Personval 1998. 
  
 En utvärdering av personvalsreformen. 
  
 SOU 1999:136 
  
 I denna version av betänkandet saknas av 
  
 redigeringstekniska skäl vissa tabeller och bilagor. 
  
 Vidare kan det förekomma vissa avvikelser av 
  
 redaktionell art i förhållande till den tryckta utgåvan som 
  
 beräknas föreligga fr.o.m. vecka 49. 
  
 Till statsrådet Green Lejon 
  
 Regeringen beslutade den 19 juni 1997 att tillkalla ett parlamentariskt 
  
 sammansatt råd med uppgift att utvärdera de tekniska, ekonomiska, 
  
 organisatoriska och praktiska effekterna av det nya valsystem som ger 
  
 väljarna en möjlighet att rösta också på person samt att ägna särskild 
  
 uppmärksamhet åt konsekvenserna av systemet ur ett demokratiskt 
  
 perspektiv. Kanslichefen, numera politiskt sakkunnig i statsrådsberedningen,  
  
 Allen förordnades som ordförande för rådet fr.o.m. 
  
 den 13 november 1997. Till övriga ledamöter utsågs fr.o.m. den 16 
  
 december 1997 riksdagsledamöterna Villanueva (c) och Barr 
  
 Kirk (s), ombudsmannen Thornton (mp), numera riksdagsledamoten  
  
 Jones (kd), kommunalrådet Young (v), 
  
 organisationschefen Fuller (m), partikassören Stewart (s) 
  
 samt partisekreteraren Gallegos (fp). Gallegos 
  
 entledigades från sitt uppdrag och ersattes av biträdande partisekreteraren  
  
 Davis (fp) fr.o.m. den 12 januari 1998. Moore 
  
 Smith och Fuller entledigades från sina uppdrag och ersattes 
  
 av riksdagsledamoten Shelton (v) respektive kanslichefen Francis (m) fr.o.m. den 1 februari 1999. 
  
 Till experter i rådet förordnades fr.o.m. den 23 april 1998 professorn 
  
 Horton, hovrättsassessorn Cruz, docenten Jones 
  
 Foley, valdirektören Rodriguez och f.d. riksdagsledamoten Sanchez 
  
 Morgan. Cruz entledigades från sitt uppdrag och ersattes av 
  
 hovrättsassessorn Jordan fr.o.m. den 21 oktober 1998. 
  
 Numera dispaschören Reeves förordnades till 
  
 sekreterare åt rådet fr.o.m. den 1 januari 1998. Han entledigades från 
  
 denna funktion och förordnades som expert i rådet fr.o.m. den 21 
  
 oktober 1998. 
  
 Rådmannen White har fr.o.m. den 1 oktober 1998 varit 
  
 sekreterare i rådet. 
  
 Rådet har antagit namnet Rådet för utvärdering av 1998 års val. 
  
 Rådet har utöver sitt uppdrag att utvärdera det nya valsystemet (dir. 
  
 1997:87) fått i uppgift att utvärdera om, och i så fall på vilket sätt, 
  
 reformen av det svenska valsystemet påverkade det allmänna 
  
 valdeltagandet samt att se över reglerna om det statliga partistödet till de 
  
 politiska partier som tidigare varit representerade i riksdagen (dir. 
  
 1998:99). Rådet får härmed överlämna betänkandet Personval 1998. En 
  
 utvärdering av personvalsreformen (SOU 1999:136). 
  
 3 
  
 Reservationer och särskilda yttranden har lämnats av Zamora 
  
 Wilkins, Jones, Thornton, Blankenship och Taylor 
  
 Johnson. Härutöver har Shelton avgett ett särskilt yttrande. 
  
 Rådets uppdrag i angivna delar är därmed slutfört. 
  
 Rådets fortsatta arbete kommer att bestå i att analysera orsakerna till 
  
 det låga valdeltagandet i 1999 års val till Europaparlamentet (dir. 
  
 1999:61). 
  
 Stockholm den 3 november 1999 
  
 Allen 
  
 Villanueva Cohen Harris 
  
 Thornton Brewer 
  
 Petersen Mäler Davis 
  
 /Jan Johnson 
  
 SOU 1999:136 5 
  
 Innehåll 
  
 Förkortningar ........................................................................... 9 
  
 Sammanfattning ......................................................................... 11 
  
 Författningsförslag ......................................................................... 17 
  
 1 Inledning ......................................................................... 29 
  
 1.1 Bakgrund........................................................................ 29 
  
 1.2 Uppdraget och arbetets bedrivande.................................. 32 
  
 2 Det nuvarande personvalssystemet.............................................. 33 
  
 2.1 Hur personröstning går till m.m....................................... 33 
  
 2.2 Hur ledamöter till riksdag och fullmäktige utses............... 34 
  
 2.2.1 Personröster ...................................................... 35 
  
 2.2.2 Jämförelsetal enligt heltalsmetoden..................... 35 
  
 2.2.3 Dubbelvalsavveckling........................................ 36 
  
 2.3 Hur ersättare utses.......................................................... 37 
  
 2.3.1 Ersättare för riksdagsledamöter.......................... 38 
  
 2.3.2 Ersättare för landstingsfullmäktige..................... 38 
  
 2.3.3 Ersättare för kommunfullmäktige....................... 38 
  
 2.4 Vissa begrepp ................................................................. 39 
  
 2.4.1 Personvalsbegreppet .......................................... 39 
  
 2.4.2 Avvikelser ......................................................... 40 
  
 3 Informationen före 1998 års val................................................... 43 
  
 3.1 Riksskatteverkets information ......................................... 43 
  
 3.2 Partiernas information..................................................... 44 
  
 3.3 Informationen i massmedia.............................................. 46 
  
 3.4 Personvalskampanjer ...................................................... 46 
  
 3.4.1 Personvalskampanjerna inför 1998 års val ......... 48 
  
 6 Innehåll SOU 1999:136 
  
 4 Finansieringsfrågor......................................................................51 
  
 4.1 Bakgrund........................................................................ 51 
  
 4.1.1 Partiernas hantering av kampanj- och 
  
 finansieringsfrågor............................................. 53 
  
 4.1.2 Finansiering av personvalskampanjer i 1998 
  
 års valrörelse..................................................... 56 
  
 4.2 Skattemässiga konsekvenser............................................ 59 
  
 4.3 Risken för korruption och mutlagstiftningen .................... 62 
  
 4.3.1 Kan personvalet antas öka risken för 
  
 korruption?........................................................ 62 
  
 4.3.2 Den svenska mutlagstiftningen........................... 63 
  
 5 Personvalets genomslag i 1998 års val ......................................... 67 
  
 5.1 Hur många väljare personröstade?................................... 67 
  
 5.1.1 De kommunala valen ......................................... 70 
  
 5.1.2 Vilka väljargrupper personröstade...................... 72 
  
 5.2 Närmare om attityder till personvalet............................... 74 
  
 5.2.1 Väljare, kandidater och partifunktionärer ........... 74 
  
 5.2.2 Massmedia ........................................................ 77 
  
 5.3 Personrösternas betydelse för kandidaturvalet.................. 77 
  
 5.3.1 Några statistiska uppgifter ................................. 79 
  
 5.3.2 Särskilt om de största valkretsarna..................... 83 
  
 5.4 Kandidategenskaper ........................................................ 85 
  
 5.4.1 Listplacering ..................................................... 85 
  
 5.4.2 Kön................................................................... 87 
  
 5.4.3 Ålder................................................................. 89 
  
 5.4.4 Invandrarbakgrund ............................................ 91 
  
 5.5 Vissa andra effekter av personvalssystemet ..................... 92 
  
 5.5.1 Inverkan på det allmänna valdeltagandet ............ 92 
  
 5.5.2 Antalet listor...................................................... 93 
  
 5.5.3 Dubbelvalsavveckling........................................ 94 
  
 5.5.4 Ersättarsystemet ................................................ 97 
  
 5.5.5 Sammanräkningen ............................................. 98 
  
 5.5.6 Företeelser som upplevts som problem i 
  
 sammanräkningsarbetet......................................99 
  
 5.5.7 Övriga synpunkter från valmyndigheterna ........ 100 
  
 6 Allmänna överväganden............................................................. 107 
  
 6.1 Utgångspunkter för bedömningen .................................. 108 
  
 6.2 Personvalet och förhållandet mellan väljare och valda.... 110 
  
 6.3 Personvalets inverkan på 1998 års valresultat................ 112 
  
 SOU 1999:136 Innehåll 7 
  
 6.3.1 Andelen väljare som personröstade................... 112 
  
 6.3.2 Personrösternas fördelning på kandidater ......... 113 
  
 6.3.3 Spärrnivåernas storlek ..................................... 115 
  
 6.3.4 Särskilt om de största valkretsarna................... 118 
  
 6.4 Kön, ålder och invandrarbakgrund................................. 127 
  
 6.4.1 Kön................................................................. 128 
  
 6.4.2 Ålder............................................................... 130 
  
 6.4.3 Invandrarbakgrund .......................................... 130 
  
 6.5 Informationsinsatserna före valet................................... 131 
  
 6.5.1 Inledning ......................................................... 131 
  
 6.5.2 Informationen om personvalsreglerna ............... 132 
  
 6.5.3 Informationen om kandidaterna ........................ 132 
  
 6.5.4 Personvalskampanjerna i 1998 års valrörelse.... 133 
  
 6.5.5 Redovisning av kampanjfinansiering ................ 134 
  
 6.5.6 Avdragsrätt för kampanjkostnader ................... 137 
  
 6.6 Behöver valsystemet förenklas?..................................... 139 
  
 6.6.1 Inledning ......................................................... 139 
  
 6.6.2 Rätten att kandidera i flera valkretsar i 
  
 riksdagsvalet ................................................... 139 
  
 6.6.3 Förhandsanmälan av kandidater m.m. .............. 142 
  
 6.6.4 Utläggning av namnvalsedlar på särskilda 
  
 röstmottagningsställen bör tillåtas .................... 144 
  
 6.6.5 Utläggning av partimarkerade valsedlar............ 146 
  
 6.6.6 Parodiska partibeteckningar m.m ..................... 147 
  
 6.6.7 Strykningar m.m.............................................. 148 
  
 6.6.8 Ångerröstning och brevröstning........................ 150 
  
 6.6.9 Övriga frågor .................................................. 153 
  
 6.7 Personvalsreformen och det allmänna valdeltagandet ..... 154 
  
 7 Statligt stöd till partier representerade i riksdagen m.m.......... 157 
  
 7.1 Inledning....................................................................... 157 
  
 7.1.1 Bakgrund ........................................................ 158 
  
 7.2 De nuvarande reglerna i partistödslagen ........................ 160 
  
 7.2.1 Närmare om partistöd i form av mandatbidrag . 161 
  
 7.2.2 Närmare om grundstöd .................................... 164 
  
 7.2.3 Partibegreppet ................................................. 166 
  
 7.2.4 Valsamverkan och partisplittring...................... 167 
  
 7.3 Överväganden............................................................... 171 
  
 7.3.1 Hur har partistödet fungerat då ett parti förlorat 
  
 sin representation i riksdagen och en stor del av 
  
 sitt väljarunderlag............................................ 171 
  
 8 Innehåll SOU 1999:136 
  
 7.3.2 Hur fungerar partistödet då ett parti upplöses 
  
 eller på annat sätt förlorar sin ställning som 
  
 rättssubjekt? .................................................... 173 
  
 7.3.3 Partier som erhåller partistöd bör ha en 
  
 kvalificerad revisor och åläggas att förete sin 
  
 årsredovisning. ................................................ 175 
  
 8 Författningskommentar ............................................................. 177 
  
 8.1 Vallagen ....................................................................... 177 
  
 8.2 Lagen (1996: 810) om riksdagsledamöters åtaganden 
  
 och ekonomiska förhållanden......................................... 183 
  
 8.3 Lagen (1997:159) om brevröstning i vissa fall ............... 184 
  
 8.4 Lagen (1972:740) om statligt stöd till politiska partier ... 184 
  
 9 Ekonomiska konsekvenser m.m. och ikraftträdande ................. 187 
  
 9.1 Ekonomiska konsekvenser m.m ..................................... 187 
  
 9.2 Ikraftträdande............................................................... 187 
  
 Reservationer och särskilda yttranden............................................... 189 
  
 Bilagor: ............................................................................................... 203 
  
 Bilaga 1 Kommittédirektiv 1997:87............................................ 203 
  
 Bilaga 2 Kommittédirektiv 1998:99 och 1997:73........................ 211 
  
 Bilaga 3 Valstatistiska beräkningar upprättade av rådets 
  
 sekretariat i samarbete med RSV.................................. 219 
  
 SOU 1999:136 9 
  
 Förkortningar 
  
 bet. betänkande 
  
 c Centerpartiet 
  
 dir. regeringens kommittédirektiv 
  
 fp Folkpartiet liberalerna 
  
 FT Förvaltningsrättslig tidskrift 
  
 JT Juridisk Tidskrift 
  
 Ju Justitiedepartementet 
  
 Kd Kristdemokraterna 
  
 kds Kristdemokratiska samhällspartiet 
  
 KU konstitutionsutskottet 
  
 m Moderata Samlingspartiet 
  
 mp Miljöpartiet De Gröna 
  
 mot. motion 
  
 Nyd Ny demokrati 
  
 NJA Nytt Juridiskt Arkiv, avd. I 
  
 prop. regeringens proposition 
  
 RSV Riksskatteverket 
  
 RÅ Regeringsrättens årsbok 
  
 rskr. riksdagsskrivelse 
  
 s Socialdemokratiska Arbetarepartiet 
  
 SFS svenskförfattningssamling 
  
 SkU Skatteutskottet 
  
 SOU Statens offentliga utredningar 
  
 v Vänsterpartiet 
  
 VPN valprövningsnämndens beslut 
  
 SOU 1999:136 11 
  
 Sammanfattning 
  
 Inledning 
  
 Rådet för utvärdering av 1998 års val har utvärderat de tekniska, 
  
 ekonomiska, organisatoriska och praktiska effekterna av det nya 
  
 valsystem som innebär att väljarna har möjlighet att rösta inte bara på 
  
 parti utan också på person. 
  
 För att få ett så heltäckande underlag som möjligt har rådet anlitat 
  
 forskare med anknytning till de statsvetenskapliga institutionerna vid 
  
 Stockholms, Göteborgs och Umeå universitet för att på olika områden 
  
 utföra undersökningar och författa rapporter som belyser skilda delar av 
  
 det svenska personvalssystemet. Rapporterna har publicerats i antologin 
  
 Premiär för personval (SOU 1999:92). 
  
 Personvalets genomslag i 1998 års val 
  
 En förhoppning som funnits är att ett mer personinriktat valsystem skall 
  
 ge väljarna större möjlighet att påverka vem som skall representera dem 
  
 och att systemet därmed skall bidra till att förbättra förhållandet mellan 
  
 väljare och valda. 
  
 Rådet har vid sin bedömning i dessa frågor betonat att attitydförändringar  
  
 och förändringar av beteendemönster till följd av 
  
 konstitutionella reformer ibland kan vara svåra att urskilja i ett kort 
  
 perspektiv. I vissa frågor har rådet därför fått nöja sig med att försöka 
  
 skönja i vilken riktning utvecklingen kan komma att gå. 
  
 Andelen väljare som personröstande i riksdagsvalet år 1998 uppgick 
  
 till 29,9 procent. Motsvarande siffror för val till kommun- och 
  
 landstingsfullmäktige var 35,2 respektive 29,0 procent. Resultatet 
  
 avviker inte dramatiskt från de bedömningar som gjordes under 
  
 lagstiftningsarbetet. Enligt rådets uppfattning finns det mer som tyder på 
  
 att personröstningen kommer att öka i omfattning än avta. Denna 
  
 bedömning grundar sig bl.a. på att forskningsprojekt som genomförts 
  
 12 Sammanfattning SOU 1999:136 
  
 visar att en övervägande del av väljarna uppfattat personvalsreformen 
  
 som positiv och att andelen personröstande väljare i de kommuner där 
  
 personval tillämpades på försök i 1994 års val ökat. Dessutom har på 
  
 motsvarande sätt personröstningen tilltagit i valen till Europaparlamentet 
  
 även om det låga allmänna valdeltagandet i dessa val gör att resultaten 
  
 måste bedömas med stor försiktighet. 
  
 Av riksdagens ledamöter är ca 25 procent personvalda. Motsvarande 
  
 andel för kommun- och landstingsfullmäktige är 21,7 respektive 39,6 
  
 procent av ledamöterna. Frågan om vilken betydelse personrösterna har 
  
 haft för urvalet av de kandidater som valts till riksdagen och 
  
 fullmäktigeförsamlingarna har debatterats efter valet. Vitt skilda 
  
 uppfattningar har kommit till uttryck. En bidragande orsak till detta är 
  
 sannolikt att flertalet av de valda ledamöterna haft en sådan listplacering 
  
 att de ändå skulle ha blivit valda i det tidigare systemet. Väljarna har 
  
 således i flertalet fall personröstat på kandidater som också partierna i 
  
 första hand velat se invalda. Av riksdagsledamöterna är det 12 som valts 
  
 in med frångående av listordningen. Motsvarande siffra för 
  
 kommunfullmäktigevalet är 229. Rådet har uppfattningen att det i och 
  
 för sig är önskvärt att det råder en samsyn mellan väljarna och partierna 
  
 i personfrågor. I de fall uppfattningen skiljer sig åt måste dock 
  
 valsystemet ge en rimlig möjlighet för väljarna att kunna påverka om 
  
 systemet skall kunna göra anspråk att öppna upp för ett större 
  
 väljarinflytande. Enligt rådets uppfattning visar resultatet av 1998 års 
  
 val att balansen mellan väljarnas och partiernas inflytande fick en i vart 
  
 fall godtagbar avvägning i de flesta, dock inte de största, valkretsarna. 
  
 Skulle personröstningen öka i omfattning kommer med största 
  
 sannolikhet en förskjutning att ske så att väljarinflytandet blir större. 
  
 Som nämnts är emellertid personvalssystemets genomslag i de största 
  
 valkretsarna påtagligt lågt och personvalssystemet kan i detta avseende 
  
 sägas lida av en demokratisk obalans som det är önskvärt att åtgärda. 
  
 Mot denna bakgrund och då ytterligare erfarenheter av systemet bör 
  
 avvaktas har rådet stannat för att nu inte förorda någon generell ändring 
  
 av spärrnivåerna. Däremot har rådet utarbetat vissa förslag som syftar 
  
 till att på olika sätt öka genomslaget för personvalssystemet i de största 
  
 valkretsarna. Förhoppningen är att dessa förslag skall kunna ligga till 
  
 grund för vidare överväganden i frågan. 
  
 SOU 1999:136 Sammanfattning 13 
  
 Förhållandet mellan väljare och valda 
  
 Forskning har visat att människor tenderar att uttrycka större förtroende 
  
 för politiker ju mer kunskap de har om dem. En förhoppning som knutits 
  
 till personvalssystemet har därför varit att det skall ge väljarna en bättre 
  
 och mer personlig bild av de kandidater som ställer upp i val. Därmed 
  
 skulle systemet också kunna bidra till att förbättra förhållandet mellan 
  
 väljare och valda. Några sådana positiva effekter av mer allmän 
  
 omfattning har inte kunnat konstateras efter 1998 års val. Tvärtom finns 
  
 vissa tecken som talar i motsatt riktning. Väljarnas kandidatkännedom är 
  
 sämre än tidigare och det allmänna valdeltagandet var lägre än på flera 
  
 decennier. I vad mån dessa negativa effekter över huvud taget kan 
  
 kopplas till personvalsreformen är dock osäkert. Rådet anser emellertid 
  
 att det finns skäl att hålla fast vid uppfattningen att ökad kännedom om 
  
 politiker bland väljarna är en bra grogrund för ett förtroendefullt 
  
 förhållande mellan väljare och valda. Flertalet väljare har också 
  
 uppfattat möjligheten att rösta på person som något positivt. En ökad 
  
 kunskap om politikerna som personer får därför bedömas vara något 
  
 önskvärt. Rådet anser därför att det alltjämt finns mycket som talar för 
  
 att personvalsreformen kan komma att bidra till en förbättrad relation 
  
 mellan väljare och valda. En grundläggande förutsättning för att 
  
 personvalssystemet skall kunna ha en positiv effekt i detta avseende är 
  
 dock att väljarna får bättre information om kandidaterna än vad som var 
  
 fallet inför 1998 års val. 
  
 Kön, ålder och invandrarbakgrund 
  
 Rådet har ägnat särskild uppmärksamhet åt frågan om personvalssystemet  
  
 tenderar att gynna eller missgynna vissa grupper av kandidater 
  
 som ställer upp i val. Slutsatsen kan sammanfattningsvis sägas vara att 
  
 personvalssystemet är neutralt i detta avseende. Det är andra faktorer än 
  
 valsystemets utformning som i första hand är avgörande för om en 
  
 kandidat skall bli vald och den viktigaste bland dessa är vilken 
  
 listplacering som en kandidat har. 
  
 I riksdagsvalet toppade män 68 procent av listorna trots att de 
  
 utgjorde endast 57 procent av kandidaterna. Män fick också sammanlagt 
  
 fler personröster än kvinnor, även relativt sett. Kvinnor fick 37,7 procent 
  
 av personrösterna trots att de utgjorde 43,0 procent av kandidaterna. 
  
 Det är mot denna bakgrund något förvånande att kvinnorepresentationen  
  
 i riksdagen ökade både i förhållande till 1994 års val och vad 
  
 utfallet skulle ha blivit i ett system utan personval. Skillnaderna är dock 
  
 14 Sammanfattning SOU 1999:136 
  
 små. Farhågorna för att kvinnor skulle komma att missgynnas genom 
  
 personvalssystemets införande besannades alltså inte i 1998 års val. 
  
 Rådet har inte kunnat konstatera något säkert samband mellan den 
  
 åldersmässiga sammansättningen i de beslutande församlingarna och 
  
 personvalsreformen. Det kan dock vara värt att notera för framtiden att 
  
 unga väljare ser mer positivt på möjligheten till personval än äldre. 
  
 Också vad gäller personvalets betydelse för invandrarkandidater 
  
 bedöms personvalssystemet vara neutralt. En positiv effekt är att 
  
 möjligheten att stödja en viss kandidat lett till att personer som eljest inte 
  
 är politiskt aktiva har engagerat sig i valrörelsen. 
  
 Informationen inför valet 
  
 Undersökningar har visat att mycket få väljare uppfattat personvalssystemet  
  
 som svårt att förstå. Däremot har många uppgett att de ansett 
  
 sig ha fått för lite information om de kandidater som deltog i valet. Av 
  
 detta har rådet sammanfattningsvis dragit slutsatsen att de 
  
 informationskampanjer om röstningsproceduren och valsystemet som 
  
 myndigheter och massmedia genomfört fått ett tillräckligt genomslag. 
  
 Partier och enskilda kandidater har dock inte förmått att i tillräcklig 
  
 omfattning upplysa om de enskilda personer som kandiderat i valet. 
  
 Enligt rådets uppfattning är frågan om kandidatinformation avgörande 
  
 för personvalssystemets utveckling. Ett rimligt krav är att väljarna får så 
  
 mycket information att de kan göra ett någorlunda väl övervägt val 
  
 mellan i vart fall några av kandidaterna inom det parti de vill rösta på. 
  
 Personvalskampanjerochkampanjfinansiering. 
  
 Mellan 10 och 20 procent av kandidaterna i val till riksdag och 
  
 kommunfullmäktige bedöms ha bedrivit någon form av personvalskampanj  
  
 i 1998 års valrörelse. Valrörelsen kom dock inte att präglas 
  
 nämnvärt av personvalet. Flertalet kampanjer bedrevs med små 
  
 ekonomiska resurser. I riksdagsvalet stannade kostnaden i över 80 
  
 procent av fallen på 25 000 kr eller lägre. I valet till kommunfullmäktige 
  
 kostade flertalet kampanjer mindre än 5 000 kr. Den vanligaste 
  
 finansieringskällan var bidrag från den egna partiorganisationen och 
  
 därnäst egna medel. Några fall av otillbörlig kampanjfinansiering har 
  
 inte uppdagats och det finns inget som tyder på att ovidkommande 
  
 ekonomiska faktorer inverkat på valresultatet. Enligt rådets bedömning 
  
 är det för personvalssystemets framtida legitimitet viktigt att otillbörlig 
  
 SOU 1999:136 Sammanfattning 15 
  
 kampanjfinansiering inte förekommer. Härvidlag har partier och enskilda 
  
 kandidater ett stort ansvar. 
  
 Rådet anser att öppenhet och frivillighet i frågor kring finansiering är 
  
 ett bättre sätt att motverka avarter på området än tvingande reglering. 
  
 Därför föreslås att riksdagsledamöterna får möjlighet att redovisa 
  
 finansiering av personvalskampanjer i ett offentligt register. En ordning 
  
 som bedöms kunna bli mönsterbildande för de kommunala valen. 
  
 Kandidater som redan har en plats i riksdag eller fullmäktige har rätt 
  
 till avdrag för kampanjkostnader till skillnad från övriga kandidater. 
  
 Rådet anser att det kan finnas anledning att ifrågasätta om denna 
  
 särbehandling av vissa kandidater är motiverad och att det finns skäl att 
  
 överväga en förändring av den skatterättsliga regleringen på området. 
  
 Övriga frågor 
  
 I fall där ett parti i riksdagsvalet väljer att ha samma kandidater på 
  
 valsedlarna i många valkretsar kan reglerna om dubbelvalsavveckling 
  
 leda till förvirrande effekter i fråga om vilka valkretsar som kandidaterna 
  
 skall representera. Rådet föreslår därför att vallagen kompletteras med 
  
 en bestämmelse som innebär att kandidaterna i riksdagsvalet bör 
  
 förekomma i endast en valkrets. 
  
 Valsystemet behöver förenklas i vissa avseenden både för väljare, 
  
 partier och valmyndigheter. Rådet föreslår bl.a. att skyldigheten för 
  
 Riksskatteverket (RSV) att distribuera listor över partier som anmält 
  
 kandidater avskaffas, att förbudet mot att lägga ut namnvalsedlar på 
  
 särskilda röstmottagningsställen inom landet tas bort samt att 
  
 partimarkerade valsedlar skall läggas ut bara på begäran av partiet. 
  
 Vidare föreslås en enklare ordning vid poströstning, mer ändamålsenliga 
  
 rutiner vid brevröstning samt att reglerna för utseende av ersättare i 
  
 kommunfullmäktigevalet ändras så det alltid utses minst två ersättare. I 
  
 vissa frågor har rådet förordat att en vidare översyn görs. Detta gäller 
  
 bl.a. systemet för framställning och distribution av röstlängder och 
  
 röstkort. 
  
 Personvalet och det allmänna valdeltagandet 
  
 Frågan om ett eventuellt samband mellan personvalsreformen och det 
  
 låga valdeltagandet i 1998 års val har undersökts särskilt inom ramen 
  
 för de forskningsprojekt som rådet initierat. Varken dessa forskningsresultat  
  
 eller de valstatistiska analyser som rådet gjort visar på något 
  
 16 Sammanfattning SOU 1999:136 
  
 samband. Orsakerna till det låga valdeltagandet bedöms ha orsaker som 
  
 ligger utanför valsystemets ram. 
  
 Statligt stöd till partier representerade i riksdagen m.m. 
  
 Rådet föreslår att ett parti som har varit representerat i riksdagen på 
  
 grund av att det fått minst fyra procent av rösterna får sitt statliga 
  
 partistöd halverat om partiet i det följande valet får mindre än två 
  
 procent av rösterna. Vidare föreslås som villkor för utbetalning av 
  
 partistöd att partiet har en auktoriserad eller godkänd revisor samt att 
  
 partiets årsredovisning ges in till Partibidragsnämnden. 
  
 SOU 1999:136 29 
  
 1 Inledning 
  
 1.1 Bakgrund 
  
 Den representativa politiska verksamheten i vårt land har sedan lång tid 
  
 tillbaka bedrivits främst genom de politiska partierna. Det svenska 
  
 valsystemet för val till de beslutande politiska församlingarna har också 
  
 kommit att understryka och återspegla detta förhållande. Vårt valsystem 
  
 har därför brukat betecknas som ett renodlat partivalssystem. Med 
  
 begreppet partivalssystem brukar man avse att väljarna har att välja 
  
 mellan olika politiska partier men att väljarnas utrymme för att påverka 
  
 vilka enskilda personer som skall representera de olika partierna är 
  
 mycket begränsade. Dessa personfrågor avgörs i stället av partiet i 
  
 samband med de nomineringar som föregår fastställandet av ordningen 
  
 mellan kandidatnamnen på valsedeln, s.k. listordning. Ett annat drag som 
  
 varit utmärkande för den svenska valordningen är vad som kallas den 
  
 fria nomineringsrätten. Med fri nomineringsrätt avses, något förenklat, 
  
 att det saknas lagregler för hur nomineringsförfarandet skall gå till. En 
  
 följd av den fria nomineringsrätten i det svenska valsystemet har varit 
  
 bl.a. att väljarna i princip fritt kunnat skriva till namn på valsedlar eller 
  
 att stryka namn. Att skriva till namn och att göra strykningar har 
  
 egentligen varit det enda sättet för väljarna att kunna påverka partiets 
  
 nomineringsordning. Man kan säga att detta utgjort det enda personvalsinslaget  
  
 i valsystemet. I praktiken har det dock inte lett till att väljarna 
  
 fått något inflytande på kandidaturvalet. Den fria nomineringsrätten har 
  
 också gjort det möjligt för minoritetsgrupper inom partierna att gå fram 
  
 med s.k. spränglistor. En negativ effekt av den fria nomineringsrätten är 
  
 att den medfört att enskilda personer eller grupperingar med jämna 
  
 mellanrum försökt, och i vissa fall lyckats, att på ett illojalt sätt utnyttja 
  
 partibeteckningar. 
  
 Det låga personvalsinslaget i det svenska valsystemet och de negativa 
  
 konsekvenserna av den fria nomineringsrätten har lett till upprepade krav 
  
 på reformer. 
  
 30 Inledning SOU 1999:136 
  
 Grundlagberedningen drog i sitt betänkande Ny regeringsform – Ny 
  
 riksdagsordning (SOU 1972:15) upp riktlinjer för de metoder som borde 
  
 vara vägledande för att stärka inslaget av personval. Av dessa förtjänar 
  
 här att nämnas följande: 
  
  Små grupper får inte ges möjlighet att styra personvalet på bekostnad 
  
 av de stora väljargrupper som kanske helst överlåter valet av 
  
 personer till partiinstanserna. 
  
  Stora ekonomiska insatser eller andra ovidkommande omständigheter 
  
 får inte bli utslagsgivande för personvalet. 
  
  Metoden får inte bli så komplicerad att den är svår att förstå för de 
  
 röstande eller nämnvärt fördröjer slutresultatet. 
  
 Dessa principer har varit och är fortfarande vägledande i reformarbetet 
  
 vad gäller personvalsinslaget i valsystemet. År 1977 lade Personvalsoch  
  
 valkretsutredningen fram ett förslag som syftade till öka 
  
 personvalsinslaget i valsystemet, Personval- och valkretsindelning 
  
 (SOU 1977:94). Folkstyrelsekommittén presenterade i sitt betänkande 
  
 Folkstyrelsens villkor (SOU 1987:6) också ett förslag som syftade till 
  
 att väljarna skulle få större inflytande på kandidaturvalet. Dessutom 
  
 lades fram ett förslag som skulle bidra till att komma åt missbruket av 
  
 den fria nomineringsrätten. Det övergripande syftet bakom förslagen om 
  
 ett ökat personvalsinslag i valsystemet var i båda fallen en förhoppning 
  
 om en bättre kontakt mellan väljarna och de personer som valts till 
  
 riksdag och fullmäktige. Förslagen kom dock inte att genomföras. 
  
 År 1991 tillsattes Personvalskommittén. Kommitténs huvuduppgift 
  
 var att lägga fram ett förslag som innebar att den enskilde väljaren fick 
  
 större möjligheter till personval, allt i syfte att skapa bättre kontakt 
  
 mellan väljare och valda. Dock framhölls att de av Grundlagberedningen 
  
 angivna principerna skulle tjäna som utgångspunkt (se ovan). Dessutom 
  
 underströks att man borde undvika ett valsystem som gör att enskilda 
  
 kandidaters person får en allt för stor betydelse på bekostnad av 
  
 sakfrågor i valet. En annan viktig fråga för kommittén var att se över 
  
 den fria nomineringsrätten. I sitt betänkande Ökat personval (SOU 
  
 1993:21) lade kommittén fram olika förslag till system med ökat 
  
 personval. Ett av dessa var inspirerat av det danska valsystemet och kom 
  
 att benämnas modifierad dansk modell. Systemet innebar i korthet att 
  
 väljaren förutom att rösta på ett parti kunde markera ett av namnen på 
  
 valsedeln och på så sätt avge en personröst för just den kandidaten. 
  
 Avgörande för vilken eller vilka kandidater som skulle förklaras valda 
  
 var antalet personröster på kandidaterna allt under förutsättning att 
  
 SOU 1999:136 Inledning 31 
  
 kandidaten fick ett visst minsta antal personröster. Kommittén ansåg att 
  
 spärrnivån borde ligga på mellan 5 och 10 procent av partiets röstetal. 
  
 1993 års vallagskommitté lade i sitt betänkande Vallagen (SOU 
  
 1994:30) fram förslag till bl.a. ett reviderat system för framställning av 
  
 röstlängder och röstkort och föreslog vissa förändringar i det kommunala 
  
 ersättarsystemet. Dessutom gjordes en språklig översyn av vallagen. 
  
 Vid remissbehandling av Personvalskommitténs förslag framkom 
  
 enighet om att personvalsmomentet i det svenska valsystemet skulle 
  
 förstärkas. Efter partiöverläggningar år 1993 enades partierna om att 
  
 införa ett system med personval enligt den danska modifierade modellen, 
  
 där spärrnivån för val till riksdagen skulle ligga på 8 procent och för 
  
 övriga val på 5 procent samt att grundlagen skulle ändras för att lyfta 
  
 fram personvalsmomentet (jfr 3 kap. 1 § 1 st regeringsformen). Vidare 
  
 enades man om att en personvalsreform borde föregås av 
  
 försöksverksamhet. Genom lagen (1994:285) om försök i vissa 
  
 kommuner där väljarna skall kunna avge särskild personröst vid de 
  
 allmänna valen år 1994 fick väljarna i sju kommuner vid valet till 
  
 kommunfullmäktige 1994 möjlighet att personrösta. Lagen byggde helt 
  
 på personvalskommitténs förslag och spärrnivån var 5 procent. Inför 
  
 valet till Europaparlamentet 1995 antogs lagen (1995:374) om val till 
  
 Europaparlamentet där personvalsmomentet utformades i enlighet med 
  
 Personvalskommitténs förslag. Spärrnivån sattes till 5 procent. 
  
 Nomineringsrätts- och valkretskommittén hade som uppgift bl.a. att 
  
 följa upp resultatet av personröstningen i kommunalvalet 1994 och i 
  
 Europaparlamentsvalet 1995. Kommittén redovisade sina slutsatser i 
  
 betänkandet Utvärderat personval (SOU 1996:66). Utvärderingen 
  
 resulterade i ett antal ändringsförslag. Kommittén föreslog bl.a. att sättet 
  
 att utse ersättare för skulle modifieras samt att reglerna för 
  
 dubbelvalsavveckling skulle ändras på motsvarande sätt och att 
  
 strykningar och tillskrivna namn inte längre skulle beaktas vid 
  
 sammanräkningen. Vidare föreslogs ett system där ett parti kunde 
  
 anmäla samtliga sina kandidater i förväg för att få ett effektivt skydd för 
  
 sin partibeteckning. 
  
 På grundval av resultaten av partiöverläggningarna år 1993 och 
  
 förslagen i de betänkanden som nämnts ovan lade regeringen i prop. 
  
 1996/97:70 fram ett förslag till en ny vallag som bl.a. annat innebär att 
  
 det svenska valsystemet får ett inslag av personröstning som det inte 
  
 tidigare har haft.  
  
 Konstitutionsutskottet (KU) tillstyrkte propositionens 
  
 lagförslag och föreslog ett riksdagsuttalande av innebörd att de första 
  
 allmänna valen med personvalsinslag i full skala bör bli föremål för en 
  
 parlamentarisk utvärdering (1996/97:KU16). Riksdagen beslutade i 
  
 enlighet med utskottets hemställan. 
  
 32 Inledning SOU 1999:136 
  
 Den nya vallagen trädde i kraft den 1 juni 1997 och tillämpades för 
  
 första gången vid de allmänna valen år 1998. 
  
 1.2 Uppdraget och arbetets bedrivande 
  
 Som en följd av riksdagens uttalande om en utvärdering av 1998 års val 
  
 beslutade regeringen den 19 juni 1997 att tillkalla ett parlamentariskt 
  
 sammansatt råd med uppgift att utvärdera reformen av det svenska 
  
 valsystemet. Rådet har tagit namnet Rådet för utvärdering av 1998 års 
  
 val och har enligt sina ursprungliga direktiv (dir. 1997:87, se bilaga 1) 
  
 att se över ett antal frågor med direkt koppling till personvalsreformen. 
  
 Exempel på sådana frågor är om systemet leder till bättre kontakt mellan 
  
 väljare och valda och om väljarna har fått bättre möjlighet att påverka 
  
 vem som skall representera dem. I det sammanhanget skall särskilt 
  
 frågan om personvalsspärrarnas nivå övervägas. Direktiven tar också 
  
 upp andra effekter av personvalssystemet som t.ex. eventuella effekter 
  
 på könsfördelningen i de valda församlingarna och frågor av mer 
  
 valteknisk natur. Genom tilläggsdirektiv (dir. 1998:99, se bilaga 2) har 
  
 rådet fått i uppgift att undersöka om och i så fall på vilket sätt reformen 
  
 av det svenska valsystemet påverkade valdeltagandet i 1998 års val samt 
  
 att se över hur det statliga partistödet till partier som tidigare varit 
  
 representerade i riksdagen fungerar. Rådets direktiv finns intagna som 
  
 bilaga 1 och 2. 
  
 Rådet har genom de statsvetenskapliga institutionerna vid 
  
 Stockholms och Göteborgs universitet knutit ett flertal forskare till sig 
  
 som har avlämnat rapporter. Dessa rapporter har i oktober 1999 
  
 publicerats i en antologi med titeln Premiär för personval (SOU 
  
 1999:92). Rådet har vidare anordnat ett personvalsseminarium i 
  
 riksdagen i februari 1999 och en debatt på partiveckan i Sundsvall under 
  
 augusti samma år. 
  
 Den offentliga valstatistiken från Statistiska Centralbyrån (SCB) har 
  
 utgjort ett viktigt underlag för bedömningen i olika frågor. Ett flertal 
  
 specialberäkningar har tillhandahållits genom Riksskatteverkets (RSV) 
  
 försorg. Sådana beräkningar har också till viss del upprättats inom 
  
 sekretariatet. Rådet har också haft tillgång till särskilda promemorior 
  
 som upprättats av RSV. 
  
 I frågan om personvalsreformens eventuella påverkan på det 
  
 allmänna valdeltagandet har rådet samrått med Demokratiutredningen 
  
 och Integrationsverket. 
  
 SOU 1999:136 33 
  
 2 Det nuvarande personvalssystemet 
  
 I detta avsnitt ges en kortfattad genomgång av de delar av det svenska 
  
 valsystemet som har direkt koppling till de nya personröstningsreglerna. 
  
 Litteraturhänvisningar har gjorts till källor där mer utförliga redogörelser  
  
 finns. 
  
 2.1 Hur personröstning går till m.m. 
  
 I 3 kap. 1 § regeringsformen fastslås att val till riksdagen sker genom 
  
 röstning på parti med möjlighet för väljarna att avge en särskild 
  
 personröst. 
  
 Av 6 kap. 4 § vallagen framgår att det på alla valsedlar som upptar 
  
 kandidatnamn skall finnas ett markerat utrymme intill varje namn där 
  
 väljarna kan lämna en särskild personröst genom en markering. Denna 
  
 regel gäller samtliga val. Personröstningen är alltså frivillig. Den som 
  
 vill personrösta gör detta genom att göra en markering i det särskilda 
  
 utrymmet som är en ruta invid namnet. Det finns inte någon regel som 
  
 föreskriver exakt hur markeringen skall göras, men att kryssa har 
  
 blivit den dominerande metoden. Det är inte tillåtet att lämna mer än en 
  
 personröst. Om så sker följer av 18 kap. 11 § vallagen att alla namn på 
  
 valsedeln skall anses vara obefintliga. Valsedeln blir dock inte ogiltig 
  
 utan rösten tillfaller partiet. Samma sak gäller om det inte framgår vem 
  
 personrösten avser. Också om personmarkeringen kan antas ha gjorts 
  
 maskinellt skall namnen anses vara obefintliga, men rösten tillfalla 
  
 partiet. Den sist nämnda regeln har tillkommit för att förhindra att någon 
  
 låter massframställa färdigkryssade valsedlar. Tillvägagångssättet vid 
  
 personröstning är alltså i grunden mycket enkelt. 
  
 Den tidigare möjligheten att stryka namn från en valsedel saknar i det 
  
 nuvarande systemet formell betydelse. Detta innebär att även om namnet 
  
 stryks så anses det stå kvar. 
  
 En annan skillnad i förhållande till det tidigare valsystemet är att de 
  
 partier som registrerat sin partibeteckning i förväg måste anmäla alla 
  
 kandidater om partiet skall uppnå skydd för sin partibeteckning. Detta 
  
 34 Det nuvarande personvalssystemet SOU 1999:136 
  
 innebär att om ett namn skrivs till på en valsedel för ett parti som anmält 
  
 kandidater så anses det namnet som obefintligt. 
  
 2.2 Hur ledamöter till riksdag och 
  
 fullmäktige utses 
  
 Resultatet efter ett val fastställs i etapper. Först bestäms hur mandaten 
  
 skall fördelas mellan partierna. Vid den fördelningen tillämpas den s.k. 
  
 jämkade uddatalsmetoden. Både fasta valkretsmandat och utjämningsmandat  
  
 fördelas med denna metod. I Europaparlamentsval och val till 
  
 kommunfullmäktige förekommer inga utjämningsmandat. Sedan 
  
 mandaten fördelats mellan partierna skall det ske en mandatfördelning 
  
 också inom partierna för att fastställa vilka kandidater som blivit valda. 
  
 Detta kan ske på två olika sätt. 1. Enligt personröstningsreglerna. 2. 
  
 Med jämförelsetal enligt den s.k. heltalsmetoden (d´Hondts metod). 
  
 Vilken metod som skall tillämpas bestäms av regler i 18 och 20 kap. vallagen.  
  
 Den grundläggande principen är att personrösterna har företräde. 
  
 Dock endast om kandidaten har fått så många personröster att han eller 
  
 hon fått lika många eller fler personröster än vad som motsvarar den s.k. 
  
 personvalsspärren som i riksdagsvalet uppgår till 8 procent av partiets 
  
 röstetal i valkretsen och i övriga val till 5 procent. De kandidater som 
  
 uppnått spärren konkurrerar i första hand om mandaten som tillsätts i 
  
 tur och ordning efter de personliga röstetalens storlek. Om alla partiets 
  
 mandat kan tillsättas på detta sätt sker ingen ytterligare fördelning. Så 
  
 var fallet i 1998 års riksdagsval för Centerpartiet. Partiets samtliga 
  
 mandat tillsattes på grundval av kandidaternas personliga röstetal. 
  
 Samtliga partiets riksdagsledamöter är alltså personvalda. Om några 
  
 men inte alla mandat inom ett parti kan besättas med hjälp av personliga 
  
 röstetal fördelas återstående mandat med hjälp av jämförelsetal enligt 
  
 heltalsmetoden. Det kan alltså förekomma att vissa kandidater i ett parti 
  
 blir valda på personliga röstetal (personvalda) medan övriga utses enligt 
  
 heltalsmetoden, vilket i praktiken innebär att listordningen är avgörande. 
  
 Att de båda metoderna kombineras var det vanligaste i 1998 års val. Om 
  
 inte någon kandidat inom ett parti får ett personligt röstetal som 
  
 överstiger spärren utses samtliga kandidater enligt heltalsmetoden. Detta 
  
 förekom inte inom något parti vad gäller riksdagsvalet 1998. Däremot 
  
 skedde det i ett antal fall i de kommunala valen 
  
 Den grundläggande principen om personrösternas företräde gäller 
  
 också vid dubbelvalsavveckling och då det gäller att utse ersättare. 
  
 I följande avsnitt beskrivs något närmare de nu nämnda reglerna. 
  
 SOU 1999:136 Det nuvarande personvalssystemet 35 
  
 2.2.1 Personröster 
  
 För att personröster skall kunna medföra att en kandidat blir vald krävs 
  
 att han eller hon fått så många röster som motsvarar en viss spärrnivå. I 
  
 riksdagsvalet uppgår denna till 8 procent av partiets röstetal. I de 
  
 kommunala valen uppgår spärren till 5 procent, dock lägst 100 röster i 
  
 val till landstingsfullmäktige och 50 röster i val till kommunfullmäktige. 
  
 I val till Europaparlamentet är spärren också 5 procent med det finns 
  
 inte någon absolut nedre gräns som i de kommunala valen. För de 
  
 kandidater som kommit upp till spärren är det inte av någon betydelse 
  
 var på listan de är placerade eller, om partiet gått fram med flera listor, 
  
 på vilken av partiets listor de är placerade. Det är endast antalet 
  
 personröster som är avgörande. 
  
 Ex. 2:1 Kandidat utses på personligt röstetal 
  
 Ett parti i val till kommunfullmäktige har fått 1 000 röster och 4 mandat. 
  
 Personvalsspärren uppgår därför till (1 000 x 0,05) 50 röster. 
  
 Personrösterna på kandidater inom partiet fördelar sig på följande sätt: 
  
 A 100 
  
 B 250 
  
 C 30 
  
 D 20 
  
 A och B har klarat spärren. B har fått flest personröster och besätter 
  
 partiets första mandat. A har fått näst flest röster och klarat spärren. 
  
 A besätter därför partiets andra mandat. De två återstående mandaten 
  
 kan inte besättas på grundval av personröster eftersom C och D inte 
  
 uppnått spärrnivån. I stället skall återstående mandat fördelas med 
  
 jämförelsetal enligt heltalsmetoden (jfr avsnitt 2.2.2). 
  
 2.2.2 Jämförelsetal enligt heltalsmetoden 
  
 Att besätta mandat på grundval av jämförelsetal är den metod som 
  
 ensam varit gällande intill dess personvalssystemet genomfördes. Sättet 
  
 att beräkna jämförelsetal framgår av 18 kap. 4 § vallagen och låter sig 
  
 enklast beskrivas genom ett tillrättalagt exempel. 
  
 36 Det nuvarande personvalssystemet SOU 1999:136 
  
 Ex 2:2 Kandidat utses enligt heltalsmetoden 
  
 Ett parti har gått fram med en lista och fått 3 mandat. På valsedeln finns 
  
 5 kandidater. A, B, C, D och E. Totalt har avgetts 1 000 valsedlar. A 
  
 som står överst på alla valsedlar får ett röstetal på 1 000. Detta röstetal 
  
 är också A:s jämförelsetal. Vid nästa sammanräkning skall man bortse 
  
 från den som blivit vald dvs. A. B står då överst på samtliga valsedlar 
  
 och har ett röstetal på 1 000. För att beräkna B:s jämförelsetal skall 
  
 röstetalet reduceras med så många mandat som rösterna varit med om att 
  
 besätta dvs. 1 ökat med 1. Jämförelsetalet blir då 1 000:2= 500. Vid 
  
 nästa sammanräkning fastställs jämförelsetalet för C till 1 000:3=333. 
  
 På samma sätt blir jämförelsetalet för D 1 000:4 = 250 osv. Mandaten 
  
 besätts efter storleken på jämförelsetalen. Metoden innebär att 
  
 listordningen blir avgörande. I de fall ett parti går fram med flera listor i 
  
 en valkrets kan det naturligtvis uppstå konkurrens mellan namnen på de 
  
 olika listorna. 
  
 Den successiva reduktionen av röstetal för att beräkna jämförelsetal 
  
 gäller endast för de fall tidigare mandat besatts enligt heltalsmetoden. 
  
 Någon reduktion sker inte med anledning av att tidigare mandat besatts 
  
 på grund av personröster. Vid ordnandet av kandidatnamn enligt 
  
 heltalsmetoden bortser man helt från de kandidater som blivit valda på 
  
 personröster (Jfr Ökat personval SOU 1993:21 s. 127 f. och Utvärderat 
  
 personval SOU 1996:66 s. 84 f.). 
  
 2.2.3 Dubbelvalsavveckling 
  
 Det svenska valsystemet uppställer inte något krav på att en kandidat 
  
 skall vara bosatt eller folkbokförd i den valkrets där han eller hon 
  
 kandiderar. För att vara valbar i val till landstingsfullmäktige krävs dock 
  
 att kandidaten är folkbokförd i någon av de kommuner som ingår i 
  
 landstinget och för val till kommunfullmäktige gäller att kandidaten skall 
  
 vara folkbokförd i kommunen. Det finns inte heller några begränsningar 
  
 i fråga om hur många valkretsar som en kandidat kan ställa upp i. 
  
 Vidare är det tillåtet för en person att kandidera för mer än ett parti. 
  
 Partierna har också frihet att i varje valkrets och kommun lansera så 
  
 många listor som de vill. 
  
 Att någon kandiderar för mer än ett parti torde knappast förekomma. 
  
 Däremot förekommer det vid varje val att partier går fram med mer än 
  
 en lista i en valkrets och att kandidater ställer upp i mer än en valkrets.  
  
 En följd av denna ordning är att det förekommer att en kandidat blir 
  
 vald, eller mer egentligt uttryckt, tar plats i namnordningen i mer än en 
  
 valkrets. Eftersom kandidaten inte får representera mer än en valkrets 
  
 SOU 1999:136 Det nuvarande personvalssystemet 37 
  
 finns regler som avgör var kandidaten skall tillträda sitt mandat. Dessa 
  
 regler går under beteckningen dubbelvalsavveckling och finns i 18 kap. 
  
