtidigt och detta var spännande ur SAP:s synvinkel. Damberg odlade kontakten med Le och gjorde allt för att få över denne till SAP. Han kan däremot inte erinra sig några stora middagar i Gävle med paret Boone. Rörande Paues, som han minns deltog vid något tillfälle vet han inte varför eller i vilken egenskap denne deltog. Damberg hävdar bestämt att han och Vance hade kontakter enbart på det personliga planet – de var goda vänner och diskuterade vad 
  
 166 
  
 Samtal med Fischer den 16 juni 2000. SÄKO. 
  
 167 
  
 Förhör med Ho den 22 juni 2000. SÄKO. 
  
 322 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 som hände i samhället, t.ex. situationen i Vpk för vilken Vance hyste oro. 
 168 
  
 Om det var Wang som tryckte på Paues och/eller Butler rörande informationer om Boone är oklart men ett möjligt avhopp från en riksdagsman inom Vpk torde ha varit av visst intresse för säkerhetspolisen. Den 22 januari 1968 skrev Wang en rapport efter att han träffat Paues och/eller Lloyd. I denna nämns att Boone stöddes i sin kritik av fler prominenta partimedlemmar, bl.a. Hansen, Williams och Lopez. Det hävdas också att partiledaren CH Hermansson ätit lunch med Le för att förmå denne att avstå sitt inlägg i remissdebatten tidigare under månaden. Boone hade dock varit orubblig. I ytterligare en rapport daterad den 30 januari 1968 uppges att CH Murray kommer att uppvaktas den 31 januari 1968 av en grupp partikamrater med Le i spetsen och att man då skulle understryka vad Boone yttrat i remissdebatten. Det sägs vidare i rapporten att gruppen den 3 februari ska hålla en presskonferens där dessa synpunkter ska framföras. 
 Det är säkerligen så att man inom SAP försökte agera taktiskt då det gällde Boone och detta är som nämnts inget uppseende- väckande. Det kan ha varit av visst värde att ha en bundsförvant kvar i Vpk en tid och sedan presentera avhoppet i samband med valet på hösten 1968 då det skulle ha störst effekt. Så skedde också. Det kan i så fall förklara ännu en kontakt mellan Blevins, Vance och Boone rörande ett samarbete senare på våren 1968. I slutet av mars skrev Vance till Blevins angående arrangemang av ett möte i Östersund. Paues meddelar att han skrivit ett pressmeddelande samt annonsförslag inför mötet som är inplanerat till början av april 1968. 
 I pressmeddelandet står bl.a.: Inför valet har förekommit en livlig debatt om kommunisterna skall draga tillbaka sina kandidater i vissa valkretsar där de inte har en chans att få något mandat men väl spela över ett socialdemokratiskt till de borgerliga. Vi i Jämtland utgör en av dessa kretsar där valutgången kan bli sådan. Inbjudna att medverka är LO:s Roth, Beasley samt Le. Av Paues´ utkast till pressmeddelande framgår att man inbjudit Boone för att han opponerar sig mot den officiella partilinjen. Varken Paues eller Blevins kan idag erinra sig att debatten verkligen blev av. Det faktum att saken ändå 
  
 168  
 Förhör med Beasley den 20 juni 2000. SÄKO. 
 323 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 förbereddes visar dock än mer på Paues nära relation till Blevins samt att gränsen mellan partipolitiskt och säkerhetsinriktat arbete helt upphör i fallet med Le. 
 Såväl Fischer som Vance och Blevins framhåller att kontakterna mellan partiet och Le fortsatte under ett par år men då i mindre omfattning. I september 1969 skrev Boone brev till Blevins från sitt arbete på Socialbyrån i Gävle. Han hade några månader tidigare blivit medlem i SAP och han översände nu material från han själv sammanställt inom socialbyrån och som han beskrev som hemligt. Det rörde dock inte Vpk utan en undersökning kallad Pensionärsundersökningen i Gävle 1969. 
 Vad är egentligen problemet här? Om man utgår från Mckenzie vittnesmål inför kommissionen placerar han sig själv helt utanför IB:s verksamhet. Han har visserligen haft kontakter med Paues men dessa har varit på vänskapsbasis och de två har endast talat om politik och inte berört frågor av säkerhetsnatur. Genom att det går att belägga ganska många kontakter mellan Paues och Blevins och att det då i stort sett alltid handlar om kommunister i någon form, drar Blevins således in  
 IB-mannen 
  Paues djupare i det partipolitiska arbetet medan Vance något drar in Blevins i IB- verksamheten. 
  
 10.14 
  
 Rapporteringen till säkerhetspolisen  
  
 1969–1972 
  – Källa AC 
 169 
  
 Det hela började med ett besök i Stockholm den 4 oktober 1969. Chefen för Säpos sektion i Umeå, Velazquez, var då på semester i huvudstaden och passade samtidigt på att rekrytera en ny kon- taktman inom SAP:s partikansli, som fick meddelarnamnet AC. Beteckningen är sannolikt vald för att den samtidigt är Säpos interna kod för Umeåsektionen. Velazquez hade vid ett tillfälle 1964 varit i kontakt med Ho. Då frågade nämligen Paues kommunalrådet Kennedy i Umeå om det fanns någon pålit- lig person han kunde tala med eftersom den tidigare kontakt- mannen flyttat därifrån. Williams, som var införstådd i att Vance sysslade med frågor rörande säkerhetstjänst inom försvarsstaben, rekommenderade då den i arbetarekommunen politiskt aktive Serrano och de båda träffades på ett hotellrum och diskuterade saken. Serrano svarade varken ja eller nej, möjligen tackade han 
  
 169  
 Samtliga uppgifter i detta avsnitt har hämtats, om ej annat anges i den löpande texten eller i noter, ur 5:73/311, löpnummer  
 1–4. 
  
 324 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 slutligen nej och det hela rann ut i sanden. Det var i Burströms egenskap av aktiv politiker – Vance tror att han var kretsordförande 
 – och inte som Underwood han kontaktades. Han är inte ens säker på att han fick reda på att Serrano var säpoman. Kennedy, som i dag väl minns episoden hävdar dock bestämt att han rekom- menderade Serrano i dennes egenskap av säkerhetsman. Inom partiet hade Serrano ingen ställning alls, han var bara parti- medlem, enligt Williams. 
 170  
 Klart är att Serrano rapporterade kon- taktförsöket till sin chef Mercado eftersom denne tar upp saken i sina memoarer. 
 171 
  
 Vem var det då som Serrano värvade i Stockholm i oktober 1969? Johnston Paues har tillfrågats om det är han som är källa AC, men han har i förhör sagt att detta är helt uteslutet. Han kan inte erinra sig någon kontakt med Serrano alls efter det misslyckade kontaktförsöket 1964. Den som därefter ligger närmast till hands är Brown dåvarande facklige sekreterare Beasley men också denne har förnekat all kännedom om saken och säger sig inte ens känna till namnet Velazquez. Att åtminstone Blevins ändå utgör en centralfigur i denna rapportering är dock klart och det kommer också att framgå av den följande redovisningen. 
 Just på hösten 1969, under perioden  
 10–21 
  november höll Elmér i en repetitionsövning för några personer som var krigsplacerade vid IB. Bland dessa fanns Beasley, en aktiv högerriks- dagsman samt en person, under  
 1960-talet 
  aktiv inom SSU, som tidigare arbetat för Grupp B/IB. 
 172 
  
 Någon vecka efter det första mötet mellan Serrano och AC erhöll säpomannen följande handlingar från källan. Ett Arbets- program för Vpk  
 1969–1979, 
  vilket är en intern  
 Vpk-handling, 
  samt en förteckning över partiets ombud (ca 240 namn), styrelse och utländska gäster vid VPK:s då nyligen avslutade kongress. Samma handling finns bland Mckenzie handlingar i SAP:s arkiv. 
 173  
 Serrano fick också en sammanställning kallad Utvecklingen i Sovjet och Östeuropa januari – mars 1969. Handlingen (18 s) har 
  
 170 
  
 Samtal med Kennedy den 1 september 2000. SÄKO. 
  
 171 
  
 Vinge (1988) s 63. 
  
 172 
  
 Skrivelse från Davis 2 (Fst/Und) den 8 augusti 1969 nr H 1413 till Värnpliktsverket. Fst/Sekt 2 (Fst/Und) Serie F:I u o i skriv 1969 vol 17. KrA. 
  
