Järnvägsutredningen 
 N 2001:09 
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
 491 
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
 Rapport om förvaltningen av järnvägens fastigheter (Dir 2002:128) 
 I tilläggsdirektiven (Dir. 2002:128) till utredningen (N 2001:09) om järnvägssektorns organisation fick jag som särskild utredare i uppdrag att se över förvaltningen av järnvägens fastigheter. Bakgrunden var den kritik och oro som framförts från olika håll inom sektorn beträffande former och villkor för förvaltningen sedan strategiska delar av den bolagiserats och överförts till AB Jernhusen i samband med strukturomvandlingen av SJ. 
 Jag överlämnar härmed min rapport med förslag till hur inrikt- ning och styrning av fastighetsförvaltningen bör anpassas. Min utgångspunkt har varit att säkerställa att fastigheterna skall kunna fungera som medel för att utveckla järnvägstrafiken i samverkan med andra transportslag enligt de tranportpolitiska mål som fast- ställts av riksdagen och regeringen. 
 Holmes 
 493 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 494 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 Innehåll 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 497 
  
 1 
  
 Inledning................................................................. 
  
 502 
  
 1.1 
  
 Nya villkor för förvaltningen av 
  
 järnvägsfastigheterna .................................................. 
  
 502 
  
 1.2 
  
 Tilläggsdirektiv ........................................................... 
  
 503 
  
 1.3 
  
 Arbetets inriktning ..................................................... 
  
 503 
  
 2 
  
 Bakgrund – fastighetsförvaltning t.o.m. år 2000.......... 
  
 505 
  
 2.1 
  
 Villkor för fastighetsförvaltningen............................ 
  
 506 
  
 3 
  
 Fastighetsförvaltningens villkor fr.o.m. år 2001........... 
  
 507 
  
 3.1 
  
 Fastigheter som förvaltas av Jernhusen..................... 
  
 508 
  
 3.2 
  
 Fastigheter som förvaltas av affärsverket Statens 
  
 järnvägar eller Banverket ............................................ 
  
 509 
  
 3.3 
  
 Konsekvenser av den planerade fördelningen av 
  
 fastigheterna................................................................ 
  
 509 
  
 4 
  
 Kortfattat om förhållandena i några andra länder ......... 
  
 510 
  
 4.1 
  
 Observationer baserade på förhållandena i några 
  
 andra länder................................................................. 
  
 511 
  
 5 
  
 Allmänna överväganden och förslag............................ 
  
 512 
  
 5.1 
  
 Problembild................................................................. 
  
 512 
  
 5.2 
  
 Russinplockning försvårar samordning och 
  
 ansvarsfull infrastrukturförvaltning .......................... 
  
 513 
  
 5.3 
  
 Svag koppling mellan transportpolitiken och 
  
 styrningen av Jernhusen ............................................. 
  
 518 
  
 5.4 
  
 Järnvägssystemets framtida marktillgång.................. 
  
 520 
  
 5.5 
  
 Styrning av Jernhusen................................................. 
  
 533 
  
 5.6 
  
 Förslag i sammanfattning........................................... 
  
 536 
  
 6 
  
 Särskilda överväganden och förslag beträffande 
  
 persontrafikterminalerna ........................................... 
  
 539 
  
 6.1 
  
 Stationens funktion sedd med resenärens ögon – 
  
 en ansats ...................................................................... 
  
 539 
  
 6.2 
  
 Stationens roll i kollektivtrafiken .............................. 
  
 539 
  
 495 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 6.3 
  
 Aktörer och deras inflytande ..................................... 
  
 541 
  
 6.4. 
  
 Klassificering av stationer som har en nyckelroll i 
  
 transportsystemet ....................................................... 
  
 543 
  
 6.5 
  
 Skyddet för järnvägsresenärernas användning av 
  
 stationer ....................................................................... 
  
 547 
  
 6.6 
  
 SRAB och dess roll ..................................................... 
  
 549 
  
 6.7 
  
 Prissättning av stationer och tjänster......................... 
  
 550 
  
 6.8 
  
 Vilka funktioner och tjänster bör finnas på en 
  
 station?......................................................................... 
  
 554 
  
 6.9 
  
 Hur skall tjänsteutbudet organiseras? ....................... 
  
 555 
  
 6.10 
  
 Förslag i sammanfattning ........................................... 
  
 556 
  
 BILAGOR 
  
 I 
  
 Transport- och järnvägspolitiska överväganden av 
  
 betydelse för fastighetsförvaltningen ........................ 
  
 559 
  
 II 
  
 Organisation av fastighetsförvaltningen fr.o.m. år 
  
 2001.............................................................................. 
  
 562 
  
 III 
  
 Utdrag ur Jernhusens stationsregister....................... 
  
 570 
  
 496 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 Sammanfattning 
 Förvaltningen av järnvägens fastigheter är fr.o.m. 2001 uppdelad på Jernhusen, Banverket och affärsverket Statens järnvägar. Villkoren för fastighetsförvaltningen inom Jernhusen innebär att de restrik- tioner som gällde t.o.m. år 2000 inte längre gäller. De nya formerna och villkoren för fastighetsförvaltningen har enligt olika transport- och trafikintressenter inneburit att kopplingen till järnvägsverk- samheten har försämrats eller riskeras komma att göra detta. I för- längningen kan detta skapa problem för järnvägstrafiken att fylla den funktion som förväntas enligt fastställd transportpolitik. 
 Swedcarrier, som formellt äger Jernhusen, har i uppdrags- beskrivningen till Jernhusen betonat att uppgiften är att bedriva en effektiv fastighetsrörelse under beaktande av transportsektorns behov. De riktlinjer som riksdagen och regeringen i olika samman- hang fastställt har emellertid inte i formell mening gjorts gällande för Jernhusen genom bolagsordning eller andra styrinstrument. Detta är anmärkningsvärt då bestämmelserna från år 1988 och år 1999 fortfarande gäller i förhållande till fastigheter förvaltade av Banverket och affärsverket Statens järnvägar. Även i Sverige fanns det t.o.m. år 2000 ett samband och en balans mellan möjligheterna att exploatera järnvägsfastigheter för andra ändamål och järnvägs- trafiken. Sverige är i jämförelse med ett antal andra länder det enda exemplet där sambandet mellan järnvägsfastigheterna och järn- vägstrafiken påtagligt har brutits. 
 Allmänna övervägande och förslag 
 Mina överväganden och förslag bygger på att Jernhusen tills vidare är fastighetsägare för de fastigheter som omfattas av överlåtelse- avtalet med staten. Styrningen av Jernhusen blir då av avgörande betydelse för möjligheten att ta tillvara transportsektorns intressen men även för möjligheterna att genomföra transportpolitiska mål- sättningar. Den valda lösningen innebär att samordning i olika aspekter försvåras. Jernhusen tillåts att förvalta de ekonomiskt mest intressanta fastigheterna medan staten eller kommuner helt förväntas stå för kostnaderna för mindre lönsamma stationer, ter- minaler m.m. Utan återföring av vinsterna till sektorn som helhet minskar de finansiella förutsättningarna för att åstadkomma ett effektivt systemtänkande. 
 497 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 Den nya  
 EG-rätten 
  och den föreslagna nya svenska järnvägslag- stiftningen innehåller regler som styr hur avgifter för utnyttjande av infrastruktur och tjänster kan debiteras. Prissättningen måste kunna övervakas av den föreslagna Järnvägsstyrelsen som också måste ges rätt att ompröva avgifter eller priser oavsett vem som är huvudman för stationsfastighet eller terminalbolag. Avgifterna för infrastrukturen skall som huvudprincip baseras på den samhälls- ekonomiska marginalkostnad som trafiken orsakar. Anläggningar och tjänster omfattas däremot inte av dessa avgiftsprinciper, dock skall järnvägstrafikens konkurrenssituation beaktas. 
 Järnvägens infrastruktur måste betraktas som ett samman- hängande system som för sina anläggningar kräver viss flexibilitet. Det är mycket svårt att införskaffa ny funktionellt användbar tät- ortsmark. Av detta skäl är det viktigt att skydda tillgången till mark för järnvägs- och transportändamål, särskilt i anslutning till vissa tätorter, industri- och terminalområden. Möjligheterna att åstad- komma flexibilitet i infrastruktur- och annan järnvägsanläggnings- utveckling beror i hög utsträckning på Jernhusens eget agerande och kommunernas åtgärder i samband med markanvändningsplane- ringen. 
 Det finns vissa restriktioner för Jernhusens agerande i form av servitut samt reglering av markanvändningsplanering som sam- mantagna utgör ett visst skydd för användningen av den mark som behövs för utnyttjande av järnvägssystemets befintliga anläggningar respektive tillkomst av planerade anläggningar i systemet. Restrik- tionerna förutsätter att andra aktörer skall hävda transportpolitiken gentemot Jernhusen. Detta kan inte jämställas med den situation som rådde innan år 2001 när järnvägens fastighetsförvaltning genom SJ Fastighetsdivision enbart var en del av det transportpoli- tiskt motiverade uppdraget för affärsverket SJ. 
 Det är också viktigt att järnvägssektorns intressenter i sina kon- takter med kommunerna i första hand agerar utifrån ett transport- politiskt perspektiv. Det bör inte förutsättas att kommunerna själva anser att de har i uppdrag att företräda det transportpolitiska intresset gentemot järnvägssektorns aktörer. Åtminstone inte i större utsträckning än vad reglerna i Miljöbalken och Plan- och bygglagen stadgar. Boverket och trafikverken bör återigen pröva hur begreppet riksintresse skall tolkas när det gäller utvecklingen av infrastruktursystem – särskilt när det gäller kraven på detaljering av framtida om- och utbyggnad av systemen. Banverket bör ges i uppdrag att sammanställa och regelbundet uppdatera planer över 
 498 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 järnvägssektorns infrastruktur- och annan anläggningsutveckling, samt systematisera sina och andra sektorsaktörers kontakter med kommunerna inom ramen för deras markanvändningsplanering. 
 Jernhusen bör också i samband med detta betraktas som ett företag med särskilt samhällsintresse. Nödvändiga instruktioner som speglar detta förhållande bör uttryckas i bolagsordningen och i riktlinjer till företaget. Regeringen har hittills inte i tillräcklig utsträckning utnyttjat de möjligheter man har att styra Jernhusen i en inriktning som skapar förtroende inom transportsektorn. Styr- ningen av bolaget i en transportpolitiskt mer korrekt inriktning måste förstärkas. Ägandet via Swedcarrier medför att det finns ett filter mellan regeringen och Jernhusen genom vilka transport- politiken skall tolkas. Aktierna i Jernhusen bör därför överföras till Näringsdepartementets enhet för infrastruktur. På detta sätt kan utvecklingen av Jernhusens fastigheter och anläggningar på ett tyd- ligare sätt än i dag kan kopplas till transportsektorns behov. 
 Styrelsens sammansättning bör spegla kollektivtrafiken och transportsektorn. Ett byte av förvaltare av aktierna i Jernhusen måste åtföljas av ett ansvar också för de förehavanden och skulder bolaget i dag uppbär. Det finns risk för att det kortsiktigt kan innebära ökade kostnader i någon form för transportsektorn. Inci- tamentet är att i så stor utsträckning som möjligt exploatera såväl fastigheter som anläggningar men på ett sätt som minimerar even- tuella negativa konsekvenser för transportsektorn. I så stor utsträckning som möjligt bör såväl fastigheter som anläggningar exploateras att tjäna andra syften än transportsektorns men detta måste göras på ett sätt som minimerar eventuella negativa konse- kvenser för transportsektorn. 
 Särskilda överväganden och förslag beträffande persontrafiktermina- lerna 
 Stationerna har stor betydelse som portaler till såväl kollektivtrafi- Hamilton som de orter de betjänar. De primära aktörerna 
 1  
 måste därför ges ett stort och klart uttalat inflytande över såväl innehållet som kvaliteten i stationshållningen och de nyttjandevillkor som skall gälla. Det måste skapas möjligheter för de primära aktörerna att få till stånd en normal  
 kund-leverantörsrelation 
  med Jernhusen. Detta 
  
 1  
 Med primära aktörer avser jag trafikföretag av olika slag som utnyttjar stationerna för sin egen verksamhet; tågtrafikutövare, THM, busstrafikföretag, taxiföretag m.fl. 
 499 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 kan kompletteras med centrala, linjevisa och lokala stationsråd för diskussion av övergripande frågor. Kollektivtrafiksektorn har denna höst påbörjat diskussioner om behovet av mer organiserade stationsråd vilket bör uppmuntras. I styrningen av Jernhusen måste det framgå att man har ett särskilt ansvar att få till stånd en mer normal  
 kund-leverantörsrelation 
  med sina kunder genom att upp- fylla ett antal uppgifter specifikt vad gäller persontrafikterminaler. Ett sådant ansvar är emellertid ömsesidigt; även de primära aktö- rerna har ett ansvar för att på ett tydligare sätt än vad som hittills varit fallet specificera vilka förväntningar man har på Jernhusen som leverantör. 
 Alla förändringar av stationsbeståndet måste göras i samverkan med aktörerna vilket hittills inte gjorts. Ett utpekande av ett uthål- ligt bestånd av stationer och terminaler måste göras kontinuerligt på de primära aktörernas villkor. Kriterier för klassning av stationer som börjat utvecklas inom Banverket och Rikstrafiken bör utveck- las vidare för att så småningom fastställas. Banverket och Vägverket i sina roller som sektorsmyndigheter bör tillsammans med Rikstra- fiken samordna detta arbete men också ta ansvar för att initiera en process tillsammans med de primära aktörerna, inklusive kommu- nerna, i syfte att klassificera stationer och andra anläggningar. Det nuvarande beståndet av fastigheter och anläggningar måste tills- vidare garanteras genom att Jernhusen stoppar planerade utförsälj- ningar. De 26 fastigheter, i huvudsak kombiterminaler och frilast- områden, som Banverket i en skrivelse till regeringen pekat ut bör återgå till statens ägo. Äganderätten och förvaltningsansvaret för fastigheterna med de 14 aktivt använda stationer som i dag är i statlig ägo via Statens järnvägar bör föras över till Jernhusen. 
 En juridisk analys gällande olokaliserade servitut för att garan- tera tillgång till allmänna ytor i stationerna har gett vid handen att detta inte är en ändamålsenlig lösning. Järnvägsstyrelsen bör få ansvar att tillse att ett offentligt regelverk rörande rättigheter och skyldigheter som såväl aktörerna som ägare av stationsbyggnader har i sammanhanget tas fram, upprätthålls och följs. 
 Det av Jernhusen ägda terminalhållningsbolaget SRAB 
 2  
 bör läg- gas ner därför att de primära aktörerna inte har något förtroende för den i dag gällande lösningen. Jernhusen bör finna nya former för umgänget med sina kunder. I de fall stationerna ägs av andra parter än Jernhusen, i huvudsak kommunerna, förutsätter jag att 
  
 2  
 Svenska Reseterminaler AB. 
 500 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 terminalhållningen för dessa stationer får en praktisk lösning i en dialog mellan parterna. 
 De primära aktörerna bör betala för nyttan av tillgång till statio- nerna i enlighet med en rimlig prissättning som grundas på lokala förutsättningar och som förankras med de primära aktörerna. Jern- husen måste snarast fastställa och öppet dokumentera en prislista för såväl lokalhyra som tilläggshyrestjänster för stationer inom olika klasser och klart och tydligt definiera vad som ingår i detta. Hyressättningssystemet måste befrämja att stationerna utvecklas parallellt med trafikutvecklingen och att stationer som därvid blir mindre viktiga eller betydelselösa på sikt avvecklas. Det är dock de primära aktörerna som i sitt kundförhållande bestämmer vilka som är viktiga eller mindre viktiga. Även de sekundära aktörernas 
 3  
 kun- der använder sig av de allmänna ytorna för att komma till respek- tive näringsidkare varför även de måste belastas med betalnings- ansvar för de allmänna ytorna vilket i dag inte är fallet. De allmänna ytorna måste dessutom mycket tydligare definieras och avgränsas till de faktiska ytor som rör själva väntsalsfunktionen i en station. 
 Ett utbud av resenärsservice måste definieras för olika klasser av stationer och utifrån den betalningsvilja som finns hos såväl de primära aktörerna som deras slutkunder, dvs. resenärerna. Även trafikutövare av olika slag behöver ha tillgång till olika tjänster vid stationer och terminaler. Utgångspunkten måste vara att de pri- mära aktörerna ges en valfrihet att vid stationerna kunna beställa olika resenärstilläggstjänster av den de befinner lämpligast och att inget tvång skall föreligga att köpa resenärstilläggstjänster via Jern- husen. 
 För att stationerna och terminalerna skall utvecklas till väl funge- rande knutpunkter för olika typer av trafik, måste det komma till stånd ett aktivt samarbete mellan alla berörda parter under hela processen från planering till genomförande och drift av stationen. I processen måste alla trafikslagen tillmätas lika stor betydelse. Jag föreslår att Banverket och Vägverket i sina roller som sektorsmyn- digheter tillsammans med Rikstrafiken och berörda kommuner får i uppdrag att koordinera ett sådant arbete. 
  
 3  
 Näringsidkare som bedriver verksamhet i anläggningarna som syftar till att tillfredsställa behov som resenärer kan ha i anslutning till en resa. 
 501 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Nya villkor för förvaltningen av järnvägsfastigheterna 
  
 Bolagiseringen av affärsverket SJ innebar att det bildades två från varandra helt självständiga järnvägstrafikföretag, SJ AB och Green Cargo AB, för person- respektive godstrafik. Samtidigt överfördes flertalet funktioner som erbjuder service till dessa och andra järn- vägstrafikföretag samt deras kunder till särskilda bolag under det tidigare av affärsverket SJ ägda och förvaltade holdingbolaget Swedcarrier AB (Swedcarrier). Det gällde allt från underhåll och daglig skötsel av fordon till förvaltningen av vissa från kommer- siella utgångspunkter intressanta järnvägsfastigheter. Genom pri- vatisering eller kommersialisering skulle kapital frigöras för att lyfta av delar av de lån som togs upp inom dessa servicefunktioner när de köpte över tillgångar från det tidigare affärsverket. Dessa transaktioner var i sig ett sätt att kapitalisera de utbrutna och bola- giserade järnvägstrafikföretagen. Det bör noteras att värdena på fastigheterna i många fall höjdes innan dessa transaktioner utför- des. 
 De nya formerna och villkoren för fastighetsförvaltningen har enligt olika transport- och trafikintressenter inneburit att kopp- lingen till järnvägsverksamheten har försämrats eller riskeras komma att göra detta. Det gäller för infrastrukturens del framför allt i storstäderna där kommersialisering eller försäljning av mark skulle kunna skapa fysiska hinder för utvecklingen av infrastruktu- ren eller funktioner i direkt anslutning till denna. I förlängningen kan detta skapa problem för järnvägstrafiken att fylla den funktion som förväntas enligt fastställd transportpolitisk. Problemet gäller även mer generellt terminalerna och den service som erbjuds rese- närer, godskunder och järnvägstrafikföretagen. Farhågorna beror bl.a. på att villkor och handlingsregler som tidigare gällt för fastig- hetsförvaltningen – och som fortfarande gäller till de delar denna ligger kvar inom affärsverket SJ eller Banverket – inte har förts vidare och införlivats i regeringens styrning av de nya företags- enheterna. 
 Utöver dessa avgörande fysiska hinder finns det också risk för att konkurrenskraften för järnvägs- och kollektivtrafiken försämras genom att priset för att utnyttja fastigheter och service höjs. Effekten av detta kan för persontrafikens delvis lindras genom ökat stöd via upphandling av trafik. För godstrafiken, som bedrivs under 
 502 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 renodlat kommersiella villkor, innebär ökade kostnader däremot en direkt konkurrensnackdel. Det gäller i synnerhet då det, till skill- nad från tidigare, inte längre garanteras att vinster som genereras i fastighetsförvaltningen är med och finansierar merkostnader som kan uppstå för trafiken i samband med omdispositioner i fastig- hetsförvaltningen. 
  
 1.2 
  
 Tilläggsdirektiv 
  
 Med anledning av de uppfattningar som framförts från såväl tra- fikintressenter som andra organ i samhället beslutade regeringen den 22 september 2002 om tilläggsdirektiv (dir. 2002:128) till Järn- vägsutredningen (Utredningen (N2001:09) om järnvägssektorns organisation m.m.) Av direktiven framgår bl.a.: 
 Det finns, mot bakgrund av översynen av järnvägssektorns organisa- tion och den kritik som framkommit skäl att ytterligare överväga hur AB Jernhusen skall förvalta det långsiktiga ägandet av stationer och terminaler som anses som nyckelfunktioner i transportsystemet. Det är vidare viktigt att den framtida förvaltningen av dessa fastigheter har en bred förankring hos sektorns aktörer, kommunerna och berörda myndigheter. 
 Utredaren skall till den 11 november 2002 efter diskussion med järn- vägssektorns aktörer föreslå vilka av AB Jernhusens stationer och ter- minaler som skall anses utgöra nyckelfunktioner i transportsystemet, hur dessa fastigheter skall förvaltas samt redovisa skälen för sin bedömning. 
  
 1.3 
  
 Arbetets inriktning 
  
 Arbetets utgångspunkt har varit att analysera problemen med fas- tighetsförvaltningen och den verksamhet som drivs i anslutning till fastigheterna utifrån följande tre begrepp: mark, anläggningar (med vilket avses stationsbyggnader, anläggningar för hantering av gods m.m.) och tjänster. Dessa begrepp kan i sin tur regleras i följande fyra dimensioner: 
  
 Lokalisering, dimensionering (samhälleligt eller kommersiellt beslutsorgan), 
  
 Utnyttjandevillkor (tillträde, avgifter), 
  
 Finansiering (statliga, kommunala eller privata investerings- och driftmedel), 
  
 503 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 Huvudmannaskap (associationsform, ägare). 
  
 Jag har bedömt det som nödvändigt att i ett första skede och i redovisningen av uppdraget enligt tilläggsdirektivet i huvudsak beröra begreppet mark men delvis också begreppet anläggningar. Båda dessa begrepp, men kanske framför allt begreppet tjänster, måste diskuteras vidare i samverkan med Kollektivtrafikkommittén (N 2001:05) – (KoKo) och Godstransportdelegationen 2002 (N 2002:98) – (GTD02). Dessa frågor är också beroende av mitt vidare arbete med villkor rörande marknadstillträdet för persontra- fiken. Jag återkommer därför till dessa frågor i mitt slutbetänkande då jag också avser att fördjupa mitt arbete i de ovan nämnda regleringsdimensionerna. 
 Som en ansats till fortsatt arbete kring terminalfunktionsfrå- gorna vad gäller begreppen anläggningar och tjänster kommer jag, grundat på de önskemål som framförts av de primära aktörerna 
 4 
 , att föra en diskussion och föreslå en möjlig utvecklingsväg för vidare arbete. 
 Av praktiska och tidsmässiga skäl förs huvuddelen av resone- mangen kring såväl begreppet mark som begreppen anläggningar och tjänster kring exempel hämtade från persontrafiken. Järnvägs- utredningens experter och jag är ense om att problemen i princip är de samma mellan person- och godstrafiken, varför de grundläg- gande reglerings- och styrningsbehoven och därmed överväganden och förslag är desamma. 
 Jag har begränsat analysen av fastighetsfrågorna till stationer och terminaler med anslutande infrastruktur. Jag har under utred- ningens gång uppmärksammat att det även finns anledning att analysera fastighetsfrågor i anslutning till olika stöd- och service- funktioner som är beroende av fastigheter som i dag ägs av Jern- husen AB (Jernhusen), t.ex. fordonsunderhållsverkstäder m.m. Jag ämnar även i denna fråga återkomma till regeringen senast i anslut- ning till mitt slutbetänkande. 
 Den deluppgift i tilläggsdirektivet som säger att jag skall föreslå vilka av Jernhusens stationer och terminaler som skall anses utgöra nyckelfunktioner i transportsystemet, måste diskuteras vidare i samverkan med KoKo och GTD02 och är likaledes beroende av mitt vidare arbete med frågor rörande marknadstillträdet vad gäller 
  
 4  
 Med primära aktörer avser jag trafikföretag av olika slag som utnyttjar stationerna för sin egen verksamhet; tågtrafikutövare, THM, busstrafikföretag, taxiföretag m.fl. Även kommunerna bör betraktas som primära aktörer. 
 504 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 framför allt persontrafiken. I denna rapport lämnar jag förslag till kriterier för ett sådant urval liksom hur ansvaret skall fördelas mel- lan olika parter I en sådan process. 
 Jag har förankrat mina överväganden och förslag med en särskild arbetsgrupp bildad för ändamålet och bestående av företrädare för Rikstrafiken, Konsumentverket, Banverket, Vägverket, Boverket, KoKo, Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet, Svenska Lokaltrafikföreningen (SLTF), Branschföreningen Tågoperatö- rerna, Svenska Bussbranschens Riksförbund och Samtrafiken i Sverige AB. 
 Utöver detta har jag haft underhandsavstämningar med bl.a. Swedcarrier, Jernhusen och GTD02. 
 2 Bakgrund – fastighetsförvaltning t.o.m. år 2000 
 Någon konsekvent fastighetsförvaltning förekom inte inom affärs- verket SJ innan år 1988. Varje enhet inom affärsverket SJ svarade för de fastigheter och anläggningar som de disponerade. Det var därför inte självklart att fastigheterna fick den effektivaste använd- ningen. Skötseln av fastighetsbeståndet hade till dess inneburit stora kostnader för affärsverket SJ. Beståndet av fastigheter var uppenbart överdimensionerat och endast ca 10 % av lokalerna var uthyrda till externa hyresgäster. 
 Infrastrukturförvaltningen avskildes år 1988 från affärsverket SJ genom tillskapandet av Banverket. Speciellt linjemark och andra infrastrukturnära fastigheter betraktades som en naturlig del av inf- rastrukturen av majoriteten inom den organisationskommitté som föregick bildandet av Banverket. Enligt redan då gällande  
 EG-för- 
  ordningar betraktades också järnvägens basfastigheter som en del av infrastrukturen. Det beslöts emellertid att statligt ägd mark som användes för olika typer av järnvägsändamål i huvudsak skulle för- valtas av affärsverket SJ. Skälen var finansiella. I stället för att erhålla erforderligt statskapital över statsbudgeten skulle affärsver- ket SJ få använda fastigheterna för att genom försäljning eller kommersialisering frigöra kapital för nysatsningar inom trafikrörel- sen. Det bör noteras att såväl stationer för persontrafiken som godstrafikens terminaler fortfarande låg kvar inom affärsverket SJ. Fastighetskapitalet skulle även omfatta upprustning av stationer och andra för affärsverket SJ, trafikhuvudmännen (THM) med flera s.k. gemensamma järnvägsfunktioner. Enligt den trafikpoli- 
 505 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 tiska propositionen skulle affärsverket SJ som statligt verk ha som särkilt utpekad uppgift att utveckla stationerna till resecentra som så långt som möjligt skulle betjäna även andra transportslag. Kol- lektivtrafiken skulle göras mer attraktiv genom att underlätta byten mellan transportmedlen och samordna bl. a information och service gentemot resenärerna. 
 I enlighet med  
 1988-års 
  trafikpolitiska beslut inleddes också en utveckling av framför allt större stationer till fullständiga resecentra vilket krävde ett mer omfattande samarbete med olika parter. Inom det nya affärsverket SJ inrättades en särskild fastighetsdivision med uppgift att ansvara för all fastighetsförvaltning inom affärsver- ket SJ. De slumrande tillgångarna skulle tas hand om på ett affärs- mässigt sätt och ge intäkter. Ett program för utveckling av sta- tionsfastigheterna till resecentrum, förbättring av stationsmiljöer och förbättring av personallokaler inleddes. Många kommuner deltog aktivt i arbetet vad avser t.ex. stationsplaner, parkanlägg- ningar, bil- och cykelparkering m.m. Under  
 1990-talets 
  första hälft avmattades aktiviteterna på fastighetsmarknaden kraftigt med vikande konjunktur vilket dels kraftigt begränsade externa aktörers vilja till risktagande i projekten samtidigt som affärsverket SJ självt blev mer beroende av extern finansiering för resecentrumprojekten. 
  
 2.1 
  
 Villkor för fastighetsförvaltningen 
  
 Affärsverkets fastighetsinnehav försågs i det särskilda regerings- beslut  
 (1988-06-09) 
  som fastställde avgränsningen av infrastruktu- ren och fördelningen av anläggningar och funktioner mellan affärs- verket SJ och Banverket med restriktioner till skydd för infra- strukturen och andra trafikpolitiskt betingade behov. Dessa bestämmelser fastställdes på nytt efter viss komplettering till följd av att infrastrukturbegreppet vidgades år 1999 (regeringsbeslut N1999/943/IRT). Sammanfattningsvis innebar de villkor för fas- tighetsförvaltningen som gällde t.o.m. år 2000: 
  
 att befintlig järnvägsmark skulle få disponeras fritt för: 
  
 statens spåranläggningar eller annan spåranläggning som förval- tas, finansieras och upplåts enligt avtal med staten, 
  
 allmänt upplåtna anläggningar i anslutning till spåren (lastkaj, frilastområde, plattformar och plattformsförbindelser, under- håll, förråd och upplagsplatser, anslutningsvägar), 
  
 506 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 att lokalisering av stationer och terminaler skulle planeras och beslutas inom ramen för infrastrukturplaneringen (eftersom beslut om lokalisering har direkt betydelse för dimensione- ringen av infrastrukturen och därför måste hanteras i en samlad planering), 
  
 att innehavare av järnvägsanläggning skulle ersättas för mer- kostnader till följd av flytt i samband med kommersialisering av fastighet, 
  
 att Banverket och affärsverket SJ årligen skulle upprätta planer över hur järnvägsfastigheterna skulle kunna utnyttjas. Det innefattade också att definiera vilka fastigheter som inte längre behövdes för järnvägsändamål och som i princip skulle kunna säljas eller för kortare eller längre tid användas för kommer- siella ändamål utanför järnvägssektorn. Banverket skulle, i egenskap av sektorsmyndighet, fastställa planerna. 
  
 Upplåtelsen av stationer m.m. till THM och eventuellt nya opera- törer förutsattes kunna ske genom överenskommelser med affärs- verket SJ. I praktiken uppstod dock ganska snart problem och dis- pyter kring villkoren för utnyttjandet av de s.k. gemensamma funktionerna. Krav på  
 icke-diskriminerande 
  och konkurrensneutral upplåtelse av sådana funktioner beslutades av riksdagen år 1995 i enlighet med regeringens proposition Nya förutsättningar för järn- vägstrafiken (1995/96:92). Inte heller dessa nya villkor visade sig dock vara tillfyllest. Den justering av infrastrukturbegreppet och överföring till Banverket av terminalspår och funktioner, de senare främst inom persontrafikområdet, som gjordes år 1999 hade som ett viktigt inslag att ytterligare neutralställa villkoren för utnyttjan- det av dessa delar av järnvägssystemet. 
 3 Fastighetsförvaltningens villkor fr.o.m. år 2001 
 Förvaltningen av järnvägens fastigheter är fr.o.m. 2001 uppdelad på Jernhusen, Banverket och det kvarvarande affärsverket Statens järnvägar. Tanken är att de fastigheter som finns kvar inom affärs- verket skall överföras till Banverket. Det gäller bl. a kvarvarande linjefastigheter men även ett antal fastigheter som omfattar sta- tions- och andra byggnader, t.ex. i Vännäs. Oavsett huvudman för fastigheterna har tillgången till stationer och terminaler definitivt 
 507 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 neutralställts i förhållande till olika järnvägstrafikföretag genom den strukturomvandling som skedde 2001. 
 Samtidigt har nya problem uppstått genom att avvägningen av infrastruktur- och trafikintresset i förhållande till kommersialise- ringen av fastigheterna inte längre är tydlig. I normal affärsverk- samhet kan det hävdas att befintlig verksamhet ska motivera sin existens mätt i förhållande till den förräntning som kan åstadkom- mas genom en alternativ användning av befintliga tillgångar och resurser. Ett sådant synsätt kan dock knappast tillämpas för stöd- funktioner till ett infrastruktursystem och den verksamhet som bedrivs på detta, åtminstone inte när verksamheten i så stor utsträckning motiveras av transportpolitiska och andra samhälls- mål. Lönsamheten i de stödjande funktionerna måste då ses i ett större sammanhang och underordnad de samhällsekonomiska och övriga samhällseffekter som uppstår i en kedja från trafikföretag till berörda enheter inom staten och kommuner. 
 I bilaga I redovisas ett antal av de transportpolitiska och andra beslut som ger vägledning också i frågor om den fortsatta utveck- lingen av stationer och terminaler. Det gäller för såväl person- som godstrafiken att utveckla det intermodala samarbetet genom lämp- liga anpassningar av terminalfunktioner. Inom persontrafikområdet skall terminalerna bl.a. utvecklas för att bättre tjäna funktionshind- rade och andra som har särskilda behov som behöver tillgodoses under resan. Även andra aspekter i syfte att göra det kollektiva resandet mer attraktivt har lyfts fram. 
  
 3.1 
  
 Fastigheter som förvaltas av Jernhusen 
  
 Organisationen av fastighetsförvaltningen inom Swedcarrier och Jernhusen redovisas i bilaga II. De delar av stationerna som skall finnas allmänt tillgängliga för de trafikansvariga och deras kunder skall hanteras av ett särskilt bolag, Svenska Reseterminaler AB (SRAB 
 5 
 ), f.n. ett dotterbolag till Jernhusen. 
 Jernhusen planerades inledningsvis att förvaltas direkt under Näringsdepartementet. Skälet var att därigenom betona verksam- hetens koppling till transportsektorn och i förhållande till den verksamhet som på sikt skulle utvecklas mot ett på marknaden till buds stående serviceutbud för transportintressenterna. Under 
  
 5  
 SRAB är tänkt att fungera som motpart i hyresförhandlingar med de primära aktörerna. Jernhusen äger f.n. SRAB till 100 procent men har ingen ambition att kvartstå som ägare. 
 508 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 bolagiseringsprocessens gång beslutades emellertid att även Jern- husen skulle placeras inom Swedcarrierkoncernen. 
 Villkoren för fastighetsförvaltningen inom Jernhusen kan kort- fattat beskrivas som att de villkor som gällde för fastighetsförvalt- ningen t.o.m. år 2000 inte längre gäller. Det betonas visserligen i uppdragsbeskrivningen från Swedcarrier till Jernhusen (se bilaga II) att uppgiften är att bedriva en effektiv fastighetsrörelse under beaktande av transportsektorns behov. Samtidigt kan det noteras att de riktlinjer som riksdagen och regeringen i olika sammanhang fastställt inte i formell mening har gjorts gällande för Jernhusen genom bolagsordning eller andra styrinstrument. 
 Det praktiska handhavandet av förvaltningen visar enligt min mening också exempel på att hänsynen till de transportpolitiskt betingade målen och förutsättningarna för infrastrukturförvaltare och trafikintressenter sätts åsido. Jag vill dock betona att Jernhusen rent operativt skött sitt åtagande i enlighet med de direktiv som getts i ägarstyrningen. 
  
 3.2 
  
 Fastigheter som förvaltas av affärsverket Statens järn- vägar eller Banverket 
  
 Det ovan gjorda konstaterandet om villkoren och det faktiska handhavandet av fastighetsförvaltningen är desto mer anmärk- ningsvärd när man konstaterar att bestämmelserna från år 1988 och år 1999 fortfarande gäller för de fastigheter förvaltade av Banverket och affärsverket Statens järnvägar. Som en följd av detta har Ban- verket, i egenskap av järnvägens sektorsmyndighet, goda möjlig- heter att tillvarata järnvägssektorns transportpolitiskt legitima intressen rörande användning av dessa fastigheter 
  
 3.3 
  
 Konsekvenser av den planerade fördelningen av fastig- heterna 
  
 Det paradoxala förhållande som uppstått till följd av den planerade fördelningen av fastigheter mellan Jernhusen och Banverket är sammanfattningsvis att infrastrukturförvaltare och trafikintressen- ter har bibehållen kontroll över användningen av järnvägens fastig- heter på orter som Vännäs, d.v.s. på sådana orter där risken för att det ska uppstå fysiska barriärer eller ekonomiskt ofördelaktiga vill- 
 509 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 kor är som minst. Samtidigt har man inte längre kontroll (se vidare kap. 5) över de fastigheter där en försäljning eller kommersialise- ring kan leda till hinder för utvecklingen av infrastruktur och trafik. 
 4 Kortfattat om förhållandena i några andra länder 
 Norge 
 I Norge äger järnvägstrafikföretaget Norske Statsbaner (NSB) sta- tionerna där infrastrukturförvaltaren Jernbaneverket (JBV) i sin tur till självkostnadspris hyr den offentliga delen av. JBV äger normalt övrig mark. Ägandet av järnvägens godsterminaler är splittrad mel- lan NSB och JBV. JBV ställer stationerna till allmänhetens för- fogande. Förhandlingar pågår om att ägandeskapet av stationerna i sin helhet skall övergå till JBV. Motivet till dessa förhandlingar sägs vara att delningen av fastighetsbeståndet mellan NSB och JBV i samband med bildandet av JBV 1996 har skapat praktiska problem i förvaltningen av fastigheterna. JBV har som ambition att utveckla stationerna till bra offentliga kollektivtrafikterminaler. 
 Danmark 
 I Danmark ägs såväl stationerna som järnvägens godsterminaler av järnvägstrafikföretaget Danske Statsbaner (DSB). Infrastruktur- förvaltaren Banestyrelsen äger normalt marken förutom den mark som omfattar stationerna. I dansk lagstiftning finns regleringar om andra operatörers konkurrensneutrala tillgång till stationer och terminaler. Vilka faciliteter som omfattas av begreppet station finns definierade liksom en prislista för angörningsavgiften till varje sta- tion. Fr.o.m. 1 januari 2003 övertar järnvägstrafikföretaget Arriva Danmark A/S en del persontrafik på Jylland från DSB. I trafike- ringsavtalet mellan danska staten och Arriva finns varje aktuell sta- tion förtecknad vad gäller faciliteter, förhyrd yta m.m. liksom den kostnad som Arriva till DSB skall betala för detta. 
 Finland 
 I Finland är ägandet stationerna delat mellan finska SJ (VR) och infrastrukturförvaltaren Banförvaltningscentralen (RHK). De stora 
 510 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 stationerna hör normalt till VR och de mindre till RHK. Mark i övrigt ägs av RHK. Vid bildandet av RHK fick VR välja vilka sta- tioner de skulle behålla. Sådana fastigheter som ansågs kunna exploateras för andra ändamål än järnvägen övergick till det statliga fastighetsbolaget Kapiteeli O/Y. 
 Storbritannien 
 I Storbritannien äger infrastrukturförvaltaren Network Rail (som är ny ägare av Railtrack) all järnvägsmark. Alla stationer ägs av Network Rail. Ägandet av godsterminaler är splittrat mellan Net- work Rail och privata intressen. Driften vid de 15 största statio- nerna sköts av Network Rail medan resten förhyrs och sköts av respektive trafikföretag som en del av deras trafikeringsavtal. Net- work Rail exploaterar så långt det går fastigheter för andra ändamål än järnvägen, utgångspunkten är dock alltid att en sådan exploate- ring skall stödja kärnverksamheten järnvägen. 
 USA 
 För att stimulera byggandet av järnväg under  
 1800-talet 
  ingick som en del av koncessionerna amerikanska staten utfärdade för detta ändamål stora landområden vid och omkring de blivande järn- vägarna. Denna  
 Way-of-Right 
  räknas sedan dessa som en av de integrerade järnvägstrafikföretagens stora tillgångar. Dessa till- gångar exploateras så långt som möjligt för andra ändamål under förutsättning att detta inte är till men för kärnverksamheten järn- vägen. 
  