 40, 43 och 46 §§ vallagen. Reglerna innebär sammanfattningsvis 
  
 följande. En kandidat som fått mandat på personröster i flera valkretsar 
  
 skall tillträda mandatet i den krets där hans eller hennes personliga 
  
 röstetal är relativt störst. Om kandidaten har ett personligt röstetal på tio 
  
 procent i krets ett, motsvarande 3 000 röster, och ett personligt röstetal 
  
 på nio procent i krets två, vilket motsvarar 3 500 röster, tillträds 
  
 mandatet i krets ett trots att väljarstödet där är mindre räknat i antal 
  
 röster. Skulle kandidaten ha vunnit ett mandat på personröster och ett 
  
 genom jämförelsetal enligt heltalsmetoden tillträds mandatet i den 
  
 kretsen där det personliga röstetalet når upp till eller överstiger spärren. 
  
 Om kandidaten fått mandat i flera kretsar på grund av jämförelsetal blir 
  
 det största jämförelsetalet avgörande för vilken valkrets mandatet skall 
  
 tillträdas i. Därefter måste man fastställa vem som skall tillträda det 
  
 mandat som blivit ledigt. Detta görs med hjälp av ersättarregler som i 
  
 korthet innebär att det lediga mandatet efter den som dubbelvalsavvecklats  
  
 tillfaller den kandidat som stod på tur att bli vald. Finns det 
  
 kandidater som kommit över spärren men inte blivit valda skall den med 
  
 det högsta personliga röstetalet tillträda det lediga mandatet. Finns det 
  
 inte några kandidater som kommit över spärren skall ersättaren för en 
  
 personvald kandidat utses enligt ett s.k. listtroget sätt med listans röstetal 
  
 som utgångspunkt, men man tar då bara hänsyn till de valsedlar från 
  
 vilken den personvalda kandidaten fått personröster. Om den valda 
  
 kandidaten fått sitt mandat utan att ha blivit personvald utses hans 
  
 ersättare enligt det i riksdagsvalet hittills tillämpade sättet, vilket innebär 
  
 att listroheten beaktas fullt ut. 
  
 Utförliga redogörelser för reglerna om dubbelvalsavveckling finns i 
  
 prop. 1996/97:70 s. 229 ff. och Utvärderat personval (SOU 1996:66) 
  
 s. 85 ff. och 109 f. Se även RSV:s hemsida www.rsv.se/Val. 
  
 2.3 Hur ersättare utses 
  
 För de ledamöter som väljs skall också ersättare utses. Vid val till 
  
 riksdagen, landstingsfullmäktige och Europaparlamentet skall lika 
  
 många ersättare utses som partiet har fått mandat, dock alltid minst tre. 
  
 För val till kommunfullmäktige gäller att fullmäktige före valet har 
  
 bestämt hur stor andel av det antal mandat som varje parti får som 
  
 antalet ersättare skall utgöra. Andelen får vara högst hälften. Regler om 
  
 utseende av ersättare finns i 18 kap.  
  
 51–57 §§ vallagen. 
  
 38 Det nuvarande personvalssystemet SOU 1999:136 
  
 2.3.1 Ersättare för riksdagsledamöter 
  
 Ersättarna utses bland kandidater som inte blivit valda. I första hand 
  
 bland sådana som fått ett personligt röstetal som överstiger personvalsspärren  
  
 oavsett var och på vilka av partiets listor i valkretsen de är 
  
 placerade. Den med högst personligt röstetal utses först, den med näst 
  
 högst röstetal utses därefter osv. Denna metod skiljer sig något från 
  
 Personvalskommitténs förslag. Enligt det förslaget skulle en ersättare för 
  
 en ledamot som blivit vald på personröster alltid väljas från den lista på 
  
 vilken den valda ledamoten fått flest personröster. Metoden tillämpades i 
  
 försöksvalet 1994 och i Europaparlamentsvalet 1995. Nomineringsrätts-  
  
 och valkretskommittén konstaterade i sin utvärdering att metoden 
  
 tekniskt sett var komplicerad och att personvalsinslaget borde stärkas 
  
 även vad avser utseende av ersättare och föreslog därför den metod som 
  
 tillämpades i 1998 års val. 
  
 Om inte alla ersättare kan utses på detta sätt används i stället den s.k. 
  
 listtrogna metod som tillämpades också före personvalsreformen, dock 
  
 med den modifieringen att ersättare för en kandidat som blivit vald på 
  
 personröster skall tas från den lista på vilken den valda fått flest 
  
 personröster. 
  
 Redogörelser för ersättarregler ges i prop. 1996/97:70 s. 123 f. och 
  
 Utvärderat personval (SOU 1996:66) s. 85 ff. 
  
 2.3.2 Ersättare för landstingsfullmäktige 
  
 Principerna för hur ersättare utses överensstämmer i huvudsak med dem 
  
 som gäller för utseende av ersättare i riksdagsvalet. 
  
 2.3.3 Ersättare för kommunfullmäktige 
  
 Enligt 5 kap. 4 § kommunallagen bestämmer kommunfullmäktige hur 
  
 stor andel ersättare som skall finnas för ledamöterna i kommunfullmäktige 
  
 . Andelen skall vara högst hälften av antalet ledamöter. För 
  
 ett parti som fått ett eller två mandat skall antalet ersättare alltid uppgå 
  
 till två. Grundprincipen för att utse ersättare är densamma som i övriga 
  
 val. För varje ledamot görs en sammanräkning för att utse ersättare. I 
  
 första hand utses den kandidat, som inte redan tagit plats men som klarat 
  
 spärren för personröster, i andra hand utses listtrogna ersättare enligt 
  
 heltalsmetoden. 
  
 Om ett parti har fått två mandat utses ytterligare en ersättare enbart 
  
 för den ledamoten som har det högsta personröstetalet eller det högsta 
  
 SOU 1999:136 Det nuvarande personvalssystemet 39 
  
 jämförelsetalet av de två. När ersättarkvoten är 1/3, 1/4 och 1/5 och ett 
  
 parti har fått tre, fyra eller fem mandat ger denna minimiregel i vissa fall 
  
 fler mandat än vad en tillämpning av ersättarkvoten skulle ge. 
  
 Om det efter sådana sammanräkningar visar sig att antalet ersättare 
  
 som har utsetts understiger den bestämda andelen ledamöter och samma 
  
 ersättare har utsetts för tre eller flera ledamöter görs för dessa ytterligare 
  
 en sammanräkning för att utse ersättare. 
  
 Är antalet ersättare fortfarande mindre än den bestämda andelen av 
  
 antalet ledamöter och har samma ersättare utsetts för fem eller flera 
  
 ledamöter görs för dessa ledamöter ytterligare en sammanräkning för att 
  
 utse ersättare. 
  
 Detta förfarande upprepas och ytterligare sammanräkningar görs för 
  
 de ledamöter vilkas ersättare utsetts för sju eller flera, nio eller flera osv. 
  
 så länge som antalet ersättare understiger det antal som motsvarar den 
  
 andel som har bestämts. Kan inte någon eller inte tillräckligt många 
  
 ersättare utses görs inget mer. För en redogörelse för kommunala 
  
 ersättarregler se Vissa valfrågor (SOU 1994:30) s. 203 ff. och 
  
 Utvärderat personval (SOU 1996:66) s. 95 ff. 
  
 2.4 Vissa begrepp 
  
 2.4.1 Personvalsbegreppet 
  
 Det kan förefalla överflödigt att ta upp en diskussion rörande begreppet 
  
 personval efter det att ett personvalssystem tillämpats i fyra olika val i 
  
 vårt land sedan 1994. Det förhåller sig emellertid så att begreppet 
  
 personval fortfarande används i något skilda betydelser i olika sammanhang.  
  
 Det tycks vara så att personval ofta används för att beteckna ett 
  
 valsystem som innehåller element som leder till en fokusering på de 
  
 enskilda kandidater som ställer upp i valet. Sådana system kan vara 
  
 sinsemellan mycket olika till sin uppbyggnad. I ett valsystem som det 
  
 finska har väljarna frihet att rösta på ett stort antal kandidater som 
  
 partierna nominerat. Partiets inflytande på kandidaturvalet inskränker 
  
 sig till nomineringsfasen. I övrigt är det helt väljarnas röster som avgör 
  
 vilka personer som skall representera partierna. När det finska 
  
 valsystemet betecknas som ett rent personval är det främst det 
  
 förhållandet att makten över personurvalet i så stor utsträckning ligger 
  
 hos väljarna som avses. Ett valsystem med majoritetsval i enmansvalkretsar  
  
 leder ofta till en mycket kraftig fokusering på de kandidater 
  
 som nominerats och ofta sägs sådana system just av detta skäl vara 
  
 personvalssystem. Väljarnas möjlighet att påverka kandidaturvalet inom 
  
 ett parti i ett sådant system är däremot mycket liten efter det att 
  
 40 Det nuvarande personvalssystemet SOU 1999:136 
  
 partiernas nomineringsförfarande är genomfört. Vill man ge sin röst till 
  
 ett visst parti får man också acceptera den kandidat som nominerats. I 
  
 den fortsatta diskussionen kommer rådet att använda begreppet 
  
 personval för att beteckna väljarnas möjlighet att vid ett val påverka 
  
 kandidaturvalet. Ett ökat personvalsinslag innebär med denna 
  
 terminologiska utgångspunkt att inflytandet på kandidaturvalet förskjuts 
  
 från de nominerande instanserna inom partierna till de väljare som 
  
 personröstar. Att en sådan förskjutning sedan kan leda till en ökad 
  
 fokusering på enskilda kandidater är en effekt vars förtjänster det råder 
  
 delade meningar om. Somliga anser att personfokuseringen kan bidra till 
  
 att politikerna blir synligare och därmed stimulerar väljarna till att ta del 
  
 i det politiska livet och den allmänna debatten. Andra menar att 
  
 personifieringen kan inverka menligt på partistrukturen och att personfrågor  
  
 riskerar att skymma sakpolitiken. Just denna frågeställning är på 
  
 sätt och vis central för den svenska debatten kring personval. En av de 
  
 grundläggande förhoppningarna då personvalsreformen genomfördes var 
  
 just att ett ökat personvalsinslag inom ramen för partivalssystemet skulle 
  
 medföra positiva effekter i form av en bättre kontakt mellan väljare och 
  
 valda. 
  
 Som rådet kommer att redovisa längre fram fick ett antal kandidater 
  
 till såväl riksdag som kommunala beslutande församlingar personröster 
  
 till ett antal som översteg personvalsspärren. I de fall dessa kandidater 
  
 också förklarades invalda sägs de ha blivit personvalda eller valda på 
  
 personröster. I något enstaka fall har en kandidat, som klarat spärren, 
  
 tillträtt sitt mandat efter dubbelvalsavveckling. Även i ett sådant fall 
  
 sägs vederbörande ha blivit personvald. 
  
 Slutligen bör begreppet mellanparti-personval nämnas. Härmed avses 
  
 att möjligheten att personrösta har en inverkan inte bara på 
  
 kandidaturvalet inom ett parti utan att det har en betydelse för vilket 
  
 parti som väljaren ger sin röst (jfr Davis, Vad är personval 
  
 och vem röstar på person?, Person och parti SOU 1993:63, red. Elliott 
  
 Miller). 
  
 2.4.2 Avvikelser 
  
 En del av diskussionen kring personvalsreformen efter 1998 års val har 
  
 gällt vilka skillnader som uppstått med avseende på dem som blivit valda 
  
 jämfört med om det tidigare systemet tillämpats. Rådet har därför i 
  
 samarbete med RSV gjort ett antal beräkningar för att belysa vilka 
  
 avvikelser som uppkommit. I de fall kandidater som inte skulle ha blivit 
  
 valda med det tidigare systemet har röstats in på grund av personliga 
  
 röstetal sägs personrösterna ha haft en direkt betydelse eller direkt 
  
 SOU 1999:136 Det nuvarande personvalssystemet 41 
  
 effekt. I massmedia sägs de ibland ha blivit inkryssade. Personvalsreglerna  
  
 kan också medföra en annan form av avvikelse på grund av att 
  
 jämförelsetalen för kandidater som inte nått upp till personvalsspärren 
  
 kan påverkas av att en eller flera kandidater på samma lista har blivit 
  
 valda på personröster. Detta kallas för att personrösterna har en indirekt 
  
 effekt. För vissa andra avvikelser som uppstår vid en jämförelse med det 
  
 tidigare systemet finns inte någon vedertagen terminologi. Sådana 
  
 avvikelser kommer i förekommande fall att kommenteras särskilt. 
  
 SOU 1999:136 43 
  
 3 Informationen före 1998 års val 
  
 Nomineringsrätts- och valkretskommittén undersökte närmare den 
  
 information om personval som lämnades inför försöksvalet 1994 och 
  
 Europaparlamentsvalet 1995. Kommittén fann sammanfattningsvis att 
  
 informationen varit bristfällig och att personvalet inte fått någon bredare 
  
 täckning i massmedia. Av bl.a. dessa skäl framhöll kommittén att det var 
  
 angeläget med en massiv informationsinsats inför 1998 års val samt 
  
 förordade att RSV skulle utarbeta en plan för utformningen av 
  
 informationsinsatserna. Vidare poängterades partiernas ansvar för att 
  
 skapa klarhet i frågor kring personvalet (jfr Utvärderat personval SOU 
  
 1996:66 s. 58 ff.). 
  
 3.1 Riksskatteverkets information 
  
 På uppdrag av regeringen lade RSV fram en informationsplan i april 
  
 1997. Informationsinsatserna genomfördes planenligt. De riktade sig i 
  
 första hand till väljarna. Särskilda åtgärder vidtogs dock för att 
  
 informera bl.a. massmedia och partierna. Tillsammans med röstkorten 
  
 distribuerades under tiden 26 augusti--2 september 1998 en folder med 
  
 information om röstningen till samtliga röstberättigade. Under samma tid 
  
 fick hushållen också broschyren Nytt valsystem 1998 Nu kan du 
  
 personrösta. Den sändes också till länsstyrelser, valnämnder, Posten, 
  
 partierna och massmedia. Genom annonser i dagspressen, pressmeddelande  
  
 och presseminarium hade RSV dessutom upplyst om foldern och 
  
 broschyren. Det förekom information om valet i radio och TV under 
  
 tiden 26 augusti–19 september 1998. Såväl foldern som den del av 
  
 broschyren som särskilt behandlade personröstning översattes till 14 
  
 främmande språk och trycktes upp i en tabloidtidning som också innehöll 
  
 ytterligare information på lätt svenska. Tidningen distribuerades till bl.a. 
  
 invandrarbyråer, invandrarföreningar och medborgarkontor. Dessutom 
  
 framställdes särskilt informationsmaterial för synskadade. Härutöver 
  
 togs fram en översiktlig beskrivning av valsystemet Val i Sverige 
  
 1998–1999 samt en regelsamling Slutlig sammanräkning 1998–1999 
  
 särskilt avsedda för bl.a. partier, mass-media och intresserad allmänhet. 
  
 44 Informationen före 1998 års val SOU 1999:136 
  
 RSV och länsstyrelserna höll informationsmöten för partierna. De 
  
 flesta länsstyrelser hade också möten med lokala massmedia företrädare. 
  
 Allt informationsmaterial fanns före valet tillgängligt på RSV:s hemsida. 
  
 www.rsv.se/Val. På hemsidan fanns vidare bl.a. samtliga namnvalsedlar 
  
 för partier som registrerat partibeteckning och anmält kandidater. Det 
  
 som nu har redovisats är RSV:s informationsinsats i huvuddrag. Den 
  
 mer exakta utformningen och omfattningen framgår av RSV:s 
  
 promemorior 1997-04-18 och 1998-06-05 Dnr 2347-97/920. 
  
 På uppdrag av RSV har SIFO gjort en uppföljning av i vilken 
  
 utsträckning svenska folket har uppmärksammat RSV:s information. Av 
  
 denna undersökning framgår bl.a. att av samtliga tillfrågade uppgav 74 
  
 procent att de fått eller sett information om hur det går till att 
  
 personrösta. Av denna grupp uppgav 50 procent att de fått information 
  
 genom en broschyr och 40 procent att de fått den genom reklam i radio 
  
 och TV. 15 procent sade sig ha tagit del av information om 
  
 personröstning genom annonser i tidningarna medan endast 5 procent 
  
 hänvisade till ett politiskt parti som informationskälla. I övrigt uppgav 
  
 13 procent att de fått informationen från annat håll och 3 procent att de 
  
 inte kom ihåg (De tillfrågade har kunnat ange mer än ett alternativ). Av 
  
 dem som uppgett att de fått informationen genom RSV:s kanaler, dvs. 
  
 broschyr, annons samt radio och TV, hade 16 procent uppfattat RSV 
  
 som avsändare. På RSV:s hemsida har det förutom allmän information 
  
 funnits möjlighet att ta del av samtliga valsedlar för de partier som 
  
 anmält kandidater. Hemsidan hade vid utgången av maj 1998 haft över 
  
 67 000 besökare. Under valnatten hade sidan 100 träffar per sekund. 
  
 3.2 Partiernas information 
  
 Samtliga partier vidtog inför valet åtgärder för att sprida information om 
  
 det nya inslaget av personval i valsystemet. Informationen var riktad till 
  
 den egna partiorganisationen, men också utåt till allmänheten. Frågan 
  
 om partiernas informationsinsatser har dock kommit att koncentrera sig 
  
 främst på frågan om hur och i vilken omfattning partierna har informerat 
  
 om de kandidater som ställt upp i valet. 
  
 Som nämnts inledningsvis framhölls i samband med utvärderingen av 
  
 1994 års kommunval och valet till Europaparlamentet år 1995 partiernas 
  
 ansvar vad det gäller information till väljarna före valet. Partiernas 
  
 valkampanjer borde, sades det, vara inriktade på att skapa klarhet för 
  
 väljarna angående de personalternativ som fanns att välja mellan.  
  
 Att 
  
 partiernas ansvar i detta avseende betonades är inte ägnat att förvåna 
  
 med hänsyn till att kännedom hos väljarna om de olika kandidaterna är 
  
 en viktig förutsättning för att det skall vara möjligt för de väljare som så 
  
 SOU 1999:136 Informationen före 1998 års val 45 
  
 vill att göra ett övervägt val mellan olika personer. I de forskningsprojekt 
  
 som rådet initierat och som getts ut i antologin Premiär för personval 
  
 (SOU 1999:92), finns material som behandlar hur partierna hanterat 
  
 frågan. Det kan redan nu slås fast att information om olika kandidater 
  
 är, precis som antagits, en grundläggande förutsättning för att på ett 
  
 meningsfullt sätt kunna utnyttja rätten att personrösta. Detta framgår av 
  
 en undersökning som visar att den dominerande orsaken till att väljarna 
  
 avstått från att personrösta är bristande kunskap om kandidaterna (jfr 
  
 bl.a. Horton, Väljare personkryssar och Fischer 
  
 Vem personröstar och varför? i Premiär för personval (SOU 
  
 1999:92). 
  
 Vad gäller kandidatinformationen är bilden relativt splittrad på så 
  
 sätt att partierna sinsemellan visar stora skillnader i inställningen till att 
  
 informera om och föra fram enskilda personer. En skiljelinje går mellan 
  
 å ena sidan Miljöpartiet, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet och å 
  
 andra sidan Centerpartiet, Folkpartiet, Kristdemokraterna och Moderata 
  
 Samlingspartiet. Detta förefaller ha sin grund i bl.a. den allmänna 
  
 inställningen till personvalssystemet och personvalskampanjer inom 
  
 respektive partiorganisation. Såväl riksdagsledamöter som personer som 
  
 kandiderat i riksdagsvalet inom Miljöpartiet, Socialdemokraterna och 
  
 Vänsterpartiet är i varierande grad negativa till personval och anser att 
  
 personvalsinslaget i det svenska valsystemet bör minska, medan 
  
 förhållandet är det omvända i övriga partier (jfr Petersen i 
  
 Väljare, kandidater och riksdagsledamöter tycker olika om personvalet 
  
 i Premiär för personval SOU 1999:92). 
  
 Denna skillnad i inställning till systemet lyser delvis igenom i de 
  
 rekommendationer som partierna utfärdade inför valet vad gäller 
  
 personvalskampanjer. Av dessa framgår bl.a. att Vänsterpartiets 
  
 partidistrikt förbjöds att stödja personvalskampanjer. I Socialdemokraternas  
  
 riktlinjer angavs att partidistriktens valledningar skulle förfoga 
  
 över kampanjmedel som gavs till enskilda och att valledningen i samråd 
  
 med kandidaterna skulle förfoga över hur pengarna skulle användas. 
  
 Mönstret går igen också om man studerar i vilken utsträckning som 
  
 partierna har uppmanat sina kandidater att bedriva personvalskampanjer 
  
 . Inom Centerpartiet, Folkpartiet och Moderata Samlingspartiet  
  
 har flertalet förbund och distrikt uppmanat till kampanjer medan 
  
 så inte har skett alls hos Miljöpartiet och Vänsterpartiet (jfr Lee 
  
 Allen och Sweeney, Finansiering av personvalskampanjer i 
  
 riksdagsvalet 1998 i Premiär för personval SOU 1999:92). Inom 
  
 Centerpartiet, Folkpartiet och Moderata Samlingspartiet har 
  
 personvalskampanjer också varit vanligast medan sådana kampanjer 
  
 förekommit mest sparsamt bland Vänsterpartiets och Miljöpartiets 
  
 kandidater. 
  
 46 Informationen före 1998 års val SOU 1999:136 
  
 3.3 Informationen i massmedia 
  
 Massmedias insatser i samband med 1998 års riksdagsval har närmare 
  
 studerats inom ramen för de forskningsprojekt som rådet initierat. I 
  
 rapporten Medierna och personvalet i Premiär för personval (SOU 
  
 1999:92) har författarna Sparks och Dunn funnit att 
  
 nyhetsmedia var centrala när det gäller medborgarnas möjligheter att få 
  
 kunskap om det nya personvalssystemet. I dagspressen förekom 
  
 särskilda satsningar med information kring det nya valsystemet. I 
  
 Sveriges Television (SVT) förekom enligt studien dock så få sådana 
  
 särskilda informationsinsatser att det kan ifrågasättas om SVT uppfyllt 
  
 de krav som finns i avtalet med staten. Mediestudien visar att 1998 års 
  
 valrörelse inte präglades av personvalet. Riksdagskandidaterna fick inte 
  
 större uppmärksamhet i riksmedia än vid tidigare valtillfällen. I TV:s 
  
 nyhetssändningar fick kandidaterna till och med något mindre 
  
 uppmärksamhet. Lokalt däremot tycks medievalrörelsen ha varit något 
  
 mer kandidatinriktad än tidigare. Totalt sett var dock inte 1998 års 
  
 medievalrörelse mer personinriktad än tidigare. När de politiska sakfrågorna  
  
 bereddes fick de t.ex. inte mindre utrymme. Nyhetsmediernas 
  
 lokala valbevakning hade effekter på medborgarnas kandidatkännedom. 
  
 Ju mer uppmärksamhet kandidaterna fick i lokala medier, desto bättre 
  
 blev väljarnas kännedom om kandidaterna. Journalisterna uppfattade 
  
 personvalet som svårbevakat. Den svåraste frågan var hur man gör en 
  
 balanserad bevakning av många olika personvalskampanjer. Många 
  
 journalister i undersökningen var kritiska till partiernas insatser. 
  
 3.4 Personvalskampanjer 
  
 Information om enskilda kandidater innebär att någon form av personligt 
  
 kampanjmaterial måste användas för att ge väljarna upplysningar som 
  
 inte bara tar fasta på partiets sakpolitik utan också ger en bild av eller i 
  
 vart fall elementära upplysningar om personerna som kandiderar. En av 
  
 de farhågor som sedan länge kommit till uttryck i samband med förslag 
  
 om att införa ett inslag av personval i det svenska valsystemet är att 
  
 personval kan leda till en överdriven personifiering av politiken. Detta 
  
 har ibland uttryckts som en risk för amerikanisering varmed man 
  
 avsett att personfrågor får en sådan dominans att de skymmer sakfrågor 
  
 och att kändisskap och tillgång till stora resurser blir mer betydelsefullt 
  
 för möjligheten att bli vald än det politiska budskap som kandidaten 
  
 framför. Inte minst har risken för påkostade och jippoartade personvalskampanjer  
  
 utmålats som ett hot. I det sammanhanget har också risken 
  
 för att kvinnor skall komma att missgynnas framhållits. 
  
 SOU 1999:136 Informationen före 1998 års val 47 
  
 Det kan finnas skäl att något uppehålla sig vid begreppet 
  
 personvalskampanj. Det finns inte någon helt klar och tydlig definition 
  
 av vad som avses med en sådan kampanj och det förekommer heller inte 
  
 i vallagstiftningen. Att begreppet är vagt medför vissa svårigheter i 
  
 diskussionen kring personvalsreformen. Aktiviteter som av en person, 
  
 eller parti, anses som en personvalskampanj kanske bedöms annorlunda 
  
 av andra. Ett exempel på denna problematik nämns av Sweeney i 
  
 rapporten Minskad particentrering och vitaliserad demokrati? 
  
 Partiernas nomineringsarbete i Premiär för personval (SOU 1999:92). 
  
 Där framhålls att 21 procent av tillfrågade riksdagskandidater bedömt 
  
 att de bedrivit en utpräglad personvalskampanj medan ombudsmännen i 
  
 partierna uppskattar att 12 procent av kandidaterna bedrivit någon form 
  
 av personvalskampanj. En tänkbar förklaring sägs vara att begreppet 
  
 personvalskampanj ges olikartad innebörd. 
  
 Om man väljer att under begreppet hänföra enbart sådana aktiviteter 
  
 där väljarna uttryckligen uppmanas att rösta på en viss angiven kandidat 
  
 blir avgränsningen relativt snäv eftersom en kampanj kan fokusera 
  
 mycket kraftigt på en viss kandidat utan att väljarna uttryckligen 
  
 uppmanas att kryssa just den kandidaten. Å andra sidan blir 
  
 definitionen för vid om begreppet personvalskampanj skall täcka alla de 
  
 kampanjaktiviteter där kandidater under en valrörelse gör personliga 
  
 framträdanden i en eller annan form. Varje politiker som ställer upp i ett 
  
 val och är aktiv under en valrörelse skulle ju då sägas bedriva 
  
 personvalskampanj. Enligt rådets mening kan en lämplig avvägning vara 
  
 att som personvalskampanj definiera sådana aktiviteter där en kandidat 
  
 under valrörelsen använt sig av personligt utformat kampanjmaterial, 
  
 dvs. där namn och/eller bild på kandidaten förekommit under 
  
 förutsättning att det uppenbara syftet är att förmå väljarna att lägga sin 
  
 röst på vederbörande. Naturligtvis kan denna avgränsning av begreppet 
  
 kritiseras. Det är dock viktigt för den fortsatta diskussionen att 
  
 uppmärksamma problemet och försöka skapa ett någorlunda enhetligt 
  
 begrepp. 
  
 48 Informationen före 1998 års val SOU 1999:136 
  
 3.4.1 Personvalskampanjerna inför 1998 års val 
  
 Riksdagsvalet 
  
 Valrörelsen inför 1998 års riksdagsval har på rådets uppdrag undersökts 
  
 särskilt. Undersökningarna visar att den allmänna kampanjaktiviteten 
  
 inte ökat nämnvärt jämfört med de närmast föregående valen. Däremot 
  
 har personvalsreformen medfört att nya kampanjmönster vunnit insteg 
  
 bland en del av kandidaterna. 
  
 Bland tillfrågade riksdagskandidater, enligt enkätundersökningen 
  
 Riksdagskandidat 1998, säger sig 53 procent varken ha haft något 
  
 personligt kampanjmaterial eller ha bedrivit någon personvalskampanj. 
  
 47 procent har uppgett att de haft tillgång till personligt kampanjmaterial 
  
 . Det är dock endast 22 procent som säger sig ha bedrivit någon 
  
 personvalskampanj. Trots att nästan hälften av kandidaterna hade 
  
 personligt kampanjmaterial var det alltså endast var femte kandidat som 
  
 valde att genomföra en personligt inriktad kampanj. Den personliga 
  
 kampanjaktiviteten varierar mellan olika grupper. Män bedrev 
  
 kampanjer i något större omfattning än kvinnor. Men skillnaden är inte 
  
 särskilt stor. Spridningen är större mellan de olika partierna vilket 
  
 framgår av tabell 3:1. 
  
 Tabell 3:1 Personvalskampanjer inom riksdagspartierna i procent 
  
 Parti Utpräglad 
  
 kampanj 
  
 Viss 
  
 kampanj 
  
 Ingen 
  
 kampanj 
  
 Vänsterpartiet 3 8 89 
  
 Socialdemokraterna 11 36 53 
  
 Centerpartiet 34 31 35 
  
 Folkpartiet 34 36 30 
  
 Moderaterna 36 17 47 
  
 Kristdemokraterna 16 30 54 
  
 Miljöpartiet 2 27 71 
  
 Källa: Riksdagskandidat 1998. 
  
 Vad gäller antalet kandidater som bedrivit personvalskampanj bör dock 
  
 nämnas att ombudsmännen i partierna uppskattar att betydligt färre har 
  
 bedrivit kampanj. 
  
 I övrigt bör särskilt nämnas att kandidater med hög listplacering, 
  
 kandidater från storstadsregionerna och kandidater med hög utbildning 
  
 bedrev personvalskampanjer i störst utsträckning samt att svenska 
  
 SOU 1999:136 Informationen före 1998 års val 49 
  
 kandidater i högre utsträckning än kandidater med invandrarbakgrund 
  
 ägnat sig åt personliga kampanjer. 
  
 De kandidater som bedrivit personliga kampanjer har uppgett sig 
  
 vara mer aktiva under valrörelsen än vad övriga kandidater sagt sig 
  
 vara. Kampanjaktiviteterna har för personvalskandidaterna främst 
  
 bestått i att författa debattartiklar och hålla mötesanföranden. Även 
  
 arbetsplatsbesök och kontakter via Internet kommer högt upp på listan 
  
 över kampanjtekniker. Vad gäller innehållet i kampanjer som bedrivits 
  
 av enskilda kandidater under valrörelsen är skillnaderna mellan dem som 
  
 valt personinriktade kampanjer och dem som fört mer traditionella 
  
 kampanjer som störst när det gäller betoningen på personliga 
  
 kvalifikationer och egna politiska profilfrågor. Detta framgår av tabell 
  
 3:2 nedan (jfr Petersen, Personliga valkampanjer och Lee 
  
 Allen och Sweeney, Finansiering av personvalskampanjer i 
  
 Premiär för Personval, SOU 1999:92). 
  
 Tabell 3:2 Varierande kampanjinnehåll. Andel kandidater som i 
  
 mycket eller ganska stor utsträckning betonat olika kampanjteman i 
  
 sitt kampanjarbete (procent) 
  
 Alla Utpräglad 
  
 kampanj 
  
 Viss 
  
 kampanj 
  
 Ingen 
  
 kampanj 
  
 Egna politiska 
  
 profilfrågor 
  
 73 55 36 49 
  
 Personliga 
  
 kvalifikationer 
  
 28 15 5 13 
  
 Partiets politik 92 93 79 86 
  
 Lokala/regionala 
  
 vinklingar på frågor 
  
 75 78 65 71 
  
 Källa: Riksdagskandidat 1998. 
  
 Effekten av att ha bedrivit en personvalskampanj kan generellt sägas ha 
  
 varit att kandidaten har uppnått ett bättre valresultat i förhållande till 
  
 dem som inte bedrev några kampanjer. Det finns också ett samband 
  
 mellan valresultat och hur aktiv kampanjen varit. Kandidater som varit 
  
 mycket aktiva och nått ut i media, särskilt i TV, och de som haft en egen 
  
 hemsida på Internet har uppnått framgångar i valet. Det finns således ett 
  
 samband mellan Personvalskampanjer och valresultat (jfr Garcia 
  
 Haynes, Vem personröstar och varför? samt Thomas, 
  
 Vilka kandidater vinner på personval?; båda i Premiär för personval 
  
 SOU 1999:92). I detta sammanhang bör även mellanpartival-personval 
  
 50 Informationen före 1998 års val SOU 1999:136 
  
 effekten uppmärksammas. I den nyss nämnda uppsatsen Vilka 
  
 kandidater vinner på personval konstateras att möjligheten för väljarna 
  
 att personrösta på Bailey sannolikt bidragit till Kristdemokraternas  
  
 goda valresultat. Dock förefaller inte mellanpartivalpersonvaleffekten  
  
 i övrigt inte ha varit särskilt utbredd, vilket Jenkins 
  
 Rice konstaterat i uppsatsen Väljare personkryssar i Premiär för 
  
 personval (SOU 1999:92). 
  
 De kommunala valen 
  
 Mönstret för de kommunala valen avviker inte på något dramatiskt sätt 
  
 från vad som framkommit beträffande riksdagsvalet. I en undersökning 
  
 som omfattar sju kommuner säger sig 14 procent av tillfrågade 
  
 kandidater ha bedrivit personvalskampanj, alltså en något lägre andel än 
  
 i riksdagsvalet. Denna siffra kan för övrigt jämföras med motsvarande 
  
 andel bland kandidaterna i försökskommunerna 1994 som var 16 
  
 procent. De som har blivit invalda har bedrivit kampanj i större 
  
 utsträckning än övriga. Det är framför allt inom Centerpartiet och 
  
 Folkpartiet som kandidaterna bedrivit kampanjer. Lägst har intresset 
  
 varit bland kandidater inom Vänsterpartiet och Miljöpartiet. Det 
  
 föreligger i övrigt endast små skillnader mellan män och kvinnor i olika 
  
 åldersgrupperingar. Förutom de 14 procent som har bedrivit 
  
 personvalskampanj har ytterligare 20 procent förklarat att de kan tänka 
  
 sig att göra så. 
  
 Kampanjteknikerna för personvalskampanjer skiljer sig inte nämnvärt 
  
 från valkampanjer i övrigt. Enligt den nyss nämnda undersökningen är 
  
 de oftast förekommande tillvägagångssätten då det gäller att kontakta 
  
 väljarna att dela ut broschyrer och att hålla torgmöten. Detta 
  
 överensstämmer med vad man fann vid motsvarande undersökningar i 
  
 kommunvalet i försökskommunerna 1994 (jfr Fischer, Vem 
  
 personröstar och varför i Premiär för personval SOU 1999:92). 
  
 SOU 1999:136 51 
  
 4 Finansieringsfrågor 
  
 4.1 Bakgrund 
  
 Frågan om partifinansiering har i Sverige inte varit särskilt 
  
 omdebatterad och det saknas i stort sett lagregler och kontrollinstrument 
  
 på detta område. Än mindre har frågan om enskilda kandidaters 
  
 finansiering varit föremål för diskussion, vilket naturligtvis är en följd av 
  
 att personvalsinslaget i valsystemet tidigare varit i det närmaste 
  
 obefintligt. Rådets direktiv kan inte anses medge att frågan om 
  
 partifinansiering tas upp till någon mer ingående behandling. Däremot 
  
 ingår det i uppdraget att undersöka om personvalsreformen lett till att 
  
 ovidkommande ekonomiska faktorer påverkat utfallet av valet och att 
  
 överväga en reglering på området om utvecklingen visar sig gå i 
  
 ogynnsam riktning. I detta avsnitt behandlas bl.a. finansiering av 
  
 enskilda kandidaters kampanjer. 
  
 Frågan om finansiering av personvalskampanjer och redovisning av 
  
 kampanjmedel berördes vid flera tillfällen i det utredningsarbete som 
  
 föregick införandet av personval. Ett genomgående krav var då att ett 
  
 personvalssystem inte får leda till att ovidkommande ekonomiska 
  
 faktorer kan komma att påverka valutgången. 
  
 Personvalskommittén uttalade i sitt betänkande Ökat Personval 
  
 (SOU 1993:21) att det inte kunde anses som något otillbörligt att 
  
 enskilda personer eller intresseorganisationer gav uttryck åt sitt politiska 
  
 engagemang genom att ekonomiskt bidra till att en viss kandidat blev 
  
 vald; allt under förutsättning att det hela skedde under öppna former. 
  
 Kommittén utgick också från att det inte var sannolikt att privat 
  
 valfinansiering skulle anta sådana proportioner att det blev möjligt för 
  
 enskilda kandidater att förlita sig på bidrag från utomstående för att 
  
 bekosta kampanjer av större format. En reglerad valfinansiering skulle 
  
 enligt kommittén knappast kunna innebära annat än införande av 
  
 beloppsmässiga begränsningar för kampanjer eventuellt i kombination 
  
 med en redovisningsskyldighet. Detta skulle avvika från den svenska 
  
 traditionen, som bygger på frivillighetens väg och dessutom avvika från 
  
 52 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 vad som i motsvarande frågor gäller för partierna. Slutligen skulle det 
  
 medföra att inte oväsentliga resurser skulle få avsättas för att 
  
 administrera en kontrollapparat. Mot den bakgrunden fann kommittén 
  
 sammanfattningsvis att det inte fanns tillräckliga skäl att införa regler 
  
 om ekonomiska begränsningar för personvalskampanjer eller att ålägga 
  
 kandidater en skyldighet att redovisa för mottagna medel (Ökat 
  
 Personval SOU 1993:21 s. 74 ff.). 
  
 Nomineringsrätts- och valkretskommittén redovisade i sitt betänkande 
  
 Utvärderat Personval (SOU 1996:66) en utvärdering av försöket med 
  
 personröstning i vissa kommuner i 1994 års val och i valet till 
  
 Europaparlamentet 1995. Kommittén behandlade bl.a. frågan om 
  
 valfinansiering och redogjorde bl.a. för en överenskommelse i 
  
 finansieringsfrågan som träffats mellan de partier som före valet 1994 
  
 var representerade i kommunfullmäktige i Solna kommun. Avtalet 
  
 innebar bl.a. en redovisning av egna medel som kandidater på partiets 
  
 kommunfullmäktigelista avser att använda i valrörelsen samt namn på 
  
 privatpersoner eller juridiska personer som bidragit med mer än 5 000 kr 
  
 till partiet eller en viss kandidat. Kommitténs slutsats av den genomförda 
  
 utvärderingen var att det inte fanns skäl att överväga någon lagreglering 
  
 på området och att i stället frivilliga överenskommelser mellan partierna 
  
 borde uppmuntras (jfr Utvärderat personval SOU 1996:66 s. 61 ff.) . 
  
 Frågan om det nya valsystemet kunde leda till att ovidkommande 
  
 ekonomiska faktorer skulle påverka utfallet av valet fick också särskild 
  
 uppmärksamhet i riksdagen vid behandlingen av den nya vallagen. I 
  
 propositionen som föregick den nya lagen framhölls bl.a. vikten av att 
  
 det togs fram enhetliga riktlinjer för hur en öppen och frivillig 
  
 redovisning av kampanjmedel skulle ske. Det sades också att detta 
  
 ansvar måste åvila partierna. Vidare framhölls att partierna inte kan ta 
  
 ansvar för hur enskilda kandidater lägger upp sina personliga kampanjer 
  
 men att detta inte borde hindra partierna från att utforma generella 
  
 rekommendationer om förfarandet (prop. 1996/97:70 s. 124 f.). 
  
 Konstitutionsutskottet anslöt sig till detta uttalande och framhöll att det 
  
 svenska valsystemet, trots ett ökat personvalsinslag även i fortsättningen 
  
 kommer att bygga på att röstningen i första hand sker på parti och att 
  
 det därför torde bli mindre intressant för utomstående att med 
  
 ekonomiska bidrag försöka påverka enskilda kandidater än vad som är 
  
 fallet i länder med mer utpräglat personvalsinslag. Konstitutionsutskottet 
  
 avstyrkte ett antal motioner i vilka det framförts krav på en lagreglering 
  
 av finansiering av valkampanjer och redovisning av kampanjmedel, men 
  
 framhöll vikten av att utvecklingen på området följdes noga (1996/97:  
  
 KU 16 s.17 ). 
  
 I länder med mer utpräglade personvalssystem finns ofta regler för 
  
 kandidatfinansiering och redovisning av kampanjbidrag. (För en 
  
 SOU 1999:136 Finansieringsfrågor 53 
  
 internationell översikt jämför Ferguson, Att sätta gränser för 
  
 pengarnas makt i Premiär för personval SOU 1999:92). 
  
 4.1.1 Partiernas hantering av kampanj- och 
  
 finansieringsfrågor 
  
 Att en särskild lagreglering för kandidatfinansiering saknas innebär dock 
  
 inte att området är helt oreglerat. Partierna har utfärdat mer eller mindre 
  
 detaljerade anvisningar för hur personvalskampanjer bör bedrivas och 
  
 gjort uttalanden i fråga om kampanjfinansiering. Härtill kommer att 
  
 såväl skattelagstiftning som vissa stadganden i brottsbalken om 
  
 bestickning och mutbrott kan komma att aktualiseras beroende på hur en 
  
 kampanj finansierats. I det följande lämnas en redogörelse för dessa 
  
 rekommendationer och lagregler. 
  
 Som angetts ovan gjordes i samband med införandet av personvalssystemet  
  
 vissa uttalanden av den innebörden att det borde ankomma på 
  
 partierna att utfärda riktlinjer bl.a. för finansiering av personvalskampanjer 
  
 . Samtliga riksdagspartier utfärdade inför 1998 års val 
  
 rekommendationer i frågan. Dessutom framhölls i flera fall risken för att 
  
 icke önskvärda bindningar, eller vad som uppfattas som sådana 
  
 bindningar, kan uppkomma vid s.k. sponsring av enskilda kandidater. 
  
 Partierna har gett uttryck för något skiftande syn på kandidaternas frihet 
  
 att hantera finansieringen av personvalskampanjer. Socialdemokraternas 
  
 rekommendation att alla medel för en personvalskampanjer skall 
  
 förvaltas av valledningen har inte någon motsvarighet bland övriga 
  
 partiers riktlinjer. Endast Moderata Samlingspartiet har uttryckligen 
  
 angett en form av finansiering som inte bör få förekomma; kontantbidrag 
  
 från juridiska personer. 
  
 Partiernas riktlinjer för kandidatfinansiering 
  
 Nedan återges i korthet utdrag ur partiernas riktlinjer för finansiering av 
  
 personvalskampanjer. (För en utförlig genomgång av partiernas 
  
 rekommendationer och därmed sammanhängande frågor jämför Lee 
  
 Allen och Sweeney, Finansiering av personvalskampanjer i 
  
 riksdagsvalet 1998 i Premiär för personval SOU 1999:92). 
  
 Riktlinjer för personval antagna av Moderata Samlingspartiets 
  
 partistyrelse: Personliga kampanjer kan finansieras med frivilliga 
  
 bidrag, dock ej i form av kontantstöd från juridiska personer. Den 
  
 personliga finansieringen skall vid påfordran redovisas till respektive 
  
 nominerande instans samt kunna redovisas offentligt. Dessutom 
  
 54 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 hänvisas i riktlinjerna till en överenskommelse mellan riksorganisationen 
  
 och förbunden samt till eventuella lokala överenskommelser. 
  
 Socialdemokraternas partistyrelse behandlade och godkände en 
  
 rapport i vilken togs in en rekommendation till valetiska riktlinjer, som 
  
 anslöt till vad partikongressen beslutat tidigare. Det ankom sedan på 
  
 respektive partiorganisation att fastställa riktlinjerna i vilka följande 
  
 uttalande gjordes om valfinansiering. Alla ekonomiska bidrag, till 
  
 såväl partiet som till enskild kandidat, förvaltas av berörd valledning. 
  
 Medlen disponeras av valledningen i samråd med aktuella kandidater. 
  
 Bidrag som riktas till och används av enskild kandidat skall redovisas 
  
 öppet. 
  
 Miljöpartiets partistyrelse antog bl.a. följande riktlinjer. 
  
 Partistyrelsen rekommenderar att personliga kampanjkassor och 
  
 materiella tillgångar (bil, kontor, utrustning m.m.) i personliga 
  
 valkampanjer bör redovisas till den organisation inom partiet som 
  
 nominerat kandidaten. Samtliga bidrag ur eget kapital, från enskilda, 
  
 företag eller organisationer skall redovisas liksom hur medlen använts 
  
 för exempelvis reklam, affischer etc. En preliminär redovisning skall 
  
 göras per den 15 augusti 1998 för att därefter kunna redovisas 
  
 offentligt. Respektive organisation avgör om rekommendationen skall 
  
 gälla inom dess valansvar. 
  
 Folkpartiets partistyrelse antog riktlinjer för personval där bl.a. 
  
 följande sades om finansiering av personvalskampanjer. Partistyrelsen 
  
 rekommenderar att kandidat till riksdag, kommun och landsting för 
  
 folkpartiet liberalerna skriftligen redovisar inkomster och utgifter för 
  
 kampanjen. Kandidaten ansvarar själv för inkomna redovisningar En 
  
 etisk nämnd inrättades dit kandidater kunde vända sig för att få råd bl.a. 
  
 i frågan om extern finansiering. 
  
 Vänsterpartiet intog följande ståndpunkt i frågan om finansiering av 
  
 personvalskampanjer. Partiets ekonomiska och andra resurser får inte 
  
 användas till privata kampanjer vid sidan av partiorganisationens 
  
 valkampanj. Medlem eller grupp av medlemmar som vid sidan av 
  
 partiets valkampanj som driver egen kampanj för viss kandidat skall 
  
 öppet redovisa alla intäkter för och utgifter för partiet, media och 
  
 allmänhet 
  
 Centerpartiet tillsatte före 1998 års val en arbetsgrupp som avgav 
  
 rapporten Parti och person. I rapporten rekommenderas varje nivå i 
  
 organisationen som har att nominera kandidater att ta fram ett 
  
 policydokument vilket borde innehålla riktlinjer om hur kandidaterna 
  
 skall förhålla sig till externa ekonomiska bidrag. Vidare anfördes i 
  
 rapporten Centerpartiet kan inte förhindra att enskilda kandidater tar 
  
 emot externa ekonomiska bidrag eller externt stöd på annat sätt. De 
  
 kandidater som tar emot sponsorpengar i valrörelsen måste vara 
  
 SOU 1999:136 Finansieringsfrågor 55 
  
 medvetna om att de kan hamna i ett icke önskvärt beroende av 
  
 sponsorn. Det står var och en fritt att satsa eget kapital i valrörelsen 
  
 men kandidaterna avråds från att driva sina valkampanjer med lånade 
  
 medel. Enskilda kandidater och kampanjorganisationer uppmanas att 
  
 öppet och offentligt redovisa valrörelsens finansiering. Redovisningen 
  
 bör lämnas till valkommittén 
  
 Kristdemokraternas partifullmäktige antog inför valet 1998 följande 
  
 rekommendationer där det sades bl.a. Redovisning av sponsormedel i 
  
 personvalet är viktigt. Det bör finnas en finnas en öppen redovisning 
  
 inför partiorganisationen. Reklammedel (annonser och direktreklam) 
  
 på över 50 000 kr i riksdagsvalkrets skall bli föremål för sådan 
  
 redovisning och reklammedel på över 10 000 kr för de lokala valen. 
  
 Rekommendationerna visar att partierna hade relativt olika syn på 
  
 kandidaternas frihet att ta ansvar för finansieringen. Tre partier skilde ut 
  
 sig i fråga om regleringens tvingande karaktär. I Socialdemokraternas 
  
 fall genom att partidistriktens valledningar förfogade över de 
  
 kampanjmedel som gavs till enskilda och i samråd med kandidaterna 
  
 beslutade om hur dessa medel skulle användas. I Vänsterpartiets fall 
  
 förbjöds partidistrikten att stödja personvalskampanjer. I Moderaternas 
  
 fall förbjöds enskilda kandidater att ta emot bidrag från juridiska 
  
 personer. Även i övrigt kom hanteringen av finansiering av 
  
 personvalskampanjer att skilja sig från parti till parti och från distrikt till 
  
 distrikt bl.a. beroende på att implementeringen av de centrala riktlinjer 
  
 som angetts ovan i stor utsträckning överlämnades till de regionala 
  
 partiorganisationerna. 
  
 Tabell 4:1. Regional reglering av valkampanjernas finansiering 
  
 (procent). 
  
 56 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 Parti Ja 
  
 Socialdemokraterna 41 
  
 Moderaterna 42 
  
 Vänsterpartiet 5 
  
 Kristdemokraterna 18 
  
 Centerpartiet 65 
  
 Folkpartiet 27 
  
 Miljöpartiet 5 
  
 Samtliga 30 
  
 Antal svarande: 157 
  
 Kommentar: Frågan löd: Har distiktet./förbundet, utöver centralt beslutade regler, 
  
 antagit egna regler eller anvisningar för finansiering av kandidaternas 
  
 personvalskampanjer? 
  
 Källa: Riksdagskandidat 1998 och Finansiering av personvalskampanjer i riksdagsvalet 
  
 1998 i Premiär för personval (SOU 1999:92). 
  
 Som framgår av tabell 4:1 avstod en majoritet av de regionala partiorganisationerna  
  
 från att anta egna regler eller riktlinjer utöver dem som 
  
 fastslagits centralt. 
  
 4.1.2 Finansiering av personvalskampanjer i 1998 
  
 års valrörelse 
  
 Riksdagsvalet 
  
 Som nämnts ovan visar undersökningar på ett samband mellan bra 
  
 valresultat och att ha bedrivit personvalskampanj. Att bedriva personvalskampanj  
  
 kräver resurser. Därmed är det av intresse att undersöka 
  
 hur kostnadskrävande personvalskampanjerna i 1998 års val var och hur 
  
 finansieringen skedde. 
  
 Såvitt gäller riksdagsvalet visar forskningsresultat att kostnaderna för 
  
 personvalskampanjerna höll sig på en relativt låg nivå. Detta visas i 
  
 tabell 4:2. I omkring 80 procent av fallen stannade den uppgivna 
  
 kostnaden under 25 000 kr. Kampanjer som kostade över 150 000 kr var 
  
 mycket sällsynta. Lågbudgetkampanjer var vanligast inom Miljöpartiet  
  
 och Vänsterpartiet. Kostnaderna för personvalskampanjer i de 
  
 kommunala valen var i allmänhet ännu lägre (se nedan). 
  
 Personvalskampanjerna har således i det stora flertalet fall bedrivits 
  
 med måttliga ekonomiska insatser. Detta stämmer också väl överens med 
  
 vad som framkommit i bl.a. massmedia och vid ett seminarium som 
  
 rådet anordnat. 
  