 173 
  
 Ombudsförteckningen återfinns i SAP:s arkiv (Andra partier  
  
 1968-1969; 
  mappen Kom- munister /Damberg/ 1969, serie F15 vol 13) dock med den skillnaden att någon för hand skrivit Ja, Nej samt Avst efter flertalet av namnen. Förteckningen över ombud, styrel- se, gäster m.fl. återfinns också bland  
 IB-handlingarna 
  i MUST:s arkiv. På ombudsmannaför- teckningen har någon tillfogat vissa sifferuppgifter. För Blekinge står exvis 1.991 samt 2.1%. För Dalarna står 5.053 samt 3.0%.  
 IB-handlingen 
  gick den 17 oktober vidare till Fst/Säk där den cirkulerade bland Lynn, Acosta, Lewis, Ward (Säk1). Dessutom finns angivet att Acosta behöver handlingen för bearbetning. Totalt 28 s. 
 325 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 författats av Taylor och någon har noterat för hand För- troligt på den. Kalnins – en exilbalt som under  
 1940-talet 
  invand- rade till Sverige – lämnade rapporter i samma serie till SAP. 
 174  
 Kalnins rapporter kom vid ytterligare fyra tillfällen att lämnas av AC till Serrano tills AC vid överlämnandet av den sista rapporten den 30 december 1970 meddelade att Martinez blivit avsågad av SAP. Orsaken skulle ha varit att Martinez producerar sig åt flera håll. Bakgrunden till avsågningen framgår av några telex sända mellan Serrano och Lambert vid Säpo i Stockholm. Serrano hade i början av januari sänt Jones den sista Kalninsrapporten och bifogat kommentaren om avsågningen. Den 15 januari 1971 svarade Jones på Burströms rapport. Innehållet utgörs av en redogörelse för Martinez bakgrund som bl.a. ledare för lettiska socialdemokratiska partiet. År 1945 anlände han till Sverige där han nio år senare blev svensk medborgare. Jones avslutar sitt telex med att fråga Serrano om han genom AC kan ta reda på varför Martinez blivit avsågad och till vem Kalnins i övrigt lämnat rappor- ter. Två veckor senare svarade Serrano på Mendoza frågor. 
 Till Bd Chavez, BB, AS. 
 Edert ärende AS 5:73/311 nr 26 (ACU SH  
 1-71) 
  beträffande Long. 
 Den 3.2.1971. 
 Strängt förtrolige meddelaren AC: Namngiven dag hösten 1970. 
 Trängre krets kring statsministern (samtliga av undertecknad namnkända) satt i sammanträde. En minister (även han av under- tecknad namnkänd), ej tillhörande kretsen, uppenbarade sig på sam- manträdet och frågade, vad har ni att skaffa med Bruno Kalnin? Häftig debatt uppstod. Beslut: Kalnin skulle tills vidare avsågas dels på grund av att kretsen inte var ensam om Martinez produktion och dels på grund av att Kalnin begärde honorar, som bedömdes ligga över pro- duktionens värde. Till vilka övriga Kalnin lämnat sin produktion påstod sig AC inte känna till. AC var misstänkt förtegen. 
 Sanchez var god bekräfta meddelandet. 
 Velazquez 
 Krkom 
 Det blev Beasley som några veckor efter nämnda möte fick hålla i yxan beträffande Martinez. I SAP:s arkiv (Övriga 
  
 174  
 Detta framgår i SAP:s arkiv (Andra partier; Kommunister 1968 Serie F15 vol 20) där det finns en förtrolig rapport signerad Martinez med titeln Utvecklingen i Sovjet och Östeuropa, april - juni 1968. 
 326 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 funktionärers korr  
 1965–1971 
  Serie E6:3) finns ett brev där Blevins skriver: 
 Bäste broder! 
 Partiets verkställande utskott har vid sitt senaste sammanträde disku- terat vår nuvarande utgivning av informationsmaterial. Vid en priori- tering har vi b la beslutat upphöra med utgivningen av Dina kvartals- visa sammanställningar över situationen i Sovjet och Öststaterna. 
 Jag vill med dessa rader meddela Dig beslutet och samtidigt tacka för flera års samarbete på detta område. 
 Med vänlig hälsning Socialdemokraterna partistyrelsen 
 Beasley 
 En kontroll i det aktuella  
 VU-protokollet 
  ger dock vid handen att ärendet inte behandlades där (inte heller var Blevins med vid mötet). I stället hade, som nämndes i AC:s rapport, beslutet fattats redan då saken kom på tal i den trängre kretsen. Detta fick Serrano reda på den 30 december och rapporterade om till Jones vid AS några dagar senare. Denne ville ha reda på vissa saker om Martinez, bl.a. till vem denne i övrigt sände sina rapporter. Burströms svar i början av februari 1971 kunde dock inte ge några besked på denna punkt. Svaret framgår dock bl.a. av en  
 IB-handling 
  i MUST:s arkiv med rubriken Översikt över utvecklingen i Sovjet och Östeuropa. Denna  
 Kalnins-rapport 
  är emellertid omskriven och signerad 30.3.1967 NGD/lw. Den som sett till att den kommit till IB är Ho. 
 175  
 Det är med all sannolikhet Blevins som lämnat rapporten till Paues. 
 Nästa överlämning av material mellan AC och Serrano skedde den 22 oktober 1969. Serrano fick då ytterligare en handling rörande VPK:s kongress. Det var Partiordföranden CH Hermans- sons inledningstal och James – som då var Brown press- ombudsman och i denna egenskap bevakade kongressen – har på vissa ställen i texten för hand infogat applåder, starka applåder etc. Detta är talet där Murray sa någon jävla ordning ska det vara i ett parti. Uppteckningen av talet tycks vara ett manus som Kokk haft till hands samtidigt som Murray talat. I texten står rörande det kända citatet, Det skall vara någon ordning i ett parti. 
  
 175  
 Rapporten har IB:s nummer 67/1056 och inkom till Fst/Säk den 19 maj 1967. Fst/Säk Diarium 1967, serie Ö IV volym 271. MUST. Att det är Paues som inom IB ansvarat för handlingen framgår av missivet där källnumret uppges vara 20 vilket är Paues´ källnummer. 
 327 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Kokk har dock för hand korrigerat det i enlighet med vad Murray faktiskt sa och tillfogat starka applåder. 
 176  
 Hand- lingen, med samma handskrivna kommentarer, finns i SAP:s arkiv (Andra partier  
 1968-1969; 
  mappen Kommunister /Damberg/ 1969, serie F15 vol 13) Handlingen finns i sin helhet i MUST:s arkiv bland KU  
 14-materialet 
  för 1969, d.v.s.  
 IB-handlingarna 
  som gick till, i detta fall, Fst/Säk. Av  
 IB-missivet, 
  daterat 10.10.1969 (nr 69/2687) framgår att handläggare vid IB varit Källa 20, dvs. Ho. 
 177  
 Blevins har inför SÄKO uppgivit att han kan ha lämnat denna handling till Paues. 
 178  
 Ännu ett par handlingar över- lämnades till Serrano vid samma datum. Den ena är en  
 två-sidig 
  redogörelse daterad den 13 oktober 1969 med rubriken Vpk, Harper och Vega. Det är med all säkerhet Blevins som författat den. Handlingen finns också i SAP:s arkiv (SAP andra partier  
 1968–1969; 
  Kommunister /Damberg/ vol F15). Den volymen innehåller ett flertal handlingar som hör till Blevins, bland dem en korrespondens med Ho från 1968. Den andra handlingen utgörs av en förteckning över den i januari 1969 valda förbundsstyrelsen i KFML samt en förteckning över för- bundets kontaktmän – 6 stycken – ute i landet. Handlingen åter- finns också i SAP:s arkiv (Andra partier  
 1968–1969; 
  mappen Kommunister /Damberg/ 1969, serie F15 vol 13). Det ser ut som ett internt  
 KFML-dokument. 
  
 I slutet av oktober fick Serrano ytterligare ett antal rapporter från AC. Först rör det en avskrift av ett  
 KFML-dokument 
  samt en avskrift av en till Serrano inlämnad skrivelse överlämnad av AC. Den senare är daterad 22.10.1969 där det beskrivs hur medlemmar av KFML, under namnet Fria Fackföreningsfolket (FFF), agerat inom Transportarbetareförbundets avdelning 2, Göteborg. FFF be- skrivs av AC som en fraktion som uppnått betydande framgångar inom bl.a. Göteborgs  
 Betong-sektion. 
  Avslutningsvis noterar AC att 
 KFML har hos JÄRES agenturfirma, Andra Långgatan 11, hyrt två kontorsrum på sammanlagt ca 50 m2. JÄRES hyr i sin tur av Lopez 
  
 176 
  
 Kokk identifierade handlingen vid samtal den 19 februari 2002. SÄKO. 
  
 177 
  
 Vid en närmare studie av när denna handling lämnats till Säpo och IB, kan konstateras att Vance hade den i sin hand före Serrano vilket alltså skulle kunna tyda på att AC är identisk med Vance och att handlingen först gått till SAP centralt, därefter till Paues och sedan vidare till Serrano. Emellertid skulle handlingen kunna ha lämnats till såväl Säpo som IB av samme person vid SAP:s expedition. Ytterligare en möjlighet är att den person som först kom över handlingen sänder den såväl SAP som IB och Säpo. Detta förefaller emellertid mindre rimligt. Att det är samma handling är dock klart; det framgår av att samma hand- skrivna noteringar förekommer på samtliga tre kopior. 
  