 4.1 
  
 Observationer baserade på förhållandena i några andra länder 
  
 Som synes finns det i nämnda länder en stark koppling mellan järn- vägsfastigheterna och järnvägstrafiken. Antingen genom att ägan- det av järnvägsfastigheterna kvarstår i järnvägssektorn genom infra- strukturförvaltaren, dominerande järnvägtrafikföretag eller genom att  
 (USA-exemplet) 
  dessa funktioner är integrerade. Exploatering av järnvägsfastigheter för andra ändamål än järnvägen är vanligt 
 511 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 men återkopplingen till järnvägstrafiken stark och exploateringarna har alltid som avsikt att inte skada järnvägstrafiken. 
 Även i Sverige fanns det t.o.m. år 2000 ett samband och en balans mellan möjligheterna att exploatera järnvägsfastigheter för andra ändamål än järnvägstrafiken. Detta då större delen av fastig- hetsbeståndet och större delen av trafiken låg i en och samma orga- nisation, nämligen affärsverket SJ. I och med bolagiseringen av affärsverket SJ bröts detta sammanhang. Sverige är det enda av de studerade exemplen där sambandet mellan järnvägsfastigheterna och järnvägstrafiken så påtagligt har brutits. 
 5 Allmänna överväganden och förslag 
 Mina överväganden och förslag bygger på att Jernhusen tills vidare, i enlighet med regeringens direktiv till mig, är fastighetsägare för de fastigheter, markområden och anläggningar som omfattas av över- låtelseavtalet med staten. Styrningen av Jernhusen blir då av avgö- rande betydelse för möjligheten att ta tillvara de primära aktörernas intressen men även regeringens egna intressen att genomföra poli- tiska målsättningar inom exempelvis transportpolitiken. 
 Jag anser att den modell som staten valt för att förvalta delar av de fastigheter som tidigare förvaltades av affärsverket SJ innebär ett påtagligt paradigmskifte mot tidigare i den meningen att möjlig- heterna att freda såväl de transportpolitiska intressena som järn- vägssektorns intressen i sammanhanget väsentligt försvårats. Vissa av dessa svårigheter hör till fastighetsjuridiken och fanns latent där redan innan bolagiseringen av affärsverket SJ fr.o.m. årsskiftet 2001. Dessa undertrycktes av det faktum att staten i myndighets- formen rent fastighetsjuridiskt är en starkare ägare av fastigheter (då av staten ägd mark inte kan exproprieras) än staten i form av bolag (då sådan mark kan exproprieras). I och med att staten valt att lägga en stor del av järnvägsfastigheterna i bolag är det fastig- hetsjuridiska skyddet av sådan mark för järnvägens ändamål nu väsentligt svagare än den var tidigare. 
  
 5.1 
  
 Problembild 
  
 Min utgångspunkt för analysen i detta kapitel är att valet av form för förvaltning av järnvägssystemets fastigheter inte bör tillåtas 
 512 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 påverka infrastrukturförvaltare, järnvägstrafikföretag och järnvägs- transportkunder på ett negativt sätt. Utifrån detta synsätt kan jag konstatera att bildandet av Jernhusen har lett till vissa problem och risker. 
 Ett problem har att göra med att Jernhusens fasta egendom har använts som säkerhet för lån, som i sin tur använts för att tillskjuta kapital till SJ AB och Green Cargo AB. Detta riskerar att leda till en viss risk för oönskade effekter i järnvägssektorn, som dessutom förstärks av det faktum att Jernhusen AB är ett civilrättsligt regle- rat rättssubjekt med ganska svag transportpolitisk anknytning. 
 De riskfaktorer jag uppmärksammat är: 
  
 Ett potentiellt hot beträffande järnvägssystemets framtida marktillgång – särskilt i större städer. 
  
 Risk för ökade priser för nyttjande av mark och anläggningar ägda av Jernhusen AB och därmed indirekt också de tjänster som produceras i anslutning till infrastruktur och andra anlägg- ningar. 
  
 5.2 
  
 Russinplockning försvårar samordning och ansvarsfull infrastrukturförvaltning 
  
 Fördelningen av fastigheterna mellan Jernhusen och Banverket innebär att kommersialisering av de ekonomiskt mest intressanta fastigheterna nästan helt och hållet kommer att tillgodogöras fas- tighetsrörelsen inom Jernhusen. Det förstärks av att avgränsningen och hanteringen av trafiknära funktioner görs på ett sådant sätt att det snarast ger ett intryck att skapa frizoner för den transport- främmande verksamheten snarare än att tillgodogöra infrastruktu- ren och trafiken de vinster som kan uppstå genom en kommersiali- sering. Det är min uppfattning att de grundläggande incitamenten för förvaltningen av järnvägsfastigheterna därmed hamnat snett. 
 Den valda lösningen innebär att samordning i olika aspekter för- svåras. Jernhusen tillåts plocka av godbitarna medan staten eller kommuner helt förväntas stå för kostnaderna för mindre lönsamma stationer, terminaler m.m. Jag är i och för sig anhängare av att kostnader för olika funktioner i olika delar av landet skall redovisas öppet. Icke täckta kostnader skall redovisas öppet och motiveras. Samtidigt är det ett intresse att systemet som helhet fungerar på ett tillfredsställande sätt. Resultatet för enskilda enheter måste alltså mätas inom ramen för ett större system med de motiv till stöd 
 513 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 inom systemet som då kan motiveras. Detta kan mycket väl förenas med russinplockning och särskilda enheter för att effektivisera driften av de mer kommersiellt intressanta enheterna. Men utan återföring av vinsterna till sektorn som helhet minskar de finan- siella förutsättningarna för att åstadkomma ett effektivt system- tänkande. 
 Infrastrukturförvaltning och annan tjänsteproduktion är också förenad med ett ansvar gentemot samhället i övrigt. Jag tänker då bl.a. på kostnader för sanering och uppstädning när infrastruktur och verksamhet lagts ned. Även här är det rimligt att vinster från förvaltningen av järnvägsfastigheterna kan användas som del av den finansiella insats som krävs. Infrastruktur- och andra budgetar kommer annars att belastas ytterligare i förhållande till de villkor som gällt tidigare. Jag kan i detta sammanhang notera eftersatt behov i dessa avseenden bl.a. på terminalområden som t.o.m. 1998 förvaltades av affärsverket SJ genom verkets fastighetsdivision eller trafikdivisioner. 
  
 5.2.1 
  
 Avgifter för tillgång till infrastruktur och andra tjänster 
  
 Som framgår av mitt delbetänkande Rätt på spåret (SOU 2002:48) innehåller den nya  
 EG-rätten 
  och den föreslagna nya svenska järnvägslagstiftningen regler som styr hur avgifter för utnyttjande av infrastruktur och tjänster kan debiteras. Motiven för dessa regler är att säkerställa järnvägens konkurrenskraft. Reglerna utgör också ett bevis (jfr. kapitel 3) för att man inte vill betrakta driften av grundläggande basfunktioner inom järnvägen som jäm- förbar med normal affärsverksamhet som kan tillåtas dyka upp på eller försvinna från scenen utan drastiska samhällseffekter. Således är man också beredd att förse den med förutsättningar som innebär ekonomiska restriktioner för den som bedriver verksamheten. Ett ytterligare skäl är att verksamheten ofta bedrivs under geografiska eller andra monopol. 
 Infrastrukturen 
 De avgifter som järnvägstrafikföretagen skall erlägga för utnytt- jande av infrastrukturen skall som huvudprincip baseras på den samhällsekonomiska marginalkostnad som trafiken orsakar. De 
 514 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 kostnader som drabbar trafiken är så långt oberoende av vad infra- strukturförvaltarens hyres- eller anskaffningskostnad för den mark som utnyttjas för infrastrukturen. 
 I vissa sammanhang kan dock en mer totalkostnadsbaserad avgift tillåtas. Det gäller t.ex. så kallade specialprojekt som annars inte skulle komma till stånd, t.ex. viss terminalinfrastruktur eller spe- ciallänkar i järnvägsnätet som Öresundsförbindelsen. Kostnaden för marken blir i sådana sammanhang en viktig komponent i avgiftsunderlaget. Uppvärderingar av fastighetsvärden, tvingande omlokaliseringar av verksamhet med åtföljande kostnadshöjningar som inte kompenseras i samband av den som framtvingar en flytt m.m. kan i dessa fall alltså få direkt återverkan på järnvägens kon- kurrenskraft. 
 Motsvarande kostnadshöjningar för infrastruktur vars utnytt- jande debiteras med avgift motsvarande marginalkostnad kan också få indirekta effekter på järnvägens konkurrenskraft. Om infra- strukturförvaltarna inte kan utnyttja befintlig mark eller utnyttja försäljningsvinster vid markförsäljning som görs vid linjeomdrag- ningar innebär detta ett minskat utrymme för infrastruktursats- ningar, d.v.s. sämre möjligheter att inom givna finansiella ramar åstadkomma förbättringar för järnvägstrafiken. 
 Anläggningar och tjänster 
 Anläggningar och tjänster omfattas, som jag redogjorde för i mitt delbetänkande, enligt den föreslagna nya järnvägslagen inte av de avgiftsprinciper som föreskrivs för utnyttjande av infrastruktur. Järnvägstrafikens konkurrenssituation skall dock beaktas vid fast- ställande av priserna. Om tjänster endast tillhandahålls av en leve- rantör skall den avgift som tas ut för denna tjänst relateras till kostnaden för att tillhandahållna tjänsten beräknat på grundval av det faktiska utnyttjandet. Fri marknadsprissättning får alltså inte tillgripas om det föreligger ett geografiskt eller annat monopol, dvs. att rimliga alternativ och förutsättningar för priskonkurrens saknas. Ovanstående principer har bl.a. betydelse för person- och godstrafikterminalerna, såväl byggnader som andra faciliteter. 
 För stationerna är som tidigare framgått tanken att de ytor som skall finnas allmänt tillgängliga för de primära aktörerna och rese- närer inom av Jernhusen förvaltade fastigheter skall avstyckas i det särskilda terminalbolaget SRAB. Prissättningen mot trafikansvarig 
 515 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 och resenärer kommer därmed att påverkas av hyror i två steg: pris- sättningen mellan fastighet och terminalbolag respektive mellan terminalbolag och de primära aktörerna eller transportkund. Pris- sättningen i det första ledet är tänkt att ske enligt gällande mark- nadshyra medan avgifter gentemot nyttjare av terminalbolagets tjänster skall baseras på självkostnad. Den självkostnadsbaserade avgiften gentemot nyttjarna påverkas alltså indirekt av en mark- nadshyra. Där kommersiell verksamhet inte är möjlig planeras SRAB ta ansvar för hela terminalytan. Samtidigt riskeras hyran mellan fastighet och terminalbolag att stiga i kommersiellt intres- santa lägen. Det finns en uppenbar risk att trafiken därigenom drabbas av kostnadsökningar i förhållande till tidigare förhållanden i samtliga fall. 
 I överväganden i dessa frågor måste också beaktas hur utförsälj- ning av terminaler eller mark där dessa är belägna (t.ex. mark för kombiterminaler) kan komma att påverka hyrorna och hur detta kan komma att påverka den spårbundna trafikens konkurrenskraft. Förvaltningen av terminalerna utövas oftast i en monopolsituation. Prissättningen måste därför, liksom för flertalet övriga funktioner som också tillhandahålls under monopolliknande situation, kunna övervakas av den av mig föreslagna Järnvägsstyrelsen som också måste ges rätt att ompröva avgifter eller priser oavsett vem som är huvudman för stationsfastighet eller eventuellt särskilt terminal- bolag. 
  
 5.2.3 
  
 Ekonomiska restriktioner och konsekvenser 
  
 Om regeringens styrning av Jernhusen tydligare skall återspegla behoven att tillvarata politiska intentioner innebär detta naturligt- vis ekonomiska restriktioner för Jernhusens verksamhet jämfört med dagens friare mandat att exploatera och försälja fastigheter och anläggningar efter eget tycke. Jernhusens ekonomiska ramförut- sättningar måste då läggas om så att man inte är beroende av vare sig frestelsen att överkommersialisera stationerna genom att ge andra hyresgäster än trafikutövare fördelar på de senares bekostnad eller att sälja sådan mark och sådana anläggningar som bedöms som olönsamma ur ett fastighetsägarperspektiv. 
 Jernhusens ekonomiska ramförutsättningar som bygger på ett lån om 5 054 miljoner kr i Riksgäldskontoret förutsätter, för att kunna betala tillbaka lånet alternativt växla över det till marknaden, 
 516 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 att man har ett fritt mandat att definiera vilket fastighetsbestånd man skall ha framledes och att det finns få eller inga restriktioner på hur de kan exploateras. Dessa ramförutsättningar kan leda till att Jernhusen av ekonomiska skäl frestas att exploatera eller sälja fas- tigheter och anläggningar som av Jernhusen bedöms som olön- samma men som kan ha stor betydelse för transportsektorn. Det finns inte heller någon klar återkoppling mellan Jernhusens poten- tiella intäkter från fastighetsexploatering och utveckling av statio- ner/terminaler och tjänster, de potentiella intäkterna kan användas till mycket annat än detta. 
 För att mildra de ekonomiska effekterna av en tydlig styrning av Jernhusen i en transportpolitiskt mer korrekt inriktning bör, enligt min mening: 
  
 Jernhusens avkastningskrav på det egna kapitalet sänkas till noll, 
  
 Jernhusens lån i Riksgäldskontoret som en konsekvens av detta förlängas till lämpligt datum, 
  
 Överföringen till marknadsfinansiering stoppas tills vidare. 
  
 Jag är väl medveten om att räntan på lånet i Riksgäldskontoret alltid måste betalas respektive redovisas som en kostnad och de delar av lånet som hunnit föras över till marknaden betalas tillbaka i den avtalade takten och till den avtalade räntan. Det går dock inte, innan man preliminärt kunnat peka ut den mark och de anlägg- ningar som det är rimligt att anta behövs i en överblickbar framtid, göra en bedömning av de ekonomiska konsekvenserna av detta. En möjlighet att ge Jernhusen bättre förutsättningar att verka som bolag är att lösa in befintliga lån i Riksgäldskontoret via stats- budgeten och/eller genom löpande ägartillskott när så är påkallat. 
 Vilken lösning regeringen än väljer i denna fråga finns det risk för att det kan innebära ökade kostnader i någon form för trans- portsektorn. Enligt min mening är det därför viktigt att poängtera betydelsen av att ett byte av förvaltare av aktierna i Jernhusen måste åtföljas av ett ansvar också för de förehavanden och skulder bolaget i dag uppbär. Endast på så vis uppehålls incitamentet att i så stor utsträckning som möjligt exploatera såväl fastigheter som anläggningar att tjäna andra syften än transportsektorns men på ett sätt som minimerar eventuella negativa konsekvenser för transport- sektorn. 
 517 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 Jag fördjupar frågorna om prissättning m.m. av stationer och stationstjänster i de särskilda avsnitten om persontrafikterminaler i kapitel 6. 
  
 5.3 
  
 Svag koppling mellan transportpolitiken och styrningen av Jernhusen 
  
 Jag kan konstatera att i en rad olika politiska beslut, bl.a. de i bilaga l nämnda och citerade, ger regeringen uttryck för stationers och terminalers betydelse för järnvägstrafiken. Exempelvis konstaterar regeringen i propositionen (1999/2000:78) att; Jernhusen har  ett ansvar för att lösa denna fråga på ett sätt som accepteras av övriga aktörer och som tillgodoser regeringens krav på tillgänglighet. 
 Regeringen har enligt min mening inte i tillräcklig utsträckning utnyttjat de möjligheter man har att styra bolaget i en inriktning som skapar förtroende hos de primära aktörerna. Detta är särskilt anmärkningsvärt med tanke på att Jernhusen i dag på många ställen har ett faktiskt monopol för järnvägssektorns tillgång till stationer. Detta borde min mening innebära att företaget klassades som ett företag med särskilt samhällsintresse snarare än ett företag som underställs marknadsmässiga krav. Även kopplingen till direktivet 2001/14/EG motiverar enligt min mening detta. Man har i prakti- Hamilton gett Jernhusen frihet att tolka sin egen uppgift. Jernhusens – och Nelson – tolkning av det transportpolitiska ansvaret som kommer till uttryck i olika dokument (dock ej i formell mening) i kombination med bolagens egna uttalanden ger inte heller de pri- mära aktörerna en tillräckligt stark känsla av att deras intressen till- varatas. 
 Jag kan konstatera att det mest självklara styrinstrumentet för både moderbolaget Swedcarrier och Jernhusen, nämligen bolags- ordningarna (se även bilaga l), är allmänt hållna och antyder att äga- ren framhåller ett ägar- och avkastningsintresse. Bolagsordningarna reglerar inte behovet att bidra till att genomföra politiska målsätt- ningar inom transportpolitiken. Inte heller hittillsvarande bolags- stämmoprotokoll antyder att frågan i formell mening diskuterats mellan ägaren och respektive bolag. Det är därför oklart hur ägaren styr Jernhusen i förhållande till transportpolitiken. 
 Ägaren hänvisar till regeringens proposition Ändrad verksam- hetsform för SJ m.m. (1999/2000:78) samt regeringens skrivelse 
 518 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 Redogörelse för bolagiseringen av affärsverket Statens Järnvägar 
 (2001/02:141) som de dokumenterade styrmedel som finns till buds utöver en ständigt pågående och pragmatisk dialog. Jag ställer mig tveksam till om de nämnda dokumenten kan anses vara for- mella styrmedel. Dessutom anser jag att det finns anledning att styra verksamheten i Jernhusen så transparent som möjligt. Inte minst visar den misstro som i dag finns från Jernhusens kunder, dvs. de primära aktörerna, att detta är nödvändigt. 
 Staten har en verktygslåda för styrning av sådana företag som man äger i en särskild riktning, bl.a. kan man peka ut företag med särskilda samhällsintressen som kännetecknas av något eller flera av följande: 
  
 Ägaren, staten, styr verksamheten på ett påtagligt och direkt sätt, 
  
 De verkar på marknader med särskilda förbehåll, 
  
 En del av företagen verkar helt eller delvis utan konkurrens, andra är fullt konkurrensutsatta. 
  
 Några exempel på sådana bolag är Apoteket AB, Samhall AB och Systembolaget AB. 
 Speciella mål sätts för dessa företag, varvid bl.a. kraven på avkastning avviker från vad som är gängse i verksamheter som bedrivs på helt marknadsmässiga villkor. Regeringen framhåller att utvärderingen och uppföljningen baseras bl.a. på kvalitativa para- metrar härledda ur samhällsekonomiska eller sektorspolitiska mål och  
 effektivitets-/resultatkrav. 
  Kraven på t.ex. kostnadseffektivitet kan vara högt ställda även om andra mål har stor betydelse. Värde i dessa företag skapas främst ur den samhällsnytta företagen åstad- kommer. Graden av samhällsintresse och ägarens styrning skiljer sig mycket mellan de olika bolagen i denna grupp. Regeringen kan också besluta om riktlinjer när det finns anledning och behov att tydliggöra och informera om regeringens inställning i frågor som inte omfattas av lagstiftning. 
 Även Statskontoret framhåller i sin rapport Samhällsintresset och konkurrensen – Armstrong för styrning och tillväxt (Statskonto- ret 2002:24) att statliga företag verkar under särskilda förutsätt- ningar. 
 I Regeringskansliets publikation Verksamhetsberättelse för före- tag med statligt ägande 2001 framgår bl.a. att den grupp av företag 
 519 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 som staten äger som underställs marknadsmässiga krav känneteck- nas av något eller båda dessa kriterier: 
  
 De verkar på en marknad med full konkurrens. 
  
 Ägaren, staten, ställer marknadsmässiga krav på resultat och avkastning baserat på riskprofil. 
  
 Utvärderingen av företagen i denna grupp sker genom att utvärdera lönsamheten hos företaget för att avgöra om företaget producerar en acceptabel avkastning. Avkastningskraven måste bland annat ur konkurrenshänseende motsvara kraven på övriga företag i samma bransch. 
 I samma publikation framgår att Swedcarrier med bl.a. dotter- bolaget Jernhusen av ägaren, staten, betraktas som ett företag med marknadsmässiga krav. I regeringens skrivelse 2002 års redogörelse för företag med statligt ägande (2001/02:120) framgår inte om sta- ten ställt upp några riktlinjer för företagets verksamhet. 
  
 5.4 
  
 Järnvägssystemets framtida marktillgång 
  
 I samband med bildandet av Jernhusen köpte bolaget av staten vissa kommersiellt intressanta fastigheter samt delar av sådana fastig- heter i form av särskilt angivna markområden och byggnader som tidigare förvaltats av affärsverket SJ. Fastigheterna eller i förekom- mande fall marken och byggnaderna är i stor utsträckning belägna i större orter och är inte sällan av intresse från exploateringssyn- punkt. Tanken synes ha varit att Jernhusen i egenskap av renodlad och kompetent fastighetsförvaltare på ett effektivt sätt skulle kunna försörja såväl järnvägen med mark och byggnader, som fri- göra delar av det kapital som är bundet i marken och i byggnaderna ifråga. Förutsättningarna för Jernhusens fastighetsförvaltning skil- jer sig därför från de förutsättningar som gäller för Banverkets och affärsverket SJ:s fastighetsförvaltning. För de senares förvaltning gäller dessutom fortfarande samma transportpolitiskt motiverade restriktioner som tidigare (se kapitel 2.1). 
 Frågan är om de förutsättningar som sedan 2001 gäller för för- valtning av Jernhusens fastigheter riskerar att i framtiden leda till ökade problem beträffande järnvägssystemets tillgång till järn- vägsmark. 
 520 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 5.4.1 
  
 Hur ser problemet ut? 
  
 I järnvägssektorn är flera olika typer av anläggningsförvaltare verk- samma. Anläggningarna och marken de ligger på är inte sällan ägd av någon annan – i de flesta fall av staten. Fastighetsägarens val beträffande användandet av marken är därför ofta av stor betydelse för anläggningarnas användbarhet och därmed också för förvaltar- nas verksamhet. När en fastighetsägare vill använda hela eller delar av sådan järnvägsmark för helt eller delvis andra ändamål riskerar anläggningsverksamheten ifråga att påverkas. Om påverkan gynnar anläggningsförvaltaren har inget problem uppstått, men om de samlade påverkanseffekterna är negativa är läget besvärligare. Negativa påverkanseffekter kan antingen direkt påverka en anlägg- nings funktionalitet eller minska möjligheterna att i framtiden upp- rätthålla eller utöka en anläggnings funktionalitet. En direkt påver- kan av en specifik anläggnings funktionalitet och nuvarande vikt för infrastruktursystemet är möjlig att åtminstone skatta i samband med överväganden om förändringar i markanvändningen. Det är betydligt svårare att hantera överväganden kring framtida möjliga effekter och när det gäller infrastrukturella järnvägsanläggningar i vid mening är eventuella markåtgärders påverkanseffekter på anläggningens framtida funktionalitet kanske den allra viktigaste aspekten. 
 Spårområden, plattformar, stationer m.fl. anläggningar ingår som beståndsdelar i ett infrastruktursystem, vars trafikering varierar i takt med att förändringar i efterfrågan på transporter slår igenom på utbudet av tågtrafik eller vice versa. Släpar infrastrukturutveck- lingen efter i vissa systemdelar får det återverkningar på trafik- utbudet i hela systemet. Detta ställer i sin tur krav på möjligheten att göra förändringar i infrastrukturen. Viss flexibilitet i infra- strukturutbudet är därför viktig, om än möjligheterna att erbjuda detta kan variera beroende på funktion och lokalisering. Särskilt viktig är denna flexibilitet beträffande anläggningar i de knutpunk- ter som är av avgörande betydelse för järnvägens tillgänglighet som transportmedel, d.v.s. anläggningar i anslutning till större städer, industriområden och terminalområden. 
 I dessa områden är problemet ofta marktillgången. Järnvägs- systemets olika  
 anläggnings-/fastighetsförvaltares 
  innehav av markreservat i eller i anslutning till större städer o.s.v. förstås bäst mot bakgrund av att det är mycket svårt att införskaffa ny funktionellt användbar tätortsmark. Ibland är detta t.o.m. omöjligt 
 521 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 till följd av bebyggelseutvecklingen runt järnvägsanläggningarna. I de situationer det inte finns tillgång till mark för järnvägsändamål är det heller inte möjligt att utveckla infrastruktur och andra anläggningar för att effektivt möta krav på variationer i järnväg- systemets trafikutbud. Det är av detta skäl som det är viktigt att skydda tillgången till mark för järnvägsändamål, särskilt i anslut- ning till vissa tätorter, industri- och terminalområden. I varje beslutssituation rörande användningen av befintlig järnvägsmark eller mark i anslutning till denna, måste detta långsiktigt präglade systemintresse ställas mot varje annat kanske mindre långsiktigt präglade verksamheters och branschers intresse. Det räcker inte att endast ställa intresset av att upprätthålla befintliga anläggningars funktion inom ramen för nuvarande anläggningsutformning mot de konkurrerande intressena. 
 Avvägningen mellan det transportpolitiska (järnvägs) intresset och konkurrerande intressen görs av olika aktörer i olika situatio- ner. Markägaren förfogar inom ramen för äganderätten och de restriktioner som gäller för denna över hur marken skall användas. Restriktioner för äganderätten följer av olika fastighetsrättsliga lagar, t.ex. Jordabalken (1970:994), Plan- och bygglagen (1987:10), Miljöbalken (1998:808 ) och Fastighetsbildningslagen (1970:988). Möjligheten att hävda järnvägens intressen inklusive dess lång- siktiga intresse av flexibilitet i infrastrukturutbudet och därav föl- jande behov av tillgång till markreservat i större städer, industri- och terminalområden är därför beroende av såväl markägarens åtgärder som restriktionerna för markägarens handlingsutrymme. 
 Restriktionerna för äganderätten kan vara av två olika slag – dels restriktioner i lag eller annan författning, dels frivilliga restriktioner genom avtal, bolagsordningar och dylika instrument. 
 Utgångspunkten för resonemangen är att Jernhusen av sin ägare Swedcarrier fått i uppgift att bedriva en effektiv fastighetsrörelse under beaktande av transportsektorns behov. Detta kan tolkas som att uppgiften är att såväl frigöra fastighetskapital bundet i järn- vägsmark som att försörja järnvägssektorn med mark, anläggningar och vissa terminaltjänster. 
 522 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 5.4.2 
  
 Kort om fastighetsreglering och om kommunal mark- användningsplanering 
  
 Det är flera olika förutsättningar som måste vara uppfyllda innan Jernhusen kan förfoga över den mark och de byggnader bolaget äger. En första förutsättning är ny fastighetsindelning för de mark- områden Jernhusen förvärvat. Bolagets förvärv omfattade nämligen endast ett fåtal färdiga fastigheter. Lantmäterimyndigheten måste därför genomföra s.k. fastighetsreglering i form av beslut efter sär- skilda förrättningar i enlighet med reglerna i fastighetsbildnings- lagen (1970:988). Intill dess lantmäterimyndigheten beslutat om ny fastighetsindelning ingår merparten av Jernhusens mark och bygg- nader formellt sett i fastigheter som fortfarande är i direkt statlig ägo. 
 Enligt 5 kap. 1 §, Fastighetsbildningslagen (FBL) får genom fas- tighetsreglering mark och andelar i samfälligheter överföras från en fastighet till en annan. Vidare får samfälligheter och servitut (s.k. förrättningsservitut) bildas samt byggnader och andra anläggningar som hör till en fastighet överföras till en annan fastighet. Rätt att påkalla fastighetsreglering har, enligt 5 kap. 2 §, FBL, ägare av fas- tighet som berörs av regleringen samt berörd kommun, om det behövs för att mark skall kunna användas för bebyggelse på ett mer ändamålsenligt sätt. Länsstyrelsen har också rätt att påkalla fastig- hetsreglering om detta är av större betydelse från allmän synpunkt. 
 Fastighetsreglering får ske, under vissa förutsättningar som när- mare anges i 5 kap. 4 – 8 §§, FBL, i den omfattning som avses i ansökan. Enligt 5 kap. 8a § kan dock mark, som skulle kunnat inlö- sas med stöd av 6 kap. 17 § i Plan- och bygglagen (PBL), istället överföras genom fastighetsreglering varvid kraven i 5 kap. 7, 8 §§ FBL inte gäller. Motsvarande gäller också för servitut som belastar sådan mark. 
 Vid fastighetsreglering tar lantmäterimyndigheten ställning till om den ansökta indelningen i nya eller ändrade fastigheter kan anses vara ändamålsenlig samt om och i vilken mån ansökta sär- skilda rättigheter skall belasta fastigheterna ifråga. Prövningen görs i sin tur med utgångspunkt i bl.a. de markanvändningsbeslut som fattats inom ramen för den kommunala markanvändningsplane- ringen. 
 Av avtalet  om överlåtelse av vissa av Statens Järnvägars fastig- heter (januari 2001) framgår att anläggningar som ingår i statens spåranläggningar inte omfattas av överlåtelsen. Tanken är istället 
 523 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 att dessa anläggningar som fastighetstillbehör skall föras över till av staten ägda fastigheter förvaltade av Banverket för att i fortsätt- ningen tillhöra dessa. För att skydda spåranläggningarnas geogra- fiska placering på Jernhusens mark förutsätts lantmäterimyndig- heten i samband med fastighetsbildningen belasta Jernhusens nybildade fastigheter med servitut till skydd för lokaliseringen av dessa anläggningar. 
 Syftet med ett servitut är att befogenheter att disponera över ett område av en viss fastighet (tjänande fastighet) eller en anläggning belägen på denna knyts till en annan fastighet (härskande fastig- het). Avsikten är i det här aktuella fallet att alla härskande fastig- heter skall vara i statlig ägo och förvaltade av Banverket. Avsikten bakom de servitut det här är fråga om är ju att Banverket skall ha möjlighet att upplåta spåranläggningar lokaliserade på Jernhusens mark för tågtrafik samt att vidmakthålla dem. Det skydd servituten ger avser endast lokaliseringen av befintliga och angivna planerade anläggningar. Banverket kan därför aldrig åberopa servitutsrättig- heten för att möjliggöra ut- eller ombyggnader av anläggningarna ifråga. Enligt avtalet  om överlåtelse av vissa av Statens Järn- vägars fastigheter (januari 2001) skall servitut också användas för att medge rätt för linjefastigheten att ta väg över stationsfastig- heten, d.v.s. skydda järnvägsresenärernas möjlighet att nyttja s.k. allmänna utrymmen i järnvägsstationerna. Detta förutsätts ske genom att lantmäterimyndigheten skriver in s.k. olokaliserade ser- vitut. 
 Ett sådant servitut kan dock lokaliseras vid senare tillfälle. Såväl ägaren av härskande (staten) och tjänande (Jernhusen) fastighet kan hos lantmäterimyndigheten ansöka om att få servitutet lokali- serat, vilket då sker i en ny förrättning där prövning av ändamåls- enlighet, olägenheter och kostnader ingår som förutsättningar för genomförandet av den fastighetsreglerande åtgärden. En eventuell lokalisering av det olokaliserade servitutet innebär att de stations- ytor som järnvägsresenärer har rätt att nyttja definieras och övriga ytor kan sedan fritt användas av ägaren inom ramen för vad detalj- plan m.fl. kommunala planeringsbeslut tillåter. 
 Den kommunala markplaneringen 
 I olika typer av planer (översiktsplan, regionplan, områdesbestäm- melser, detaljplan och fastighetsplan) med stigande konkretions- 
 524 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 grad anges för vilka ändamål en markägare får använda sin mark. En viktig utgångspunkt för dessa kommunala planbeslut är reglerna i 3 kap. Miljöbalken (1998:808). I 3 kap. 8 § behandlas kommunika- tioner. Där anges att mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för bl.a. kommunikationer skall så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller utnytt- jandet av kommunikationsanläggningar. Därtill gäller för områden som är av s.k. riksintresse för kommunikationsanläggningsändamål att dessa områden skall skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra tillkomsten eller utnyttjande av kommunikationsanlägg- ningar. 
 Transportsektorns sektormyndigheter och Boverket har i ett gemensamt projekt kommit överens om en gemensam tolkning rörande innebörden av begreppet riksintresse. De anser att inne- börden bör fastställas utifrån vilken funktion en transportled eller knutpunkt har i transportsystemet. I funktionsbegreppet anses en generell indirekt värdering av funktionens betydelse för transport- systemet ingå. Med utgångspunkt från detta har trafikverken pekat ut anläggningar som de anser uppfyller kraven på riksintresse och som länsstyrelserna därför bör bevaka särskilt noga. För järnvägens del har Banverket i ett särskilt beslut pekat ut vilka anläggningar som myndigheten anser omfattas av ett riksintresse av järnvägs- kommunikationer. I beslutet anges att samtliga spår och spår- anläggningar som tillhör stomnätets infrastruktur samt vissa läns- järnvägar är av sådan betydelse att de bör omfattas av riksintresset. Den gjorda avgränsningen inkluderar stationer för resandeutbyte och bangårdar för godshantering och övriga spåranslutningar som behövs för att säkra transportfunktionen. Slutligen ingår även nya stråk enligt stomnätsplanen samt markreservat för planerade ny- och ombyggnadsåtgärder som kan förväntas ingå i detta nät. 
 En fastställd detaljplan, som för de här aktuella frågorna utgör det viktigaste planinstrumentet, anger på en förhållandevis detalje- rad nivå hur marken får användas och den är rättsligt bindande. Detaljplanen styr bl.a. hur fastighetsplanen får utformas, hur ansökningar om bygg- och andra lov kommer att behandlas samt utgör grund för kommunens möjligheter att lösa in mark. Lov krävs vid ny- och ombyggnation liksom vid rivning, schaktning m.m. Ett lov får inte medges i strid med detaljplan. 
 Det är möjligt att i en detaljplan besluta om användning av mark för flera ändamål samtidigt. En förutsättning är att ett sådant plan- beslut inte anses stå i strid med reglerna i 3 kap. Miljöbalken. I 
 525 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 många fall kommer det att vara ganska svårt att vid utformningen av detaljplanen fastställa huruvida en samtidig användning av mark för kommunikations- och ett eller flera andra ändamål är möjlig, d.v.s. utan risk för att påtagligt försvåra tillkomsten eller använd- ningen av järnvägsanläggningar. Frågeställningen är lättare att besvara ju större konkretionen är beträffande hur olika byggnader och anläggningar för olika markanvändningsändamål skall utfor- mas. Denna konkretionsnivå finns ibland endast för handen när ansökningar om bygglov föreligger, vilket som sagt normalt sett förutsätter en fastställd detaljplan. Kommunen har dock enligt Plan- och bygglagen 8 kap. 5 § rätt att i detaljplan göra tidsbegrän- sade undantag från bygglovsplikten. 
 Slutligen bör nämnas att kommuner enligt 6 kap. 17 och 24 §§, PBL har rätt att under vissa förutsättningar lösa in mark. Det gäller framför allt mark som skall användas för allmänna platser, men också annan mark som skall användas för annat än enskilt byg- gande. 
  
 5.4.3 
  
 Skyddet av mark för järnvägens befintliga och planerade anläggningar 
  
 Reglerna om kommunal markanvändningsplanering i kombination med överföring av anläggningar ingående i statens spåranläggningar som fastighetstillbehör och servitut till skydd för placeringen av dessa spåranläggningar ger ett skydd för befintliga järnvägsanlägg- ningar på Jernhusens mark. Servituten garanterar att Jernhusen i förhållande till Banverket inte kan använda marken spåranlägg- ningarna är placerade på till andra ändamål. Anläggningarna som sådana skyddas, om de som fastighetstillbehör överförts till en statligt ägd fastighet, av äganderätten. Servitutet till skydd för anläggningarnas placering på Jernhusens mark kommer dock att vara avgränsat till de befintliga anläggningarnas läge och omfatt- ning. 
 6 
  
 Servitutsrätten kan endast upphävas i vissa situationer. Eftersom det i dessa fall rör sig om s.k. förrättningsservitut upphör de dock ej att gälla ens vid exekutiv försäljning av marken. Däremot kan kommunen i samband med inlösen av sådan mark som avses i 6 kap. 17 § PBL med stöd av 5 kap 8a §, FBL ansöka om fastighets- 
  
 6  
  
 Se PM  
 Hantering av servitut och ledningsrätter samt överföring/frigörande av fastighetstillbehör i fastighetsbildningsprojektet Jernhusen/Banverket 
 . 
  