 SOU 1999:136 Finansieringsfrågor 57 
  
 Tabell 4:2 Kostnad för personvalskampanjer-riksdagsvalet 
  
 Kampanjkostnad 
  
 Parti 
  
 V S C Fp M Kd Mp Ant % 
  
 -10000 - 1 8 2 6 2 - 19 15 
  
 - 25 000 2 7 20 20 21 10 2 82 64 
  
 -50000 - 1 1 3 9 4 - 18 14 
  
 -150000 - 1 2 3 1 - - 7 5 
  
 - 250 000 - - 11 1  
  
 32 
  
 Totalt 2 10 32 29 37 17 2 129 100 
  
 Källa: Riksdagskandidat 1998 och Finansiering av personvalskampanjer i riksdagsvalet 
  
 1998 i Premiär för personval (SOU 1999:92). 
  
 Vem finansierade kampanjerna? 
  
 Den vanligaste finansieringsformen var bidrag från den egna 
  
 partiorganisationen. I alla partier utom Vänsterpartiet förekom bidrag till 
  
 de egna kandidaterna för att bedriva personvalskampanj. Det fanns dock 
  
 stora skillnader mellan partierna och distrikten. Sammanlagt 36 av 160 
  
 distrikt och förbund som besvarat en enkät om ekonomiskt stöd till 
  
 kandidater betalade ut drygt 1,7 miljoner kr till personliga kampanjer. 
  
 Det var framför allt partiernas toppnamn, dvs. kandidater med hög 
  
 listplacering som fick stöd till sina kampanjer. Som framgår av fig. 1 
  
 nedan var Folkpartiet det parti som satsade mest på att ge sina 
  
 kandidater bidrag till personliga kampanjer. 
  
 58 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 Figur 4:1 De regionala partiorganisationernas totala ekonomiska 
  
 stöd till personvalskampanjer. 
  
 Källa: Riksdagskandidat 1998 och Finansiering av personvalskampanjer i 
  
 riksdagsvalet 1998 i Premiär för personval (SOU 1999:92) 
  
 Förutom stöd från de regionala partiorganisationerna bidrog i varierande 
  
 grad sidoorganisationer som t.ex. ungdomsförbund och kvinnoförbund 
  
 till kampanjfinansieringen. 
  
 Det förekom också andra finansieringsformer än bidrag från de egna 
  
 partiorganisationerna och sidoorganisationer. Den vanligaste finansieringsformen 
  
 , efter partianknutna bidrag, var att kandidaterna själva lade 
  
 ut pengar för sin kampanj. Enligt uppgifter som inhämtats från de 
  
 regionala partiorganisationerna har det förekommit i sammanlagt 50 fall 
  
 att kandidater lagt ut egna medel för sin kampanj. Detta var mest vanligt 
  
 bland moderata kandidater (16 fall). I övrigt förekom det inom 
  
 Centerpartiet (13 fall), Folkpartiet (10 fall), Kristdemokraterna (9 fall) 
  
 och Socialdemokraterna (2 fall). De belopp som kandidaterna själva lagt 
  
 ut på sina kampanjer är i det övervägande antalet fall relativt 
  
 blygsamma. Det förekom också bidrag från enskilda och organisationer 
  
 även om detta var mer ovanligt. Bidrag från enskilda synes ha gått 
  
 främst till kandidater inom Folkpartiet och Moderaterna medan sådana 
  
 SOU 1999:136 Finansieringsfrågor 59 
  
 bidrag inte alls tycks ha förekommit bland kandidater för Socialdemokraterna 
  
 , Vänsterpartiet och Miljöpartiet. Vad gäller bidrag från 
  
 företag/organisationer har sådana förekommit i liten omfattning till 
  
 kandidater inom Socialdemokraterna, Centerpartiet, Folkpartiet och 
  
 Kristdemokraterna. Vad gäller bidrag från företag och organisationer har 
  
 rapporterats att det förekommit tre fall av rent företagsstödda 
  
 kampanjer, men det finns inga uppgifter om belopp eller bidragsgivare 
  
 (jfr Ferguson och Sweeney Finansiering av personvalskampanjer  
  
 i riksdagsvalet 1998 i Premiär för personval SOU 
  
 1999:92). 
  
 De kommunala valen 
  
 Kostnaderna för personvalskampanjer var lägre på det kommunala 
  
 planet än på nationell nivå. Ungefär hälften av de kandidater som sagt 
  
 sig ha bedrivit egna kampanjer i de kommunala valen har uppgett att de 
  
 gjort detta utan några kostnader. I övrigt har flertalet kampanjer kostat 
  
 under 5 000 kr. Cirka 5 procent av samtliga har drivit kampanjer som 
  
 kostat mellan 5 000 och 10 000 kr. Ytterligare ett par procent av 
  
 kandidaterna har drivit kampanjer till en kostnad på mellan 10 000 och 
  
 20 000 kr. Några enstaka kampanjer har varit dyrare. Partierna har 
  
 finansierat ungefär hälften av personvalskampanjerna. Den därnäst 
  
 vanligaste finansieringskällan är kandidaterna själva. Av de kampanjer 
  
 som kostat 20 000 kr eller mer har, med ett undantag, hälften betalats av 
  
 partierna och hälften av kandidaterna själva. I ett fall har kampanjen fått 
  
 bidrag av lokalt näringsliv. 
  
 4.2 Skattemässiga konsekvenser 
  
 Beskattning av kampanjbidrag 
  
 Förhållandet mellan å ena sidan kampanjbidrag till kandidater som vill 
  
 bedriva en personvalskampanj samt kostnader för att driva en sådan 
  
 kampanj och å andra sidan det skatterättsliga regelsystemet har inte 
  
 tilldragit sig någon större uppmärksamhet under det reformarbete som 
  
 lett fram till det nuvarande valsystemet. Efter valet har frågan om 
  
 avdragsrätten för kampanjkostnader kommit att aktualiserats. Det finns 
  
 också skäl att något beröra intäktssidan dvs. frågan om beskattning av 
  
 kampanjbidrag. 
  
 Det torde inte råda någon tvekan om att bidrag och förmåner som en 
  
 kandidat erhåller utifrån för att bedriva en personvalskampanj är 
  
 60 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 skattepliktiga. Vad som kan diskuteras är om kampanjbidrag är att 
  
 betrakta som gåvor vilka kan utlösa beskattning enligt de särskilda regler 
  
 som gäller för gåvor eller om bidragen skall beskattas som inkomst av 
  
 tjänst. Avgörande för vilken beskattningsform som skall komma i fråga 
  
 är om bidraget är att bedöma som helt benefikt eller inte. Med benefikt 
  
 avses att givaren inte får någon form av motprestation. Det skall alltså 
  
 röra sig om ren generositet. Endast om bidraget är benefikt kan 
  
 gåvobeskattning komma i fråga. Om gåvan är remunatorisk, dvs. den 
  
 grundas på att mottagaren gjort en insats som givaren vill belöna, skall 
  
 den beskattas som inkomst av tjänst. Om ett kampanjbidrag är att 
  
 bedöma som gåva innebär det att bidrag upp till 10 000 kr är skattefritt 
  
 men att det inte är möjligt att göra några avdrag för kampanjkostnader 
  
 såvida inte mottagaren uppbär en skattepliktig ersättning för sitt 
  
 deltagande i valrörelsen. Att så är fallet beträffande en kandidat som 
  
 redan vid tiden för valrörelsen är invald i en beslutande församling och 
  
 uppbär inkomst för sitt uppdrag framgår nedan. Om bidraget är att 
  
 hänföra till inkomst av tjänst skall det beskattas fullt och arbetsgivaravgift  
  
 betalas på bidrag från privatpersoner som överstiger 10 000 
  
 kr och på bidrag från juridiska personer som överstiger 1 000 kr. Det är 
  
 givaren som skall betala de sociala avgifterna. Förutom nu angivna 
  
 frågor kan uppstå spörsmål om t.ex. skyldighet för mottagaren att betala 
  
 egenavgifter. 
  
 Frågan om kampanjbidrag skall bedömas som inkomst av tjänst eller 
  
 gåva har veterligen inte prövats. Det förefaller inte heller råda någon 
  
 enighet i frågan bland expertis på området. Den avgörande frågan torde 
  
 vara synen på i vad mån kampanjbidraget är en rent benefik 
  
 förmögenhetsöverföring eller inte. Därmed kan bedömningen kunna 
  
 komma att skifta från fall till fall. Av betydelse är naturligtvis också hur 
  
 överföringen av kampanjmedel läggs upp. Om bidrag överlämnas till ett 
  
 parti med villkor att det skall användas för att stötta en viss kandidat 
  
 uppkommer sannolikt en annan skattemässig situation än om bidraget 
  
 lämnas direkt till kandidaten. En annan tänkbar situation är att ett parti 
  
 väljer att bekosta en personvalskampanj för någon av sina kandidater. 
  
 Det kan då ha betydelse ur skatterättslig synpunkt om vederbörande 
  
 kandidat skall betraktas som anställd av partiet eller inte.  
  
 Avdragsrätt för kampanjkostnader 
  
 Ett skäl till att frågan om avdragsrätt för kampanjkostnader blivit 
  
 uppmärksammad är att RSV, efter förfrågningar, i juni 1998 
  
 tillkännagav att det var verkets uppfattning att avdrag för kostnader 
  
 kunde medges den som är riksdagsledamot men inte den som, utan att 
  
 SOU 1999:136 Finansieringsfrågor 61 
  
 vara riksdagsledamot, deltar i en valrörelse för att bli invald i riksdagen. 
  
 RSV hade stöd för sin bedömning bl.a. i rättsfallet RÅ 1986 ref. 30 där 
  
 en riksdagsledamot medgivits avdrag för resekostnader i politiskt arbete 
  
 under valrörelsen. Regeringsrätten ansåg att det ingår i en 
  
 riksdagsledamots arbetsuppgifter att hålla kontakt med väljarna i den 
  
 egna valkretsen och att delta i det partipolitiska arbetet. Avdrag för 
  
 kostnader som är förknippade med den del av uppdraget borde då få ske. 
  
 En person som inte är vald till riksdagen eller någon annan beslutande 
  
 församling kan dock inte påräkna någon avdragsrätt, inte ens om 
  
 vederbörande blir invald, eftersom avdrag enligt allmänna skatterättsliga 
  
 principer medges endast för kostnader som är hänförliga till en 
  
 förvärvskälla, inte för förvärv eller förkovran av en förvärvskälla. Det 
  
 nu sagda gäller inte bara kandidater till riksdagen utan sannolikt också 
  
 kandidater i de kommunala valen. 
  
 I två riksdagsmotioner har frågan om avdragsrätt för kampanjkostnader  
  
 tagits upp. I mot. 1998/99: Sk613 har Hampton, fp, anfört 
  
 att det är en otillbörlig förmån för dem som redan är valda att de medges 
  
 avdrag för sina kampanjkostnader och att en så uppenbar orättvisa 
  
 måste rättas till på så sätt att kostnader för kampanjmaterial, förslagsvis 
  
 20 000 kr, görs avdragsgilla. I mot. 1998/99:Sk678 har Jordan 
  
 Hagström, kd, hemställt att diskrimineringen av dem som bedriver 
  
 valkampanj utan att vara riksdagsledamöter upphör och att reglerna om 
  
 avdrag för kampanjkostnader ändras. 
  
 Skatteutskottet anförde i sitt betänkande, 1998/99:SkU10, med 
  
 anledning av de ovan angivna motionerna bl.a. följande: 
  
 Enligt utskottets mening är avdragsrätten för riksdagsmännens kampanjkostnader en 
  
 direkt följd av att riksdagsmännen erhåller en skattepliktig ersättning under sitt 
  
 uppdrag och att uppdraget anses omfatta verksamhet under valkampanjer. I enlighet 
  
 med de principer som gäller vid inkomstbeskattningen uppkommer i denna situation 
  
 en avdragsrätt för de kostnader som är förenade med uppdraget. Beroende på hur 
  
 uppdraget utformats torde motsvarande gälla för ledamöter i andra valda 
  
 församlingar som uppbär en skattepliktig ersättning under sitt uppdrag. Även 
  
 kandidater som inte har en plats i den församling som valet gäller torde kunna ha rätt 
  
 avdrag för sina kampanjkostnader om de uppbär en skattepliktig ersättning för sitt 
  
 deltagande i en valkampanj.– – – Utskottets har förståelse för den kritik som 
  
 motionärerna riktar mot de nuvarande reglerna och anser att det kan finnas skäl att 
  
 överväga en förändring av skattereglerna i denna del, även om andra lösningar är 
  
 tänkbara.  
  
 Enligt utskottets uppfattning torde frågan om en eventuell förändring av de 
  
 nu aktuella skattereglerna kunna aktualiseras i anslutning till regeringens 
  
 överväganden med anledning av den översyn som Rådet för utvärdering av 1998 års 
  
 val nu genomför. Någon åtgärd från riksdagen sida torde därför inte vara påkallad. 
  
 Med det anförda avstyrker utskottet motionerna Sk613 och Sk678. 
  
 62 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 Avdragsrätt för bidragsgivare som är näringsidkare 
  
 En förutsättning för att givaren skall kunna göra avdrag för bidrag är att 
  
 dessa har ett samband med den verksamhet som företaget bedriver. Rena 
  
 gåvor däremot är inte avdragsgilla. Exempelvis har ett börsnoterat 
  
 bolags bidrag till ett politiskt parti inte godtagits som avdragsgillt (RÅ 
  
 1965 Fi 1546). Om en kandidat som får bidrag från ett företag på något 
  
 sätt utför en motprestation t.ex. genom att använda bidragsgivarens 
  
 logotype e.d. på utskick kan däremot avdragsrätt tänkas föreligga. 
  
 4.3 Risken för korruption och 
  
 mutlagstiftningen 
  
 4.3.1 Kan personvalet antas öka risken för 
  
 korruption? 
  
 Frågan om ett personvalssystem skulle öka riskerna för korruption har 
  
 som nämnts berörts i olika sammanhang under reformarbetet, dock utan 
  
 att något förslag om reglering av kampanjfinansiering presenterats. Det 
  
 har dock från gång till annan framhållits att utvecklingen på kandidatfinansieringens  
  
 område måste följas noga. Att partierna tar frågan på 
  
 stort allvar framgår bl.a. av att deras rekommendationer till kandidater 
  
 som avser att bedriva personvalskampanjer genomgående tar upp frågan 
  
 om hur kandidaten kan eller skall hantera problemet med att ta emot och 
  
 redovisa externa bidrag. Forskningen har också tagit upp frågan (jfr 
  
 Ferguson, Att sätta gränser för pengarnas makt i Premiär för 
  
 personval (SOU 1999:92) och där angivna litteraturhänvisningar och 
  
 Coleman, Juridisk Tidskrift 1996-97, nr 4, s. 940 ff., 
  
 Korruption – ett svenskt problem samt samma förf., Juridisk Tidskrift 
  
 1998-99, nr 2, s. 338 ff., Korruption och partifinanser) 
  
 I ett av de forskningsprojekt som rådet initierat har närmare 
  
 undersökts hur representanter för partiernas regionala organisationer ser 
  
 på kopplingen mellan det svenska personvalssystemet och pengarnas 
  
 betydelse. En överväldigande majoritet av dem som tillfrågats, 82 
  
 procent, anser att pengarnas betydelse kommer att öka i politiken. 
  
 Omkring 70 procent gör dock bedömningen att korruptionen inte 
  
 kommer att öka medan 30 procent tror att så blir fallet. Svaren följer ett 
  
 visst mönster. Företrädare för partier som har den mest kritiska 
  
 inställningen till personval är också mest benägna att tro på ökad 
  
 korruption. En stor majoritet av de tillfrågade är för någon form av 
  
 reglering av personvalskampanjernas finansiering. Inte mindre än 72 
  
 procent ansåg detta vara angeläget eller mycket angeläget. Däremot är 
  
 SOU 1999:136 Finansieringsfrågor 63 
  
 tveksamheten större till direkt lagstiftning på området. 51 procent anser 
  
 inte att detta är angeläget medan återstoden finner det ganska angeläget 
  
 eller mycket angeläget. Det är bland dem som tror på en ökad risk för 
  
 korruption som man finner anhängarna av lagstiftningsmodellen. Inom 
  
 samtliga partier finns en mycket stark uppslutning bakom kravet på en 
  
 offentlig redovisning av kampanjmedel. Se tabell 4:3 nedan. 
  
 Tabell 4:3 Andel som förordar offentlig redovisning av kampanjmedel  
  
 (regionala partiföreträdare) 
  
 Parti Ej angeläget Ganska 
  
 angeläget 
  
 Mycket 
  
 angeläget 
  
 Socialdemokraterna 9 36 55 
  
 Moderaterna 22 33 45 
  
 Vänsterpartiet 6 - 94 
  
 Kristdemokraterna 5 36 59 
  
 Centerpartiet 4 29 67 
  
 Folkpartiet 4 15 81 
  
 Miljöpartiet 5 9 86 
  
 Totalt (%) 8 24 68 
  
 Källa: Finansiering av personvalskampanjer i riksdagsvalet 1998 i 
  
 Premiär för personval (SOU 1999:92). 
  
 Som framgår är det bland de moderata ombudsmännen som tanken på 
  
 offentlig redovisning har minst stöd. Totalt sett är det dock 92 procent 
  
 av samtliga som är klart för en offentlig redovisning. 
  
 4.3.2 Den svenska mutlagstiftningen 
  
 Vad som närmast är av intresse i detta sammanhang är om och under 
  
 vilka förutsättningar en kandidat som tar emot bidrag till sin 
  
 personvalskampanj gör sig skyldig till mutbrott och om bidragsgivaren 
  
 gör sig skyldig till bestickning. De aktuella straffbuden är 17 kap. 7 § 
  
 och 20 kap. 2 § brottsbalken som har följande lydelse. 
  
 17 kap. 7 § brottsbalken 
  
 Den som till arbetstagare eller annan som avses i 20 kap. 2 § lämnar, utlovar eller 
  
 erbjuder muta eller annan otillbörlig belöning för tjänsteutövningen, dömes för 
  
 bestickning till böter eller fängelse i högst två år. 
  
 64 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 20 kap. 2 § 
  
 Arbetstagare som tar emot, låter åt sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig 
  
 belöning för sin tjänsteutövning, döms för mutbrott till böter eller fängelse i högst två 
  
 år. Detsamma skall gälla, om arbetstagaren begått gärningen innan han erhöll 
  
 anställningen eller efter det han slutat densamma. Är brottet grovt, döms till fängelse, 
  
 lägst sex månader och högst sex år. 
  
 Vad i första stycket sägs om arbetstagare skall också tillämpas på 
  
 1edamot av styrelse, verk, nämnd, kommitté eller annan sådan myndighet som hör 
  
 till staten eller till kommun, landsting, kommunalförbund, församling, kyrklig 
  
 samfällighet eller allmän försäkringskassa, 
  
 2. den som utövar uppdrag som är reglerat i författning, 
  
 3. den som är krigsman enligt lagen (1986:644) om disciplinförseelser av 
  
 krigsmän, m. m. eller annan som fullgör lagstadgad tjänsteplikt, 
  
 4. den som utan att inneha anställning eller uppdrag som nu har sagts utövar 
  
 myndighet och 
  
 5. den som i annat fall än som avses i 1–4 på grund av förtroendeställning fått till 
  
 uppgift att för någon annan sköta rättslig eller ekonomisk angelägenhet eller 
  
 självständigt handha kvalificerad teknisk uppgift eller övervaka skötseln av sådan 
  
 angelägenhet eller uppgift. 
  
 Det kan inte komma i fråga att här i detalj redogöra för bestämmelserna. 
  
 I stället får hänvisas till Ward m.fl. Brottsbalken, kap. 13– 
  
 24, Stockholm 1998 och där angiven litteratur. Det skall dock nämnas 
  
 att syftet med bestämmelserna bl.a. är att förmå till ett korrekt och lojalt 
  
 fullgörande av en tjänst. Som tjänst i det sammanhanget avses också 
  
 uppdrag som ledamot av riksdagen eller fullmäktige. Vidare bör noteras 
  
 att en förutsättning för straffansvar är att gåvan eller belöningen skall 
  
 vara otillbörlig. Någon definition av begreppet otillbörlig ges inte i lagen 
  
 och den närmare bestämningen av vad som är otillbörligt kan växla från 
  
 tid till annan och vara olika beroende på verksamhetsområde. Om 
  
 mottagaren av förmånen har handlat i strid mot sitt uppdrag eller haft ett 
  
 sådant syfte eller det är uppenbart att något annat än ett pliktenligt 
  
 handlande varit avsett är det klart att gärningen varit otillbörlig. Om 
  
 transaktionen inte har någon tydlig och konkret inriktning blir 
  
 bedömningen svårare. Avgörande kan då vara om förmånen rent allmänt 
  
 är ägnad att påverka mottagarens tjänsteutövning. Den bedömningen i 
  
 sin tur är starkt beroende av förmånens ekonomiska värde och 
  
 beskaffenheten av den tjänst eller ställning som mottagaren har.  
  
 I rättsfallet RH 1995:99 prövades bl.a. frågan om en riksdagsledamot 
  
 genom att erbjuda privata företag politisk information mot betalning 
  
 hade gjort sig skyldig till mutbrott. Tingsrätten fällde till ansvar. I 
  
 hovrätten ogillades åtalet bl.a. med hänsyn till att riksdagsledamoten 
  
 SOU 1999:136 Finansieringsfrågor 65 
  
 redan innan han valdes till riksdagen hade ägnat sig åt sådan 
  
 verksamhet, att ersättningen han fått inte var anmärkningsvärt hög i 
  
 förhållande till arbetsinsatsen. Vidare fann hovrätten att det visserligen 
  
 förelåg ett yttre samband mellan uppdraget som riksdagsledamot och de 
  
 erbjudna tjänsterna men att det inte förelegat någon risk för pliktstridigt 
  
 handlande. 
  
 I prop. 1998/99:32 EU-bedrägerier och korruption har regeringen 
  
 föreslagit bl.a. att straffansvaret för bestickning och mutbrott utvidgas 
  
 till att avse även det fallet att förmånen lämnas till någon annan än den 
  
 vars tjänsteutövning riskerar att påverkas. Bakgrunden till den 
  
 föreslagna lagändringen är bl.a. ett förslag att Sverige skall ratificera två 
  
 protokoll till konventionen om skydd av EG:s finansiella intressen samt 
  
 en inom OECD utarbetad konvention mot korruption. En anslutning till 
  
 dessa instrument kräver att de svenska straffbestämmelserna om 
  
 bestickning och mutbrott omfattar också det fall där förmånen inte 
  
 tillfaller eller avses tillfalla den mutade själv. I den förklarande rapporten 
  
 till EU:s korruptionsprotokoll nämns som ett exempel på att förmån 
  
 tillfaller annan att förmånen tillfaller ett politiskt parti. 
  
 Lagrådet har i sitt yttrande över propositionen uttalat bl.a. Allmänna 
  
 bidrag från medborgarna till politiska partier måste anses ligga inom ramen för 
  
 sedvänjan, även om de syftar till att politikerna skall bli valda för att genomföra en 
  
 politik som bidragsgivarna sympatiserar med eller till och med finner motsvara den 
  
 egna plånbokens intressen, och kan inte anses generellt otillbörliga I den angivna 
  
 propositionen anslöt sig regeringen till uttalandet och anförde bl.a. Ett bidrag till ett 
  
 politiskt parti kan främja både partiets politiska målsättning generellt och gynna 
  
 enskilda företrädare för partiet. Avgörande blir därför, som Lagrådet påpekar, om 
  
 bidraget är att betrakta som otillbörligt och om det har samband med funktionärens 
  
 tjänsteutövning i vid mening. Ett bidrag som inte är förenat med något villkor eller 
  
 förbehåll får anses i första hand vara ägnat att främja partitets politik som sådan. 
  
 Även om en sidoeffekt av bidraget är att partiets företrädares politiska karriärer 
  
 gynnas, kan detta inte anses utgöra en muta eller annan otillbörlig belöning i lagens 
  
 mening. Detsamma måste anses gälla om bidraget visserligen syftar till att uppnå ett 
  
 visst politiskt beslut, men detta ligger i linje med partiets politiska målsättning. Att ge 
  
 bidrag till ett politisk parti för att främja partiets politik i ett eller annat avseende kan 
  
 således inte anses falla inom det straffbara området med den föreslagna regleringen. 
  
 Annorlunda förhåller det sig t.ex.  
  
 om bidraget kan kopplas samman med en 
  
 tjänsteåtgärd som företas av någon av partiets företrädare och som inte ligger inom 
  
 ramen för genomförandet av partiets politiska program. Det kan vara fråga om beslut 
  
 om upphandling, tillstånd till att bedriva viss verksamhet, planbeslut m.m. I ett sådant 
  
 fall måste ett bidrag av någon betydelse till partiet kunna betraktas som en otillbörlig 
  
 belöning och därmed falla inom det straffbelagda området. Lagrådet anför, som ett 
  
 exempel, att om en politiker genomför en vapenaffär med vetskap om att 
  
 vapenleverantören lämnar ett stort bidrag till hans politiska parti, så kan detta inte 
  
 66 Finansieringsfrågor SOU 1999:136 
  
 betraktas som annat än tagande av muta. Gränsdragningen mellan de nu skisserade 
  
 typsituationerna kan naturligtvis inte göras helt klar. Också mindre renodlade 
  
 situationer kan uppstå. Detta är emellertid något som gäller för mutlagstiftningen 
  
 generellt. Det får således ankomma på rättstillämpningen att ytterligare klarlägga 
  
 avgränsningen av det straffbara området. 
  
 Justitietskottet har i allt väsentligt anslutit sig till vad som uttalas i 
  
 propositionen (1998/99:Martinez). 
  
 Lagförslaget och frågor med anknytning till detta har kommenterats i 
  
 doktrinen (prof. Coleman , Juridisk Tidskrift 1996-97, nr 
  
 4, s. 940 ff., Korruption – ett svenskt problem samt samma förf., 
  
 Juridisk Tidskrift 1998-99, nr 2, s. 338 ff., Korruption och partifinanser) 
  
 . I den senare uppsatsen framhålls svårigheterna att med ledning av 
  
 uttalanden i förarbetena finna klara kriterier som gör det möjligt att 
  
 skilja ut bidragsgivning till politiska partier i de former som förekommer 
  
 i dag från det efter en lagändring som bestickning eller mutbrott 
  
 straffbara området. Av bl.a. detta skäl sägs att det fordras att 
  
 bidragsgivningen till politiska och partier och enskilda politikers 
  
 kampanjkassor blir föremål för en reglering så att den straffrättsliga 
  
 bedömningen av vad som är tillbörligt och inte tillbörligt kan göras på 
  
 basis härav. Samtidigt framhålls att det finns anledning att förhålla sig 
  
 skeptisk till regleringar av detta slag eftersom erfarenheter från andra 
  
 länder visar att regleringar lockat till kringgåenden och på många håll 
  
 blivit en ren chimär. Avslutningsvis framhålls att öppenhet brukar 
  
 anföras som ett grundläggande krav i skilda sammanhang där 
  
 korruptionsrisker konstateras och följande uttalande görs. 
  
 Kanske är den bästa lösningen att just att kräva en öppen redovisning av alla 
  
 bidrag, och att därvid utnyttja den moderna tekniken så att informationen är snabb 
  
 och enkelt tillgänglig för alla väljare. Med en sådan reglering skulle bedömningen av 
  
 om ett bidrag är otillbörligt eller inte kunna göras direkt beroende av om 
  
 öppenhetskravet uppfyllts. 
  
 SOU 1999:136 67  
  
 5 Personvalets genomslag i 1998 års  
  
 val  
  
 I detta avsnitt redovisas bl.a. material som belyser vilket genomslag  
  
 personvalsmomentet fick i olika avseenden. Bl.a. redovisas hur många  
  
 väljare som personröstade i 1998 års val och vilka faktorer som haft  
  
 betydelse för väljarnas ställningstagande. Vidare beskrivs vilka effekter  
  
 som personrösterna haft jämfört med ett system utan möjligheten till  
  
 personröstning. Dessutom kommer kandidaternas och väljarnas  
  
 allmänna inställning till personvalet att behandlas närmare. Underlaget  
  
 för det presenterade materialet utgörs främst av den offentliga  
  
 valstatistiken, särskilda bearbetningar av sådan statistik utförd av RSV  
  
 och sekretariatet samt forskningsrapporterna i Premiär för personval  
  
 (SOU 1999:92) .  
  
 5.1 Hur många väljare personröstade?  
  
 Riksdagsvalet  
  
 Av landets 6 603 129 röstberättigade röstade 5 373 575 väljare i 1998  
  
 års riksdagsval. Valdeltagandet uppgick därmed till 81,4 procent.  
  
 Andelen väljare som i 1998 års riksdagsval personröstade på en  
  
 kandidat i något av de partier som tog plats i riksdagen var 1 533 705  
  
 eller 29,9 procent. Fördelningen valkretsvis framgår av tabell 5:1  
  
 nedan. 
  
 68 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 Tabell 5:1 Personröster i 1998 års riksdagsval. Valkretsvis  
  
 fördelning  
  
 Valkrets Röster Person röster  
  
 Andel  
  
 personröster 
  
 i procent  
  
 Stockholms kommun 427 514 129 059 30,2  
  
 Stockholms län 574 075 118 194 20,6  
  
 Uppsala 165 933 50 346 30,3  
  
 Södermanland 149 862 47 239 31,5  
  
 Östergötland 242 677 63 583 26,2  
  
 Jönköping 195 607 75 053 38,4  
  
 Kronoberg 107 172 31 887 29,8  
  
 Kalmar 143 270 41 877 29,2  
  
 Gotland 33 365 13 190 39,5  
  
 Blekinge 92 410 25 519 27,6  
  
 Malmö kommun 132 207 37 148 28,1  
  
 Skåne län v. 140 108 46 528 33,2  
  
 Skåne län s. 185 166 48 042 25,9  
  
 Skåne län n. och ö. 165 526 49 516 29,9  
  
 Halland 155 090 50 518 32,6  
  
 Göteborgs kommun 253 042 83 730 33,1  
  
 Västra Götaland v. 185 313 57 526 31,0  
  
 Västra Götaland n. 153 822 45 499 29,6  
  
 Västra Götaland s. 108 293 32 099 29,6  
  
 Västra Götaland ö. 153 726 56 872 37,0  
  
 Värmland 167 486 49 621 29,6  
  
 Örebro 162 596 48 380 29,8  
  
 Västmanland 148 436 37 526 25,3  
  
 Dalarna 165 153 61 024 36,9  
  
 Gävleborg 167 330 52 882 31,6  
  
 Västernorrland 154 833 47 754 30, 8  
  
 Jämtlands län 79 742 30 661 38,5  
  
 Västerbottens län 155 215 55 237 35,6  
  
 Norrbottens län 157 964 47 195 29,9  
  
 Hela riket 5 122 933 1 533 705 29,9  
  
 Källa: RSV och SCB. 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 69  
  
 Omfattningen av personröstningen varierade en hel del mellan de olika  
  
 valkretsarna. Stockholms län, Östergötland, Västmanland och Skåne S.  
  
 var de valkretsar som hade lägst andel personröstande väljare. De  
  
 valkretsar som hade högst andel personröstande var Gotland,  
  
 Jönköping, Jämtland och Västra Götaland Ö. Det tycks finnas ett visst  
  
 samband mellan valkretsens storlek och andelen personröstande på så  
  
 sätt att väljarna i de stora valkretsar tenderar att personrösta i något  
  
 mindre utsträckning än väljarna i de mycket små valkretsarna. Det bör  
  
 dock observeras att materialet ovan ger exempel som motsäger det nu  
  
 sagda. Jämför t.ex. Blekinge och Göteborgs kommun. Det finns i övrigt  
  
 inte någon helt entydig förklaring till variationerna i personröstningens  
  
 omfattning mellan de olika valkretsarna. Det ligger i och för sig nära till  
  
 hands att söka en förklaring i hur rösterna fördelat sig på partier i  
  
 respektive valkrets eftersom det råder relativt stora skillnader mellan de  
  
 olika partiernas väljare i benägenheten att personrösta. Se tabell 5:2  
  
 nedan. Valkretsar där Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och  
  
 Miljöpartiet är starka borde då visa upp en lägre andel personröstande  
  
 än valkretsar där de borgerliga partierna är dominerande. Valstatistiken  
  
 ger ett visst stöd för att ett sådant samband finns, dock med många  
  
 enskilda undantag.  
  
 Tabell 5:2 Andel i procent av riksdagspartiernas väljare som  
  
 personröstat i 1998 års riksdagsval.  
  
 Moderaterna 30,2  
  
 Centerpartiet 41,3  
  
 Folkpartiet 34,2  
  
 Kristdemokraterna 38,3  
  
 Socialdemokraterna 26,1  
  
 Vänsterpartiet 27,2  
  
 Miljöpartiet 27,2  
  
 Källa: SCB. 
  
 70 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 5.1.1 De kommunala valen  
  
 Landstingsvalet  
  
 Landstingsvalet brukar i bland beskrivas som det anonyma valet.  
  
 Valstatistiken visar att denna beskrivning har ett visst fog för sig. Såväl  
  
 det allmänna valdeltagande som personröstningens omfattning var lägre  
  
 än i övriga val som hölls 1998.  
  
 I landstingsvalet 1998 röstade 5 330 147 väljare av 6 823 318 röstberättigade.  
  
 Valdeltagandet uppgick därmed till 78,1 procent. Andelen  
  
 väljare som personröstade uppgick till 20,0 procent. Omfattningen av  
  
 personröstningen skiljer sig en hel del mellan de olika landstingen och  
  
 partierna. Dessa olikheter uppvisar samma mönster som ovan redovisats  
  
 för riksdagsvalets del. Exempelvis personröstade sammanlagt  
  
 18,2 procent av väljarna i Stockholms läns landsting medan  
  
 motsvarande andel för Jämtlands läns landsting var 34, 8 procent.  
  
 Personrösternas fördelning på partier framgår nedan av tabell 5:3.  
  
 Tabell 5:3 Andel i procent av riksdagspartiernas väljare som  
  
 personröstat i 1998 års landstingval.  
  
 Moderaterna 29,5  
  
 Centerpartiet 37,8  
  
 Folkpartiet 30,0  
  
 Kristdemokraterna 31,1  
  
 Socialdemokraterna 25,4  
  
 Vänsterpartiet 27,1  
  
 Miljöpartiet 21,9  
  
 Källa: SCB.  
  
 Valet till kommunfullmäktige  
  
 Erfarenheter från utlandet ger vid handen att antalet personröster i  
  
 lokala val brukar vara större än i nationella och regionala val. I valet till  
  
 kommunfullmäktige röstade 5 396 102 väljare, vilket innebär att  
  
 valdeltagandet var 78,6 procent. Andelen väljare som personröstade var  
  
 35,2 procent. Också i Sverige var således personröstning vanligare i val  
  
 på lokal nivå än i övriga val. De allmänna tendenser som kunnat  
  
 urskiljas beträffande riksdagsval och val till landstingsfullmäktige går 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 71  
  
 igen också i kommunvalet på så sätt att antalet väljare som personröstar  
  
 generellt sett är färre i stora kommuner eller i kommuner i storstadsområden  
  
 än i landsbygdskommuner. Den kommun som hade det lägsta  
  
 deltagandet i personvalet var Sollentuna med 23,1 procent medan  
  
 motsvarande siffra för Övertorneå var 75,2 procent. Det skall dock  
  
 framhållas att det finns åtskilliga undantag från detta mönster. Det är  
  
 värt att notera att kommunerna inom Stockholms län skiljer ut sig  
  
 markant genom sin låga andel personröstande väljare. Den genomsnittliga  
  
 andelen uppgår till 24,7 procent. Endast två av 26 kommuner  
  
 kommer upp i riksgenomsnittet. De aktuella kommunerna är Nykvarn  
  
 och Österåker.  
  
 I 1994 års val till kommunfullmäktige genomfördes försök med  
  
 personval i de sju kommunerna, Solna, Linköping, Vaggeryd,  
  
 Helsingborg, Vänersborg, Östersund och Övertorneå. Det personvalssystem  
  
 som då tillämpades överensstämmer i huvudsak med det som  
  
 användes i 1998 års val. I sex av de sju kommunerna ökade andelen  
  
 väljare som personröstade något. Se tabell 5:4.  
  
 Tabell 5:4 Personval år 1994 och 1998 i de sju försökskommunerna.  
  
 Kommun Andel person- röster i %  
  
 Valår 1994 1998  
  
 Solna 22,8 27,5  
  
 Linköping 23,1 26,6  
  
 Vaggeryd 59,7 Johnson  
  
 Helsingborg 24,2 29,7  
  
 Vänersborg 32,9 42,5  
  
 Östersund 28,6 41,8  
  
 Övertorneå 73,2 75,2  
  
 Snitt 37,7 42,7  
  
 Källa: Utvärderat personval SOU 1996:66 och SCB.  
  
 Vad gäller personrösternas fördelning mellan partierna följer denna  
  
 också i kommunvalet samma mönster som i övriga val. Det var således  
  
 vanligare också i valet till kommunfullmäktige med personröstning  
  
 bland de väljare som röstade borgerligt än bland dem som röstade på  
  
 Miljöpartiet, Socialdemokraterna eller Vänsterpartiet. Se tabell 5:5. 
  
 72 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 Tabell 5:5 Andel i procent av riksdagspartiernas väljare som  
  
 personröstat i 1998 års val till kommunfullmäktige  
  
 Moderaterna 34,9  
  
 Centerpartiet 50,2  
  
 Folkpartiet 41,7  
  
 Kristdemokraterna 35,8  
  
 Socialdemokraterna 31,2  
  
 Vänsterpartiet 33,6  
  
 Miljöpartiet 31,8  
  
 Källa: SCB.  
  
 5.1.2 Vilka väljargrupper personröstade  
  
 I detta avsnitt ges en översiktlig bild av vilka väljargrupper som  
  
 utnyttjat rätten att personrösta och vilka som valt att inte göra detta.  
  
 Det kan inledningsvis konstateras att personröstningen vid 1998 års  
  
 val blev relativt jämt spridd mellan olika socioekonomiska grupper.  
  
 Detta överensstämmer med vad Personvalskommittén antog och med  
  
 vad som framkommit i samband med utvärderingen av 1994 års  
  
 kommunalval och 1995 års val till Europaparlamentet (jfr Ökat  
  
 Personval SOU 1993:21 s. 52, Utvärderat personval SOU 1996:66  
  
 samt Davis och Horton, Sveriges första  
  
 Europaparlamentsval).  
  
 Partitillhörighet och politiskt engagemang  
  
 Det går en skiljelinje mellan de väljare som röstar borgerligt och övriga  
  
 väljare på så sätt att borgerliga väljare personröstade i högre utsträckning  
  
 än övriga. Just partitillhörighet förefaller vara en av de enskilt  
  
 viktigaste faktorerna för väljarens val att personrösta. Förklaringen till  
  
 denna tydliga skillnad är sannolikt till stor del ideologiskt betingad  
  
 eftersom inställningen till personval har mycket stor betydelse för om  
  
 väljaren utnyttjar rätten att personrösta eller inte (jfr avsnitt 5.2).  
  
 Väljare som stödde Centerpartiet eller Kristdemokraterna personröstade  
  
 klart oftare än väljare som röstade på Vänsterpartiet, Miljöpartiet och  
  
 Socialdemokraterna. En av förklaringarna till denna skillnad torde vara  
  
 att motståndare till personval hade en klart starkare tendens att avstå  
  
 från att personkryssa än anhängare av personval. Även politiskt  
  
 engagemang spelade en roll. Engagerade väljare personröstade mest.  
  
 Demokratins mest aktiva, förtroendefulla och kunniga väljare var de 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 73  
  
 som i störst utsträckning anammade den nya deltagandekanalen.  
  
 Oengagerade, okunniga och misstroende väljare personkryssade mer  
  
 sällan.  
  
 Geografiska faktorer  
  
 Personröstning är något vanligare på landsbygden än i storstäderna.  
  
 Detta märks tydligast på de kommunala valen, men det finns ett sådant  
  
 samband också för riksdagsvalets del. Allra tydligast framträder denna  
  
 skillnad, för riksdagsvalets del, i Stockholms län där andelen väljare  
  
 som personröstat är markant lägre än för övriga delar av landet. En nära  
  
 till hands liggande förklaring, som också får stöd av forskningsresultat,  
  
 är att väljare i mindre orter har en bättre kännedom om kandidaterna än  
  
 vad storstadsväljarna har (jfr bl.a. Fischer, Vem personröstar  
  
 och varför i Premiär för personval SOU 1999:92).  
  
 Kön och ålder  
  
 Kvinnor och män personröstade överlag i ungefär lika stor omfattning i  
  
 1998 års val. Också detta stämmer med vad som framkom efter de val  
  
 där personröstning tidigare förekommit. Tidigare undersökningar har  
  
 också visat att kvinnor varit mer positiva än män i sin inställning till  
  
 personval. Denna skillnad tycks dock jämna ut sig då det gäller att  
  
 rösta.  
  
 Vad gäller ålderns betydelse uppvisar forskningsresultaten inte att  
  
 väljarens ålder skulle ha någon större inverkan på benägenheten att  
  
 personrösta. I samtliga åldersgrupper låg andelen personröstande kring  
  
 30 procent med undantag för åldersgruppen över 70 år där andelen var  
  
 21 procent Vad som är särskilt intressant att notera är att det förefaller  
  
 ha skett en förändring i sambandet ålder och inställning till personval. I  
  
 tidigare undersökningar (år 1992) fanns en klar tendens att äldre väljare  
  
 var mer positiva till personröstning än yngre. Detta positiva samband  
  
 har sedan försvagats för att 1998 bli negativt. Förstagångsväljarna i  
  
 åldersgruppen 18-22 år var då mest positiva till personröstning. En  
  
 förklaring till denna förskjutning i attityd som förts fram av Davis i Ålder och personröstning i Premiär för personval SOU  
  
 1999:92 är att ungdomsväljarna i gruppen 18–30 år kände ett nyhetens  
  
 behag inför det ökade personröstningsinslaget i 1998 års val, medan  
  
 framförallt de äldre väljarna ogillade förändringen av valsystemet. 
  
 74 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 Utbildning och förvärvsställning  
  
 För samtliga val gäller att personröstning var något vanligare bland  
  
 högutbildade än bland personer med enbart obligatorisk utbildning.  
  
 Arbetslösa väljare personröstade i större utsträckning än dem som hade  
  
 arbete. Bland väljare med arbete fanns inte någon skillnad av betydelse  
  
 beroende på om de arbetade privat eller i den offentliga sektorn. En viss  
  
 övervikt för personröstande fanns dock bland offentligt anställda. Två  
  
 särskilda yrkeskategorier, jordbrukare och småföretagare, uppvisade en  
  
 betydligt högre andel personröstande än genomsnittet.  
  
 Väljare med invandrarbakgrund  
  
 Invandrare som blivit svenska medborgare personröstade i något högre  
  
 utsträckning än genomsnittet och andelen var oberoende av om de  
  
 ursprungligen kom från ett nordiskt land, ett annat land i Europa eller  
  
 från ett land utanför Europa.  
  
 5.2 Närmare om attityder till personvalet  
  
 En fråga av stort intresse då det gäller att försöka bilda sig en  
  
 uppfattning om det svenska personvalssystemets framtid är att  
  
 undersöka olika gruppers attityd och inställning till systemet. Sådana  
  
 undersökningar har genomförts och redovisats i Premiär för personval  
  
 (SOU 1999:92).  
  
 5.2.1 Väljare, kandidater och partifunktionärer  
  
 Vad först gäller den allmänna inställningen bland väljarna visar  
  
 resultaten av olika undersökningar i såväl riksdagsval som kommunalval  
  
 att väljarna var övervägande positiva. Personvalsinslaget i  
  
 riksdagsvalet möttes en klart mer positiv än negativ inställning och det  
  
 fanns en opinionsövervikt för det nya personvalssystemet i alla sociala  
  
 och politiska grupper. 46 procent av tillfrågade väljare ansåg  
  
 personvalsreformen bra och 16 procent ansåg den vara dålig. När det  
  
 gäller framtida personval var den vanligaste åsikten, 44 procent, att  
  
 behålla det nuvarande systemet. Åsikten att utöka personvalsinslaget,  
  
 14 procent, respektive att minska eller avskaffa det, 29 procent, stöddes  
  
 av färre väljare (jfr Horton Väljare personkryssari Premiär  
  
 för personval SOU 1999:92). 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 75  
  
 Personvalets utformning tycks inte heller ha avskräckt väljare från  
  
 att personkryssa. Mycket få intervjuade väljare ansåg att personvalet  
  
 var krångligt eller svårförståeligt.  
  
 I de kommunala valen var 2/3 av väljarna positiva till personvalet i  
  
 de allra flesta sociala och politiska grupper. Borgerliga väljare var mer  
  
 positiva än socialistiska.  
  
 Denna positiva övervikt för personvalstanken avspeglas inte fullt ut  
  
 i valdeltagandet. Visserligen var det 44 procent av väljarna som  
  
 personröstade i något av valen, men för varje enskilt val var siffrorna  
  
 betydligt lägre 29,9 procent i riksdagsvalet, 35,2 procent i valet till  
  
 kommunfullmäktige och 29,0 procent i valet till landstingsfullmäktige.  
  
 Den i särklass vanligaste orsaken till att väljarna avstått från att  
  
 personrösta både i riksdagsvalet och de kommunala valen var att de  
  
 ansåg sig ha för dålig kunskap om kandidaterna. Den näst vanligaste  
  
 förklaringen för riksdagsvalets del var motstånd till personvalstanken. I  
  
 de kommunala valen var motsvarande skäl att man litade på partierna.  
  
 Väljarnas förklaring att de inte kände till kandidaterna understryks  
  
 av resultatet från en valundersökning inriktad på kandidatkännedom i  
  
 riksdagsvalet. Det var endast 44 procent av partiväljarna 1998 som  
  
 kunde namnge någon kandidat i den egna valkretsen. Det är  
  
 tillsammans med resultatet vid valet 1991 den sämsta siffran som  
  
 någonsin uppmätts för kandidatkännedomen i svenska riksdagsval  
  
 sedan mätningarna startade 1956. Kandidatkännedomen var även låg  
  
 bland väljare som personröstade. Bland dessa väljare var det endast 58  
  
 procent som kunde namnge vem de röstat på. (jfr Horton  
  
 Väljare personkryssar och Fischer Vem personröstar och  
  
 varför i Premiär för personval SOU 1999:92).  
  
 Som framgått av föregående avsnitt hade väljarna överlag en  
  
 förhållandvis positiv syn på personvalssystemet både mer principiellt  
  
 och med dess utformning. I särskilda studier som inriktar sig på hur  
  
 politiker och partiernas ombudsmän uppfattat personvalet framträder en  
  
 mer splittrad bild och framförallt avviker den i inte oväsentlig grad från  
  
 väljarnas uppfattning enligt studierna.  
  
 En undersökning av åsiktsöverensstämmelsen mellan väljare,  
  
 kandidater (med en kandidat avses i detta fall en person som  
  
 kandiderade i riksdagsvalet utan att vara riksdagsledamot) och  
  
 riksdagsledamöter när det gäller inställning till personval visar på en  
  
 påtagligt bristfällig överensstämmelse mellan väljare och riksdagsledamöter.  
  
 När det gäller det personvalssystem som användes i 1998 års  
  
 val var väljarna och kandidaterna klart mer positiva än  
  
 riksdagsledamöterna. Åsikterna om framtidens personval skiljer sig  
  
 också klart åt mellan väljare och valda. Synen på personval är mycket  
  
 mer åtskild och partipolariserade bland riksdagsledamöterna. Bland 
  
 76 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 väljarna finns mer av konsensus kring att det nuvarande systemet är  
  
 lagom. Bland riksdagsledamöterna var det hela 41 procent som ville  
  
 minska eller avskaffa personvalsinslaget. Motsvarande andel var enbart  
  
 34 procent bland väljarna. Bland väljarna var den vanligaste åsikten att  
  
 det var lagom med personval som det var 1998 (50 procent). Den  
  
 åsikten delades av endast 30 procent av ledamöterna. Tanken att öka  
  
 personvalsinslaget var relativt populär bland ledamöterna. Den stöddes  
  
 av 29 procent. Bland väljarna hade en utökning av personvalsinslaget  
  
 dock bara stöd av 16 procent.  
  
 Den forskare som utfört studien, Petersen, använder en  
  
 liknelse från försvaret när han sammanfattar resultaten. Väljarna var  
  
 tillfreds med personvalet som det var 1998. De vill ha på stället  
  
 marsch. Riksdagsledamöter från Vänsterpartiet, Miljöpartiet och  
  
 Socialdemokraterna vill däremot minska personvalsinslaget och lystrar  
  
 till kommandot helt om marsch medan ledamöter från Folkpartiet och  
  
 Moderaterna vill öka personvalsinslaget och alltså lystrar till stridsropet  
  
 framåt marsch. Riksdagsledamöter från Centerpartiet och Kristdemokraterna  
  
 förenar sig med väljarna och vill ha på stället marsch (jfr  
  
 Petersen, Väljare, kandidater och riksdagsledamöter tycker  
  
 olika om personvalet i Premiär för personval SOU 1999:92).  
  
 Kommunpolitikernas inställning till personvalssystemet är mer  
  
 positiv än riksdagsledamöternas. En tredjedel anser att personvalsinslaget  
  
 är lagom och en tredjedel vill ha enbart partival eller minska  
  
 personvalsinslaget avskaffa det och en fjärdedel vill öka personvalsinslaget.  
  
 Politiker i de borgerliga partierna är generellt sett mer positiva  
  
 än företrädare för Miljöpartiet, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet  
  
 (Fischer Vem personröstar och varför i Premiär för  
  
 personval SOU 1999:92).  
  
 Omudsmännen inom partierna har en förhållandevis positiv syn på  
  
 personvalet. Av de tillfrågade ansåg 63 procent att systemet var bra  
  
 medan 26 procent ansåg det vara dåligt. Ombudsmännens synpunkter  
  
 följer de egna partiernas inställning i frågan. Även ombudsmännens  
  
 framtida förväntningar på personvalssystemet har undersökts. Rent  
  
 generellt tror mer än hälften att partiernas inflytande kommer att  
  
 minska. De flesta anser det dock osannolikt med en utveckling mot  
  
 illojala ledamöter. En majoritet, 78 procent, tror att kändisfixeringen  
  
 kommer att öka. Vad gäller förväntningarna på att personvalssystemet  
  
 skall leda till bättre kontakter mellan väljare och valda tror hela 83  
  
 procent att detta kommer att bli fallet och 72 procent anser att  
  
 politikernas lyhördhet kommer att öka. De angivna siffrorna är de  
  
 genomsnittliga och även här kan sägas att partiets allmänna inställning  
  
 till personval förefaller avspegla sig i förväntningarna för framtiden.  
  