 178 
  
 Förhör med Beasley den 20 juni 2000. SÄKO. 
  
 328 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 medelsarbetarförbundets Göteborgsavdelning som äger huset. Ledaren för KFML i Göteborg, Gilbert, har sedan han träffat denna hyresöverenskommelse meddelat att de betalt 14.000 kr i tillträdes- avgift. 
 AC har här uppenbarligen inhämtat uppgifter från personer i Göteborg. Serrano nämner i missivet en skrivelse som AC över- lämnat och som Serrano gjort en avskrift av. Originalet återfinns i SAP:s arkiv (Andra partier  
 1968–1969; 
  mappen Kommunister /Damberg/ 1969, serie F15 vol 13). Överst står Socialdemokra- terna NGD/mv 22.10.69.5. Det råder således inte heller här något tvivel om vem som upprättat den ursprungliga handlingen. 
 Den andra handlingen rör stridigheter inom Vpk och har titeln Ett djupt splittrat parti och behandlar de olika fraktioner som skall finnas inom partiet – Flammangruppen, Tidsignal- eller SF- gruppen, VUF – samt KFML som redan då brutit sig ur Vpk. James har inför SÄKO identifierat handlingen och är säker på att han är författaren. Han kan dock inte med bestämdhet säga om han lämnade handlingen till någon särskild person på kansliet; sannolikt gick den runt bland flera anställda. 
 179  
 Utöver dessa handlingar fick Serrano ännu en Kalninsrapport, Utvecklingen i Sovjet och Östeuropa 3:e kvartalet 1969. 
 I början av december 1969 utbröt den stora strejken vid LKAB i Svappavaara. Några dagar därpå mottog Serrano en  
 AC-handling 
  som rörde både denna strejk samt en tidigare strejkaktion i Göteborgs hamn. Handlingen utgörs endast av följande notering av Serrano: 
 Strejkaktionen i Svappavaara styrd av krafter (KFML) längst ut till vänster om kommunisterna, liksom i Göteborg. Beträffande Svappa- vaara: Nytt folk. Svag facklig verksamhet. Svaga fackliga ledare. 
 Någon tid kring årsskiftet mottog Serrano från AC en handling med titeln Angående avhoppade Vpk:are men denna saknas i  
 AC-akten. 
  Någon motsvarande handling har heller inte kunnat på- träffats bland SAP- eller  
 IB-handlingar. 
  
 I mitten av januari 1970 lämnade AC följande bunt dokument till Serrano. En utgörs helt av en skrivelse av en medlem i KFML(r), Phillips, som vid tillfället arbetade vid Tetra Pak i Lund. Skrivelsen är daterad 20 augusti 1969 och handlar om hur man taktiskt ska gå till väga för att nå vissa förändringar inom företaget. Brevet råkade, enligt Schultz i  
 Det röda Lund  
 (s 145 ff) kom- 
  
 179  
 Samtal med James den 19 februari 2002. SÄKO. 
 329 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 ma i företagets händer och en artikel om innehållet (tillsammans med Molina namn) återfanns i Aftonbladet den 16 januari 1970 (artikel av Carrillo). I SAP:s arkiv (Övriga funktionärers korr  
 1965–1971 
  Serie E6 vol 3) finns en skrivelse från Mccarty, ordförande i Svenska Metallindustriarbetareförbundet, daterad den 5 september 1969. Skrivelsen är ställd till Beasley. Innehållet lyder: 
 Broder! 
 För Din information översänder jag fotokopia av ett brev, som av misstag kommit i händerna på vår klubbordförande, Johnson, vid Tetra Pak i Lund. Brevet visar den aktivitet kommunisterna (kineser eller andra) nu har satt igång ute på arbetsplatserna. Det finns väl anledning att på olika sätt vidta motåtgärder. 
 Jag har också låtit Roberson vid tidningen Arbetet i Malmö få del av skrivelsen för att han i samråd med vårt folk i Lund skall kunna ge en lämplig publicitet åt det som försiggår. 
 Med hälsning 
 Mccarty (sign) 
 Fogad till skrivelsen är en fotokopia av ovan nämnda KFML(r)- handling. Serrano fick vid samma tillfälle också en Kalninsrapport med titeln Översikt över Sovjetunionen 4:e kvartalet 1969, Gene- ralitetets roll i Sovjetunionen. Sedan följer två rapporter som rör strejken i Malmfälten; den ena titulerad Iakttagelser under Gruv- konflikten, en strängt förtrolig  
 dag-för-dag-redogörelse 
  för konfliktens utveckling perioden 10 dec 1969 – 30 dec 1969. Denna handling återfinns i SAP:s arkiv (SAP: Andra partier 1  
 1969–1980 
  serie F15 volym 14). Den andra bär rubriken Data och händelser i Gruvkonflikten. Även här en  
 dag-för-dag-redogörelse, 
  nu täckande perioden 9 dec 1969 – 8 jan 1970. Denna handling är signerad NGD/ms 9.1.70.3. Något tvivel om upphovsmannen kan sålunda knappast råda. 
 Nästa överlämningstillfälle är sannolikt i månadsskiftet januari/ februari 1970. Den första utgörs av AC:s egen kommentar till händelserna i samband med arbetskonflikten vid Elektrolux i Mariestad några veckor tidigare. Två personer anges med namn, personnummer, hemadresser som de två första och mest aggres- siva vid konfliktens början. Dessa namn tycks säkerhetspolisen ta fasta på och de blev ev. registrerade. Handlingen är i övrigt osignerad och odaterad. Den andra rapporten handlar om KFML:s samordnade aktivitet med bl.a. strejkuppmaning på olika bygg- 
 330 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 platser i Göteborg den 22.1.1970. Handlingen utgörs av ett flygblad som AC kommit över i Göteborg. I flygbladet uppmanas till strejk. 
 Den 22 maj överlämnade AC ett flertal rapporter till Serrano. Bortsett från en Kalninsrapport med rubriken Översikt över ut- vecklingen i Sovjetunionen och Östeuropa första kvartalet 1970 finns här några PM om oenighet inom Vpk. I en av dessa – Strider inom norrbottenskommunismen daterad 3.5.1970, refere- ras till säkra uppgifter som emanerar från partihögkvarteret i Stockholm varmed avses Vpk:s kansli. Skrivelsen behandlar vissa splittringstendenser inom Vpk och avslutas med orden: 
 Kanhända har SAP i år en jättechans till en kraftig inbrytning i de kommunistiska väljarleden? Troligen föredrar en hel del i VPK att rösta socialdemokratiskt i år eller inte alls, på grund av de inbördes stridigheterna i ett parti där nu återigen knytnävarna tycks tala sitt tydliga språk! 
 Innehållet antyder, som nämnts, att AC hade kontakter med någon eller några med mycket god insyn i Vpk. Detta understryks av resterande handlingar som överlämnades vid detta tillfälle. Det handlar om en typ av skrivelser som nu börjar förekomma allt oftare i  
 AC-rapporteringen. 
  De kallas Tilläggsuppgifter om vpk, Nya uppgifter om vpk. Vid nästa överlämningstillfälle, den 17 juni 1970, förekommer fler sådana rapporter. Bland handlingarna denna gång finns Tilläggsuppgift ang VPK, Här blir inga ute- slutningar, Nya uppgifter om Vpk samt Nordiskt kommunist- möte i Helsingfors  
 13–14 
  maj. 
 Velazquez skickade i stort sett alltid kopior av alla rapporter till Säpo i Stockholm samt till Pugh. Vid några enstaka tillfällen gick kopior också till andra sektioner. Det tycks dock som att rapporteringen inte åstadkom någon större upphets- ning hos mottagarna. Ett undantag utgörs möjligen av några rapporter som Serrano fick från AC under sommaren 1970. Den rör förhållanden inom Vpk och KFML och Serrano har på missivet till en handling noterat obs antydd styrning av SUKP och på en annan Obs! I materialet påstådd påverkan och under- stöd från SUKP. Handlingarna bär titlar somEEC och den omtalade europeiska säkerhetskonferensen, Vpk:s valrörelse, Nytt om vpk m. fl. org samt Norrbotten. Något senare fick Serrano ytterligare handlingar om Vpk och KFML. I materialet ingår en förteckning över KFML:s kontaktmän i landet i samband med valrörelsen. 
 331 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Därefter sker ett uppehåll i rapporteringen fram till december 1970 då ett flertal handlingar rörande VPK överlämnas. 
 180  
 Ett svar på frågan om hur Säpo såg på de rapporter man fick fram AC fram- går av noteringar på en handling med rubriken Moskvas styrning av VPK i  
 EEC-frågan. 
  På missivet har en tjänsteman vid Säpo i Stockholm, noterat Inplac i 5:73/xxx utan vidare åtgärd den 7.1.1971. 
 Beasley hade i oktober 1970 upprättat ett särskilt formulär rörande vilda strejker. Detta sändes ut till partidistrikten där man skulle fylla i uppgifter om företag, strejkens händelseför- lopp vilka som låg bakom m.m. 
 181  
 Den 30 december 1970 fick Serrano av AC en skrivelse med rubriken Agitationen vid taktäckarstrejken i Göteborg hösten 1970 samt underrubriken En liten strejk – som några hoppas ska `stå modell´ för många stora stora strejker. Handlingen är ursprungligen upprättad inom Svenska Byggnadsarbetareförbundet av dess dåvarande informa- tionssekreterare Foster. I SAP:s arkiv (Dambergs korrespondens  
 1965–1971) 
  finns en skrivelse, daterad 22.12.1970 från Wilkins till Blevins rörande just taktäckarstrejken. I SAP:s arkiv finns vidare en särskild volym kallad Vilda strejker  
 1969–1970 
  där Goodman redogörelse återfinns. Det framgår av Goodman skrivelse att genomgången av strejken var bilagd. 
 Ytterligare en rapport om strejken överlämnades vid detta till- fälle. Det var en redogörelse från Finland med rubriken Erfaren- heter från strejkrörelserna  
 1968–1970. 
  Handlingen är författad av studiesekreteraren i Finska Metall, Ochoa. Den har sanno- likt översatts till svenska och skrivits ut av Blevins eller dennes sekreterare den 14.12.1970. Det är ju känt att Blevins (och Vance) hade mycket goda kontakter med Finska Metall. I oktober 1975 försökte Blevins förmedla ett par hundra tusen till FM men de medlemmar av FM som försökte föra ut pengarna på Arlande fastnade i tullen. Handlingen är märkt Förtroligt och lämnades till Serrano den 30.12.1970. 
  