 526 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 reglering i syfte att upphäva de särskilda rättigheter som belastar marken i fråga. I det senare fallet skyddas det transportpolitiska intresset endast av reglerna i 3 kap. 8 §, Miljöbalken och berörd kommuns vilja att ta ansvar för järnvägssystemet och dess långsik- tiga behov av mark. 
 Reglerna i den kommunala markplaneringen skyddar bl.a. kom- munikationsanläggningar mot markåtgärder som påtagligt försvårar deras utnyttjande och tillkomst. Det s.k. riksintresset är av stor vikt för hur detta skydd fungerar. Mark som inte omfattas av riks- intresset behöver ju endast skyddas så långt möjligt. Banverkets beslut rörande vilken mark och anläggningar på denna som omfat- tas av riksintresset är dock endast ett anspråk med stöd i Boverkets och trafikverkens gemensamma tolkning av begreppet riksintresse. Ett slutgiltigt fastställande av vilken mark och vilka anläggningar som egentligen täcks in av riksintresset kräver ställningstagande av länsstyrelsen och omfattar en bedömning av olika anläggningars funktion för transportsektorn och järnvägssystemet. Länsstyrel- serna kan i egenskap av regionala organ möjligen ha svårt att bedöma effekter på system med nationell utbredning och interna- tionell koppling. Det får därför förutsättas att länsstyrelsen sam- råder med sektorsmyndigheten Banverket. 
 Det är värt att i detta sammanhang notera att Banverkets beslut rörande vilken mark och vilka anläggningar som omfattas av riks- intresset inte uttryckligt inkluderar övrig järnväg på statens spår- anläggningar. Med övrig järnväg avses främst kapillära delar av sta- tens spåranläggningar i form av anslutningsspår, vissa terminalspår, osv. Godstrafikens terminalanläggningar är inte sällan belägna i anslutning till dessa kapillära delar av statens spåranläggningar. Möjligen kan dessa anläggningar täckas in genom uttrycket  
 övriga spåranslutningar som behövs för att säkerställa transportfunk- tionen. Om så inte är fallet kan detta förhållande få negativa effekter för godstrafiken på järnväg, vars terminaler ofta är lokalise- rade i anslutning till spåranläggningar i infrastrukturens kapillära delar. 
 Riksintresset bör, enligt Banverkets beslut, omfatta mark för såväl befintliga som planerade anläggningar. En viktig förutsättning för att Miljöbalkens och Plan- och bygglagens regler till skydd för kommunikationsanläggningar skall fungera är därför att järnvägs- sektorns aktörer har god framförhållning när det gäller den egna planeringen av anläggningsutveckling. Bevakningen av hur de markbehov dessa planer genererar behandlas i den kommunala 
 527 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 markanvändningsplaneringen måste också fungera. Dessa förut- sättningar gäller generellt och är alltså inte enbart kopplade till Jernhusens markinnehav. 
 Planeringen av anläggningsutveckling inom järnvägssektorn är starkt knuten till riksdagens rambeslut beträffande finansiering av transportinfrastruktur. Rambeslutet, som brukar omfatta en tioårs- period, föregås av olika typer av beredningsarbeten i vilka idéer om utbyggnader och andra infrastrukturförändringar stöts och blöts i mer eller mindre detaljerad form. Under den tidsperiod ett ram- beslut utarbetas respektive är giltigt kan företrädare för järnvägen förse länsstyrelser och kommuner med förstudier, järnvägsutred- ningar järnvägsplaner och andra anläggningsutvecklingsplaner. Mark som behövs för realiserandet av dessa planer omfattas av riksintresseskyddet i den mån det rör sig om de anläggningar som nämns i Banverkets beslut. Planerna ifråga är dock i mindre utsträckning användbara för att ta ställning till vilka byggprojekt för andra markanvändningsändamål som påtagligt kan försvåra användningen eller tillkomsten av kommunikationsanläggningar som ligger bortom rambeslutens planeringshorisont. 
 Mitt intryck är att det brister något ifråga om systematiska kon- takter såväl inom järnvägssektorn som mellan järnvägssektorn och kommuner och länsstyrelser. Risken finns att detta kan leda till ett sämre läge för järnvägen i förhållande till konkurrerande intressen vid kommunala planbeslut. Banverket bör som sektormyndighet bistå sektorns olika terminalägare, anläggningsförvaltare m.m. i deras kontakter med kommuner och länsstyrelser rörande mark- användningsplanering. För att möjliggöra en bättre helhetsbild bör Banverket också uppdras att sammanställa och regelbundet upp- datera en förteckning över planerad anläggningsutveckling inom sektorn. 
 Slutligen är det ett problem att reglerna i Miljöbalkens 3 kap. endast omfattar åtgärder som påtagligt försvårar utnyttjande och tillkomst av kommunikationsanläggningar. Därmed finns det ett inte obetydligt utrymme för vidtagande av markåtgärder som för- svårar utnyttjande eller tillkomst av kommunikationsanläggningar. Hur stort detta utrymme är beror helt och hållet på hur rekvisitet påtagligt kommer att tolkas. 
 Min slutsats av detta är att Miljöbalkens och PBLs regler till- sammans med de förrättningsservitut som skall belasta vissa av Jernhusens fastigheter utgör restriktioner för Jernhusens förfo- gande över sin fasta egendom. Dessa restriktioner utgör samman- 
 528 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 tagna ett visst skydd för användningen av den mark som behövs för utnyttjande av järnvägssystemets befintliga anläggningar respektive tillkomst av planerade anläggningar i systemet. 
 Servitutsskyddet gäller dock endast för Banverkets spåranlägg- ningar belägna på Jernhusens mark och i den konfiguration de hade när servitutet skrevs in. Skyddet enligt Miljöbalkens regler omfattar endast markåtgärder som påtagligt försvårar utnyttjande och till- komst av kommunikationsanläggningar. Det är också svagare beträffande den mark som inte omfattas av riksintresset, d.v.s. mark som inte omfattas av planer kopplade till gällande rambeslut respektive mark som inte härbärgerar anläggningar som anses ha en viktig funktion för järnvägssystemet. Denna mark skall endast skyddas så långt möjligt mot markåtgärder för andra syften. 
 Från Jernhusens synvinkel betyder detta att mark som inte omfattas av servituten eller reglerna i 3 kap. Miljöbalken helt eller delvis kan disponeras också för andra ändamål än järnvägsändamål. Kommunens politiskt definierade intresse beträffande använd- ningen av denna mark utgör dock fortfarande en restriktion. Från ett kommunalt perspektiv är de delar av Jernhusens markinnehav som inte skyddas av reglerna i 3 kap. 8 §, Miljöbalken helt eller del- vis möjliga att planera för andra ändamål än kommunikations- anläggningar. Detta kan antingen ske i samförstånd med Jernhusen eller i strid med bolagets vilja. Frågan är om den handlingsfrihet kommunerna och Jernhusen förfogar över, beträffande de delar av bolagets markinnehav som inte skyddas av servitut eller reglerna i 3 kap. Miljöbalken, utgör ett hot mot transportpolitikens genom- förande. 
  
 5.4.4 
  
 Skyddet för flexibilitet i infrastrukturutvecklingen i vid mening 
  
 Servituten till skydd för lokaliseringen av Banverkets spåranlägg- ningar på Jernhusens mark gynnar inte flexibilitet i infrastruktur- utvecklingen. En omkonfigurering av ett spårområde kan aldrig göras med stöd av dessa servitut. De skyddar endast den mark som idag tas i anspråk av anläggningarna ifråga. Servituten fungerar sna- rare som en restriktion för Banverkets infrastrukturförvaltning till förmån för Jernhusens möjlighet att använda sin mark för även andra ändamål än järnvägsändamål. Möjligheterna att åstadkomma flexibilitet i infrastruktur- och annan järnvägsanläggningsutveck- 
 529 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 ling beror i hög utsträckning på Jernhusens eget agerande och kommunernas åtgärder i samband med markanvändningsplane- ringen. 
 Tillämpning av reglerna i 3 kap. 8 § i Miljöbalken är av stor vikt inte minst beträffande användningen av Jernhusens mark i större städer och vid terminal- och industriområden och därmed för järn- vägssystemets möjlighet att effektivt betjäna dessa noder i transportsystemet. I de allra flesta fall används Jernhusens mark för järnvägsändamål, d.v.s. någon typ av järnvägsanläggning är redan befintlig på marken ifråga. 
 Problemet med tillämpningen av reglerna i 3 kap. 8 §, Tyler är i detaljplanesammanhang att det inte sällan kan handla om att ta ställning till om en mycket konkret utformad alternativ eller parallell användning av Jernhusens mark påtagligt försvårar utnytt- jandet eller tillkomsten av järnvägsanläggningar. Särskilt i de fall den befintliga järnvägsanläggningens funktionalitet inom ramen för nuvarande anläggningsutformning inte påverkas nämnvärt. Hur skall en berörd kommun resonera i en sådan situation? 
 I Stockholm har t.ex. en överdäckning av spårområdet norrut från Centralstationen diskuterats under en längre tid. En överdäck- ning skulle möjliggöra användning av de berörda fastigheterna för även andra ändamål. Realiserandet av överdäckningsprojektet skulle bl.a. nödvändiggöra nedslagning av pelare på olika ställen i spår- området för att bära upp överdäckningen. Åtgärden kanske kan vidtas utan att befintliga spår- och andra anläggningars utnyttjande störs, men den skulle utan tvekan innebära en viss låsning av möj- ligheterna att i framtiden konfigurera om spårområdet. Nedslag- ningen av pelare tar dock inte bort all möjlighet att konfigurera om spårområdet, men den kan ta bort de bästa möjligheterna att anpassa det till framtida förändringar i trafikutbudet. Skall denna risk betraktas som att överdäckningen påtagligt försvårar använd- ningen av spårområdet sett som kommunikationsanläggning p.g.a. de effekter som i framtiden kanske kan uppstå i järnvägssystemet genom den begränsade möjligheten att konfigurera om spårområ- det? Eller skall denna risk betraktas som ett påtagligt försvårande av tillkomsten av en kommunikationsanläggning, varvid varje ny konfiguration betraktas som en ny spåranläggning? 
 Om svaret på någon av dessa frågor är ja blir konsekvensen att mark för järnvägskommunikationsändamål, åtminstone på riks- intresseskyddade platser i större städer, i mycket begränsad utsträckning samtidigt kan användas för andra ändamål. Detta är 
 530 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 knappast en självklar tolkning av bestämmelserna i Miljöbalken och Plan- och bygglagen. Det kan inte uteslutas att begränsad möjlighet till omkonfiguration av ett centralt beläget spårområde i en större stad inte anses utgöra ett påtagligt hinder för vare sig utnyttjande eller tillkomst av en kommunikationsanläggning. Åtminstone så länge som motsatsen inte konkret kan visas och särskilt om mark- ägaren själv skulle vara av samma uppfattning. 
 I de fall det inte rör sig om mark som skyddas av ett riksintresse, blir bedömningen ännu svårare att göra. Berörd beslutsfattare kan i dessa fall använda rekvisitet så långt möjligt i 3 kap. 8 §, första stycket i Miljöbalken till att föra följande resonemang. Eftersom marken ifråga inte utnyttjas för en viktig funktion i järnvägssyste- met och i avsaknad av konkreta planer kopplade till riksdagens rambeslut behöver dessa anläggningar endast skyddas så långt möj- ligt. Det är i dessa fall inte behövligt att utsträcka skyddet, efter- som utnyttjande eller tillkomst av kommunikationsanläggning inte visats bli påtagligt försvårad och det är i sin tur anledning nog att sätta ett annat angeläget konkurrerande intresse framför järnvägs- systemets långsiktiga intresse av marktillgång. Det senare intresset blir därmed i praktiken definierat som ett intresse på 10 – 12 års sikt, vilket knappast harmonierar med infrastruktursystemets inne- boende trögheter beträffande reaktioner på förändringar av transportmarknadens efterfrågan. Enligt min mening bör inte resultatet tillåtas bli att möjligheten minskar för olika typer av anläggningsförvaltare att systematiskt använda sig av markreser- vat för att minimera trögheten i systemet till följd av knapphet på mark i och kring noderna. 
 På ovan beskrivna sätt riskerar Jernhusens kommersiellt intres- santa mark undan för undan komma att användas för andra ända- mål utan att någon samlad prövning görs i förhållande till järnvägs- systemets långsiktiga behov av tillgång till mark i större städer samt terminal- och industriområden. När marken ifråga väl planerats för andra ändamål kan olika typer av exploateringsprojekt vidtas, som i praktiken ofta leder till att fysiska hinder för järnvägens möjlig- heter att effektivt anknyta till transortsystemets noder skapas. 
 Planering av markanvändning och exploateringsprojekt sker ofta i vissa delar parallellt och påverkar varandra. Det är därför av vikt att uppdraget till Jernhusen från ägaren tydligt prioriterar bolagets transportpolitiskt betingade uppgift framför uppgiften att frigöra tidigare bundet fastighetskapital. Därmed skulle i viss mån situa- 
 531 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 tionen kunna likställas med den som gällde fram till år 2001då affärsverket SJ förvaltade nästan all järnvägsmark. 
 Som företrädare för markägaren staten hade affärsverkets gene- raldirektör bl.a. att bedöma det transportpolitiska intresset av flexibilitet i infrastruktur- och annan anläggningsutveckling på eftertraktad och av marknaden högt värderad mark i förhållande till alternativ användning av marken ifråga. Detta gjorde affärsverket SJ:s generaldirektör inom ramen för verkets av statsmakterna for- mulerade transportpolitiska uppdrag. Denna lösning borgade för transportpolitiska hänsynstaganden innan beslut togs om delta- gande i exploateringsprojekt som förutsatte samtidig användning av mark för olika ändamål. Banverket skulle dessutom fastställa årliga markanvändningsplaner. Affärsverkets initiativ inom ramen för dess kontakter med kommunerna präglades därför av ett transport- politiskt tänkande. Risken är stor att Jernhusens företrädare, inom ramen för bolagets dubbla uppdrag, i sina kontakter med kommu- nerna i samband med markanvändningsplanering, snarare kommer att präglas av ett kortsiktigt kapitalmaximeringsintresse. 
 Särskilt som eventuella merkostnader för järnvägssystemet till följd av exploateringsåtgärder inte drabbar Jernhusen. Möjligen ris- kerar bolaget något minskade framtida intäktsmöjligheter. Minskar effektiviteten i järnvägssystemet blir sannolikt också resande- och godsströmmarna som nyttjar stationshus och terminaler bolaget äger något mindre än de annars hade varit. Mot detta kan dock ställas att bolaget istället direkt kan tillgodogöra sig av intäkterna från exploateringsåtgärderna ifråga. 
 Det anförda innebär inte att jag förespråkar ett stopp för all utförsäljning eller annan kommersialisering av järnvägsfastigheter. Att till andra intressenter försälja (eller förhyra) fastigheter och anläggningar eller delar av dessa som järnvägssektorn och transportsektorn i stort inte behöver är enligt min mening en själv- klar möjlighet som skall utnyttjas även framledes. Det är dock vik- tigt att detta sker först när järnvägssektorns och transportsektorns aktörer bedömt att dessa inte behövs för transportpolitikens genomförande under överblickbar framtid. Det är i sammanhanget viktigt att nämna att järnvägsfastigheternas och anläggningarnas utveckling måste ske med beaktande av ett tranportslagsövergri- pande synsätt. 
 För att stärka skyddet för järnvägssektorns och övriga transport- sektorns behov av mark och anläggningar bör försäljning eller andra åtgärder syftande till ändrat utnyttjande av hela eller delar av 
 532 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 befintliga järnvägsfastigheter inte få ske utan medgivande av de närmast berörda transportmyndigheterna (Banverket, Vägverket och Rikstrafiken). En utgångspunkt för bedömning av vilka av Jernhusens fastigheter som bör omfattas av detta krav kan vara den plan över framtida markbehov som enligt min mening sektormyn- digheten bör uppdras att sammanställa och regelbundet uppdatera. 
 Jag vill i detta sammanhang återigen peka på att kommunerna under vissa förutsättningar alltid kan lösa in järnvägsmark med stöd av bestämmelserna i 6 kap. 17 och 24 §§ i Plan och bygglagen. Kommunerna har också möjlighet att få till stånd fastighets- reglering i syfte att begränsa eller upphäva servitut som belastar fastigheter på ett sätt som inte går att förena med ett genom- förande av detaljplanen. Dessa möjligheter är inte nya utan gällde också före 2001. Däremot var det inte före 2001 möjligt att expro- priera av staten ägd järnvägsmark med stöd av expropriationslagen (1972:719). Enligt 1 kap. 1 § är lagen endast tillämplig på fastig- heter ägda av annan än staten. 
 Kommunens handlande i samband med markplaneringsanvänd- ning förestavas av ett politiskt definierade intresse av hur bebyggel- sen i kommunen bör utvecklas. Den enda rättsliga restriktionen för detta intresse är reglerna i Miljöbalken och Plan- och bygglagen. Jag anser därför att Boverket och trafikverken återigen bör pröva hur begreppet riksintresse skall tolkas när det gäller utvecklingen av stora ganska tröga infrastruktursystem – särskilt när det gäller kraven på detaljering av framtida om- och utbyggnad av systemen. 
 Det är också viktigt att järnvägssektorns intressenter i sina kon- takter med kommunerna i första hand agerar utifrån ett transport- politiskt perspektiv. Det bör inte förutsättas att kommunerna själva anser att de har i uppdrag att företräda det transportpolitiska intresset gentemot järnvägssektorns aktörer. Åtminstone inte i större utsträckning än vad reglerna i Miljöbalken och Plan- och bygglagen stadgar. 
  
 5.5 
  
 Styrning av Jernhusen 
  
 Det mest effektiva sättet att styra ligger i ägandet. Frågan om vem som förvaltar statens 100 procentiga aktieinnehav i Jernhusen har därför stor betydelse. Med tanke på att den nuvarande förvaltaren av Jernhusens aktier – nämligen Swedcarrier – inte har ett direkt intresse av att primärt tjäna transportsektorns intressen talar det 
 533 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 enligt min mening för att regeringen bör överföra förvaltningen av aktierna i Jernhusen till någon annan. Ägandet via Swedcarrier medför enligt min mening också att det finns ett filter mellan regeringen och Jernhusen genom vilka transportpolitiska intentio- ner skall tolkas i två led. Detta försvårar naturligtvis möjligheterna för regeringen att styra Jernhusen i en annan riktning än den man i dag tagit. 
 Ett alternativ är att regeringen själv genom Näringsdepartemen- tet tar ett direkt förvaltningsansvar för Jernhusens aktier. Detta kan ske antingen genom enheten för statligt ägande (N SÄ) eller enheten för infrastruktur (N IR). Jag förordar det senare av skäl som framgår nedan. Regeringen kan också överlåta förvaltningen av Jernhusen till någon av regeringen direkt underställd myndighet, och i så fall förslagsvis Banverket. Syftet med att överföra förvalt- ningen av aktierna i Jernhusen till någon annan än Swedcarrier är att eliminera det ovan nämnda filtret. 
 Om regeringen väljer den senare modellen har man givetvis möj- lighet att genom regleringsbrev eller på annat vis instruera Banver- ket om hur Jernhusen bör styras. Min bedömning är att den styr- ningsmodellen bör vara likvärdigt med ett direktägande av Jern- husen. 
 I bolagsordningen för Jernhusen måste det klart och tydligt framgå att deras uppdrag är att primärt tillhandahålla de fastigheter med stationer samt terminaler, mark och anläggningar med ett visst basutbud av tjänster (se även kapitel 6) som är i deras ägo till transportsektorn och att genomföra politiska målsättningar inom transportpolitiken. Jag understryker att det i bolagsordningen måste framgå att det är infrastruktur, stations- och terminalfunk- tionen som primärt skall prioriteras snarare än möjligheten till hög avkastning på tillgångarna genom exploatering eller uthyrning för andra ändamål. 
 Oavsett vem man väljer att förvalta aktierna i Jernhusen måste regeringen klart och tydligt ange att företaget hädanefter klassas som ett företag med särskilt samhällsintresse. Ett annat uppenbart verktyg för styrning ligger i styrelsens sammansättning. Jag anser att sammansättningen av Jernhusens styrelse bör spegla tydliga erfarenheter från kollektivtrafik- och transportsektorn vilket i dag inte är fallet. 
 Enligt min uppfattning finns det alltså på kort sikt realistiska möjligheter att organisera förvaltningen av Jernhusens aktier på annat sätt än via Swedcarrier på tre sätt; genom N IR, genom N SÄ 
 534 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 eller genom Banverket. Dessa tre alternativ har alla sina för- och nackdelar vilka enligt min mening framför allt är de som framgår i nedanstående tabell: 
  
 Förvaltning av 
  
 N-depenheten 
  för 
  
 N-depenheten 
  för 
  
 Banverket 
  
 aktierna i Jern- 
  
 infrastruktur 
  
 statligt ägande 
  
 husen AB 
  
 Fördelar 
  
 Nära koppling 
  
 Specialiserad på 
  
 Nära koppling till 
  
 mellan olika trafik- 
  
 förvaltning av 
  
 järnvägens infra- 
  
 slag och deras 
  
 bolag. 
  
 struktur. 
  
 infrastruktur. 
  
 Liten risk för sub- 
  
 Utsikter till gott 
  
 optimeringar vad 
  
 förtroende från alla 
  
 gäller fastigheter- 
  
 trafikslagen. 
  
 nas disposition. 
  
 Liten risk för sub- 
  
 Banverket har en 
  
 optimeringar vad 
  
 lokal och regional 
  
 gäller fastigheter- 
  
 organisation. 
  
 nas disposition. 
  
 Bra koppling till 
  
 transportpolitiska 
  
 intentioner. 
  
 Direkt koppling till 
  
 andra politik- 
  
 områden. 
  
 Nackdelar 
  
 Ej specialiserad på 
  
 Ett bolag i 
  
 Ensidig koppling 
  
 förvaltning av 
  
 mängden. 
  
 till järnvägen. 
  
 bolag. 
  
 Bristande koppling 
  
 Risk för miss- 
  
 till transportpoli- 
  
 förtroende från 
  
 tiska intentioner. 
  
 andra trafikslag 
  
 beträffande 
  
 anläggningar. 
  
 Som synes anser jag att en förvaltning av Jernhusens aktier genom N IR sammantaget har mest fördelar och minst nackdelar. Jag för- 
 535 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 ordar därför att regeringen för över förvaltningen av aktierna i Jernhusen till N IR. 
 Det framgår inte i mina efterforskningar om, och i så fall vilket, ansvar Jernhusen har för ett stringent genomförande av de omfat- tande kraven på ombyggnad av stationer som ett resultat av riks- dagens beslut om anpassning av offentliga lokaler till funktions- hindrades behov senast år 2010 i sitt stationsbestånd. Jag ser därför klara fördelar i N IR som förvaltare av aktierna i Jernhusen för att på ett stringent sätt få till stånd detta. 
 Genom att enheten också förvaltar Banverket likväl som Vägver- ket, kan utvecklingen av Jernhusens fastigheter och anläggningar inte bara för järnvägens behov men också för den övriga transport- sektorns behov på ett tydligare sätt än i dag kan återkopplas till styrningen av bolaget. Min bedömning är att en förvaltning via N IR kan balansera kraven på fullgörandet av transportpolitiska intentioner kontra vinster man kan hämta ur fastighetsexploate- ring. En sådan lösning bör därför kunna betona långsiktighet och (inte minst) ekonomisk uthållighet på ett sätt som tillfredsställer de primära aktörernas behov och förväntningar. 
 Om regeringen väljer att följa min rekommendation att låta N IR ta över förvaltningen av aktierna i Jernhusen tar jag för givet att detta följs av tidigare nämnda behov av omklassning av företaget till ett företag med särskilt samhällsintresse, nödvändiga instruk- tioner uttryckta i bolagsordningen och i riktlinjer till företaget, en styrelse med en tydligare koppling till kollektivtrafiken och transportsektorn, men också av en acceptans, med påföljande ansvar, för det faktum att det kan uppstå negativ avkastning på Jernhusens verksamhet. 
  
 5.6 
  
 Förslag i sammanfattning 
  
 Driften av en grundläggande basfunktion inom järnvägen som fastighetsförvaltning skall inte betraktas som jämförbar med normal affärsverksamhet som kan tillåtas dyka upp på eller för- svinna från scenen utan drastiska samhällseffekter. 
  
 Kostnader för olika funktioner i olika delar av landet skall redo- visa öppet. Icke täckta kostnader skall redovisas öppet och motiveras. 
  
 536 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 Jernhusens vinster från fastighetsexploatering skall återföras till sektorn som helhet för att öka de finansiella förutsättningarna för att åstadkomma ett effektivt systemtänkande. 
  
 Vinster från förvaltningen av järnvägsfastigheterna skall använ- das som del av den finansiella insats som krävs för sanering och uppstädning när infrastruktur och verksamhet lagts ned. 
  
 Den nya  
  
 EG-rätten 
  och den föreslagna nya svenska järnvägslag- stiftningens regler som styr hur avgifter för utnyttjande av infrastruktur och tjänster kan debiteras skall gälla även för järn- vägsfastigheter. 
  
 Anläggningar och tjänster omfattas inte av de avgiftsprinciper som föreskrivs för utnyttjande av infrastruktur. Järnvägstrafi- kens konkurrenssituation skall dock beaktas vid fastställande av priserna. 
  
 Om tjänster endast tillhandahålls av en leverantör skall den avgift som tas ut för denna tjänst relateras till kostnaden för att tillhandahållna tjänsten beräknat på grundval av det faktiska utnyttjandet. 
  
 Fri marknadsprissättning skall inte tillåtas om det föreligger ett geografiskt eller annat monopol, dvs. att rimliga alternativ och förutsättningar för priskonkurrens saknas. 
  
 Prissättningen skall övervakas av Järnvägsstyrelsen som också skall ges rätt att ompröva avgifter eller priser oavsett vem som är huvudman för stationsfastighet eller eventuellt särskilt ter- minalbolag. 
  
 Regeringen bör i sin styrning av Jernhusen: 
  
 o  
 överlåta förvaltningen av aktierna i Jernhusen till Närings- departementets enhet för infrastruktur (N IR) i syfte att eliminera det filter som Swedcarrier i dag utgör vad gäller tolkningen av det transportpolitiskt tingade ansvaret, 
  
 o  
 klart och tydligt ange att Jernhusen hädanefter klassas som ett företag med särskilt samhällsintresse, 
  
 o  
 sammansätta styrelsen för att tydligt spegla erfarenheter från kollektivtrafik- och transportsektorn, 
  
 o  
 tydligt återkoppla styrningen till en utveckling av Jern- husens fastigheter och anläggningar inte bara för järnvägens behov men också för den övriga transportsektorns behov, 
  
 o  
 se över Jernhusens ekonomiska ramförutsättningar genom att t.ex. lösa in befintliga lån i Riksgäldskontoret via stats- 
 537 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 budgeten och/eller genom löpande ägartillskott när så är påkallat, 
  
 o 
  
 betona långsiktighet och (inte minst) ekonomisk uthållig- het på ett sätt som tillfredsställer de primära aktörernas behov och förväntningar, 
  
 I bolagsordningen för Jernhusen bör regeringen klart och tydligt ange att deras uppdrag är: 
  
 o 
  
 att primärt tillhandahålla de fastigheter med stationer samt terminaler, mark och anläggningar som är i deras ägo till transportsektorn, 
  
 o 
  
 att därigenom bidra till att genomföra målsättningarna inom transportpolitiken, 
  
 o 
  
 att i så stor utsträckning som möjligt exploatera såväl fas- tigheter som anläggningar att tjäna andra syften än transportsektorns men på ett sätt som minimerar eventuella negativa konsekvenser för transportsektorn, 
  
 För att mildra de ekonomiska effekterna av en tydlig styrning av Jernhusen i en transportpolitiskt mer korrekt inriktning bör: 
  
 o 
  
 Jernhusens avkastningskrav på det egna kapitalet sänkas till 
  
 noll, 
  
 o 
  
 Jernhusens lån i Riksgäldskontoret som en konsekvens av detta förlängas till lämpligt datum, 
  
 o 
  
 Överföringen till marknadsfinansiering stoppas tills vidare. 
  
 Banverket bör ges i uppdrag att: 
  
 o 
  
 sammanställa och regelbundet uppdatera planer över järn- 
  
 vägssektorns infrastruktur- och annan anläggningsutveck- ling, 
  
 o 
  
 systematisera sina och andra sektorsaktörers kontakter med kommunerna inom ramen för deras markanvändningspla- nering. 
  
 Boverket och trafikverken bör ges i uppdrag att återigen pröva tolkningen av begreppet riksintresse. 
  
 538 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 6 
  
 Särskilda överväganden och förslag beträffande persontrafikterminalerna 
  
 6.1 
  
 Stationens funktion sedd med resenärens ögon – en ansats 
  
 Som en ansats till mitt eget fortsatta arbete kring terminalfunk- tionsfrågorna liksom den samverkan jag ämnar bedriva med Garcia och GTD02 vad gäller begreppen anläggningar och tjänster kommer jag att använda mig av nedanstående diskussion kring stationens funktion sett med resenärens ögon. Inspirationen till diskussionen är bl.a. hämtat från de underlagsrapporter som användes i Banver- kets sektorsprogram för järnvägen 2002, och från boken Stations- Guide skriven av West, som under många år var ansvarig för stationsutvecklingsfrågor inom affärsverket SJ, (Förlaget Stationsrådet, 2002, ISBN  
 91-631-2725-3). 
  Slutsatserna och förslaget till ansats är dock mina egna. 
  
 6.2 
  
 Stationens roll i kollektivtrafiken 
  
 Väl fungerande kollektiv trafik innebär att hela resan måste fungera smidigt. För de dagliga, regionala resorna är det av särskild stor betydelse med god gång- och cykeltillgänglighet till stationerna. Erfarenheter från olika pendlingsorter visar att merparten av pend- larna tar sig till och från stationen till fots eller med cykel. Detta innebär att det har stor betydelse att lokaliseringarna av stationer och strategiska funktioner är samplanerat. En grundläggande plane- ringsförutsättning är att stationen ligger/förläggs centralt i staden. Stationer i perifert läge i förhållande till stadens centrum kan vara en väsentlig nackdel för kollektivtrafikens attraktivitet. 
 Det är dessutom av stor betydelse att all kollektivtrafik i så stor utsträckning som möjligt smidigt angör stationen. För att koppla ihop privatbilismen med kollektivtrafiken är det viktigt att det finns parkeringsmöjligheter vid stationerna. Vid stationen skall den långväga och regionala kollektivtrafiken sammanstråla med stadens och omlandets övriga trafiksystem, såväl  
 gång-, 
 cykel-, 
  bil- som busstrafik. Hela kollektivtrafikkedjan måste ses i ett sammanhang om det kollektiva resandet skall bli attraktivt och framgångsrikt. Varje länk i kedjan måste vara hållbar i sig om hela kedjan skall fungera. 
 Tillgänglighet för alla resenärer är ett viktigt transportpolitiskt mål som måste beaktas i detta sammanhang, inte minst för perso- 
 539 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 ner med funktionshinder av olika slag. I anslutning till stationerna bör dessutom planeras verksamheter som främjar det kollektiva resandets konkurrenskraft. All planering måste därför ses i ett sammanhang även om detta är komplext och ställer högre krav på samhällets planeringsinstrument. För att uppnå långsiktig hållbar- het i relationen mellan kollektivtrafik och bebyggelse krävs en målmedveten samplanering mellan dessa. Strategiskt viktiga mål- punkter behöver lokaliseras i bra kollektivtrafiklägen, helst inom gångavstånd från resecentrum. Tätare bostadsbebyggelse bör loka- liseras inom cykelavstånd eller längs stråk med väl utbyggd kollek- tivtrafik. 
 Det är stationerna som knyter samman olika färdmedel, olika trafikföretag och olika länkar inom respektive tågtrafikföretag, busstrafikföretag och andra utförare av kollektivtrafik. För att en station skall fungera bra ur resenärens synvinkel måste kopplingen mellan olika färdmedel vara tillräckligt bra. Korta, raka och väder- skyddade gångvägar och god orienterbarhet är inte nog. Människor måste också känna sig trygga och säkra i stationsmiljön. Kravet på att stationerna sköts oklanderligt vad gäller tydlighet och enkelhet är ett baskrav för att göra kollektivtrafiken tillgänglig för alla människor – inte minst de med funktionshinder av olika slag. Någon behöver därför vara ansvarig för att förbindelserna fungerar praktiskt. Det är lätt hänt att ett trafikföretag släpper ansvaret när väl passagerarna har stigit av. Det krävs ett ansvar för att stationen ska fungera som en kort länk i en längre resekedja. 
 En station har många fler funktioner än att bara fungera som en plats för av- och påstigning. Resenärerna spenderar en hel del tid på stationerna – framför allt innan resan. Detta gör att komplet- terande service behövs, men den ska ske på resenärernas villkor. En station måste vara lätt att hitta, tydligheten i stadsbilden är därför av stor betydelse. Det finns, framför allt i USA och Kanada, exempel på stationer som är överbyggda med andra funktioner (genom tredimensionell fastighetsbildning eller exploatering) så att de helt enkelt inte syns. Detta ställer stora krav på resenärerna att vara välinformerade för att hitta till tåget. 
 Det finns därför ett stort behov av en symbol av något slag, idealt gemensam för alla stationer, som gör att resenärerna omedel- bart identifierar en byggnad så som station. I Sverige har  
 Jackson 
  bolen, som en följd av bolagiseringen, försvunnit från stationerna som orienteringsmärke. Inget nytt genomgående för alla stationer 
 540 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 har ersatt denna. Detta har i vissa fall försvårat möjligheten att identifiera en byggnad så som varandes en station. 
 Utöver detta behövs, inte minst ur tillgänglighetssynpunkt, också ett enhetligt skyltprogram både inomhus och utomhus inklusive informationsöversikter på viktiga ställen på perrong, inomhus i stationen och vid angörande av stationen utifrån (bil, buss, gång, cykel). 
  
 6.3 
  
 Aktörer och deras inflytande 
  
 Det finns i dag en mängd aktörer som använder sig av anläggningar i form av stationer och terminaler som en viktig del av sin verk- samhet. Först och främst naturligtvis trafikföretag av olika slag; tågtrafikutövare, THM, busstrafikföretag, taxiföretag m.fl. Min uppfattning är att de skall betraktas som primära aktörer i sam- manhanget. Även kommunerna bör betraktas som primära aktörer. 
 Men också olika näringsidkare som exempelvis bedriver olika slags försäljning eller restaurangverksamhet i anläggningarna som ytterst syftar till att tillfredsställa olika slags behov som resenärer kan ha i anslutning till en resa är beroende av stationen för sin verksamhet. Dessa bör betraktas som sekundära aktörer. Det finns ytterligare en grupp av övriga aktörer som genom förhyrning kan använda sig av nämnda anläggningar för sin verksamhet, nämligen sådana som bedriver verksamhet som inte har något samband med de primära aktörernas verksamhet. 
 För de primära aktörerna måste stationen betraktas som en marknadsföringsfaktor med mycket stor betydelse för valet av färdmedel. En uppskattning från järnvägstrafikföretagens sida säger att en attraktiv station kan bidra med ett merresande på upp till 5 procent. Stationens funktion som portal till kollektivtrafiken är alltså av stor betydelse. Men en station fungerar givetvis också som en portal till orten, det kan i många fall vara så att kommunen av marknadsföringsskäl t.o.m. har ett större intresse av att hålla en station i skick och fason än vad som är motiverat av mängden rese- närer. 
 De möjligheter de primära aktörerna i dag har att utöva infly- tande gentemot Jernhusen är via deltagande i de av Jernhusen inrättade s.k. stationsråden. I de fall stationsråden fungerar bra kan de trafikutövare och THM som har resurser att aktivt delta utöva ett positivt inflytande på styrningen av den aktuella stationen. Det 
 541 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 mandat som stationsråden har i styrningen av stationerna är dock inte formellt fastlagt och därmed osäkert. En väsentlig nackdel är också att inte alla trafikutövare eller THM har resurser att delta i alla möten på alla de stationer som man trafikerar. 
 Då Jernhusen i praktiken tillhandahåller stationer i en monopol- liknande situation har man också ett ansvar för att få till stånd en mer normal  
 kund-leverantörsrelation 
  mellan sig själv och de pri- mära aktörerna. Därför måste de primära aktörerna ges ett stort och klart uttalat inflytande i såväl innehållet som kvaliteten i sta- tionshållningen och de nyttjandevillkor som skall gälla. Formerna för de primära aktörernas inflytande i varje enskild station måste vara sådana att det blir faktiskt och praktiskt möjligt att utöva inflytande från deras sida. En normal  
 kund-leverantörsrelation 
  grundar sig på ett förtroende mellan parterna, ett förtroende som i sin tur grundar sig på ärlighet och öppenhet. Om detta inte skulle fungera, har jag redan tidigare nämnt att jag anser att Järnvägssty- relsen har en roll att spela i sammanhanget. 
 Jag anser att  
 kund-leverantörsförhållandet 
  på det lokala planet mycket väl kan kompletteras med ett övergripande inflytande för de primära aktörerna utgående från exempelvis en sammanslutning av centrala företrädare för trafikutövare av olika slag i ett centralt stationsråd i komplement till stationsråd knutna till de olika järn- vägslinjerna och lokala stationsråd. Mandat och arbetsfördelning mellan dessa olika nivåer av stationsråd är en fråga för de primära aktörerna att ta ställning till. Det är dock rimligt att anta att ett centralt stationsråd kan vara en samlande och kompetent part i dis- kussioner och överenskommelser med Jernhusen och statliga myn- digheter i övergripande stationsfrågor. Stationsråden får i en sådan här lösning en annan roll; mer som ett samrådsforum i strategiska utvecklingsfrågor rörande stationerna – inte den rent operativa rollen de lokala stationsråden har i dag. Det är viktigt att stations- rådens mandat formaliseras och läggs fast utifrån de behov de pri- mära aktörerna har. 
 Exempel på frågor som enligt min mening kan vara aktuella att diskutera i stationsråden är: 
  
 Behovsanalyser. Vilka krav ställer kunder i dag och i framtiden. Vilka trafikplaner har trafikutövare (och THM)? 
  