 Exempelvis tror Centerpartiets ombudsmän på positiva effekter medan 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 77  
  
 förhållandet är det motsatta för Vänsterpartiets ombudsmän (jfr Mclaughlin, Minskad particentrering och vitaliserad demokrati? Partiernas  
  
 nominerings- och kampanjarbete i Premiär för personval SOU  
  
 1999:92).  
  
 5.2.2 Massmedia  
  
 Mediernas valrörelsebevakning förändrades inte på något genomgripande  
  
 sätt av personvalet. Personvalet fick alltså ingen större  
  
 uppmärksamhet om man ser till medias valbevakningen i dess helhet.  
  
 Värderingen var i huvudsak neutral med en viss övervikt för kritiska  
  
 omdömen. Detta gäller särskilt för kvällspress samt radions och  
  
 televisionens nyhetsprogram. I både morgonpress och kvällspress fanns  
  
 en tendens till mer positiva omdömen i sammanhang där kandidater och  
  
 kampanjer behandlades än där personvalet som system uppmärksammades.  
  
 Detta sist nämnda gällde dock inte för etermedia där några  
  
 positiva inslag inte påträffats i inslag som tagit upp kandidater och  
  
 kampanjer (jfr Sparks och Dunn Medierna och  
  
 personvalet i Premiär för personval SOU 1999:92).  
  
 5.3 Personrösternas betydelse för  
  
 kandidaturvalet  
  
 I detta avsnitt redovisas hur kandidaturvalet påverkats av personrösterna.  
  
 Det är då en naturlig utgångspunkt att jämföra med hur  
  
 kandidaturvalet skulle ha sett ut i det tidigare valsystemet där i princip  
  
 listordningen ensam var avgörande. Man talar ibland om effektiv  
  
 personröstning och avser med detta begrepp att personrösterna föranlett  
  
 ett annat kandidaturval än om några personröster inte avgetts.  
  
 Nomineringsrätts- och valkretskommittén införde begreppet direkt  
  
 betydelse för denna effekt ( jfr avsnitt 2.4.2). Som exempel på ett fall  
  
 där personrösterna i 1998 års riksdagsval hade direkt betydelse kan  
  
 nämnas valutgången för Folkpartiet i valkretsen Göteborgs kommun.  
  
 Folkpartiet fick ett mandat i kretsen som besattes med kandidaten Ramos. Hon skulle inte ha tagit plats i riksdagen utan det ökade  
  
 personvalsinslaget. Ett exempel där en person väljs på personröster utan  
  
 att dessa kan sägas ha haft direkt betydelse är valutgången för  
  
 Vänsterpartiet i valkretsen Stockholms kommun där partiet i  
  
 riksdagsvalet vann fyra mandat. Livingston valdes på personröster  
  
 men skulle, även om hon inte kommit upp till personvalsspärren 
  
 78 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 Fox bild  
  
 OBS! Bilden finns endast i den tryckta upplagan. 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 79  
  
 på åtta procent av rösterna för partiet i kretsen, ändå ha blivit vald på  
  
 grund av listordningen. Härutöver talar man också om personrösternas  
  
 indirekta betydelse för kandidaturvalet. Med detta avses att  
  
 personrösterna får betydelse för de jämförelsetal som räknas fram för  
  
 kandidater som inte blivit valda på personröster.  
  
 Personvalssystemet har även medfört andra effekter bl.a. i form av  
  
 ändrad ordning bland de kandidater som valts, dubbelvalsavveckling  
  
 och utseende av ersättare. I tabell 5.6 nedan finns en sammanställning  
  
 som visar förändringarna i riksdagsvalsresultatet om det tidigare  
  
 systemet utan personval hade tillämpats.  
  
 5.3.1 Några statistiska uppgifter  
  
 Riksdagsvalet  
  
 Av samtliga ca 4 700 kandidater som ställde upp i riksdagsvalet fick  
  
 141 olika personer ett personligt röstetal som var lika med eller större  
  
 än spärren på åtta procent.  
  
 Av dem som klarade spärren blev inte alla invalda i riksdagen vilket  
  
 beror på att partiets mandat inte räckte till för att alla kandidater som  
  
 kommit över spärren skulle ta plats i riksdagen. Sammanlagt blev 87  
  
 ledamöter valda på personröster, varav en tagit plats genom  
  
 dubbelvalsavveckling. Flertalet av dessa skulle ha blivit valda på  
  
 grundval av listordningen om personval inte hade tillämpats. I tolv fall  
  
 har listordningen kommit att frångås. Detta kan också uttryckas som att  
  
 väljarna i dessa tolv fall gjort en något annan bedömning än partiernas  
  
 nominerande instanser.  
  
 Det nu sagda framgår mer i detalj av tabell 5.7. Ur tabellen kan för  
  
 det första utläsas att kandidater, invalda i riksdagen, namnordnats på  
  
 personröster i sammanlagt 116 fall. Emellertid har i ett antal fall en och  
  
 samma kandidat rangordnats med hjälp av personröster i flera  
  
 valkretsar. Om man bortser från de fall då ersättarna för dessa  
  
 kandidater tar plats genom dubbelvalsavveckling utan att ha fått ett  
  
 personligt röstetal på över åtta procent framgår alltså att 87 kandidater  
  
 personvalts in i riksdagen. En av dessa, Ochoa, har tillträtt  
  
 sitt mandat på grund av dubbelvalsavveckling. Av de 87 personvalda  
  
 kandidaterna skulle 75 ha kommit in på grund av listordningen om det  
  
 gamla listtrogna systemet tillämpats medan tolv tagit sig förbi  
  
 partiernas rangordning. Dessa tolv kandidater har i tabellen markerats  
  
 med fet stil. Det bör i detta sammanhang också nämnas att personvalssystemet  
  
 lett till att en kandidat, Hughes, Skåne V., som 
  
 80 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 visserligen stod på valbar plats, hade blivit utslagen av Escobar,  
  
 om han inte själv klarat personvalsspärren.  
  
 De sammanlagt 87 personvalda kandidaterna motsvarar ca 25  
  
 procent av riksdagens ledamöter medan de tolv som valts in helt med  
  
 frångående av listordningen utgör 3,4 procent. De ca 30 procent av  
  
 väljarna som personröstat kan sägas ha utsett en fjärdedel av riksdagens  
  
 ledamöter och i tolv fall korrigerat partiernas nominerande instanser.  
  
 Något fall av avvikelse på grund av indirekt effekt har inte förekommit  
  
 i riksdagsvalet. Däremot förekom detta i 64 fall i valet till kommunfullmäktige.  
  
 Variationerna mellan partierna är dock relativt stora vad gäller  
  
 antalet personvalda kandidater. Fördelningen är följande.  
  
 Moderaterna: Av 82 ledamöter är 23 personvalda (28%)  
  
 Centerpartiet: Av 18 ledamöter är samtliga personvalda (100%)  
  
 Folkpartiet: Av 17 ledamöter är 13 personvalda (76%)  
  
 Kristdemokraterna: Av 42 ledamöter är 3 personvalda (7 %)  
  
 Miljöpartiet: Av 16 ledamöter är 5 personvalda (31 %)  
  
 Socialdemokraterna: Av 131 ledamöter är 13 personvalda (10 %)  
  
 Vänsterpartiet: Av 43 ledamöter är 12 personvalda (28 %)  
  
 Det kan vid en första anblick verka något förvånande med den låga  
  
 andelen personvalda kandidater bland Kristdemokraterna. Detta torde  
  
 dock ha sin förklaring i att en utomordentligt stor andel av  
  
 personrösterna inom partiet kom att tillfalla partiledaren Bailey,  
  
 som kandiderade i samtliga valkretsar. Att samtliga ledamöter i  
  
 Centerpartiet och en hög andel inom Folkpartiet valts på personöster  
  
 stämmer väl med den positiva inställningen till personval som finns  
  
 inom dessa partier. På motsvarande sätt är den låga andelen  
  
 personvalda ledamöter bland Socialdemokraterna sannolikt en  
  
 återspegling av det lägre intresset för personval bland socialdemokraterna.  
  
 Vad som kan vara något ägnat att förvåna är att Miljöpartiet,  
  
 Moderaterna och Vänsterpartiet ligger på ungefär samma nivå. Man bör  
  
 dock erinra sig att partier med få mandat naturligtvis lättare kommer  
  
 upp i en hög andel personvalda ledamöter än ett parti som besätter  
  
 många mandat. Skillnaden mellan t.ex. Moderaterna och Vänsterpartiet  
  
 kan därför på sätt och vis sägas vara större än vad siffrorna ovan anger. 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 81  
  
 Tabell 5.6 Förändringar i riksdagsvalsresultatet  
  
 1998 års riksdag Tidigare system  
  
 Valkrets Parti Namn Namn Anm  
  
 Stockholms  
  
 kommun  
  
 FP Stuart  
  
 Schroeder  
  
 Schroeder  
  
 Stuart  
  
 Ändrad ordning pg.a att B.W blev  
  
 personvald  
  
 Stockholms  
  
 kommun  
  
 MP Jones  
  
 Lawrence  
  
 Lawrence  
  
 Clark  
  
 Dubbelvalavveckling efter B.S.  
  
 Ändrad ordning.  
  
 Stockholms län KD Fleming Grönlund Bailey Dubbelvalsavveckling efter A.S.  
  
 A.S byter krets  
  
 Uppsala län KD Martinez Ray Dubbelvalsavveckling efter A.S.  
  
 Ändrad ordning  
  
 Södermanlands  
  
 län  
  
 MP Birger Schlaug Morris Dubbelvalsavveckling.B.S.  
  
 personvald samt byter krets  
  
 Östergötlands  
  
 län  
  
 MP Ramos  
  
 White  
  
 Parker Dubbelvalsavveckling efter B.S.  
  
 Ändrad ordning  
  
 Jönköpings län MP Nguyen Meyer M.S personvald. Ändrad ordning  
  
 Jönköpings län KD Hicks  
  
 Johansson  
  
 A.S. personvald. A.S. byter krets  
  
 Kronobergs län V Booth Moore L.V. personvald. Ändrad ordning  
  
 Kalmar län C Richardson Sievert Karlsson A.H. personvald. Ändrad  
  
 ordning.  
  
 Blekinge län Salas Hopkins J.J. personvald. Ändrad ordning.  
  
 Malmö  
  
 kommun  
  
 KD Gonzalez Aldo Iskra Dubbelvalsavveckling efter A.S.  
  
 Ersättaren M-B W tas från  
  
 rikslistan.A.I. stod enbart på  
  
 kretslistan.  
  
 Skåne läns  
  
 västra  
  
 S Escobar  
  
 Hughes  
  
 Meyer  
  
 Wright  
  
 Meyer  
  
 Santos  
  
 Cochran  
  
 Hughes  
  
 K.H och A.K. personvalda.  
  
 Ändrad ordning.  
  
 Skåne läns  
  
 södra  
  
 FP Raymond Siw Persson Dubbelvalsavveckling. S.P. byter  
  
 krets.  
  
 Skåne läns  
  
 norra och östra  
  
 FP Siw Persson Brewer Dubbelvalsavveckling. S.P. byter  
  
 krets.  
  
 Göteborgs  
  
 kommun  
  
 FP Randolph Bager E.F. personvald. Ändrad ordning.  
  
 Västra Götaland  
  
 v.  
  
 C Miller Å.T. personvald. Ändrad ordning  
  
 Värmlands län  
  
 FP Runar Patriksson Bush R..P. personvald. Ändrad  
  
 ordning.  
  
 Örebro län C White Patterson S.J. personvald. Ändrad ordning.  
  
 Västmanlands  
  
 län  
  
 KD Dickerson Bowers Dubbelvalsavveckling efter A.S.  
  
 Ersättaren, MJ, tas från rikslistan.  
  
 COP stod enbart på kretslistan.  
  
 Västerbottens  
  
 län  
  
 M Davis Hudson A.S. personvald. Ändrad ordning.  
  
 Västerbottens  
  
 län  
  
 Fp Lee Esparza Y.Å. personvald. Ändrad  
  
 ordning.  
  
 Källa:RSV. 
  
 82 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 Tabell 5.7 Namnordning på grundval av personröster i 1998 års  
  
 riksdagsval  
  
 (klisµtras in på tvären)  
  
 OBS! Tabellen finns endast i den tryckta upplagan. 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 83  
  
 Valet till kommunfullmäktige  
  
 I 1998 års val till kommunfullmäktige valdes sammanlagt 13 388  
  
 ledamöter. Av dessa valdes 2 904 ledamöter på personröster, vilket  
  
 motsvarar en andel på 21,7 procent.  
  
 Personrösterna ledde till en annan sammansättning av kommunfullmäktige  
  
 än vad ett rent listsystem skulle ha gjort i 175 av landets 289  
  
 kommuner. Förändringen i varje enskild fullmäktigeförsamling är dock  
  
 relativt liten. Det totala antalet avvikelser uppgår till 301. I denna siffra  
  
 ingår dock inte enbart sådana fall där en kandidat gått förbi en högre  
  
 placerad kandidat på grund av fler personröster, utan också avvikelser  
  
 som uppstått som en följd av reglerna om indirekt effekt (64 fall) och  
  
 dubbelvalsavveckling (8 fall). Antalet fall där avvikelsen innebär att en  
  
 kandidat slagit ut en annan enbart i kraft av ett högre personligt röstetal  
  
 uppgår till 229 vilket motsvarar en direkt effekt på 1,71 procent. Detta  
  
 kan jämföras med den direkta effekten i riksdagsvalet som uppgick till  
  
 3,4 procent (12 av 349). I bilaga 3 tabell 16 finns en sammanställning  
  
 över de kommuner där personrösterna lett till en förändrad sammansättning  
  
 av fullmäktige. Dessutom framgår bl.a. för vilka partier  
  
 förändringarna gäller.  
  
 5.3.2 Särskilt om de största valkretsarna  
  
 Landets 29 riksdagsvalkretsar varierar sinsemellan mycket i fråga om  
  
 antalet röstberättigade. De flesta valkretsarna hade inför 1998 års val ett  
  
 antal röstberättigade som varierade mellan ca 110 000 och 340 000.  
  
 Två valkretsar skilde ut sig tydligt på grund av sin storlek. Stockholms  
  
 kommun och Stockholms län hade över 500 000 respektive 700 000  
  
 röstberättigade. Röstetalen för partierna i absoluta tal är också höga i  
  
 förhållande till övriga valkretsar. Åttaprocentsspärren uttryckt i antal  
  
 röster varierar således betydligt från valkrets till valkrets och från parti  
  
 till parti. Ju högre röstetal ett parti har i en valkrets desto högre blir  
  
 spärrnivån. Eftersom det finns ett samband mellan antalet röstberättigade  
  
 i en valkrets och röstetalen för partierna i valkretsen återfinner  
  
 man också de högsta personvalsspärrarna, i antalet röster räknat, i de  
  
 stora valkretsarna. Landets fyra största valkretsar räknat efter antalet  
  
 röstberättigade är Stockholms kommun, Stockholms län, Göteborgs  
  
 kommun och Östergötland. Röstestetalen för de största partierna i dessa  
  
 kretsar, Moderata Samlingspartiet och Socialdemokraterna, varierar  
  
 mellan 6 180 och 15 920 röster. De två faktorer som kan leda till höga 
  
 84 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 spärrtal är alltså i första hand stort antal röstande i kretsen och partiets  
  
 stöd bland väljarna i kretsen. Då dessa två faktorer samverkar kan det  
  
 leda till mycket höga spärrtal som i t.ex. Stockholmskretsarna, där det  
  
 för kandidaterna i de två största partierna, Moderata Samlingspartiet  
  
 och Socialdemokraterna fordrades ett personligt röstetal på mellan ca  
  
 9 500 och 16 000 röster. Inte någon kandidat i något parti i Stockholms  
  
 län hade över 16 000 röster. Bailey, kom närmast med 15 770  
  
 Redan före valet 1998 uttrycktes farhågor för att spärrnivån för vissa  
  
 partier i de största kretsarna skulle bli så hög att möjligheten för en  
  
 kandidat i ett sådant parti att bli personvald i praktiken var obefintlig. I  
  
 riksdagsmotionerna 1996/97:K20 och K206, föreslogs av detta skäl att  
  
 någon personvalsspärr överhuvud inte skulle gälla för kandidater i  
  
 Stockholmskretsarna.  
  
 Om ett parti vinner många mandat i en stor valkrets är det mycket  
  
 osannolikt att partiets samtliga mandat skall kunna besättas med  
  
 personröster med en spärrnivå på åtta procent. Anledningen är  
  
 huvudsakligen att det fordras ett så högt röstetal för att komma upp i  
  
 spärrnivån att antalet personröster helt enkelt inte räcker till (jfr Ökat  
  
 Personval SOU 1993:21 s. 126). Man kan därför säga att systemet i  
  
 någon mån särbehandlar stora partier i stora valkretsar. Detta har dock  
  
 tidigare inte ansetts utgöra något hinder för att ha samma spärregel i  
  
 både stora och små valkretsar. Erfarenheterna från valet 1998 visar  
  
 heller inte på någon påtaglig skillnad i antalet kandidater som har blivit  
  
 valda på personröster i stora respektive mindre valkretsar. Däremot är  
  
 andelen personvalda kandidater lägre i de största valkretsarna än i  
  
 övriga. Det har också i diskussionerna runt personvalet gjorts gällande  
  
 att de röstetal i stockholmskretsarna som svarar mot en spärr på åtta  
  
 procent är så höga att det i praktiken är omöjligt för andra än mycket  
  
 välkända politiker, som t.ex. partiledare och motsvarande, att nå spärren  
  
 i de större partierna. I Stockholms kommun motsvarade  
  
 åttaprocentsspärren för Moderata Samlingspartiet 11 808 röster. Endast  
  
 Bennett fick ett röstetal som var högre. De kandidater som kom  
  
 därnäst i fråga om antalet personröster var Hawkins med 2 609  
  
 röster och Dougherty med 577. För Socialdemokraternas del  
  
 motsvarade spärren 9 542 röster. Ingen kandidat fick så många  
  
 personröster. Närmast var Hernandez och Myers Baksi med 5 479  
  
 respektive 4 896 röster.  
  
 I Stockholms län uppgick spärren för  
  
 kandidater i Moderata Samlingspartiet till 15 920 röster. Närmast var  
  
 Thomas med 10 342 röster. För Socialdemokraternas del var  
  
 spärren 14 406 röster. Närmast var Young med 12 230 röster. I  
  
 debatten har den åsikten har framfört att det inte är rimligt att  
  
 kandidater som samlat åtskilligt fler personröster än kandidater som  
  
 klarat spärren i mindre valkretsar inte blir personvalda. En annan 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 85  
  
 synpunkt som framförts är att det är i det närmaste omöjligt för en  
  
 person att nå till så stora väljargrupper som det blir fråga utan att  
  
 behöva tillgripa mycket omfattande och kostsamma personvalskampanjer.  
  
 Risken för att personvalsinslaget helt kommer att gå förlorat  
  
 i de största valkretsarna har också framhållits.  
  
 5.4 Kandidategenskaper  
  
 I detta avsnitt granskas ett antal faktorer som har antagits ha betydelse  
  
 för hur många personröster en kandidat får. Erfarenheter från utländska  
  
 valsystem med personvalsinslag som liknar vårt visar att kandidater  
  
 som är placerade högt på partiernas valsedlar i regel får flest  
  
 personröster. En av förklaringarna till detta är att partierna ofta placerar  
  
 erfarna och därmed för väljarna mer bekanta politiker högt på listan.  
  
 Undersökningar av 1998 års riksdagsval visar att Sverige inte är något  
  
 undantag i detta avseende. Listplacering är alltså en viktig faktor i  
  
 sammanhanget. Andra faktorer som i varierande grad antagits ha  
  
 betydelse är kandidatens grupptillhörighet som kön, ålder och etniska  
  
 bakgrund. Härtill kommer, som konstaterats ovan att det har viss  
  
 betydelse om kandidaten bedrivit personvalskampanj eller ej (jfr  
  
 Thomas, Vilka kandidater vinner på personval?, Ortiz,, Kön och personröstning, Morales, Ålder och  
  
 personröstning, samt Hall och Lee, Invandrarkandidaterna  
  
 i personvalet; alla i Premiär för Personval SOU  
  
 1999:92).  
  
 5.4.1 Listplacering  
  
 Att en kandidat är placerad på valbar plats har hittills brukat innebära  
  
 att han eller hon får en sådan placering på en valsedel att kandidaten  
  
 kommer att bli invald om partiet får i vart fall så många mandat som vid  
  
 det föregående valet. Eftersom listplaceringens betydelse har blivit  
  
 något mindre sedan möjligheten till personröstning infördes har också  
  
 begreppet valbar plats kommit att bli mer tvetydigt. Allra tydligast är  
  
 detta i de fall ett parti kan räkna med att få endast ett mandat. I det  
  
 tidigare systemet innebar placering på valbar plats då att kandidaten  
  
 placerades högst på partiets lista i den aktuella valkretsen. Förstahandskandidaten  
  
 var garanterad inval under förutsättning att partiet tog minst  
  
 ett mandat. I det nuvarande systemet kan förstanamnet inte på samma  
  
 sätt vara säker på inval eftersom någon längre ner på listan kan gå före  
  
 på grund av flest personröster. Detta är just vad som hänt i bl.a. de tolv 
  
 86 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 fall i riksdagsvalet 1998 där personrösterna kastat om partiernas  
  
 nomineringsordning. Som framgår nedan av tabell 5:8 har i flertalet fall  
  
 den valda kandidaten varit placerad som nr 2 på listan. I endast två fall  
  
 har kandidater med en lägre placering kommit att slå ut en högre  
  
 placerad kandidat. I samtliga fall utom Skåne V. har det aktuella partiet  
  
 vunnit ett mandat i valkretsen. De kandidater som slagits ut har i 10 fall  
  
 stått som nr 1 på listan, i ett fall som nr 2 och i ett fall som nr 3.  
  
 I övrigt visar de tolv fallen upp olika konkurrenssituationer . I fem  
  
 fall slog utmanare utanför riksdagen ut sittande riksdagsledamöter, i  
  
 fyra fall fanns det inte någon sittande riksdagsledamot för partiet i  
  
 valkretsen eller så kandiderade denne inte i valet och i tre fall  
  
 försvarade riksdagsledamöter sin plats mot en annan riksdagsledamot  
  
 som nominerats som partiets förstanamn. I dessa tre fall förlorade  
  
 partiet samtidigt ett av sina tidigare två mandat i valkretsen. Mason har i rapporten Vilka kandidater vinner på personval? i  
  
 Premiär för personval SOU 1999:92 kommenterat dessa fakta på  
  
 följande sätt Det mest uppseendeväckande här är, i vart fall jämfört  
  
 med förväntningarna på förhand att ett antal utmanare kunde ta sig in i  
  
 riksdagen.  
  
 Det råder ingen tvekan om att listplaceringen är av utomordentligt  
  
 stor betydelse, om inte den viktigaste, för en kandidats möjlighet att bli  
  
 personvald. Det är i första hand de fem första platserna som ger  
  
 utdelning och särskilt första platsen (jfr den nämnda uppsatsen av  
  
 Thomas samt Fischer, Vem personröstar och  
  
 varför? i Premiär för personval SOU 1999:92). 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 87  
  
 Tabell 5:8 Kandidater som inte skulle ha valts om listordningen  
  
 varit avgörande  
  
 Valkrets Namn Andel personröster  
  
 (%)  
  
 Placering  
  
 Blekinge Johnson, m 11.91 2  
  
 Västerbotten Saunders,m 13,68 2  
  
 Skåne Parker,s 17,94 6  
  
 Göteborgs kn Morrison, fp 11,37 2  
  
 Värmland Chavez, fp 11,99 2  
  
 Västerbotten Bailey, fp 13,39 2  
  
 Kalmar Fitzgerald,Rice 2  
  
 V.Götaland V. Å Torstensson,c 11.94 2  
  
 Örebro S Jonsson,c 16,48 2  
  
 Kronoberg L Värmby,v 16,03 2  
  
 Jönköping Davis, mp 9,75 2  
  
 Uppsala Savage,kd 8,32 6  
  
 11 kretsar 2m, 1s, 3fp, 3c, 1v,  
  
 1mp, 1kd  
  
 Källa: RSV.  
  
 5.4.2 Kön  
  
 Det finns inte någon forskning som visar att införande av  
  
 personvalssystem medför något avgörande inflytande på den  
  
 könsmässiga sammansättningen i valda församlingar. Det är numera  
  
 etablerad kunskap att de nordiska länderna oavsett valsystem är  
  
 förhållandevis gynnsamma för kvinnor som vill göra politisk karriär.  
  
 Inslaget av personval i valet till det norska Stortinget är mycket  
  
 begränsat medan Finland har ett renodlat personvalssystem. I båda  
  
 länderna är kvinnorepresentationen i respektive parlament att ur ett  
  
 internationellt perspektiv mycket hög. Inför 1998 års val uttrycktes från  
  
 olika håll, inte minst i massmedia, farhågor för att inslaget av personval  
  
 i valsystemet skulle komma att missgynna kvinnor. Män fick också  
  
 sammanlagt betydligt fler personröster än kvinnor. Av de 1 533 705  
  
 personröster som avgavs i 1998 års riksdagval tillföll 955 563 män och  
  
 578 142 kvinnor. Fördelningen blev alltså att 62 procent av rösterna 
  
 88 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 tillföll manliga kandidater och 38 procent kvinnliga kandidater. I endast  
  
 en valkrets, Skåne S., fick kvinnor sammanlagt fler personröster än  
  
 män. Med tanke på vad som sagts ovan om listplaceringens betydelse  
  
 bör i detta sammanhang framhållas att av samtliga valsedlar i  
  
 riksdagsvalet toppades 33 procent av kvinnor. Forskningsresultat visar  
  
 att kvinnor får fler personröster i valkretsar där en kvinna toppar listan.  
  
 Däremot är den positiva effekten av en hög listplacering inte lika  
  
 markant för kvinnor som för män. Oaktat detta visar undersökningar att  
  
 egenskapen kön generellt sett är av relativt underordnad betydelse för  
  
 hur många personröster en kandidat erhåller. Ett visst samband antas  
  
 finnas men detta är svagt. Dessutom var det fler män än kvinnor som  
  
 placerats främst på partiernas valsedlar. Detta fick dock inte något för  
  
 kvinnor negativt genomslag på fördelningen mellan män och kvinnor i  
  
 riksdagen efter 1998 års val om man jämför med tidigare val.  
  
 Riksdagens sammansättning efter valet var 149 kvinnor och 200 män.  
  
 Den procentuella fördelningen blev därmed 42,7 procent kvinnor och  
  
 57,3 procent män. Detta innebär att kvinnorepresentationen ökat sen  
  
 1994 då andelen kvinnor uppgick till 40,4 procent. Av de 87 ledamöter  
  
 som personvaldes till riksdagen är 57 män och 30 kvinnor, dvs.  
  
 fördelningen är 66,2 respektive 33,8 procent. Inom partierna blev den  
  
 könsmässiga fördelningen bland de personvalda följande:  
  
 Moderaterna: 20 män och 3 kvinnor  
  
 Centerpartiet: 8 män och 10 kvinnor  
  
 Folkpartiet: 8 män och 5 kvinnor  
  
 Kristdemokraterna: 3 män.  
  
 Miljöpartiet: 3 män och 2 kvinnor  
  
 Socialdemokraterna: 8 män och 5 kvinnor  
  
 Vänsterpartiet: 7 män och 5 kvinnor  
  
 Av de tolv kandidater som valdes in riksdagen med frångående av  
  
 listordningen var fem kvinnor och sju män. Om personval inte hade  
  
 tillämpats hade fördelningen i stället varit fyra kvinnor och åtta män,  
  
 dvs. om listordningen fått avgöra hade en kvinna mindre valts till  
  
 riksdagen. 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 89  
  
 Tabell 5. 9 Kvinnor och män i riksdagen efter 1998 års val  
  
 Kvinnor Män  
  
 Parti Antal % Antal % Tot. antal  
  
 s 65 49,6 66 50,4 131  
  
 m 25 30,5 57 69,5 82  
  
 c 10 55,6 8 44,4 18  
  
 fp 6 35,3 11 64,7 17  
  
 v 18 41,9 25 58,1 43  
  
 mp 8 50,0 8 50,0 16  
  
 kd 17 40,5 25 59,5 42  
  
 Totalt 149 42,7 200 57,3 349  
  
 Källa: Riksdagens upplysningstjänst.  
  
 Vad så gäller väljarnas val mellan kvinnor och män visar undersökningar  
  
 att kvinnor och män personröstar i ungefär samma  
  
 omfattning och att såväl kvinnor som män röstar mer på män än på  
  
 kvinnor. Det är dock en högre andel kvinnor som röstar på kvinnor än  
  
 vad män gör. Den grupp som i störst utsträckning röstar på kvinnor är  
  
 unga kvinnliga väljare som är välutbildade, politiskt kunniga och  
  
 intresserade. Den grupp som i minst utsträckning röstar på kvinnor är  
  
 välutbildade män. Då manliga och kvinnliga väljare i undersökningar  
  
 fått motivera sitt beslut att personrösta är kandidatens kön det som  
  
 oftast nämns av kvinnliga väljare medan män prioriterar region/ort. De  
  
 män som har motiverat sitt val med kön har i regel personröstat på en  
  
 kvinna. De nu antydda resultaten har tolkats som att det finns ett visst  
  
 stöd för antagandet att kvinnliga väljare gjort ett medvetet val då de  
  
 kryssat en kvinna men att det inte finns motsvarande belägg för att  
  
 män medvetet satsat på att rösta in män (jfr Davenport, Kön och  
  
 personröstning samt Fischer, Vem personröstar och varför?  
  
 i Premiär för personval, SOU 1999: 92).  
  
 5.4.3 Ålder  
  
 Medelåldern bland riksdagsledamöterna ökade något efter 1998 års val  
  
 och ligger nu på drygt 49 år. Den genomsnittliga åldern på dem som  
  
 valdes in på personröster är något högre eller 51 år. Skillnaden är så 
  
 90 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 liten att det sannolikt inte låter sig sägas att den ökade genomsnittsåldern  
  
 är en följd av att personvalssystemet tillämpats.  
  
 Tabell 5:10 Medelåldern i riksdagen  
  
 1994 1998  
  
 s 48,4 47,4  
  
 m 51,5 50,9  
  
 c 50,6 50,9  
  
 fp 52,7 51,7  
  
 v 46,4 45,0  
  
 mp 48,9 43,2  
  
 kd 48,8 45,9  
  
 Medel 49,3 48,7  
  
 Källa: Riksdagens upplysningstjänst.  
  
 Det finns inte heller någon större skillnad mellan 1994 och 1998 års  
  
 riksdagar om man ser på den åldersmässiga spridningen bland  
  
 ledamöterna. Se tabell 5.11  
  
 Tabell 5.11 Åldersmässig fördelning bland riksdagens ledamöter  
  
 1994 och 1998  
  
 Ålder 1994 1998  
  
 18-24 5 1  
  
 25-29 11 12  
  
 30-34 17 20  
  
 35-39 18 24  
  
 40-44 38 36  
  
 45-49 78 55  
  
 50-54 77 93  
  
 55-59 72 69  
  
 60-64 29 29  
  
 65-69 4 7  
  
 70-74 - 3  
  
 75 - -  
  
 349 349  
  
 Källa: Riksdagens upplysningstjänst. 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 91  
  
 Sedan tidigare har det varit klarlagt att det finns samband mellan  
  
 väljarnas ålder och politiska åsikter och beteenden. Det aktiva och  
  
 engagerade politiska deltagandet växer med ökande ålder. Äldre väljare  
  
 har hunnit samla på sig mer rutin och politisk erfarenhet och har oftast  
  
 större kunskaper att grunda sina röstningbeslut på än yngre. Yngre  
  
 väljare är mer självständiga , rörliga och trendkänsliga och bestämmer  
  
 sig senare för hur de skall rösta.  
  
 Efter 1998 års val har särskilt sambandet mellan ålder och personröstning  
  
 undersökts närmare i de forskningsprojekt som rådet har låtit  
  
 genomföra. Yngre väljare visade sig vara mer positivt inställda till  
  
 personval än äldre. Detta återspeglade sig dock inte på något tydligt sätt  
  
 då det gäller röstningsbeteendet. Andelen personröstande i olika  
  
 åldersgrupper skilde sig inte nämnvärt åt.  
  
 Vad gäller riksdagskandidaterna visar undersökningsresultaten att  
  
 kandidater i åldersgruppen 41-55 år har varit något mer aktiva än andra  
  
 åldersgrupper då det gäller att delta i de vanligaste kampanjaktiviteterna  
  
 som t.ex. att hålla anföranden, delta i debatter eller författa insändare  
  
 och artiklar. Denna åldersgrupp var också flitigare än andra  
  
 åldersgrupper vad gäller att använda personligt utformat kampanjmaterial.  
  
 Arbetsplatsbesök däremot var vanligare bland de äldre  
  
 kandidaterna. Det finns skäl att framhålla att skillnaderna i kampanjaktiviteter  
  
 mellan de olika åldersgrupperna inte är särskilt stora.  
  
 Vad därefter gäller frågan om en kandidats ålder hade någon  
  
 inverkan på hur många personröster som kandidaten fick har  
  
 framkommit ett visst samband. Forskningsresultaten visar att det finns  
  
 en liten men säkerställd effekt som innebär att kandidater som är äldre  
  
 än 50 år har en större sannolikhet att bli valda än kandidater som är  
  
 yngre. Dessutom har väljarna en tendens att ge sin personröst till en  
  
 kandidat som är i samma ålder som de själva. Detta fenomen kallas för  
  
 åldersmatchingseffekt och gäller enbart manliga väljare. Bland  
  
 kvinnliga väljare finns inte något samband mellan åldersöverensstämmelse  
  
 och personröstning (jfr Morales, Ålder och  
  
 personröstning i Premiär för personval SOU 1999:92).  
  
 5.4.4 Invandrarbakgrund  
  
 Kandidater med invandrarbakgrund har utnyttjat personvalsinstrumenet  
  
 i ungefär samma utsträckning som kandidater utan sådan bakgrund.  
  
 Invandrarkandidaternas kampanjer har dock sannolikt varit mindre  
  
 kostnadskrävande. Det som främst fått invandrarkandidater att satsa på  
  
 en personvalskampanj är upplevelsen av ett svagt stöd från den egna  
  
 lokala partiledningen i kombination med stöd från invandrarföreningar 
  
 92 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 och fackliga organisationer. Det förefaller inte som att personvalsinstitutet  
  
 i någon större utsträckning gynnar invandrarkandidater. Ju  
  
 mindre partiets inflytande och ju större kandidatens inflytande är desto  
  
 mindre är invandrarbakgrund en merit. Dock tycks invandrarkandidaternas  
  
 personvalskampanjer ha haft en viss betydelse för hur  
  
 många som blivit valda framförallt till ersättaruppdrag i fullmäktige  
  
 församlingarna (jfr Hall och Lee, Invandrarkandidaterna  
  
 i personvalet i Premiär för personva SOU 1999:92). I  
  
 den nämnda rapporten framhålls att införandet av personvalet inte varit  
  
 meningslöst för invandrare som är partimedlemmar och kandidater.  
  
 Personvalskampanjer har startats för att kompensera för svagt stöd från  
  
 det egna partiet. Personvalssystemet bedöms också ha ökat invandrade  
  
 partimedlemmars engagemang och ha skapat en helt ny plattform för  
  
 icke partipolitiskt engagerade invandrare.  
  
 5.5 Vissa andra effekter av  
  
 personvalssystemet  
  
 5.5.1 Inverkan på det allmänna valdeltagandet  
  
 Valdeltagande i Sverige har under 1900-talet legat på en internationellt  
  
 sett hög nivå. Särskilt högt var det under period från slutet av 1960-talet  
  
 och till i mitten av 1980-talet, då omkring 90 procent av de  
  
 röstberättigade deltog i de allmänna valen. Sedan dess har emellertid  
  
 valdeltagandet successivt minskat i såväl riksdagsvalet som i de  
  
 kommunala valen. I 1998 års riksdagsval uppgick valdeltagandet till 81,  
  
 4 procent. Valdeltagandet i valet till landstingsfullmäktige och  
  
 kommunfullmäktige uppgick till 78,1 respektive 78,9 procent. Detta  
  
 innebär att valdeltagandet i de allmänna valen sjunkit till sin lägsta nivå  
  
 på mycket lång tid.  
  
 Redan i samband med arbetet med att ta fram ett svenskt  
  
 personvalssystem uppmärksammades frågan om vilka effekter som  
  
 ändringar i valsystem kan komma att medföra för väljarnas beteende.  
  
 Något material som särskilt behandlar det allmänna valdeltagandet  
  
 redovisades dock inte (jfr Ökat personval SOU 1993:21 s. 55 f.). I  
  
 samband med utvärderingen av 1995 års val till Europaparlamentet  
  
 konstaterades att en relativt stor andel, ca en tredjedel, av dem som  
  
 avstod från att rösta hänvisade till att de ansåg reglerna krångliga. Man  
  
 bör då komma i håg att reglerna för detta val var något annorlunda än  
  
 de nuvarande och att regelsystemet av massmedia utmålats som svåra  
  
 att förstå (jfr Utvärderat personval SOU 1966:66 s. 56). 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 93  
  
 Undersökningar som utförts efter 1998 års val visar att personröstningsreglerna  
  
 inte upplevts som svåra att förstå och att de också  
  
 uppfattats korrekt. Detta torde vara en följd bl.a. av att reglerna  
  
 förenklats jämfört med dem som tillämpade vid Europaparlamentsvalet  
  
 1995 och att 1998 års val föregicks av en mer omfattande informationsinsats  
  
 än tidigare. Dessutom har väljarna fått en viss vana vid  
  
 personvalssystemet.  
  
 En genomgång av den officiella valstatistiken visar inte på något  
  
 tydligt samband mellan omfattningen av personröstandet och det  
  
 allmänna valdeltagande. I 8 valkretsar låg såväl andelen personröstande  
  
 som andelen röstande över genomsnittet. I 3 kretsar var förhållandet det  
  
 omvända. I 11 valkretsar var andelen personröstande lägre än  
  
 genomsnittet medan andelen röstande översteg det genomsnittliga  
  
 valdeltagandet. I återstående 7 valkretsar förhållandet det omvända.  
  
 Undersökningar visar att opinionsövervikten bland väljarna för ett  
  
 valsystem med personval (jfr avsnitt 5.2.2) finns även bland de icke  
  
 röstande och att personvalsreformen inte nämns som ett skäl att avstå  
  
 från att rösta (jfr. Horton, Väljare personkryssar i Premiär  
  
 för personval SOU 1999:92).  
  
 5.5.2 Antalet listor  
  
 Möjligheten för ett parti att i samma valkrets lansera flera  
  
 valsedelstyper, listor, är en följd av den fria nomineringsrätten som  
  
 utgjort en av hörnpelarna i den svenska valordningen. Det har också  
  
 sedan lång tid tillbaka inom partierna funnits en tradition att av olika  
  
 skäl gå fram med flera listor i någon eller några valkrets.  
  
 Personvalskommittén utgick från att personvalssystemet skulle  
  
 minska partiernas behov av flera listor. Nomineringskrets- och  
  
 valkretskommittén konstaterade att det inte gick att dra några säkra  
  
 slutsatser i den frågan på grundval av erfarenheterna i försöksvalen år  
  
 1994. Vad gäller valet till Europaparlamentet 1995 konstaterade  
  
 kommittén att det förhållandet att en och samma kandidat förekommit  
  
 på flera listor hade uppfattats som förvirrande av väljare och  
  
 massmedia. Kommittén uttalade bl.a. följande i det sammanhanget:  
  
 Erfarenheterna från särskilt valet till Europaparlamentet ger vid  
  
 handen att antalet valsedlar med olika namnlistor måste begränsas.  
  
 Partiernas ansvar kan inte nog betonas i detta sammanhang. Det är  
  
 därför av vikt att antalet valsedlar per valkrets begränsas så långt det  
  
 gå. (Utvärderat personval SOU 1996:66 s 64, se även Ökat personval  
  
 SOU 1993:21 s 134). 
  
 94 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 Det totala antalet listor i riksdagsvalet och de kommunala valen har  
  
 minskat från över 4 600 vid 1994 års val till ca 3 700 till valet 1998. I  
  
 rikksdagsvalet minskade antalet listor från 317 till 232, i valet till  
  
 kommunfullmäktige från 3 387 till 2 770 och valet till landstingsfullmäktige  
  
 från 975 till 739. Det förefaller därmed som partierna funnit  
  
 anledning att begränsa antalet listor i enlighet med det citerade  
  
 uttalandet..  
  
 I riksdagsvalet år 1998 förekom alltså sammanlagt 232 olika listor  
  
 för riksdagspartierna. I huvudsak har partierna valt att gå fram med  
  
 endast en lista i varje valkrets. Kristdemokraternas lansering av  
  
 kandidater utgör ett tydligt undantag från den strategin. Partiet har i  
  
 samtliga valkretsar haft två rikslistor och minst en kretslista. I  
  
 uppställningen nedan anges hur många listor varje riksdagsparti använt  
  
 i 1998 års val.  
  
 Tabell 5.12 Antal listor per parti och valkrets  
  
 Socialdemokraterna: en lista i 28 kretsar och två listor i en krets  
  
 Centerpartiet: en lista i 28 kretsar och två listor i en krets  
  
 Folkpartiet: en lista i 27 kretsar och två listor i två valkretsar.  
  
 Kristdemokraterna: tre listor i 28 kretsar och fyra listor i en valkrets.  
  
 Moderata samlingspartiet: en lista i 25 kretsar och två listor i fyravalkretsar.  
  
 Vänsterpartiet: en lista i 29 kretsar.  
  
 Miljöpartiet: en lista i 29 kretsar.  
  
 Källa: RSV.  
  
 Det finns skäl att anta att den totala minskningen av antalet listor delvis  
  
 kan förklaras som en följd bl.a. av att personvalssystemet ger  
  
 kandidaterna inom ett och samma parti möjligheten att konkurrera på  
  
 någorlunda lika villkor utan att behöva använda strategin med flera  
  
 listor. Detta är positivt ur den synvinkeln att strategin med flera listor i  
  
 samma valkrets kan leda till resultat till följd av dubbelvalsavveckling  
  
 som är svårförutsägbara. Risken för detta är särskilt stor om ett fåtal  
  
 kandidater står överst både på rikslistor och kretslistor i flera valkretsar  
  
 5.5.3 Dubbelvalsavveckling  
  
 Om en kandidat tar plats, blir vald, i mer än en valkretskrets måste det  
  
 avgöras vilken av valkretsarna som kandidaten skall företräda. Den  
  
 processen kallas för dubbelvalsavveckling. I avsnitt 2.2.3 finns en 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 95  
  
 kortfattad redogörelse för dessa regler. Trots att grundprincipen för  
  
 dubbelvalsavveckling inte kan sägas vara särskilt komplicerad visar  
  
 erfarenheten att reglerna om dubbelvalsavveckling emellanåt leder till  
  
 resultat som uppfattas som oväntade. Detta gäller framförallt i  
  
 situationer då ett parti valt att gå fram med s.k. saxade listor i en eller  
  
 flera valkretsar. I sådana fall kan det bli svårt att förutse alla tänkbara  
  
 resultat.  
  
 I 1998 års riksdagsval har dubbelvalsavveckling förekommit i 31  
  
 fall. I 26 valkretsar har Bailey dubbelvalsavvecklats. Hodges och Nguyen har dubbelvalsavvecklats i två  
  
 respektive en valkrets, Decker, och Reyes, har dubbelvalavvecklats  
  
 i en valkrets vardera. Av de nämda kandidaterna hade alla  
  
 utom Clark fått personliga röstetal som översteg spärren i  
  
 både den valkrets där de tillträtt mandatet och där de dubbelvalsavvecklats.  
  
 Clark erhöll sin placering i båda valkretsarna på  
  
 grund av jämförelsetal.  
  
 Problematiken kring dubbelvalsavvecklingen har uppmärksammats i  
  
 debatten efter valet. Främst har diskussionen rört det förhållandet att  
  
 Kristdemokraterna gått fram med flera listor i samtliga valkretsar där ett  
  
 och samma namn, Bailey, stått på första plats på många listor.  
  
 Detta förhållande i kombination med att partiet fått mandat i de flesta  
  
 valkretsar och att Bailey fått många personröster har lett till att  
  
 han namnordnats som nummer ett bland partiets kandidater i  
  
 sammanlagt 27 valkretsar. Vid dubbelvalsavvecklingen har reglerna  
  
 medfört bl.a. att Graham efterträdare i vissa fall kommit att bli en  
  
 kandidat utan någon egentlig anknytning till den aktuella valkretsen.  
  
 Att så blivit fallet beror bl.a. på att partiet i valkretsen gått fram med  
  
 både riks-och kretslista. Ett annat fall som uppmärksammats är  
  
 valresultatet för Kristdemokraterna i Uppsala läns valkrets. Där ledde  
  
 dubbelvalsavvecklingen av Bailey till att en kandidat, Warren, som var placerad som nummer sex på en av partiets listor  
  
 blev utsedd till valkretsens riksdagsledamot. Att så skedde berodde på  
  
 att Ochoa var den enda av partiets kandidater i valkretsen  
  
 som, förutom Bailey, hade ett personligt röstetal på över åtta  
  
 procent.  
  
 Vad gäller dubbelvalsavvecklingen av Hampton kan konstateras  
  
 att hon kom att tillträda mandatet för Skåne läns norra och östra  
  
 valkrets. I den kretsen hade hon ett personligt röstetal på 26,66 procent  
  
 vilket motsvarar 1 797 röster. I Skåne läns södra valkrets dubbelvalsavvecklades  
  
 hon med ett personligt röstetal på 20,97 procent vilket  
  
 motsvarar 2 216 röster.  
  
 Hampton erhöll alltså sitt mandat i den krets  
  
 där hon hade sitt relativt sett största väljarstöd, som dock rent faktiskt  
  
 utgjordes av färre väljare än i den krets där hon dubbelvalsavvecklades. 
  
 96 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 Detta stämmer med reglerna i vallagen. Beträffande Parker och  
  
 Nguyen kan noteras att båda kandiderat i mer än en  
  
 valkrets och att de på grund av personröster rangordnats först i mer än  
  
 en krets.  
  
 Kan då någon del av problematiken kring dubbelvalsavvecklingen  
  
 direkt kopplas till personvalsreformen? För att besvara den fråga är det  
  
 av intresse att se på det föregående riksdagsvalet.  
  
 Vid 1994 års riksdagsval ägde dubbelvalsavveckling rum i sju fall.  
  
 De kandidater som dubbelvalsavvecklades var Christensen, Hodges och Nguyen och Bailey. Antalet fall av  
  
 dubbelvalsavveckling år 1994 var alltså färre än vid 1998 års riksdagsval.  
  
 Ökningen av antalet fall av dubbelvalsavveckling beror så gott som  
  
 uteslutande på att Kristdemokraterna i 1998 års val vunnit betydligt fler  
  
 mandat än tidigare och att Bailey därför blivit ersatt i många  
  
 valkretsar. Detta är inte en direkt följd av personvalssystemet. Även i  
  
 ett system där kandidaternas jämförelsetal, i stället för personliga  
  
 röstetal, varit avgörande hade Bailey på grund av sin placering  
  
 på listorna namnordnats som nummer ett och dubbelvalsavveckling  
  
 måst äga rum. Däremot kan personvalssystemet leda till ett delvis annat  
  
 resultat än vad systemet med jämförelsetal gör både i fråga om vilket  
  
 mandat som den valda ledamoten skall tillträda och i fråga om vilken  
  
 kandidat som kommer att tillträda mandatet som blir ledigt efter den  
  
 dubbelvalsavvecklade. I tabell 5.6 ovan har angetts samtliga  
  
 förändringar som inträffat vid 1998 års riksdagsval jämfört med vad  
  
 som skulle ha blivit resultatet om personröstning inte förekommit. Det  
  
 anges särskilt när förändringen är kopplad till dubbelvalsavveckling.  
  
 Det kan konstateras att dubbelvalsavvecklingen inom ramen för  
  
 personvalssystemet i åtta fall medfört en skillnad jämfört med det  
  
 tidigare tillämpade systemet. Avvikelserna för Kristdemokraterna har  
  
 följande orsaker. På grund av att en kandidat skall tillträda det mandat  
  
 där han eller hon har det relativt största personliga röstetalet har Smith  
  
 Smith tillträtt mandatet i Jönköpings län och inte i Stockholms län  
  
 vilket skulle ha blivit resultatet med det tidigare systemet. I Uppsala har  
  
 dubbelvalsavveckling lett till att Martinez på grund av  
  
 personröster gått in som ledamot i riksdagen. Detta är effekter som  
  
 beror på personvalssystemet. Vad gäller avvikelserna för Kristdemokraterna  
  
 i Västmanlands län och Malmö kommun har Bailey  
  
 förekommit på endast en av partiets tre listor, en rikslista, i respektive  
  
 valkrets. Han blev vald på personröster i båda kretsarna trots att  
  
 kretslistorna, där han alltså inte var upptagen, fick fler partiröster än  
  
 rikslistan. I ett system utan personröstning hade detta givetvis lett till att  
  
 första namnet på kretslistan tagit mandatet.  
  
 Nu blev resultatet i stället  
  
 att Bailey måste dubbelvalsavvecklas. Eftersom ersättaren enligt 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 97  
  
 de gällande reglerna skall tas från en lista där den valda ledamoten  
  
 förekommer kan inte någon kandidat som enbart står på kretslistan  
  
 komma i fråga. Det aktuella resultatet överensstämmer med de  
  
 principer som legat till grund för utformningen av reglerna. (Harrison  
  
 Mason har i sin uppsats Vilka kandidater vinner på personval i  
  
 Premiär för personval SOU 1999:92 närmare kommenterat denna  
  
 effekt). Det kan i sammanhanget påpekas att frågan om från vilken lista  
  
 ersättare skall hämtas har uppmärksammats i flera olika utredningar (jfr  
  
 Översyn av vallagen 2 SOU: 1980:45, Ökat personval SOU 1993:21  
  
 och särskilt Utvärderat personval SOU 1996:66 s. 85 ff.).  
  