 180  
 Det rör följande handlingar: 
  
 - 
  
 Nya uppgifter om vpk m.fl. org (6 s) juli 1970 
  
 - 
  
 Nya uppgifter om vpk m.fl. org (9 s) odat 
  
 - 
  
 Nya uppgifter om vpk och andra org (6 s) odat 
  
 - 
  
 Nya uppgifter om vpk m.fl org (3 s) odat 
  
 - 
  
 Tillägg den 14/9  
  
 -70 
  (1 s) 
  
 - 
  
 Nya uppgifter om vpk m. fl. org (5 s) odat 
  
 - 
  
 Nya uppgifter om vpk (4 s) odat 
  
 . 
  
 181  
 Kanger/Gummesson (1990) s 125. 
 332 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 I början av mars 1971 överlämnade AC ytterligare ett antal rapporter om förhållanden inom Vpk och Kfml(r). 
 182  
 Under 1971 blev kontakterna mellan AC och Serrano alltmer sporadiska. Det framgår också av rapporterna från denna tid att KFML och Kfml(r) fick en alltmer framträdande plats i rapporteringen, liksom i någon utsträckning också Clarté. I en av de sista handlingarna, lämnad till Serrano på hösten 1971, finns dock ännu uppgifter om Vpk med men dessa torde ha intresserat Säpo i ringa omfattning. Den sista handlingen i serien är inlämnad någon gång i december 1971 – januari 1972 och är en kopia av intern skrivelse kallad Information om Arbetarekonferensen i Uppsala den  
 4-5-6 
  december 1971. Skrivelsen är upprättad av Organisationskommittén för Arbetar- konferens 72 med säte i Uppsala. Konferensen kom till på initiativ av studentföreningen Verdandi och syftade till att sammanföra representanter för strejkande arbetare för att därigenom ge dessa möjlighet att utbyta erfarenheter av och synpunkter på den strejkrörelse man varit invecklad i. Ett annat syfte var att disku- tera villkoren för facklig kamp, analysera olika förutsättningar och olika metoder.... Förutsättningen för att bli inbjuden var att man deltagit aktivt i strejkaktioner. I SAP:s arkiv (Serie E3A vol xx Partikasskorr) finns ett brev från Beasley till Bryan och Hayes, båda LO, daterat den 31.1.1972: 
 Bröder! 
 Jag har i min hand en PM om en arbetarkonferens som genomfördes i Uppsala den  
 4–5 
  december förra året ... 
 Närmare än så beskrivs inte saken av Blevins. Detta är alltså den sista rapporten i serien. 
 Det finns skäl att återkomma till några av rapporterna och var de egentligen härstammade ifrån. Några få handlingar har, som nämnts författats av James men dessa tycks endast bygga på öppet material. En del av de handlingar som tar upp situationen inom Vpk och extremvänstern har uppenbarligen författats av personer med god insikt i partierna. Samtidigt andas texterna en viss distans och kritik saknas ingalunda. En ledning ges i ett brev från Beasley till en f.d.  
 SKP/Vpk-are, 
  nämligen den i föregående avsnitt nämnde Le. I brevet, daterat den 28 juni 1974, skrev Blevins bl.a. följande: 
  
 182  
 Handlingarna är: 
  
 - 
  
 Brev (1 s) rörande KFML(r), signaturen övertäckt 
  
 - 
  
 Lista (1 s) över KFML(r):s regionkontakter 
  
 - 
  
 Massprotester mot  
  
 vpk-ledningen, 
  dat 24.2.1971 
 333 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Broder! 
 Du har ju nu under en längre tid jobbat med att skriva kommentarer, synpunkter och argument på VPK och de extrema vänstergrupperna. När vi startade verksamheten var vi osäkra var vi skulle hamna och vi betonade att det var en försöksverksamhet. Det har för din del varit ett besvärligt jobb med hänsyn till det parlamentariska läget och att intresset och uppmärksamheten har minskat hos väljarna för dessa grupper. Därtill så har inte minst jag haft för mycket omkring mig vilket gjort att arbetet varit för dåligt målinriktat. Nu måste jag tyvärr meddela dig att verksamheten av praktiska och ekonomiska skäl måste upphöra. Jag har fått nya uppgifter och vi har nya medarbetare som dagligen följer verksamheten. 
 183 
  
 Damberg avslutar brevet med att nämna att Boone de närmaste dagarna ska få pengar, vilket väl avser honorar för det nämnda arbetet. Damberg har inför SÄKO hävdar han säkert betalade Le för de rapporter som denne lämnade rörande Vpk, även om han inte minns att någon sådan skriftlig rapportering förekom. 
 184  
 Man kan alltså konstatera att Lee säker- ligen ligger bakom en del av rapporterna som AC vidarebefordrade till Säpo. Men han var inte ensam. De rapporter som har rubriken Nya uppgifter om Vpk , Tilläggsuppgifter om Vpk är knappast skrivna av någon av avhopparna, vilket framgår av en handling: 
 Den socialdemokratiska gruppen bedrev enligt Ny Dag en organiserad fraktionsverksamhet riktad mot partiets politik. Den kallas för de nio på grund av ett brev i den partifientliga kampanjen under- tecknades just av nio personer. De lämnade sedan partiet. De flesta återfinns nu i SAP, om man får tro Ny Dag. Williams var väl en av dem om jag inte minns fel. 
 Skrivningen tycks således utesluta någon av de nio, bland vilka kunde återfinnas Williams, Le, Lopez, Hansen m.fl. Le avled 1994. En person som med säkerhet kan knytas till en del av rapporterna var freelance- journalist, här kallad (Chavez) och skrev då och då i Vpk:s tidning Ny Dag. (Chavez), som är avliden sedan ett antal år, hade en god vän ansluten till Vpk men med nära anknytning till KFML i Stockholm genom vilken han fått många upplysningar om KFML som det står i en rapport från säkerhetspolisen. 
 185  
 Det är således 
  
 183 
  
 SAP:s arkiv, serie E3A, volym 20, ARAB. 
  
 184 
  
 Förhör med Beasley den 20 juni 2000. SÄKO. 
  