 Långsiktiga investeringsplaner. Hur skall ovanstående krav för- verkligas och vilka prioriteringar är riktiga för att uppnå bäst avkastning på investeringar? 
  
 542 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 Behov, omfattning och utformning av viss likformighet beträf- fande informationssystem, olika slags resenärsservice m.m. 
  
 Avgiftsprinciper. Vilka styrmekanismer skall användas för att ge trafikutövare, THM och infrastrukturförvaltare rätt besluts- underlag? 
  
 Avgiftsnivåer. Förhandlingspart för alla trafikutövare som så önskar om avgiftsnivåer, 
  
 Stationsutveckling. Representant i centrala utvecklingsdiskus- sioner samt vid behov i lokala stationsråd, 
  
 Löpande kvalitetsuppföljning. 
  
 Jag har erfarit att representanter för kollektivtrafiksektorn denna höst påbörjat diskussioner om behovet av en sådan central sam- manslutning. Min slutsats är att det finns en påtaglig vilja från branschens företag att ta långsiktigt ansvar för utvecklingen av sta- tionerna vilket jag anser bör bejakas. 
  
 6.4. 
  
 Klassificering av stationer som har en nyckelroll i trans- portsystemet 
  
 Många av de primära aktörerna menar att dagens lösning innebär en påtaglig risk för en utarmning av det nuvarande beståndet av sta- tioner och terminaler som skulle vara till men för tillgängligheten till kollektivtrafiken i delar av landet. 
 Alla förändringar av stationsbeståndet måste göras i samverkan med de primära aktörerna och grundas på förändringar i trafiken. Någon systematisk sådant samråd med de primära aktörerna har, så vitt jag erfarit, inte genomförts. De primära aktörerna måste ges ett klart uttalat inflytande i processen att i första skedet peka ut ett uthålligt bestånd av stationer och terminaler och i en kontinuerlig uppföljning av detta. Då man inte med visshet kan säga annat än att ovanstående förutsättningar kommer att förändras med tiden, måste ett sådant urval därför göras kontinuerligt. 
 Till dess en första mer genomgripande analys har gjorts om vil- ket det framtida beståndet av fastigheter och anläggningar skall vara, sett utifrån resenärernas och de primära aktörernas behov samt utifrån transportpolitiska mål måste dock det nuvarande beståndet av fastigheter och anläggningar garanteras genom att Jernhusen stoppar planerade utförsäljningar. Dock bör enligt min mening ett sådant stopp inte behöva omfatta exempelvis sådana 
 543 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 fastigheter som alldeles uppenbart inte har något intresse för den samlade transportsektorn. Försäljning av stationsbyggnader till kommuner ska också kunna ske om det är uppenbart att kommu- nen själv vill köpa stationen i fråga och om övriga primära aktörer ger sitt medgivande till detta. Enligt min mening är det i samman- hanget angeläget att de 26 fastigheter, i huvudsak kombiterminaler och frilastområden, som Banverket i en skrivelse till regeringen angett bör återgå till statens ägo verkligen kan överföras till Ban- verket. Likaså talar det mesta för att äganderätten och förvaltnings- ansvaret för fastigheterna med de 14 aktivt använda stationer som i dag är i statlig ägo via Statens järnvägar bör föras över till Jernhusen i samband med att Statens järnvägars fastigheter i enlighet med regeringens förslag i propositionen (2002/03:1) förs över till Ban- verket vid årsskiftet. Syftet med detta är att uppnå en renare och mer likartad ansvarsfördelning mellan olika statliga organ. 
 De primära aktörerna frågar sig också vem eller vilka som egent- ligen är påtänkta köpare av de av Jernhusen utpekade olönsamma stationerna? Även om vissa kommuner visat intresse för att köpa stationer är det långt ifrån självklart att alla kan, eller ens skall, säl- Sullivan till den kommunala sektorn. Jag måste i sammanhanget fram- hålla att kommuner är att föredra som ägare av stationshus framför THM därför att förhållandet  
 kund-leverantör 
  då hålls så rent som möjligt. Jernhusen har svarat med att säga att olönsamma statio- ner/terminaler man inte lyckas sälja kan komma att överföras till SRAB alternativt att de behålls inom Jernhusen. De små resenärs- flödena på mindre stationer kan knappast generera ett sådant kundflöde att det ger ett positivt bidrag till vare sig Jernhusens eller SRAB:s resultat. Med tanke på att såväl Jernhusen som SRAB med dagens intentioner och ägarens förväntningar i långa loppet inte kan tillåtas vissa negativ avkastning på kapitalet kan man ifrågasätta om en sådan lösning är möjlig? 
 Det finns dock anledning att tro att det finns ett antal stationer som inte behövs i den utformning de i dag har. Problemet är att ingen med visshet kan säga vilka dessa är. Jag anser att varje station skall betraktas som en egen resultatenhet. Det är ytterst den betal- ningsvilja som de primära aktörerna har kontra den systemnytta de ser med en enskild station som bestämmer vilka stationer som skall finnas. Jernhusen kan inte långsiktigt tvingas ta ägaransvar för sådana stationer som saknar betydelse för järnvägssystemets helhet och som ingen vill ta kostnadsansvar för utan som av de primära aktörerna bara anses vara bra att ha. Jag anser därför att det är 
 544 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 viktigt att det system som framledes skall användas för hyressätt- ning befrämjar att viktiga stationer får ekonomiska förutsättningar att finnas kvar och utvecklas men samtidigt att stationer som är mindre viktiga eller betydelselösa på sikt avvecklas. Det är dock de primära aktörerna som skall bestämma vilka som är viktiga eller mindre viktiga. 
 För att underlätta sådana utpekanden finns det anledning att klassificera stationerna i olika grupper. En klassificering av statio- nerna kan göras på många olika sätt. Hur man än väljer att göra det, har det stor betydelse: 
  
 För att få fram en bild av efterfrågan i form av dagens faktiska användning och framför allt en prognostiserad framtida användning av stationerna (alltså huruvida de har en nyckel- funktion i transportsystemet eller ej), 
  
 För att kunna grunda ett lokalhyressättningssystem på detta, 
  
 För att kunna grunda ett avgiftssystem för hyrestilläggstjänster av olika slag på detta. 
  
 Såväl Banverket som Rikstrafiken har börjat diskutera kriterier (för persontrafiken) som kan vara användbara i sammanhanget, t.ex.: 
  
 Antal resenärer på järnväg (helst av- och påstigande på statio- nen. I brist på säkra sådana uppgifter kan resande på ankny- tande linjer utgöra närmevärde), 
  
 Antal resenärer på anknytande bussar (busslinjer), 
  
 Antalet anknytande tåglinjer, 
  
 Frekvens för tågtrafiken (antal turer), 
  
 Antalet anknytande busslinjer 
  
 Frekvens för busstrafiken (antal turer), 
  
 Ortens befolkning (ger fingervisning om potentialen), 
  
 Utveckling inom den närmaste tioårsperioden (ökad trafik t.ex. till följd av infrastrukturinvesteringar). 
  
 Min bedömning är att kunskapen om vilka stationer och terminaler som kan och möjligen skall betraktas som nyckelfunktioner i transportsystemet ytterst är avhängigt av den trafik som bedrivs i dag och framför allt – av den trafik som kommer att bedrivas fram- ledes. Den frågan är i sin tur beroende av ett antal förutsättningar, bl.a.: 
  
 Förutsättningar för marknadstillträde, 
  
 Den efterfrågan på transporttjänster som resenärerna uttrycker, 
  
 545 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 Den efterfrågan på stationstjänster som resenärerna samt tra- fikutövarna uttrycker, 
  
 Den betalningsvilja respektive  
  
 –förmåga 
  som finns för detta hos resenärerna samt trafikutövarna, 
  
 De infrastrukturella förutsättningarna på längre sikt som bl.a. skall komma till uttryck i Banverkets banhållningsplan. 
  
 I bilaga III framgår att Jernhusen har klassificerat stationer i sex klasser utgående från de största stationerna, t.ex. Stockholm C, och ner till de minsta hållplatserna och pendeltågsstationer med mindre utbud av resenärstjänster. 
 Transportsektorns aktörer har i dag begränsad kunskap om vil- ket tjänsteutbud resenärerna efterfrågar på stationer och termina- ler. Därför måste även denna fråga diskuteras vidare med de pri- mära aktörerna station för station så att de ges ett klart uttalat inflytande i processen inte bara i det första skedet utan också i en kontinuerlig uppföljning av detta första skede. Såväl Garcia som GTD02 har i uppdrag att se över vilka stationer respektive termi- naler som behövs för att tillfredställa kollektivtrafikens och gods- trafikens behov i stort. Jag kan inte föregå deras arbete och heller inte mitt eget arbete vad gäller marknadstillträdesfrågor för per- sontrafikens del. Jag avser att, efter samråd med såväl KoKo som GTD02 som de primära aktörerna, återkomma till regeringen i denna fråga senast i samband med överlämnandet av mitt slut- betänkande. 
 En viktig fråga i sammanhanget är vilket intresse olika primära aktörer egentligen har av att använda stationer och terminaler som knutpunkter i sina trafiksystem? Frågan hänger naturligtvis intimt samman med vilka stationer och terminaler som skall betraktas som nyckelfunktioner i transportsystemet. Frågan om ett eventuellt behov av incitament för att de olika trafikslagen faktiskt skall använda stationerna som knutpunkter i sina respektive nät avser jag också att diskutera vidare med framför allt KoKo men också beakta i mitt eget arbete med marknadstillträdesvillkor för persontrafiken. 
 Jag föreslår att ovan nämnda kriterier används som ett underlag för en vidare diskussion om vilka kriterier som skall fastställas för användning i en kontinuerlig urvalsprocess för att klassificera sta- tioner och terminaler. Utgångspunkten för de förslag till klassifice- ringar jag stött på i mitt utredningsarbete är inte helt konsistenta och behöver därför samordnas, förslagsvis av Banverket och Väg- verket i sina roller som sektorsmyndigheter tillsammans med 
 546 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 Rikstrafiken. Det är också Banverket och Vägverket tillsammans med Rikstrafiken som bör ta ansvar för att initiera en process till- sammans med de primära aktörerna i syfte att klassificera stationer och andra anläggningar. 
  
 6.5 
  
 Skyddet för järnvägsresenärernas användning av stationer 
  
 Jernhusen har klassificerat stationernas s.k. allmänna ytor grundat i huvudsak på stationernas historiska användning. De primära aktö- rerna har uttryckt misstro mot servitut som ett instrument för att garantera resenärernas tillgång till allmänna ytor i stationerna samt SRAB:s roll och funktion i det sammanhanget. Jernhusen definierar även ytor som i väntsalar upplåts till kommersiella ändamål som allmänna ytor. Man befarar att med de olokaliserade servituten kan nyttjandevillkoren för stationerna och terminalerna bli helt beroende av fastighetsägaren och de bedömningar han gör. De pri- mära aktörerna anser att tillgången till allmänna ytor i stationerna istället borde bygga på definierade krav ställda utifrån ett resenärs- perspektiv, bl.a. för att ovan nämnda upplåtelser till kommersiella ändamål på allmänna ytor skall ta sin beskärda andel av kostnads- ansvaret. 
 Jernhusen och Banverket är överens om att säkerställandet av angöring till kvarvarande linjefastigheter och resenärernas tillgång till allmänna utrymmen på stationer skall säkerställas genom för- rättningsservitut. Allmänna utrymmen avses bli definierade som publika utrymmen för resande med tåg som trafikerar linjefastig- heten (tågresenärer), innehållande väntsal med allmänna toaletter samt inre och yttre kommunikationsareor. Linjefastigheten är en statligt ägd fastighet på vilka spåranläggningar som leder till statio- nen ifråga är placerade. 
 Servitutsändamålet avses omfatta rätt för tågresenärer att ha till- gång till allmänna utrymmen samt rätt för tågresenärer att ta väg över fastigheten, med syfte att säkerställa angöring till linjefastig- heten och till allmänna utrymmen. 
 Problemet med denna lösning är att frågor kring hur stora all- männa utrymmen skall vara, vilka funktioner som skall finnas i anslutning till dem, eller var i fastigheten de skall vara placerade egentligen inte är lösta. Detta är skälet till att Jernhusen och Willis verket enats om att dessa förrättningsservitut bör vara olokalise- rade. Kan parterna inte lösa principfrågorna i enighet och en kon- 
 547 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 flikt rörande situationen på en av Jernhusen ägd station dyker upp kommer problemet att ställas på sin spets. I en sådan situation kan både Jernhusen (ägare av tjänande fastighet) och Banverket (för- valtaren av statligt ägd härskande fastighet) ansöka om att få det olokaliserade servitutet ifråga lokaliserat. Detta får då göras i en ny förrättning där lantmäterimyndigheten fastställer placeringen av och gränserna för de allmänna utrymmena. 
 Detta kan enligt min mening inte anses vara en tillfredställande lösning. Lantmäterimyndigheten har inget transportpolitiskt upp- drag utan skall ta ställning till en lämplig avvägning mellan servi- tuts- och äganderätt. Utgångspunkten för bedömningen är förvisso härskande fastighets behov av de ändamål servitutet upprättats för. Detta behov får dock inte inkräkta på äganderätten mer än nöd- vändigt. Det nödvändiga kan nog i de flesta situationer bedömas bli något annat än vad som är transportpolitiskt önskvärt. 
 Även i denna fråga är det Jernhusens svaga transportpolitiska koppling som är huvudproblemet. Ju starkare denna koppling är desto mindre är risken för konflikter rörande omfattning och pla- cering av allmänna utrymmen i stationsfastigheterna. 
 Den juridiska analys som jag gjort vad gäller de olokaliserade servituten för att garantera tillgång till allmänna ytor i stationerna har som synes gett vid handen att detta inte är en ändamålsenlig lösning. Jag anser istället att ett särskilt offentligt regelverk behövs som föreskriver de rättigheter och skyldigheter som såväl aktörerna som ägare av stationsbyggnader har i sammanhanget och som också medger anpassning till ny, både större och mindre, omfattning av infrastrukturen. Järnvägsstyrelsen bör få ansvar för att tillse att regelverket upprätthålls och följs. Grunden i ett sådant regelverk skall enligt min mening ta avstamp i det faktum att avgifter för infrastrukturen och utnyttjande av järnvägens servicefunktioner enligt  
 EG-rätten 
  och den därpå vilande föreslagna svenska lagstift- ningen skall sättas med hänsynstagande till järnvägens konkur- rensförmåga. Av den anledningen anser jag också att infrastruktur- begreppet bör utvidgas till att omfatta åtminstone en del av de all- männa ytor som resenärerna använder sig av vid väntan på tåg och dylikt. Hur stor denna del skall vara måste avgöras i samma process som definierar vilka stationer som är att betrakta som nyckelfunk- tioner i transportsystemet. Överlåtelse av fastighet eller kommer- sialisering av sådan får därför – även om de fysiska förutsätt- ningarna för utövande av funktionerna säkras – inte leda till högre kostnader för infrastrukturhållningen eller för tillhandahållande av 
 548 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 olika servicefunktioner. Jag anser därför att de primära aktörerna måste ges ett avgörande inflytande i processen att definiera vad som räknas som allmänna ytor, så att de på ett så korrekt sätt som möjligt återspeglar det verkliga resenärsbehovet. 
  
 6.6 
  
 SRAB och dess roll 
  
 De primära aktörerna vänder sig mot att behöva beställa stations- hållningstjänster via SRAB. Det är viktigt att en valfrihet finns så att intressenterna vid en enskild station eller terminal kan beställa sådana tjänster på lokal nivå utan att behöva passera SRAB. För de primära aktörernas del är den lokala förankringen av stationssköt- seltjänster viktig och denna kräver i sin tur lokala möjligheter att påverka. I dag har de primära aktörerna svårt att påverka såväl innehållet som kvaliteten i förvaltningen av anläggningen som sådan såväl som tjänsteutbudet eftersom Jernhusen – självt eller genom SRAB – har hand om allt. 
 Aktörerna är också kritiska till att Jernhusen inte vänt sig direkt till aktörerna för att hitta en form för kontakterna mellan Jern- husen som fastighetsägare och aktörerna i övrigt. SRAB har i och med det enligt aktörerna en alltför centralistisk roll som inte åter- speglar de behov som finns på lokal nivå och som man därför inte har något förtroende för. Man frågar sig vilken funktion SRAB i dag egentligen har utöver att vara ärendebuffert mellan Jernhusen och aktörerna i övrigt? 
 De primära aktörerna menar därför att SRAB bör kunna läggas ned med mycket ringa konsekvenser och istället stationshållningen organiseras på annat sätt. I likhet med de primära aktörerna ser jag ingen fortsatt roll för SRAB, framför allt därför att de primära aktörerna inte har något förtroende för den i dag gällande lösningen. Jag föreslår därför att SRAB läggs ner och att Jernhusen på lämpligt vis involveras i diskussionerna kring den centrala sammanslutningen, beskriven i kapitel 6.3, som kollektivtrafik- sektorn denna höst påbörjat i syfte att finna nya former för umgänget mellan fastighetsägare och kund. Ägandet av en station skall som framgått tidigare vara föremål för ett ansvar att tillhandahålla resenärsservice. I de fall stationerna ägs av andra parter än Jernhusen, i huvudsak kommunerna, kan detta om SRAB läggs ner innebära vissa praktiska övergångsproblem. Jag förut- 
 549 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 sätter att även detta problem får en praktisk lösning i dessa diskus- sioner. 
  
 6.7 
  
 Prissättning av stationer och tjänster 
  
 De primära aktörerna anser själva att det är naturligt att trafik- utövarna (oavsett trafikslag som trafikerar stationen) betalar för denna nytta i enlighet med en rimlig prissättning som grundas på lokala förutsättningar och som förankras med de primära aktö- rerna. Det är i det sammanhanget viktigt att nämna att Jernhusen tidigare tillämpade ett system för avgiftssättning av lokalhyror och tilläggshyrestjänster på stationerna som innebar att avgifterna utdebiteras enligt självkostnadsprincipen där även underhållskost- nader för respektive år direkt slogs ut på hyresgästerna. En preli- minär debitering skedde i förskott och de verkliga kostnaderna utdebiterades i efterskott. Fr.o.m. 1 januari 2002 tillämpas ett system av fasta stationsavgifter med avtalstider anpassade efter tra- fikeringsavtalens (i tillämpliga fall) längd och med möjlighet för berörda primära aktörer att årsvis se över de tilläggstjänster som efterfrågas. 
 I den s.k. förhandlingsgruppen, bestående av Rikstrafiken, SLTF, Branschföreningen Tågoperatörerna samt SJ AB, med stöd av en konsult från JW AB och med primärt syfte att förhandla fram en hyressättningsmodell med Jernhusen – har slutsatsen dragits att Jernhusen har en dålig uppfattning om de faktiska kostnaderna för stationshållningen och potentiella besparingsmöjligheter. Hyres- sättningsmodellen måste ge Jernhusen incitament att så långt som möjligt sänka kostnaderna för stationer och tjänster. Förhandlings- gruppen anser sig ha svårt att med nuvarande ordning värdera vad man får för pengarna. Förhandlingsgruppen menar att Jern- husen/SRAB måste få bättre grepp över stationshållningens inne- håll och kostnader. Utifrån detta måste en incitamentsmodell tas fram i syfte att sänka kostnaderna så långt som möjligt. 
 Det är också rimligt att stationer med liknande utformning, tra- fikmängd och resandeantal skall ha hyresnivåer som åtminstone speglar varandra. De primära aktörernas avgift för utnyttjandet av stationer och terminaler med tillhörande basnivå av hyrestilläggs- tjänster bör enligt min mening marknadsanpassas utifrån den alter- nativkostnad som finns för att ordna den efterfrågade funktionen i annan anläggning. Avgiften måste ha en utgångspunkt från statio- 
 550 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 nens funktion sett utifrån alla resenärsgruppers och trafikutövares behov och en tydlig specifikation av de anläggningar med tillhö- rande basnivå av hyrestilläggstjänster som ingår i förhyrningen och redovisas i form av i förväg definierade poster, dokumenteras väl på ett transparent sätt, göras öppet tillgänglig samt – givetvis – för- ankras hos de primära aktörerna. För att så långt som möjligt förmå alla som bedriver kollektivtrafik, oavsett trafikslag, att utnyttja stationerna i sin trafik bör Jernhusen utveckla en incita- mentsmodell som främjar detta. 
 Det är därför angeläget att Jernhusen snarast fastställer och öppet dokumenterar en prislista för såväl lokalhyra som tilläggs- hyrestjänster för stationer inom olika klasser och klart och tydligt definierar vad som ingår i detta. Utgångspunkten för hyressätt- ningen bör enligt min mening vara vad som bedöms belasta vänt- salsfunktionen och att därmed reduktioner kan förekomma för t.ex. entréer som de primära intressenterna delar med sekundära intressenter samt att nivån på bashyran innebär en acceptabel stan- dard beträffande underhåll, anpassning till funktionshindrade m.m. Därmed borde även minusposter förekomma för avvikelse från normal standard och brister i tillgängligheten. Detta i syfte att åstadkomma incitament för att brister åtgärdas. Detta skulle fungera är på samma sätt som där det finns driftbidrag från t.ex. kommuner. En basal utgångspunkt som alltid skall gälla är direkti- vet 2001/14/EG som föreskriver konkurrensneutralitet. 
 En modell för bashyra för tillgång till stationer bör enligt min mening möta följande generella krav: 
  
 Systemet skall verka kostnadsdämpande. Detta kan åstadkom- mas genom fasta avgifter/hyror, incitament eller annan kon- struktion som möjliggör att hyresvärd och hyresgäst på sikt delar på besparingar inom drift och förvaltning samt inom andra tjänster som städning och övervakning, 
  
 Förändringar av hyra/avgift under pågående avtalsperiod skall inte kunna genomföras utan föregående förhandling, 
  
 Efterjusteringar med hänsyn till ekonomiskt utfall i fastighets- förvaltningen skall inte tillåtas, 
  
 Systemet måste tillåta och befrämja den långsikta utvecklingen av stationer, resecentrum m.m., 
  
 Avgifter som avser lokalhyran d.v.s. avgifter för drift, förvalt- ning, underhåll, media, kapitalkostnader måste avtalsmässigt 
  
 551 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 skiljas från avgifter för tilläggstjänster som normalt inte ingår i lokalhyra t.ex. städning och övervakning, 
  
 Lokalhyran bör vara en fastlagd hyra för en bestämd period t.ex. 1 år eller 3 år beroende på lokala förhållanden. De primära aktörerna skall för rimlig tid veta sin kostnadsandel av lokal- hyran. 
  
 Även sådana lokaler som de primära aktörerna hyr i stationsbygg- nader m.m. och som har ett omedelbart samband med produktio- nen av trafiktjänster, framför allt biljettförsäljningslokaler och dylikt, bör inkluderas i ovanstående hyressättningsmodell. 
 Också de sekundära aktörernas kunder använder sig av de all- männa ytorna för att komma till respektive näringsidkare. Därför vore det enligt min mening rimligt att även dessa belastades med ett visst betalningsansvar för de allmänna ytorna vilket, vad jag erfarit, i dag inte är fallet. De allmänna ytorna måste dessutom mycket tydligare definieras och avgränsas till de faktiska ytor som rör själva väntsalsfunktionen i en station. Jag föreslår att denna fråga hanteras i samma process som skall hantera frågan om klass- ning av stationer m.m. 
 När man diskuterar avgiftssättning av lokalhyror och tilläggs- hyrestjänster för stationerna är det frågan om relationen mellan hyresvärden (dvs. Jernhusen) och hyresgästerna (dvs. de primära- och sekundära aktörerna). Jernhusen anser inte i dag att man är att betrakta som stationshållare, utan att det är SRAB som är stations- hållare. I och med den i dag nära kopplingen mellan Jernhusen och SRAB finns det enligt min mening en risk för att fastighetsägar- ansvaret (dvs. relationen till de primära- och sekundära aktörerna) och verksamhetsansvaret (dvs. relationen till resenärerna) blandas ihop. Dessutom upplever de primära aktörerna att det är mycket förvirrande att SRAB i dag lever i personalunion med Jernhusen och överhuvudtaget upplevs som en så integrerad del av Jernhusen att det är svårt att veta om det är SRAB eller Jernhusen man egent- ligen pratar med i olika sammanhang. Hittills har det gått att garantera att stor kunskap om de primära aktörernas verksamhet finns kvar hos Jernhusen, men det finns ingen garanti för att det kommer vara så i fortsättningen. 
 Kunskapen om vilka behov resenärerna har vad beträffar anlägg- ningarnas funktion och resenärstilläggstjänster som utbjuds där är, som jag tidigare nämnt, i dag begränsad vilket försvårar planeringen av det utbud som faktiskt tillhandahålls. Det finns ett behov av 
 552 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 större konsumentinflytande på resenärsservicen i form av tilläggs- tjänster framför allt på lokal nivå. En fastighetsägare som Jernhusen ska ju se till att sköta sina fastigheter och inte behöva vara expert på hyresgästens verksamhet. Om man försöker särskilja fastighetsäga- rens uppgift att se till att huset hålls i användbart skick så återstår för hyresgästen att beskriva vad som krävs av lokalen för verksam- heten som ska bedrivas där. Det har i mina kontakter med de pri- mära aktörerna framgått att de har kommit till insikt att de på ett tydligare och mer konsekvent sätt än vad som hittills varit fallet måste specificera och formulera vad de som kunder förväntar sig att Jernhusen skall leverera. 
 De intäkter som skapas ur förhyrning till kommersiell verksam- het vid stationer och anläggningar till sekundära aktörer eller vid försäljning av desamma kan användas på olika sätt. Enligt min mening skall intäkter som ett resultat av förhyrning användas i nedanstående ordning för: 
  
 Att bekosta överytor, dvs. sådana ytor i stationerna som av olika anledningar inte behövs för de primära aktörernas verk- samhet men som samtidigt inte har varit möjligt att hyra ut till sekundära aktörer, 
  
 Att bekosta eventuellt incitamentssystem enligt nedan, 
  
 Reinvesteringar av olika slag, 
  
 Fondering i Jernhusens balansräkning. 
  
 Intäkter från försäljning av fastigheter bör på samma sätt användas för: 
  
 Att så långt möjligt betala av de lån som belastar Jernhusen, 
  
 Kompensationsinvesteringar, 
  
 Reinvesteringar av olika slag, 
  
 Fondering i Jernhusens balansräkning. 
  
 Jag anser också att det ligger i Jernhusens intresse att skapa ett incitamentssystem av något slag som uppmuntrar de lokala primära aktörerna att hitta hyresgäster till sådana överytor i stationer som Jernhusen misslyckats med att hyra ut. 
 I de fall en fastighet och/eller anläggning inte behövs för de pri- mära aktörernas verksamhet och som i övrigt inte har ett avkast- ningsvärde för Jernhusen men där det av kulturhistoriska anled- ningar kan finnas anledningar att bevara stationen, bör Jernhusen kunna överlåta en nyttjanderätt utan kostnad till fastigheten 
 553 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 och/eller anläggningen till exempelvis en järnvägsmuseiförening eller dylikt. Krav skall i så fall ställas på att de underhåller tillgången i fråga. 
  
 6.8 
  
 Vilka funktioner och tjänster bör finnas på en station? 
  
 Då ett mer stringent uppdrag till Jernhusen formuleras är det också rimligt att det innefattar behovet att beakta ett antal samhällsupp- gifter, exempelvis att det finns ett behov av ett utbud av resenärs- service på stationer. Ett sådant utbud av resenärsservice måste defi- nieras för olika klasser av stationer och utifrån den betalningsvilja som finns hos såväl de primära aktörerna som deras slutkunder, dvs. resenärerna. I utbudet skall enligt min mening beaktas: 
  
 Samhällets krav såsom tillgänglighetskrav – t.ex. möjlighet att enkelt att nå stationen och tågen, handikappanpassning, säker- hetskrav, lokaliseringskrav, koppling till andra transportslag – busshållplatser, parkeringar, taxi uppställning, m.m., 
  
 Allmänna komfortkrav som funktioner för väntan, information, biljettköp, toaletter, överblickbarhet dvs. klarhet i transport- vägar, personlig service, m.m., 
  
 Kommersiell service som kiosker, butiker, caféer – utgående från de behov som resenärerna har. 
  
 Även trafikutövare av olika slag behöver ha tillgång till olika tjäns- ter vid stationer och terminaler. För att stationerna och termina- lerna skall utvecklas till väl fungerande knutpunkter för olika typer av trafik, måste det komma till stånd ett aktivt samarbete mellan alla berörda parter under hela processen från planering till genom- förande och drift av stationen. I processen måste alla trafikslagen tillmätas lika stor betydelse. Jag föreslår att Banverket och Vägver- ket i sina roller som sektorsmyndigheter tillsammans med Rikstra- fiken får i uppdrag att koordinera ett sådant arbete. 
 För att fånga upp vilka behov sektorns slutkunder har av anlägg- ningar och servicefunktioner bör trafikverken i sina sektorsfunk- tioner tillsammans med Rikstrafiken ges i uppdrag att genom kon- tinuerliga kundundersökningar och genom att stimulera forskning på området, skaffa alla aktörer en god bild av vilka egentliga behov transportsektorns slutkunder, dvs. resenärer och transportköpare, har vad beträffar anläggningarnas funktion och de tjänster som utbjuds där. 
 554 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 6.9 
  
 Hur skall tjänsteutbudet organiseras? 
  
 Då de primära aktörerna efterlyser en lösning för konkurrensneu- tral hantering och ett garanterat basutbud av resenärsservice är jag, som framgått tidigare, tveksam till om resenärsservice eller rese- närstilläggstjänster skall tillhandahållas via Jernhusen/SRAB. I syfte att få till stånd en konkurrensneutral hantering och ett garanterat basutbud av resenärsservice på alla klasser av stationer, från de stora ner till de allra minsta, förordar jag ett system där Jernhusen upp- handlar sådana tjänster på marknaden men där utgångspunkten är att de primära aktörerna ges en valfrihet att vid stationerna kunna beställa olika resenärstilläggstjänster av den de befinner lämpligast och att inget tvång skall föreligga att köpa resenärstilläggstjänster via Jernhusen. Om de primära aktörerna väljer att upphandla dessa tjänster via Jernhusen måste de få möjlighet att styra förfrågnings- underlag och diskutera former för paketlösningar där tilläggstjäns- ter gentemot resenärerna tillgodoses (t.ex. stationsvärdar alterna- tivt beredskapsfunktion för hjälp åt resenärer). 
 Under utredningens gång har jag erfarit att det påbörjats en del sonderande diskussioner inom kollektivtrafiksektorn om hur till- handahållandet av tilläggstjänster skall organiseras i framtiden. Utgångspunkten i dessa sonderingar är att man anser att det finns skäl som talar för att det är tillhandahållandet av tilläggstjänster som ligger närmast att separeras från fastighetsägarskapet. D.v.s. alla funktioner som på en station berör resenärerna borde hanteras av ansvariga som finns nära dessa. 
 Det har också framgått tidigare att jag anser att denna fråga måste diskuteras vidare i samverkan med KoKo och GTD02 sam- tidigt som denna fråga också beroende av mitt vidare arbete med villkor rörande marknadstillträdet för persontrafiken. Likaså har det framgått att jag ämnar återkomma till denna fråga i samband med mitt slutbetänkande. 
 555 
 Förvaltning av järnvägens fastigheter SOU 2003:104 
 6.10 Förslag i sammanfattning 
  
 Styrningen av Jernhusen bör – utöver det som avhandlats i tidi- gare kapitel – kännetecknas av: 
  
 o  
 att Jernhusen har ett ansvar för få till stånd en mer nor- mal  
 kund-leverantörsrelation 
  med de primära aktö- rerna, 
  
 o  
 att Jernhusen skall beakta ett antal samhällsuppgifter, exempelvis att det finns ett behov av ett utbud av rese- närsservice på stationer, 
  
 o  
 att Jernhusen tills vidare skall stoppa planerade utför- säljningar av fastigheter, 
  
 o 
  
 att varje station skall betraktas som en egen resultat- enhet, 
  
 o 
  
 att Jernhusen inte långsiktigt tvingas ta ägaransvar för sådana stationer som saknar betydelse för järnvägs- systemets helhet och som ingen vill ta kostnadsansvar för utan som av de primära aktörerna bara anses vara bra att ha, 
  
 o  
 att SRAB bör läggas ner och att Jernhusen på lämpligt vis bör finna nya former för umgänget med sina kun- der, 
  
 o  
 att Jernhusen snarast bör fastställa och öppet doku- mentera en prislista för såväl lokalhyra som tilläggs- hyrestjänster för stationer inom olika klasser och klart och tydligt definiera vad som ingår i detta, 
  
 o  
 att Jernhusens intäkter från förhyrning till sekundära aktörer liksom intäkter från försäljning av fastigheter på olika sätt indirekt bör återbördas till de primära aktörerna, 
  
 o  
 att Jernhusen bör upphandla resenärstilläggstjänster på marknaden men där utgångspunkten är att de primära aktörerna ges en valfrihet att vid stationerna kunna beställa olika resenärstilläggstjänster av den de befinner lämpligast och att inget tvång skall föreligga att köpa resenärstilläggstjänster via Jernhusen, 
  
 o 
  
 att Jernhusen tar fram ett tydligt och transparent hyres- sättningssystem, 
  
 o 
  
 att Jernhusen tar fram ett incitamentssystem som upp- muntrar lokala primära aktörer att hitta hyresgäster till 
  
 556 
 SOU 2003:104 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
 sådana överytor i stationer som Jernhusen miss- lyckats med att hyra ut. 
  
 De primära aktörerna skall: 
  
 o  
 ges ett stort och klart uttalat inflytande i såväl innehål- let som kvaliteten i stationshållningen och de nyttjan- devillkor som skall gälla, 
  
 o  
 ges ett klart uttalat inflytande i en kontinuerlig process att peka ut ett uthålligt bestånd av stationer och termi- naler, 
  
 o  
 ges ett avgörande inflytande i processen att definiera vad som räknas som allmänna ytor, så att de på ett så korrekt sätt som möjligt återspeglar det verkliga rese- närsbehovet, 
  
 o 
  
 uppmuntras att ta långsiktigt ansvar för utvecklingen av stationerna, 
  
 o 
  
 uppmuntras att på ett tydligare och att mer konsekvent än vad som hittills varit fallet specificera och formulera vad de som kunder förväntar sig att Jernhusen skall leverera. 
  
 Banverket och Vägverket i sina roller som sektorsmyndigheter tillsammans med Rikstrafiken bör: 
  
 o 
  
 samordna arbetet med att utveckla kriterier för att peka ut stationer och terminaler som skall anses ha en nyckelfunktion i transportsystemet, 
  
 o 
  
 ta ansvar för att initiera en process tillsammans med de primära aktörerna i syfte att klassificera stationer och andra anläggningar. 
  
 Järnvägsstyrelsen bör ges ansvar för att ta fram ett särskilt offentligt regelverk som föreskriver de rättigheter och skyldig- heter som såväl aktörerna som ägare av stationsbyggnader har i sammanhanget i syfte att ersätta dagens system med olokalise- rade servitut för att garantera tillgång till allmänna ytor i sta- tionerna. 
  
 De primära aktörerna och Jernhusen bör gemensamt uppmunt- ras att inrätta ett centralt stationsråd i komplement till sta- tionsråd knutna till de olika järnvägslinjerna och lokala sta- 
  
 557 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 tionsråd med uttalade mandat och primär uppgift att diskutera övergripande stationsfrågor. 
  
 De 26 fastigheter, i huvudsak kombiterminaler och frilastområ- den, som Banverket i en skrivelse till regeringen angett bör återgå till statens ägo, bör överföras till Banverket. 
  
 Äganderätten och förvaltningsansvaret för fastigheterna med de 14 aktivt använda stationer som i dag är i statlig ägo via Mclaughlin tens järnvägar bör föras över till Jernhusen. 
  
 De primära aktörernas avgift för utnyttjandet av allmänna ytor i stationer och terminaler med tillhörande basnivå av hyres- tilläggstjänster bör marknadsanpassas utifrån den alternativ- kostnad som finns för att ordna den efterfrågade funktionen i annan anläggning. 
  
 Även sådana lokaler som de primära aktörerna hyr i stations- byggnader m.m. och som har ett omedelbart samband med produktionen av trafiktjänster, framför allt biljettförsäljnings- lokaler och dylikt, bör inkluderas i hyressättningssystemet. 
  
 Även de sekundära aktörerna bör belastas med ett visst betal- ningsansvar för de allmänna ytorna i stationer och terminaler. 
  