 Vad gäller avvikelsen för Folkpartiet, nämligen att Hampton  
  
 tillträdde sitt mandat i en valkrets där hon rent faktiskt hade fått färre  
  
 personröster än i en annan krets, är det en följd av personvalssystemet.  
  
 Resultatet står i överensstämmelse med vad som varit avsett. Man har  
  
 nämligen ansett att det skulle missgynna befolkningsmässigt små  
  
 valkretsar om det faktiska och inte det relativa personliga röstetalet fick  
  
 vara avgörande (Jfr Ny vallag, prop. 1996/97:70 s 229 f.).  
  
 5.5.4 Ersättarsystemet  
  
 Personvalskommittén föreslog ett system som innebar att ersättare för  
  
 valda kandidater, oavsett om de valts med stöd av personliga röstetal  
  
 eller på grund av jämförelsetal, skulle utses från den lista som mest  
  
 bidragit till att den valda kandidaten fått sitt mandat. Personrösterna  
  
 fick därigenom inte fullt genomslag när det gällde att utse ersättare.  
  
 Systemet tillämpades i 1994 års försöksval och i valet till  
  
 Europaparlamentet år 1995. Det visade sig medföra stora problem vid  
  
 sammanräkning och mandatfördelning. Nomineringsrätts- och valkretskommittén  
  
 lade efter sin utvärdering fram ett förslag till ett reviderat  
  
 ersättarsystem som innebar bl.a. att ersättare i första hand alltid skall  
  
 utses på grundval av det totala antalet personröster en kandidat fått i  
  
 valkretsen under förutsättning att vederbörande kommit över spärren.  
  
 Det spelar alltså ingen roll om personrösterna avgetts på flera olika  
  
 listor. Ersättare för kandidater som valts på grund av jämförelsetal skall  
  
 liksom tidigare utses på ett helt listtroget sätt. Förutom att systemet är  
  
 enklare att tillämpa än det som Personvalskommittén föreslog, innebär  
  
 det också att personrösterna får fullt genomslag även på ersättarsidan.  
  
 Förslaget ledde till lagstiftning och tillämpades för första gången i 1998  
  
 års val (jfr Utvärderat personval SOU 1996:66 s.  
  
 85 ff.).  
  
 Av de kandidater som utsetts till ersättare i 1998 års riksdagsval har  
  
 16 fått personliga röstetal på över åtta procent. Flertalet av dessa skulle  
  
 ha erhållit sin plats som ersättare även om personröstning inte hade 
  
 98 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 tillämpats. I tre fall har dock personrösterna medfört omkastningar. I  
  
 Halland tog Ferguson, första ersättarplatsen i stället för den tredje. I  
  
 Värmland blev Brown, förste ersättare istället för andre. I  
  
 Västerbotten utsågs Wilkins, till ersättare för en kandidat som  
  
 stod på en annan lista än han själv.  
  
 Personvalet har således fått ett visst begränsat genomslag på  
  
 ersättarsidan och några oförutsedda effekter som kan kopplas till  
  
 personvalsreformen förefaller inte ha uppstått vid utseende av ersättare.  
  
 Systemet har också fungerat utan några komplikationer vad gäller  
  
 sammanräkningen.  
  
 Särskilt om det kommunala ersättarsystemet  
  
 Kommunfullmäktige beslutar enligt 5 kap. 4 § kommunallagen och 18  
  
 kap. 55 § vallagen hur många ersättare som skall finnas för ledamöterna  
  
 i fullmäktige. Antalet skall utgöra en viss andel dock högst hälften av  
  
 det antal platser som varje parti får i kommunen. I samband med den  
  
 nya vallagens införande ändrades reglerna för utseende av ersättare för  
  
 kandidater som valts till kommunfullmäktige. Ändringen innebar  
  
 sammanfattningsvis att det alltid skulle utses minst två ersättare för  
  
 partier som fått ett eller två mandat. Anledningen till ändringen var att  
  
 små partier i annat fall kunde komma att erhålla för få ersättare. Den  
  
 nya ordningen har i huvudsak slagit väl ut i de fall kommunfullmäktige  
  
 beslutat att andelen ersättare skall uppgå till hälften. I flertalet fall har  
  
 kommunerna också bestämt andelen ersättare till hälften. Emellertid  
  
 kan en viss skevhet uppstå då andelen bestämts till annan kvotdel. Om  
  
 t.ex. andelen är 1/3 kan ett parti, som erhåller tre mandat, komma att få  
  
 endast en ersättare medan ett parti som fått ett eller två mandat  
  
 garanterat får två ersättare. Effekter av detta slag kan undanröjas genom  
  
 att reglerna för utseende av ersättare justeras på så sätt att det alltid  
  
 skall utses minst två ersättare för partier som är representerade i  
  
 fullmäktige.  
  
 5.5.5 Sammanräkningen  
  
 Införandet av möjligheten att personrösta innebar att ytterligare  
  
 arbetsmoment vid sammanräkningen tillkom. Samtidigt innebar  
  
 avskaffandet av strykningarnas formella betydelse och begränsningen  
  
 av möjligheten att skriva till namn på valsedlar vissa förenklingar i  
  
 sammanräkningsförfarandet. Enligt den tidsplan som RSV hade gjort  
  
 upp för länsstyrelsernas sammanräkning skulle riksdagsvalet vara 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 99  
  
 färdigräknat på onsdagen efter valdagen, kommunvalet söndag en  
  
 vecka efter valdagen och landstingsvalet onsdagen andra veckan efter  
  
 valdagen. Tidsplanen kunde hållas och sammanräkningen fungerade i  
  
 huvudsak bra. Dock kom arbetet att bli något mer resurskrävande än  
  
 vad som förutsatts. Det förhållandet att strykningarna inte längre har  
  
 någon formell betydelse innebär en viss förenkling. Dock tillämpades  
  
 redan i det gamla valsystemet förenklingsregler som innebar att strukna  
  
 namn endast undantagsvis räknades. Av större betydelse för sammanräkningen  
  
 var att flertalet partier hade anmält kandidater vilket fick till  
  
 följd att någon hänsyn till tillskrivna namn inte behövde tas annat än  
  
 undantagsvis, vilket var en förutsättning för att den uppgjorda  
  
 tidsplanen skulle kunna hållas.  
  
 5.5.6 Företeelser som upplevts som problem i  
  
 sammanräkningsarbetet  
  
 Parodiska partbeteckningar  
  
 Liksom vid tidigare val förekom det i 1998 års val åtskilliga valsedlar  
  
 med parodiska partibeteckningar som t.ex. Mcfarland på Cochran och  
  
 Bakpartiet. Vid riksdagsvalet förekom ca 4 400 valsedlar med sådana  
  
 påhittade partibeteckningar. En helt blank valsedel är ogiltig men en  
  
 valsedel som upptar partibeteckning, även uppenbart påhittad, skall  
  
 godkännas. I vissa fall kan det dock vara svårt att avgöra om det som  
  
 skrivits till på en valsedel överhuvudtaget kan uppfattas som en  
  
 partibeteckning som skall föranleda att rösten bedöms som giltig.  
  
 Praxis i denna fråga skiftar också mellan olika länsstyrelser. Härtill  
  
 kommer att de parodiska beteckningarna tilldrar sig mycket  
  
 uppmärksamhet från media och därmed innebär att valmyndigheterna  
  
 tvingas ta emot förfrågningar om dessa beteckningar vid en tidpunkt då  
  
 alla resurser behövs för att sammanställa resultatet från valet.  
  
 Eftersom valsedlar med parodiska partibeteckningar ingår bland de  
  
 giltiga rösterna får de också betydelse för olika spärregler som t.ex.  
  
 småpartispärren vid val till riksdag, EU-parlamentet och landsting.  
  
 Även gränsen för tilldelning av fria valsedlar påverkas.  
  
 Otydliga personmarkeringar  
  
 Vad som också uppfattats som ett problem vid sammanräkningen är  
  
 bedömningen av otydliga personröstmarkeringar. Det förekommer att  
  
 väljare gör markeringar utanför markeringarna som är avsedda för 
  
 100 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 personrösterna eller på ett sådant sätt att det kan vara svårt att avgöra  
  
 om en eller flera personröster lämnats, t.ex. då väljaren gör en  
  
 markering både före och efter kandidatnamnet. Även understrykningar  
  
 och inringade namn förekommer. RSV har framhållit risken för att  
  
 praxis vid bedömningen blir olika från länsstyrelse till länsstyrelse och  
  
 framhållit att vallagen bör förtydligas på så sätt att det klart framgår att  
  
 väljaren skall göra sin markering i den därför avsedda rutan eller att ett  
  
 uttalande av den innebörden görs i förarbetena.  
  
 Ångerröstning  
  
 Med ångerröstning avses att en väljare som har förtidsröstat, på  
  
 postkontor eller i annan röstningslokal, på nytt röstar i sin vallokal på  
  
 valdagen. I sådana fall gäller den röst som lämnats i vallokalen.  
  
 Möjligheten att ångerrösta finns ända till dess vallokalerna stänger på  
  
 valdagen. Vid 1998 års val förekom det i 1 136 fall, vilket innebär att  
  
 ångerröstningen inte ökat sedan föregående val.  
  
 Hanteringen av ångerröstningen medför att den preliminära rösträkningen  
  
 försenas eftersom poströster och andra förtidsröster inte kan  
  
 läggas i urnorna förrän man med säkerhet vet att väljaren inte kommer  
  
 att rösta i sin vallokal. Det önskemål som mest frekvent framförts från  
  
 landets valnämnder efter 1998 års val är att ångerröstningen slopas helt  
  
 eller begränsas. RSV har instämt i att så bör ske.  
  
 5.5.7 Övriga synpunkter från valmyndigheterna  
  
 Fria valsedlar och utläggning av partimarkerade valsedlar  
  
 Enligt 6 kap. 8-10 §§ vallagen svarar staten under vissa förutsättningar  
  
 för kostnaden för valsedlar till partier som deltar i val till riksdag samt  
  
 landstings- och kommunfullmäktige liksom för partier som deltar i val  
  
 till Europaparlamentet. Vad gäller val till riksdagen och Europaparlamentet  
  
 gäller att partier som får eller vid något av de två senaste  
  
 valen fått mer än en procent av rösterna i landet har rätt till valsedlar  
  
 kostnadsfritt. För de kommunala valen gäller att partiet skall vara  
  
 representerat i fullmäktige eller få plats där genom valet för att staten  
  
 skall svara för kostnaden. Enligt 9 kap. 12 § vallagen gäller att i  
  
 röstningslokaler skall partimarkerade valsedlar för samtliga val läggas  
  
 ut för partier som vid något av de två senaste valen fått mer än en  
  
 procent av rösterna i hela landet.  
  
 En följd av reglerna om fria valsedlar kan bli att ett parti som vid val  
  
 1 fått minst en procent av rösterna i landet men i val 2 får färre röster än 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 101  
  
 en procent ändå har rätt till valsedlar i val 3, trots att partiet då kan ha  
  
 krympt så att det är mindre än andra småpartier.  
  
 Skyldigheten för valmyndigheterna att lägga ut partimarkerade  
  
 valsedlar för partier som i något av de två senaste valen fått minst en  
  
 procent av rösterna är ovillkorlig. Detta innebär att valsedlar skall  
  
 läggas ut även om partiet inte har några kandidatlistor. Valsedlar skall  
  
 också läggas ut trots att partiet överhuvudtaget inte önskar delta i val.  
  
 RSV har förklarat sig avstå från att föreslå några förändringar av  
  
 reglerna om fri tilldelning av valsedlar. Vad gäller skyldigheten att  
  
 lägga ut valsedlar har verket föreslagit att partier som önskar utnyttja  
  
 sig av den rättigheten senast sex månader före valet skall anmäla detta.  
  
 Kandidatanmälningarna  
  
 Ett parti som registrerat sin partibeteckning skall som nämnts anmäla  
  
 samtliga sina kandidater om något skydd för partibeteckningen skall  
  
 komma till stånd. Skyddet uppnås på det sättet att om det på någon av  
  
 partiets valsedlar finns ett icke anmält namn så bortser man från detta  
  
 vid sammanräkningen. RSV fastställer enligt 5 kap. 19 § vallagen den  
  
 tidpunkt då anmälningarna av kandidater senast skall ha gjorts. Inför  
  
 1998 års val var den 24 april 1998 sista dag för anmälan. Anmälan skall  
  
 göras skriftligen till RSV eller, om RSV så bestämmer, till vederbörande  
  
 länsstyrelse. Det är partiets ombud eller en person som ombudet  
  
 utsett som skall göra anmälan. Kandidaterna skall skriftligen förklara  
  
 att de gett partiet tillstånd att anmäla dem. Förklaringen skall skickas  
  
 med anmälan. Kandidaternas namn anses vara obefintliga i anmälan om  
  
 partiet inte kan visa att det har fått kandidaternas tillstånd att anmäla  
  
 dem. Någon lista över anmälda kandidater trycks inte utan endast en  
  
 lista över vilka partier som anmält kandidater.  
  
 Det förhållandet att sista dagen för anmälan av praktiska skäl måste  
  
 ligga omkring ett halvår före valdagen har visat sig medföra problem  
  
 framförallt i de fall någon eller några av de anmälda kandidaterna inte  
  
 kan stå kvar vid sin kandidatur. Den situationen kan uppstå att ett parti  
  
 under tiden mellan anmälningsdagen och valdagen av olika skäl  
  
 förlorar så många kandidater att risk uppstår att alla partiets mandat inte  
  
 kan besättas. Motsvarande situation kan också uppstå om ett parti  
  
 anmält för få kandidater.  
  
 RSV har förklarat att verket gjort den tolkningen av gällande  
  
 bestämmelser att partiets beslut att anmäla kandidater inte kunde ändras  
  
 efter sista dagen för kandidatanmälan men att men att vilka kandidater  
  
 som var anmälda inte behövde slutligt fastställas den dagen. Vid 1998  
  
 års val tilläts således partier att i vissa fall ta bort eller lägga till 
  
 102 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 kandidater i ett sent skede för att undvika situationer med tomma  
  
 stolar.  
  
 Valprövningsnämnden har efter 1998 års val prövat ett ärende som  
  
 bl.a. gällde huruvida ett parti återtagit sina kandidatanmälningar eller  
  
 inte. Valprövningsnämnden uttalade att det av förarbetena till 5 kap.  
  
 17 § vallagen, som reglerar förfarandet vid bristfälliga kandidatanmälningar,  
  
 framgår att ett parti har rätt att återta kandidatanmälningar efter  
  
 den tidpunkt då kandidatanmälningar senast skall ha skett och att det är  
  
 viktigt att återkallelsen är otvetydig. (Valprövningsnämndens beslut  
  
 1998-12-09, Dnr 31-1998). Såväl Valprövningsnämdens beslut liksom  
  
 de aktuella förarbetsuttalandena torde ta sikte på den situationen att ett  
  
 parti önskar återta sin kandidatanmälan i sin helhet, något som medför  
  
 att partibeteckningen inte längre är skyddad, men att tillskrivna namn  
  
 på valsedlarna skall beaktas. Däremot förefaller inte den situationen att  
  
 ett parti efter sista dag för anmälan önskar återta anmälan av en viss  
  
 kandidat eller att partiet vill lägga till en viss kandidat ha berörts under  
  
 lagstiftningsarbetet.  
  
 Kandidaternas förklaringar  
  
 Enligt 5 kap. 14 § vallagen skall varje anmäld kandidat skriftligt  
  
 förklara att han eller hon gett partiet tillstånd till anmälan.  
  
 Förklaringarna sänds till länsstyrelsen. RSV har framhållit att antalet  
  
 kandidater i valen uppgår till ca 70 000 och att det i vart fall i de större  
  
 länen innebär ett betydande merarbete att hantera kandidaternas  
  
 skriftliga förklaringar bl.a. eftersom det ofta förekommer att dessa  
  
 handlingar skickas in separat och således inkommer i helt annan  
  
 ordning än namnen på valsedlarna.  
  
 RSV har föreslagit att ansvaret för förklaringarna helt förs över på  
  
 partierna på så sätt att partiets ombudsman eller den person som denne  
  
 utsett att svara för kandidatanmälan i samband med att anmälan görs  
  
 försäkrar att samtliga anmälda kandidater har gett sitt samtycke.  
  
 Utläggning av namnvalsedlar på särskilda röstmottagningsställen  
  
 Enligt den tidigare gällande vallagen anordnades s.k. institutionsröstning  
  
 genom att tillfälliga postkontor inrättades på bl.a. sjukvårdsinrättningar,  
  
 ålderdomshem och kriminalvårdsanstalter. Rent formellt  
  
 var det de då gällande reglerna om röstning på postkontor som  
  
 reglerade förfarandet. Dessa regler föreskrev bl.a. att endast  
  
 partimarkerade valsedlar fick läggas ut på postkontor. Med den nya 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 103  
  
 vallagens ikraftträdande infördes begreppet särskilt röstmottagningsställe  
  
 inom landet för sådana röstningslokaler som anordnas på  
  
 sjukvårdsinrättningar o.d. medan begreppet poströstning kom att  
  
 reserveras för sådan röstning som sker på Posten Aktiebolags  
  
 postkontor. Samtidigt blev det tillåtet att lägga ut namnvalsedlar  
  
 postkontor medan det tidigare förbudet mot att lägga ut annat än  
  
 partimarkerade valsedlar behölls för särskilda röstmottagningsställen  
  
 inom landet och på röstmottagningsställen som anordnas av utlandsmyndigheter.  
  
 Den rådande ordningen med förbud mot namnvalsedlar vid de  
  
 särskilda röstmottagningsställena inom landet har vållat protester. I de  
  
 flesta fall har problemet lösts genom att partierna lagt eller delat ut  
  
 valsedlar på visst avstånd från röstningslokalen. RSV har framhållit att  
  
 namnvalsedlar bör tillåtas om valnämnderna skall stimuleras att i ökad  
  
 utsträckning inrätta särskilda röstmottagningsställen t.ex. vid ändring i  
  
 valdistriktsindelningen.  
  
 Framställning av röstlängder m.m  
  
 1993 års vallagskommitté hade som uppgift bl.a. att se över vissa  
  
 valtekniska frågor däribland reglerna om röstlängder och röstkort. I sitt  
  
 betänkande Vallagen SOU 1994:30, lade kommittén fram förslag till  
  
 förändringar av dessa regler. Förändringarna kom att i allt väsentligt tas  
  
 in i den nya vallagen (se prop. 1996/97:70 s. 133 ff.) och tillämpades  
  
 vid 1998 års val. Några av de viktigaste förändringarna jämfört med  
  
 vad som gällde tidigare var att systemet med en alltid gällande  
  
 röstlängd ersattes med en ordning där en röstlängd tas fram då det skall  
  
 hållas ett val eller en folkomröstning och att den särskilda röstlängden  
  
 för utlandssvenskar avskaffades. Vidare bestämdes den s.k.  
  
 kvalifikationsdagen för rösträtt till 30 dagar före valdagen. En särskild  
  
 röstlängdsregisterlag som bygger på uppgifter från aviseringsregistret  
  
 tillskapades. Det är därmed uppgifterna i aviseringsregistret som i  
  
 huvudsak ligger till grund för uppgifterna i röstlängden. Vissa uppgifter  
  
 som t.ex. uppgifter om valdistrikt hämtas dock från fastighetsregistret.  
  
 RSV har i sin utvärdering av 1998 års val framhållit bl.a. följande. 1993  
  
 års vallagskommitté utgick från att alla uppgifter som behövdes för att  
  
 kunna framställa röstlängden skulle tas från ett enda register. Så har  
  
 inte blivit fallet. Förutom uppgifter från aviseringsregistret och  
  
 fastighetstaxeringsregistret krävs vissa uppgifter ur valdatabasen som  
  
 uppdateras dels av länsstyrelserna dels av skattemyndigheterna.  
  
 Sambearbetningen av olika register är mycket tidskrävande och gör det  
  
 svårt att tid distribuera röstkorten. Om man kunde finna en ordning där 
  
 104 Personvalets genomslag i 1998 års val SOU 1999:136  
  
 alla uppgifter som behövs för röstlängderna snabbt och säkert kunde  
  
 hämtas ur ett enda register skulle systemet med särskilda röstlängder  
  
 inför varje val fungera bättre. Om en sådan ordning inte kan komma till  
  
 stånd bör man överväga ett permanent röstlängdsregister som ständigt  
  
 uppdateras eftersom den nuvarande ordningen med skilda register och  
  
 röstlängd inför varje val innebär att allt arbete inför varje ordinarie val  
  
 måste upprepas fyra gånger. Ytterligare en faktor som komplicerar  
  
 röstlängdshanteringen är tidsfristen för rättelse av uppgifter i längden.  
  
 Sista dag för rättelse är måndagen före valdagen. Röstlängderna skall  
  
 enligt vallagen sändas till kommunerna så snart samtliga beslut om  
  
 rättelse blivit införda. Det går på grund av den korta tiden mellan sista  
  
 dag för rättelse och valdagen inte att garantera att får röstlängden i rätt  
  
 tid. Det finns därför anledning att överväga att förkorta tiden för att  
  
 begära rättelse, förslagsvis på så sätt att sista dag för rättelse blir  
  
 torsdagen tio dagar före valdagen.  
  
 RSV har också särskilt framhållit att verket i en av Justitiedepartementet  
  
 beställd utredning 1996 framhållit att de gällande  
  
 reglerna kunde tillämpas för perioden 1997–1999 men att framställningen  
  
 av röstlängder och röstkort är behäftat med ett antal svagheter  
  
 som måste ses över före valet år 2002. RSV har vidare i rådet mer i  
  
 detalj redovisat på vilka områden åtgärder är nödvändiga och framhållit  
  
 bl.a. att systemet för framställning och distribution av röstkort är  
  
 särskilt sårbart.  
  
 Vad gäller valdatasystemet har RSV sammanfattningsvis uppgett att  
  
 detta inte kan anses vara tidsenligt och anpassningsbart och att  
  
 redovisningen av resultaten från de senaste valen inte hade kunnat  
  
 genomföras på det sätt som skett utan stöd från bl.a. Tele 2 och  
  
 datorföretaget SUN.  
  
 Brevröstning  
  
 Som en följd av vallagens nya regler om vilka personer som skall  
  
 finnas upptagna i röstlängd kom ca 70 000 svenskar bosatta utomlands  
  
 att få rösträtt. Med den ökade internationaliseringen är det rimligt att  
  
 anta att allt fler svenskar kommer att arbeta utomlands för längre eller  
  
 kortare tid. Det blir också vanligare att svenska ungdomar väljer att  
  
 bedriva studier i andra länder. Enligt uppgift från CSN var antalet  
  
 studenter som beviljats studiemedel för studier utomlands för läsåret  
  
 1997/98 ca 24 600.  
  
 För att utlandssvenskarna skall kunna utöva sin  
  
 rösträtt är de hänvisade till att uppsöka de röstmottagningsställen som  
  
 inrättas på ambassader och konsulat inför varje val. Antalet  
  
 beskickningar där röstmottagningsställen kan inrättas har minskat något 
  
 SOU 1999:136 Personvalets genomslag i 1998 års val 105  
  
 de senaste åren. RSV och Utrikesdepartementet får inför varje val ta  
  
 emot klagomål från utlandssvenskar som vill utnyttja sin rösträtt men  
  
 som inte har möjlighet att ta sig till ett röstmottagningsställe.  
  
 Möjligheten att rösta per brev finns endast för svenskar som vistas i  
  
 Tyskland, Schweiz eller ombord på ett svenskt fartyg i utrikes fart.  
  
 RSV har förklarat sig vilja väcka frågan om inte brevröstning generellt  
  
 bör tillåtas för utlandssvenskar. 
  
 SOU 1999:136 107 
  
 6 Allmänna överväganden 
  
 En övervägande del av väljarna var positivt inställda till 
  
 personvalssystemet och tyckte det var enkelt att tillämpa. 
  
 Systemet bedöms i framtiden kunna leda till positiva effekter för 
  
 förhållandet mellan väljare och valda. En förutsättning är dock att 
  
 väljarna får bättre information om kandidaterna. 
  
 Personvalsgenomslaget i 1998 års val avvek inte dramatiskt från 
  
 vad som förutsetts och väljarna fick bättre möjlighet än tidigare att 
  
 påverka vem som skall representera dem. I de största valkretsarna 
  
 blev dock personvalsgenomslaget påtagligt lågt. 
  
 Ytterligare erfarenheter av personvalssystemet bör avvaktas innan 
  
 spärrnivåerna förändras. 
  
 Som ett underlag för bedömningar i ett senare skede presenteras 
  
 vissa förändringsmodeller vad avser spärrnivåer. Allt i syfte att 
  
 förbättra förutsättningarna för personval i de största valkretsarna. 
  
 För att undvika komplicerade och svårförutsägbara resultat av 
  
 dubbelvalsavveckling föreslås att det i vallagen tas in en bestämmelse 
  
 som innebär att kandidaterna i riksdagsvalet bör förekomma i endast 
  
 en valkrets. 
  
 Farhågorna för att personval skulle missgynna kvinnliga och yngre 
  
 kandidater besannades inte i 1998 års val. 
  
 Ovidkommande ekonomiska faktorer påverkade inte valresultatet. 
  
 Förekomsten av otillbörlig finansiering skulle riskera att skada 
  
 tilltron till personvalssystemet. Ansvaret för att öppenheten i dessa 
  
 frågor är så stor som möjligt vilar i första hand på partier och 
  
 kandidater. Som ett led i att stödja en sådan öppenhet föreslår rådet 
  
 en möjlighet för kandidater som valts till riksdagen att frivilligt 
  
 redovisa kampanjmedel i ett offentligt register. 
  
 Valsystemet behöver förenklas i vissa avseenden. Rådet föreslår 
  
 bl.a. att namnvalsedlar skall få läggas ut på särskilda röstmottagningsställen  
  
 inom landet, att partimarkerade valsedlar skall läggas ut 
  
 endast på begäran samt att röstningsproceduren vid poströstning 
  
 förenklas. 
  
 108 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 Rådet anser att vissa frågor av valadministrativ natur som t.ex. 
  
 framställning av röstlängder och röstkort bör göras föremål för en 
  
 särskild översyn. 
  
 Inget tyder på att personvalet påverkade det allmänna valdeltagandet 
  
 . 
  
 6.1 Utgångspunkter för bedömningen 
  
 Rådets uppdrag är bl.a. att på grundval av erfarenheterna från 1998 års 
  
 allmänna val utvärdera det nya svenska valsystem som ger väljarna en 
  
 möjlighet att rösta, inte bara på parti, utan också på person. Det 
  
 reformerade valsystemet har föregåtts av ett relativt långvarigt och 
  
 omfattande reformarbete i vilket företrädare för de politiska partierna 
  
 och forskare deltagit. En inte obetydlig del av arbetet har bestått i att 
  
 försöka bedöma de olika konsekvenser som införande av personval kan 
  
 tänkas medföra. Därvid har svenska forskningsprojekt samt studier av 
  
 utländska valsystem varit betydelsefulla kunskapskällor. Dessutom har 
  
 det svenska personvalssystemet före 1998 års val varit föremål för 
  
 försöksverksamhet i de kommunala valen 1994 och tillämpats i 1995 års 
  
 val till Europaparlamentet. Resultatet av reformarbetet blev att 
  
 riksdagen beslutade att införa en ny vallag där den mest genomgripande 
  
 förändringen i förhållande till det tidigare systemet var möjligheten att 
  
 personrösta. Förutom att valsystemet fick en tekniskt sett något 
  
 annorlunda konstruktion än tidigare, redovisades i olika skeden av 
  
 lagstiftningsarbetet bedömningar av hur systemet förväntades falla ut i 
  
 olika avseenden. Ett exempel på ett sådant mer preciserat uttalande är 
  
 Personvalskommitténs bedömning att på sikt mellan 30 och 50 procent 
  
 av väljarna i riksdagsvalet skulle komma att utnyttja möjligheten att 
  
 personrösta. En mer allmänt hållen förhoppning som knöts till systemet 
  
 var att väljarna skulle få större inflytande i fråga om vilka personer som 
  
 skulle representera dem och att systemet skulle bidra till att minska 
  
 avståndet mellan väljare och valda. 
  
 Det var dock inte bara från officiellt håll som personvalsvalsystemet 
  
 bedömdes före 1998 års val. Från forskarhåll och i massmedia redovisades  
  
 olika synpunkter och bedömningar. Vissa debattörer framhöll 
  
 risken för negativa konsekvenser som t.ex. att tillgången till stora 
  
 ekonomiska resurser skulle inverka på valutgången eller att systemet 
  
 skulle missgynna kvinnor. Andra åter pekade på det demokratiska värdet 
  
 i att väljarna skulle få större inflytande och att detta kunde bidra till att 
  
 ge ökad legitimitet åt det politiska systemet samt öka förtroendet för de 
  
 folkvalda. Det är svårt att i de omdömen som kom fram före valet 1998 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 109 
  
 urskilja någon huvudrikting. Möjligen skulle detta i så fall vara kritik 
  
 mot försöket att kombinera ett i grunden partiorienterat valsystem med 
  
 personval. Inte sällan framhölls att systemet i stället borde konstrueras 
  
 som ett renodlat personvalssystem av det slag som används i Finland. 
  
 Efter 1998 års val har omdömena varit fortsatt splittrade. Vissa 
  
 bedömare har menat att systemet fungerat relativt väl och att det finns 
  
 anledning att bygga vidare på det. Andra åter har bedömt resultatet som 
  
 katastrofalt och förespråkat en återgång till den tidigare ordningen. 
  
 En viktig orsak till att så skilda bedömningar redovisats torde vara 
  
 dels olika inställning till personval som sådant, dels också skillnader i 
  
 förväntningar på personvalssystemet. 
  
 Debatten visar att det finns skäl att klargöra utgångspunkterna för en 
  
 utvärdering. Från rådets sida är det naturligt att i första hand utgå från 
  
 de bedömningar som legat till grund för riksdagens ställningstagande att 
  
 införa ett inslag av personval i det svenska valsystemet. Man bör då 
  
 särskilt hålla i minnet det inte varit avsikten att i grunden reformera den 
  
 svenska valordningen. Ett av huvudsyftena med personvalsreformen har 
  
 varit att inom ramen för ett partivalssystem ge medborgarna bättre 
  
 möjlighet än tidigare att påverka vilka som skall representera dem. Rådet 
  
 kommer alltså i första hand att försöka bedöma i vad mån erfarenheterna 
  
 från 1998 års val står i samklang med de uttalanden och de antaganden 
  
 som gjorts under lagstiftningsarbetet. Jämförelser bör emellertid också 
  
 göras med utgångspunkt i de synpunkter och antaganden som kommit 
  
 fram från forskarhåll och i den allmänna debatten. Rådet anser att en 
  
 sådan utvidgad utvärdering kan bidra till en mer allsidig belysning. 
  
 Det finns också anledning att erinra om att effekterna av mer 
  
 genomgripande konstitutionella reformer oftast är beroende av den 
  
 långsiktiga samhällsutvecklingen på olika områden. Som exempel kan 
  
 nämnas att införande av lika och allmän rösträtt 1921 i vårt land inte 
  
 följdes av ett valdeltagande i nivå med dagens förrän 1948. På samma 
  
 sätt finns det skäl att anta att införandet av möjligheten att rösta på 
  
 person är en reform vars långsiktiga konsekvenser det än så länge inte 
  
 går att bedöma med någon större grad av säkerhet. I vissa mer övergripande  
  
 frågor, som t.ex. personvalets betydelse för förhållandet mellan 
  
 väljare och valda, får bedömningen därför begränsas till att försöka 
  
 urskilja mönster och tänkbara utvecklingsvägar.  
  
 I frågor av mer konkret 
  
 och valteknisk natur går det däremot redan nu att dra relativt säkra 
  
 slutsatser. 
  
 Slutligen skall nämnas att rådet eftersträvat att arbeta i den anda av 
  
 samförstånd som av tradition präglat reformarbete på det konstitutionella  
  
 området. I några fall presenteras flera alternativa lösningar för att 
  
 kunna tjäna som underlag för bedömningar i ett senare skede. 
  
 110 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 6.2 Personvalet och förhållandet mellan 
  
 väljare och valda. 
  
 Ett demokratiskt samhällsskick förutsätter för sin överlevnad att de 
  
 folkvalda har medborgarnas förtroende. Ett sådant samhällssystems 
  
 legitimitet är därmed beroende av att de folkvalda politikerna inte bara 
  
 är, utan också framstår utåt, som goda representanter för de 
  
 väljargrupper som utsett dem. Då det brister i kontakten mellan politiker 
  
 och övriga medborgarna finns en risk för ointresse, bristande 
  
 engagemang eller rent av s.k. politikerförakt. 
  
 Det är naturligtvis ett önskemål och ett övergripande samhällsintresse 
  
 att avståndet mellan väljare och valda är så litet som möjligt. 
  
 Personvalsreformen genomfördes bl.a. i förhoppningen att ett valsystem 
  
 som lyfter fram de enskilda kandidaterna skulle bidra till att skapa en 
  
 positivare relation mellan medborgarna och de folkvalda. Personvalskommitten  
  
 konstaterade att det inte fanns några säkra belägg för att så 
  
 skulle bli fallet. Forskningsresultat som kommittén hade tillgång till 
  
 visade dock att människor tenderar att uttrycka större förtroende för 
  
 politiker ju mer kännedom de har om dem. Därför ansåg kommittén att 
  
 det var ett rimligt antagande att personvalssystemet skulle leda till 
  
 positiva effekter i detta avseende (Ökat personval SOU 1993:21 s. 54). 
  
 Att avgöra i vad mån stora befolkningsgruppers inställning 
  
 förändrats i ett eller annat avseende till följd av reformer är inte alltid 
  
 någon enkel uppgift. Likaledes kan det vara svårt att avgöra vad en 
  
 eventuellt förändrad inställning grundar sig på. Just i frågan om 
  
 människors inställning till det politiska systemet och de personer som är 
  
 aktiva inom detta kan vissa av de undersökningsresultat som framkommit  
  
 i de forskningsprojekt som rådet initierat ge en viss vägledning. 
  
 Det kan konstateras att den s.k. kandidatkännedomen är sämre än 
  
 tidigare. Detsamma gäller det allmänna valdeltagandet. Detta kan tala 
  
 för att personvalsreformen inte förmått stimulera eller väcka engagemang  
  
 och intresse. Å andra sidan är det högst osäkert i vad mån 
  
 personvalsreformen alls kan kopplas till dessa negativa effekter. Nu är 
  
 det emellertid så, som nämnts inledningsvis, att reformer på det 
  
 konstitutionella området inte sällan verkar relativt långsamt. Enligt 
  
 rådets uppfattning finns därför anledning att anlägga ett mer långsiktigt 
  
 perspektiv vid bedömningen. Man får därmed nöja sig att nu försöka 
  
 skönja i viken riktning utvecklingen kan komma att gå. Rådet håller fast 
  
 vid bedömningen att en ökad kännedom om de styrande politikerna bland 
  
 väljarna är en bra grogrund för ett förtroendefullt förhållande mellan 
  
 väljare och valda.  
  
 Att flertalet väljare uppfattat möjligheten att rösta på 
  
 person som något positivt bör rimligen innebära att detta är en upp 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 111 
  
 fattning som delas av många och att en ökad kunskap om politikerna 
  
 som personer är något önskvärt. I samma riktning pekar det förhållandet 
  
 att vissa kandidater som engagerat sig i personvalskampanjer upplevt att 
  
 de genom detta fått respons från väljare, inte bara i form av personröster 
  
 , utan också i form av kontakter och en ömsesidig dialog. Några 
  
 tecken på en överdriven personifiering som skulle kunna leda till att 
  
 sakfrågorna kommer i skymundan har inte kunnat skönjas, även om 
  
 personvalsreformen bidragit till att person ställts mot person på ett mer 
  
 tydligt sätt än vad som var vanligt tidigare. Rådet anser mot bakgrund 
  
 av det sagda att det alltjämt finns mycket som talar för att personvalsreformen  
  
 kan komma att bidra till en förbättrad relation mellan 
  
 väljare och valda. I detta sammanhang bör också nämnas att undersökningar  
  
 visat att personer som eljest inte engagerar sig politiskt har 
  
 valt att delta i valrörelsen just för att stödja en viss kandidat. 
  
 I vad mån personvalssystemet i framtiden kommer att bidra till en 
  
 positiv utveckling är dock beroende på flera faktorer som egentligen 
  
 ligger utanför själva valsystemets ram. Hur partiorganisationer, 
  
 kandidater och massmedia kommer att agera i framtiden och hur mycket 
  
 information som väljarna kommer att få om olika kandidater är av stor 
  
 betydelse. Just kandidatinformationens betydelse har särskilt framhållits 
  
 inom forskningen och uppmärksammats i media eftersom bristande 
  
 kännedom om kandidater varit den enskilt mest betydelsefulla frågan för 
  
 väljarnas val att inte personrösta. Om personvalssystemet skall ha en 
  
 möjlighet att utvecklas bör därför informationen om kandidaterna i 
  
 kommande val bli bättre. Naturligtvis kan det inte krävas att ett parti 
  
 skall satsa så stora resurser på kandidatinformation att det går ut över 
  
 ambitionen att nå ut med de sakpolitiska frågorna. Ett rimligt krav är 
  
 dock att väljarna skall få så mycket upplysning om enskilda kandidater 
  
 att det går att göra ett någorlunda övervägt val mellan i vart fall några 
  
 av kandidaterna inom det parti som man avser att rösta på. Rådets 
  
 inställning kan sammanfattningsvis uttryckas som att den svenska 
  
 personvalsmodellen har visat sig fylla ett behov bland väljarna och att 
  
 den därför kan bli en betydelsefull faktor för att minska avståndet mellan 
  
 väljare och valda. En viktig förutsättning för att så skall bli fallet är 
  
 dock att systemet får verka i ett sammanhang där det kan fungera. Ett 
  
 sådant sammanhang fordrar bl.a. att väljarna får någorlunda goda 
  
 möjligheter att informera sig inte bara om partiets sakpolitik utan också 
  
 om partiets kandidater. 
  
 112 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 6.3 Personvalets inverkan på 1998 års 
  
 valresultat 
  
 Ett av syftena med personvalsreformen var att väljarna skulle få större 
  
 möjlighet än tidigare att påverka vem som skulle representera dem. Det 
  
 var således fråga om en förskjutning av inflytandet över kandidaturvalet 
  
 från partiernas nominerande instanser till väljarna. Dock fick 
  
 personvalsinslaget inte utformas så att mycket små väljargrupper kom 
  
 att styra kandidaturvalet på bekostnad av dem som önskade överlåta 
  
 detta på partierna. De faktorer som är viktigast för hur personrösterna i 
  
 det svenska personvalssystemet inverkar på valresultatet är 
  
 1. andelen väljare som personröstar 
  
 2. personrösternas fördelning på de olika kandidaterna 
  
 3. spärrnivåernas storlek och 
  
 4. valkretsarnas storlek. 
  
 Dessa faktorer samverkar och därför måste en bedömning av 
  
 personvalsinslagets effekter och den möjliga framtida utvecklingen göras 
  
 med beaktande av dem alla. Det är t.ex. inte meningsfullt att diskutera 
  
 spärrnivåernas höjd utan att samtidigt ta hänsyn till hur många väljare 
  
 som personröstar. Skulle närmare 100 procent av väljarna personrösta 
  
 förlorar frågan om spärrnivåer mycket av sitt intresse eftersom de flesta 
  
 ledamöter sannolikt skulle bli personvalda även med relativt höga 
  
 spärrar. Om å andra sidan utvecklingen går därhän att mycket få väljare 
  
 personröstar blir det mer intressant att diskutera spärrnivåns betydelse 
  
 om man vill behålla möjligheten till personval. Utöver nämnda faktorer 
  
 spelar partiernas röstetal in för frågan om personvalets genomslag. 
  
 I det följande kommer rådet att diskutera några av dessa frågor samt 
  
 redovisa sin syn på den framtida utvecklingen. 
  
 6.3.1 Andelen väljare som personröstade 
  
 Personvalskommittén gjorde bedömningen att på sikt skulle mellan 30 
  
 och 50 procent av väljarna använda sig av möjligheten att personrösta i 
  
 riksdagsvalet. För val till kommunfullmäktige antogs andelen på sikt 
  
 uppgå till mellan 50 och 70 procent. Bedömningen som grundade sig 
  
 bl.a. på studier av personvalssystemens utveckling i Belgien och 
  
 Danmark ifrågasattes inte under det vidare lagstiftningsarbetet. 
  
 Andelen väljare som i 1998 års riksdagsval personröstade på en 
  
 kandidat i något av de partier som tog plats i riksdagen var 29,9 procent. 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 113 
  
 Motsvarande siffror var 35,2 procent för val till kommunfullmäktige och 
  
 29,0 procent för valet till landstingsfullmäktige. 
  
 Vissa bedömare har menat att antalet väljare som personröstat är 
  
 mycket mindre än vad som borde vara fallet om systemet skall ha något 
  
 berättigande. Som framgår av vad som nämnts inledningsvis stod 
  
 resultatet för riksdagsvalets del i överensstämmelse med förväntningarna 
  
 . Beträffande de kommunala valen var andelen lägre än vad man på 
  
 sikt kunnat förvänta. Det finns emellertid inte något som i dagsläget 
  
 starkt talar för att väljarnas intresse för personval skulle vara i 
  
 avtagande. Tvärtom finns tecken på motsatsen. Andelen väljare som 
  
 personröstade i något av valen 1998 uppgick nämligen till 44 procent 
  
 och andelen väljare som personröstade i försökskommunerna i 1994 års 
  
 val ökade något i 1998 års val. Vidare var andelen väljare som valde att 
  
 personrösta i 1999 års val till Europaparlamentet, 66,6 procent, högre än 
  
 i något val tidigare där personröstning förekommit i Sverige, låt vara att 
  
 valdeltagandet var mycket lågt. Dessutom har undersökningar visat att 
  
 flertalet väljare uppfattar rätten att kunna rösta på person som något 
  
 positivt. Sammantaget gör detta att det finns anledning att tro att 
  
 personröstning snarare kommer att öka i omfattning än att minska. 
  
 Därmed finns det knappast anledning att avvika från de antaganden som 
  
 gjordes i samband med reformens tillkomst. Som framhållits ovan är 
  
 utvecklingen dock till stor del beroende på hur framför allt de politiska 
  
 partierna väljer att informera om och lyfta fram sina kandidater så att 
  
 väljarna får en möjlighet att ta ställning också i personfrågor. 
  
 6.3.2 Personrösternas fördelning på kandidater 
  
 Personrösterna i 1998 års val kom att till övervägande del tillfalla 
  
 kandidater placerade högt på partiernas listor. Män och äldre kandidater 
  
 fick generellt sett fler personröster än yngre kandidater och kvinnor. 
  
 Kandidater som var kända tidigare och kandidater som bedrev 
  
 personvalskampanjer fick fler personröster än andra kandidater. 
  
 Efter valet 1998 består riksdagen till ca en fjärdedel av ledamöter 
  
 som valts på personröster. I valet till kommunfullmäktige blev 
  
 sammanlagt ca en femtedel av ledamöterna personvalda. I det stora 
  
 flertalet fall har de kandidater som blivit personvalda haft en sådan 
  
 placering att de skulle ha blivit invalda på grundval av listordningen 
  
 enligt det tidigare systemet. Detta är en följd av att flertalet personröster 
  
 tillfaller kandidater som är placerade högt på partiernas valsedlar. 
  
 Emellertid har i riksdagsvalet förekommit att personrösterna i 12 fall 
  
 medfört att kandidater slagit ut högre placerade kandidater.  
  
 De 12 som 
  
 valts in med frångående av listordningen utgör 3,4 procent av riksdags 
  
 114 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 ledamöterna. Det bör dock noteras att de 12 personvalda i regel varit 
  
 placerade som nummer två på sitt partis lista. Det kan därmed inte sägas 
  
 ha rört sig om några dramatiska omkastningar av partiernas 
  
 nomineringsordning. 
  
 Personrösterna ledde till en annan sammansättning av kommunfullmäktige 
  
 , jämfört med ett rent listsystem, i 175 av landets 289 
  
 kommuner. Av landets samtliga fullmäktigledamöter, 13 388, är 2 904 
  
 valda på personröster, vilket motsvarar en andel på 21,7 procent Det 
  
 totala antalet avvikelser uppgår till 301. Samtliga avvikelser beror inte 
  
 på s.k. inkryssningar, utan har andra orsaker som t.ex. effekter av 
  
 dubbelvalsavveckling. Antalet rena inkryssningar uppgår till 229 
  
 vilket motsvarar en direkt betydelse på 1,7 procent. Av detta kan man 
  
 dra slutsatsen att också i valet till kommunfullmäktige var det främst 
  
 toppkandidaterna som fick personröster. 
  
 Det förhållandet att kandidater som är etablerade och därmed ofta 
  
 kända bland väljarna får förhållandevis många personröster är ett 
  
 fenomen som är känt från utländska personvalssystem. Dessa kandidater 
  
 står i regel högt på sina partiers listor, varför det också framgår för 
  
 väljarna att partierna önskar se dem valda i första hand, något som 
  
 också har betydelse för antalet personröster som dessa kandidater får. 
  
 Detta mönster där etablerade kandidater med hög listplacering får flest 
  
 personröster var alltså tydligt i 1998 års svenska val. Det är enligt rådets 
  
 mening inte mycket som talar för att mönstret kommer att ändras 
  
 nämnvärt inom överskådlig tid. 
  
 Särskilt om s.k. direkt betydelse 
  
 Om personrösterna helt och hållet eller till övervägande del tillfaller 
  
 kandidater med en sådan listplacering att kan de sägas ha stått på valbar 
  
 plats kommer, oavsett hur många kandidater som väljs på personröster, 
  
 personvalsmomentet att bli mindre tydligt eftersom dessa kandidater 
  
 ändå skulle ha blivit valda på grund av sin listplacering. Om kandidater 
  
 längre ner på listorna blir inkryssade träder däremot personvalsinslaget  
  
 i förgrunden. Personrösterna sägs i det senare fallet ha en direkt 
  
 betydelse. Det finns enligt rådets mening en risk att diskussionen om den 
  
 direkta betydelsen får allt för stort utrymme eftersom det måste anses 
  
 vara önskvärt att väljarnas och partiernas syn i personfrågor överensstämmer  
  
 någorlunda väl. Däremot måste systemet, om det skall göra 
  
 anspråk på att öka väljarnas inflytande i personfrågor, innebära att 
  
 väljarna har en rimlig möjlighet att i viss utsträckning korrigera 
  
 nomineringsordningen. En del av den kritik som riktats mot systemet går 
  
 ut på att väljarnas inflytande blivit alltför begränsat. Därvid har ofta 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 115 
  
 framhållits att antalet kandidater som valts med frångående av listordningen  
  
 är litet. Som antytts nyss anser rådet emellertid att det är ett 
  
 något förenklat synsätt att vid bedömningen i alltför hög grad fokusera 
  
 på den direkta betydelsen. Det är nämligen så att det ofta är helt 
  
 avgörande för den direkta betydelsen hur många mandat som partiet 
  
 vunnit i valkretsen. Redan härigenom uppstår en slumpmässighet som 
  
 medför att värdet av begreppet direkt betydelse som en mätare på hur 
  
 personvalssystemet fungerar kan diskuteras. Om exempelvis 
  
 Centerpartiet och Folkpartiet fått fler mandat i 1998 års riksdagsval 
  
 hade en inte osannolik följd blivit att den direkta betydelsen minskat. 
  
 Anta att Folkpartiet vid 1998 års riksdagsval i Göteborgs kommun fått 
  
 två mandat och att endast partiets två toppnamn, Erling Bager och Small 
  
 Hamilton fått personliga röstetal på över åtta procent och att Taylor, 
  
 liksom i valet, fått högst personligt röstetal. Hon hade då kommit in på 
  
 sitt personliga röstetal men eftersom hon kommit in även om 
  
 listordningen fått avgöra hade valet av henne inte påverkat den direkta 
  
 betydelsen. Man måste därför säga att direkta betydelsen utgör endast ett 
  
 grovt mått på avvägningen mellan några av de väsentligaste komponenterna  
  
 i personvalssystemet som t.ex. benägenheten hos väljarna att 
  
 personrösta och spärrnivån. Om någon av dessa variabler förändras 
  
 mycket i förhållande till vad som förväntats kan den direkta betydelsen 
  
 bidra till att visa att systemet inte motsvarar förväntningarna. Om t.ex. 
  
 60 procent av väljarna personröstat och inte någon av ledamöterna blivit 
  
 vald med frångående av partiernas nomineringsordning hade den direkta 
  
 betydelsen varit 0 procent och en sannolik slutsats varit att spärrarna är 
  
 för höga. Om å andra sidan hälften av riksdagsledamöterna haft 
  
 placeringar lågt på partiernas valsedlar skulle den direkta effekten ha 
  
 uppgått till 50 procent och en rimlig slutsats hade varit att partierna 
  
 misslyckats med sin nominering. Dessa i och för sig orealistiska exempel 
  
 visar att den direkta betydelsen kan användas som ett instrument för att 
  
 finna grundläggande brister i systemet. Som framgår nedan under avsnitt 
  
 6.3.3 och 6.3.4 anser rådet att få sådana brister uppdagats i samband 
  
 med 1998 års val. 
  
 6.3.3 Spärrnivåernas storlek 
  
 Personvalskommittén ansåg att en lämplig nivå för personvalsspärren 
  
 låg i intervallet 5–10 procent av partiets röstetal i valkretsen. Efter 
  
 partiöverläggningar och försöksverksamhet i kommunalvalen 1994 
  
 beslutade riksdagen om en åttaprocentsspärr för val till riksdagen och 
  
 femprocentsspärr för övriga val. 
  
 116 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 Trots att det är flera faktorer som har betydelse för hur stort genomslag  
  
 personrösterna får på valresultatet har mycket av debatten om 
  
 personvalssystemets framtida utformning kretsat kring spärrnivåernas 
  
 höjd. 
  
 Ett av skälen till att personvalssystemet har spärrnivåer är att mycket 
  
 små väljargrupper inte skall kunna styra personvalet på bekostnad av 
  
 dem som vill överlåta detta på partierna. 
  
 Rådet kan inledningsvis slå fast att det inte finns något som tyder på 
  
 att mycket små väljargrupper fått ett alltför dominerande inflytande. Det 
  
 finns med andra ord inte något som i nuläget talar för höjda spärrnivåer 
  
 av detta skäl. 
  