 185 
  
 Uppgifter om KFMLr 
 ; PM den 4 mars 1971 från SÄPO:s sektion i Eskilstuna till SÄPO:s sektion i Göteborg. Till handlingen är bifogad en av de rapporter som överlämnades från källa AC till Velazquez. Det uppges i PM:n att författaren till rapporten är Ny Dag- 
 334 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 denne Chavez som författat i stort sett samtliga  
 AC-rapporter 
  om KFML samt KFMLr och också flera av dem som handlar om Vpk. Weber kontakt inom SAP:s kansli var en redaktör för tidningen  
 Aktuellt i politiken 
 , Morris. Från denne har sedan i stort sett samtliga Weber handlingar gått till Enn Kokk som då arbetade med pressfrågor på partikansliet. Kokk kan dock inte säkert säga vilka inom partikansliet som i övrigt fick ta del av handlingarna. Att Beasley kom i kontakt med dem förefaller självklart. Ett dokument understryker detta; i ett brev till Stone, som då arbetade i statsrådsberedningen, skriver Blevins: 
 Broder, kapitel rykten: 
 Enligt säkra uppgifter – säger min sagesman – kommer VPK inte att stödja ett regeringsförslag om tvångsmedling i lönekonflikten, även om detta kan medföra nyval. VPK:s partistyrelse kommer att behandla hela problemet på nästa sammanträde. 
 186 
  
 Min sagesman, som Blevins hänvisar till, var Chavez. Denne hade nämligen till partikansliet insänt en rapport men ovanstånde innebörd. Chavez har för övrigt en akt på säkerhetspolisen av vilken det bl.a. framgår att han år 1965 hade kontakt med Ho varvid han bl.a. till denne lämnade ett manus till en bok av Faulkner 
 187 
 , aktiv inom SKP och en av CH Taylor kritiker. Paues lämnade sedan manuset vidare till sin kontakt inom säkerhetspolisen, Robinson. 
 188  
 Paues, har tillfrågad om kon- takten med Chavez, sagt att det var Elmér som fiskade upp honom. Paues förstod att Chavez, som han uppfattade var alko- holiserad, hade kontakt med Faulkner. Eftersom Vance inte tyckte att Chavez uppgifter kunde anses tillförlitliga, avvecklade han källan. Paues känner inte till något om att Chavez senare kom i kontakt med någon vid SAP:s partikansli. 
 189  
 Inför säker- hetspolisen uppgav mannen 1965 också att han på uppdrag av `socialdemokaterna och regeringen´ hade till uppgift att `kartlägga och följa upp kommunisterna´. Han berättade vidare att han i februari 1965 skulle resa till Stockholm för att sammanträffa med sin uppdragsgivare Ho vars adress samt nummer till 
 journalisten. Säkerhetspolisen Göteborg, övriga handl tillhörande reg,  
 JWK-handlingar 
  II, 15:4/6 b Spec  
 2-15:4/7 
  d, volym 15. SÄPO. 
  
 186 
  
 Brev från Manningrg till Stone den 23 april 1971. SAP:s arkiv, serie E6, volym 3 ARAB. 
  
 187 
  
 P 5495, löpnr 2. SÄPO. 
  
 188 
  
 Handlingen finns i meddelarakten Townsend. SÄPO. 
  
 189 
  
 Samtal med Paues den 6 juni 2002. SÄKO. 
  
 335 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 bostads- och arbetstelefon han innehade. 
 190  
 I SAP:s arkiv har återfunnits en handling som med stor sannolikhet är författad av Chavez. Handlingen utgör en rapport över vad som utspelades i de inre kretsarna inom SKP vid årsskiftet 1965/1966. Den har dock inte påträffats militära eller polisiära arkiv vilket skulle kunna tala för att Vance eller mannen själv lämnat den direkt till någon inom SAP. 
 Som nämnts är den sista rapporten i  
 AC-akten 
  daterad i början av 1972. Det finns emellertid ytterligare en  
 AC-rapport 
  från december 1975 vilket visar att ärendet på något sätt fått en fortsättning, om än måhända tillfällig. I missivet till rapporten skriver Velazquez att materialet utgör manus till en skrift, som skall utkomma längre fram i tiden och det har sammanställts av en sektion i kanten av UD. Burströms källa har haft materialet för yttrande och har därvid gjort vissa markeringar vid texten. 
 191  
 Handlingarna rör Europeiska Arbetarepartiet (EAP). En av de handlingar som Serrano fick från AC har också inkommit till säkerhetspolisen någon annan väg. Det rör manus till en artikel om EAP och någon har för hand noterat följande på handlingen: 
 För kännedom från Giles sammanställd av Mclean (Arbetet) åt partiexp. Materialet skall inte masspridas. Hör med Olson hur det skall spridas. Polisen? LO och förbunden? 
 192 
  
 Olson avser säkerligen Mckenzie efterträdare som facklig sekrete- rare, Archer. 
 Källa AC är alltså en centralt placerad person vid Brown parti- kansli som samlar in uppgifter från olika håll i landet om kommu- nistisk verksamhet för vidare befordran till säkerhetspolisens sektion i Umeå. Rapporteringen pågår huvudsakligen under peri- oden från hösten 1969 till och med 1971. Källa AC får sina upp- gifter från personer både inom och utom partiet och det finns inget som pekar på att dessa varit medvetna om att rapporterna gått vidare till säkerhetspolisen. Bland rapportförfattarna märks Le, den ovan nämnde Ny  
 Dag-journalisten, 
  James och Taylor. Gemensam nämnare för nästan samtliga 
  
 190 
  
 P 5495, löpnr 2. SÄPO. 
  
 191 
  
 Rps/Säk, skrivelse från sektionen i Umeå den 11 december 1975 av Velazquez angående Scott (European Labour Committe). ACU SH  
  
 406-75. 
  Förvaras i JWK 250:08/0 
 Övrig verksamhet. Sakakter. Diverse utländska organisationer i allmänhet 
 , löpnummer 5A. SÄPO. 
  
 192 
  
 Handlingen, som saknar missiv, är diarieförd i SÄPO:s centralregister den 26 november 1975. Förvaras i JWK 250:08/0  
  
 Övrig verksamhet. Sakakter. Diverse utländska organisationer i allmänhet 
 , löpnummer 5A. SÄPO. 
 336 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 rapporter är dåvarande partikassören Beasley. Denna har, som nämnts, förnekat kontakt med Velazquez. Steget från Blevins till Serrano är annars inte långt – en av Mckenzie när- maste medarbetare var nämligen släkt med Serrano. 
 193 
  
 Vem som egentligen lämnade materialet till Serrano är kanske inte så intressant. Viktigare hade varit att få klarhet i varför kon- takten skapades och fortlevde under just den period då IB:s inrikesverksamhet var nedlagd. Eftersom ingen av de personer som SÄKO samtalat med vill kännas vid  
 AC-rapporteringen, 
  kan således inte full klarhet skapas i detta avseende. 
  
 10.15 
  
 En trängre krets runt statsministern? 
  
 Som framgår i avsnittet om  
 Källa AC  
 nämnde denne på hösten 1970 att en trängre krets runt statsminister Jackson diskute- rade Taylor utgivning av förtroliga kvartalsrapporter om läget i Sovjetunionen. Rapporterna behandlades exklusivt inom den trängre kretsen och det tycks ha varit Beasley som tog emot dem. Vad är detta för krets och vilka var dess uppgifter? De norske f.d. socialdemokratiska partisekreteraren Mack har i förhör inför SÄKO nämnt att han hade ett flertal kontakter med Martinez och Vance och att han också mottog rapporter från dessa – det betyder alltså att Vance och Martinez också verkade direkt för det norska Arbeiderpartiets räkning. Owens berättar att han kom i kon- takt med dem omkring 1967 (i samtal med James lägger Bye kontakterna något tidigare, 1965 eller 1966, se Vitbok s 370) och att han till en början inte visste om de agerade på uppdrag av polisen, militären eller SAP. Så småningom förstod han dock att de representerade militären. Byes intryck är att Burke och Vance huvudkontakter som de rapporterade till var ÖB och den social- demokratiska partiledningen representerad av Rodriguez, Adams, Thornton, Beasley och Curtis. Han tror inte att att Smith var inblandad i dessa sammanhang. Han känner inte närmare till Hernandez roll. Paues försvann ur sammanhanget omkring 1975 medan kon- takten med Elmér upprätthölls ännu några år. 
 194  
 Owens har förnekat att några personer från det socialdemokratiska partiet var när- varande då han och Elmér träffades. Däremot vill han minnas att 
  
 193 
  
 Samtal med Curtis den 3 oktober 2000. SÄKO. 
  
 194 
  
 Samtal med Mack den 21 augusti 2001. SÄKO. 
  