 558 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 BILAGOR 
  
 I 
  
 Transport- och järnvägspolitiska överväganden av betydelse för fastighetsförvaltningen 
  
 Frågan om stationer och terminaler samt deras funktion i transportsystemet m.m. har redan innan beslutet att bolagisera och fragmentisera affärsverket Statens järnvägar behandlats i olika poli- tiska beslut de senaste åren. Nedan ges exempel på hur dessa frågor då beskrivits: 
 1 Transportpolitik för en hållbar utveckling (1997/98:56) 
 Inom ramen för den transportpolitiska propositionen som regeringen överlämnade till riksdagen våren 1998 och som seder- mera beslutades av riksdagen, fördes följande resonemang kring transportpolitikens uppgift. Den övergripande utgångspunkten är att transportpolitiken skall bidra till en socialt, kulturellt, ekono- miskt och ekologiskt hållbar utveckling. Propositionen utgjorde därmed en viktig del av regeringens politik för ett hållbart Sverige. 
 I propositionen betonades att transporterna syftar till att uppnå överordnade välfärdsmål och att transportsystemet måste ses som en helhet. De i propositionen föreslagna transportpolitiska målen bestod liksom tidigare av ett övergripande mål och fem delmål. Det övergripande målet föreslogs vara att: 
  
 Säkerställa en samhällsekonomiskt effektiv och långsiktigt håll- bar transportförsörjning för medborgarna och näringslivet. 
  
 Delmålen föreslogs vara: 
  
 Ett tillgängligt transportsystem. 
  
 En hög transportkvalitet. 
  
 En säker trafik. 
  
 En god miljö. 
  
 En positiv regional utveckling. 
  
 Det övergripande målet kompletterades sedermera i samband med Prop. 2001/02:20 Infrastruktur för ett långsiktigt hållbart transport- system med ett nytt sjätte delmål om ett jämställt transportsystem 
 559 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 samt en justering av delmålet om hög transportkvalitet så att det omfattar såväl medborgarna som näringslivet. 
 Regeringen anförde i propositionen att 
 För att persontransportsystemet skall bli riktigt effektivt räcker det inte med att optimera de enskilda trafikslagen. Systemet som helhet måste utnyttja den potential som står att vinna genom en ökad sam- verkan mellan samtliga trafikslag. Dessutom måste förändringsarbetet inom de kollektiva transportmedlen genomsyras av en ökad kund- orientering. Ett sådant synsätt kräver att man utifrån kundens per- spektiv ser på hela resan med dess olika komponenter, från dörr till dörr. Hela resan skall upplevas som effektiv, säker, behaglig och av god kvalitet. En sådan kollektivresa från dörr till dörr förutsätter ofta att flera trafikmedel och trafikslag används. Det kräver samordning och samverkan som måste avse såväl det lilla perspektivet, t.ex. i form av goda gångvägar till busshållplatser, som det stora i form av samordning av olika färdmedel vid terminaler och resecentra. Ett gott resultat krä- ver samverkan mellan alla parter, som ansvarar för någon del av hela resan men även ett ansvar för helheten gentemot resenärerna. 
 Regeringen konstaterade vidare att 
 Det finns flera goda exempel på samarbete över trafikslagsgränserna  SJ har i samverkan med kommuner och trafikhuvudmän utvecklat många järnvägsstationer till moderna resecentra  Ett samarbete växer nu också fram mellan flyg och järnväg vid de större flygplatserna i Oslo, Köpenhamn och Stockholm. En god samordning mellan flyg, bussar och taxi finns i dag på nästan samtliga trafikflygplatser och större resecentra i anslutning till järnvägsstationer. Samordningen ger fördelar för alla inblandade parter och bidrar till uppfyllandet av de transportpolitiska målen. 
 Vidare konstaterade regeringen att 
 Stationer är den gemensamma funktion som uppfattas som det största problemet av så gott som samtliga remissinstanser. Alla operatörer skall kunna få tillgång till stationerna på konkurrensneutrala och icke diskriminerande villkor. 
 Regeringen menade att 
 Detta kan lösas genom att exempelvis upplåta stationsfunktioner till driftbolag som ägs av operatörerna eller inrätta stationsråd. De gemen- samma stationsytorna skulle avgiftsbeläggas på ett konkurrensneutralt sätt. 
 Som ett första steg för att säkra tillgången till stationerna på kon- kurrensneutrala och icke diskriminerande villkor föreslog regeringen 
 560 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 att ansvaret för trafikantinformationssystem, anläggningar på platt- formar samt planskilda plattformsförbindelser skulle överföras från affärsverket SJ till Banverket vilket genomfördes 1 januari år 1999 genom en utökning av ansvaret för infrastrukturen. 
 Som ett andra steg konstaterade regeringen att dess uppfattning var att 
 Frågor rörande formerna för hur ansvaret för stationer, terminaler, mark för järnvägsändamål  skall fördelas bör  utredas vidare. Utgångspunkten skall vara att skapa kundorienterade och konkurrens- neutrala lösningar som stärker järnvägstrafikens attraktivitet och effektivitet. 
 2 Ändrad verksamhetsform för SJ m.m. (1999/2000:78) 
 I propositionen konstaterade regeringen att 
 En ombildning av SJ till aktiebolag omfattar många frågor och är i olika avseenden komplex till sin natur. Till de mer komplexa frågorna hör de som är kopplade till SJ:s fastighetsinnehav. Enligt regeringens mening är frågan om samtliga operatörers tillgång till stationer, järn- vägsmark och andra gemensamma funktioner av synnerligen stor vikt för en väl fungerande tågtrafik. En bolagisering av SJ skall ske på ett sätt som säkerställer operatörernas tillgång till och användningen av dessa funktioner samtidigt som de kommersiella utvecklingsmöjlig- heterna för stationer m.m. kan tas till vara. Den tekniska lösningen på denna fråga behöver analyseras vidare. 
 Som skäl för sin bedömning anförde regeringen att Gemensamma funktioner, huvudsakligen stationer, måste betraktas som nyckelfunk- tioner i järnvägssystemet. 
 Vad gäller den konkurrensneutrala tillgången till stationerna anser dock regeringen att Detta får dock inte hindra en kommersiell utveckling av fastigheterna genom att utrymmen som inte är direkt relaterade till järnvägstrafiken kan användas till andra verksamheter. 
  
 3 
  
 Redogörelse för bolagiseringen av affärsverket Statens Järnvägar (Regeringens skrivelse 2001/02:141) 
  
 I nämnda skrivelse konstaterar regeringen bl.a. att 
 Tillgång till stationernas gemensamma funktioner är i många fall en förutsättning för att operatörerna/trafikhuvudmännen skall kunna bedriva tågtrafiken. 
 561 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samtidigt slår man fast att 
 I stationsbyggnaderna behöver operatörerna, oavsett det framtida ägandet av själva fastigheten, bli tillförsäkrade: 
  
 Fortsatt tillgång till nödvändiga utrymmen och områden 
  
 Förutsägbar och rimlig avgifts- och kostnadsutveckling 
  
 Påverkbar och kontrollerbar servicenivå inom de definierade områdena 
 II Organisation av fastighetsförvaltningen fr.o.m. år 2001 
 1 Statens järnvägar 
 Vid bolagiseringen av affärsverket SJ bedömdes att omkring 570 fastigheter av affärsverket SJ:s totala bestånd av ca 25 000 fastig- heter hade förutsättningar att hanteras i ett kommersiellt fastig- hetsbolag. Verksamheten fastighetsdivisionen och nämnda fastig- heter förvärvades av Jernhusen vid årsskiftet 2000/2001 (se nedan). Övriga fastigheter kvarstod i Statens järnvägar. 
 I Budgetpropositionen för 2003 (2002/03:1) framgår bl.a. att 
 Affärsverket Statens järnvägar förvaltar i dag ca 25 000 fastigheter. Huvuddelen av dessa utgörs av mark som tas i anspråk av spåranlägg- ningar. På många fastigheter finns byggnader och anläggningar av olika slag, totalt ca 1 900 objekt. Som ett led i avvecklingen av affärsverket uppdrog regeringen i november 2001 åt Banverket att redovisa vilka av dessa fastigheter som är oundgängligen nödvändiga för järnvägsverk- samhet eller av annat skäl bör förvaltas av Banverket. Banverkets redo- visning visar att all mark och ca 70 procent av byggnaderna är nöd- vändiga för järnvägsverksamhet eller av annat skäl behöver förvaltas av Banverket. Regeringen anser att förvaltningsansvaret för statens järn- vägsfastigheter skall föras från affärsverket Statens järnvägar till Ban- verket fr.o.m. årsskiftet 2002/2003, inkl. tillgångar och skulder. Ban- verket övertar därmed också den reserv på drygt 80 miljoner kronor som motsvaras av realiserbara anläggningstillgångar. Kostnaden för förvaltningsansvaret beräknas långsiktigt till ca  
 25–30 
  miljoner kronor per år. Affärsverket har i dag ett förvaltningsavtal med Jernhusen AB som löper ut i slutet av 2003. Kostnaden för detta är 18 miljoner kro- nor. 
 2 Swedcarrier/Jernhusen 
 Riksdagen beslutade den 31 maj 2000 i enlighet med propositionen 1999/2000:78 att affärsverket Statens järnvägar skulle ombildas till 
 562 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 aktiebolag. Den 1 januari år 2001 bildades tre till 100 procent av staten ägda koncerner till vilka genom en rad transaktioner över- låtits huvuddelen av den egendom och den verksamhet som tidigare förvaltades av affärsverket. Genom detta skapades SJ AB med ansvar för persontrafiken, AB Green Cargo med ansvar för gods- trafiken och Swedcarrier AB som moderbolag för bl.a. det helägda dotterbolaget Jernhusen AB. 
 Swedcarrier är ett statligt holdingbolag som förvaltas av Regerings- kansliet genom Näringsdepartementet. Swedcarrierkoncernen skall enligt statens generella ägarkrav genom ett aktivt ägande säkerställa att aktieägarvärde skapas i de förvaltade dotterbolagen. I Swedcarrier ingick initialt EuroMaint AB, TraffiCare AB, Unigrid AB samt Jernhusen AB. TraffiCare AB och Unigrid AB har sålts till andra intressenter och EuroMaint AB är till försäljning. Jern- husen avses att behållas i statlig ägo genom Swedcarrier och kom- mer, så som det i dag är beskrivet, att utgöra den framtida kärnan i Swedcarriers verksamhet. Någon egentlig boskillnad vad gäller styrningen av verksamheten mellan Swedcarrier och Jernhusen föreligger inte då Swedcarrier och Jernhusen delar samma styrelse, även om Jernhusen formellt är en egen juridisk person. 
 En grundläggande förutsättning inför bolagiseringen av affärs- verket SJ var att denna skulle genomföras utan kapitaltillskott från staten. Jernhusen köpte delar av affärsverket SJ:s fastighetsinnehav av staten. Det rörde sig främst om mark och byggnader av kom- mersiellt intresse, ofta lokaliserade till städer. Från järnvägssyn- punkt sett innebär detta att byggnaderna och marken ifråga inte sällan är svårersättliga eftersom alternativ mark för järnvägs- användning sällan kan göras tillgänglig. Jernhusens fastighetsköp finansierades med hjälp av lån placerade hos Riksgäldskontoret. Staten använde i sin tur försäljningsintäkten till att kapitalisera SJ AB och Green Cargo AB. Det kapital som tilldelades de nybildade bolagen var således likvärdigt med det tillgängliga egna kapitalet i Statens järnvägar. Jernhusen tilldelades, efter vissa initiala transak- tioner under våren år 2001, ett eget kapital om ca 1 170 miljoner kr. För Jernhusens del innebar det att man redovisade en initial solidi- tet om 17 procent. 
 Swedcarrierkoncernens totala låneram i Riksgäldskontoret upp- gick per den 31 december år 2001 till 6 150 miljoner kr varav Jern- husens del var 5 400 miljoner kr varav 5 054 miljoner kr var utnyttjat. Koncernens totala upplåning vid samma tidpunkt upp- gick till 5 501 miljoner kr. Under 2002 har dock en övergång från 
 563 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 finansiering via lån i Riksgäldskontoret till marknadsmässig finan- siering inletts vilken avses vara avslutad under 2003. Till dags dato har ca 1 000 miljoner kr överförts till marknadsmässig finansiering. 
 Jernhusen har av ägaren Swedcarrier fått ett dubbelt uppdrag, dels att förvalta fastighetskapitalet så effektivt som möjligt, dels att förvalta fastighetskapitalet med hänsyn taget till järnvägssektorns behov. Jernhusen har därför fokuserat på att renodla verksamheten för att bli en ledande aktör inom området kommmunikations- fastigheter. Jernhusen ska bli ett nischbolag med ett avgränsat kommunikationsnära fastighetsbestånd och en tydlig affärsinrikt- ning. Jernhusen har påbörjat en rationalisering av fastighetsbestån- det, som bland annat innefattat initiativ till utförsäljning av ett antal stationsfastigheter. 
 Jernhusens fastigheter var den 31 december år 2001 bokförda till ett värde om 6 700 miljoner kr. Hyresintäkterna uppgick till 800 miljoner kr. Fastighetsbeståndet per den 31 december år 2001 bestod av ca 570 fastigheter, huvudsakligen stationer, verkstäder, lagerbyggnader, kontor och exploateringstillgångar. Den uthyrbara ytan uppgick till drygt en miljon kvadratmeter. Ca 450 av de 570 fastigheterna avses att avyttras. 
 Jernhusen var under år 2001 organiserat i fyra geografiska regio- ner. Fr.o.m. 2002 organiserades verksamheten i fyra affärsområden; Stationer, Verkstäder, Exploatering och Försäljning. Samtidigt har Jernhusen Drift AB bildats med ansvar för den tekniska förvalt- ningen och Svenska Reseterminaler AB som ansvarar för stations- hållning. 
 Jernhusen har som mål att genomföra renodligen av verksam- heten fram till 2004. Då ska verksamheten vara koncentrerad till affärsområdena Stationer och Verkstäder. Långsiktiga finansiella mål är: 
  
 Långsiktiga finansiella 
  
 För år 2001 uppgick dessa 
  
 mål: 
  
 nyckeltal till: 
  
 Soliditet: 
  
 > 30 % 
  
 21 % 
  
 Direktavkastning: 
  
 > 8 % 
  
 5,7 % 
  
 Räntetäckningsgrad: 
  
 > 2 ggr 
  
 1,4 ggr 
  
 564 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 3 Affärsområde Exploatering 
 Affärsområdet hanterar 50 fastigheter. Av det totala bokförda vär- det, 1,1 miljarder kronor, utgörs 85 procent av fastigheter belägna i och kring Stockholm, Göteborg och Malmö. Affärsområdet ska driva planprocesser för optimal värdeökning av fastigheterna, där- efter ska de avyttras eller utvecklas inom kärnområdena stationer och verkstäder. Tolv exploateringsfastigheter prioriteras utifrån storlek, värdepotential, lokalisering och avsättningsmöjligheter. De största utvecklingsmöjligheterna finns i anslutning till centralsta- tionsområdena i de tre storstäderna. Vidare har Norra Stations- området i Stockholm och Gullbergsvass i Göteborg stora utveck- lingspotentialer där helt nya stadsdelar med kontor och bostäder kan skapas genom exploatering av Jernhusens mark. Under 2002 har planläggning för byggrätter i flera prioriterade fastigheter påbörjats för att möjliggöra försäljning. Planläggning för Västra City vid Stockholm Central pågår och programarbetet för Norra Stationsområdet i Stockholm har påbörjats. 
 4 Affärsområde Försäljning 
 Affärsområde Försäljning har bildats för att avyttra de fastigheter som inte stödjer Jernhusens långsiktiga affärsinriktning. Målet är att slutföra försäljningen inom en tvåårsperiod. För flertalet av fas- tigheterna är en förutsättning för försäljning att de fastighetsbildas. Detta är i sin tur avhängigt av myndighetsbeslut och överenskom- melser med Banverket. Portföljen bestod vid årsskiftet av 450 fas- tigheter till ett bokfört värde av 3 miljarder kronor. Fastigheterna finns på 210 orter i hela landet. De 24 värdemässigt största fastig- heterna svarar för ca 75 procent av värdet. Övriga fastigheter bestod av 100 små stationer, 180 fastigheter med blandad använd- ning, 100 arrendetomter/tomträtter samt 46 stationsfastigheter som utnyttjas av Stockholms Lokaltrafik. Stationerna som ska säl- Sullivan är spridda över hela landet och finns enligt Jernhusen på orter med litet resandeunderlag. Övriga fastigheter med blandad använd- ning består av nedlagda stationer, godsmagasin, f.d. lokstallar m.m. I många byggnader finns kontor,  
 handels-och 
  lagerverksamhet. Av de 100 markobjekten som kommer avyttras är drygt 70 villatomt- rätter i Solna och Luleå. Övriga markobjekt är till stor del utarren- derade för i huvudsak lager- och transportverksamhet. 
 565 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 5 Affärsområde Stationer 
 Affärsområde Stationer ansvarar för 50 stationer med ett bokfört värde om 1,8 miljarder kronor. 75 procent av värdet finns i fastig- heter belägna i Stockholm, Göteborg och Malmö. Jernhusen hyr ut lokaler för stationshållning, kontor och kommersiell service som t.ex. butiker och restauranger. I stationshållning ingår uthyrning av publika stationsytor och resandeservice. Den stora resandeström- men vid Stockholms Central ger enligt Jernhusen unika möjlig- heter att utveckla Centralstationsområdet till ett kommersiellt centrum med brett serviceutbud. Utmaningen är enligt Jernhusen att omvandla resandeströmmarna till köpstarka kundströmmar. Centralstationerna i Göteborg och Malmö uppvisar också – utifrån andra utgångspunkter – stor framtida utvecklingspotential. Inom ramen för den normala stationsförvaltningen finns det vidare möj- ligheter för utvecklingsprojekt i mindre skala, i syfte att tillvarata och öka värdet på fastighetsportföljen. 
 6 Affärsområde Verkstäder 
 Antalet fastigheter som kan användas som verkstäder för tåg- underhåll i Sverige är begränsat och Jernhusen är den dominerande fastighetsägaren. Affärsområdet ansvarar för 30 verkstäder med ett bokfört värde om 0,8 miljarder kronor. Hagalundsområdet i Solna utgör 40 procent av det bokförda värdet. 
 7 Jernhusen Drift AB 
 Jernhusen Drift svarar för teknisk förvaltning på uppdrag av affärs- områdena. I detta ingår även underhållsarbete och ekonomisk för- valtning. Huvudsakliga uppgifter i förvaltningen är tillsyn, skötsel, mediaförsörjning 
 7 
 , underhåll och kundservice. 
 8 Stationshållning/Svenska Reseterminaler AB (SRAB) 
 Jernhusen har i särskild uppgift att säkerställa järnvägstrafikföreta- gens tillgång till publika stationsytor, s.k. stationshållning, på kon- kurrensneutrala villkor. För att möjliggöra detta har Jernhusen bil- 
  
 7  
 Reklamplatsförsäljning m.m. 
 566 
  
 SOU 2003:104 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 dat Svenska Reseterminaler AB (SRAB). SRAB hyr stationernas publika stationsytor och vidareupplåter dessa till de trafikoperatö- rer och THMän vars trafik utnyttjar stationen. Upplåtelserna ersätts genom stationsavgifter som fördelas i proportion till omfattningen av trafiken på respektive station. SRAB hyr publika stationsytor både av Jernhusen och andra fastighetsägare, såsom kommuner och enskilda. För att säkerställa stationshållningen har SRAB utarbetat ett system som bygger på gällande fastighetslag- stiftning, främst servitut och besittningsrätt, samt en ambition att med berörda parter arbeta fram en branschstandard. När detta system är fullt implementerat är enligt Jernhusen stationshåll- ningen säkrad. 
 9 Swedcarriers och Jernhusens syn på sin uppgift 
 Jag har gått igenom allmänt tillgängligt informationsmaterial från Swedcarrier och Jernhusen och har av detta dragit samma slutsatser som de primära aktörerna, nämligen att Jernhusen påtagit sig en verksamhetsinriktning som utgår från ett fastighetsägarperspektiv (eller produktionsperspektiv) snarare än från ett brukarperspektiv (eller kundperspektiv). 
 Följande två citat är hämtade från Swedcarriers halvårsrapport januari – juni år 2001: 
 Under Jernhusens första verksamhetsår genomfördes ett omfattande arbete för att lägga grunden till en framgångsrik fastighetsrörelse. 
 respektive 
 Med utgångspunkt i uppdraget att renodla Jernhusen till att bli en vär- deskapande aktör inom kommunikationsfastigheter, beslöts under året att långsiktigt koncentrera verksamheten till större stationer och verk- städer. Samtidigt beslutades att de 450 fastigheter som inte stöder den valda affärsinriktningen ska avyttras för att fokusera verksamheten samt för att frigöra finansiella resurser. 
 Jag noterar nyckelord såsom fastighetsrörelse, värdeskapande, avytt- ras och frigöra finansiella resurser. Ingenstans nämns orden resenär och transportköpare som den primära kategori som Jernhusen i sitt uppdrag skall tillfredsställa. 
 På AB Swedcarriers hemsida under fliken Pressinformation – Swedcarrier i pressen exponeras bl.a. en artikel publicerad i Dagens Industri den 17 december år 2001 med rubriken SJs hus 
 567 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 till salu. Jag citerar direkt ur artikeln som inleds med följande ingress: 
 Statliga Jernhusen, som tagit över SJs stationer och verkstäder, ska sälja fastigheter för drygt 2,6 miljarder kronor. Pengarna går bland annat till att exploatera hundratusentals kvadratmeter mark vid järn- vägsspåren i Stockholm och andra storstäder i Sverige. 
  
 --- 
  
 Vi har fått en klar uppgift. Vi ska skapa aktieägarvärde för staten, bland annat genom att koncentrera Jernhusen på kommunikationsnära fas- tigheter, säger Lee, koncernchef för Jernhusens moder- bolag Swedcarrier. 
  
 --- 
  
 Den här omstruktureringen innebär att vi kommer sälja mycket fastig- heter. 
  
 --- 
  
 Det ska skapa de finansiella musklerna Jernhusen behöver. Vi har nog den mest spännande exploateringsportföljen av alla. De ligger samtliga centralt placerade i huvudorter. Titta bara på västra city i Stockholm där vi har fastigheterna över spåren och sedan har vi hela Norra sta- tionsområdet. Det finns en otrolig potential och vi har naturligtvis många idéer. Vi kommer först och främst att satsa på de projekt som skapar mervärde snabbast. 
 Journalisten Gustaf Tapper avslutar artikeln med följande: 
 Lee påpekar mitt i allt tal om affärsmässighet att Jernhusen också har en kulturhistoria att slå vakt om och vikten av att operatö- rernas tillgänglighet till gemensamma stationsytor säkras. 
 10 Fakta om järnvägsstationer (per den 11 november 2002): 
  
 Antal stationer som trafikeras med resenärsutbyte: 
  
 ca 500 
  
 Antal stationer som hanteras av 
  
 Banverket/kommuner/THM 
  
 ca 330 
  
 Antal stationer där SRAB förhyr allmänna utrymmen ca 168 
  
 568 
 SOU 2003:104 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
 Varav 
  
 Ägda av Statens järnvägar (t.o.m. 31 dec 2002) 
  
 14 
  
 Ägda av kommuner 
  
 8 
  
 Delägd av Jernhusen/Västerås kommun 
  
 1 
  
 Ägd av privata fastighetsägare 
  
 4 
  
 Ägda av Jernhusen för långsiktig egen förvaltning 
  
 48 
  
 Ägda av Jernhusen med avsikt att avyttras 
  
 93 
  
 SRAB:s sammanlagda kostnader för inhyrning av lokaler med till- hörande servicetjänster uppgår till 86 miljoner kr för år 2003. Jern- husens totala kapital för lokaler (allmänna utrymmen) som uthyrs till SRAB uppgick vid årsskiftet 2001/2002 till ca 110 miljoner kr. Jernhusens genomsnittliga kapitalkostnad för detta är ca 12 miljo- ner kr. 
 De allmänna utrymmena omfattar ca 35 000m 
 2  
 motsvarande ca 20 procent av den totala arean för nämnda stationer. 
 Stationer utanför Jernhusens ansvarsområde avser i huvudsak hållplatser administrerade av Banverket som en del av infrastruktu- ren samt vissa stationer avsedda enbart för pendel- och lokaltågs- trafik vilka ägs och administreras av respektive trafikföretag. 
 Ett exempel på hur Jernhusen själva har klassificerat stationer utifrån en indelning med hänsyn till servicegraden för resenärer återfinns här nedan: 
  
 1. 
  
 Storstationerna i Stockholm, Göteborg och Malmö, med sta- tionshus innehållande en väl utbyggd service till resenärer i form av väntsal, toaletter, information, biljettförsäljning, restauranger, serveringar och servicebutiker med ett brett sor- timent, anpassat för resenärer och besökare 
  
 2. 
  
 Mellanstora stationer på större orter med stort trafikunderlag. Stationshus med service liknande storstationernas, men i mindre omfattning. Exempel: Gävle, Uppsala, Västerås, Linköping m.fl. 
  
 3. 
  
 Mindre stationer på mindre orter. Stationshus med begränsad service till resenärer i form av väntsal, toaletter, kiosk/servering, enstaka servicebutik. Biljettförsäljning före- kommer sparsamt, ibland genom trafikföretagens ombud, eller via automat. Exempel: Karlskrona, Nässjö, Uddevalla m.fl. 
  
 4. 
  
 Små stationer på små orter. Stationshus med väntsal och toalet- ter. Mycket begränsad resenärsservice, ibland kiosk/servering. 
  
 569 
  
 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 SOU 2003:104 
  
 Exempel: Degerfors, Eksjö, Kumla m.fl. (Inom denna klass återfinns merparten av de stationer som Jernhusen avser att avyttra.) 
  
 5. 
  
 Hållplatser, eller stationer utan stationshus med väntutrym- men. Ofta endast vindskydd på plattformen. Exempal: Heby, Morgongåva, Örebro Södra, Gnarp, Knivsta m.fl. 
  
 6. 
  
 Pendeltågsstationer, stationer utformade för pendeltrafik och enbart avsedd för sådan trafik, ofta med stora resenärsström- mar men med en mindre servicegrad anpassad för pendlare med mycket kort uppehållstid på stationen. Exempel: Sollentuna, Kungsängen, Solna m.fl. 
  
 Ytterligare en klass som inte behandlas i ovan nämnda exempel är i dag oanvända stationer som i en framtid mycket väl kan komma till användning igen. Exempelvis kan nämnas stationer utmed Ådals- banan som när Botniabanan är klar kan komma att återöppnas. Ägarbilden för dessa stationer är i dag spridd, Banverket bör därför i sin sektorsroll ta ansvar för att inleda diskussioner om vilka sådana stationer som kan tänkas behövas framledes. 
 III Utdrag ur Jernhusens stationsregister 
 Här nedan återfinns ett utdrag ur Jernhusens stationsregister där de stationer som administreras av Jernhusen framgår liksom ägaren av fastigheten ifråga. Stationsregistret är under utveckling där bl.a. klassificeringen av stationerna så småningom skall framgå. 
 021121 Stationsregister (under utveckling) 
  
 Nr 
  
 Namn 
  
 Fastighetsägare 
  
 Fastighet nr 
  
 80114 
  
 Abisko T 
  
 Statens järnvägar 
  
 Abisko T 
  
 80151 
  
 Abisko Ö 
  
 Statens järnvägar 
  
 Abisko Ö 
  
 80018 
  
 Alingsås 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Alingsås 2001 
  
 80004 
  
 Alvesta 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Alvesta 1001 
  
 80221 
  
 Arvika 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Arvika 2002 
  
 80111 
  
 Avesta Krylbo 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Avesta Krylbo 3002 
  
 80294 
  
 Bastuträsk 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Bastuträsk 5083 
  
 80500 
  
 Berga 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Berga 1071 
  
 80059 
  
 Björkliden 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Björkliden 5084 
  
 570 
 SOU 2003:104 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 80150 
  
 Boden 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Boden 5001 
  
 80128 
  
 Bollnäs 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Bollnäs 5002 
  
 80160 
  
 Borlänge 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Borlänge 3003 
  
 80300 
  
 Borås 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Borås 2003 
  
 80032 
  
 Bräcke 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Bräcke 5005 
  
 80061 
  
 Båstad 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Båstad 1055 
  
 80048 
  
 Reyes 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Reyes 2054 
  
 80129 
  
 Degerfors 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Degerfors 3083 
  
 80065 
  
 Dingle 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Dingle 2055 
  
 80308 
  
 Duved 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Duved 5145 
  
 80283 
  
 Ed 
  
 Statens järnvägar 
  
 Ed 
  
 80410 
  
 Edane 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Edane 2056 
  
 80084 
  
 Eksjö 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Eksjö 1003 
  
 80096 
  
 Emmaboda 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Emmaboda 1064 
  
 80063 
  
 Enafors 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Enafors 5147 
  
 80072 
  
 Enköping 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Enköping 3086 
  
 80170 
  
 Eskilstuna 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Eskilstuna 3005 
  
 80260 
  
 Eslöv 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Eslöv 1004 
  
 80266 
  
 Fagersta 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Fagersta 3006 
  
 84026 
  
 Washington 
  
 Statens järnvägar 
  
 Washington 
  
 80257 
  
 Falkenberg 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Falkenberg 2007 
  
 80060 
  
 Falköping 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Falköping 2008 
  
 80030 
  
 Falun 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Falun 3007 
  
 80288 
  
 Flen 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Flen 3009 
  
 80109 
  
 Fristad 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Fristad 2057 
  
 80293 
  
 Frövi 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Frövi 3088 
  
 80112 
  
 Gnosjö 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Gnosjö 1090 
  
 80103 
  
 Grästorp station 
  
 Grästorps kommun 
  
 Grästorp station 
  
 80254 
  
 Gällivare 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Gällivare 5008 
  
 80210 
  
 Gävle 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Gävle 5010 
  
 80002 
  
 Göteborg 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Göteborg 2010 
  
 Sims 
  
 Hallsberg 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Hallsberg 3012 
  
 80080 
  
 Halmstad 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Halmstad 2023 
  
 80042 
  
 Hedemora 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Hedemora 3092 
  
 80044 
  
 Herrljunga 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Herrljunga 2026 
  
 80040 
  
 Hestra 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Hestra 1091 
  
 80089 
  
 Hofors 
  
 Statens järnvägar 
  
 Hofors 
  
 80218 
  
 Hovmantorp 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Hovmantorp 1093 
  
 571 
 Förvaltning av järnvägens fastigheter SOU 2003:104 
  
 80511 
  
 Hudiksvall 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Hudiksvall 5014 
  
 80187 
  
 Hultsfred 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Hultsfred 1069 
  
 80348 
  
 Härnösand 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Härnösand 5015 
  
 80253 
  
 Hässleholm 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Hässleholm 1011 
  
 80006 
  
 Högboda 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Högboda 2059 
  
 80418 
  
 Höör 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Höör 1082 
  
 80185 
  
 Inhyrning Helsingborg 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Inhyrning Helsingborg 
  
 80126 
  
 Järpen 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Järpen 5016 
  
 80146 
  
 Järvsö 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Järvsö 5175 
  
 80090 
  
 Jönköping 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Jönköping 1013 
  
 80282 
  
 Jörn 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Jörn 5093 
  
 80020 
  
 Kalmar C 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Kalmar C 1015 
  
 80073 
  
 Karlshamn 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Karlshamn 1016 
  
 80230 
  
 Karlskrona 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Karlskrona 1019 
  
 80070 
  
 Karlstad 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Karlstad 2027 
  
 80166 
  
 Katrineholm 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Katrineholm 3021 
  
 81432 
  
 Katterjåkk 
  
 Statens järnvägar 
  
 Katterjåkk 
  
 80206 
  
 Kil 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kil 2030 
  
 80240 
  
 Kiruna C 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kiruna C 5017 
  
 80344 
  
 Kisa 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kisa 3098 
  
 80121 
  
 Klippan 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Klippan 1057 
  
 Rivas 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Knivsta 3099 
  
 80220 
  
 Kramfors 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kramfors 5018 
  
 80200 
  
 Kristianstad 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Kristianstad 1020 
  
 80222 
  
 Kristinehamn 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kristinehamn 2031 
  
 80192 
  
 Kumla 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kumla 3101 
  
 80161 
  
 Kungsbacka 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kungsbacka 2032 
  
 80945 
  
 Kävlinge 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Kävlinge 1054 
  
 80167 
  
 Köping 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Köping 3102 
  
 80058 
  
 Laholm station 
  
 Laholms kommun 
  
 Laholm station 
  
 80194 
  
 Laxå 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Laxå 3023 
  
 80019 
  
 Leksand 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Leksand 3024 
  
 80235 
  
 Lessebo 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Lessebo 1068 
  
 80100 
  
 Lindesberg station 
  
 Baldwin 
  
 Lindesberg station 
  
 80093 
  
 Linköping 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Linköping 3026 
  
 80009 
  
 Linköping 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Linköping 3026 
  
 80098 
  
 Ljungskile 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Ljungskile 2064 
  
 80198 
  
 Ljusdal station 
  
 Ljusdals kommun 
  
 Ljusdal station 
  
 572 
 SOU 2003:104 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 80291 
  
 Ludvika 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Ludvika 3030 
  
 80144 
  
 Luleå 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Luleå 5020 
  
 80120 
  
 Lund 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Lund 1024 
  
 Williams 
  
 Låktatjåkk 
  
 Statens järnvägar 
  
 Låktatjåkk 
  
 80278 
  
 Långsele 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Långsele 5153 
  
 80003 
  
 Malmö C 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Malmö C 1028 
  
 80367 
  
 Malung 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Malung 3106 
  
 80405 
  
 Mariannelund 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Mariannelund 1087 
  
 80216 
  
 Mariestad 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Mariestad 2035 
  
 80263 
  
 Mellansel 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Mellansel 5154 
  
 80039 
  
 Mellerud 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Mellerud 2065 
  
 80180 
  
 Mjölby station 
  
 Mjölby kommun 
  
 Mjölby station 
  
 80462 
  
 Mockfjärd 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Mockfjärd 3107 
  
 80302 
  
 Mora 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Mora 3033 
  
 80172 
  
 Motala 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Motala 3034 
  
 80108 
  
 Munkedal station 
  
 Västtrafik AB 
  
 Munkedal station 
  
 80366 
  
 Mörrum 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Mörrum 1063 
  
 80265 
  
 Nattavaara 
  
 Statens järnvägar 
  
 Nattavaara 
  
 80007 
  
 Norrköping 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Norrköping 3038 
  
 80189 
  
 Nybro 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Nybro 1065 
  
 80050 
  
 Nyköping 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Nyköping 3039 
  
 80275 
  
 Nyland 
  
 Statens järnvägar 
  
 Nyland 
  
 80140 
  
 Nässjö 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Nässjö 1041 
  
 80277 
  
 Ockelbo station 
  
 Kråkstationen AB 
  
 Ockelbo station 
  
 80295 
  
 Osby 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Osby 1059 
  
 80213 
  
 Oskarshamn 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Oskarshamn 1070 
  
 80022 
  
 Perstorp 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Perstorp 1058 
  
 80069 
  
 Ronneby 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Ronneby 1042 
  
 80501 
  
 Rottneros 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Rottneros 2067 
  
 80342 
  
 Rydaholm 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Rydaholm 1066 
  
 80158 
  
 Rättvik 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Rättvik 3040 
  
 80214 
  
 Sala 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Sala 3116 
  
 80195 
  
 Sandviken 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Sandviken 5180 
  
 80008 
  
 Skövde 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Skövde 2040 
  
 80062 
  
 Smedjebacken 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Smedjebacken 3121 
  
 80289 
  
 Smålandsstenar 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Smålandsstenar 1067 
  
 80014 
  
 Stenungsund 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Stenungsund 2042 
  
 80001 
  
 Stockholm C 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Stockholm C 3044 
  
 573 
 Förvaltning av järnvägens fastigheter SOU 2003:104 
  
 85011 
  
 Stockholm Syd 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Stockholm Syd 3274 
  
 80025 
  
 Storlien 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Storlien 5033 
  
 80091 
  
 Strängnäs station 
  
 Strängnäs kommun 
  
 Strängnäs station 
  
 80130 
  
 Sundsvall 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Sundsvall 5029 
  
 80184 
  
 Sunne station 
  
 Sunne kommun 
  
 Sunne station 
  
 80023 
  
 Säffle station 
  
 Säffle kommun 
  
 Säffle station 
  
 80026 
  
 Säter 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Säter 3124 
  
 80078 
  
 Sävsjö 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Sävsjö 1101 
  
 80154 
  
 Söderhamn 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Söderhamn 5036 
  
 80055 
  
 Södertälje Syd Övre 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Södertälje Syd Övre 3053 
  
 80079 
  
 Sölvesborg station 
  
 Sölvesborgs kommun 
  
 Sölvesborg station 
  
 80233 
  
 Tanum 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Tanum 2071 
  
 80011 
  
 Teckomatorp 
  
 Statens järnvägar 
  
 Teckomatorp 
  
 80041 
  
 Carter 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Carter 5023 
  
 80191 
  
 Tranås 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Tranås 1044 
  
 80097 
  
 Trollhättan 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Trollhättan 2046 
  
 80183 
  
 Perkins 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Tällberg 3115 
  
 80119 
  
 Töreboda 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Töreboda 2047 
  
 80190 
  
 Uddevalla 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Uddevalla 2048 
  
 80142 
  
 Umeå 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Umeå 5037 
  
 80142 
  
 Undersåker 
  
 Jernhusen Fastigheter AB 
  
 Undersåker 5161 
  
 80005 
  
 Uppsala C 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Uppsala C 3062 
  
 80104 
  
 Vara station 
  
 Vara kommun 
  
 Vara station 
  
 80110 
  
 Varberg 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Varberg 2050 
  
 80208 
  
 Vassijaure 
  
 Statens järnvägar 
  
 Vassijaure 
  
 80386 
  
 Vedum 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Vedum 2075 
  
 80086 
  
 Vetlanda 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Vetlanda 1046 
  
 80241 
  
 Vänersborg 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Vänersborg 2051 
  
 80181 
  
 Vännäs 
  
 Statens järnvägar 
  
 Vännäs 
  
 80052 
  
 Värnamo 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Värnamo 1047 
  
 80095 
  
 Västerås 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Västerås 3308 
  
 80250 
  
 Växjö 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Växjö 1115 
  
 80585 
  
 Ytterby 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Ytterby 2076 
  
 80307 
  
 Åmotfors 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Åmotfors 2077 
  
 80076 
  
 Åmål 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Åmål 2053 
  
 80105 
  
 Ånge Centralhuset 
  
 Statens järnvägar 
  
 Ånge Centralhuset 
  
 80037 
  
 Ånn 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Ånn 5167 
  
 80115 
  
 Åre 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Åre 5042 
  
 574 
 SOU 2003:104 Förvaltning av järnvägens fastigheter 
  
 80155 
  
 Åstorp 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Åstorp 1056 
  
 80045 
  
 Älmhult 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Älmhult 1062 
  
 80156 
  
 Älvsbyn 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Älvsbyn 5142 
  
 80064 
  
 Ängelholm 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Ängelholm 1051 
  
 80133 
  
 Örebro C 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Örebro C 3073 
  
 80123 
  
 Östersund 
  
 Jernhusen Stationer AB 
  
 Östersund 5044 
  
 80173 
  
 Öxnered 
  
 Jernhusen FastigheterAB 
  
 Öxnered 2078 
  
 575 
 En reformerad tidtabelläggning 
 Av  
 BrewerTEK/VTI 
 Underlagsrapport till Järnvägsutredningen 
 Oktober 2003 
 577 
 En reformerad tidtabelläggning 
 Innehåll 
  
 1 
  
 Inledning................................................................. 
  