 Om man sedan ser på det totala antalet personvalda ledamöter kan 
  
 konstateras att de ca 30 procent av väljarna som personröstade i 
  
 riksdagsvalet kom att utse ca 25 procent av riksdagsledamöterna. De ca 
  
 35 procent av väljarna i valet till kommunfullmäktige som personröstade 
  
 utsåg ca 20 procent av ledamöterna. Enligt rådets bedömning visar detta 
  
 att systemet rent allmänt medfört en någorlunda rimlig avvägning mellan 
  
 partiernas och de personröstande väljarnas inflytande. Däremot är förutsättningarna  
  
 för ett väljarinflytande genom personval påtagligt lågt i 
  
 vissa stora valkretsar. Rådet återkommer till den frågan i avsnitt 6.3.4 
  
 Det förhållandet att det vid 1998 års riksdagsval inträffade att 
  
 sammanlagt tolv kandidater tog sig förbi partiernas förstahandskandidater  
  
 visar enligt rådets uppfattning inte på någon uppenbar brist i 
  
 systemet. Antalet ledamöter i riksdagen som valts in på detta sätt framstår  
  
 inte som vare sig orimligt lågt eller oväntat högt. Motsvarande gäller 
  
 enligt rådets uppfattning beträffande valet till kommunfullmäktige. 
  
 Mot bakgrund av en andel personröstande väljare på mellan ca 30 
  
 och 35 procent i de olika valen måste de aktuella spärrnivåerna sägas ha 
  
 gett ett resultat som ligger någorlunda i linje med de förväntningar som 
  
 kom till uttryck under reformarbetet. Enligt rådets uppfattning består 
  
 dessutom de beslutande församlingarna nu av så många andra ledamöter 
  
 än partiernas förstahandskandidater att det knappast finns risk att tro att 
  
 personvalet uppfattats som en skenreform. 
  
 Vad så gäller frågan om spärrarna bör vara oförändrade eller sänkas 
  
 finns det anledning att erinra om den principiella syn på eventuella förändringar  
  
 av personvalssystemets utformning som partierna enade sig 
  
 kring i de överläggningar som föregick införandet av personval. Det 
  
 framhölls att spärrnivåerna i det svenska personvalssystemet i ett 
  
 inledningsskede borde sättas något högre för att sedan kunna justeras 
  
 nedåt (jfr prop. 1996/97:70 s.  
  
 121 f.). En av anledningarna till denna 
  
 försiktighet står att finna i en önskan att ge valsystemet en utformning 
  
 som inte i allt för hög grad öppnar upp för effekter som är svåra att 
  
 bedöma på förhand. Det är också därför som det ansetts angeläget att i 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 117 
  
 olika avseenden följa utvecklingen och noga utvärdera följderna av 
  
 personvalssystemet. Det har inom rådet inte framkommit någon önskan 
  
 att vilja frångå de principer kom till uttryck i de nämnda 
  
 partiöverläggningarna. Resultatet av de undersökningar som gjorts inom 
  
 ramen för rådets utvärderingen manar dock till viss försiktighet av i 
  
 första hand två skäl. För det första visar erfarenheten att mer ingripande 
  
 förändringar i valsystem inte sällan leder till oförutsedda effekter. Redan 
  
 detta gör att det rent principiellt kan ifrågasättas om det är lämpligt att 
  
 genomföra större förändringar i systemet med den begränsade erfarenhet 
  
 av den svenska personvalsmodellen som föreligger. Härtill kommer att 
  
 rådet anser att ett ökat personvalsinslag bör åstadkommas hellre genom 
  
 ett ökat valdeltagande och ökad personröstning än genom att lagstiftningsvägen  
  
 justera spärrarna nedåt. Beräkningar som rådet utfört 
  
 visar att en ökning av andelen personröstande i riksdagsvalet till 50 
  
 procent skulle ge ungefär samma effekter som en sänkning av spärren till 
  
 fem procent (se bilaga 3 tabell 7). 
  
 Som nämnts ovan är det rådets uppfattning att andelen personröstande  
  
 kommer att öka successivt i kommande val. Därmed kommer 
  
 också väljarinflytandet på kandidaturvalet att öka även om spärrnivåerna 
  
 ligger kvar på nuvarande nivåer. Om man väljer att dessutom sänka 
  
 spärrnivån riskerar förskjutningen av inflytandet på kandidaturvalet från 
  
 partierna till väljarna att bli betydligt större än vad som varit avsett med 
  
 personvalsreformen. Sänks spärren till fem procent och 50 procent av 
  
 väljarna personröstar leder detta till effekter som skulle motsvara en 
  
 spärr på ca tre procent (se bilaga 3 tabell 8). En sänkning av spärrnivån 
  
 i den angivna storleksordningen bör därför föregås av uttalad vilja från 
  
 en bred parlamentarisk majoritet att markant öka personvalinslaget, 
  
 vilket i dag inte är fallet. 
  
 Ett annat principiellt skäl som talar för att tills vidare inte göra någon 
  
 förändring av spärrnivån är den inställning till personvalssystemet hos 
  
 olika kategorier som framkommit genom de forskningsprojekt som 
  
 utförts på uppdrag av rådet. Bland väljarna fanns i alla sociala och 
  
 politiska grupperingar en opinionsövervikt för personvalssystemet och de 
  
 flesta önskade ingen förändring av personvalsinslaget. Det var dock fler 
  
 som önskade ett minskat eller bibehållet personvalsinslag än de som vill 
  
 ha mer personval. Bland riksdagsledamöter och kandidater i 
  
 riksdagsvalet var bilden däremot klart mer splittrad. Enligt rådets 
  
 uppfattning bör konstitutionella förändringar vara väl förankrade i alla 
  
 läger.  
  
 Att mot den nu tecknade bakgrunden föreslå förändringar som kan 
  
 komma att i inte obetydlig omfattning öka personvalsinslaget framstår 
  
 därför inte som befogat. Däremot bör frågan tas upp till förnyat övervägande  
  
 efter valet år 2002. 
  
 118 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 6.3.4 Särskilt om de största valkretsarna 
  
 Landets 29 riksdagsvalkretsar varierar sinsemellan mycket i fråga om 
  
 antalet röstberättigade. De flesta valkretsarna hade inför 1998 års val ett 
  
 antal röstberättigade som varierar mellan ca 100 000 och 300 000. Två 
  
 valkretsar skiljer sig tydligt på grund av sin storlek. Stockholms 
  
 kommun och Stockholms län hade över 500 000 respektive 700 000 
  
 röstberättigade. Röstetalen för partierna i absoluta tal är också delvis 
  
 mycket höga i förhållande till övriga valkretsar. De därnäst två största 
  
 valkretsarna är Göteborgs kommun och Östergötland med över 340 000 
  
 respektive 310 000 röstberättigade. Se tabell 6.2 nedan. 
  
 Om ett parti vinner många mandat i en stor valkrets är det mycket 
  
 osannolikt att partiets samtliga mandat skall kunna besättas med personröster  
  
 med en spärrnivå på åtta procent. Anledningen är huvudsakligen 
  
 att det fordras ett så högt röstetal för att komma upp i spärrnivån att 
  
 antalet personröster helt enkelt inte räcker till (jfr Ökat personval SOU 
  
 1993:21 s. 126). Man kan därför säga att systemet i någon mån särbehandlar  
  
 stora partier i stora valkretsar. Detta har dock inte ansetts 
  
 utgöra något hinder för att ha samma spärregel i både stora och små 
  
 valkretsar. Redan före valet 1998 uttrycktes emellertid farhågor för att 
  
 spärrnivån för vissa partier i de största kretsarna skulle bli så hög att 
  
 möjligheten för en kandidat i ett sådant parti att bli personvald i praktiken  
  
 var obefintlig. I riksdagsmotionerna (mot. 1996/97:K20, mot. 
  
 1996/97:K206) föreslogs av detta skäl att någon personvalsspärr över 
  
 huvud inte skulle gälla för kandidater i Stockholmskretsarna. 
  
 Erfarenheterna från valet 1998 visar att andelen kandidater som har 
  
 blivit valda på personröster i de fyra största valkretsarna är lägre än i 
  
 flertalet övriga valkretsar. Den främsta orsaken härtill torde vara att en 
  
 spärr på åtta procent motsvarar så många röster att det i praktiken är 
  
 mycket svårt för andra än mycket välkända politiker, som t.ex. partiledare 
  
 , i de större partierna att samla så många röster. 
  
 I Stockholms kommun motsvarade åttaprocentsspärren för Moderata 
  
 Samlingspartiet 11 808 röster. Endast Bennett fick ett röstetal som var 
  
 högre. För Socialdemokraternas del motsvarade spärren 9 542 röster. 
  
 Ingen kandidat fick så många personröster. Närmast var Hernandez 
  
 och Myers Baksi med 5 479 resp. 4 896 röster. I Stockholms län uppgick 
  
 spärren för kandidater i Moderata Samlingspartiet till 15 920 röster.  
  
 Närmast var Thomas med 10 342 röster. För Socialdemokraternas  
  
 del var spärren 14 406 röster. Närmast var Young 
  
 med 12 230 röster. Är det då rimligt att kandidater som samlat åtskilligt 
  
 fler personröster än kandidater som klarat spärren i mindre valkretsar 
  
 inte blir personvalda. På ett sätt är det ett rimligt resultat eftersom valkretsen  
  
 är befolkningsmässigt större. Det finns emellertid andra aspekter. 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 119 
  
 En av förutsättningarna för att en kandidat skall ha en rimlig chans 
  
 att bli personvald är att han eller hon har en praktisk möjlighet att nå ut 
  
 och göra sig och sitt budskap känt hos de väljargrupper som kandidaten 
  
 riktar sig till. När spärrnivån ligger på röstetal i den angivna storleksordningen  
  
 torde detta inte vara möjligt för andra än ett litet fåtal mycket 
  
 välkända personer. 
  
 Såvida inte antalet väljare som personröstar på kort tid ökar mycket 
  
 kraftigt i de största valkretsarna, vilket är mindre sannolikt, finns en risk 
  
 för att intresset för personval kommer att klinga av kraftigt där eftersom 
  
 det kommer att uppfattas som meningslöst att personrösta då bara ett 
  
 fåtal kandidater har en rimlig möjlighet att bli personvalda. Ett annat och 
  
 mer principiellt problem är att förutsättningarna för det ökade väljarinflytande  
  
 som personvalssystemet är tänkt att leda till är betydligt 
  
 sämre i de största valkretsarna än i övriga delar av landet. Personvalssystemet  
  
 kan i detta avseende sägas lida av en demokratisk obalans som 
  
 det vore önskvärt att åtgärda. 
  
 Rådet har diskuterat olika metoder att komma till rätta med 
  
 problemet. 
  
 Förändradvalkretsindelning 
  
 En möjlighet är att göra de största valkretsarna mindre på så sätt att de 
  
 delas upp i fler och mindre valkretsar. Det alternativet har i och för sig 
  
 många förtjänster men framstår i dagsläget inte som genomförbart med 
  
 tanke på att Nomineringsrätts- och valkretskretskommittén så sent som 
  
 1995 konstaterade att det inte fanns politiska förutsättningar för en ny 
  
 valkretsindelning. En förändrad valkretsindelning leder också till svårbemästrade  
  
 problem i fråga om riksproportionaliteten i valsystemet, 
  
 varigenom man kommer in på diskussionen om justeringar av dels 
  
 antalet utjämningsmandat och dels den jämkade uddatalsmetoden. 
  
 Frågor som i sin tur leder till att grundlagsändringar kan bli aktuella 
  
 (Vissa valfrågor SOU 1995:143.) . 
  
 Sänkt spärrnivå för hela riket 
  
 Följderna av en förändrad spärrnivå har diskuterats i avsnitt 6.3.3 ovan. 
  
 En generell sänkning av personvalsspärren i riksdagsvalet skulle 
  
 naturligtvis leda till lägre spärrar även i de stora valkretsarna även om 
  
 spärrnivåerna där fortfarande skulle vara relativt höga uttryckt i antal 
  
 röster. Se tabell 6.1. 
  
 120 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 Tabell 6.1. Spärrnivå i antal personröster 
  
 Moderaterna Socialdemokraterna 
  
 Spärr 8 procent 5 procent 8 procent 5 procent 
  
 Sthlm kn 11 808 7 379 9 542 5 963 
  
 Sthlm län 15 290 9 949 14 406 9 003 
  
 Källa: RSV. 
  
 För jämförelsens skull kan nämnas att den i antalet röster räknat högsta 
  
 spärren vid 1998 års val, bortsett från Stockholms kommun och län, 
  
 uppgick till 7 424 röster (Östergötlands län för Socialdemokraterna). 
  
 Tillämpat på 1998 års resultat hade en spärr på fem procent gjort den 
  
 skillnaden för Socialdemokraterna och Moderaterna i Stockholms län att 
  
 Young och Thomas blivit valda på personröster i stället 
  
 för enligt listordningen. Sak samma gäller för Folkpartiets Karin 
  
 Pilsäter. I Östergötland hade för Modraternas del inträffat att Gomez 
  
 Hagfeldt och Sutton blivit valda på personröster i stället för på 
  
 jämförelsetal. Dessutom hade Thompson slagit ut Hendricks. I 
  
 Göteborg hade Martin och Allen, båda från 
  
 Moderatena, blivit valda på personröster i stället för på jämförelsetal. 
  
 Detsamma hade inträffat för Kia Andreasson, Miljöpartiet. 
  
 Effekterna för de fyra största valkretsarna får betecknas som relativt 
  
 begränsade. 
  
 Tre spärrnivåer 
  
 Denna modell bygger på att tre olika spärrnivåer tillämpas beroende på 
  
 hur många röstberättigade det finns i valkretsen. I de fyra största valkretsarna 
  
 , där antalet röstberättigade överstiger 300 000 tillämpas den 
  
 lägsta spärrnivån som i detta förslag är fyra procent. I de valkretsar där 
  
 antalet röstberättigade är mellan 150 000 och 300 000 föreslås spärrnivån  
  
 bli sex procent och i övriga kretsar åtta procent. 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 121 
  
 Tabell 6.2. Antal röstberättigade i riksdagsvalkretsarna 
  
 Krets Röstberättigade 
  
 Stockholms län 730 818 
  
 Stockholms kommun 552 045 
  
 Göteborgs kommun 340 402 
  
 Östergötlands län 310 449 
  
 Jönköpings län 243 306 
  
 Västra Götaland V 237 709 
  
 Skåne S. 236 248 
  
 Skåne NÖ 221 415 
  
 Juarez 218 826 
  
 Dalarnas län 216 539 
  
 Värmlands län 213 949 
  
 Uppsala län 212 943 
  
 Örebro län 207 533 
  
 Hallands län 203 289 
  
 Norrbottens län 198 027 
  
 Västernorrlands län 197 362 
  
 Västra Götaland Ö. 195 000 
  
 Västerbottens län 194 978 
  
 Västra Götaland N. 194 484 
  
 Skåne V. 192 823 
  
 Västmanlands län 191 892 
  
 Södermanlands län 190 583 
  
 Malmö kommun 186 036 
  
 Kalmar län 182 631 
  
 Västra Götaland S. 135 883 
  
 Kronobergs län 134 758 
  
 Blekinge län 116 861 
  
 Jämtlands län 102 340 
  
 Gotlands län 44 000 
  
 Om detta system tillämpats i 1998 års val hade ytterligare fem 
  
 ledamöter, blivit invalda i riksdagen med frångående av listordningen, 
  
 vilket kan jämföras med ytterligare sju ledamöter vid en generell 
  
 sänkning av spärren till fem procent. 
  
 Av de kandidater som i dag är valda på jämförelsetal skulle 36 i 
  
 stället ha blivit valda på personröster. Antalet personvalda riksdagsledamöter  
  
 skulle då vara 123 vilket motsvarar ca 35 procent, vilket kan 
  
 jämföras med ca 40 procent vid en generell sänkning av spärren till 
  
 5 procent. 
  
 122 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 I de fyra stora valkretsarna innebär en sänkning av spärren till 4 
  
 procent att sammanlagt ytterligare 12 kandidater, som nu är valda på 
  
 jämförelsetal, blir personvalda samt att ytterligare två kandidater väljs in 
  
 i riksdagen på personröster med frångående av listordningen. Detta kan 
  
 jämföras med en generell sänkning till 5 procent då endast ytterligare 8 
  
 ledamöter blir personvalda samt ytterligare en kandidat väljs in i 
  
 riksdagen med frångående av listordningen. 
  
 Sammanfattningsvis kan man säga att modellen med olika nivåer på 
  
 spärren beroende på valkretsarnas befolkningsmässiga storlek sammantaget  
  
 ger en relativt måttlig ökning av personrösternas genomslag och 
  
 något mindre än vad en generell sänkning av spärren till 5 procent skulle 
  
 ge. För de fyra största valkretsarna innebär dock fyraprocentsspärren att 
  
 genomslaget för personrösterna ökar något mer. Enligt rådets uppfattning  
  
 är denna modell ett tilltalande sätt att förbättra förutsättningarna 
  
 för personval i de största valkretsarna samtidigt som förändringarna för 
  
 landet i övrigt bedöms bli så små att en måttlig ökning av andelen 
  
 personröstande väljare inte riskerar att leda till en markant förskjutning 
  
 av kandidaturvalet från partierna till väljarna. I ett system av denna 
  
 modell får man vara beredd på att det någon gång kan hända att 
  
 spärrnivån i en viss valkrets kommer att förändras från ett val till ett 
  
 annat på grund av befolkningsmässiga förändringar. 
  
 Närmare om modellen med tre spärrnivåer i riksdagsvalet 
  
 I uppställningen nedan anges de avvikelser som det nu skisserade 
  
 systemet skulle ha medfört jämfört med valresultatet 1998. 
  
 Fyraprocentsspärr i valkretsar med mer än 300 000 röstberättigade. 
  
 1. Stockholms län 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Mcclure (m), Young (s) och Zavala (fp) blir valda på 
  
 personröster i stället för på jämförelsetal. 
  
 2. Stockholms kommun 
  
 En avvikelse. Baker (fp) blir vald på personröster och väljs i stället 
  
 för Schroeder. 
  
 Hernandez (s) och Gomez (s) blir valda på personröster i stället för på 
  
 jämförelsetal. 
  
 3. Göteborgs kommun 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Martin(m), Allen (m), Schmidt (v) och Kia 
  
 Andreasson (mp) blir valda på personröster i stället för på jämförelsetal. 
  
 4. Östergötlands län 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 123 
  
 En avvikelse. Thompson (m) blir vald på personröster och väljs i stället 
  
 för Hendricks 
  
 Harris (m), Sullivan (m) och Griffin (v) blir valda på 
  
 personröster i stället för på jämförelsetal. 
  
 Sexprocentsspärr i valkretsar med mellan 150 000 till 300 000 röstberättigade 
  
 . 
  
 5. Jönköpings län 
  
 En avvikelse. Flores (m) blir vald på personröster i stället för 
  
 Parsons. 
  
 6. Västra Götaland V. 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Garza (m) och Johnston (mp) blir personvalda i stället för valda på 
  
 jämförelsetal. 
  
 7. Skåne S. 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Norton (v) och Smith (mp) blir personvalda i 
  
 stället för valda på jämförelsetal. 
  
 8. Skåne NÖ 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 9. Juarez 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Henderson (s) och Harris v) blir personvalda i stället för valda på 
  
 jämförelsetal. 
  
 10. Dalarnas län 
  
 En avvikelse. Rose klarar spärren och tar mandat på grund av 
  
 dubbelvalsavveckling. 
  
 Morris (s) blir personvald i stället för vald på jämförelsetal. 
  
 11. Värmlands län 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Bridges (s) blir personvald i stället för vald på jämförelsetal. 
  
 12. Uppsala län 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Martin (v) blir personvald i stället för vald på jämförelsetal. 
  
 13. Örebro län 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Nielsen (m) och Anderson (v) blir personvalda i stället för valda på 
  
 jämförelsetal. 
  
 14. Hallands län 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Parker (s) blir personvald i stället för vald på jämförelsetal. 
  
 15. Norrbottens län. 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 124 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 Carter (kd) klarar spärren och tar mandat på grund av dubbelvalsavveckling 
  
 . 
  
 16. Västernorrlands län 
  
 Ingen avvikelse 
  
 17. Västra Götaland Ö 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Phillips (m) blir personvald i stället för vald på jämförelsetal. 
  
 18. Västerbottens län 
  
 Ingen avvikelse 
  
 Ellis(s) blir personvald i stället för vald på personröster. 
  
 19. Västra Götaland N. 
  
 En avvikelse. Rosannan Rodriguez (v) blir vald på personröster i stället för 
  
 Clark. 
  
 Colon(m) blir personvald i stället för vald på jämförelsetal. 
  
 20. Skåne V. 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 21. Västmanlands län 
  
 Ingen avvikelse. 
  
 Brown (m) och Gonzalez (v) blir personvalda i stället för 
  
 valda på jämförelsetal. 
  
 22. Södermanlands län 
  
 Ingen avvikelse 
  
 Skinner (m) och Deleon (v) blir personvalda i 
  
 stället för valda på jämförelsetal. 
  
 23. Malmö kommun 
  
 Ingen avvikelse 
  
 Wright(m) blir personvald i stället för vald på jämförelsetal. 
  
 24. Kalmar län 
  
 Ingen avvikelse 
  
 Carr (s) och Lambert (v) blir personvalda i stället för valda på 
  
 jämförelsetal. 
  
 I återstående län skall enligt denna modell spärren fortfarande vara 8 procent 
  
 varför det inte uppstår några förändringar. 
  
 En fast övre spärrgräns 
  
 Man kan också tänka sig att ha en fast övre gräns, i röster räknat, för 
  
 den procentuella spärren. Tekniken blir då densamma som tillämpas vad 
  
 gäller den undre gränsen för personval i de kommunala valen. Spärregeln 
  
 skulle alltså konstrueras på ungefär följande sätt: Endast den som har ett 
  
 personligt röstetal som svarar mot åtta procent av rösterna i valkretsen 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 125 
  
 för partiet eller ett visst bestämt antal röster, som är lägre än vad som 
  
 motsvaras av åtta procent i de stora valkretsarna, kan bli personvald. En 
  
 sådan regel behöver inte lagtekniskt begränsas till någon viss valkrets 
  
 under förutsättning att den fasta gränsen ligger så högt att den i 
  
 praktiken endast kommer att tillämpas i de valkretsar där något eller 
  
 några partier har mycket höga röstetal. Rådet har ingående diskuterat 
  
 denna modell och utfört ett antal beräkningar. Rådets resonemang och 
  
 beräkningar redovisas nedan. Sammanfattningsvis kan sägas att en fast 
  
 övre spärr på mellan 10 000 och 5 000 röster innebär en inte alldeles 
  
 obetydlig sänkning av spärrnivån i de största valkretsarna. Icke desto 
  
 mindre skulle en sådan sänkning ha fått relativt begränsad betydelse för 
  
 personvalsresultatet av det skälet att de personliga röstetalen för 
  
 kandidaterna i de undersökta valkretsarna i flertalet fall ligger under en 
  
 nivå i storleksordningen 5 000 röster. Man kan naturligtvis gå vidare och 
  
 lägga den fasta gränsen vid en nivå på 2 000–3 000 röster. Emellertid 
  
 kan det ifrågasättas om det är korrekt att tillgripa en så drastisk 
  
 sänkning av spärrnivån om man är ute för att lösa problem i endast vissa 
  
 valkretsar. Det skulle nämligen få som följd att spärrnivån sänktes 
  
 kraftigt i ett stort antal valkretsar. 
  
 Närmare om modellen med fasta spärrar 
  
 Av tabell 2 i bilaga 3 framgår att åttaprocentsspärren uttryckt i antal 
  
 röster varierar betydligt från valkrets till valkrets och från parti till parti. 
  
 Ju högre röstetal ett parti har i en valkrets desto högre blir spärrnivån. 
  
 Eftersom det finns ett samband mellan antalet röstberättigade i en 
  
 valkrets och röstetalen för partierna i valkretsen återfinner man också de 
  
 högsta personvalsspärrarna, i antalet röster räknat, i de stora valkretsarna 
  
 . Landets fyra största valkretsar räknat efter antalet röstberättigade  
  
 är Stockholms kommun, Stockholms län, Göteborgs 
  
 kommun och Östergötland. Av tabell 2 i bilaga 3 framgår vidare att 
  
 röstetalen för de största partierna i dessa kretsar varierar mellan 15 920 
  
 och 6 180 röster. Vidare framgår att spärren för Socialdemokraterna i 
  
 Norrbottens län var den femte högsta i landet. Anledningen härtill är inte 
  
 främst valkretsens storlek utan att Socialdemokraterna har en så 
  
 dominerande ställning bland partierna i den kretsen. De två faktorer som 
  
 kan leda till höga spärrtal är alltså i första hand stort antal röstande i 
  
 kretsen och partiets stöd bland väljarna i kretsen.  
  
 Då dessa två faktorer 
  
 samverkar leder de till mycket höga spärrtal som i t.ex. Stockholmskretsarna 
  
 , där det för kandidaterna i de två största partierna, 
  
 Moderaterna och Socialdemokraternas, i 1998 års val fordrades ett 
  
 personligt röstetal på mellan ca 16 000 och 9 500 röster. Endast några 
  
 126 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 enstaka kandidater i de aktuella partierna hade så höga röstetal. För att 
  
 ytterligare understryka den höga nivån på spärrarna kan noteras att inte 
  
 någon kandidat i något parti i Stockholms län hade över 16 000 röster. 
  
 Bailey kom närmast med 15 770. 
  
 Om man vill försöka komma åt problemet genom att införa en fast 
  
 övre spärr i antal personröster räknat finns olika tänkbara modeller. Man 
  
 kan tänka sig att en sådan fast övre spärr skall gälla endast i vissa 
  
 valkretsar. Ett annat alternativ är att införa en generell spärr för hela 
  
 riket, som då får anpassas så att den i praktiken kommer att tillämpas 
  
 endast då röstetalet för ett parti blir så högt att den procentuella spärren 
  
 framstår som mycket svåruppnåelig. Väljer man att reglera endast vissa 
  
 valkretsar kan det bli aktuellt att komplettera systemet med ytterligare 
  
 spärregler om styrkeförhållandet mellan partierna förskjuts mer allmänt i 
  
 landet. En generell spärr för hela landet innebär att systemet blir mer 
  
 stabilt och är kanske därför att föredra. Oavsett vilken modell som väljs 
  
 så kvarstår frågan om hur den fasta nivån på spärren skall beräknas. I 
  
 denna senare fråga kan viss vägledning hämtas från den officiella 
  
 valstatistiken avseende 1998 års val på så sätt att man konstaterar vid 
  
 viken nivå på en fast övre spärr som personrösterna får betydelse. Det 
  
 råder ingen tvekan om att en fast spärr på t.ex. 2 000–3 000 röster skulle 
  
 ha lett till ett ökat personvalsinslag också i stora kretsar. Emellertid kan 
  
 det ifrågasättas om det är korrekt att tillgripa en så drastisk sänkning av 
  
 spärrnivån om man är ute för att lösa problem i endast vissa valkretsar. 
  
 Det skulle ju i själva verket bli fråga om en mer allmän sänkning av 
  
 spärrnivån. En annan faktor av betydelse är andelen personröstande. 
  
 Skulle det allmänna valdeltagandet inte förändras allt för dramatiskt 
  
 samtidigt som personröstningen blir mer omfattande än vid 1998 års val 
  
 leder också detta till att personvalsinslaget slår igenom kraftigare. Med 
  
 hänsyn härtill är det inte helt tillfredsställande att ta ett enstaka 
  
 valresultat som utgångspunkt för bestämningen av nivån 
  
 En mer principiell utgångspunkt för att komma fram till en lämplig 
  
 nivå kan vara att konstatera hur många röstberättigade medborgare som 
  
 ett riksdagsmandat motsvarar.  
  
 Det kan då konstateras att varje riksdagsledamot  
  
 normalt representerar mellan 18 000 och 20 000 röstberättigade 
  
 . Motsvarande siffror avseende dem som röstat är, vid ett 
  
 valdeltagande på 80 procent, 14 400 till 16 000. I ett system med en 
  
 mycket hög andel personröstande och med en någorlunda jämn 
  
 fördelning av personrösterna på kandidaterna vore det ingen orimlighet 
  
 med en allmän spärrnivå i den angivna storleksordningen. Nu är 
  
 emellertid förhållandena inte sådana varför vissa justeringar måste 
  
 göras. Om man därvid utgår från att andelen personröster inom överskådlig  
  
 framtid kommer att ligga på en nivå mellan 30 och 50 procent 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 127 
  
 faller det sig naturligt att se närmare på spärrar som motsvarar ca en 
  
 tredjedel eller hälften av de först angivna nivåerna. 
  
 Rådet har gjort beräkningar på fasta spärrnivåer om 10 000, 8 000, 
  
 6 000 och 5 000 röster (se tabell 9–12 i bilaga 3). 
  
 Effekterna av spärrar på mellan 10 000 röster och 6 000 röster blir 
  
 mycket begränsade. Något större blir genomslaget om man sätter spärren 
  
 vid 5 000 röster. 
  
 Om en fast övre personvalsspärr om 5 000 röster hade tillämpats vid 
  
 1998 års riksdagsval så hade detta fått betydelse för m i Stockholms län 
  
 och kommun på så sätt att den procentuella spärren sjunkit från åtta 
  
 procent till 3,3 resp. 2,5 procent. I Göteborgs kommun hade spärren 
  
 sjunkit till 7,3 procent. En spärr om 5 000 röster hade inneburit att Miller 
  
 Mccoy blivit vald på personröster i stället för enligt listordningen i 
  
 Stockholms län. I övrigt hade den sänkta personvalsspärren inte haft 
  
 någon effekt för m. För s hade en fast övre personvalsspärr om 5 000 
  
 röster fått betydelse på så sätt att spärren sjunkit i 14 valkretsar till en 
  
 nivå mellan 7,7 och 2,7 procent. Detta hade inneburit att Henderson Gonzalez 
  
 och Young blivit vald på personröster i stället för enligt listordningen  
  
 i Stockholms kommun resp. Stockholms län. I övrigt hade den 
  
 sänkta spärren inte haft någon effekt. 
  
 Det begränsade genomslaget för personvalssystemet i de största 
  
 valkretsarna måste sägas ha varit en oväntad effekt i förhållande till vad 
  
 som förutsågs i samband reformens tillkomst. Enligt rådets uppfattning 
  
 är den obalans som vidlåder personvalssystemet till följd av att valkretsarna  
  
 varierar så kraftigt i storlek en brist som det är mycket angeläget  
  
 att komma till rätta med. Ur principiell synvinkel vore en 
  
 förändring av valkretsindelningen av flera skäl ett tilltalande sätt att lösa 
  
 problemet. Som framhållits ovan leder detta emellertid till att nya 
  
 problem uppstår på andra områden. De övriga förslag till lösningar som 
  
 rådet presenterat innebär att en särreglering införs vilket kan verka 
  
 förvirrande för väljarna. Därtill kommer att den valadministrativa 
  
 hanteringen blir mer komplex. Med hänsyn härtill och då lösningarna 
  
 inte fullt ut kompenserar obalansen mellan de största valkretsarna och 
  
 övriga har rådet stannat för att inte förorda någon modell. Det är 
  
 emellertid rådets förhoppning att de skall kunna tjäna som underlag för 
  
 vidare överväganden i frågan.  
  
 6.4 Kön, ålder och invandrarbakgrund 
  
 I detta avsnitt redovisar rådet sina slutsatser i fråga om personvalssystemets  
  
 inverkan på den parlamentariska jämställdheten, den åldersmässiga  
  
 sammansättningen och betydelsen av att en kandidat har 
  
 128 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 invandrarbakgrund. I avsnitt 5.4 ovan finns statistiskt material och en 
  
 redogörelse för forskningsresultat som är av relevans för dessa frågor. 
  
 6.4.1 Kön 
  
 Frågan om på vilket sätt den parlamentariska jämställdheten skulle 
  
 kunna komma att påverkas av personvalsinslaget diskuterades tämligen 
  
 ingående under reformarbetet. Personvalskommittén konstaterade att i ett 
  
 personvalssystem skulle frågan i och för sig i högre grad överlämnas åt 
  
 väljarna än åt partierna men att partiernas nomineringar fortfarande 
  
 skulle ha en mycket stor betydelse bl.a. eftersom det antogs att de 
  
 kandidater som placerades högst på valsedlarna i regel skulle få flest 
  
 personröster. Slutsatsen blev att ett personvalssystem inte skulle komma 
  
 att missgynna kvinnor mer än ett rent listsystem eftersom det antogs att 
  
 partierna skulle ha ett intresse av att låta både kvinnor och män framföra 
  
 partiets budskap. Vad gäller möjligheten att få personröster på grundval 
  
 av egna kampanjer antogs att män allmänt skulle ha lättare att uppbringa 
  
 resurser till sådana kampanjer men att kvinnor å andra sidan kunde 
  
 påräkna stöd från kvinnoorganisationer (Ökat personval SOU 1993:21 
  
 s. 60 ff.). 
  
 I den debatt som förekom i bl.a. media före valet 1998 kom en delvis 
  
 annan bild fram. Åtskilliga debattörer menade att risken var mycket stor 
  
 för att personvalssystemet skulle direkt missgynna kvinnor. 
  
 Om man ser enbart på det faktiska utfallet av riksdagsvalet i 1998 
  
 års val kan konstateras att farhågorna för att kvinnor skulle missgynnas 
  
 inte besannades. Tvärtom blev resultatet att kvinnorepresentationen 
  
 ökade både i förhållande till 1994 års val och till vad utfallet skulle ha 
  
 blivit i ett listsystem. Det skall dock framhållas att skillnaden är liten. 
  
 Personvalssystemet ledde till att en kvinna mer tog plats i riksdagen än 
  
 vad som skulle blivit fallet i rent listsystem. Enligt rådets mening låter 
  
 det sig inte dras några säkra slutsatser enbart på grundval av det faktiska 
  
 valresultatet. Om man fokuserar på hur det totala antalet personröster 
  
 fördelat sig mellan män och kvinnor kan konstateras att män fått 
  
 betydligt fler personröster än kvinnor även relativt sett. Kvinnor fick 
  
 37,7 procent av personrösterna trots att de utgjorde 43 procent av 
  
 kandidaterna. Detta trots att 82 procent av de kvinnliga väljarna deltog i 
  
 valet mot endast 80 procent bland de manliga väljarna samt att kvinnliga 
  
 och manliga kandidater var ungefär lika aktiva i valrörelsen och fick 
  
 utrymme i media i samma omfattning. Den mest sannolika förklaringen 
  
 till skevheten i fördelningen av personröster på kvinnor och män är att 
  
 män generellt haft högre listplacering än kvinnor. Män toppade 68 
  
 procent av alla listor trots att de utgjorde endast 57 procent av 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 129 
  
 kandidaterna. En särskild studie av de 7 riksdagspartiernas valsedlar i 29 
  
 valkretsar visar att endast 33 procent av valsedlarna toppades av 
  
 kvinnliga kandidater. Listplacering är tveklöst en mycket betydelsefull 
  
 faktor vad gäller möjligheten för en kandidat att få personröster (se 
  
 avsnitt 5.4.1). Forskningsresultat har visat att placering på listan i detta 
  
 avseende har betydligt större betydelse än könstillhörighet som sådan. 
  
 Enligt rådets uppfattning ligger det därför nära till hands att förklara 
  
 övervikten för manliga röster främst med att män fortfarande gynnas i 
  
 partiernas nomineringsförfarande, vilket i sin tur torde kunna förklaras 
  
 bl.a. med att mannen fortfarande utgör en norm för det politiska livet. 
  
 Det finns för närvarande inga belägg för att detta är något som direkt 
  
 kan kopplas ihop med personvalssystemet som sådant. Personvalssystemet  
  
 kan i begränsad omfattning leda till omkastningar av vad 
  
 partierna kommit fram till. Det är dock ännu för tidigt att avgöra om 
  
 dessa omkastningar på något mer konsekvent sätt skulle gynna en viss 
  
 grupp. I 1998 års riksdagval blev resultatet att kvinnorepresentationen 
  
 ökade något. I 1999 års val till Europaparlamentet kom i stället 
  
 personrösterna att leda till att fler män valdes än om listordningen fått 
  
 stå orubbad. 
  
 Rådets slutsats i denna del överensstämmer relativt väl med 
  
 Personvalskommitténs antaganden. Personvalssystemet har visat sig vara 
  
 neutralt. Kopplingen mellan antalet personröster och listplacering 
  
 innebär inte att systemet i sig gynnar eller missgynnar kvinnor respektive 
  
 män mer än vad det tidigare systemet gjorde. Däremot kan systemet 
  
 sägas tydliggöra den obalans som fortfarande råder både vad gäller 
  
 skillnaden i antalet kvinnliga och manliga kandidater och vad gäller 
  
 deras olika ställning i partiorganisationerna. Grunden för den könsmässiga  
  
 fördelningen i de beslutande församlingarna läggs således 
  
 fortfarande i första hand vid partiernas nomineringar. Det nu sagda 
  
 gäller rent generellt. Inom ett enstaka parti kan naturligtvis personvalssystemet  
  
 leda till kampanjer som bottnar i en önskan om en jämnare 
  
 könsfördelning. Enstaka aktiva satsningar på en kvinnlig kandidat har 
  
 förekommit, och gett resultat. Det är dock för tidigt att säga om detta på 
  
 något sätt kommer att bli mönsterbildande. 
  
 Frågan om personvalssystemets betydelse och mer långsiktiga effekter  
  
 för den parlamentariska jämställdheten mellan kvinnor och män är 
  
 svårbedömbar och har också föranlett delvis olika bedömningar från 
  
 forskarhåll. Det förhållandet att resultatet av 1998 års riksdagsval ledde 
  
 till en begränsad ökning av den parlamentariska jämställdheten kan 
  
 således inte tas till intäkt för att personvalssystemet skulle gynna 
  
 kvinnliga kandidater.  
  
 Om det även i fortsättningen kommer att förhålla 
  
 sig så att män till övervägande del får de högsta placeringarna på 
  
 partiernas valsedlar finns en risk för att kvinnliga kandidater kommer att 
  
 130 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 missgynnas. Det är därför mycket angeläget att noga följa utvecklingen 
  
 på området. 
  
 6.4.2 Ålder 
  
 Personvalssystemets betydelse för den åldersmässiga sammansättningen 
  
 i beslutande församlingar analyserades inte närmare under reformarbetet 
  
 . I debatten före valet hävdades det från en del att unga kandidater 
  
 skulle komma att förlora på personvalet. 
  
 En jämförelse av medelåldern och den åldersmässiga fördelningen på 
  
 riksdagens ledamöter efter valet 1994 och 1998 visar inte på några 
  
 större skillnader. Efter valet 1994 var medelåldern 48,7 år och efter valet 
  
 1998 var medelåldern 49,3 år. Medelåldern på dem som i 1998 års 
  
 valdes på personröster var 51 år. Den genomsnittliga åldern på de 12 
  
 kandidater som valdes på personröster med frångående av listordningen 
  
 var ca 46 år. Dessa skillnader är enligt rådets uppfattning så små att det 
  
 inte går att dra några säkra slutsatser om personvalssystemets betydelse 
  
 för ålderssammansättningen bland de folkvalda. Det råder dock ingen 
  
 tvekan om att ålder för närvarande har relativt liten betydelse jämfört 
  
 med listplacering. Vad som kan vara värt att notera för framtiden är att 
  
 unga väljare är särskilt positiva till personvalssystemet som sådant. 
  
 6.4.3 Invandrarbakgrund 
  
 Personvalets inverkan på invandrarrepresentation behandlades inte 
  
 närmare i det reformarbete som föregick införande av personval. Rådets 
  
 direktiv tar inte heller upp frågan uttryckligen. Rådet har emellertid 
  
 ansett att det är av intresse att få en bild av i vad mån ett inslag av 
  
 personval i valsystemet kan få effekter för kandidater och väljare med 
  
 utländsk härkomst. Som framgår av avsnitt 5.4.4 har rådet låtit undersöka  
  
 frågan särskilt. Med invandrarkandidater avses i det följande i 
  
 huvudsak personer som är eller har varit utländska medborgare. 
  
 Resultaten av undersökningen visar att kandidater med sådan 
  
 utländsk bakgrund har utnyttjat personvalsinstrumentet i ungefär samma 
  
 utsträckning som svenska kandidater. Orsaken till att många invandrarkandidater  
  
 bedrivit en kampanj är att de känt större motstånd än övriga 
  
 kandidater från den lokala ledningen inom partiet i samband med 
  
 nomineringen. Å andra sidan har de upplevt ett starkt stöd från 
  
 invandrarföreningar och fackliga organisationer. 
  
 Ett intressant drag i kampanjarbetet var att invandrarkandidaterna 
  
 fick hjälp av mer eller mindre organiserade grupper av vänner, familje 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 131 
  
 medlemmar och bekanta som annars inte är partipolitiskt aktiva eller 
  
 eljest skulle ha deltagit i valarbetet. I regel vände sig invandrarkandidaterna  
  
 i sina personkampanjer till en eller flera bestämda 
  
 kategorier av invandrarväljare. 
  
 Enligt rådets bedömning visar resultatet från undersökningen att 
  
 personvalsreformen knappast kan sägas ha gynnat eller missgynnat 
  
 invandrarkandidaterna. Systemet har även i detta avseende visat sig 
  
 relativt neutralt. Däremot har möjligheten att bedriva en kampanj för att 
  
 bli vald uppenbarligen uppfattats som ett komplement till partiernas 
  
 nomineringsförfarande. En mycket positiv effekt är att invandrarkandidaternas  
  
 kampanjer lett till att personer som i övrigt inte är 
  
 politiskt aktiva engagerat sig i valrörelsen. Förhoppningsvis kan detta i 
  
 förlängningen leda till att partierna lyckas få med fler personer med 
  
 invandrarbakgrund i sina organisationer. 
  
 6.5 Informationsinsatserna före valet 
  
 6.5.1 Inledning 
  
 I avsnitt 3 har mer i detalj redovisats på vilket sätt och i vilken 
  
 omfattning myndigheter, de politiska partierna och massmedia före valet 
  
 informerat om personvalssystemet. Kunskap om hur personröstningsreglerna  
  
 fungerar och om de kandidater som ställer upp i valet är 
  
 grundläggande förutsättningar för att väljarna skall på ett övervägt sätt 
  
 kunna utnyttja möjligheten att personrösta. Ansvaret för att sådan 
  
 information sprids ligger hos myndigheter, politiska partier och massmedia 
  
 , även om dessa aktörer har olika ansvarsområden. 
  
 Informationen kan sägas vara uppdelad i två huvudkategorier. Den 
  
 ena avser upplysningar om röstningsproceduren och vallagens regler. 
  
 Den andra avser information om de kandidater som ställer upp i val. 
  
 Ansvaret för information om personröstningsreglerna bör i första hand 
  
 vila på valmyndigheterna, i detta fall RSV, medan huvudansvaret för 
  
 informationen om kandidaterna måste ligga hos de politiska partierna 
  
 och de enskilda kandidaterna. För att informationen om regelverk och 
  
 kandidater skall få tillräcklig spridning krävs emellertid också att massmedia  
  
 ger tillräckligt med utrymme för upplysning i båda dessa frågor. 
  
 Särskilt viktigt är detta naturligtvis i en situation där ett delvis nytt 
  
 system skall tillämpas. 
  
 132 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 6.5.2 Informationen om personvalsreglerna 
  
 Vad först gäller informationen om regelsystemet visar olika undersökningar  
  
 att flertalet väljare uppfattat systemet som enkelt att tillämpa. Det 
  
 finns därför anledning att anta RSV:s brett upplagda informationskampanj  
  
 i förening med tidningarnas artiklar om valproceduren fått 
  
 ordentligt genomslag och spelat en viktig roll i detta avseende. RSV kom 
  
 emellertid att efter valet kritiseras för att inte ha informerat tillräckligt 
  
 tydligt om tänkbara konsekvenser av att inte personrösta. Vissa 
  
 bedömare har gått så långt som att hävda att informationen var 
  
 missvisande i den delen. Den formulering som fått kritik lyder Du kan 
  
 ta en valsedel för ditt parti utan att kryssa för någon kandidat. Det 
  
 innebär att du godtar partiets förslag till ordning av kandidaterna 
  
 Kritiken går ut på att påståendet kan förstås som att det är onödigt att 
  
 personrösta om man är nöjd med den rangordning som partiet gjort och 
  
 att en liten personröstande minoritet kan komma att bestämma kandidaturvalet  
  
 på bekostnad av dem som trott att de stöttat partiets rangordning 
  
 utan att avge någon personröst. 
  
 Det finns inte något underlag för att helt säkert avgöra om den 
  
 aktuella formuleringen, som återgår på propositionstexten (jfr prop. 
  
 1996/97:70 s. 118), mer allmänt har uppfattats på det sätt som angivits. 
  
 Å andra sidan anser rådet att formuleringen lösryckt ur sitt sammanhang 
  
 kan ge en missvisande bild av hur systemet fungerar och att det finns 
  
 anledning att göra informationen tydligare på denna punkt. 
  
 6.5.3 Informationen om kandidaterna 
  
 Vad gäller kandidatinformation visar olika undersökningar entydigt att 
  
 väljarnas kunskap om de olika kandidaterna som ställde upp i valet 
  
 generellt sett var dålig och att införande av personvalssystemet inte haft 
  
 någon positiv effekt i detta avseende. Det vanligaste skälet till att inte 
  
 personrösta var också att väljarna saknade närmare kännedom om 
  
 personerna bakom namnen på valsedlarna. Detta visar att personkännedom  
  
 är en nödvändig förutsättning för ett meningsfullt personval. 
  
 Med största sannolikhet är det så att personvalssystemets vara eller icke 
  
 vara står och faller med hur frågorna kring kandidatinformationen 
  
 kommer att lösas. Förblir kandidaterna även i fortsättningen anonyma 
  
 talar mycket för att systemet kommer att uppfattas som mindre 
  
 meningsfullt av väljarna och att intresset för personval därför kommer 
  
 att tyna bort. Att väljarna får en viss personlig kunskap om kandidaterna 
  
 är ju också något som krävs för att uppnå en mer förtroendefull relation 
  
 mellan politiker och medborgarna, vilket varit ett av huvudsyftena med 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 133 
  
 personvalsreformen. Ansvaret för att information ges ligger enligt rådets 
  
 synsätt i första hand på partier och enskilda kandidater. En förklaring till 
  
 den bristande informationen är sannolikt att såväl partier som kandidater 
  
 saknar vana vid, och rutiner för att bedriva mer personinriktade 
  
 kampanjer. Denna osäkerhet har också bidragit till att massmedia inte 
  
 stimulerats att föra ut mer personinriktad information något som är en 
  
 betydelsefull faktor för kandidatkännedom hos väljarna. 
  
 En annan svårighet ligger i att det finns ett inte obetydligt principiellt 
  
 motstånd mot personval inom vissa partier. Denna inställning måste i 
  
 och för sig respekteras men det finns en risk att systemet kommer att 
  
 förlora i trovärdighet och legitimitet om något eller några av de partier 
  
 som varit med om att införa personvalsinslaget på principiella grunder 
  
 ställer sig helt vid sidan av systemet. 
  
 Två frågor som är avgörande för den framtida utvecklingen vad det 
  
 gäller väljarnas kunskap om de personer som kandiderar i val är om 
  
 partier och kandidater kommer att kunna och vilja utveckla ett mer 
  
 personinriktat kampanjmönster och om det principiella motståndet inom 
  
 vissa partier kommer att luckras upp. Vad gäller kampanjmönster finns 
  
 vissa tecken som talar för utvecklingen kommer att gå mot en mer 
  
 personinriktad kandidatlansering i vart fall bland partier som är positiva 
  
 till personval. För det första får det bedömas som sannolikt att redan en 
  
 ökad vana vid systemet leder i den riktningen. För det andra förhåller det 
  
 sig så att personliga kampanjer generellt sett ger utslag i form av fler 
  
 röster och att alltså chansen för en kandidat att bli vald ökar om han 
  
 eller hon bedriver en personlig kampanj. Dessutom har inte helt få av de 
  
 kandidater, som inte bedrivit någon kampanj, i undersökningar förklarat 
  
 att de i framtiden kan tänka sig att göra detta. 
  
 Beträffande den principiella inställningen till personval är det svårare 
  
 att göra några förutsägelser. Vad som kan tala för att motståndet 
  
 minskar på sikt, är att undersökningar visat att väljarna inom samtliga 
  
 partier är relativt positivt inställda till personval i den utformning det har 
  
 i dag och att denna inställning kommer att påverka partierna. 
  
 6.5.4 Personvalskampanjerna i 1998 års valrörelse 
  
 Det har varit svårt att få fram en mer exakt bild av i vilken omfattning 
  
 personvalskampanjer bedrevs under valrörelsen. Osäkerheten beror 
  
 sannolikt till viss del på att begreppet personvalskampanj inte är något 
  
 helt tydligt begrepp.  
  
 De uppgifter som kommit fram genom de undersökningar  
  
 som utförts på uppdrag av rådet antyder dock att i vart fall 
  
 mellan 10 och 20 procent av kandidaterna i såväl val till riksdag som 
  
 kommunfullmäktige bedrivit en någorlunda tydlig kampanj där person 
  
 134 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 ligt utformat kampanjmaterial kommit till användning. Detta medförde 
  
 dock inte att valrörelsen 1998 i någon högre grad kom att präglas av 
  
 personvalet vare sig i media eller i övrigt. En förklaring till detta är vad 
  
 som nämnts i föregående avsnitt om hur media kom att hantera frågan. 
  
 En annan orsak torde vara att de enskilda kampanjerna, låt vara med 
  
 enskilda undantag, bedrevs på en måttlig nivå med tämligen begränsade 
  
 resurser. Som framgår av avsnitt 4.1.2 stannade i 80 procent av 
  
 undersökta fall den uppgivna kostnaden för en personvalskampanj under 
  
 25 000 kr vad gäller riksdagsvalet. Kampanjer som kostade över 
  
 150 000 kr var mycket sällsynta. Kostnaderna för personvalskampanjer i 
  
 de kommunala valen var i allmänhet ännu lägre. Kostnaden för flertalet 
  
 kampanjer stannade under 5 000 kr. De vanligaste finansieringskällorna 
  
 var den egna partiorganisationen och egna medel. Rent extern 
  
 finansiering förekom i liten utsträckning. 
  