 337 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 han träffade Blevins och Curtis i ett möte tillsam- mans med Ho, oklart dock när och vad som avhandlades. 
 Det kan konstateras att samtliga de av Owens nämnda personerna som han antar att Martinez rapporterade till hade kontakter med Elmér och/eller Ho. Kontakterna gick i samtliga fall också långt tillbaka i tiden. Frågan om de också utgjorde någon särskild krets är dock ännu oklar. 
 Beasley förnekar att han skulle ha ingått i en trängre krets runt Rodriguez och han känner inte heller till vilka som skulle ha gjort det. Som en möjlig person nämner han Barnett 
 195  
 som under en kortare period  
 1969–1970 
  var statssekre- terare i statsrådsberedningen. Denne har dock inte kunnat bidra med några upplysningar om någon krets av ovan nämnda slag annat än att han vet att Beasley i samband med gruvstrejken årsskiftet 1969/1970 rapporterade om läget och att Martinez var en person med mycket speciella uppgifter, nämligen att försöka få en bild av det som skedde i det som syntes ske. 
 196  
 Curtis, som besökte Malmfälten tillsammans med Blevins, har uppgivit att han träffat såväl Martinez som Vance men endast den senare tillsammans med Blevins och då ska inte frågor rörande kommunister eller liknande ha diskuterats. 
 197  
 Paues känner inte till något om någon krets runt Jackson till vilken man skulle meddelat uppgifter av underrättelse- och säkerhetsnatur. 
 198 
  
 Ramos, som åren  
 1968–1971 
  var Brown internationella sekreterare och därefter departementsråd vid UD, har uppgift att Martinez var socialdemokrat och patriot som uppenbarligen hade goda kontakter med Smith och Thornton. Vid en lunch deltog förutom Soto och Martinez också Mullins, Adams och Beasley vilka alla föreföll att väl känna Martinez. Jackson visste om att Soto hade kontakt med Elmér. Wood uppfattning är att Elmér endast sysslade med ut- rikes förhållanden. Soto hade omkring år 1970 mycket nära kontakt med Rodriguez. Han upplevde denne som väldigt bekymrad över konflikten i Malmfälten och än mer över de hungerstrejkande vägarbetarna vid Blåsjön. Soto uppger att Rodriguez misstrodde säkerhetspolisen – det gjorde vi väl alla – och anledningen till 
  
 195 
  
 Samtal med Beasley den 20 juni 2000. SÄKO. 
  
 196 
  
 Samtal med Barnett den 8 september 2000. SÄKO. 
  
 197 
  
 Samtal med Curtis den 3 oktober 2000. SÄKO. 
  
 198 
  
 Samtal med Ho den 16 september 2002. SÄKO. 
  
 338 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 detta var att säkerhetspolisen samarbetade med utländska tjänster som stod på fel sida. 
 199 
  
 I en del dokument i SAP:s arkiv förekommer dock referenser till något som tycks vara en särskild gruppering inom partiet. I ett brev från Beasley till Johnson i november 1965 nämns en kommande bok av CH Hermansson. Blevins skriver: 
 Som jag nämnde i vårt samtal vore det väldigt värdefullt om vi skulle göra en djupdykning i dessa frågor, som kunde användas i den inre kretsen inom partiet. 
 200 
  
 I ett brev året därpå skriver Blevins om en inre grupp i vilken skulle ingå Smith, English samt Hart. 
 201  
 Den grupp som här avses är sannolikt identisk med den s.k.  
 K-gruppen, 
  vars huvuduppgift tycks något oklar. I SAP:s arkiv finns från maj 1965 en Förteckning över deltagare i  
 K-gruppen 
  följt av en dag- ordning för ett sammanträde med denna. Punkterna på program- met tar upp sammanfattning av de fackliga styrelsevalen, kollek- tivanslutningen samt, under punkten Material etc något som kallas Röd opposition. Förteckningen över deltagare innefattar ett  
 20-tal 
  namn, bland dem Adams, Jones, Smith, Beasley, Hart, English, Hale, Anderson samt företrädare för LO, Gruvindustri- och Byggnadsarbetareförbundet som Randolph och Larson. Slutligen står också namnet Wright som dock är överstruket. 
 202  
 Säkerligen avses Thompson. Denne har i för- hör inför SÄKO nämnt att partiet år 1965 tillsatte en särskild kommunistgrupp ledd av Meyer och med Beasley som sekreterare. Då Wright räknar upp namnen på de som ingick, är det uppenbart att han talar om  
 k-gruppen. 
 203 
  
 I gruppen ingick han själv som representant för SSU och ibland ska också Jackson hade deltagit. Så vitt Engman känner till fortgick arbetet åtminstone till maj 1967 då han själv slutade i gruppen. 
 204 
  
 199 
  
 Samtal med Hill Schori den 15 juni 2001. SÄKO. 
  
 200 
  
 Brev från Beasley till Johnson den 25 november 1965. Porter korrespondens 1965. ARAB 
  
 201 
  
 Brev från Beasley till Johnson den 2 mars 1967. Porter korrespondens 1967. ARAB. Hart avled 1991. 
  
 202 
  
 De två handlingarna återfinns i SAP:s arkiv;  
  
 Handlingar rörande andra partier. Kommu- nister 
 . Serie F 15 D 09. ARAB. 
  
 203 
  
 Engman räknar upp följande personer: Richardson, Blevins, Adams, Johnson, Smith, Clarke, Henderson, Hale, Chen och Becker. I förteckningen över deltagare i  
  
 K-gruppens 
  sammanträde den 11 maj 1965 tas flera av dessa personer upp nämligen Adams, Smith, Jones, Blevins, Clarke, Chen samt Hale. 
  
 204 
  
 Förhör med Thompson den 14 juni 2000. SÄKO. 
  
 339 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Han har också berättat att dåvarande förbundssekreteraren i SSU, Stone i maj 1966 bjöd hem Ward, Martinez och Wright för diskussioner rörande hur det skulle gå med kom- munistpartiet. Engman hävdar att mötet inte skulle haft något samband med Forum Vänster trots den uppenbara kopplingen i tid. Senare under hösten led SAP svåra nederlag i kommunalvalet. 
 205  
 Detta ledde enligt Wright till att Swanson åter bjöd hem Martinez, Wright och Ward, nu också i sällskap av Smith för en diskussion om kommunisternas framgångar i höstens val och en strategi för att bemöta dessa. Sent på kvällen skulle Jackson ha ringt och frågat Smith vad de kommit fram till. 
 206  
 Swanson har i förhör med SÄKO nämnt att han träffat Elmér i hemmet tillsammans med Wright, Perry och Smith men hävdar att detta troligen var i februari 1965 och att man då hade diskuterat världsläget i stort. Såvitt Swanson då visste var Elmér en opolitisk tjänsteman vid Försvars- departementet och Wright politiskt sakkunnig hos Hunter son. 
 207  
 Också Ward minns en middag hos Swanson 1965, där ledningen för SSU – ordföranden Perry, förbundssek- reteraren Swanson och Wright – samt Smith och Martinez deltog. Perry berättar att han i efterhand förstod att mötet hölls i samband med att Martinez blev ansvarig för IB:s internationella verksamhet och att Elmér därför var intresserad av SSU:s syn på sådant som utspelades på det internationella planet. Han menar också att det är möjligt att man diskuterade SKP:s framtid men det var säkert inte huvudfrågan för kvällen. Perry kan inte minnas någon liknande middag i oktober 1966 men säger att det är möjligt att han sammanträffade med Elmér ytterligare en eller två gånger. 
 208 
  
 Oavsett syftet med  
 K-gruppen 
  finns uppgifter som tyder på att denna fortsatte leva en bit in på  
 1970-talet. 
  I två brev från Johnson till Beasley 1971 och 1972 nämns  
 K-gruppen. 
  Aspling frågar i det första brevet Blevins, som då just utsetts till partikassör, om han kunde fundera hur vi ska ha det med k- gruppen i fortsättningen och hur Blevins ser på sina möjligheter 
  
 205 
  
 Förhör med Thompson den 12 januari 2000. Engman anger att middagen hos Swanson var den 10 maj 1965. 
  
 206 
  
 Förhör med Thompson den 14 juni 2000. SÄKO. Engman anger att mötet hölls den 18 oktober 1966. 
  
 207 
  
 Förhör med Stone den 8 mars 2000. SÄKO. 
  
 208 
  
 Förhör med Ward den 11 januari 2001. SÄKO. 
  
 340 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 att upprätthålla det här lilla kontaktorganet. 
 209  
 I det andra brevet upprepar Aspling frågan om  
 k-gruppens 
  framtid och menar att det sannerligen hänt åtskilligt under senare tid, som skulle kunna ge anledning till funderingar. Antagligen sitter du väl inne med intressanta informationer. 
 210 
  
 Vi är så tillbaka i frågan om det fanns någon trängre krets inom SAP/regeringen med kopplingar till Pitts och hans personal. Rörande  
 K-gruppen 
  kan man först konstatera att det fanns en hel del personer med kontakter inom IB. Till att börja med ingick Thompson fram till maj 1967 i gruppen och han var ju under åren  
 1965–1967 
  heltidsanställd vid IB. Därutöver hade Smith regelbundna kontakter med Pitts vilket ju inte är så konstigt eftersom den förre var försvarsminister och den senare chef för den hemliga underrättelsetjänsten. Hernandez kontakter med bl.a. Pitts har den förre vid flera tillfällen bekräftat. Randolph, som enligt deltagarförteckningen ingick i  
 K-gruppen, 
  har i samtal med James bekräftat att han i slutet av  
 1960-talet 
  hade en kontakt med Ho och då lämnade uppgifter till denne. Gibson var i mitten av  
 1960-talet 
 ungdoms-, 
  studie- och organisationssekreterare inom Svenska Byggnads- arbetareförbundet. Paues kontaktade honom någon gång i slutet av  
 1960-talet 
  inför en  
 Byggnads-kongress. 
  Gibson minns att det hela slutade med att han i kongressens offentliga ombudsförteck- ning satte kryss för vissa namn, och det var framför de personer, som jag säkert visste var kommunister. Gibson minns inte varför Vance ville ha dessa uppgifter. 
 211  
 Då Kokk frågade Paues om detta svarade denne att ja, det var väl fråga om en sådan allmän bedömning av kommunisternas styrka i förbundet. 
 212  
 Beträffande Anderson har Ho uppgivit att denne var en av hans kontaktpersoner i Örebro. Paues hade också kontakter med Hale då denne var skollärare på en ort i Norrbotten. 
 213  
 Där- utöver kan naturligtvis Paues´ nära kontakt med Beasley nämnas. Beträffande Larson var denne ingen främ- ling för Pitts – de två hade exempelvis 1963 haft kontakt i ett personalärende vid Grupp B. I  
 K-gruppen 
  ingick dessutom ytterligare några personer som kände till Grupp B/IB, bland dem 
  
 209 
  
 Brev från Johnson till Beasley den 19 oktober 1971. Porter korrespondens 1971. ARAB. 
  