 581 
  
 2 
  
 Problemets natur; produktionsteknik och efterfrågan.... 
  
 582 
  
 3 
  
 Samhällets förhållningssätt till fördelning av 
  
 bankapacitet............................................................ 
  
 584 
  
 4 
  
 Vilka är de principiella svårigheterna med att lägga 
  
 tidtabeller? .............................................................. 
  
 587 
  
 5 
  
 Dagens system för tidtabelläggning ............................ 
  
 590 
  
 6 
  
 Interaktiv och datoriserad tidtabelläggning.................. 
  
 591 
  
 6.1 
  
 Processens uppläggning ............................................. 
  
 592 
  
 6.2 
  
 Hantering av omlopp och anslutningar..................... 
  
 599 
  
 7 
  
 Möjligheter till flexibilitet .......................................... 
  
 600 
  
 7.1 
  
 Alternativ till betalningar ........................................... 
  
 600 
  
 7.2 
  
 Positiv särbehandling.................................................. 
  
 603 
  
 8 
  
 Dagens och framtidens system .................................. 
  
 604 
  
 8,1 
  
 Utvecklingsläget ......................................................... 
  
 604 
  
 8.2 
  
 Mot en decentraliserad tidtabelläggning ................... 
  
 606 
  
 Referenser 
  
 ...................................................................... 
  
 607 
  
 579 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 580 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 1 Inledning 
 Att köra tåg, det vill säga att tillhandahålla järnvägstransporter för marknaden, är en komplex produktionsprocess som byggs upp av många komponenter. En sida av processen består i att hålla infrastruktur tillgänglig för trafik. Ibland måste nya bandelar byg- gas för att öka kapaciteten eller för att räta ut en linje. Dessutom måste banan underhållas för att tågen ska kunna framföras i de hastigheter som banan är byggd för, och med acceptabel åkkomfort för resenärerna. Underhållet är också av stor betydelse för att trafi- Hamilton ska kunna bedrivas utan förseningar och på ett trafiksäkert sätt. 
 En andra sida av produktionsprocessen handlar om operatörer- nas ansträngningar för att få tågen på plats vid avgångstid och för att hålla dem bemannade. Man måste för sådana ändamål utarbeta sofistikerade omloppsplaner för lok och vagnar. Man måste också säkerställa att tjänstgöringsscheman är lagda på ett sätt som innebär att förare, konduktörer och annan personal finns till handa på rätt plats och vid rätt tillfällen. 
 Dessa båda sidor av produktionsprocessen möts vid ett specifikt tillfälle, och det är då en tidtabell ska läggas. Man måste då konkre- tisera de produktionstekniska egenskaper som operatörernas olika delsystem har och ställa detta mot de önskemål som finns om att få tillgång till banan. Vanligtvis är inte kapaciteten tillräcklig för att tillgodose operatörernas önskemål fullt ut. Det råder kapacitets- brist. 
 I denna promemoria formuleras ett förslag till en reformering av tillvägagångssättet för att hantera tidtabelläggning. Syftet med den föreslagna tidtabelläggningsprocessen är att få ut största möjliga samhällsekonomiska nytta av tillgänglig infrastruktur. Förslaget baseras på en datoriserad inleverans av önskemål från operatörer och en formaliserad matematisk bearbetning av dessa önskemål. Tack vare datoriseringen kan processen löpa genom fler iterationer än vad som i dag är möjligt; man ökar därmed möjligheten att stu- dera olika lösningar till de kapacitetsproblem som finns. 
 Den föreslagna processen är utformad för att så långt som möj- ligt ta till vara operatörernas önskemål. Man kan därför säga att tidtabelläggningen är decentraliserad eftersom det är de närmast berörda som definierar och justerar sina önskemål, inte den som är satt att koordinera arbetet. Vidare är avsikten att göra de avväg- ningar och prioriteringar som man tvingas till så tydliga som möj- 
 581 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 ligt. En sådan transparens ökar möjligheten att förstå varför som- liga tåg får stå tillbaka för andra och att få acceptans för den tid- tabell som slutligen läggs fast. 
 Texten inleds med att i avsnitt 2 närmare beskriva innebörden av tidtabelläggningsproblemet. I avsnitt 3 preciseras innebörden av att planeringsprocessen ska resultera i en samhällsekonomiskt effektiv användning av tillgänglig infrastruktur. Avsnitt 4 tar ett steg till- baka och beskriver de grundläggande problem som måste kunna hanteras för att tidtabellen ska kunna resultera i en effektiv resurs- användning. I avsnitt 5 beskrivs dagens tillvägagångssätt för att lägga tidtabeller och de problem som är förknippade med detta med utgångspunkt från de principer som lagts fast i avsnitt 4. 
 Avsnitt 6 beskriver den process som utvecklats medan avsnitt 7 visar hur man inom ramen för denna process har möjligheter att ta hänsyn också till andra aspekter än det som normalt hanteras. Slut- ligen ges i avsnitt 8 en kort beskrivning av hur ett eventuellt fort- satt arbete mot implementering skulle kunna bedrivas. 
 2 Problemets natur; produktionsteknik och efterfrågan 
 De produktionstekniska förutsättningarna för tidtabelläggning av tåg byggs upp av tre komponenter: 
  
 Banan byggs och underhålls för att kunna utnyttjas för tåg med olika vikt och med olika tillåten axellast för tåg och vagnar. Banans linjeföring – hur krokig och backig den är – skapar en utgångspunkten för vilken trafik som kan bedrivas och i vilka hastigheter som tågen kan föras fram. Också de tekniska installationer i form av räls och växlar, styrka på banunder- byggnad, broar etc. som banan utrustats med styr tillåten has- tighet och tågvikt. Beroende på om banan byggts med enkel- eller dubbelspår, eller på antalet mötesstationer och antalet baliser som delar upp enkelspårsträckor mellan mötesstationer i flera mindre delar, så kan också banornas kapacitet att ta emot tåg variera. 
  
 Den rullande materielen är utformad för att medge olika laster och hastigheter. Kombinationen av hastighetsprestanda hos tågen och standard på banan avgör hur snabbt ett tåg kan framföras eller hur tungt det kan lastas. Ett höghastighetståg kan inte köras fort på en krokig bana, ett tungt godståg kan inte köras fort även om det använder en höghastighetsbana och 
  
 582 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 ett tungt lastat tåg kan inte framföras på banor där broar har dålig bärighet eller där man måste över allt för branta höjder. 
  
 Utnyttjandet av varje typ av rullande materiel på varje typ av bana är också förenat med olika typer av säkerhetsbestämmel- ser som ytterligare kan påverka det sätt som tåg får framföras på. Exempelvis finns regler för hur lång tid som måste avsättas när två tåg ska mötas på en station mellan två enkelspår- sträckor. Hur restriktiva sådana regler är kan i sin tur bero på hur sofistikerade signalsystem och andra tekniska installationer som en bana är utrustad med. 
  
 Under tidtabelläggningsprocessen ställs operatörernas önskemål om att få tillgång till banan mot de begränsningar som de tekniska förutsättningarna innebär. Det ideala resultatet av processen för en operatör är att kunna köra de tåg man vill köra, vid de tider man föredrar och med maximala axellaster och hastigheter, utan att behöva bekymra sig om de tekniska begränsningar som ställs upp av infrastrukturen. Men endast vid enstaka tillfällen har banan en kapacitet som fullt ut kan tillgodose alla önskemål. Man måste därför hitta ett sätt att tillgodose operatörernas önskemål så bra som möjligt givet de tekniska begränsningar som ges av den till- gängliga infrastrukturen. 
 Frågan är då vad som avgör operatörernas önskemål om tillgång till banan. I varje företag strävar man efter att producera för ett ekonomiskt överskott, att få in största möjliga intäkter och att göra detta på ett så billigt sätt som möjligt. För att maximera intäkterna måste man vara beredd att köra tåg när kunderna efterfrågar resor eller transporter. Efterfrågan från pendeltågsresenärer är särskilt stor under några morgon- och eftermiddagstimmar, och då måste fler tåg avgå och helst bör tågen vara långa för att många ska kunna följa med. Långdistanta resenärer drivs inte sällan av ett önskemål att vara framme för ett möte vid en bestämd tid, att kunna ansluta till flyget eller av andra behov som gör att man har önskemål som begränsar operatörens valfrihet när det gäller att välja avgångs- eller ankomsttider. Om man inte kan tillgodose önskemål av denna art på ett tillfredsställande sätt är det också svårt att fylla tågen med resenärer. 
 Också godstrafiken måste ta hänsyn till de önskemål som kun- derna – i det här fallet köparna av frakter – har. Inte sällan styrs detta av den tid vid vilken en viss produkt lastas ut från en produk- tionsanläggning och kan lastas på tåget, exempelvis när en pappers- 
 583 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 rulle kan placeras i en vagn. Andra gånger kan det vara avgångstiden för en färja till kontinenten som styr önskemålen om när tåget ska avgå från sin ursprungsstation. Åter andra gånger kan behovet av att ett tåg måste avgå vid en bestämd tidpunkt vara mindre. Man kan till exempel tänka sig att timmertransporter har en relativt stor flexibilitet under förutsättning att en tillräcklig mängd virke av bestämda kvalitéer finns tillgänglig på destinationsorten senast en viss dag. Inte heller har mycket värdefulla transporter nödvändigt- vis särskilt stort behov av precision i tidtabelläggningen. Låt oss leka med tanken att ett tåg är lastat med guld som ska till en sär- skild målpunkt. Det är då kanske av begränsad betydelse att tåget går eller kommer fram vid någon viss tidpunkt, bara man från bör- jan är överens om vilka tider som gäller. Däremot kan det vara vik- tigt med precision när man transporterar färskvaror, grönsaker eller blommor med tåg. 
 Operatörerna måste också hålla kostnaderna nere för den pro- duktion som ska utföras. Det betyder exempelvis att man strävar efter att behöva utnyttja så få lok som möjligt för en given trans- portuppgift. Detta genererar i sin tur det behov av sofistikerade omloppsplaner för såväl rullande materiel som personal som tidi- gare nämnts. Ju mer ojämnt kapacitetsutnyttjande, desto fler enheter tvingas man köpa in. 
 Figur 1 illustrerar hur Curtis användning av lok varierar under en genomsnittlig vecka. Omkring midnatt under fyra av veckans dagar är behovet av lok som störst. Under samma fyra dagar är behovet halverat under förmiddagar och under helgerna krävs ännu färre lok. Man bör notera att figuren inte visar behovet av reservkapacitet, lok under reparation etc. I den utsträckning man kunde fördela om – jämna ut – trafiken över dygnet eller veckan vore det därför också möjligt att minska behovet av rullande mate- riel, och därmed också att minska produktionskostnaderna, för en given transportuppgift. 
  
 3 
  
 Samhällets förhållningssätt till fördelning av bankapacitet 
  
 Vi har redan konstaterat att alla behov inte kan tillgodoses när en ny tidtabell ska läggas. Antalet önskemål som finns om att få köra tåg är större än den kapacitet som infrastrukturen har; kapaciteten är otillräcklig, åtminstone under vissa tider på dygnet och i vissa 
 584 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 delar av nätet. Man måste därför jämka på operatörernas önskemål genom att ändra på avgångstider, ställa tåg utefter banan eller låta  
 (gods-) 
  tågen gå andra vägar än den ginaste. I extremsituationer kan man tvingas att säga nej till önskemål om att få bedriva trafik. 
 I ett integrerat företag av den typ som SJ var innan delningen 1988 kan man tänka sig att ansvarig personal försöker hantera avvägningarna för att maximera verksamhetens vinst. De tåg som bidrar så mycket som möjligt till verksamhetens resultat ska då ges företräde. Tåg som endast marginellt påverkar lönsamheten, eller tåg som tål att flyttas fram eller tillbaka mellan olika luckor i tid- tabellen utan att förlora intäkter eller dra med sig ökade kostnader, får stå tillbaka. 
 Med tanke på den förändring av den organisatoriska strukturen som de senaste 15 åren inneburit är frågan hur samhället bör för- hålla sig till denna uppgift i motsvarande beslutsituation. Vilka mål bör formuleras och hur ska man göra för att tillgodose de önskemål om tillgång till banan som fristående operatörer riktar mot den som har ansvar för tidtabelläggningen? 
 Det är naturligt att formulera ett sådant mål som att man vill ha ut största möjliga samhällsekonomiska nytta av den infrastruktur som finns tillgänglig för användning, med de fel och ofullständig- heter som denna uppvisar. En sådan allmän formulering är emeller- tid inte till någon större operationell nytta. Vi vet närmare bestämt inte hur målet konkret ska kunna användas för att sålla mellan olika önskemål. Innebörden av begreppet samhällsekonomisk nytta måste därför konkretiseras. 
 En del av denna nytta måste ha att göra med kundernas behov och önskemål. Pendlare, tjänsteresenärer och familjer på utflykt vill ha möjlighet att kliva på tåg som avgår vid de tidpunkter som på bästa sätt tillgodoser just deras önskemål. Köpare av godstrans- porter måste kunna passa in transporten i sin produktionskedja eller anpassa transporten mot de kunder som man har någon stans längre ner i tillverkningsprocessen; man vill att tågens avgångstider anpassas för att så väl som möjligt tillgodose de behov man har. 
 En annan del av svaret har att göra med produktionskostnaderna. Det ligger i samhällets intresse att kunna tillgodose kundernas önskemål så väl som möjligt, men att göra det till lägsta tänkbara resursuppoffring. Ju mindre rullande materiel och ju mindre perso- nal som behövs för att utföra transporterna, desto mer resurser finns kvar för att tillgodose andra angelägna behov i samhället. En 
 585 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 annan del av kostnaderna utgörs av de resurser som läggs ner för att hålla infrastrukturen tillgänglig för trafik. 
 Medan den första delen av samhällsnyttan har att göra med kun- dernas önskemål har alltså den andra koppling till företagens kost- nader. För att kunna maximera samhällsnyttan behövs därför kun- skap om kundbehov, operatörernas förutsättningar och infra- strukturhållares olika åtgärdsalternativ för att få en bild av markna- dens efterfråga respektive av produktionskostnaden. 
 Det finns en ginväg att ta för att kunna få fram denna kunskap. De som bedriver trafik har ju skaffat sig en bild av kundernas önskemål och värderingar. Utan sådana kunskaper är det i själva verket svårt för att inte säga omöjligt att kunna bedriva trafik på ett lönsamt sätt. Man kan därför vända sig till operatörerna för att få kännedom om både verksamhetens marknadssida och dess kost- nadssida. 
 Man kan i själva verket med hjälp av ekonomisk teori visa att företagens ekonomiska utfall av att köra tåg – den företagsekono- miska vinsten – i många marknadssituationer väl representerar också den samhällsekonomiska nyttan av att bedriva trafik. Skälet är att kampen med konkurrenter tvingar de företag som finns i branschen att bli maximalt duktiga på att bedöma efterfrågan och på att pressa kostnaderna. Utan en sådan förmåga kommer man inte att kunna fortsätta i branschen. Konkurrensen begränsar också företagens möjligheter att kontrollera marknaden och därmed ta ut priser som ger otillbörliga vinster. Försök att tjäna stora pengar skulle bara bemötas av någon annan operatör som går in på mark- naden och erbjuder tjänsten till ett något lägre pris för kunden och därmed en något lägre vinst för företaget. 
 Konkurrenstrycket är alltså den mekanism som hjälper till att disciplinera företag, att se till att de inte blir allt för stora. Men även om konkurrensen inom järnvägssektorn har ökat under senare år finns det flera nischer där någon operatör fortfarande har en stark position. Innebär detta att tilltron till konkurrensmekanismen som disciplinerande faktor blir svagare? Svaret är nekande eftersom järnvägen inom snart sagt samtliga delar av sin verksamhet möter en hård konkurrens från andra trafikslag. Såväl vägtrafik som i vissa nischer sjötransporter respektive flyg utgör alternativ till att använda järnvägen. Det vore därför svårt för en järnvägsoperatör att utnyttja en stark position på en del av marknaden. 
 Genom att fråga operatörerna om deras ekonomiska värde av varje enskilt tåg kan den som lägger tidtabell därför få ett gott stöd 
 586 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 i sina önskemål att få bästa utbyte av den infrastruktur som finns tillgänglig. Företagsekonomisk vinst utgör en indikator på det samhällsekonomiska värdet av att få tillgång till banan. 
 Av avgörande betydelse för denna slutsats är att konkurrensen verkligen fungerar på ett tillfredsställande sätt. Diskussion kring det sätt på vilket SJ vunnit vissa upphandlade kontrakt under 1990- talet visar på betydelsen av denna förutsättning. En konkurrens- lagstiftning som med kraft hanterar situationer med uppenbart missbruk av dominerande ställning måste också av detta skäl till för att säkerställa en väl fungerande transportsektor. 
 Somlig trafik bedrivs inte av operatörer i egen regi utan som ett uppdrag för en offentlig huvudman. Det finns i sådana situationer skäl att klargöra vem som ska representera marknadsbedöm- ningen. Den operatör som genomför uppdraget måste emellertid också i sådana situationer ha kunskap inte bara om sina egna kost- nader utan också i viss omfattning om marknadens efterfråga. Samtidigt måste den politiska beställaren klargöra vilka avvägningar som ligger bakom beslut om att genomföra trafik som inte hade kommit till stånd utan offentliga bidrag. En korrekt bedömning av trafikens samhällsekonomiska nytta förutsätter då ett nära sam- arbete mellan parterna. 
 Man kan också tänka sig att den offentlige huvudmannen i egen regi skaffar in de tåglägen som behövs, det vill säga är den aktive i tidtabelläggningsprocessen. Operatören kör sedan tåg på ett helt fördefinierat sätt. På samma sätt kan privata godstransportörer vara med och skaffa sig tillgång till vissa tåglägen som man sedan utnyttjar genom att bedriva trafik i egen regi eller genom att köpa transporttjänsterna. 
  
 4 
  
 Vilka är de principiella svårigheterna med att lägga tidtabeller? 
  
 För att kunna lägga tidtabeller som maximerar samhällets nytta av tillgänglig infrastruktur måste man uppenbarligen ta fram informa- tion om operatörernas ekonomiska värde av olika tidtabellägen. Man måste ställa denna information mot de tekniska restriktioner som infrastrukturen ställer, de begränsningar på möjligheterna att tillgodose önskemålen som bristande kapacitet innebär. 
 Det visar sig att båda dessa arbetsuppgifter ger upphov till sina egna problem. Det första problemet ligger i att verkligen få fram 
 587 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 kunskap om operatörernas ekonomiska värde av att driva trafik. En förklaring kan vara att företaget helt enkelt saknar sådan kunskap; kanske räknar man på lönsamheten hos ett helt upplägg, inte ett enskilt tåg; kanske har olika delar av verksamheten – marknads- sidan respektive produktionssidan – inte fungerande kontakter med varandra, och så vidare. Det är emellertid rimligt att tänka sig att det är möjligt för varje operatör att – efter en tids anpassning – ta fram denna typ av ekonomiska värde av enskilda tåg. 
 Det egentliga problemet är därför något annat. Det handlar om operatörens benägenhet att verkligen rapportera in den kunskap som efterfrågas. I själva verket inser var och en att man riskerar att få stå tillbaka för andras önskemål om man inte anger tillräckligt höga värden för sina tåg. Alla har därför goda skäl att uppge att det ekonomiska värdet av de tåg man vill köra under en tidtabellperiod är högt. Operatörerna har incitament att dölja det sanna värdet för att i stället överdriva nyttan av att få bedriva trafik. Man pratar därför om  
 incitamentsproblemet  
 med att få korrekt information. Om den som ska lägga tidtabell litar blint på den information som operatörerna lämnar om värdet av den trafik som ska bedrivas är det inte säkert att man verkligen kommer att kunna fastställa det bästa sättet att bedriva trafiken. 
 Men det finns också svårigheter med den tekniska sidan av upp- giften att lägga tidtabeller. Låt oss jämföra järnvägssektorns situa- tion med de förutsättningar som avgör hur bilar har möjlighet att använda väginfrastruktur. Flertalet vägfordon framförs utan tid- tabell av det enkla skälet att föraren har möjlighet att väja för eller köra om andra fordon på ett helt annat sätt än vad som är möjligt på en järnväg. Inte ens med dubbelspår, där det ofta finns möjlighet att byta mellan spåren, har tåget samma rörlighet i sidled som en bil. 
 Ett exempel illustrerar problemets natur. Vi tänker oss en enkel- spårig järnväg mellan två mötesstationer. Det går definitivt inte att låta två tåg mötas ute på en sådan sträcka. I själva verket kan det på ett sådant spår vid ett tillfälle finnas ett tåg eller noll tåg, vare sig mer eller mindre. Om man installerar lämplig signalutrustning skulle det gå att få in två tåg som färdas i samma riktning på ban- avsnittet. Och med en framtida teknologi där kapaciteten inte bestäms av avståndet mellan två stationer utan av ett flytande säkerhetsavstånd runt varje tåg, skulle också mer än två tåg kunna färdas i samma riktning på spåravsnittet. Men på enkelspårsträckan mellan två stationer kan ändå aldrig två tåg mötas. 
 588 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 Inte ens när man bygger dubbelspår utrustade med många kryss- växlar, och/eller med baliser som ligger tätt, kommer man undan den begränsning som svårigheten att röra sig i sidled innebär. På varje del av spåret som begränsas av två kryssväxlar kan det aldrig finnas annat än ett tåg eller noll tåg. Man säger på matematiskt fikonspråk att det finns en binär restriktion på det problem som ska lösas. 
 Dilemmat är att det i princip inte finns några matematiska meto- der att lösa maximeringsproblem – att identifiera den lösning på alla intressekonflikter som ger den största samhällsekonomiska nyttan – när man begränsas av en sådan binär restriktion. Skälet är att antalet tänkbara lösningar växer extremt snabbt och att det sak- nas några självklara metoder för att leta efter nålen i höstacken, det vill säga den bästa lösningen. Ett exempel illustrerar problemet. 
 Låt oss anta att fem tåg ska köras mellan Borlänge och Avesta/Krylbo under en och samma tidsperiod, tre från det ena hållet och två från det andra. Alla fem tågen har önskemål om att få köra vid samma tidpunkt. För enkelhetens skull tänker vi oss att sträckan består av tre lika långa enkelspårsträckor; Avesta – Hedemora, Hedemora – Säter och Säter – Borlänge. 
 En lösning på problemet att prioritera de fem tågen är att först låta tåg nummer I lämna Borlänge och därefter låta tåg II avgå från Borlänge samtidigt som tåg I kommer till Säter. Samtidigt som tåg I avgår från Säter lämnar tåg IV Avesta och de två möts i Hedemora. När de två tågen möts så avgår tåg III från Borlänge och tåg V från Avesta. En alternativ strategi är att låta tåg I vänta i Borlänge på att tåg IV kommit till Hedemora; man kan då i stället lägga (det första) tågmötet i Säter. En tredje strategi vore att byta plats på det vi nu kallat tåg I och tåg III, som kanske är ett gods- respektive resandetåg, och så löpa igenom kedjan igen. Man måste således pröva varje tänkbar prioritering av tågen för att vara säker på att hitta den bästa lösningen. 
 Det matematiska problemet är i själva verket så besvärligt att man inte har metoder att söka igenom alla de miljoner och miljar- der alternativa prioriteringsordningar som finns i stora nät med betydande trafik. Åtminstone tills relativt nyligen har det inte fun- nits matematiska hjälpmedel för att kunna räkna fram den bästa lösningen på denna typ av problem. Man pratar ibland om detta som  
 optimeringsproblemet  
 med att hitta samhällsekonomiskt effek- tiva tidtabeller. 
 589 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 Under de senaste tio åren har emellertid ett forskningsprojekt bedrivits för att hantera såväl detta optimeringsproblem som det tidigare beskrivna incitamentsproblemet. Innan vi beskriver hur detta arbete har bedrivits och det tillvägagångssätt som har tagits fram ska vi emellertid ge en kortfattad karaktäristik av de principer som i dag tillämpas när tidtabeller ska tas fram. 
 5 Dagens system för tidtabelläggning 
 I slutet av hösten (november) varje år lämnar samtliga operatörer in en lista med önskemål. Där anges vilka tåg man vill köra under den tidtabellperiod som inleds påföljande sommar (mitten av juni). Man specificerar också ungefär vid vilka tidpunkter som man vill att tågen ska gå från ursprungsstationen. Genom att tågens gång- tider är kända har man därmed också indirekt angivit den ideala ankomsttiden till destinationen. 
 Tågtrafikledningen tar hand om dessa önskemål och försöker inom sina sex regioner hitta en första lösning på de konflikter som ligger inbyggda i önskelistan. I det sammanhanget måste plane- ringen samordnas av tåg som passerar mellan två eller flera regio- ner. Prioriteringen baseras i betydande uppfattning på de tidtabeller som körs under innevarande tidtabellperiod. Man minskar på så sätt risken för att börja bearbeta tågupplägg som det blir svårt att hitta lösningar för. Dessutom används flera tumregler under arbe- tets gång. Exempelvis läggs långdistanta  
 (person-) 
  tåg och pendel- tåg ut i ett tidigt skede för att öka sannolikheten för att just dessa tåg, som anses ha särskilt stora behov av att tillgodose kundkrav, får hög prioritet. I konkurrenssituationer finns också en priorite- ringsordning som innebär att snabbtåg har prioritet före Intercity- tåg, som har prioritet före , och så vidare. Av central betydelse för att klara av arbetet är den kompetens och erfarenhet som ansva- rig personal har i planeringsfrågor. 
 Efter det att ett första tidtabellförslag har utarbetats underställs detta operatörernas granskning. Man har då möjlighet att framföra synpunkter på hur de egna önskemålen tillgodosetts och också att justera sina önskemål, givet den lösning som man nu ser framför sig. Dessa synpunkter går tillbaka till tidtabelläggaren som – even- tuellt efter ytterligare iterationer – fastställer den nya tidtabellen i början av våren. 
 590 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 Man kan notera (åtminstone) följande problem med denna pro- cess: 
  
 Beskrivningen av operatörernas önskemål om tidtabellägen är knapphändig. I princip ges en endimensionell lista över de tåg och avgångar som efterfrågas, dvs. man anger för varje tåg en enda (ideal) avgångstid. 
  
 I den personliga kommunikationen mellan parterna har opera- törerna starka skäl att framhålla de problem som man ser med den tilldelning av tåglägen man ges. Ansvarig planeringsperso- nal kan därför ha svårt att avgöra om klagomål kring den preli- minära tidtabellen är obefogade eller berättigade. Detta har ovan kallats incitamentsproblemet. 
  
 Processen använder sig inte av några tekniska hjälpmedel för att hitta den lämpligaste – den optimala – lösningen på de avväg- ningar som ska göras. På sistone har emellertid ett ritprogram utvecklats som minskar behovet av att med papper och linjal rita de grafiska tidtabeller som krävs för att säkerställa att en del av banan inte utnyttjas av mer än ett tåg åt gången. 
  
 I koordineringen av tåg som passerar flera regioner finns av detta skäl inga garantier för att samma prioriteringsprinciper används i alla regioner. 
  
 Den huvudsakligen manuella hanteringen av processen innebär att det inte är möjligt att pröva mer än något fåtal lösningar; allt annat tar helt enkelt för lång tid. 
  
 Av samma skäl är det svårt att undersöka radikalt annorlunda lösningar på ett tidtabelläggningsproblem. Det finns därför all- tid en risk för att processen bygger in en viss grad av konserva- tism. 
  
 6 Interaktiv och datoriserad tidtabelläggning 
 För att hantera de principiella och praktiska problem som är för- enade med uppgiften att lägga tidtabeller för tågtrafik har under tiotalet år ett omfattande forskningsarbete genomförts. Under de inledande åren syftade arbetet till att analysera de principiella aspekterna på de två huvudproblem som identifierats, det vill säga problemet med att få fram relevant information respektive proble- met med att identifiera den bästa av alla de många lösningar som finns. Vinnova, tidigare Kommunikationsforskningsberedningen, var huvudfinansiär i denna del av arbetet. Senare har flera mera 
 591 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 verklighetsnära tester gjorts av de metoder som utarbetats; Banver- ket har då finansierat en successivt allt större del av arbetet. 
 Arbetet har bedrivits dels vid Högskolan Dalarna och sedermera vid Väg- och Transportforskningsinstitutets Borlängekontor, dels vid institutionen för matematisk optimering vid KTH. Som ett resultat av arbetet har flera vetenskapliga uppsatser och en avhand- ling publicerats respektive lagts fram; en referenslista finns längst bak i texten. 
 Fortsättningsvis ges en beskrivning av en process som använder priser och som baseras på interaktiv budgivning via dator som utvecklats (avsnitt 6.1). Vi beskriver också en möjlig metod för att hantera tågomlopp liksom behovet att samordna avgångs- och ankomsttider för somliga tåg (6.2). 
  
 6.1 
  
 Processens uppläggning 
  
 Oavsett vilket exakt tillvägagångssätt för att ta fram tidtabeller som tillämpas måste några centrala moment med nödvändighet ingå. Ett sådant moment är att tidtabeller måste läggas med utgångspunkt från trafikens önskemål och ett annat att operatörerna ges möjlig- het att reagera på preliminära förslag innan en tidtabell fastställs. Den process som här ska beskrivas har dessa egenskaper men skil- jer sig från dagens tillvägagångssätt på några viktiga punkter. 
  
 Operatörernas önskemål beskrivs på ett mera fullständigt sätt. 
  
 Kommunikation mellan operatörer och den som är ansvarig för tidtabelläggningen hanteras elektroniskt. 
  
 Önskemålen bearbetas och en syntes skapas med hjälp av en matematisk modell som systematiskt undersöker alternativa lösningar. 
  
 Många olika tidtabellförslag prövas innan man slutligen sätter punkt för processen. 
  
 Vi ska beskriva dessa punkter i tur och ordning. 
 592 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 Operatörernas önskemål 
 Operatörer av tåg vill få rätten att bedriva den trafik man ser ett kommersiellt värde av. Denna förutsättning gäller oavsett om ope- ratören bedriver verksamhet helt i egen regi eller om man kör tåg på uppdrag av en offentlig huvudman. På motsvarande sätt skulle en godstransportör som vill bedriva trafik i egen regi kunna reso- nera, även om transporten då utgör en integrerad del i en produk- tionsprocess i flera led. 
 Varje trafikupplägg måste anpassas till den efterfrågan man söker tillgodose med hänsyn taget till den rullande materiel som finns till förfogande. Men ett trafikupplägg är normalt inte beroende av en specifik avgångstidpunkt; även om man inte skulle tilldelas den ideala tidpunkten kan man sannolikt ändå genomföra sin verksam- het. Vi har redan pekat på att marginalerna för somliga tåg är snäva men inte endimensionella; för att resenärer ska komma till sina möten måste avgången vara någonstans mellan halv sju och sju på morgonen, men det finns ändå en halvtimmes tolerans. Andra  
 (gods-) 
  tåg har större toleranser och kanske kan avgå när som helst mellan (säg) sex och nio på förmiddagen. Den process vi ser fram- för oss baseras därför på att varje operatör för varje tåg anger ett tidsintervall inom vilket man kan tänka sig att tåget ska avgå. 
 Men även om ett tåg kan avgå inom ett tidsintervall finns inte sällan någon viss tid som är särskilt viktig, som åtminstone är lite bättre än alla andra. Det behövs därför ett system med vikter som innebär att den viktigaste tiden får särskild tyngd under proces- sen. Detta görs med hjälp av ett pris som sätts av operatören själv. Vi kan illustrera principerna med hjälp av figurerna 2 och 3. 
 Figur 2 är tänkt att representera ett tåg som har särskilt intresse att avgå vid en viss tidpunkt t. Om tåget måste gå före eller efter denna tid så minskar värdet, och en avgångstid före t 
 1  
 eller efter t 
 2  
 är inte värt något för operatören. Figuren eller värdet har getts en klockform, men i princip vilken form som helst är möjlig för att beskriva hur värdet avtar ju längre från önskemålet man kommer. Och det är den vikt som sätts av operatören, det vill säga det pris som företaget säger sig vara villigt att betala, som avgör hur bety- delsefullt det är att verkligen komma nära idealet. Figur 3 repre- senterar ett tåg som i princip har samma värde oavsett vilken avgångstid man ges inom det angivna intervallet. Den lilla toppen är bara till för att markera möjligheten att ändå lyfta fram att någon viss tidpunkt är lite bättre än de andra. 
 593 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 Vikterna syftar inte bara till att markera särskilt viktiga avgångs- tider. När tågen ska passas in i det kapacitetsutrymme som en bana ger finns också ett behov av att rangordna tågen sinsemellan. Tåg med höga vikter läggs därför ut före tåg med låga vikter och de anpassningar av avgångstider som görs utgår från vikten. Det kostar mer att flytta runt tåg som är viktiga – har höga vikter – än dom som är mindre viktiga. 
 Den vikt som operatören sätter på ett tåg är alltså också det pris man kommer att få betala om tåget får gå på avsett sätt.  
 Priset är högre vid den ideala avgångstidpunkten än om man får en mindre bra tid, men en operatör kan aldrig bli tvungen att betala mer än vad denne själv matar in i sin specifikation av önskemålen. Tack vare att operatörerna själva får ange önskemål om avgångstider och vikter kännetecknas processen av en långt gången decentralisering. 
  