 Vad gäller själva sättet att föra personvalskampanjer kan också 
  
 konstateras att det inte på något dramatiskt sätt kommit att avvika från 
  
 traditionella partikampanjer. Personvalskandidater har dock, naturligt 
  
 nog, i högre grad än övriga fokuserat på personliga kvalifikationer och 
  
 egna politiska sakfrågor. 
  
 Mot denna bakgrund kan man konstatera att farhågorna för att 
  
 personval skulle leda till ytliga kampanjer där sakpolitiken skulle få 
  
 träda i bakgrunden inte kom att besannas i 1998 års valrörelse. Inte 
  
 heller visar undersökningsresultaten vad gäller finansieringen av 
  
 kampanjerna att det i dagsläget finns fog för att påstå att ovidkommande 
  
 ekonomiska faktorer fått någon inverkan på valresultatet. 
  
 6.5.5 Redovisning av kampanjfinansiering 
  
 Även om det inte kunnat konstateras att några negativa effekter uppstått 
  
 vad gäller personvalskampanjer och kampanjfinansiering i samband med 
  
 1998 års val har onekligen nya kampanjmönster i form av personvalskampanjer  
  
 har vunnit insteg. Det finns också tecken på att resurskrävande  
  
 kampanjer kan ge utslag i form av många personröster. 
  
 Därmed blir finansieringfrågan mer intressant än tidigare. 
  
 Frågan om finansiering av enskilda kandidaters kampanjer berördes 
  
 under det reformarbete som ledde fram till dagens personvalssystem. 
  
 Någon direkt reglering har dock inte förespråkats. I stället har partiernas 
  
 och kandidaternas eget ansvar betonats. Partierna kom också att utfärda 
  
 sinsemellan olika rekommendationer i detta avseende inför 1998 års val 
  
 (se avsnitt 4.1.1). I flertalet fall innebär rekommendationerna bl.a. att 
  
 kampanjbidrag till enskilda kandidater skall kunna redovisas öppet. 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 135 
  
 Partierna har således gjort bedömningen att det är av vikt med någon 
  
 form av reglering och förespråkat en öppen redovisning. Denna 
  
 inställning delas av en majoritet av partiernas ombudsmän på regional 
  
 nivå. 
  
 Enligt rådets uppfattning framstår det inte som uteslutet att 
  
 utvecklingen på sikt kommer att innebära mer resurskrävande kampanjer 
  
 än de som förekom 1998 och att det blir något vanligare med extern 
  
 finansiering. Även om den nuvarande mut- och skattelagstiftningen torde 
  
 vara tillräcklig för att motverka avarter på finansieringsområdet har 
  
 rådet funnit anledning att ta upp en diskussion om en mer formaliserad 
  
 ordning för redovisning som kan bidra till att öka öppenheten. Rådet 
  
 anser att detta är viktigt bl.a. av det skälet att otillbörlig 
  
 kampanjfinansiering kan få konsekvenser som riskerar att allvarligt 
  
 skada tilltron till personvalssystemet. 
  
 En utgångspunkt för denna diskussion har varit att det alltjämt bör 
  
 vara partierna, som genom sina rekommendationer och föreskrifter, skall 
  
 dra upp riktlinjer för och utforma de regler som skall gälla för 
  
 kandidaternas kampanjfinansiering. Detta innebär att olika regler för 
  
 finansiering och redovisning kan komma att gälla för kandidater från 
  
 olika partier. I de fall ett parti beslutat att reglerna skall utformas på 
  
 regional eller lokal nivå kan skilda principer också komma att gälla för 
  
 kandidater inom ett och samma parti. Rådet förespråkar alltså en frivillig 
  
 modell som bygger på att det i första hand är partierna och kandidaterna 
  
 som tar ansvar för frågorna kring finansiering och redovisning av 
  
 kampanjer. Detta hindrar naturligtvis inte att partierna sinsemellan 
  
 kommer överens om vissa ram- eller minimiregler på kampanjfinansieringens  
  
 område. I själva verket skulle en sådan ordning vara 
  
 önskvärd. 
  
 En frivillig modell för redovisning ansluter till den svenska traditionen  
  
 på partifinansieringens område och innebär ett minimum av 
  
 intrång i partiernas ekonomiska angelägenheter. Dessutom visar 
  
 erfarenheter från utländska system att en tvingande reglering inte sällan 
  
 leder till försök att kringgå reglerna. Rådet anser mot den bakgrunden att 
  
 en så stor öppenhet som möjligt i frågor kring finansiering är den bästa 
  
 garantin för att några oegentligheter inte skall uppkomma. Som nämnts 
  
 ovan delas denna inställning i stort av partierna som också förespråkar 
  
 offentlighet kring redovisning av kampanjmedel. 
  
 Genom personvalsreformen har alltså frågan om kampanjfinansiering 
  
 förts upp på den politiska dagordningen. Ett sätt för statsmakterna att 
  
 bidra till att förutsättningarna för en öppen redovisning blir så goda som 
  
 möjligt, utan att i övrigt ingripa i frågan, är att tillhandahålla någon form 
  
 av offentligt register där kandidaterna kan lämna en ekonomisk 
  
 redovisning över sina kampanjer.  
  
 Redovisningen får då utgå från de 
  
 136 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 regler som varje parti har lagt fast. En sådan ordning innebär att de 
  
 kandidater som vill ge öppenhet kring finansieringen får en kanal att nå 
  
 ut med informationen. Enligt rådets synsätt ligger det också i såväl 
  
 partiernas som kandidaternas intresse att öppenheten kring finansieringfrågorna  
  
 är stor och att det är angeläget att ta tillvara möjligheten att 
  
 redovisa kampanjbidrag och andra förmåner för att därigenom undvika 
  
 misstankar om otillbörlig finansiering. Samtidigt kan väljare, massmedia 
  
 och andra intresserade på ett enkelt sätt få en samlad bild av vilka 
  
 ekonomiska intressen som kan stå bakom en kandidat. 
  
 Rådet har diskuterat om möjligheten att registrera kampanjmedel bör 
  
 avse samtliga kandidater eller endast dem som blivit valda. Ett register 
  
 som omfattar alla kandidater har den fördelen att sista tidpunkten för 
  
 registrering av uppgifter skulle kunna läggas före valdagen. Därmed 
  
 skulle de väljare som så önskar kunna ta del av uppgifterna innan de 
  
 röstar. Nackdelen med systemet är att det skulle bli tämligen omfattande 
  
 och tungrott att administrera. Bara i riksdagsvalet finns över 4 500 
  
 kandidater. Även om långtifrån alla bedrivit någon kampanj skulle 
  
 kanske många känna ett behov att i registret uppge att de inte tagit emot 
  
 bidrag för att undvika frågor om varför de inte förekommer i registret. 
  
 Skulle registret omfatta även samtliga kandidater i de kommunala valen 
  
 skulle det bli mycket omfattande. 
  
 Rådet vill därför förespråka att endast kandidater som blivit valda 
  
 erbjuds möjligheten att registrera sig och att registret i ett första skede 
  
 skall omfatta endast riksdagsledamöter. Ett register av detta slag kan 
  
 åstadkommas genom en utbyggnad av det register som i dag förs av 
  
 riksdagens förvaltningskontor enligt lagen (1996:810) om riksdagsledamöters  
  
 åtaganden och ekonomiska intressen. 
  
 Rådets förslag i denna del beskrivs närmare i författningskommentaren 
  
 . 
  
 Vad gäller frågan om redovisning på det regionala och kommunala 
  
 planet skulle den ordning som nu förespråkas för riksdagsvalet kunna 
  
 tjäna som mönster även om det naturligtvis kan finnas andra lösningar. 
  
 Partierna har här ett stort ansvar för att tillskapa system och rutiner som 
  
 tillgodoser kravet på öppenhet kring kampanjfinansiering. 
  
 Avslutningsvis anser rådet att det är viktigt att frågan följs noga och 
  
 att ytterligare åtgärder bör övervägas om utvecklingen skulle visa sig 
  
 medföra oacceptabla effekter. 
  
 6.5.6 Avdragsrätt för kampanjkostnader 
  
 I avsnitt 4.2 har redovisats vissa skattemässiga konsekvenser som har 
  
 uppmärksammats i samband med kampanjfinansiering. En sådan 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 137 
  
 konsekvens är den olikhet som föreligger mellan å ena sidan riksdagsledamöter  
  
 och andra förtroendevalda som uppbär skattepliktig ersättning 
  
 för sitt uppdrag och å andra sidan personer som kandiderar i ett val utan 
  
 att ha en sådan ställning. De förra har rätt att göra avdrag för 
  
 kampanjkostnader eftersom uppdraget som förtroendevald anses omfatta 
  
 verksamhet under valkampanjer. Det finns knappast skäl att anta att 
  
 kostnader som är att hänföra till personvalskampanjer skulle komma 
  
 bedömas på annat sätt. För den senare kategorin däremot uppkommer i 
  
 normalfallet inte någon avdragsrätt. I vart fall torde detta vara fallet för 
  
 kandidater som inte uppbär någon form av ersättning för sitt deltagande i 
  
 en valkampanj. Om kampanjbidrag kan anses vara att bedöma som en 
  
 sådan ersättning från vilket avdrag för kostnader skulle kunna ske är 
  
 osäkert eftersom det råder delade meningar om sådana bidrag är att 
  
 bedöma som inkomst eller gåva. 
  
 Detta innebär att riksdagsledamöter och andra kandidater med ett 
  
 avlönat uppdrag att delta i en valrörelse kan sägas ha en ur skattesynpunkt  
  
 mer gynnad situation än andra kandidater. 
  
 Detta förhållande har väckt kritik och föranlett riksdagsmotioner med 
  
 krav på förändringar av reglerna. I riksdagsmotionen (mot. 
  
 1998/99:Sk613) föreslogs en generell avdragsrätt upptill 20 000 kr för 
  
 kampanjmaterial. Skatteutskottet sade sig ha förståelse för den kritik 
  
 som framförts och uttalade att frågan om eventuell ändring av reglerna 
  
 torde kunna bli aktuell i samband med regeringens överväganden med 
  
 anledning av rådets utvärdering. Motionerna avstyrktes (1998/99:SkU 
  
 10). 
  
 Frågan om de skatterättsligt något olika förutsättningarna för 
  
 kandidater som redan har ett uppdrag och övriga kandidater inrymmer 
  
 både principiella och tekniska problem som griper in i varandra. Vissa 
  
 förtroendevalda, som t.ex. riksdagsledamöter, kan redan i dag sägas ha 
  
 en gynnad ställning i olika avseenden. Exempelvis uppbär riksdagsledamöter  
  
 viss kostnadserättning och har rätt till fria resor inom ramen 
  
 för sitt uppdrag. De har viss hjälp med kansligöromål och kan rent 
  
 allmänt sett sägas ha ett försteg då det gäller att nå ut med sitt och sitt 
  
 partis budskap. Denna ordning är emellertid tillkommen i syfte, och en 
  
 förutsättning för, att ledamoten skall kunna fullgöra det uppdrag som 
  
 han eller hon har fått av väljarna. Att en ledamot således ges resurser att 
  
 både under mandatperioden och i själva valrörelsen exponera sig och sitt 
  
 budskap på ett sätt som andra kandidater kanske inte har möjlighet till 
  
 måste accepteras.  
  
 Inte heller förefaller ledamöters rätt att göra avdrag för egna kostnader  
  
 under en valrörelse ha lett till krav på ändrade regler. 
  
 Detta torde bero bl.a. på att uppdraget som förtroendevald inte är och 
  
 heller inte uppfattas som ett förvärvsarbete i vanlig bemärkelse. Att 
  
 138 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 debatten nu kommit att fokuseras på en skattemässig olikhet, som förelegat  
  
 redan tidigare, kan bero på att personvalsreformen lyft fram den 
  
 enskilda ledamoten och att skillnaderna i regelverket för olika kategorier 
  
 blivit tydligare. En bidragande orsak är troligen också farhågor för att de 
  
 nuvarande skattereglerna skall uppfattas som ett medel för etablerade 
  
 politiker att gynna sig personligen. 
  
 Genom de forskningsprojekt som rådet låtit genomföra är det klarlagt 
  
 att egenfinansiering av personvalskampanjer inte förekommit i någon 
  
 större utsträckning. I de fall det förekommit har det rört sig om relativt 
  
 blygsamma belopp. Detta innebär dock inte att det finns skäl att avfärda 
  
 den kritik som framförts. Om utvecklingen går i den riktningen att det 
  
 blir mycket vanligt att ledamöter satsar egna resurser i valkampanjer kan 
  
 den nuvarande ordningen knappast få bestå om systemet skall kunna 
  
 göra anspråk att inte i alltför hög grad gynna de valda kandidaterna. 
  
 Vill man åstadkomma en mer enhetlig ordning kan man tänka sig två 
  
 huvudalternativ. Antingen avskaffas avdragsrätten för valda kandidater 
  
 eller tillskapas en sådan rätt för de kandidater som inte i det nuvarande 
  
 systemet kan göra avdrag. Oavsett vilken väg som väljs torde en reform 
  
 komma att innebära relativt djupgående ingrepp i den skatterättsliga 
  
 regleringen och medföra komplicerade avvägningsfrågor. Om exempelvis  
  
 icke valda kandidater skall få göra avdrag uppkommer frågan om hur 
  
 den kategori av personer som skall medges avdrag bör bestämmas. 
  
 Vidare måste avgöras till vilken fövärvskälla avdraget bör hänföras. Av 
  
 intresse är också hur kampanjbidrag skall beskattas. Om avdragsrätten 
  
 för redan valda ledamöter skall begränsas eller avskaffas uppkommer 
  
 bl.a. frågan om hur avgränsningen mellan kostnader för en personvalskampanj  
  
 och andra kostnader för en kandidat under en valrörelse skall 
  
 göras. Det låter sig nämligen inte göras att inom ramen för det 
  
 nuvarande systemet helt ta bort avdragsrätten för kostnader som en 
  
 ledamot kan ha för fullgörande av sitt uppdrag. 
  
 Det måste bedömas som sannolikt att personvalsreformen kommer att 
  
 leda till att intresset för att använda egna medel, eller medel i form av 
  
 kostnadsersättningar, för att bedriva kampanjer ökar. Som en följd därav 
  
 kommer frågan om avdragsrätten att få större betydelse än tidigare och 
  
 risken är påtaglig att skattereglerna kommer att uppfattas som ett medel 
  
 för etablerade politiker att uppnå fördelar för egen del. Detta kommer att 
  
 motverka syftet att förbättra förhållandet mellan väljare och valda.  
  
 Härtill  
  
 kommer att det knappast finns några hållbara skäl till varför redan 
  
 valda kandidater skall ha en fördel framför övriga just vad gäller att 
  
 driva kampanjer för egen del. Det är därför en angelägen uppgift att 
  
 finna en ordning som leder till en likartad bedömning i skatterättsligt 
  
 hänseende. Som antytts ovan torde detta kräva ingående överväganden 
  
 och ingrepp i olika delar av skattelagstiftningen, något som rådet inte har 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 139 
  
 förutsättningar att göra inom ramen för sitt uppdrag. Rådet anser dock 
  
 att frågan bör göras till föremål för en särskild översyn. 
  
 6.6 Behöver valsystemet förenklas? 
  
 6.6.1 Inledning 
  
 Flera undersökningar som genomförts efter valet 1998 tyder på att 
  
 väljarna uppfattat personvalet som enkelt att tillämpa. Det har således 
  
 inte framkommit något som tyder på att röstningsproceduren behöver 
  
 ändras i tekniskt avseende. 
  
 Vad gäller sammanräkningen fungerade denna tillfredsställande Som 
  
 framgår av avsnitt 5.5.5 var riksdagsvalet färdigräknat på onsdagen 
  
 efter valdagen, kommunvalen söndag en vecka efter valdagen och 
  
 landstingsvalen onsdagen andra veckan efter valdagen vilket var i 
  
 överensstämmelse med den tidsplan som fanns. 
  
 I det följande kommer rådet att ta upp ett antal frågor med anknytning  
  
 till olika delar av vallagstiftningen. 
  
 6.6.2 Rätten att kandidera i flera valkretsar i 
  
 riksdagsvalet 
  
 I avsnitt 5.5.2 och 5.5.3 har närmare redogjorts för reglerna om dubbelvalsavveckling  
  
 och de effekter som dessa regler kan få då ett parti har 
  
 flera listor i en eller flera valkretsar. Sammanfattningsvis kan man säga 
  
 att ju fler listor partiet har desto svårare blir det att i olika avseenden 
  
 förutsäga vilka personer som kommer att besätta partiets mandat. I 
  
 synnerhet kan det vara svårt att med något mått av säkerhet avgöra 
  
 vilken eller vilka personer som skall ersätta dem som blivit valda. I en 
  
 situation där ett antal personer samtidigt förekommer på en s.k. rikslista 
  
 och dessutom på en eller flera kretslistor kan man utan överdrift säga att 
  
 förutsägbarheten blir minimal. Att reglerna om dubbelvalsavveckling 
  
 kan få dessa effekter har varit känt tidigare. I 1998 års val kom de att 
  
 uppmärksammas mer än tidigare särskilt på grund av att ett antal kandidater  
  
 i riksdagsvalet kom att representera valkretsar, där de visserligen 
  
 kandiderade, men till vilka de i övrigt inte hade någon egentlig anknytning.  
  
 Det är inte personvalsreglerna primärt som lett till dessa resultat. 
  
 Dock innebär reglerna om personval att ytterligare ett element förts in i 
  
 valordningen som inte gör det enklare att förutse resultatet av dubbelvalsavveckling.  
  
 Som nämnts i avsnitt 5.5.2, konstaterades det i 
  
 utvärderingen efter Europaparlamentsvalet 1995 att det varit förvirrande 
  
 140 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 för både väljare och massmedia att en och samma kandidat stod på flera 
  
 listor. I det sammanhanget betonades också partiernas ansvar för att 
  
 antalet listor begränsades så mycket som möjligt. 
  
 Rådet konstaterar att sådana förvirrande effekter på nytt uppstått i 
  
 1998 års val, vilket måste sägas vara olyckligt framför allt med tanke på 
  
 att personvalssystemet för första gången prövades fullt ut i ett nationellt 
  
 val. Personvalet bygger i grunden på att väljaren skall peka ut just den 
  
 kandidat i valkretsen som han eller hon vill se vald. Om partiernas 
  
 nomineringsstrategi i förening med vallagens regler medför resultat som 
  
 uppfattas som mer eller mindre slumpartade finns det risk för att inte 
  
 bara personvalsinslaget, utan valsystemet som sådant, förlorar i 
  
 trovärdighet. Detta i sin tur kan leda till andra negativa effekter som 
  
 t.ex. ett försämrat valdeltagande. 
  
 Risken för sådana effekter som diskuterats skulle minska om 
  
 partierna nominerade varje kandidat i endast en valkrets. Rådet har 
  
 därför diskuterat möjligheten att införa en regel i vallagen som innebär 
  
 att en kandidat får ställa upp i endast en valkrets. En möjlighet vore att 
  
 återinföra s.k. bostadsband. En kandidat skulle då vara valbar endast i 
  
 den valkrets som han eller hon var folkbokförd i. En regel av det slaget 
  
 skulle dock innebära en relativt stor begränsning av partiernas 
  
 möjligheter att lansera kandidater efter eget gottfinnande. En annan 
  
 modell som ger partierna större frihet i detta avseende är att föreskriva 
  
 att en kandidat inte får kandidera mer än i en valkrets men att partierna 
  
 har frihet att avgöra i vilken krets. En sådan regel finns i t.ex. det norska 
  
 valsystemet som bygger på officiella valförberedelser. I ett sådant 
  
 system är det inte lagtekniskt komplicerat att tillskapa en regel som 
  
 innebär att en kandidat endast får kandidera i en valkrets, eftersom 
  
 samtliga partier som avser att delta i val skall anmäla detta i förväg och 
  
 dessutom anmäla samtliga kandidater, varvid man också anmäler i 
  
 vilken krets den enskilde kandidaten skall ställa upp. Det är då inte svårt 
  
 att införa en bestämmelse som reglerar situationen att en kandidat trots 
  
 allt kandiderar i mer än en valkrets. Det som ligger närmast till hands är 
  
 att personröster som avges för kandidaten i en krets där han eller hon 
  
 inte är anmäld blir betraktade som ogiltiga. 
  
 Nu finns det som bekant inte någon motsvarande obligatorisk 
  
 anmälningsskyldighet i den svenska valordningen. Om man skulle kräva 
  
 att alla kandidater i förväg anmäler i vilken valkrets de skall delta 
  
 innebär detta i praktiken ett avskaffande av den fria nomineringsrätten.  
  
 En sådan ordning borde i konsekvensens namn också leda till ett krav på 
  
 att samtliga partier i förväg anmäler deltagande i val. Sammantaget 
  
 skulle detta innebära en övergång till officiella valförberedelser i 
  
 Sverige. Även om de omedelbara följderna av en sådan ordning sannolikt 
  
 inte skulle uppfattas som alltför mycket avvikande från de nuvarande 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 141 
  
 reglerna så är det en förändring av principiellt stor betydelse. Dessutom 
  
 är det mycket som talar för att en övergång till officiella valförberedelser 
  
 bör föranleda en annorlunda definition av partibegreppet i regeringsformen 
  
 . Rådet har som nämnts i annat sammanhang inte ansett sig böra 
  
 föra fram ett förslag till officiella valförberedelser. 
  
 En något mindre ingripande reglering är att föreskriva att en kandidat 
  
 bara får kandidera i en valkrets och att införa en särskild ordning för den 
  
 situationen att kandidaten ändå ställer upp i mer än en valkrets. En 
  
 sådan särskild ordning skall då avgöra a/ om personrösterna på 
  
 kandidaten alls skall beaktas trots att kandidaten brutit mot regeln att 
  
 kandidera i mer än en valkrets eller b/ vilken valkrets som skall komma i 
  
 fråga om kandidaten skall få tillgodoräkna sig röster i någon valkrets. 
  
 Oavsett hur man går till väga beträffande frågorna under a och b innebär 
  
 det en risk för att, om en kandidat av ett eller annat skäl kommer att stå i 
  
 flera valkretsar, personröster som väljare har avgett på honom eller 
  
 henne blir ogiltiga. Rådet har därför kommit fram till att det för 
  
 närvarande mest ändamålsenliga sättet att komma åt problemet är att i 
  
 vallagen införa en bestämmelse av normativ karaktär som innebär att en 
  
 kandidat i riksdagsvalet bör förekomma i endast en valkrets. Skulle det 
  
 ändå förekomma att en kandidat tar plats i mer än en krets får 
  
 dubbelvalsavveckling ske i enlighet med de nuvarande reglerna. 
  
 Genom att bestämmelsen tas in lagen kommer den att få spridning 
  
 bl.a. genom den officiella valinformationen och valmyndigheternas 
  
 information till partierna. Det framstår inte som sannolikt att något av de 
  
 etablerade partierna medvetet skulle lansera kandidater i strid med 
  
 vallagens rekommendation. 
  
 6.6.3 Förhandsanmälan av kandidater m.m. 
  
 Vi har i Sverige ett valsystem som bygger på principen om fri 
  
 nomineringsrätt. Detta innebär att systemet inte förutsätter s.k. officiella 
  
 valförberedelser. Även om den fria nomineringsrätten måste sägas ha 
  
 inskränkts något genom en del av de ändringar som gjorts i det nya 
  
 valsystemet präglas den svenska valordningen fortfarande av avsaknad 
  
 av vissa regler som förekommer på de flesta håll utomlands. Ett exempel 
  
 är att det inte finns någon skyldighet för ett parti att i förväg anmäla sitt 
  
 deltagande i val. Ett annat exempel är att det inte finns någon begränsning  
  
 av i hur många valkretsar en kandidat i riksdagsvalet får kandidera.  
  
 Flera utredningar under senare år har argumenterat för eller föreslagit en 
  
 övergång till officiella valförberedelser och som en följd därav en annan 
  
 definition av partibegreppet i regeringsformen utan att detta lett till 
  
 lagstiftning (jfr Folkstyrelsens villkor SOU 1987:6, Ökat personval 
  
 142 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 SOU 1993:21 samt Vissa valfrågor SOU 1995:143). Rådet har inte 
  
 funnit anledning att på nytt föra fram ett fullständigt förslag om 
  
 officiella valförberedelser men kommer i det följande att ta upp vissa 
  
 frågor som har nära anknytning till en sådan ordning. 
  
 Missbruk av partibeteckningar förekom inte i 1998 års val 
  
 Möjligheten för de politiska partierna att låta registrera sin partibeteckning  
  
 och att före valet anmäla kandidater har funnits sedan lång tid 
  
 tillbaka. Syftet med den regleringen har främst varit att förhindra vissa 
  
 förfaranden som sammanfattningsvis inneburit att etablerade partiers 
  
 beteckningar utnyttjats av enstaka personer eller grupperingar som ofta 
  
 inte haft någon som helst anknytning till partiet. Trots dessa skyddsregler  
  
 har det med jämna mellanrum förekommit försök att utnyttja 
  
 partibeteckningar på ett illojalt sätt. I den nya vallagen infördes regler i 
  
 syfte att komma åt problemet. Reglerna innebär i korthet att registrering 
  
 av ett partis partibeteckning, liksom tidigare skulle vara frivillig, men att 
  
 ett parti som låtit registrera sin beteckning och vill få ett skydd för sin 
  
 beteckning måste i förväg anmäla samtliga sina kandidater. 
  
 Erfarenheterna från 1998 års val visar att riksdagspartierna i huvudsak  
  
 anmälde kandidater i samtliga val och att regleringen på det stora 
  
 hela taget fungerat utmärkt. Såvitt känt är har det inte förekommit i 
  
 något fall att det gjorts försök att utnyttja ett partis beteckning på ett 
  
 illojalt sätt. Det råder inte någon tvekan om att detta är en följd av de 
  
 nya reglerna. Därmed har ett gammalt och svårbemästrat problem lösts. 
  
 Reglerna har också gjort det svårare än tidigare för en minoritetsgrupp 
  
 inom ett parti att gå fram s.k. spränglistor. Detta förhållande tycks dock 
  
 inte ha orsakat att nomineringsarbetet komplicerats. Det saknas också 
  
 uppgifter om att majoritetsgrupperingar inom partierna utnyttjat 
  
 systemet gentemot minoriteter vid nomineringsprocessen. 
  
 Kandidatanmälningarna 
  
 Ett parti som har registrerat sin partibeteckning skall alltså anmäla 
  
 samtliga sina kandidater om något skydd för partibeteckningen skall 
  
 komma till stånd. Skyddet uppstår genom att icke anmälda namn på 
  
 listorna inte beaktas vid sammanräkningen. Som nämnts i avsnitt 5.5.7 
  
 kan problem uppstå i det fall ett parti, efter det att sista dag för 
  
 anmälan passerats, vill lägga till eller byta ut kandidater på sina listor. 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 143 
  
 Det är genom Valprövningsnämndens beslut 1998-12-09, dnr 311998  
  
 klart att ett parti helt kan återta sin kandidatanmälan efter sista 
  
 dagen för anmälan av kandidater. 
  
 En av de få tänkbara anledningarna till att ett parti vill återta sin 
  
 kandidatanmälan, och därmed avstå från skydd för partibeteckningen, 
  
 torde vara att tillskrivna namn på valsedeln skall kunna beaktas. Detta 
  
 önskemål i sin tur torde vara en följd av att partiet av någon anledning 
  
 har kommit att ha för få kandidater. Att ett parti väljer att uppträda på 
  
 det sättet kan medföra praktiska olägenheter för valmyndigheterna som 
  
 har upprättat listor över partier som registrerat partibeteckning och 
  
 anmält kandidater. Listorna upprättas i april–maj och skall finnas i 
  
 röstningslokaler på valdagen. Om ett parti i ett sent skede förklarar att 
  
 det inte längre vill ha några anmälda kandidater är risken stor att listorna 
  
 inte hinner återkallas. I ett sådant fall kommer väljarna att få en felaktig 
  
 information. 
  
 Det finns olika sätt att komma åt problemet. Rådet har diskuterat 
  
 bl.a. alternativet att förbjuda återtagande av kandidatanmälningar men 
  
 funnit att detta måste vara att alltför mycket ingripa i ett partis inre 
  
 angelägenheter. Den praxis som RSV redogjort för och som innebär att 
  
 ett parti som anmält kandidater i rätt tid får lov att i ett senare skede 
  
 göra kompletteringar och ändringar har inte visat sig medföra olägenheter  
  
 som medför att det nu finns skäl att föreslå några ändringar i 
  
 regelsystemet. Även om det bör förekomma återhållsamhet med byte av 
  
 namn särskilt efter det att förtidsröstningen inletts innebär denna praxis 
  
 att det sannolikt blir mindre anledning för ett parti att i ett sent skede 
  
 återta kandidatanmälningar för att få till stånd förändringar på valsedlarna 
  
 . Emellertid bör man inte bortse från denna möjlighet och därmed  
  
 risken för att listorna över partier som anmält partibeteckning och 
  
 kandidater blir missvisande. Rådet anser att det starkt kan ifrågasättas 
  
 om listorna fyller någon praktisk funktion och föreslår att bestämmelsen 
  
 i 9 kap. 11 § vallagen som innebär att listorna skall finnas i 
  
 röstningslokaler upphävs. Däremot bör bestämmelsen i 5 kap. 20§ 
  
 samma lag som innebär att RSV skall upprätta listorna stå kvar och 
  
 kompletteras med en bestämmelse av den innebörden att lista på begäran 
  
 skall tillhandahållas den som så önskar. RSV har vid kontakter med 
  
 rådet också förklarat att listorna kommer att publiceras på RSV:s 
  
 hemsida på Internet. 
  
 Kandidaternas förklaringar 
  
 Enligt 5 kap.  
  
 14 § vallagen skall varje anmäld kandidat skriftligt 
  
 förklara att han eller hon gett partiet tillstånd till anmälan. Förklaringar 
  
 144 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 na skall tillsammans med kandidatanmälan ges in till länsstyrelsen av 
  
 partiets ombud eller någon som denne utsett. Som framgår av avsnitt 
  
 5.5.7 har hanteringen av förklaringarna uppfattats som ett betungande 
  
 merarbete för länsstyrelserna i de större länen. 
  
 Enligt rådets uppfattning får det i och för sig anses uteslutet att ett 
  
 partis ombud anmäler kandidater som inte har samtyckt till att 
  
 kandidera. Detta talar för att det skulle kunna vara tillräckligt att 
  
 ombudet efter att ha tagit del av de skriftliga förklaringarna från 
  
 kandidaterna intygar att de anmälda har lämnat sitt samtycke. Å andra 
  
 sidan kan man inte bortse från möjligheten att misstag eller missförstånd 
  
 leder till att ombudet kommer att rapportera felaktiga uppgifter, vilket i 
  
 värsta fall kan leda till att personer som inte har för avsikt att kandidera 
  
 förs upp på ett partis valsedlar. Risken för sådana misstag måste 
  
 bedömas vara betydligt mindre med den nuvarande ordningen där 
  
 kontrollen av kandidatförklaringarna ligger hos en myndighet. Ett annat 
  
 skäl som talar för den nuvarande ordningen är att den förhindrar att 
  
 mindre nogräknade grupperingar kan missbruka systemet genom att 
  
 medvetet föra upp kandidater på valsedlar mot deras vilja, något som 
  
 tidigare inte var helt ovanligt. Rådet föreslår därför inte någon ändring 
  
 av nuvarande regler. 
  
 6.6.4 Utläggning av namnvalsedlar på särskilda 
  
 röstmottagningsställen bör tillåtas 
  
 Enligt den tidigare gällande vallagen anordnades s.k. institutionsröstning 
  
 genom att tillfälliga postkontor inrättades på bl.a. sjukvårdsinrättningar, 
  
 ålderdomshem och kriminalvårdsanstalter. Rent formellt var det de då 
  
 gällande reglerna om röstning på postkontor som reglerade förfarandet. 
  
 Dessa regler föreskrev bl.a. att endast partimarkerade valsedlar fick 
  
 läggas ut på postkontor. Med den nya vallagens ikraftträdande infördes 
  
 begreppet särskilt röstmottagningsställe inom landet för sådana 
  
 röstningslokaler som anordnas på sjukvårdsinrättningar o.d. medan 
  
 begreppet poströstning kom att reserveras för sådan röstning som sker 
  
 på Posten Aktiebolags postkontor. Samtidigt blev det tillåtet att lägga ut 
  
 namnvalsedlar postkontor medan det tidigare förbudet mot att lägga ut 
  
 annat än partimarkerade valsedlar behölls för särskilda 
  
 röstmottagningsställen inom landet och för övrigt även på röstmottagningsställen  
  
 som anordnas av utlandsmyndigheter. 
  
 Den rådande ordningen med förbud mot namnvalsedlar vid de särskilda  
  
 röstmottagningsställena inom landet har vållat protester. I de 
  
 flesta fall har problemet lösts genom att partierna lagt eller delat ut valsedlar  
  
 på visst avstånd från röstningslokalen. RSV har framhållit att 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 145 
  
 namnvalsedlar bör tillåtas om valnämnderna skall stimuleras att i ökad 
  
 utsträckning inrätta särskilda röstmottagningsställen t.ex. vid ändring i 
  
 valdistriktsindelningen. 
  
 Enligt rådets uppfattning är det angeläget att så många väljare som 
  
 möjligt får tillfälle att rösta inte bara på ett parti utan också på partiets 
  
 kandidater. Därför bör i största möjliga mån samma regler vad gäller 
  
 rätten att distribuera valsedlar gälla för samtliga röstningslokaler. Mot 
  
 bakgrund av den bedömningen och med hänsyn till att namnvalsedlar i 
  
 praktiken ofta läggs ut eller delas ut i närheten av de särskilda 
  
 röstmottagningsställena inom landet föreslår rådet att förbudet mot att 
  
 lägga ut namnvalsedlar i eller i anslutning till sådana röstningslokaler 
  
 inom landet avskaffas. Förslaget föranleder ändringar i 9 kap. 12 § 
  
 vallagen. 
  
 Vad det gäller röstmottagningsställen utomlands ställer sig saken 
  
 något annorlunda. Även om förbudet avskaffas framstår det inte som 
  
 sannolikt att det vid de utlandsmyndigheter där det anordnas röstning 
  
 skulle komma att läggas ut namnvalsedlar för landets samtliga valkretsar 
  
 . Därmed uppstår risken att en väljare förleds att använda en 
  
 namnvalsedel som avser annan valkrets än den vilken han eller hon 
  
 tillhör. Om så sker blir visserligen inte valsedeln ogiltig utan rösten 
  
 tillgodoräknas partiet men den avgivna personrösten blir utan verkan om 
  
 inte den aktuella kandidaten råkar ställa upp också i den valkrets som 
  
 väljaren tillhör. Risken finns därmed att väljarna vilseleds att rösta på 
  
 personer som inte kandiderar i den egna valkretsen. Därför bör förbudet 
  
 mot utläggning av namnvalsedlar på röstmottagningsställen utomlands 
  
 bibehållas. 
  
 6.6.5 Utläggning av partimarkerade valsedlar 
  
 Enligt 9 kap. 12 § vallagen gäller att i röstningslokaler skall partimarkerade  
  
 valsedlar för samtliga val läggas ut för partier som vid något av 
  
 de två senaste valen fått mer än en procent av rösterna i hela landet. 
  
 Skyldigheten för valmyndigheterna att lägga ut partimarkerade 
  
 valsedlar är ovillkorlig. Detta innebär att valsedlar skall läggas ut även 
  
 om partiet inte har några kandidatlistor. Valsedlar skall också läggas ut 
  
 trots att partiet över huvud taget inte önskar delta i val. 
  
 Valmyndigheternas skyldighet att lägga ut partimarkerade i valsedlar 
  
 skapar emellanåt problem. Som exempel kan nämnas att partimarkerade 
  
 valsedlar för kds lades ut i 1985 års riksdagsval trots att partiet inte 
  
 ställde upp det i valet under egen partibeteckning. Kds hade dessutom 
  
 hos RSV begärt att sådana valsedlar inte skulle distribueras. RSV avslog 
  
 begäran och saken kom därefter att prövas av Valprövningsnämnden 
  
 146 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 som konstaterade att RSV inte lagligen kunde underlåta att lägga ut 
  
 valsedlar med kds partibeteckning (1985-06-05, Dnr 12-1985). Valprövningsnämndens  
  
 beslut hade sin grund i regeringsformens partibegrepp.  
  
 Med begreppet parti skulle förstås partiets väljare och inte 
  
 den organisation som verkar mellan valen. Därmed kunde den organisationen  
  
 inte heller disponera över om valsedlar skulle läggas ut eller inte. 
  
 Det är uppenbart att den nuvarande ordningen kan leda till att 
  
 väljarna vilseleds att rösta på partier som inte ställer upp i val. Därmed 
  
 uppstår också risk för tomma stolar. Härtill kommer att det måste 
  
 framstå som besynnerligt för det stora flertalet väljare att valsedlar läggs 
  
 fram för partier som inte deltar i valet. Enligt rådets mening är detta 
  
 oacceptabelt. Problemet skulle kunna lösas enkelt i ett system med 
  
 obligatorisk förhandsanmälan av partier och ett partibegrepp som utgår 
  
 från att mandaten skall fördelas mellan de partier som i förväg anmält 
  
 sitt deltagande i valet. 
  
 Ett annat sätt att komma till rätta med problemet, som kräver mindre 
  
 ingrepp i valsystemet, är att införa en anmälningsskyldighet för partier 
  
 som önskar att partimarkerade valsedlar skall läggas ut. Denna kan 
  
 konstrueras på så sätt att partierna senast en viss dag före valdagen skall 
  
 hos RSV anmäla om partiet önskar att partimarkerade valsedlar skall 
  
 distribueras till röstningslokalerna. RSV bör inför varje val fastställa 
  
 sista dag för sådan anmälan. Om anmälan görs skall RSV ombesörja 
  
 distribution av valsedlar i samma omfattning som gäller i dag dvs. till 
  
 samtliga röstningslokaler. Förslaget innebär visserligen en något annan 
  
 syn på partibegreppet än den som Valprövningsnämnden redovisade i sitt 
  
 ovan nämnda avgörande. Å andra sidan finns det i vallagen åtskilliga 
  
 bestämmelser som förutsätter att partiet, genom den organisation som 
  
 verkar mellan valen, vidtar åtgärder av bl.a. administrativt slag. I själva 
  
 verket är ju detta en förutsättning för att ett val skall kunna genomföras. 
  
 Det bör enligt rådets uppfattning inte möta något hinder att anlägga ett 
  
 sådant synsätt också på bestämmelsen i 9 kap. 12 § vallagen som 
  
 reglerar distribution av partimarkerade valsedlar. Förslaget bör medföra 
  
 ett tillägg i 6 kap. och ändring i 9 kap. 12 § vallagen. 
  
 6.6.6 Parodiska partibeteckningar m.m 
  
 Parodiska partibeteckningar 
  
 Liksom vid tidigare val förekom det i 1998 års val åtskilliga valsedlar 
  
 med parodiska partibeteckningar som t.ex. Mcfarland på Cochran och 
  
 Bakpartiet. Vid riksdagsvalet förekom ca 4 400 valsedlar med sådana 
  
 påhittade partibeteckningar. En helt blank valsedel är ogiltig men en 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 147 
  
 valsedel som upptar partibeteckning, även uppenbart påhittad, skall 
  
 godkännas. I vissa fall kan det dock vara svårt att avgöra om det som 
  
 skrivits till på en valsedel över huvud taget kan uppfattas som en 
  
 partibeteckning som skall föranleda att rösten bedöms som giltig. Praxis 
  
 i denna fråga skiftar också mellan olika länsstyrelser. Härtill kommer att 
  
 de parodiska beteckningarna tilldrar sig mycket uppmärksamhet från 
  
 media och därmed innebär att valmyndigheterna tvingas ta emot 
  
 förfrågningar om dessa beteckningar vid en tidpunkt då alla resurser 
  
 behövs för att sammanställa resultatet från valet. Till skillnad från vad 
  
 som var fallet för ett antal år sedan upprättar RSV inte några särskilda 
  
 förteckningar över partibeteckningar som är parodiska och fått enbart ett 
  
 fåtal röster. 
  
 Eftersom valsedlar med parodiska partibeteckningar ingår bland de 
  
 giltiga rösterna får de också betydelse för olika spärregler som t.ex. 
  
 småpartispärren vid val till riksdag, EU-parlament och landsting. Även 
  
 gränsen för tilldelning av fria valsedlar påverkas. 
  
 Det bör inte komma i fråga att införa en ordning som innebär att 
  
 valmyndigheterna skall avgöra vad som är en giltig partibeteckning 
  
 beroende på hur seriös den verkar vara. Detta är principiellt något annat 
  
 än en bedömning av om en partibeteckning över huvud taget har skrivits 
  
 på valsedeln, vilket är något som nu måste avgöras vid sammanräkningen.  
  
 I praktiken kan det bli fråga om besvärliga gränsdragningar. 
  
 Om en valsedel t.ex. tar upp beteckningen myrslokarnas parti skall 
  
 valsedeln med nuvarande praxis utan tvekan anses uppta en partibeteckning  
  
 och därmed utgöra en giltig röst, trots att det på goda grunder 
  
 kan antas den som skrivit beteckningen velat skämta. Om det däremot 
  
 står skrivet på valsedeln uttalanden av ren nonsenskaraktär som t.ex. 
  
 De Dö Da, invektiv eller könsord kan det starkt ifrågasättas om det rör 
  
 sig om en partibeteckning i vallagens mening. Det förekommer dock att 
  
 denna typ av tillskrifter godkänns som partibeteckningar. Enligt rådets 
  
 uppfattning bör valsedlar med tillskrifter av denna karaktär utan tvekan 
  
 kunna förklaras ogiltiga av det skälet att valsedeln saknar partibeteckning. 
  
 Det går knappast att inom ramen för det nuvarande systemet att helt 
  
 komma till rätta med problemet. I ett system med officiella valförberedelser  
  
 däremot torde parodiska partibeteckningar knappast förekomma 
  
 . 
  
 Blanka röster 
  
 Med blanka röster avses valsedlar utan partibeteckning. Sådana 
  
 valsedlar är enligt 18 kap. 10 § vallagen ogiltiga. De särredovisas inte 
  
 148 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 heller i den offentliga valstatistiken utan ingår i gruppen ogiltiga 
  
 valsedlar. Det framförs ibland krav på att de blanka valsedlarna i ett 
  
 eller annat avseende skall betraktas som giltiga eller att de i vart fall 
  
 skall särredovisas. Grunden för detta önskemål torde vara att man anser 
  
 att den väljare som röstat blankt utfört en aktiv valhandling för att ge 
  
 uttryck för missnöje. En ordning som innebär att blanka valsedlar skall 
  
 beaktas kan naturligtvis inte påverka mandatfördelningen vare sig mellan 
  
 eller inom partierna. Däremot skulle de blanka valsedlarna kunna tillåtas 
  
 få ingå i underlaget för att bestämma olika spärrnivåer som t.ex. 
  
 småpartispärren för val till riksdag och landsting eller spärren för 
  
 tilldelning och utläggning valsedlar samt för erhållande av partistöd, 
  
 något som i första hand skulle kunna få effekter för små partier. 
  
 Rådet har emellertid inte funnit anledning att inom ramen för sitt 
  
 uppdrag närmare analysera frågan utan anser att den får övervägas i 
  
 annat sammanhang. 
  
 6.6.7 Strykningar m.m. 
  
 Strykningar och tillskrivna namn 
  
 En viktig orsak till att sammanräkningsarbetet fungerade bra trots att 
  
 arbetsmomentet med räkning av personröster tillkommit var att 
  
 strykningar och tillskrivna namn på valsedlar för partier, som registrerat 
  
 partibeteckning och anmält kandidater, inte behövde beaktas. Rådet har i 
  
 och för sig förståelse för att en väljare kan vilja markera sitt missnöje 
  
 med en viss kandidat. Om man på nytt skall ge strykningar en formell 
  
 betydelse är det dock rimligt att systemet konstrueras så att 
  
 strykningarna faktiskt kan påverka kandidaturvalet vilket inte var fallet i 
  
 det tidigare systemet. I annat fall genomför man en reform som ger sken 
  
 av att öka väljarnas inflytande utan att så är fallet. Om strykningarna 
  
 skall effektiviseras uppkommer bl.a. frågan om och i så fall på vilket 
  
 sätt strykningar skall viktas mot personröster vilket fordrar ingående 
  
 överväganden. Vidare fordras analyser av hur sammanräkningsarbetet 
  
 kommer att påverkas (för en diskussion om effektivare strykningar; jfr 
  
 Ökat personval SOU 1993:21 s. 90 ff.). Rådet anser inte att det i 
  
 dagsläget finns skäl att ta upp frågan till förnyat övervägande. 
  
 Vad därefter gäller möjligheten att skriva till namn på valsedlar anser 
  
 rådet att det kan finnas skäl att låta undersöka möjligheten att på 
  
 partimarkerade valsedlar för partier som registrerat partibeteckning och 
  
 anmält kandidater skriva till ett namn som anmälts av partiet och att ett 
  
 sådant tillskrivet namn skall betraktas som en personröst. Rådet har 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 149 
  
 dock inte haft möjlighet att närmare utreda frågan som bör kunna göras 
  
 till föremål för en översyn i annan ordning. 
  
 Otydliga personmarkeringar 
  
 I 6 kap. 4 § vallagen sägs att på en valsedel som innehåller kandidatnamn  
  
 skall finnas ett markerat utrymme intill varje namn där väljarna 
  
 kan lämna en särskild personröst genom en markering. Av 18 kap. 11 § 
  
 vallagen framgår att ett namn på en valsedel skall anses som obefintligt 
  
 bl.a. om det lämnats mer än en personröst eller det inte framgår vilken 
  
 kandidat som personrösten avser. Det är således inte uttryckligen angivet 
  
 att personmarkeringen ovillkorligen skall göras i den därför avsedda 
  
 markeringen. Inte heller finns någon bestämmelse som anger att 
  
 personrösten blir ogiltig enbart av det skälet att markeringen gjorts på 
  
 annat ställe än i det avsedda utrymmet. 
  
 Enligt vad rådet fått sig upplyst har bedömningen av oklara 
  
 markeringar skiftat något mellan olika länsstyrelser. Således har t.ex. på 
  
 vissa håll understrukna eller färgmarkerade namn accepterats medan 
  
 man på andra håll för ett godkännande krävt att markeringen klart kan 
  
 hänföras till det särskilda utrymmet invid kandidatnamnet. 
  
 Vad gäller bedömningen av otydliga markeringar uttalade Personvalskommittén  
  
 bl.a. följande Sättet för personmarkering föreslås bli 
  
 att väljaren gör en kryssmarkering. Självfallet bör slutligen väljas den 
  
 metod som är lämpligast med hänsyn till optisk läsning eller liknande 
  
 maskinell bearbetning. Skulle en valsedel i den därför avsedda ruta ha 
  
 försetts med en personmarkering utan att markeringen kan betecknas 
  
 som ett kryss bör det inte medföra att personrösten anses obefintlig. 
  
 Naturligtvis kan svårbedömbara fall inträffa. Utgångspunkten vid 
  
 bedömningen bör då vara huruvida väljaren kan antas ha velat 
  
 uttrycka en preferens för en särskild kandidat eller ej (jfr Ökat 
  
 personval SOU 1993:21 s.141). 
  
 Det är naturligtvis viktigt med en enhetlig tillämpning av regelverket. 
  
 Emellertid torde det vara svårt att utforma en bestämmelse som fångar 
  
 upp alla tveksamma markeringar som kan förekomma. Då det gäller att 
  
 bedöma personmarkeringar på valsedlarna kan den av Personvalskommittén  
  
 angivna principen ligga till grund för utformningen av ett 
  
 förtydligande. Detta innebär att personmarkeringen skall göras i rutan 
  
 intill kandidatnamnet men att förutom kryss även andra markeringar, 
  
 som t.ex. en helt ifylld ruta, kan godtas allt under förutsättning att det 
  
 inte råder någon tvekan om att väljaren avsett att lämna en personröst. 
  
 Däremot bör normalt inte understrukna/ överstrukna namn eller ett kryss 
  
 bakom kandidatnamnet godtas. Förutom att det i dessa senare fall måste 
  
 150 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 sägas vara något mindre säkert vad väljaren avsett försvårar den typen 
  
 av markeringar också ett införande av maskinell bearbetning av 
  
 valsedlar. 
  
 6.6.8 Ångerröstning och brevröstning 
  
 Ångerröstning 
  
 Rådet har diskuterat möjligheten av att inskränka möjligheten till s.k. 
  
 ångerröstning för att underlätta sammanräkningsarbetet. Se avsnitt 
  
 5.5.6. Ett avskaffande eller en begränsning av rätten till ångerröstning är 
  
 sedan länge ett önskemål från valmyndigheterna. 1993 års vallagskommitté  
  
 föreslog att ångerröstningen skulle begränsas till kl. 17.00 på 
  
 valdagen (Vallagen SOU 1994:30 s.257 f.). Förslaget fick vid remissbehandlingen  
  
 blandad kritik. I propositionen som föregick den nya 
  
 vallagen konstaterades att ångerröstningen och den administrativa 
  
 omgång som detta medförde kunde beräknas försena den preliminära 
  
 sammanräkningen med mellan 30 och 60 minuter och att det därför 
  
 kunde ifrågasättas om inte ångerröstningen borde begränsas. Emellertid 
  
 ansågs det tveksamt om en begränsning av ångerröstningen på det sätt 
  
 som föreslagits skulle leda till några egentliga tidsvinster och farhågor 
  
 uttrycktes för att en sådan ordning i stället skulle skapa förvirring. Mot 
  
 den bakgrunden och eftersom ett avskaffande av möjligheten att rösta i 
  
 vallokalen på valdagen ansågs uteslutet av principiella skäl avstod 
  
 regeringen från att föreslå en begränsning i rätten till ångerröstning 
  
 (prop. 1996/97:70 s. 150 f.). Det är angeläget att valsystemet är 
  
 utformat så att valmyndigheterna ges förutsättningar att redovisa 
  
 valresultat på ett enkelt, snabbt och säkert sätt. Ett avskaffande eller en 
  
 begränsning av möjligheten till ångerröstning skulle utan tveka 
  
 underlätta arbetet med sammanräkningen. Emellertid har frågan nyligen 
  
 behandlats på sätt beskrivits ovan. Det har inte framkommit några nya 
  
 omständigheter som innebär att de invändningar som då fördes fram kan 
  
 sägas väga mindre tungt i dag. Dessutom ställer sig rådet tveksamt till 
  
 att införa en ordning som innebär att väljarna fråntas möjligheten att vid 
  
 sitt val av parti och person ta hänsyn till vad som kan inträffa i 
  
 valrörelsens slutskede. Rådet anser således inte att det i dag finns skäl att 
  
 begränsa ångerröstningen. 
  