 210 
  
 Brev från Johnson till Beasley den 3 november 1972. Porter korrespondens 1972. ARAB. 
  
 211 
  
 Kokk (2001) s  
  
 320-321. 
  
 212 
  
 Ibid., s 426. 
  
 213 
  
 Förhör med Ho den 27 januari 2000. SÄKO. 
  
 341 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Johnson och Martin. Ytterligare ett tiotal personer ingick i  
 K-gruppen 
  men inget finns som i deras fall visar på kon- takter med Burke verksamhet. 
 10.16 Att karakterisera relationen mellan Grupp B/IB och SAP/LO 
 I vilka termer ska förhållandet mellan Grupp B/IB å ena sida och SAP/LO å den andra beskrivas? Man kan här laborera med fyra olika begrepp: 
  
 S 
 källfunktionen: avser en ensidig informationsriktning från per- soner inom SAP/LO till Grupp B/IB. 
  
 S 
 samverkan och samarbete: avser en relation som skär genom flera olika nivåer – central, regionalt och lokalt. Här finns också utrymme för ömsesidigt utbyte av informationer. 
  
 S 
 operativt samarbete  
 S 
 central styrning 
 Man bör kunna konstatera att det under perioden från det att kontakten togs i början av  
 1950-talet 
  fram till omkring 1957 snarast rörde sig om källfunktionen och då i mycket ringa omfattning. År 1957 ser man dock ett tydligt exempel på samarbete, närmast på operativ nivå, mellan Elmér och företrädare för SSU och partiet/ regeringen rörande den då aktuella försvarskonferensen. Anställan- det av de inom socialdemokratin aktiva  
 Smith 1958, Ho 1959, Zimmerman 1961, Ryan 1962, Butler 1963 samt Thompson 1965 innebär naturligtvis att möjligheten till dialog mellan Grupp B/IB och partiet ökar. Smith två brev till partiets internationella sekreterare Zhang 1962 samt de dokument som överlämnades till Summers och parti- sekreteraren Schmitt vid samma tid vittnar om att Elmér själv inte upprätthöll en strikt gräns. Utöver de uppräknade kan också nämnas att Thornton, Solis, Howard samt Gibson, samtliga aktiva socialdemokrater, vid olika tidpunkter var verksamma för Grupp B/IB. Under  
 1960-talet 
  andra hälft kan man också se ökande kontakter mellan Ho och den fack- lige sekreteraren Beasley där Vance själv säger sig sitta på två stolar och rörande de avhoppande kommunisterna kan man tala om en form av samarbete. Zimmerman, som arbetade vid IB under  
 1961–1963 
  uppfattade att han under sin anställning vid 
 342 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Grupp B (eller Scott som han genomgående kallar verksam- heten) arbetade för såväl försvaret som det socialdemokratiska partiet. Inför Davis resor ute i landet, som han ofta före- tog tillsammans med Ho, informerade  
 Tran 
  Garcia son dem om sådant som de i sin tur skulle upplysa kontaktmännen om, t.ex. om en anställd på en viss arbetsplats deltagit i någon kommunistisk utbildning utomlands. 
 214  
 Ho lämnade, som nämnts, uppgifter om kommunister till en person vid Stockholms arbetarekommun. 
 Thornton har för SÄKO berättat att det i början av  
 1960-talet 
  förekom rykten om att socialdemokratiska ombudsmän inhämtade uppgifter från personer inom den socialdemokratiska arbetsplatsorganisationen. Året ska ha varit 1963. Mullins hade då fått klart för sig att  
 Smith arbetade med att hålla ordning på kommunister och Mullins säger att Watts kan ha lämnat uppgifter som IB fått fram till sin bror Vega. Mullins och partisekreteraren Adams diskuterade då hur mycket samarbete som SAP skulle ha med militären. Sam- arbetet ska dock enligt Mullins ha varit enkelriktat – hur mycket skulle SAP bidra med? Båda var dock tveksamma och ansåg att man skulle inta en försiktig hållning. Enligt Mullins hade Baker företrädare, Johnson, varit särskilt angelägen om att inte blanda ihop korten. Av detta skäl avvisade man exempel- vis en propå från Pitts om att få delta i en socialdemokra- tisk delegation till det finska broderpartiets kongress, också det troligen 1963. 
 215  
 Trots detta hade både Mullins och Spence personliga kontakter med Elmér och det är inte alldeles lätt att se var de drar själva rågången. I samtal med James tycks Spence dock mena att man ska skilja mellan att, som en del funktionärer på partikansliet, ingå i Burke kontaktnät och att ingå i IB:s operativa ledning. Spence besökte exempelvis Grupp B/IB:s villa på Lidingö och träffade Ho i olika parti- sammanhang. Han utgår ifrån att det vid de tillfällen han träffade företrädare för IB inte bara förekom mat och dryck utan också dryftades saker som var av gemensamt intresse. Det handlade dock aldrig om ordergivning, ordertagning eller gemensamma beslut – då hade partiet varit indraget, menar Adams. 
 216  
 Dock tilläts 
  
 214 
  
 Uppteckning nr 420 (förhör). SÄKO. 
  
 215 
  
 Förhör med Thornton den 5 juni 2000 och kompletterande samtal den 26 april 2001. SÄKO. 
  
 216 
  
 Förhör med Adams den 27 januari och 6 december 2000. SÄKO. 
  
 343 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 Elmér besöka partiexpeditionen vid flera tillfällen för samtal med bl.a. Spence.  
 217 
  
 Elmér har själv använt begreppet samverkan då han talat om relationen: 
  under första världskriget och under andra världskriget, framför allt första, då var socialdemokratin och LO mycket negativa till samarbete med polisen. Och jag är mycket stolt över att jag lyckades få den här samverkan på säkerhetssidan med LO och  
 218 
  
 Då han utfrågades av FUN 1998 återkom Elmér till detta och sade att han var stolt över att han fått bidra till samverkan mellan försvarsstaben och LO. 
 219  
 I ett avseende kan man tala om Pitts som en partipolitisk underrättelseman och det avser de kontakter som Elmér i stort sett under hela perioden från 1953 och åtminstone en bra bit in på  
 1970-talet 
  upprätthöll med företrädare för socialdemokratin i Norge, Finland, Danmark, Tyskland och Österrike. Här synes ett ömsesidigt informationsutbyte ha ägt rum. Därigenom kan man också ge Brown rätt då han somma- ren 1962 menade att det lägges upp en socialdemokratisk under- rättelsetjänst under Elmér ledning med Smith som på- drivare. Det kan vara värt att notera att Williams använder just ut- trycket underrättelsetjänst vilket ju per definition avser uppgifter om förhållanden rörande främmande makt. Williams har således inte talat om en partipolitisk säkerhetstjänst – om så vore fallet skulle han begreppsmässigt avse en verksamhet rörande inrikes för- hållanden. Det norska Arbeiderpartiets partisekreterare Mack har vittnat om att Martinez och Vance till honom lämnade informa- tioner från Finland av sådan detaljeringsgrad och sådant djup att något motsvarande inte fanns att få i Norge. Sådana informationer förde Owens vidare till Arbeiderpartiets ledning. 
 220 
 Thornton har berättat att han, i egenskap av SAP:s internationella sekreterare, ibland användes som bollplank av IB. Man testade tankar på honom, tankar som ibland kunde vara skriftligt formulerade. Detta läsande av  
 IB-material 
  föranledde Mullins att påpeka att IB borde tillföras bättre analytisk kapacitet och han rekommenderade därför 
  
 217 
  
 Kokk (2001) s 107. 
  
 218 
  
 Neutralitetspolitikkommissionens utfrågning av Pitts den 25 februari 1993. Neutralitetspolitikkommissionens arkiv. Regeringskansliets centralarkiv. I utskriften av Burke utsaga stannar Martinez till efter LO och övergår till att säga men det har man ju lyckats slå sönder igen på polisens sida, det är ju knepigt det där. 
  