 Det är också av avgörande betydelse att operatören verkligen får betala det pris som sätts. Detta är i själva verket den mekanism som används för att komma runt det incitamentsproblem som beskrivits tidigare. Så länge som trafikutövaren faktiskt får betala i enlighet med de önskemål som anges, så har denne också anledning att nog- grant begrunda vilket värde man ger varje tåg och varje alternativ avgång. Det är priset som ger incitament att tänka igenom och svara på frågan om värdering på ett trovärdigt sätt. 
 Också banhållaren bör delta i processen och definiera sina önskemål enligt samma principer som operatörer och eventuella slutkunder eller offentliga huvudmän. Skälet är att underhåll av banan i somliga situationer kan tränga undan trafik. För att kunna avgöra vilken part som ska få stå tillbaka för vems önskemål krävs att också banhållaren definierar önskemål och pris. Denne har då anledning att väga möjligheten att använda ledig kapacitet under obekväma arbetstider och att man då får tillgång till banan till en låg kostnad, mot merkostnaderna för att blockera banan för trafik under högtrafiktid. 
 Elektronisk registrering 
 Vi har redan sagt att varje tåg ska beskrivas med avseende på pris, avgångs- och ankomststation och avgångstid. Man beskriver dess- utom vid vilka stationer som tåget ska stanna och hur långt uppe- hållstiden vid varje är. Dessutom anges tågets dragkraft, antal vag- nar i tågsättet liksom vissa andra tekniska specifikationer. 
 594 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 Dessa önskemål specificeras on line, från operatörens eget kon- tor. Så snart inmatningen gjorts är det möjligt för en särskild pro- gramrutin att beräkna gångtiden på den aktuella sträckan. Också tidsåtgången för det fall ett godståg av kapacitetsskäl måste ledas på omvägar är lätt att beräkna. När önskemålen för vart och ett av tågen på detta sätt finns registrerade i en databas så kan uppgifterna utan merarbete användas under resten av planeringsprocessen. 
 Optimering 
 Alla önskemål om att få bedriva trafik samlas alltså i en databas. Så snart samtliga operatörer har lämnat in sina prioriteringar – sina önskemål om att få bedriva trafik med tillhörande vikter – kan ett optimeringsprogram påbörja bearbetningen av önskemålen. Ett sådant program söker igenom ett mycket stort antal alternativa sätt att hantera operatörernas önskemål och levererar ett tidtabell- förslag. Detta förslag skickas tillbaka till operatören som då för varje tåg kan se vilket tågläge man tilldelats och hur mycket man tvingas att betala för att få köra på föreslaget sätt. 
 Lösningen tas närmare bestämt fram med avsikt att maximera värdet av en tidtabell, och det är vikterna – priserna – som vägleder programmet i denna strävan. Genom att börja med att lägga ut vär- defulla tåg säkerställer programmet att den viktigaste trafiken ges stora chanser att tilldelas tåglägen. Successivt läggs allt lägre prio- riterade tåg ut i tidtabellen och dessutom påbörjar programmet ett ständigt pusslande, ett försök att flytta tåg framåt eller bakåt i tiden för att få fram successivt allt mer värdefulla lösningar. Värdet på en viss tidtabell ges alltså av summan av värdet på alla de tåg som inryms med hänsyn till att somliga av dessa flyttats till tider som är mindre värdefulla än den ideala avgången. För säkerhets skull kan programmeringen göras så att sökprocessen prövar också andra utläggningsprinciper, allt för att öka sannolikheten för att den mest värdefulla tidtabellen verkligen fastställs. 
 Programmet fortsätter att söka efter nya lösningar så länge som en justering innebär att det samlade värdet ökar; omläggningar som minskar detta värde slängs. Den optimeringsmetodik som används innebär ett systematiskt sätt att öka värdet av en lösning, men tillvägagångssättet kan inte garantera att det totalt sett bästa lösningen verkligen uppnås. Däremot ger programmet information om hur långt från den ideala lösningen man verkligen ligger. 
 595 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 Det faktum att man arbetar med optimering innebär dessutom att man systematiskt söker igenom och selekterar fram lösningar som är bra i det avseende som här definierats. Detta ger ett mycket mer kraftfullt hjälpmedel än de simuleringsprogram som primär utvecklats för att pröva om en viss lösning är möjlig att genomföra eller ej, eller för att undersöka om lösningen är robust mot förseningar, det vill säga att en försening inte får allt för stora konsekvenser i nätet. 
 Eftersom en formaliserad optimeringsteknik används är det också möjligt att belysa varför vissa bestämda lösningar har valts. Man kan exempelvis granska ett lösningsförslag genom att ta bort ett tåg, låta optimeringen hitta en ny lösning, och jämföra det ursprungliga med det alternativa förslaget. Det blir på så sätt möj- ligt att förstå de avvägningar som ligger bakom beslut om enskilda tåg. Processen kännetecknas i detta avseende av en hög grad av genomlysning eller transparens. 
 Iteration 
 När programmet arbetat färdigt finns alltså en lösning, ett första förslag till tidtabell. Dessutom finns en lista med de priser som operatörerna kommer att få betala för att få köra på angivet sätt. 
 Ett sådant förslag väcker ofta synpunkter, inte minst med tanke på att den samlade lösningen kanske skiljer sig från de tankar och önskemål som ursprungligen formulerats. Operatörerna kan därför vilja ändra sina önskemål. Man kanske vill utvidga det tidsintervall inom vilket ett tåg kan tänkas avgå eller man vill flytta tåget till någon helt annan tidpunkt under dygnet. Man kan också kanske tänka sig att ändra det pris som något tåg åsatts för att på så sätt tvinga fram en högre prioritet. 
 Den ursprungliga förteckningen över önskvärda tåglägen kan nu lätt justeras i dessa avseenden. Förändringar behöver endast göras de gånger som en operatör inte fått sina önskemål tillgodosedda; alla andra önskemål följer med tillbaka till nästa optimerings- omgång som påbörjas så snart samtliga skickat tillbaka sina önske- mål. Programmet söker igenom önskemålen och en ny tidtabell tas fram och skickas åter till operatörerna. 
 Den naturliga frågan blir hur länge detta ska tillåtas pågå, och det principiella svaret är enkelt; så länge som någon vill justera sin spe- cifikation av den trafik som efterfrågas. Varje förändring innebär ju 
 596 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 att en operatör försöker hitta en mer värdefull lösning på sina behov, och det finns ett starkt samhällsintresse att tillgodose sådana önskemål. Den grundläggande principen om att operatö- rerna får betala för vad man vill ha innebär också att dessa saknar anledning att vara oseriösa. Inte bara tar processen viss tid i anspråk, men dessutom har man ingen anledning att definiera önskemål som avviker från de ekonomiska villkor man verkar under. Man skulle i så fall riskera att få betala mer än vad trafiken förmår generera i intäkter. Den ekonomiska realiteten sätter natur- liga ramar för processen. 
 Snabbheten hos programvaran, och smidigheten i att arbeta från hemkontoret, gör det också fullt möjligt att låta processen löpa genom många iterationer. Om man exempelvis levererar sina önskemål innan man går hem en kväll, och får tillbaka ett tid- tabellförslag två dagar senare, är det möjligt att genomföra många iterationer inom ramen för den tidsutdräkt som i dag är aktuell för hela processen. 
 Det finns lika fullt skäl att försöka snabba på processen, att inte låta arbetet ta längre tid än vad som är nödvändigt. Flera komplet- terande regler kan användas för detta syfte: 
  
 De priser som anges får bara höjas, aldrig sänkas. I frånvaro av en sådan regel finns stora risker att processen inte har något slut. 
  
 Det ursprungliga priset på en avgång måste anta ett visst mini- mivärde. Dessutom måste en prishöjning vara i någon bemär- kelse betydande, exempelvis genom att stipulera att priset måste höjas med minst x procent. Detta minskar behovet av ett allt för stort antal iterationer. 
  
 När ett pris har lagts och en operatör har fått ett tåg på grund- val av ett sådant pris, ska det vara svårt eller otillåtet att dra till- baka önskemålet. Man kan annars riskera att processen gång efter annan får börja om från början. 
  
 En operatör måste vara aktiv under processen. Den som fått alla önskemål tillgodosedda behöver givetvis inte vara aktiv. Men den som inte fått igenom sina önskemål måste så snart detta blir uppenbart kliva in och förändra sina specifikationer. Om inte, kan man införa en regel om att denne förlorar rätten att senare i processen bli aktiv igen. Detta är ett sätt att minska risken för att någon väntar ut konkurrenterna och på så sätt förlänger processen mer än nödvändigt. 
  
 597 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 En naturlig avslutande fråga är vad den process som nu beskrivits kommer att kosta för operatörerna. Innan en första skarp tillämpning har prövats är det emellertid inte möjligt att ge ett svar. Några aspekter på hur stor den slutliga kostnaden kan bli är emellertid uppenbara. 
 Ingen operatör kommer att behöva betala mer än det ekono- miska värde ett specifikt tåg har. Logiken i prissättningen innebär att det aldrig blir intressant att ange ett pris som överstiger den vinst som genereras av ett tåg. 
 Den avgörande parametern för hur högt priset i slutänden kom- mer att bli är kapacitetsläget. Ett ekonomiskt mycket värdefullt tåg som använder banan under en del av dagen då det finns gott om ledig kapacitet kan komma mycket billigt undan, och kanske till och med slipper att betala. Processen innebär också att man syste- matiskt letar efter kapacitetsluckor och försöker hitta tåg som kan utnyttja dessa. Det viktigaste hjälpmedlet i denna process är att operatörerna redan från början har preciserat sina önskemål som ett intervall, det vill säga med en betydande flexibilitet. Detta blir det hjälpmedel som gör det möjligt att hitta luckor i kapaciteten. 
 De dyra tågen blir därför de tåg där det finns starka marknads- eller kostnadsmotiv för att låta andra avgångar stå tillbaka. Det är också rimligt att tänka sig att just dessa tåg också får betala mer än de tåg som framförs utan att konkurrera med övrig trafik. 
 Det har ibland framförts farhågor för att operatörerna inte har förmåga och förstånd att uppge riktiga priser. Man sägs vara överoptimistisk och kanske rycks med i upphetsningen under en process där tåg som man tycker är viktiga tycks tvingas stå tillbaka. I slutänden kanske man ångrar de bud som ges. 
 Men tidtabelläggningsprocessen liknar i mångt och mycket den situation som entreprenörer som ska lägga anbud på jobb befinner sig i. Enda skillnaden är egentligen att man här får möjlighet att besinna sig, det vill säga att justera sina önskemål. Även om somliga budgivare – operatörer – ångrar ett bud som i eftertankens kranka blekhet visat sig vara överoptimistiskt, är det mera vanligt att upp- handlingen slutar i ett avtal som båda parter är (rimligt) nöjda med. 
 För detta talar också det faktum att en tidtabelläggningsperiod bara spänner över ett år. Det finns därför rimliga skäl att tro att operatörerna kan överblicka denna tidsperiod och bedöma de eko- nomiska förutsättningarna för hur mycket man kan tänka sig att betala för en värdefull avgångstid. 
 598 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 6.2 
  
 Hantering av omlopp och anslutningar 
  
 I beskrivningen av operatörernas trafik framstår det som om en operatörs alla tåg är oberoende av varandra. Så är naturligtvis inte fallet. Ett tåg som går från ursprungsstationen A till slutstationen B ska förr eller senare återvända, och de förutsättningar som ges för det första benet i omloppet (A => B) kan påverka det sätt som tåget kan köras i returriktningen. Tågen ingår i ett omlopp och är därför inbördes beroende av varandra. 
 Många gånger finns det emellertid betydande vändtider vid änd- stationerna. När denna tid är tillräckligt lång – säg 1 timme – kommer det i normalfallet att finnas möjlighet att tillgodose önskemålen för respektive ben i omloppet som om det vore olika tågset. De gånger som tågen ska ställas åt sidan utefter banan finns inte heller några inbördes beroenden mellan tåg med långa vänd- tider. Detta ger motiv för att behandla många tåg som om de vore helt oberoende av varandra. 
 Men i andra situationer är beroendet påtagligt och ofrånkomligt. Särskilt uppenbart är detta då man arbetar med pendelstågupplägg. Ett tågset går då under en hel dag fram och tillbaka mellan ändsta- tionerna, och en tilldelning av ett ben i omloppet men inte av ett annan gör det i praktiken omöjligt att genomföra trafiken på avsett sätt. Det finns därför anledning att finna tillvägagångssätt som hanterar sådana situationer. 
 Ett sätt att göra detta är att se ett omlopp som ett enda tåg. Ope- ratörens specifikation av sin efterfrågan avser i så fall trafiken under hela dagen, eller under den del av dagen där beroendet är ofrån- komligt. Fortfarande kan det under processen finnas en viss grad av flexibilitet i efterfrågespecifikationen. En trafik som ska bedrivas med avgångar varje kvart är exempelvis inte beroende på exakt vid vilken minut som första tågsättet avgår, bara de kommande tågen avgår med 15 minuters turintervall. 
 Ett sådant tillvägagångssätt för att beskriva önskemålen innebär emellertid att man sannolikt kommer att tvingas betala ett högre pris än om tågen kunde framföras oberoende av varandra. Ett omlopp kommer att vara i kapacitetskonflikt med fler tåg än det enstaka benet. Omloppets pris måste därför vara så högt att det räcker för att konkurrera ut de tåg som tvingas flytta på sig eller som inte kan framföras alls. Återigen är detta en naturlig konse- kvens av trängselproblematiken; ju mer ett visst tåg stör andra, 
 599 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 desto högre är kraven på att detta tåg ska kunna visa att det verk- ligen är värt att få företräde. 
 Men inbördes beroenden mellan tåg kan också ta sig andra for- mer. I synnerhet finns ibland behov av att säkerställa att två tåg hittar lämpliga anslutningar till varandra vid vissa stationer. Så länge som det är fråga om en enda operatör som vill anpassa sina egna tåg på detta sätt finns inga problem med att under planeringsprocessen justera i beskrivningen av önskemål på ett sätt som säkerställer anpassning. Processen, och det antal anpassningsomgångar som denna löper genom, gör att det finns goda möjligheter att succes- sivt leta sig fram till lämpliga lösningar. 
 Samma sak gäller i princip också när olika operatörer har önske- mål om att säkerställa anslutningar. Eftersom det dessutom kan finnas skäl att inte lägga tidtabeller för alla delar av järnvägnätet vid ett och samma tillfälle – en fråga som behandlas i avsnitt 8.1 nedan 
 – kan anslutningstrafik på det perifera nätet ibland läggas ut först efter det att trafiken på huvudnätet lagts fast. 
 7 Möjligheter till flexibilitet 
 Hänsyn som inte direkt har med tidtabelläggning att göra kan påverka förutsättningar och former för hur tidtabelläggningen kan utformas. Vi ska här beskriva två sådana aspekter, dels situationer då man på politiska grunder inte accepterar att prisinstrumentet används på det sätt som beskrivits i avsnitt 6 (7.1), dels en tänkbar användning av processen för vad som kan kallas positiv särbehand- ling (7.2). Primärt visar dessa resonemang den långt gångna flexibi- litet som en systematisk användning av optimeringshjälpmedel ger för tidtabelläggningen. 
  
 7.1 
  
 Alternativ till betalningar 
  
 Inte sällan förs det fram invändningar mot att använda priser för att fördela lägen i en tidtabell. Ibland tycks invändningarna baseras på uppfattningen att detta är ett allt för futuristiskt eller svårgenom- förbart system. Inte sällan finns invändningar mot tanken att priser som deklareras av operatörerna själva skulle ha de egenskaper som här har förts fram; samhällsnytta är något annat och något mer än priser baserade på operatörernas ekonomiska överskott. En tredje 
 600 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 typ av invändning är att det helt enkelt blir för dyrt. Operatörer av tågtrafik måste tillåtas att tjäna pengar och en trängselavgift innebär att lönsamheten försvagas. 
 Frågan är därför om det system som här beskrivits skulle kunna justeras, och i synnerhet om det skulle kunna utnyttja sig av något annat än priser, för att skapa de vikter som krävs för prioriterings- arbetet. Ett tänkesätt som stundtals förs fram är att gå tillbaka till de samhällsekonomiska kalkyler som Banverket använder sig av i samband med sin investeringsplanering. Tanken är att de tidsvins- ter, de besparingar av operatörskostnader och de effekter på mark- naden som beräknas i samband med investeringar, skulle kunna bilda grund också för prioriteringen av tåg. 
 Det finns emellertid åtminstone två skäl till att detta är olämp- ligt. Det första är att samhällsekonomiska effekter av infrastruk- turinvesteringar tas fram för att avse vissa kategorier av tåg, och vissa typer av kunder i allmänhet. En tidtabell måste å andra sidan baseras på specifika tåg, på just de kunder och just de kostnader som är relevanta i varje särskilt fall. Det faktum att snabbtåg är ekonomiskt värdefulla utesluter exempelvis inte att vissa sådana  
 (retur-) 
  tåg går med låg beläggning och därmed har ett lägre eko- nomiskt värde. Detta bör fångas i tidtabelläggningen men är svårt att representera med hjälp av kalkylvärden. 
 Ett andra skäl är att de samhällsekonomiska kalkyler som i dag genomförs saknar information om just den komponent som är av avgörande betydelse för tidtabelläggningen, nämligen om värdet av ökad kapacitet. En investering som gör det möjligt för tågen att köra snabbare ger en vinst i form av ett tidsvärde för resenärerna. Men värdet av kapacitetsökningen, av att det är möjligt att inrymma mer trafik än tidigare, är i dag inte möjligt att fånga i kal- kylerna. 
 Ett annat alternativ till prissättning vore att innan processen inleds låta den personal som är ansvarig för att lägga tidtabeller utarbeta ett tabellverk med de vikter som behövs. Operatörernas roll skulle i så fall reduceras till att definiera intervall inom vilka tågen kan gå, i medvetande om vilka vikter som kommer att ges olika tåg. Man har sedan möjlighet att reagera på tidtabellförslag genom att revidera det tidsintervall som givits. Ett sådant tillväga- gångssätt ligger relativt nära dagens system, men med det viktiga tillägget att vikterna deklareras på ett öppet sätt så att alla är varse vilka principer som styr arbetet. 
 601 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 Det viktigaste problemet med ett sådant viktsystem går återigen tillbaka på den grundläggande informationsfrågan. Avsikten är att vikterna verkligen ska avspegla värdet av ett enskilt tåg i för- hållande till alla andra tåg. Kunskapen om detta relativa värde finns normalt sett framför allt hos den som bedriver trafiken, eftersom det är där som kundkontakter och information om tillgång till rullande materiel finns samlad. Centralt fastställda vikter kan inte utnyttja dessa kunskaper. 
 Ett tredje sätt är att ändå låta operatörerna avgöra vikterna, men att göra detta på ett annat sätt än med pengar. Följande exempel kan illustrera resonemanget. 
 Anta att varje operatör tilldelas poäng eller monopolpengar för varje tåg som man lämnar in önskemål om att få köra. Exempelvis får en operatör 10 poäng för varje önskat tåg. Dessa poäng får sedan fritt användas i stället för priser i tidtabelläggningsprocessen. I medvetande om att alla tåg inte kommer att kunna få sina ideala avgångstider har då operatörerna skäl att hushålla med sina poäng på ett likartat sätt som då riktiga pengar används. Det kan behö- vas poäng för att få igenom trafiken på önskat sätt, och det är ope- ratören med sin överlägsna kunskap av betydelsen av att få igenom tåg som fördelar gracerna – sina poäng – mellan tåg. Processen är åter fullt decentraliserad. 
 För att tillskansa sig extra poäng skulle en operatör kunna lämna in önskemål i ett tidigt skede av processen som man sedermera drar tillbaka. Det är emellertid möjligt att införa en regel som på ett eller annat sätt bestraffar ett sådant agerande. 
 En baksida med tillvägagångssättet är att det tenderar att ge stora operatörer ett visst övertag på bekostnad av de små. I en tilldelning baserad på det pris en operatör anger finns det skäl att inte bjuda mer för varje tåg än vad som är nödvändigt för att få igenom någon variant av den trafik man vill bedriva. Om man får igenom ett tåg till en låg kostnad i termer av monopolpengar har man å andra sidan sådana pengar på fickan att använda i andra sammanhang. I synnerhet kommer en stor operatör som initialt tilldelats många poäng att kunna utnyttja detta till att driva sina önskemål mycket längre än vad som skulle ske om varje extra krona påverkade verk- samhetens lönsamhet. Skälet är att monopolpengarna inte har något värde utanför tidtabelläggningsprocessen. 
 602 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 7.2 
  
 Positiv särbehandling 
  
 I vissa situationer ger inte marknaden de prissignaler som krävs för att man ska kunna säkerställa ett effektivt utnyttjande av infra- struktur. Ett viktigt exempel har att göra med trängselsituationer i vägtrafiken, framför allt i storstäder. Trängsel är en samhällseko- nomisk kostnad som vägtrafikanterna inte betalar för utan som man drabbas av i form av köer. Avsaknaden av en faktisk betalning snedvrider bilisternas beslut och innebär att bilen används mer än vad som är samhällsekonomiskt optimalt. Detta är ett förhållande som kan behöva beaktas när man ska lägga tidtabeller för järnvägs- trafik i tätortsregioner. Om man inte tar hänsyn till att konkur- renten vägtrafik är underbeskattad riskerar man att ge pendeltågen en lägre prioritet än vad som följer av det företagsekonomiska nettot av att köra sådana tåg. 
 Tack vare systemet med länshuvudmän som bedriver trafik trots att denna inte är kommersiellt motiverad finns också ett instru- ment för att balansera den otillräckliga beskattningen av vägtrafik i tätort. Den offentlige finansiärens finansiella bidrag representerar på detta sätt samhällsnyttan i tidtabelläggningsprocessen. 
 Men det finns ytterligare ett motiv för att ändå ge offentliga huvudmän en särbehandling jämfört med kommersiella aktörer. Detta är aktuellt då en lokal eller regional huvudman har varit med och  
 (del-) 
  finansierat den infrastruktur där trafiken ska bedrivas. Det kan då finnas skäl att låta trafik som bedrivs av eller för huvudmannen ha förtur före andra tåg. 
 Med det tillvägagångssätt som beskrivits i avsnitt 6 finns ett tek- niskt enkelt sätt att hantera denna fråga. Förenklat kan man säga att somliga deltagare i processen ges en positiv särbehandling. Detta görs genom att innan en tidtabelläggningsprocess påbörjas bestämma vilken trafik som kan sägas vara i den situation som nu beskrivits. Priser från operatörerna av sådana tåg särbehandlas genom att de räknas upp med en omräkningsfaktor, ett tal större än ett. Anta till exempel att faktorn är 1,5. Ett pris som anges av just denne operatör räknas i så fall upp med 50 procent. Under optime- ringsprocessen kommer ett sådant tåg att ges en större vikt, att behandlas med högre prioritet, än i frånvaro av en sådan särbe- handling. Sannolikheten att denna typ av trafik ges tåglägen ökar därför. 
 Samtidigt innebär tillvägagångssättet att den prioriterade trafiken inte får absolut prioritet. Detta är betydelsefullt därför att man 
 603 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 annars eliminerar incitamenten för trafikhuvudmannen att söka efter flexibla trafiklösningar. Som flera gånger berörts skapar en process med priset som vikt just den drivkraft som krävs för att säkerställa ett aktivt deltagande från alla parter, och en strävan efter att identifiera lösningar på kapacitetsproblem som utnyttjar all den flexibilitet som kan vara möjlig att uppbåda. 
 8 Dagens och framtidens system 
 Den process som nu beskrivits är alltså resultatet av ett flerårigt forsknings- och utvecklingsarbete. Syftet är att i detta avslutande avsnitt redovisa utvecklingsläget som det ser ut i dag (8.1) och att skissera vilket ytterligare arbete som krävs innan en process av denna art skulle kunna användas i det praktiska arbetet med att utarbeta tidtabeller (8.2). 
 8,1 Utvecklingsläget 
 En del av arbetet under de gångna åren har handlat om att studera de incitament som en process av nu beskrivet slag ger åt operatö- rerna. Frågan är, som vi flera gånger berört, om en prissättning av tåglägen förmår operatörerna att lämna ifrån sig den information som efterfrågas. Analysen har genomförts både teoretiskt och i ökande omfattning experimentellt. Ett betydande antal ekono- miska experiment har genomförts för att studera om man kan få fram effektiva lösningar. Vi har också genomfört förenklade expe- riment med operatörer för en del av landets järnvägsnät. Erfaren- heterna av detta arbete ligger bakom den beskrivning som har läm- nats. 
 En annan huvuddel av arbetet handlar om att programmera den miljö i vilken processen ska bedrivas. Vi har därför utvecklat ett användargränssnitt där operatörer specificerar sina önskemål. I ett antal steg kan man ange de värden som krävs för att programmet ska kunna registrera ett tåg, dess avgångstid, stoppstationer etc. Den databas som på så sätt skapas används under den fortsatta pro- cessen. 
 Programmeringen har så långt tillämpats på ett nätverk i Mellansverige som begränsas av Uppsala, Gävle, Borlänge, Frövi och Västerås och som innehåller alla banor inom detta område. 
 604 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 Även om den fysiska karaktäristiken är avgränsad till just detta nät kan systeminfrastrukturen i princip utnyttjas för hela landets nät- verk. Det arbete som återstår ligger därför i att skapa en komplett beskrivning av nätverket med avseende på stationer, hastighetsreg- ler, baliser och andra signalanordningar. 
 En tredje huvudkomponent i processen är den optimeringsalgo- ritm som utvecklats. Vi har under arbetets gång kunnat visa att programmet på två till tre timmar kan räkna fram en tidtabell i det aktuella nätet, för en trafikvolym som nära stämmer överens med den trafik som i dag bedrivs. Programvaran fungerar därför på avsett sätt. 
 Dilemmat är emellertid att detta nätverk är litet i förhållande till Sveriges järnvägsnät som helhet. När man ska ta sig an hela nät- verket uppstår problem med att komplexiteten med avseende på antalet tänkbara lösningar växer extremt snabbt. Det finns flera ginvägar för att komma runt denna fråga. Ett tillvägagångssätt är att hantera somliga delar av nätet separat från andra. Exempelvis kanske trafiken på Malmbanan kan optimeras separat från trafiken i resten av nätet utan att detta skapar allt för stora problem. 
 Ett annat tillvägagångssätt är att arbeta med en hierarkisk opti- meringsstruktur. Man behöver då avgränsa kärnan i landets järn- vägar och först hitta en lösning på trafiken i detta nät. Övrig trafik skulle få läggas med lösningen i huvudnätet som restriktion. Huvudnätet skulle då behöva bestå av alla banor där det dels finns ett utbyte av trafik mellan banorna, dels finns betydelsefulla kapa- citetsrestriktioner. Stambanan från Boden och söderut via Avesta/Krylbo, Frövi, Halsberg, Mjölby, Malmö liksom resten av Södra stambanan från Stockholm och söderut måste ingå i detta nät. Där bör också inrymmas sträckorna  
 Stockholm–Göteborg, 
  Stockholm – Gävle och – Borlänge, liksom sträckan Göteborg – Malmö. 
 En uppdelning av denna art är under alla omständigheter nöd- vändig också av andra skäl. Exempelvis hanteras Inlandsbanan sepa- rat från nätet i övrigt. All internationell trafik måste planläggas separat från den plan som upprättas inom landet. Man måste också hitta former för att anpassa utnyttjandet av infrastrukturen till de eventuella kapacitetsproblem som kan finnas på anslutande ranger- bangårdar och privata terminaler. 
 Dilemmat är emellertid att också ett bantat nät kan bli komplext med tanke på omfattningen av den trafik som bedrivs. Det är inte säkert att dagens programversioner klarar att ta fram en optimerad 
 605 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 SOU 2003:104 
  
 tidtabell för en så omfattande del av nätet. På denna punkt återstår därför arbete innan en heltäckande lösning finns tillgänglig. 
  
 8.2 
  
 Mot en decentraliserad tidtabelläggning 
  
 Av avgörande betydelse för en fortsatt utveckling av det tillväga- gångssätt som här har beskrivits är att finna lämpliga former för att hantera optimeringsproblemet. Det finns också goda skäl att tro att sådana lösningar är möjliga att åstadkomma. 
 Vår bedömning är att en första skarp tillämpning av processen skulle behöva föregås av ett par års fortsatt utvecklingsarbete. Under ett års tid finns skäl att systematiskt studera metoder som kan komplettera eller ersätta den så kallade duala optimering som har utnyttjats inom ramen för det planeringsarbete som beskrivits i denna promemoria. Alternativt kan man vidareutveckla detta tillvä- gagångssätt. Ett sådant arbete bör omfatta två eller tre grupper av personer som studerar de huvudsakliga alternativ som står till buds. 
 Efter ett års förberedande arbete kan man välja ut vilken metod som bör utnyttjas. Det återstår därefter ett år till att programmera processen och att vidareutveckla den programvara som redan tagits fram. I synnerhet måste ett betydande arbete läggas ner på att göra användargränssnittet robust. Dessutom måste hela järnvägsnätet läggas in i en databas och det existerande gångtidsprogrammet måste anpassas och göras till en del av det större programpaketet. 
 Efter två års arbete finns skäl att pröva programvaran parallellt med den manuella metod som i dag används för att lägga tidtabeller. Man kan låta operatörerna uppge priser, eller möjligen använda sig av de vikter som skisserats ovan. På så sätt är det möjligt att säkerställa att tillvägagångssättet fungerar på avsett sätt. 
 606 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 Referenser 
  
 1. 
  
 Ryan, U., P.O. Hernandez,  
  
 J-E 
  Nilsson  A Nöu (1998) 
 Railway Timetabling Using Lagrangian Relaxation.  
 Transpor- tation Science, Vol. 32, No. 4, November. 
  
 2. 
  
 Herrera,  
  
 J-E 
  
  (1999).  
 Experimental Evidence on the Use of Priority Auctioning in the Railway Industry.  
 International Journal of Industrial Organisation (no. 17, pp.  
  
 1139–1162. 
  
 3. 
  
 Herrera,  
  
 J-E 
  
  (2002).  
 Towards a Welfare Enhancing Process to Manage Railway Infrastructure Access.  
 Transportation Research, Part A, no. 36, pp.  
  
 419–436. 
  
 4. 
  
 Wilson, G,   
  
 J-E 
  
  Herrera.  
 An Experimental Comparison of Allocation Mechanisms in the Railway Industry.  
 Forthcoming in Journal of Transport Economics and Policy. 
  
 607 
  
 En 
  
 Hela T02 
  
 reformerad 
  
 608 
  
 Lokanvändning 
  
 tidtabelläggning 
  
 160 
  
 140 
  
 120 
  
 100 
  
 Antal 
  
 80 
  
 60 
  
 40 
  
 20 
  
 0 
  
 SOU 
  
 2003:104 
  
 00 04 08 12 16 20 00 04 08 12 16 20 00 04 08 12 16 20 00 04 08 12 16 20 00 04 08 12 16 20 00 04 08 12 16 20 00 04 08 12 16 20 00 
  
 Mån 
  
 Tis 
  
 Ons 
  
 Tor 
  
 Fre 
  
 Lör 
  
 Sön 
  
 SOU 2003:104 
  
 En reformerad tidtabelläggning 
  
 Figur 2 
 : Exempel på värdefunktion för resandetåg. 
 vikt 
 v 
 i 
  
 t 
 1 
  
 t 
  
 t 
 2 
  
 tid 
  
 Figur 3 
 : Exempel på värdefunktion för godståg. 
 värde 
  
 t 
 1 
  
 t 
  
 t 
 2 
  
 tid 
  
 609 
 Järnvägsutredningen 
 Romero 
 Samhällsekonomiska bedömningar för prioriteringar mellan tåg i kapacitetstilldelningsprocessen 
 611 
 Samhällsekonomiska bedömningar 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning .............................................................. 
  
 615 
  
 1. 
  
 Inledning................................................................. 
  
 618 
  
 2. 
  
 Kapacitetstilldelningsprocessen ................................. 
  
 620 
  
 2.1 
  
 Behov av tydliga prioriteringsgrunder....................... 
  
 620 
  
 2.2 
  
 Viktigt med en snabb hantering vid 
  
 kapacitetstilldelningsprocessen................................... 
  
 620 
  
 2.3 Frågetecken kring kapacitetstilldelningsprocessen .. 620 
  
 3. 
  
 Samhällsekonomisk effektivitet och 
  
 samhällsekonomiska bedömningar ............................. 
  
 622 
  
 3.1 
  
 Vad innebär en samhällsekonomisk bedömning?..... 622 
  
 3.2 
  
 Generella svårigheter vid samhällsekonomiska 
  
 bedömningar ............................................................... 
  
 622 
  
 3.3 
  
 Principer för hur samhällsekonomisk effektivitet 
  
 kan användas som prioriteringsgrund ....................... 
  
 623 
  
 3.4 
  
 Metodiken – är enkla nyckeltal ett bra verktyg? ...... 
  
 623 
  
 4. 
  
 Effekter av ej beviljat tågläge..................................... 
  
 625 
  
 4.1 
  
 Olika fall – olika effekter ........................................... 
  
 625 
  
 4.2 
  
 Viktiga faktorer att ta hänsyn till............................... 
  
 625 
  
 4.3 
  
 Vilka samhällsekonomiska effekter kan uppstå 
  
 om önskat tågläge inte erhålls? .................................. 
  
 628 
  
 4.4 
  
 Kan effekterna värderas? Kan kalkylparametrar ur 
  
 BVH användas?........................................................... 
  
 629 
  
 5. 
  
 Hur ska nyckeltalen utformas?................................... 
  
 631 
  
 6. 
  
 Är nyckeltal ett bra alternativ? Slutsatser .................... 
  
 633 
  
 Källor ............................................................................. 
  
 635 
  
 Räkneexempel ................................................................. 
  
 636 
  
 613 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 614 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Sammanfattning 
 I promemorian diskuteras möjligheterna att utveckla en metod för att med hjälp av samhällsekonomiska bedömningar göra priorite- ringar mellan olika tåg i kapacitetstilldelningsprocessen. Bakgrun- den är att Järnvägsutredningen i sitt huvudbetänkande kommer att överväga olika alternativa prioriteringsgrunder för kapacitetstilldel- ning. En samhällsekonomiskt effektiv tilldelning av spårkapacitet bör eftersträvas. Främst undersöks i promemorian om det går att utveckla någon form av nyckeltal, som kan användas för att göra samhällsekonomiska bedömningar och prioriteringar mellan tåg vid kapacitetstilldelningen. 
 I en samhällsekonomisk bedömning ska alla effekter som berörda parter tillmäter något värde beaktas. Effekterna värderas, i kronor, utifrån individernas egna värderingar. Värderingarna av de effekter som åtgärden ger upphov till summeras. På det viset kan olika åtgärder jämföras och den åtgärd som ger den största sam- manlagda nyttan (eller det minsta sammanlagda nyttobortfallet i det här fallet) är enligt en samhällsekonomisk bedömning bäst. 
 Det finns inga givna och enkla svar på hur en samhällsekonomisk bedömning av olika prioriteringar mellan tåg ska gå till. I prome- morian presenteras ingen färdig modell eller färdiga nyckeltal. Då en ansenlig mängd information saknas i dagsläget är det inte möj- ligt att på detta stadium ta fram bra nyckeltal. Viktiga effekter i sammanhanget listas och diskuteras, och ett allmänt resonemang om nyckeltal förs i promemorian. Andra metoder för att göra prio- riteringar mellan tåg i kapacitetstilldelningsprocessen diskuteras däremot inte. 
 Tanken är här att värderingarna av de samhällsekonomiska effekterna som uppstår vid prioriteringar ska kunna sammanfattas i nyckeltal. Därmed kan nyttobortfall för olika typtåg i olika typfall beräknas. De prioriteringar som leder till minst nyttobortfall är enligt den samhällsekonomiska bedömningen bäst. Nyckeltalen kommer att baseras på genomsnittssiffror för olika kategorier. Genomsnittssiffrorna bör dock inte vara på alltför övergripande nivå, utan bör avspegla skillnader inom landet och på dygnet. Nyckeltalen måste också kunna gå att använda i olika tänkbara scenarier. Om ett tåg ej får det önskade tågläget kan något av föl- jande inträffa: längre gångtid, förskjutet tågläge, både längre gång- tid och förskjutet tågläge eller inget tågläge alls för tåget. Effek- 
 615 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 terna beror givetvis på det specifika fallet och därmed också på vil- ket av ovanstående som inträffar. 
 Effekterna som uppstår vid olika prioriteringar vid kapacitetstill- delningen kan beröra resenären/transportköparen, operatören och omvärlden. Det rör sig därmed om många olika effekter såsom företagsekonomiska effekter, förlängd  
 res-, 
  transport- eller vänte- tid, omlopps- och systemeffekter och externa effekter. Informa- tionsmängden som krävs är därför mycket stor, vilket kan innebära problem. Exempelvis är det nödvändigt att känna till vilken efter- frågeförändring ett icke önskat tågläge ger upphov till. Ett annat problem är att alla effekter kanske inte går att värdera. Om effekten är viktig måste den ingå i den samhällsekonomiska bedömningen även om den inte kan avspeglas i ett nyckeltal.  
 Omlopps-, 
  system- effekter och effekter på andra delar av logistikkedjan är här exem- pel på viktiga effekter som saknar värderingar i dagsläget. I Ban- verkets beräkningshandledning finns vissa kalkylparametrar som kan användas för det här ändamålet. Exempelvis tidsvärden, drifts- kostnader och värdering av externa effekter torde kunna användas. 
 Ett antal krav ställs på prioriteringskriterierna och nyckeltalen: 
  
 De bör kunna accepteras och förstås av berörda parter. 
  
 De bör vara så beskaffade att de är praktiskt hanterbara, de måste gå snabbt och lätt att använda och förstå. 
  
 Samtidigt måste de vara tillräckligt bra i den bemärkelse att de säger tillräckligt mycket om verkligheten och samhällsekono- min. 
  
 Givetvis är det nödvändigt med förenklingar av verkligheten för att modellen ska kunna gå att hantera, men alltför grova förenklingar kan leda till att nyckeltalen blir intetsägande. Kan en komplex verklighet avspeglas i nyckeltal på ett tillfredsställande sätt? Det kommer att bli svårt att hitta bra förenklingar för en enkel modell med enkla nyckeltal. 
 En slutsats är att det tycks vara möjligt att utforma nyckeltal. Viss information måste dock först tas fram genom forskning. Den avgörande frågan är om det går att utforma nyckeltal som är tillräck- ligt bra och informativa. Komplexiteten med samhällsekonomiska bedömningar inom detta område bör inte förbises. 
 Det återstår också ett antal viktiga frågor som måste besvaras. Hur ska de effekter som inte går att värdera inkluderas i den sam- mantagna bedömningen? Hur ska nyckeltalen se ut och vilka olika 
 616 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 kategorier ska rymmas? Kan genomsnittliga siffror accepteras av inblandade parter? Hur hanterar man missnöje med nyckeltal eller kategoriindelning? 
 En annan slutsats är att alternativet med nyckeltal inte är problem- fritt eftersom det är kringgärdat av flera svårigheter och frågetecken samtidigt som en metodik ännu inte är utvecklad. I denna promemo- ria har ingen modell med nyckeltal utvecklats, inte heller har frågan om huruvida nyckeltal är ett bra alternativ besvarats. Däremot har området ringats in, effekter kartlagts och frågans komplexitet belysts. 
 Under seminariet den 10 september 2002 kommer ett räkne- exempel för att illustrera metoden att presenteras. 
 617 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 1. 
  
 Inledning 
  
 I Järnvägsutredningens huvudbetänkande kommer olika över- väganden och riktlinjer gällande kapacitetstilldelningsprocessen att presenteras. Järnvägsutredningen menar att samhällsekonomisk effektivitet bör vara en ledstjärna vid utformningen av priorite- ringskriterier för kapacitetstilldelningen. Följande alternativa prio- riteringsgrunder står till buds: 
  
 Administrativa kriterier 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Ekonomiska styrinstrument, såsom  
  
 o  
 knapphetsavgifter 
  
 o  
 auktionering av tåglägen 
 Vid användning av ekonomiska styrinstrument får de som ansöker om tågläge själva ge uttryck för vad olika alternativ i kapacitetstill- delningen är värda för dem. I fallet med samhällsekonomiska bedömningar är det istället kapacitetstilldelaren som, med hjälp av på förhand beräknade värden, väger samman effekter som uppstår vid tåglägestilldelningen. Här kommer alternativet som innebär samhällsekonomiska bedömningar att av granskas närmare. 
 Syftet med denna promemoria är att undersöka möjligheterna att utveckla en metod för att på basis av samhällsekonomiska bedöm- ningar göra prioriteringar mellan olika tåg i kapacitetstilldelnings- processen. Främst diskuteras om det går att ta fram nyckeltal för prioritering mellan olika typer av tåg. De effekter som här bör beaktas i en samhällsekonomisk bedömning kommer att kartläggas och diskuteras. 
 Promemorian landar i ett antal konstateranden och ringar in några områden som behöver undersökas ytterligare. En färdig modell för samhällsekonomiska prioriteringsgrunder kommer där- emot inte att presenteras. Promemorian kommer inte att ta upp prioriteringsgrunder vid störningar, utan kommer att fokusera på planeringsstadiet. Inte heller kommer andra ansatser till samhälls- ekonomiska prioriteringsgrunder, såsom den s.k. auktionsmodel- len, att diskuteras närmare. 
 Detta område är komplext och komplicerat. Nöten med en väl fungerande modell för prioritering vid tåglägestilldelning låter sig inte knäckas i en handvändning. Att planering av tågtidtabeller i sig kan vara komplicerat bidrar ytterligare till svårigheten att hitta väl fungerande prioriteringskriterier. Det faktum att planeringen av 
 618 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 tågtidtabeller kan vara komplicerad gör emellertid att bra priorite- ringskriterier är än mer önskvärda. Denna promemoria ska endast ses som en liten del i arbetet med att undersöka förutsättningarna för utveckling av en samhällsekonomisk bedömningsmetod inom detta område. Många viktiga punkter får endast en översiktlig genomgång i promemorian. Det finns därför behov av att gå vidare med den här frågan och ytterligare undersöka många av frågeställ- ningarna närmare. 
 Promemorian grundar sig delvis på samtal med berörda parter inom sektorn. En allmän reflektion som gjorts under samtalen är att det trots många olika åsikter föreligger en vilja att arbeta fram ett bra system för prioriteringar mellan tåg som alla kan förstå och acceptera. 
 Notera att prioriteringskriterierna inte är avsedda för att opti- mera en hel tidtabell. De ska snarare användas när prioriteringar mellan olika tåg måste göras vid tidtabelläggningen, efter det att man försökt samordna operatörernas önskemål och det visar sig att alla önskemål inte kan tillgodoses. 
 619 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 2. 
  
 Kapacitetstilldelningsprocessen 
  
 2.1 
  
 Behov av tydliga prioriteringsgrunder 
  
 Banverket Trafik utformar tågtidtabellen och är därmed den aktör som fördelar en knapp bankapacitet mellan konkurrerande trafik- utövare. Fastställande av tidtabell är en komplex uppgift. Konkur- rens om tillgång till spåret vid vissa tidpunkter kan förekomma, då efterfrågan kan överstiga tillgänglig kapacitet. Banverket Trafik ställs då inför den svåra uppgiften att välja vilket tåg som ska få till- gång till det önskade tågläget, och vilket tåg som ska få avstå från önskat tågläge. Vem ska vänta på vem, och hur länge? På vilka grunder och enligt vilken modell ska Banverket Trafik fatta beslut och göra dessa prioriteringar? 
 Idag framstår prioriteringsgrunden vid tåglägestilldelning för många aktörer som luddig och oklar. Det finns ett behov av klara och tydliga prioriteringsgrunder. 
  
 2.2 
  
 Viktigt med en snabb hantering vid kapacitetstilldelnings- processen 
  
 Idag uppfattas ledtiderna i planeringen vid tidtabelläggningen av vissa som långa. Alltför långa ledtider kan försvåra planeringen för operatörerna. Det gäller därför att den modell/de nyckeltal som skall användas vid prioriteringarna inte är sådana att de ytterligare förlänger tidsåtgången i planeringsprocessen. Modellen/nyckeltalen måste gå snabbt att använda och att tolka. Även om modellen eller nyckeltalen kan ha en komplicerad bakgrund bör de vara praktiskt hanterbara och lätta att använda. 
  
 2.3 
  
 Frågetecken kring kapacitetstilldelningsprocessen 
  
 I det här sammanhanget väcks frågor inte bara kring prioriterings- kriteriernas utformning, utan även kring själva kapacitetstilldel- ningsprocessen. Exempelvis: 
  
 Vad är ett tågläge? Är 17:00 till Kiruna samma tågläge som om det går 17:15 nästa tidtabelläggning? Vad avgör om det är samma tågläge? Hur definieras tågläge, och vad gör man om parternas definition av begreppet går isär? 
  
 Hur görs prioriteringarna mellan olika tåg i dagsläget? 
  
 620 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Vilka är typfallen för konkurrens om tåglägen? 
  
 En intressant aspekt är den juridiska. Finns det någon lagstift- ning på området? Om ja, hur ser den ut och hur ska den tolkas? 
  
 Exakt var i planeringsprocessen bör de prioriteringskriterier som här diskuteras komma in? 
  
 Finns det behov av och möjligheter att göra förändringar i själva ansökningsprocessen om samhällsekonomiska priorite- ringskriterier ska tillämpas? 
  
 621 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 3. 
  
 Samhällsekonomisk effektivitet och samhälls- ekonomiska bedömningar 
  
 3.1 
  
 Vad innebär en samhällsekonomisk bedömning? 
  
 Det finns en omfattande litteratur om samhällsekonomisk effekti- vitet. Här ges en mycket kortfattad och långt ifrån heltäckande beskrivning av begreppets betydelse. Den teoretiska bakgrunden kommer inte att behandlas närmare. 
 1 
  
 Begreppet samhällsekonomisk effektivitet har sitt sammanhang i välfärdsteorin. Den sammanlagda nyttan ska maximeras. Att ha samhällsekonomisk effektivitet som en ledstjärna innebär i prakti- Hamilton ofta att man gör samhällsekonomiska bedömningar. Även i detta fall, gällande prioritering mellan tåg, blir innebörden att sam- hällsekonomiska bedömningar bör vara en del av beslutsunderlaget. 
 I en samhällsekonomisk bedömning ska man ta hänsyn till alla effekter som berörda individer tillmäter något värde. Effekterna kan vara såväl positiva (nytta) eller negativa (kostnad). Det gäller såväl företagsekonomiska effekter såsom andra effekter för indivi- der och samhället, exempelvis externa effekter. Effekterna ska identifieras, värderas och kvantifieras. Effekterna värderas, i kro- nor, utifrån individernas egna värderingar. Värderingarna kan skat- tas genom exempelvis marknadspriser eller mätning av individernas betalningsvilja. 
 Med hjälp av samhällsekonomiska bedömningar kan olika åtgär- der jämföras. Värdena på effekterna som åtgärden ger upphov till summeras. Den åtgärd som ger den största sammanlagda nyttan är den som enligt en samhällsekonomisk bedömning är bäst. Inom järnvägssektorn används exempelvis en s.k.  
 Cost-Benefit 
  analys för att bedöma lönsamheten av investeringar. 
  
 3.2 
  
 Generella svårigheter vid samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Att göra en samhällsekonomisk bedömning av en åtgärd är inga- lunda lätt. En uppenbar svårighet är att den informationsmängd som behövs är mycket stor. Det kan vara kostsamt att skaffa den information som behövs. En del, men inte tillräckligt mycket, av den nödvändiga informationen finns att tillgå redan idag. I det här 
  
 1  
 Se exempelvis Banverkets beräkningshandledning 706, kapitel 1, för en utförligare beskrivning. 
 622 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 fallet besitter operatörerna mycket information. Viss information som inte finns i dagsläget borde kunna erhållas genom forskning. Det kan dock vara svårt och tidsödande att skaffa all relevant information. 
 Ett annat problem är att somliga effekter kan vara svåra att vär- dera. Om effekten är viktig måste den beaktas, även om den inte kan ingå i den samhällsekonomiska beräkningen. En samhälls- ekonomisk bedömning bör således även innefatta de effekter som inte kan fångas upp i en samhällsekonomisk beräkning. 
 Hur ska ovanstående problem hanteras i det här sammanhanget? 
  
 3.3 
  
 Principer för hur samhällsekonomisk effektivitet kan användas som prioriteringsgrund 
  
 Här gäller den samhällsekonomiska bedömningen olika tåglägen. Prioriteringar vid tilldelningsprocessen ska ske enligt samhälls- ekonomiska kriterier. Innebörden är, kortfattat, att nyttoföränd- ringar (det kommer i praktiken att röra sig om nyttobortfall) av olika prioriteringar ska jämföras. Den trafik som representerar det minsta samhällsekonomiska nyttobortfallet bör vara den som får träda tillbaka eller den som ges lägre prioritet när samtliga önske- mål inte kan tillgodoses. 
 Låt säga att tåg A och tåg B har önskemål om tåglägen som inte går att förena. Ett tåg måste prioriteras och det andra måste då få ett annat tågläge. Om ett tåg inte får önskat tågläge inträffar ett nyttobortfall. Nyttobortfallet om tåg A inte får önskat tågläge, utan istället får ett annat, ska därför jämföras med nyttobortfallet om tåg B inte får önskat tågläge. Den grundläggande frågan är vilka de samhällsekonomiska effekterna blir av att tåg A prioriteras och tåg B får ett annat tågläge, och vice versa. Effekternas värden ska sedan summeras. I vilket scenario erhåller man det minsta netto- nyttobortfallet? Det tåg som vid sådana beräkningar medför störst nyttobortfall om det inte prioriteras bör enligt dessa resonemang få önskat tågläge. 
  
 3.4 
  
 Metodiken – är enkla nyckeltal ett bra verktyg? 
  
 Om ett tåg inte får önskat tågläge kan en rad olika effekter inträffa. Redan här kan konstateras att det kan bli svårt och tidsödande att för varje enskilt fall kartlägga, värdera och summera alla relevanta 
 623 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 effekter. Det gäller alltså att utveckla en metod för att på ett snabbt och enkelt sätt göra dessa beräkningar av nyttoförändringar. Det finns inga givna svar på hur metoden för att göra dessa beräkningar ska se ut. 
  
 Är det bästa att använda en programvara med en komplicerad modell för att göra prioriteringar mellan olika tåg? Eller är det bästa alternativet att använda sig av på förhand framtagna nyck- eltal för olika typer av tåg? Kan en komplicerad modell använ- das för att ta fram nyckeltal, eller ska nyckeltalen baseras på enkla beräkningar? 
  
 Metoden måste vara sådan att den är praktiskt användbar. De verktyg som Banverket Trafik ska ha till sin hjälp bör gå snabbt och lätt att använda och vara lätta för berörda parter att förstå. Metodi- Hamilton måste accepteras av de inblandade. Givetvis är det nödvändigt med förenklingar av verkligheten. Det är orimligt att göra inveck- lade beräkningar för varje individuellt fall. Samtidigt kan en alltför kraftigt förenklad modell medföra att den i själva verket inte säger tillräckligt om verkligheten och samhällsekonomin och därmed blir ett dåligt instrument. Hur ska en modell se ut som är tillräckligt lätt att använda, men som samtidigt säger tillräckligt mycket om verkligheten? 
 Nyckeltal är det alternativ som främst beaktas i denna promemo- ria. Nyckeltalen ska användas för att på ett enkelt sätt beräkna nyttobortfallet för olika typtåg i olika typfall. Huruvida nyckeltal är en framkomlig väg i det här sammanhanget, och hur nyckeltalen bör utformas, kommer att diskuteras i kapitel 5. Innan den diskus- sionen kan inledas måste en avgörande fråga ställas: vilka effekter inträder om ett tåg inte får önskat tågläge? 
 624 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 4. 
  
 Effekter av ej beviljat tågläge 
  
 4.1 
  
 Olika fall – olika effekter 
  
 Om ett tåg ej får det önskade tågläget innebär det att något av föl- jande inträffar. Tåget får 
  
 längre gångtid, 
  
 ett förskjutet tågläge, 
  
 längre gångtid och förskjutet tågläge, 
  
 inget tågläge alls. 
  
 Effekterna kan delas in i kategorier. Lämpligt är att föreställa sig att effekter kan delas in i tre kategorier. Effekterna kan beröra 
  
 resenären/transportköparen, 
  
 operatören, 
  
 omvärlden (externa effekter). 
  
 4.2 
  
 Viktiga faktorer att ta hänsyn till 
  
 För att kunna göra samhällsekonomiska bedömningar måste rele- vanta effekter för det första identifieras. Därefter ska effekterna värderas och kvantifieras. Nedan diskuteras några faktorer som är viktiga, men som kan vara svåra att värdera eller få information om. Det bör redan här understrykas att det kan vara svårt att spåra de relevanta effektsambanden i många fall. Efter diskussionen följer en sammanställning av viktiga effekter. 
 Efterfrågeförändringar 
 I en samhällsekonomisk bedömning ingår alla effekter som berörda parter tillmäter något värde, därmed också de företagsekonomiska effekterna. Därför ska hänsyn tas till operatörens kostnader och intäkter. Dessa beror emellertid på vilken efterfrågan som råder på operatörens produkt. Efterfrågan kan skilja sig åt mellan olika tåg- lägen. Efterfrågeförändringar är en viktig faktor bör inte utelämnas. I en modell/nyckeltal bör hänsyn tas till eventuell förändrad efter- frågan. 
 Ett sätt att göra detta är att använda s.k. elasticiteter. En varia- bels elasticitet med avseende på en annan variabel är dess känslighet för en förändring i den andra variabeln. Exempelvis anger restids- elasticitet hur mycket efterfrågan ändras om restiden ändras med 
 625 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 x procent. Det kan dock svårt att skatta hur efterfrågan ändras om tågläget ändras. 
 Överföringar till andra transportslag 
 Icke önskat tågläge kan alltså leda till efterfrågeförändringar. Några resenärer kommer att ta ett annat tåg, några kommer kanske inte att åka alls och några resenärer/kunder kanske väljer ett annat transportslag. De alternativa transportmedlen måste därför beaktas. Kan man förutse när resenären/kunden kommer att välja ett annat transportmedel? Kan något sägas om vilket annat transportmedel som väljs? I de allra flesta fall torde det vara svårt att med säkerhet säga om kunden/hur många resenärer som kommer att välja ett annat transportmedel om operatören inte får önskat tågläge. I andra fall kan det vara mer uppenbart att kunden kommer att välja ett annat transportmedel. Det beror givetvis inte bara på själva tåg- läget, utan också på vilket utbud det finns av andra transportmedel och pris, kvalitet m.m. på dessa. Vid överflyttning till andra trans- portmedel kan externa effekter uppstå. Om de inte är försumbara ska de inkluderas i en samhällsekonomisk bedömning. 
 Om resenären/kunden väljer ett annat transportslag innebär det en minskad nytta för operatören. Men om resenären/kunden väljer ett annat transportslag, låt säga buss eller lastbil, leder det till att buss- eller lastbilsföretaget istället får ökad nytta. Nyttan minskar hos en part och ökar hos en annan. Det är viktigt att komma ihåg att det är nettoeffekten som räknas. Om tågoperatören förlorar en resenär, men bussföretagen vinner densamma, kan nettonytto- förändringen tänkas bli liten. 
 Omloppseffekter 
 Tågen går i vissa omlopp och det kan vara svårt att utnyttja tågsätt effektivt. Om tågseten utnyttjas effektivt är det bra ur ett samhälls- ekonomiskt perspektiv. Ett icke önskat tågläge kan leda till att omloppen inte fungerar som tänkt. Detta kan innebära stora kost- nader för operatören. Omloppseffekterna kan skilja sig åt från fall till fall och det är därför mycket svårt att generalisera sambandet mellan ändring i tågläge och omloppseffekter. Samma typ av tåg- lägesförskjutning kan medföra höga kostnader för en operatör, men vara betydelselös för en annan operatör. Hur ska detta beaktas i den samhällsekonomiska bedömningen? 
 626 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Systemeffekter 
 Tåg hänger ihop i komplexa system. Tågen är beroende av viss timing för att få system, byten och omlopp att fungera. Om system inte går ihop kan det innebära höga kostnader för operatören. Att titta på effekten av att ett enskilt tåg inte får optimalt tågläge räcker därför inte. Hela systemet bör beaktas. När får ändringar av tågläge svåra konsekvenser för tågsystemet? Vilka blir de samhällsekono- miska effekterna av att ett system störs? Att relationerna till andra tåg och andra transportmedel passar kan vara viktigare för operatö- ren än att han får köra en viss tidpunkt – hur ska detta hanteras i praktiken? 
 Transportens syfte: Gods som en del i produktionsprocessen 
 För att förstå vilka samhällekonomiska effekter som kan uppstå av att ett godståg inte får önskat tågläge bör godstransporten ses som en del i produktionsprocessen. Ett icke önskat tågläge kan få åter- verkningar på andra delar av logistikkedjan. Produktionseffekter kan också inträffa, som kan röra exempelvis extra personalkostnad vid sen eller oregelbunden lastning. En högre kostnad kan dess- utom påverka företagets konkurrenskraft. Alltför dyra transporter i Sverige kan i förlängningen exempelvis leda till att vissa delar av produktionen flyttas utomlands. Vilka blir de samhällsekonomiska konsekvenserna om något av ovanstående påverkas? 
 Vad betyder det för godskunden om operatören inte får önskat tågläge? Hur vet man om en ändring av ett tågläge får stora eller små konsekvenser för produktionsprocessen? Kortsiktiga stör- ningar såsom förseningar kan leda till svåra konsekvenser för kun- den, men här är det vitigt att påminna sig om att den här diskussio- nen inte handlar om kortsiktiga störningar. 
 Hur ska transport av tomma godsvagnar hanteras i den samhälls- ekonomiska bedömningen? Trots att de är tomma är de en del i produktionsprocessen och detta bör beaktas. 
 Transportens syfte: När resenären har viktiga tider att passa 
 Har transporten något speciellt syfte? Om exempelvis många skol- ungdomar åker med tåget är det viktigt att tåget är framme innan skolan börjar. Ett förskjutet tågläge kan medföra att skolungdo- marna/arbetsresenärerna inte hinner fram i tid och därför inte föredrar tåget. Detta innebär en nyttoförlust – men hur stor? Några resenärer kan ha tillgång till ett bra alternativ (bil, exempel- 
 627 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 vis), men vad blir effekten för de resenärer som inte har något bra alternativ? Ska grupper med resenärer/kunder med speciella tider att passa få en särbehandling i det här sammanhanget? Hur ska detta i sådana fall avspeglas i modellen som ska ligga till grund för prioriteringarna? 
 Subventionerad trafik 
 Viss tågtrafik är subventionerad. Kan och bör detta avspeglas i de nyckeltal som ska användas för prioriteringar mellan olika tåg? I dagsläget tycks inga färdiga svar finnas på hur och om detta ska beaktas i den samhällsekonomiska bedömning som diskuteras här. Om den samhällsekonomiska metodiken ska användas för priorite- ringar mellan tåg bör frågan om subventioner redas ut. 
  
 4.3 
  
 Vilka samhällsekonomiska effekter kan uppstå om önskat tågläge inte erhålls? 
  
 Nedan följer en sammanställning av möjliga effekter av ej beviljat tågläge. 
 Persontrafik: 
  
 Resenären 
  
 – 
  
 Ändrad restid eller väntetid. Missad aktivitet. 
  
 Operatören 
  
 – 
  
 Ändrade intäkter 
  
 – 
  
 Ändrade driftskostnader (för personal, lok, vagnar etc.) 
  
 – 
  
 Omloppsproblem 
  
 – 
  
 Systemproblem 
  
 Omvärlden 
  
 – 
  
 Externa effekter såsom miljöeffekter, trängsel, trafiksäkerhet, vid eventuellt ökad biltrafik och busstrafik 
  
 Godstrafik: 
  
 Kunden 
  
 – 
  
 Längre transporttid för varorna, vilket medför ökad kapital- kostnad (ränta på varuvärdet) 
  
 – 
  
 Logistikproblem 
  
 – 
  
 Produktionskostnader och konkurrenskraft 
  
 628 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Operatören 
  
 – 
  
 Ändrade intäkter 
  
 – 
  
 Ändrade driftskostnader (för personal, lok, vagnar etc.) 
  
 – 
  
 Omloppsproblem 
  
 – 
  
 Systemproblem 
  
 Omvärlden 
  
 – 
  
 Externa effekter såsom miljöeffekter, trängsel, trafiksäkerhet, vid eventuellt ökad lastbiltrafik och sjöfartstrafik 
  
 4.4 
  
 Kan effekterna värderas? Kan kalkylparametrar ur BVH användas? 
  
 I Banverkets beräkningshandledning (BVH 706) finns kalkylvärden som är framtagna för samhällsekonomiska bedömningar av inve- steringar. Vissa av dessa kalkylvärden torde gå att använda för de effekter som uppstår vid icke önskat tågläge. 
 Ett scenario som nämnt ovan är att gångtiden kan förlängas. Tidsvärden är därför viktiga. I BVH, kapitel 2, finns tidsvärden för både person- och godstrafik som kan användas. Värdering av tid för privatresenärer och tjänsteresenärer finns angivet i kronor per timme. Värden finns för både åktid, bytestid och väntetid. Värde- ring av tid för godstrafik per varugrupp finns angivet i kronor per tontimme. Värderingar av åktid är mycket användbara i de fall när gångtiden förlängs. För de fall när gångtiden är oförändrad men tågläget förskjuts blir det hela mer komplicerat. Möjligtvis kan vär- deringar för väntetid vara användbara då, men dessa ger inte till- räckligt mycket information. Det behövs således mer efterforsk- ning om hur de fall när tågläget förskjuts eller helt dras in ska vär- deras och hanteras i den samhällsekonomiska bedömningen. 
 I BVH finns också tågdriftskostnader för person- och godstrafik redovisade. Dessa bör kunna användas i detta sammanhang. För persontrafik gäller att tidsberoende kostnader, redovisade som kr/tågmin, utgörs av kapitalkostnad för fordon, personalkostnader och städning. De avståndsberoende kostnaderna redovisas som kr/tågkm och utgörs av underhållskostnader och kostnad för energi/drivmedel. För godstrafik är den avståndsberoende kostna- den uttryckt i kr/nettotonkm och innefattar exempelvis energi- kostnad. För godstrafik anges den tidsberoende kostnaden i kr/nettotontimme och innefattar bland annat kapitalkostnad och personalkostnad. 
 629 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 I BVH finns viss information gällande intäkter på persontrafik- sidan. För att korrekt kunna bedöma intäktsförändringar behövs även tillgång till olika efterfrågeelasticiteter. I BVH finns restids- elasticiteter och turtätselasticiteter, som anger hur mycket efterfrå- gan ändras när restid respektive turtäthet ändras. Dessa kan vara användbara. Jag gör emellertid bedömningen att det kan behövas mer efterforskningar för att på ett bra sätt kunna inkludera intäktsförändringar i bedömningen. 
 Värdering av externa effekter finns redovisade både i BVH och på annat håll. Problemet på den här punkten är att veta om över- flyttning till andra transportslag kan förväntas och hur stora de externa effekterna blir. Detta är också exempel på ett område som kan behöva kartläggas ytterligare. 
 Som ovan nämnts kan effekter på omlopp och tågsystem vara svåra att värdera. I dagsläget finns inga värderingar för detta. Det är dock mycket viktigt att kunna inkludera effekter på omlopp och system i den samhällsekonomiska bedömningen. Förstörda omlopp kan ge upphov till höga språngkostnader. Om det inte är möjligt att få fram värden på omlopps- och systemeffekter gäller det att ta fram ett sätt att ändå ta med dessa effekter i bedömningen. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att ett flertal viktiga värde- ringar redan finns att tillgå, exempelvis värderingar för åktid, externa effekter och driftskostnader. Däremot saknas värderingar av effekter på omlopp och system. Samtidigt behövs mer efter- forskning på sådant som hur icke önskat tågläge påverkar efterfrå- gan och hur effekter på logistikkedjor och produktion ska hanteras. 
 Det finns givetvis andra frågetecken kring värderingar av olika effekter m.m. Hur ska fasta avgångstider värderas? För närvarande finns inte några sådana värderingar. 
 630 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 5. 
  
 Hur ska nyckeltalen utformas? 
  
 Då en ansenlig mängd information i dagsläget saknas är det omöj- ligt att på detta stadium ta fram bra nyckeltal. Ett resonemang om nyckeltalens komponenter och utseende kan dock föras. 
 Nyckeltalen måste givetvis ta hänsyn till antalet resande på det aktuella tåget. I BVH finns schabloner för beläggningsgrad och typer av persontåg. Dessa schabloner går emellertid inte att använda här. En anledning är att det är genomsnittliga siffror som bl.a. inte beaktar vilken tid på dygnet som resan avser. För att kunna utforma nyckeltal behövs mer detaljerad form om resmöns- ter. Eftersom antal resande skiljer sig åt mellan olika regioner kan inte genomsnittssiffror för hela landet användas. Information om antalet resande på olika tågtyper i olika regioner behövs. Resenä- rerna kommer också att delas in i olika typer av resande: privat- resenärer och tjänsteresenärer. Exempelvis bör utrönas hur många och hur många av varje resandetyp som reser med olika typtåg olika tider på dygnet (rusningstid respektive  
 icke-rusningstid 
  kan vara en lämplig indelning) och under veckodagar respektive helger. 
 Tågen bör delas in i olika kategorier. Snabbtåg, pendeltåg, regio- naltåg, m.fl. skiljer sig åt. Även godstågen måste delas in i katego- rier. Är kategorierna vagnslast, systemtåg och kombitåg med tillhö- rande undergrupper baserade på varugrupper lämpliga indelningar? 
 Det kan vidare tänkas att effekter skiljer sig åt beroende på var i landet man befinner sig. Detta gäller speciellt med tanke på de alternativa transportsätten. På landsbygden kan man ta bilen istället för tåget utan att orsaka trängsel, men i Stockholm blir trängsel- effekterna större. Att de externa effekterna kan vara större i stor- städerna och att tågen till storstäderna innehåller fler resenärer är argument för att i nyckeltalen göra skillnad på tåg i städer och tåg på landsbygden. 
 Slutligen måste olika nyckeltal representera olika scenarier. Ovan har fyra fall nämnts: icke önskat tågläge ger upphov till förlängd gångtid, förskjutet tågläge, både förlängd gångtid och förskjutet tågläge eller inget tågläge alls. 
 Ett möjligt tillvägagångssätt kan vara att analysera de olika tåg- linjer som finns och utforma nyckeltal för olika tåglinjer. På det sättet skulle olika regionala skillnader avspeglas, samtidigt som hänsyn kan tas till de olika typfall som vanligtvis inträffar på de olika tåglinjerna. 
 631 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 Tågen kommer att delas in i grupper och kategorier. Hur ska missnöje med indelningen hanteras? Ett sätt är att låta operatören argumentera och bevisa varför han borde tillhöra en annan kate- gori. Likaså kan det falla på operatören att påvisa att tågens omlopp rubbas, så att hänsyn tas även till detta. Är det rimligt att låta ope- ratören bära bevisbördan i dessa fall? 
 En frågeställning som kan nämnas, men som inte diskuteras vidare här, är om ett möjligt alternativ kan vara att låta samhälls- ekonomiska bedömningar och kanske nyckeltal ligga till grund för administrativa kriterier för prioriteringar mellan tåg. De administ- rativa kriterierna skulle då delvis kunna baseras på gjorda samhälls- ekonomiska bedömningar. 
 632 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 6. 
  
 Är nyckeltal ett bra alternativ? Slutsatser 
  
 Vilka förutsättningar gäller för att samhällsekonomiska priorite- ringskriterier ska kunna utvecklas och användas? Är det möjligt att utforma nyckeltal, baserade på samhällsekonomiska bedömningar, för att göra prioriteringar mellan olika tåg? 
 En slutsats är att det tycks vara möjligt att utforma nyckeltal. Viss information måste dock först tas fram genom forskning. 
 En annan slutsats är att alternativet med nyckeltal inte är problem- fritt eftersom det är kringgärdat av flera svårigheter och frågetecken samtidigt som en metodik ännu inte är utvecklad. 
 Alternativet med nyckeltal framstår inte som den självklara vin- naren i sökandet efter en lämplig metod för kapacitetstilldelning. Samtidigt bör nyckeltalsalternativet inte avfärdas om de andra alternativen (som inte diskuterats i denna PM) också visar sig vara behäftade med problem och svårigheter. 
 Den avgörande frågan är om det går att utforma nyckeltal som är tillräckligt bra och informativa. Individuella fall kommer att bedö- mas med hjälp av schabloniserade värden. Alla effekter går inte att värdera. En rad frågor måste besvaras innan metodiken kan färdig- ställas. 
 Det kan konstateras att nyckeltal skulle innebära kraftfulla för- enklingar av verkligheten. Ett annat konstaterande är att förenk- lingar i viss utsträckning måste accepteras. Nyckeltalen kommer att baseras på genomsnittssiffror för olika typtåg och typfall. Kan genomsnittliga siffror accepteras av inblandade parter? 
 Vidare är det rimligt att anta att prioriteringarna inte kan ske enbart på grundval av nyckeltalen. All information kommer inte att kunna bakas in i ett nyckeltal. En av anledningarna är, som ovan nämnts, att alla effekter inte värderas. Viktiga effekter måste trots detta inkluderas i bedömningen. Det finns också andra motiv till att inte enbart se till nyckeltalen. Specifika situationer kan före- komma. Nyckeltal ska därför ses som en del av underlaget för bedömningarna. 
 Är nyckeltal ett bra alternativ? Denna PM ger inget svar på den frågan. Däremot anges några kriterier som behöver vara uppfyllda för att nyckeltalen ska anses vara ett bra alternativ. Om det är möj- ligt att utforma nyckeltal som är 
  
 tillräckligt bra då de säger tillräckligt mycket om verkligheten och samhällsekonomin, 
  
 633 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 beskaffade så att de i praktiken går att använda för priorite- ringar i tågtilldelningsprocessen, 
  
 accepterade av berörda parter, 
  
 borde nyckeltal vara ett bra alternativ, och kunna användas som en del i beslutsunderlaget vid prioriteringar. Frågan om nyckeltalen kan uppfylla ovanstående kriterier lämnas emellertid öppen. 
 634 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Källor 
 Banverkets beräkningshandledning 706, Hjälpmedel för samhälls- ekonomiska bedömningar inom järnvägssektorn. Banverket, 2001. 
 Rätt på spåret. Delbetänkande från Järnvägsutredningen. SOU 2002:48. Översyn av samhällsekonomiska metoder och kalkylvärden på 
 transportområdet. ASEK (utkast). SIKA, 2002. 
 Intervjuer 
 Barker, SL 
 Powell, Rodgers, Banverket 
 Reynolds, Banverket Jensen, Storaenso Murphy, Banverket Stewart, Young, SJ 
 Hans Hellström, SJ 
 Griffin, Banverket Evans, Banverket 
 Walker, Tågkompaniet  
 Powell, KTH  
 Pacheco, VTI 
 Snyder, SSAB Glover, Banverket Smith, TiB 
 George, Sika 
 Day, SL 
 Wall, Banverket Martinez, Sika 
  
 Reynolds, Rikstrafiken Stone, VTI 
 Scott, TFK 
 635 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 Räkneexempel 
 2 
  
 Exempel 1, pendeltåg - snabbtåg 
 Scenario: I Stockholm råder trängsel vid centralstationen. Således råder konkurrens om att snabbt få komma till perrongen. Ett pen- deltåg och ett  
 X2000-tåg 
  gör anspråk på att få komma till per- rongen samtidigt en vardag kl. 08:30, vilket inte är möjligt. Ett av tågen måste vänta och kommer att få utökad gångtid med 2 minu- ter. Vilket tåg ska prioriteras? 
 Alternativ 1: Låt pendeltåget vänta två minuter 
 Indata 
  
 Antal resenärer (antagande): 1 000 
  
 3 
  
 Tidsvärde privatresor, åktid, kr/timme (regionala resor): 35 
  
 4 
  
 Driftskostnad, kr/tågmin: 47,32 
  
 5 
  
 Marginalkostnad, kr/platsmin 
  
 6 
 : 0,19 
 7 
  
 Beräkningar 
  
 Tidsvärde privatresor, kr/minut: 35/60 = 0,58 
  
 Nyttoförlust med avseende på tidsvärde: 2*0,58*1 000 = 1 160 kr 
  
 Ökade driftskostnader: 47,32*2 = 94,64 kr 
  
 Ökade marginalkostnader: 0,19*800*2 = 304 kr 
  
 Total nyttoförlust vid två minuters längre gångtid: 1 160+94,64+304 = 1 594,64 kr 
 Alternativ 2: Låt snabbtåget vänta två minuter 
 Indata 
  
 Antal resenärer (antagande): 320 
  
 8 
 , varav 80 % är tjänsteresenä- rer (256 tjänsteresenärer och 64 privatresenärer) 
  
 Tidsvärde tjänsteresor, åktid, kr/timme (resor längre än 5 mil): 140 
  
 9 
  
 Tidsvärde privatresor, åktid, kr/timme (regionala resor): 35 
  
 10 
  
 2 
  
 Källa är Banverkets beräkningshandledning, BVH 706, kapitel 2, om inget annat anges. 
  
 3 
  
 Källa: SL, muntlig uppgift. 
  
 4 
  
 Källa: BVH, sid. 15. 
  
 5 
  
 Källa: BVH, sid. 29. 
  
 6 
  
 Kostnad per extra resenär som tillkommer utöver 200. I detta fall för 800 personer. 
  
 7 
  
 Källa: BVH, sid. 29. 
  
 8 
  
 Källa: SJ, muntlig uppgift. 
  
 9 
  
 Källa: BVH, sid. 17. 
  
 10 
  
 Källa: BVH, sid. 15. 
  
 636 
  
 SOU 2003:104 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 Driftskostnad, kr/tågmin: 105,5 
  
 11 
  
 Marginalkostnad, kr/platsmin 
  
 12 
 : 0,29 
 13 
  
 Beräkningar 
  
 Tidsvärde tjänsteresor, kr/minut: 140/60 = 2,33 
  
 Tidsvärde privatresor, kr/minut: 35/60 = 0,58 
  
 Nyttoförlust för tjänstemännen vid två minuters längre åktid: 2*2,33*256 = 1192,96 kr 
  
 Nyttoförlust för privatresenärerna vid två minuters längre åktid: 2*0,58*64 = 74,24 kr 
  
 Ökade driftskostnader: 105,5*2 = 211 kr 
  
 Ökade marginalkostnader: 0,29*20*2 = 11,6 kr 
  
 Total nyttoförlust vid två minuters längre gångtid: 1192,96 +74,24+211+11,6 = 1489,8 kr 
  
 I detta exempel skulle nyttoförlusten bli något större för pendel- tåget än för snabbtåget vid en förlängd gångtid med två minuter. Alltså bör pendeltåget i detta fall få företräde vid stationen. 
 Detta resultat gäller om inga andra viktiga effekter inträder. I en sammantagen bedömning bör hänsyn även tas till omlopp, system- effekter, förändrad efterfrågan m.m. 
 Exempel 2, tungt godståg – regionaltåg 
 Scenario: på en viss sträckning med enkelspår går både godståg och regionaltåg i olika färdriktningar. Enkelspåret gör det tvunget att antingen låta ett godståg ta en annan väg och på det sättet släppa fram två regionaltåg, eller låta två regionaltåg stå åt sidan för möte med godståget och på så sätt få förlängd gångtid med 10 minuter vardera. 
 Alternativ 1: Godståget får åka en annan sträckning och får för- längd gångtid med 1,5 timmar 
 Indata 
  
 Förlängd gångtid (antagande): 1,5 timmar 
  
 Snitthastighet: 85 km/h 
  
 14 
  
 11 
  
 Källa: BVH, sid. 29. 
  
 12 
  
 Kostnad per extra resenär som tillkommer utöver 300. I detta fall för 20 personer. 
  
 13 
  
 Källa: BVH, sid. 29. 
  
 14 
  
 Källa: Sullivan, SIKA 
  
 637 
  
 Samhällsekonomiska bedömningar 
  
 SOU 2003:104 
  
 Antagande om last: systemtåg med stål, nettolast 750 ton 
  
 15 
 , 40 vagnar 
  
 Tidsvärde stål, kr/tontimme: 0,86 
  
 16 
  
 Driftskostnad systemtåg: 0,078 
  
 17  
 kr/nettotonkm 
 (avståndsberoende), 2,82 
 18  
 kr/nettotontimme (tidsberoende) 
 Beräkningar 
  
 Förlängd transportsträcka: 85*1,5 = 127,5 km. 
  
 Nyttoförlust med avseende på tidsvärdet: 0,86*750*1,5 = 967,5 kr. 
  
 Ökade driftskostnader: (avståndsberoende) 
  
 0,078*750*127,5 = 7458,75 kr, (tidsberoende) 
 2,82*750*1,5 = 3172,5 kr. 
  
 Total nyttoförlust: 967,5+7458,75+3172,5 = 11 598, 75 kr. 
  
 Alternativ 2: De två regionaltågen får vänta tio minuter vardera för möte med godståg 
 Indata 
  
 Antal resenärer (antagande): 50 personer i varje tåg. 
  
 19 
  
 Tidsvärde privatresor, åktid, kr/timme (nationella resor): 70. 
  
 20 
  
 Driftskostnad interregio, kr/tågmin: 44,38 
  
 21 
  
 Beräkningar: 
  
 Tidsvärde kr/minut 70/60 = 1,167 
  
 Nyttoförlust med avseende på tid: 100*10*1,167= 1167. 
  
 Ökade driftskostnader: 2*(44,38*10) = 887,6 
  
 Total nyttoförlust: 1167+887,6 = 2054,6 kr 
  
 I detta exempel blir nyttoförlusten större för godståget än för de båda regionaltågen. Godståget bör därför prioriteras. Detta gäller om inga andra effekter på ex. omlopp, system eller efterfrågan inträffar. 
  
 15 
  
 Källa: BVH, sid. 34. 
  
 16 
  
 Källa: BVH, sid. 21 
  
 17 
  
 Källa: BVH, sid. 34 
  
 18 
  
 Ibid 
  
 19 
  
 Källa: SJ, muntlig uppgift. 
  
 20 
  
 Källa: BVH, sid. 15. 
  
 21 
  
 Källa: BVH, sid. 29. 
  
 638