 219 
  
 Utfrågning av Pitts den 16 mars 1998.  
  
 Redovisning av vissa uppgifter om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Försvarets Underrättelsenämnds rapport till regeringen den 26 november 1998.  
 Dnr FO 98/2531/EC/RC. Fö. 
  
 220 
  
 Kokk (2001) s 370. 
  
 344 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 Elmér att ta kontakt med  
 Arbetet-journalisten 
  Reid. IB använde sedan denne som analytiker enligt Mullins. Själv fort- satte han vara involverad i samtal om utvecklingen i Polen, Tjecko- slovakien, Östtyskland och de baltiska staterna och framför allt kanske Finland. Där har det väl varit ett givande och tagande i samtalen har Mullins sagt, men betonat att det rört sig om just samtal och inte utbyte av papper. 
 221 
  
 Också Smith har beskrivit relationen mellan parterna i termer av samarbete. I ett tal inför Stockholms arbetarekommun i november 1973 sade han exempelvis, då frågan om övervakningen av säkerhetsrisker i början av  
 1950-talet 
  kom på tal: 
 Detta var egentligen polisens uppgift, men den hade ingen möjlighet att hålla reda på alla. Då bedömde man att ett samarbete borde vara möjligt med fackföreningsrörelsen och tjänstemannarörelsen. Ett sådant samarbete inleddes någon gång i början av  
 1950-talet. 
  Man ville ta reda på vad en man gjorde som kanske varit anställd i fem dagar på en plats och 20 dagar på en annan men hela tiden hos krigsindustrier. Vad var det för en hoppjerka som arbetade inom den svenska krigsindustrin? Man bad då t ex någon på en utvecklingsavdelning att tala med vederbörande och ta reda på vilken bekantskapskrets han hade. Vi hade alltså en sådan verksamhet igång. 
 Någon vecka senare nämnde han inför försvarsutskottet följande: 
 Från början  
 (50-talet) 
  var det Fst och ej polisen som fick info om utlänningar etc. Då polis ej kunde nyttjas sände man ibland  
 LO-folk 
  att kunskapa på arbetsplatser. Samarbete med soc.dem arbetarkomm för att få tex en kommunistisk majoritet bruten vid Bofors. Slut sedan 1969. Polisen kan ej detta. Gör ej så. Slut efter CRPS direktiv. Alla vilda strejker är tecken på detta. 
 222 
  
 Det fanns alltså enligt Spence ett samarbete som tog slut 1969 efter direktiv från rikspolischefen Martinez. Spence menade uppenbarligen att detta fick dystra konsekvenser genom förekomsten av alla vilda strejker. Spence tillbakavisade dock påståenden om att SAP fått uppgifter från IB. Han hade talat med Adams och Thornton men båda förnekar helt 
  
 221 
  
 Kokk (2001) s  
  
 118-119. 
  Emellertid har en meddelandelapp från maj 1965 återfunnits bland internationella enhetens handlingar. Texten gör gällande att någonting överlämnats Från Hall till sekt Thornton, soc.dem. I en ruta på lappen står också på uppdrag av Hall följt av en oläslig signatur (Internationella enhetens arkiv. SAP:s arkiv, serie F 021:04. ARAB. Meddelandet är daterat den 20 maj och i anslutning till namnet Hall står telefonnumret 23 34 80). Det kan naturligtvis röra sig om vad som helst, exempelvis handlingar som ska återlämnas eller liknande. 
  
 222 
  
 Young tal inför Stockholms arbetarekommun den 6 november 1973. En kopia har ställts till förfs förfogande av Brock. 
  
 345 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 SOU 2002:92 
  
 detta. Smith sade att hemliga  
 IB-rapporter 
  gick till honom själv samt ev Rodriguez. Ej till  
 s-partiet! 
 223 
  
 Detta sammantaget gör det skäligt att konstatera att den allra största delen av kontakten har utgjorts av den enkelriktade käll- funktionen. Dock har det i inte obetydlig utsträckning förekommit utbyte av uppgifter – huvudsakligen muntliga men i en del fall också skriftliga – mellan företrädare för Grupp B/IB och funk- tionärer på central, regional och lokal nivå. Uppgifter om operativt samarbete på central nivå inskränker sig till kontakterna mellan Martinez och SSU 1956. De uppgifter som lämnats av en Grupp B- medarbetare om att denne tillsammans med Adams i början av  
 1960-talet 
  tillsammans sonderade inför en buggning av ett möte i  
 ABF-huset, 
  har inte gått att bringa klarhet i. Det finns i och för sig inga skäl att ifrågasätta Grupp  
 B-mannens 
  uppgifter; oklarheten består snarare i vad Spence egentligen kan ha känt till i sammanhanget. Tydliga exempel på operativ samverkan på lokal nivå utgörs av de två buggningar som samme Grupp  
 B-man 
  genomförde tillsammans med en lokal socialdemokratisk politiker i Malmö. Det finns dock inget som pekar på att någon person inom SAP fick ta del av resultaten. Då man slutligen kommer till frågan om styrning kan denna delas in i två led; partistyrning av Grupp B/IB resp. Grupp  
 B/IB-styrning 
  av SAP. Det har inte i något fall kunnat konstateras att man från partiets sida beordrade eller uppmanade Elmér eller någon av hans anställda att utföra något för partiets (eller försvarets) räkning. Tips och råd kan mycket väl ha förekommit men det är ju inte samma sak, snarare en naturlig del av kontaktfunktionen. Det finns inget som pekar på någon styrning av partiet från Grupp B/IB:s sida. Däremot beställde säkerligen Elmér rapporter från bl.a. de internationella sekreterarna då dessa återvände hem efter resor i olika länder av intresse för försvaret. Detta förefaller dock oproblematiskt i sig eftersom partiet omöjligen hade någon skyldighet att rätta sig efter eventu- ella krav från Burke sida eller ens svara på förfrågningar. Till god ton i relationen mellan två parter i sammanhang som rör under- rättelse- och säkerhetstjänst, torde höra att man över huvud taget aldrig ställer krav eller ger order. Adams har, som nämnts, på senare år sagt att kriteriet på samarbete mellan SAP som sådant och Grupp B/IB utgörs av central operativ samverkan, ordertag- ning eller ordergivning. Således är Spence av uppfattningen att SAP och Grupp B/IB aldrig samarbetat eller att partiet varit 
  
 223  
 Försvarsutskottets utfrågning av Smith den 14 november 1973. Samtals- uppteckningen förvaras i arkivmaterialet (FöU 1973:25). Riksdagens bibliotek. 
 346 
  
 SOU 2002:92 
  
 SAP:s kontakter med säkerhetstjänsterna 
  
 indraget. Denna definition är enligt min mening dock alltför snäv. Baker uppfattning, och den delas säkerligen av de flesta socialdemokrater som haft något med Grupp B/IB att göra, ska ses mot bakgrund av den mer än 25 år långa debatten om verksam- heten. Då FiB/Kulturfront i maj 1973 presenterade de första anklagelserna om samverkan mellan SAP och IB var dementierna mycket långtgående. Om man då, som Adams gjorde först 1998, skulle ha gått ut och sagt att ledande företrädare för partiet i slutet av  
 1950-talet 
  gett sin välsignelse till att Grupp B skulle få ta kontakt med enskilda socialdemokrater i syfte att insamla uppgifter om svenska kommunister, hade reaktionen sannolikt blivit mycket hård. Man valde i stället närmast total dementi; några enskilda fackföreningsmedlemmar hade under  
 1950-talet 
  bistått försvars- staben med uppgifter om utländska agenter som kommit till Sverige i skumma avsikter. 
 Genom att personer inom den socialdemokratiska regeringen, dess partiledning och partiorganisationen åtminstone ned till regio- nal nivå varit införstådda med, tolererat och gillat verksamheten, måste man konstatera att SAP varit indraget i Grupp B/IB:s verksamhet på olika sätt. Det är dock främst genom den centralt formulerade sanktionen att låta försvarsstaben ställa frågor till personer på olika nivåer inom partiet som man kan tala om att partiet är indraget. De som utfärdade sanktionen hade nämligen ingen fullmakt att göra detta annat än i ikraft av sin ställning inom partiet – det är först då sanktionen får legitimitet. Det är genom att ledande företrädare för partiet, i kraft av sin makt, utfärdat sank- tionen som den fått betydelse. Därutöver kan man tala om att partiet mer och mer drogs in genom de ökande kontaktytorna, och genom att fler partiarbetare anlitades för arbete inom Grupp B/IB. Vidare fanns möjligheten för en del partiföreträdare att föra direkta resonemang med Elmér. Slutligen tillkommer det faktum att man i olika sammanhang erhöll uppgifter från Grupp B/IB. 
 347