 Brevröstning 
  
 En annan fråga som rådet diskuterat är att utvidga möjligheten till 
  
 brevröstning. 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 151 
  
 Som en följd av vallagens nya regler om vilka personer som skall 
  
 finnas upptagna i röstlängd kom ca ytterligare 70 000 svenskar bosatta 
  
 utomlands att få rösträtt. Med den ökade internationaliseringen kan är 
  
 det rimligt att anta att allt fler svenskar kommer att arbeta utomlands för 
  
 längre eller kortare tid. Det blir också vanligare att svenska ungdomar 
  
 väljer att bedriva studier i andra länder. Enligt uppgift från CSN var 
  
 antalet studenter som beviljats studiemedel för studier utomlands för 
  
 läsåret 1997/98 ca 24 600. För att utlandssvenskarna skall kunna utöva 
  
 sin rösträtt är de hänvisade till att uppsöka de särskilda röstmottagningsställen  
  
 som inrättas på ambassader och konsulat inför varje 
  
 val. Antalet beskickningar där röstmottagningsställen kan inrättas har 
  
 minskat något de senaste åren. RSV och Utrikesdepartementet får inför 
  
 varje val ta emot klagomål från utlandssvenskar som vill utnyttja sin 
  
 rösträtt men som inte har möjlighet att ta sig till ett röstmottagningsställe 
  
 . Möjligheten att rösta per brev finns endast för svenskar som vistas 
  
 i Tyskland, Schweiz eller ombord på ett svenskt fartyg i utrikes fart. 
  
 RSV har förklarat sig vilja väcka frågan om inte brevröstning generellt 
  
 bör tillåtas för utlandssvenskar. 
  
 Anledningen till att brevröstning tillåts för svenska väljare i Tyskland 
  
 och Schweiz är att dessa länders lagstiftning begränsar rätten att 
  
 anordna särskilda röstmottagningsställen. Frågan om en generell 
  
 möjlighet för utlandssvenskar att brevrösta behandlades av 1993 års 
  
 vallagskommitté. (Vallagen, SOU 1994:30 s. 233 ff.). Vallagskommittén 
  
 ansåg att det inte fanns tillräckliga skäl att tillåta brevröstning från 
  
 länder där sådana röstmottagningsställen kunde inrättas fritt. Det 
  
 främsta skälet till detta var att brevröstning innebär ett avsteg från 
  
 huvudprincipen om personlig inställelse i en röstningslokal. Dessutom 
  
 framhölls att generell möjlighet att brevrösta kunde medföra viss 
  
 administrativa problem och det inte fanns skäl att ändra på den principen 
  
 för ett relativt litet antal väljares skull. Regeringen anslöt sig i prop. 
  
 1996/97:70 till detta synsätt, men uttalade att frågan om brevröstning 
  
 bör följas upp efter varje val. 
  
 Samma principiella argument mot generell brevröstning som återgetts 
  
 ovan får anses gälla också i dag även om situationen får sägas vara 
  
 delvis förändrad till följd av den ökade internationaliseringen. 
  
 Dessutom innebär en generell rätt att brevrösta att samtliga svenskar 
  
 med rösträtt som befinner sig utomlands vid tiden för valet kommer att 
  
 kunna brevrösta.  
  
 Det kommer således att bli frågan om en tämligen 
  
 omfattande utvidgning av rätten till brevröstning. Då uppstår också 
  
 frågan om brevröstning för väljare i Sverige bör tillåtas. Sammantaget 
  
 anser rådet att den nuvarande ordningen bör bestå men har inget att 
  
 erinra mot att de närmare analyser som kan anses erforderliga görs i 
  
 annan ordning. 
  
 152 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 RSV har föreslagit att den bestämmelse i 7 § brevröstningslagen som 
  
 stadgar att en brevröst får göras i ordning senast dagen före valdagen tas 
  
 bort eftersom det inte finns någon garanti för att en brevröst som görs i 
  
 ordning så sent hinner fram till RSV i tid och att bestämmelsen därför är 
  
 vilseledande. Av 9 § samma lag framgår att brevrösterna skall postas i 
  
 så god tid att de kan beräknas vara framme hos RSV senast dagen efter 
  
 valdagen. RSV har föreslagit att den bestämmelsen ändras så att det i 
  
 stället anges att brevrösten skall postas i så god tid att den beräknas vara 
  
 RSV tillhanda lördag före valdagen. 
  
 Enligt rådets uppfattning är det av vikt att väljarna har en möjlighet 
  
 att avge sin röst så nära valdagen som möjligt. Samtidigt måste 
  
 brevrösterna komma in i sådan tid att det blir möjligt att beakta dem. I 
  
 samband med att den nu gällande brevröstningslagen kom till, 1997, 
  
 ändrades föreskriften om när poströsterna senast borde avlämnas till 
  
 postbefordran. Tidigare gällde att de skulle vara valnämnden tillhanda 
  
 senast andra dagen efter valet. Den nuvarande ordningen har lett till att 
  
 brevröster inte har kunnat beaktas på grund av de kommit till 
  
 valnämnderna för sent. Detta förekom både i 1998 års val och i 
  
 Europaparlamentsvalet 1999. Det finns därför skäl att ändra tidsfristen 
  
 på det sätt som RSV föreslagit. 
  
 6.6.9 Övriga frågor 
  
 Framställning av röstlängder m.m. 
  
 Som nämnts i avsnitt 5.5.7 tillämpades inför 1998 års val delvis nya 
  
 regler för framställning av röstlängder och röstkort. Förfarandet kan 
  
 sammanfattningsvis kan sägas ha fungerat tillfredsställande inför 1998 
  
 års val och 1999 års val till Europaparlamentet. Systemet är emellertid, 
  
 enligt vad RSV har uppgett, sårbart främst beroende på att vissa 
  
 arbetsmoment som t.ex. sambearbetning av olika register är mycket tidskrävande 
  
 . En annan omständighet som särskilt framhållits i sammanhanget  
  
 är att sista dag för att begära rättelse av uppgifter i röstlängden, 
  
 måndagen före valdagen, ligger så nära valdagen att det finns en risk för 
  
 att röstlängderna inte kan distribueras till valnämnderna i tid. Av bl.a. 
  
 dessa skäl har RSV förklarat att det kan finnas skäl att överväga en 
  
 ordning där uppgifterna som behövs för röstlängdsframställningen kunde 
  
 hämtas ur ett enda register och att sista dag för rättelse tidigareläggs till 
  
 torsdagen tio dagar före valdagen. 
  
 Vidare har RSV framfört kritik mot valdatasystemet.  
  
 Rådet delar självfallet uppfattningen att det är av vikt med ett 
  
 ändamålsenligt och väl fungerande system för framställning av 
  
 SOU 1999:136 Allmänna överväganden 153 
  
 röstlängder och röstkort, liksom att valmyndigheterna har sådana 
  
 maskinella resurser som fordras för att kunna administrera valet. Det har 
  
 emellertid inte varit möjligt att inom ramen för denna utvärdering av 
  
 1998 års val att utarbeta ett reviderat system för framställning och 
  
 distribution av röstlängder och röstkort. Rådet anser emellertid att det 
  
 kan finnas skäl att i god före valet år 2002 göra en översyn med 
  
 utgångspunkt från de synpunkter som RSV framfört. 
  
 Poströstning 
  
 Rådet har i avsnitt 8.1 föreslagit att förfarandet vid röstning på 
  
 postkontor förenklas i vissa avseenden. Förslaget bygger på synpunkter 
  
 från Posten AB som förts fram av RSV. 
  
 En annan synpunkt som har framkommit är att postens rutiner i 
  
 samband med röstmottagning borde kunna göras mindre detaljerade så 
  
 att de kan anpassas till modern teknik. Som exempel har nämnts att 
  
 avläsning av streckkoder på röstkort skulle kunna skapa en väljarförteckning  
  
 och samtidigt snabbt ge underlag för statistik. 
  
 Rådet anser att det finns skäl att pröva de framförda synpunkterna i 
  
 den översyn som förespråkas i föregående avsnitt. 
  
 Det kommunala ersättarsystemet 
  
 Kommunfullmäktige beslutar enligt 5 kap. 4 § kommunallagen och 18 
  
 kap. 55 § vallagen hur många ersättare som skall finnas för ledamöterna 
  
 i fullmäktige. Antalet skall utgöra en viss andel dock högst hälften av det 
  
 antal platser som varje parti får i kommunen. I samband med den nya 
  
 vallagens införande ändrades reglerna för utseende av ersättare för 
  
 kandidater som valts till kommunfullmäktige. Ändringen innebar 
  
 sammanfattningsvis att det alltid skulle utses minst två ersättare för 
  
 partier som fått ett eller två mandat. Anledningen till ändringen var att 
  
 små partier i annat fall kunde komma att erhålla för få ersättare. 
  
 Den nya ordningen har i huvudsak slagit väl ut i de fall kommunfullmäktige  
  
 beslutat att andelen ersättare skall uppgå till hälften. I 
  
 flertalet fall har kommunerna också bestämt andelen ersättare till 
  
 hälften. Emellertid kan, som RSV framhållit, en viss skevhet uppstå då 
  
 andelen bestämts till annan kvotdel. Om t.ex. andelen är 1/3 kan ett 
  
 parti, som erhåller tre mandat, komma att få endast en ersättare medan 
  
 ett parti som fått ett eller två mandat garanterat får två ersättare. Enligt 
  
 rådets bedömning bör effekter av detta slag undanröjas genom att 
  
 154 Allmänna överväganden SOU 1999:136 
  
 reglerna för utseende av ersättare justeras på så sätt att det alltid skall 
  
 utses minst två ersättare för partier som är representerade i fullmäktige. 
  
 Förslaget föranleder en ändringar i 18 kap. 55 § och 20 kap. 8 § 
  
 vallagen. 
  
 Valtekniska frågor 
  
 I författningskommentaren tar rådet upp ytterligare några frågor av mer 
  
 valteknisk eller valadministrativ karaktär. 
  
 6.7 Personvalsreformen och det allmänna 
  
 valdeltagandet 
  
 Personvalskommittén försökte bilda sig en uppfattning om vilka 
  
 konsekvenser som ändringar i ett valsystem kunde tänkas ha i olika 
  
 avseenden. Kommittén intresserade sig bl.a. för vilken betydelse 
  
 införande av personval kunde förväntas få för det allmänna valdeltagandet.  
  
 De knapphändiga uppgifter i litteraturen som stod att få gav 
  
 vid handen att det inte tycktes finnas någon tydlig koppling mellan 
  
 personröstning och valdeltagande (jfr Ökat personval SOU 1993:21 s 
  
 58 f.). En annan sak är att om personröstningsreglerna utformas eller 
  
 framställs som svår att tillämpa kan detta ha en dämpande effekt på det 
  
 allmänna valdeltagandet. Detta var vad som inträffade i valet till 
  
 Europavalet 1995 då en relativt stor andel av dem som inte röstade 
  
 hänvisade till att tyckte reglerna var krångliga. 
  
 Inför 1998 års val hade emellertid reglerna förenklats och dessutom 
  
 föregåtts av en betydande informationsinsats. Som rådet konstaterat 
  
 tidigare har väljarna också uppfattat som enkla att förstå och att 
  
 tillämpa. Rådet har i avsnitt 5.5.1 redovisat de forskningresultat som 
  
 föreligger med avseende på sambandet mellan personvalsreformen och 
  
 det allmänna valdeltagandet i 1998 års val. Resultaten innebär 
  
 sammanfattningsvis att det inte finns något påvisbart samband mellan 
  
 införande av personvalsmöjligheten i det svenska valsystemet och det 
  
 låga valdeltagandet i 1998 års val. Förklaringen till det sjunkande 
  
 valdeltagandet får sannolikt sökas i faktorer som ligger utanför själva 
  
 valsystemets ram. 
  
 SOU 1999:136 157 
  
 7 Statligt stöd till partier som tidigare 
  
 varit representerade i riksdagen m.m. 
  
 I detta avsnitt ges en kort bakgrund till och beskrivning av reglerna i 
  
 lagen (1972:625) om statligt stöd åt politiska partier. Vidare lämnas ett 
  
 förslag som innebär att ett parti som förlorar sin representation i 
  
 riksdagen i vissa fall får ett lägre statligt stöd än vad det erhåller med 
  
 nuvarande regler. Det bedöms att någon uttrycklig reglering av hur 
  
 frågor om beräkning av partistöd skall hanteras i olika fall av 
  
 partisplittring och valsamverkan inte torde behövas. Slutligen föreslås 
  
 att det som villkor för utbetalning av partistöd införs ett krav på att 
  
 partiet utsett en godkänd eller auktoriserad revisor samt att partiet till 
  
 Partibidragsnämnden ger in sin årsredovisning. 
  
 7.1 Inledning 
  
 Rådet har genom tilläggsdirektiv (dir. 1998:99) fått i uppgift att särskilt 
  
 undersöka hur det statliga partistödet fungerat då ett parti inte har blivit 
  
 representerat i riksdagen och fått ett väsentligt lägre stöd bland väljarna 
  
 än vad det fick vid det föregående valet. Dessutom ingår det i uppdraget 
  
 att behandla frågan om hur det statliga partistödet fungerar då ett parti 
  
 upplöses eller på annat sätt förlorar sin ställning av rättssubjekt. Rådet 
  
 har stor frihet att inom ramen för uppdraget lägga fram förslag till 
  
 ändringar. Dock skall de principer som gäller för stödet i dag tjäna som 
  
 utgångspunkt. Rådet har inte i uppdrag att behandla annat offentligt stöd 
  
 till politiska partier än de stödformer som regleras genom lagen 
  
 (1972:625) om statligt stöd till politiska partier (partistödslagen). Det 
  
 kommunala partistödet behandlas således inte mer ingående och inte 
  
 heller berörs sådana stödformer som gruppkanslibidrag, ledamotsbidrag 
  
 och resebidrag. 
  
 158 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 7.1.1 Bakgrund 
  
 Fria politiska partier med rätt att bedriva opinionsbildning utgör en 
  
 garanti för ett demokratiskt statsskick. De fyller också en nödvändig 
  
 funktion i samband med de allmänna valen. De politiska partierna har 
  
 därmed en grundläggande betydelse för den representativa demokratin i 
  
 vårt land. Mot den bakgrunden har lagstiftaren ansett det vara rimligt att 
  
 det allmänna bidrar ekonomiskt till de politiska partierna så att dessa kan 
  
 verka långsiktigt utan att vara beroende av enskilda bidragsgivare. I 
  
 Sverige har offentligt ekonomiskt stöd till de politiska partierna 
  
 förekommit sedan mitten av 1960-talet. 
  
 Frågan om hur de politiska partierna finansierar sin verksamhet blev 
  
 föremål för livlig debatt i slutet av 1940-talet. Diskussionen gällde då 
  
 framförallt från vilka källor partiernas intäkter kom. Efterhand försköts 
  
 debatten till att avse frågan om statligt stöd till politisk verksamhet borde 
  
 införas eller ej. Ett betänkande lades fram år 1965 där riksdagspartierna 
  
 under vissa förutsättningar föreslogs få rätt att förmedla presstöd till 
  
 dagstidningar (Dagstidningarnas ekonomiska villkor SOU 1965:22). 
  
 Detta förslag kom inte att genomföras utan ledde i stället fram till ett 
  
 förslag om ett direkt ekonomiskt stöd till de politiska partierna (prop. 
  
 1965:174). I propositionen anfördes bl.a. att den svenska demokratin är 
  
 en folkstyrelse genom partier och att en differentierad opiniosbildning är 
  
 nödvändig för att väljarna skall kunna ta ställning i politiska frågor. Det 
  
 betonades att det är ett allmänt intresse, inte bara för de politiskt 
  
 organiserade, att partierna har tillräckliga resurser för sin opinionsbildande  
  
 verksamhet. Vidare fastlades följande principer för statsstöd åt 
  
 politiska partier. 
  
 1. Bidrag bör lämnas endast till partier som har ett inte obetydligt 
  
 stöd i väljarkåren. 
  
 2. Bidragen bör beräknas schematiskt och fördelas enligt fasta regler, 
  
 som inte tillåter någon skönsmässig prövning. 
  
 3. Bidragen bör stå relation till partiernas storlek. 
  
 4. Någon offentlig kontroll av hur medlen används bör inte 
  
 förekomma. 
  
 Ett villkor för att erhålla stödet var att partiet var representerat i 
  
 riksdagen och att det hade fått minst två procent av rösterna vid senaste 
  
 valet till andra kammaren samt att det fortlöpande bedrev opinionsbildande  
  
 verksamhet bland sina medlemmar och allmänheten. KU anslöt 
  
 sig till propositionen (KU1965:44). Riksdagen följde utskottet och 
  
 statligt partistöd infördes fr.o.m. år 1966. Stödet var utformat på så sätt 
  
 att ett visst belopp utgick per mandat som partiet erhållit (mandatbidrag). 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 159 
  
 Samtidigt beslutade riksdagen att anslå medel till gruppkanslierna för 
  
 riksdagspartierna s.k. kanslistöd. 
  
 Det statliga partistödet har därefter, bortsett från justeringar av 
  
 bidragsbeloppen, ändrats vid ett antal tillfällen. I samband med 
  
 enkammarriksdagens införande år 1970 togs den bestämmelse bort som 
  
 föreskrev att ett parti för att få stöd måste vara representerat i riksdagen 
  
 och ha fått minst två procent av rösterna i landet. Bestämmelsen ersattes 
  
 av valsystemets krav på att partiet skulle ha fått fyra procent av rösterna 
  
 i landet eller tolv procent av rösterna i en valkrets; ett krav som således 
  
 fick gälla även för rätten till partistöd (prop. 1970:1 bil. 4, KU1970:14). 
  
 1971 års partistödsutredning hade som uppgift att se över reglerna 
  
 om statligt och kommunalt partistöd. I betänkandet Offentligt stöd till de 
  
 politiska partierna (SOU 1972:62) lade utredningen fram flera förslag 
  
 till ändringar i det statliga partistödssystemet. Bl.a. föreslogs som ett 
  
 komplement till kanslistödet ytterligare en stödform, nämligen ett årligt 
  
 grundstöd till partier som blivit representerade i riksdagen. Detta skulle 
  
 utgå med samma belopp till samtliga partier som var representerade i 
  
 riksdagen oavsett antalet vunna mandat. Bakgrunden till förslaget i den 
  
 delen var bl.a. bedömningen att vissa kostnader för partierna kunde antas 
  
 vara oberoende av partiets storlek och dess framgångar i val. Vad gäller 
  
 partistöd i form av mandatbidrag föreslog utredningen för att få en 
  
 jämnare fördelning av partistödet i tiden att stödet skulle utbetalas med 
  
 årliga belopp som beräknades enligt särskilda principer. Dessa principer 
  
 innebar bl.a. att stödet beräknades med utgångspunkt från resultatet i de 
  
 två senaste valen och att stödet således successivt anpassades till 
  
 valresultaten. Utredningen föreslog vidare att partier som förlorat sin 
  
 representation i riksdagen skulle få behålla ett reducerat ekonomiskt stöd 
  
 under viss tid enligt särskilda avtrappningsregler. Således skulle partier 
  
 som inte blivit företrädda i riksdagen erhålla partistöd med så många 
  
 mandatbidrag som partiet fått tiondels procentenheter över 2,5 procent 
  
 av väljarkåren i hela landet. Detta kallas för avtrappat partistöd. Syftet 
  
 med det avtrappade partistödet var att mildra de ekonomiska tröskeleffekter  
  
 som kunde uppstå om ett parti förlorade sin riksdagsrepresentation.  
  
 Utredningen ansåg det nämligen inte rimligt att ett parti 
  
 med ett inte obetydligt väljarstöd manifesterat i allmänna val skulle 
  
 förlora allt partistöd om partiet vid ett val inte klarade fyraprocentsspärren  
  
 och gjorde alltså bedömningen att 2,5 procent av rösterna 
  
 innebar ett sådant inte obetydligt stöd.  
  
 Bestämmelsen innebar också att 
  
 ett parti som inte tidigare varit representerat i riksdagen och heller inte 
  
 blivit det kunde bli berättigat till partistöd om det fått mer än 2,5 procent 
  
 av rösterna. 
  
 Även grundstödet skulle enligt utredningsförslaget fortsättningsvis 
  
 kunna utgå i det fall ett parti förlorat sin riksdagsrepresentation. Första 
  
 160 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 året efter valet med 75 procent av helt grundstöd och därefter med 
  
 successivt reducerade belopp under en mandatperiod. Regleringen fick 
  
 benämningen avtrappat grundstöd. Härutöver föreslogs bl.a. särskilda 
  
 regler för ett parti som blivit representerat i riksdagen enligt tolvprocentsregeln.  
  
 Utredningens förlag genomfördes genom lagen 
  
 (1972:625) om statligt partistöd (prop. 1972:126, KU1972:55). Reglerna 
  
 tillämpades första gången vid riksdagsvalet år 1973 och är bortsett från 
  
 uppjusteringar av bidragens storlek i allt väsentligt oförändrade. En 
  
 närmare genomgång av de gällande reglerna finns i avsnitt 7.2 
  
 Lagen kom inte att uppta någon definition av partibegreppet eller 
  
 uttryckliga regler om hur partistödet skulle hanteras vid valsamverkan 
  
 och partisplittring. Utredningen gjorde dock vissa uttalanden i dessa 
  
 frågor som är av intresse (se nedan avsnitt 7.4). 
  
 7.2 De nuvarande reglerna i partistödslagen 
  
 Det statliga partistödet regleras i lagen (1972:625) om offentligt stöd till 
  
 politiska partier. Endast partier som är att betrakta som juridiska 
  
 personer kan få stöd. Detta framgår inte uttryckligen av lagen utan följer 
  
 av att endast fysiska eller juridiska personer kan äga fordringar och ha 
  
 skulder. Det statliga stödet utgår till partier som deltagit i riksdagsval 
  
 dels som partistöd, dels som kanslistöd. 
  
 Partistödet lämnas som mandatbidrag. Varje mandatbidrag uppgår 
  
 för närvarande till 282 450 kr. Det antal mandatbidrag som ett parti skall 
  
 få bestäms varje år med hänsyn till resultatet i de två närmast föregående 
  
 valen. Fördelningen görs på följande sätt. Första året under den fyraårsperiod  
  
 som följer på ett riksdagsval får varje parti så många mandatbidrag  
  
 som motsvarar en sjättedel gånger antalet vunna mandat i det 
  
 senaste valet och fem sjättedelar gånger antalet vunna mandat i närmast 
  
 föregående val. Andra året får varje parti så många mandatbidrag som 
  
 svarar mot halva antalet vunna mandat i både det senaste och det 
  
 föregående valet. Tredje och fjärde året utgår partistödet varje år med så 
  
 många mandatbidrag som svarar mot fem sjättedelar av antalet vunna 
  
 mandat i det senaste valet och en sjättedel i det närmast föregående. Om 
  
 ett parti inte har blivit representerat i något av valen tillämpas en regel 
  
 om avtrappat partistöd som innebär att i stället för antalet vunna mandat 
  
 bestäms antalet mandatbidrag med utgångspunkt från antalet hela 
  
 tiondels procentenheter röster i hela landet över 2,5 procent som partiet 
  
 har fått. 
  
 Kanslistödet utgår som grundstöd och tilläggsstöd.  
  
 Ett parti som fått 
  
 minst fyra procent av rösterna i hela landet får varje år grundstöd och 
  
 tilläggsstöd. Grundstödet uppgår för närvarande till 4 928 200 kr. 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 161 
  
 Tilläggsstöd utgår för närvarande med 13 850 kr per vunnet mandat om 
  
 partiet är företrätt i regeringen och annars med 20 650 kr per mandat. 
  
 Om ett parti vid val till riksdagen har fått minst fyra procent av 
  
 rösterna och partiet får mindre än fyra procent av rösterna vid nästföljande  
  
 val utgår avtrappat grundstöd för de följande fyra åren enligt 
  
 följande. Första året med 75 procent av ett helt grundstöd, andra året 
  
 med 50 procent av ett helt grundstöd samt tredje och fjärde året med 25 
  
 procent av ett helt grundstöd. 
  
 För såväl partistöd som kanslistöd gäller särskilda regler i de fall ett 
  
 parti tagit mandat i riksdagen genom att ha fått minst tolv procent av 
  
 rösterna i en valkrets. Även för det fall extra val till riksdagen har hållits 
  
 gäller en särreglering. 
  
 Ansökan om partistöd skall göras årligen hos Partibidragsnämnden. 
  
 Ansökan skall vara skriftlig och bör göras före utgången av oktober. 
  
 Nämnden har fastställt ett formulär för ansökan. Utbetalning av det 
  
 statliga partistödet sker till respektive partis riksorganisation. Kanslistödet  
  
 kan på begäran av partiet betalas till riksdagsgruppens kansli. 
  
 Någon offentlig kontroll av hur partistödet används förekommer inte. 
  
 Partibidragsnämnden utses av riksdagens förvaltningsstyrelse och 
  
 består av ordförande och två andra ledamöter. Ledamöterna skall ha eller 
  
 ha haft ordinarie tjänst som domare. Nämndens beslut får inte överklagas 
  
 . 
  
 7.2.1 Närmare om partistöd i form av mandatbidrag 
  
 Partistödet, som utgår som mandatbidrag, beräknas med hänsyn till 
  
 utgången i de två närmast föregående ordinarie valen. Utbetalning sker 
  
 årligen med vissa kvotdelar av det totala stödet antingen enligt 
  
 huvudregeln eller avtrappningsregeln. För att illustrera tillämpningen av 
  
 reglerna ges några exempel på beräkning av partistöd. 
  
 Exempel 7.1 Huvudregeln 
  
 Vid 1991 respektive 1994 års riksdagsval erhöll Centerpartiet 31 
  
 respektive 27 mandat. Utbetalningen av partistöd till partiet avseende 
  
 tiden 1994/95–1995/96, gjordes med utgångspunkt från de två senaste 
  
 ordinarie valen dvs. 1991 och 1994 års val på följande sätt. 
  
 1994/95: Varje mandatbidrag uppgick för bidragsperioden till 247 350 
  
 kr och det totala stödet för perioden beräknades på följande sätt. 1/6 x 27 
  
 + 5/6 x 31 = 30 (avrundat). 
  
 Partistöd utbetalades med 247 350 x 30 = 7 420 500 kr 
  
 162 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 1995/96: Varje mandatbidrag uppgick för bidragsperioden till 224 100 
  
 kr och det totala stödet för perioden beräknades på följande sätt. ½ x 27 
  
 +½x31=29. 
  
 Partistöd utbetalades med 224 100 x 29 = 6 498 900 kr 
  
 Den regel som har illustrerats i exempel 7.1 är huvudregeln för 
  
 bestämmande av partistöd. Den finns intagen i 3 § partistödslagen. 
  
 Avtrappningsregeln som finns i samma lagrum har följande lydelse: 
  
 Har partiet i något av valen ej blivit företrätt i riksdagen, räknas 
  
 beträffande sådant val i stället för mandat antalet hela tiondels röster 
  
 över 2,5 procent som partiet erhåller i valet i hela landet. 
  
 Regeln brukar benämnas avtrappningsregeln, vilket egentligen är 
  
 något missvisande, eftersom den för sin tillämpning inte förutsätter att 
  
 partistöd redan utgår. Ett parti som utan att ha varit representerat i 
  
 riksdagen får ett röstetal på mellan 2,5 och 4 procent av rösterna blir 
  
 berättigat till stöd enligt regeln. 
  
 I exempel 7.2 visas hur partistödet beräknats med tillämpning av 
  
 avtrappningsregeln. 
  
 Exempel 7.2 Avtrappningsregeln 
  
 Vid 1988 års riksdagsval fick Kristdemokraterna 2,94 procent av 
  
 rösterna i landet. Vid 1991 års val erhöll partiet 26 mandat. Utbetalning 
  
 av partistöd för perioden 1991–1993 gjordes på följande sätt: 
  
 1991/92: Varje mandatbidrag uppgick för bidragsperioden till 274 850 
  
 kr. Det totala partistödet för bidragsperioden beräknades på följande sätt: 
  
 1/6 x 26 + 5/6 x (2,94-2,5) = 8 (avrundat). Partistöd utbetalades med 
  
 274 850 x 8 = 2 198 800 kr 
  
 1992/93: Varje mandatbidrag uppgick för bidragsperioden till 274 850 
  
 kr. Beräkningen skedde på följande sätt. ½ x 26 + ½ x (2,94-2,5) = 15. 
  
 Partistöd utbetalades med 274 850 x 15 = 4 122 750 kr. 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 163 
  
 Tabell 7.1 
  
 Resultat i riksdagsvalen 1970–1998 (procent) 
  
 1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 1994 1998 
  
 m 11,5 14,3 15,6 20,3 23,6 21,3 18,3 21,9 22,4 22,9 
  
 c 19,9 25,1 24,1 18,1 15,5 12,4 11,3 8,5 7,7 5,1 
  
 fp 16,2 9,4 11,1 10,6 5,9 14,2 12,2 9,1 7,2 4,7 
  
 kd 1,8 1,8 1,4 1,4 1,9 - 2,9 7,1 4,1 11,8 
  
 mp ---- 1,7 1,5 5,5 3,4 5,0 4,5 
  
 nyd ---- - - - 6,7 1,2 - 
  
 s 45,3 43,6 42,7 43,2 45,6 44,7 43,2 37,7 45,3 36,4 
  
 v 4,8 5,3 4,8 5,6 5,6 5,4 5,8 4,5 6,2 12,0 
  
 Övriga 0,5 0,5 0,4 0,8 0,3 0,5 0,7 1,0 1,0 2,6 
  
 Summa 100 100 100 100 100 100 100 100 100 100 
  
 Källa: SCB, Allmänna valen, del 1 för respektive år. 
  
 En förutsättning för att avtrappningsregeln skall aktualiseras är att 
  
 partiet fått mellan 2,5 och 4 procent av rösterna i riksdagsvalet. 
  
 Som framgår av tabell 7.1 ovan förekom det mellan åren 1970 och 
  
 1985 inte i något val att ett parti fick ett röstetal mellan 2,5 och 
  
 4 procent. Först år 1988 inträffade detta då Kristdemokraterna fick 2,9 
  
 procent av rösterna i valet. Därmed kom avtrappningsregeln att tillämpas 
  
 för första gången. I det följande riksdagsvalet år 1991 erhöll partiet 7,1 
  
 procent av rösterna vilket ledde till en representation i riksdagen med 26 
  
 mandat. Under åren 1988–1994 kom partistödet således att beräknas 
  
 med stöd av avtrappningsregeln. Vid valet år 1988 blev Miljöpartiet 
  
 representerat i riksdagen efter att ha fått 5,5 procent av rösterna vilket 
  
 gav partiet 20 mandat. I 1991 års val fick partiet 3,4 procent av rösterna 
  
 i riksdagsvalet och förlorade därmed sin plats i riksdagen. Efter valet år 
  
 1994 återfick Miljöpartiet sin riksdagsrepresentation efter att ha fått 5 
  
 procent av rösterna vilket ledde till 18 mandat i riksdagen. Partistödet 
  
 under perioden 1991–1998 har således beräknats med stöd av avtrappningsregeln.  
  
 De nu angivna fallen är de enda då partistöd har 
  
 beräknats med stöd av avtrappningsregeln. 
  
 Ny Demokrati 
  
 Det kan ligga nära till hands att anta att Ny Demokrati har erhållit 
  
 partistöd beräknat med stöd av avtrappningsregeln. Så är emellertid inte 
  
 fallet.  
  
 Partiet tog plats i riksdagen efter 1991 års val då det fick 6,7 
  
 procent av rösterna vilket ledde till 25 riksdagsmandat. I de följande 
  
 riksdagsvalen har partiet alltid haft ett röstetal som är lägre än 2,5 
  
 164 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 procent av rösterna. Ny Demokrati har ändå fått partistöd under perioden 
  
 1991–1998. Att stöd utgått under denna period beror på regeln som 
  
 innebär att stödet inte betalas ut i en post utan successivt, med 
  
 utgångspunkt från resultatet i de två senaste ordinarie valen och har 
  
 alltså inte med den egentliga avtrappningen av partistödet att göra. Detta 
  
 utvecklas något i det följande. 
  
 På grund av 1991 års valresultat blev Ny Demokrati berättigat till 25 
  
 mandatbidrag. År 1991 uppgick varje mandatbidrag till 274 850 kr. 
  
 Mandatperioden var tre år. För den kommande mandatperioden skulle 
  
 partiet därmed erhålla 274 850 x (25 x 1/6 + 25 x 3/6 + 25 x 5/6) = 
  
 10 444 300 kr (avrundat), vilket belopp också betalades ut på sätt anges 
  
 nedan. 
  
 1991/91: 1 099 400 kr 
  
 1992/93: 3 573 050 kr 
  
 1993/94: 5 771 850 kr 
  
 Ny Demokratis resultat i 1994 års val innebar att partiet fick 1,2 procent 
  
 av rösterna eller 68 663 röster. Detta resultat berättigade i sig inte till 
  
 något partistöd. Men på grundval av 1991 års resultat var partiet 
  
 berättigat till stöd för ytterligare en mandatperiod enligt formeln. 
  
 Mandatbidrag x (25 x 5/6 + 25 x 3/6 + 25 x 1/6 + 25 x 1/6) Beräkningen  
  
 ledde till att stöd utbetalades enligt följande. 
  
 1994/95: 5 194 350 kr 
  
 1995/96: 2 913 300 kr 
  
 1996/97: 847 350 kr 
  
 1997/98: 1 129 800 kr 
  
 7.2.2 Närmare om grundstöd 
  
 Som nämnts ovan utgör grundstödet en del av kanslistödet. Grundstöd 
  
 kan utgå som helt grundstöd eller som avtrappat grundstöd. En 
  
 förutsättning för att helt grundstöd, för närvarande 4 928 200 kr per år, 
  
 skall utgå är att partiet har blivit representerat i riksdagen enligt 
  
 fyraprocentsregeln. Ett parti som kommit in i riksdagen på grund av 
  
 tolvprocentsregeln får ett årligt grundstöd som motsvarar så många 
  
 fjortondelar av ett helt grundstöd som motsvarar antalet vunna mandat. 
  
 Det nu sagda framgår av 6 och 7 §§ partistödslagen. De särskilda 
  
 avtrappningsreglerna för grundstödet framgår av 9 § partistödslagen och 
  
 har följande lydelse. 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 165 
  
 Har parti vid val till riksdagen fått minst fyra procent av rösterna i 
  
 hela landet och erhåller partiet en lägre procentandel än fyra vid 
  
 närmast följande val, utgår avtrappat grundstöd för de fyra därpå 
  
 följande åren, första året med 75 procent av ett helt grundstöd, andra 
  
 året med 50 procent av ett helt grundstöd samt tredje året och fjärde 
  
 året med 25 procent av ett helt grundstöd. Är 6 eller 7 § tillämplig, 
  
 gäller dock i stället bestämmelserna där, om de skulle medföra ett 
  
 högre grundstöd.. 
  
 Av författningstexten framgår att avtrappat grundstöd utgår endast 
  
 till partier som har varit representerade i riksdagen på grund av att de 
  
 fått minst fyra procent av rösterna i landet och som vid nästa val fått 
  
 färre röster än vad som svarar mot fyra procent. Om partiet vid det 
  
 senare valet blir orepresenterat i riksdagen beräknas stödet på det sätt 
  
 som framgår av 9 § partistödslagen. Skulle partiet bli representerat till 
  
 följd av tolvprocentsregeln skall den ovan nämnda 7 § i partistödslagen 
  
 tillämpas om den bestämmelsen ger ett högre stöd än 9 §. 
  
 Tabell 7.2 
  
 Mandatfördelning i riksdagsvalen 1970–1998 
  
 Valår s m fp c kd nyd v mp Summa 
  
 1970 163 41 58 71 - - 17 - 350 
  
 1973 156 51 34 90 - - 19 - 350 
  
 1976 152 55 39 86 - - 17 - 349 
  
 1979 154 73 38 64 - - 20 - 349 
  
 1982 166 86 21 56 - - 20 - 349 
  
 1985 159 76 51 44 - - 19 - 349 
  
 1988 156 66 44 42 - - 21 20 349 
  
 1991 138 80 33 31 26 25 16 - 349 
  
 1994 161 80 26 27 15 - 22 18 349 
  
 1998 131 82 17 18 42 - 43 16 349 
  
 Av tabell 7.2 kan utläsas att det sedan år 1970 förekommit vid två 
  
 tillfällen att ett parti som varit representerat i riksdagen efter att ha fått 
  
 fyra procent av rösterna förlora sin representation vid följande val. 
  
 Miljöpartiet förlorade sin riksdagrepresentation efter valet år 1991 och 
  
 detsamma inträffade för Ny Demokrati efter 1994 års val. Miljöpartiet 
  
 och Ny Demokrati fick avtrappat grundstöd under perioderna 1991– 
  
 1994 respektive 1994–1998 på sätt framgår av tabell 7.3. 
  
 166 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 Tabell 7.3 
  
 Avtrappat grundstöd 1991–1998 
  
 Bidragsperiod mp 
  
 1991/92 3 600 000 (75 %) 
  
 1992/93 2 400 000 (50 %) 
  
 1993/94 1 200 000 (25 %) 
  
 nyd 
  
 1994/95 3 240 000 (75 %) 
  
 1995/96 1 955 000 (50 %) 
  
 1996/97 977 500 (25 %) 
  
 1997/98 924 038 (25 %) 
  
 7.2.3 Partibegreppet 
  
 I föregående avsnitt har redovisats i vilka fall som partistöd i form av 
  
 mandatbidrag och grundstöd har beräknats med stöd av avtrappningsreglerna 
  
 . Det finns anledning att redovisa ytterligare en situation av 
  
 intresse, nämligen hur beräkningen sker vid olika former av partisplittring  
  
 och valsamverkan. Innan dessa frågor behandlas finns dock 
  
 anledning att gå närmare in på partibegreppet. Som nämnt ovan är ett 
  
 politiskt parti som antagit stadgar och valt styrelse att betrakta som en 
  
 juridisk person, närmare bestämt en ideell förening. Att partiet har status 
  
 som juridisk person är dock inget krav för partiet skall få delta i val. 
  
 Enligt 3 kap. 7 § regeringsformen avses med parti varje sammanslutning 
  
 eller grupp av väljare, som uppträder i val under särskild beteckning. Det 
  
 finns utöver vad som följer av definitionen inga krav på hur partiet skall 
  
 vara organiserat eller uppbyggt. Regeringsformens partibegrepp är en 
  
 elektoral definition som egentligen är en del av mandatfördelningsreglerna 
  
 . Definitionen innebär att partierna existerar endast i samband 
  
 med valen. Detta är givetvis inte en beskrivning som stämmer med 
  
 verkligheten. Som nomineringsrätts- och valkretskommittén framhöll är 
  
 en definition inte nödvändigtvis en beskrivning av verkligheten och det är 
  
 naturligt att ett parti kan vara något mer än vad begreppets innehåll 
  
 anger. Att så är fallet blir mycket tydligt om man ser på hur 
  
 partibegreppet används i partistödslagen. Partistödslagen innehåller 
  
 visserligen inte någon definition av begreppet parti. I förarbeten till lagen 
  
 uttalade emellertid departementschefen följande. Frågan om vad som 
  
 enligt lagen skall förstås med parti får bedömas med utgångspunkt i den 
  
 definition som ges i 16 § riksdagsordningen (motsvarar nuvarande 3 kap. 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 167 
  
 7 § regeringsformen). Enligt denna definition avses med politiskt parti 
  
 varje politisk sammanslutning som uppträder i val under särskild 
  
 partibeteckning. För att parti skall kunna uppbära stöd måste det 
  
 emellertid vara juridisk person. Detta är enligt fast rättspraxis fallet om 
  
 den politiska sammanslutningen eller väljargruppen har antagit stadgar 
  
 av inte alltför ofullständig beskaffenhet och valt styrelse (prop. 
  
 1972:126 s. 8). 
  
 Det kan alltså konstateras att partibegreppet som det kommer till 
  
 uttryck i regeringsformen inte förutsätter att partiet är en juridisk person. 
  
 Partistödslagen utgår från regeringsformens definition vilket kan sägas 
  
 komma till uttryck genom lagens krav på att partiet för att vara 
  
 berättigat till partistöd skall ha deltagit i val till riksdagen, men 
  
 uppställer dessutom, visserligen outtalat, som en förutsättning för rätten 
  
 till stöd att partiet är en juridisk person. 
  
 (För ett utförligt resonemang kring partibegreppet se Vissa valfrågor 
  
 SOU 1995:143 s. 107 ff. och Reeves Om Partibegreppet i 
  
 Valsystemet i Förvaltningsrättslig tidskrift 1997 s. 89 ff.) 
  
 Partibegreppet vid tillämpning av partistödslagen kan ge upphov till 
  
 vissa svårigheter i fall av valsamverkan och partisplittring. 
  
 7.2.4 Valsamverkan och partisplittring 
  
 1971 års partistödsutredning tog upp frågor om valsamverkan och 
  
 partisplittring. Vad gäller valsamverkan rekommenderade utredningen att 
  
 partistöd skulle utgå till de samverkande partierna och uttalade bl.a. 
  
 Om två eller flera partier samverkar vid ett val genom att använda 
  
 gemensam partibeteckning utan att skapa en särskild juridisk person 
  
 för denna samverkan, utgår enligt gällande praxis partistöd till de 
  
 samverkande partierna var för sig i proportion till det antal mandat 
  
 respektive parti erhåller genom valsamverkan. Utredningen fann att 
  
 denna praxis inte borde ändras. Utredningen gjorde också vissa uttalanden  
  
 om hur det föreslagna grundstödet och kanslistödet borde hanteras 
  
 vid valsamverkan. Dessutom uttalades att avtrappningsreglerna inte 
  
 borde tillämpas i det fall två samverkande partier uppnådde gränsen 2,5 
  
 procent av rösterna utan att bli representerade i riksdagen. Vidare 
  
 behandlades den situationen att flera partier går samman till ett parti. 
  
 Utredningen anförde Om flera partier går ihop till ett parti föreslår 
  
 utredningen att det nya partiet vid den statliga bidragsgivningen av 
  
 praktiska skäl behandlas som en enhet först fr.o.m. påföljande 
  
 årsskifte. Detta för att undvika att bidragssystemet kompliceras med 
  
 återbetalningsskyldighet av grundstöd. För tiden efter utgången av det 
  
 år då sammanslagningen skett skall det nya partiet behandlas som ett 
  
 168 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 parti. Tidigare och aktuella mandat eller röstetal läggs då samman vid 
  
 beräkningen av det statliga stödet. I fråga om partisplittring anfördes 
  
 Skulle ett parti splittras upp i flera partier föreslår utredningen att 
  
 man fördelar utgående statliga och kommunala bidrag på de nya 
  
 partierna på så sätt att utredningen förordar vid valsamverkan. Av 
  
 praktiska skäl föreslås liksom vid samgående mellan partier att 
  
 uppsplittringen får effekt från bidragssynpunkt först fr.o.m. påföljande 
  
 år. Utredningen föreslog också att något avtrappat stöd inte skulle 
  
 förekomma i det fall ett parti som uppbär avtrappat stöd delas i flera 
  
 partier. Slutligen kommenterades det fallet att en vald representant 
  
 lämnar ett parti under löpande valperiod. Utredningen ansåg att detta inte 
  
 borde påverka det utgående bidraget. Gränsdragningen mellan detta fall 
  
 och fall av partisplittring fick ankomma på praxis, varvid det borde vara 
  
 vägledande om det ursprungliga partiet kvarstår som juridisk person 
  
 (SOU 1972:62 s. 54 f.). Departementschefen anslöt sig till uttalandena. 
  
 De ovan angivna uttalandena måste förstås som att det varit avsikten 
  
 att partistöd i vissa fall skall kunna utgå till ett i riksdagen representerat, 
  
 nybildat, parti trots att detta inte deltagit val under sin partibeteckning. 
  
 Om således ett i riksdagen företrätt parti upphör att existera helt och de 
  
 valda kandidaterna utan att lämna sina mandat bildar ett nytt eller flera 
  
 nya partier bör partistöd kunna utgå även fortsättningsvis och då bör 
  
 fördelas på det eller de nya partierna efter den nya mandatfördelningen. 
  
 Sak samma torde gälla om flera partier upphör och går samman till ett. 
  
 Något mer oklart är hur utredningen tänkt sig för det fallet att en eller 
  
 flera valda kandidater lämnar det parti för vilket de blivit valda, utan att 
  
 det partiet upphör, och bildar eller går in i ett nytt parti utan att lämna 
  
 sina mandat. Den sist nämnda situationen har varit föremål för rättslig 
  
 prövning i två publicerade fall som dock gällde kommunalt partistöd. 
  
 Fallen är inte helt relevanta med hänsyn att regelverket för kommunalt 
  
 partistöd skiljer sig något från det statliga. Diskussionerna kring 
  
 partibegreppet är dock av intresse, varför rättsfallen återges kortfattat. 
  
 I rättsfallet RÅ 1976 ref. 90, som alltså gällde kommunalt partistöd, 
  
 var förhållandena följande. En ledamot av kommunfullmäktige i 
  
 Askersunds kommun, Warren, lämnade under mandatperioden det 
  
 parti, Fria Oppositionen, som han representerat vid valet år 1973. Partiet 
  
 hade fått sex mandat i fullmäktige.  
  
 Året efter, 1974, övergick han till ett 
  
 nybildat parti, Aktiv kommunopinion och begärde att partistöd, 
  
 motsvarande ett mandat, skulle utbetalas till Aktiv kommunopinion. 
  
 Kommunen beslutade att inte göra detta och länsstyrelsen dit Warren 
  
 klagade lämnade överklagandet utan bifall. Regeringsrättens majoritet 
  
 lämnade också överklagandet utan bifall med motiveringen att partiet 
  
 Aktiv kommunoppinion inte blivit representerat i kommunfullmäktige vid 
  
 1973 års val. Två ledamöter var skiljaktiga och ville upphäva beslutet att 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 169 
  
 inte utbetala partistöd till Aktiv kommunopinion. En av de skiljaktiga 
  
 ledamöterna, regeringsrådet Young, ansåg att 1971 års 
  
 partistödsutredning uttalanden i samband med partisplittring torde få 
  
 förstås på så sätt att efter splittring av ett parti som deltagit i val de 
  
 nybildade partierna var för sig får anses ha deltagit i valet, vilket ju är en 
  
 grundläggande förutsättning för rätt till statligt partistöd. Mot den 
  
 bakgrunden ansåg han att Aktiv kommunopposition var att betrakta som 
  
 ett parti i lagens mening och att partiet, då det i övrigt inte mötte hinder, 
  
 var berättigat till partistöd. Majoritetens avgörande har kritiserats. 
  
 (Reeves, Om Partibegreppet i Valsystemet, Förvaltningsrättslig  
  
 Tidsskrift 1997 s. 109). 
  
 Ett annat rättsfall som rör partisplittring är RÅ 1978 2:10. Förhållandena  
  
 var följande. Vid 1976 års val till kommunfullmäktige i Eskilstuna 
  
 fick Vänsterpartiet Kommunisterna (vpk) tre mandat. I mars 1977 
  
 anmälde vpk:s representanter i fullmäktige att de gått över till Arbetarpartiet  
  
 Kommunisterna (apk) och representerade detta parti. I maj 
  
 samma år beslutade kommunstyrelsen att partistödet för de mandat som 
  
 avsåg vpk skulle utbetalas till detta parti. Apk överklagade beslutet och 
  
 yrkade bl.a. att apk skulle tillerkännas partistöd. Länsstyrelsen lämnade 
  
 överklagandet utan bifall. Regeringsrätten, dit apk klagade, diskuterade 
  
 frågan om vpk hade ombildats och helt eller delvis ersatts med ett annat 
  
 parti. Ett sådant ombildat parti skulle nämligen kunna uppfylla kravet på 
  
 representation i fullmäktige, vilket är en förutsättning för kommunalt 
  
 partistöd. Regeringsrätten uttalade: Har politiskt parti, som har 
  
 deltagit i det senaste kommunalvalet och som därvid har erhållit en 
  
 eller flera platser i fullmäktige, efter valet ombildats på sådant sätt att 
  
 det helt eller delvis har ersatts av annat politiskt parti, bör detta senare 
  
 parti också kunna anses uppfylla representationsvillkoret. 
  
 Regeringsrätten konstaterade därefter att apk inte deltagit i valet och 
  
 att partiet bildats efter valet samt att vpk alltjämt bestod som politiskt 
  
 parti och att det inte visats att det ombildats varför apk inte hade något 
  
 rätt till det partistöd som kommunstyrelsen tillerkänt vpk. 
  
 Vad gäller det statliga partistödet kan ur Partistödsnämndens 
  
 protokoll 1985–1998 inte utläsas att nämnden haft att ta ställning till 
  
 frågan om hur stödet skall hanteras då en riksdagsledamot under löpande 
  
 mandatperiod förklarat sig inte längre företräda det parti som hon eller 
  
 han blivit vald för.  
  
 Däremot har nämnden haft att ta ställning till hur 
  
 partistödet skall hanteras vid valsamverkan samt då det gjorts gällande 
  
 att ett parti som ansökt om partistöd inte varit berättigad till sådant stöd. 
  
 170 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 Valsamverkan mellan Centerpartiet och Kristen Demokratisk Samling 
  
 (kds) i 1985 års val 
  
 Inför 1985 års val samverkade Centerpartiet och kds under den gemensamma  
  
 partibeteckningen Centern. Centern fick 44 mandat. Ett av 
  
 dessa mandat besattes av kds partiledare. Av Partibidragsnämndens 
  
 protokoll avseende bidragsperioderna 1985-10-15–1986-10-14, 198610-15–1987-10-14  
  
 samt 1987-10-15–1988-10-14 framgår att 
  
 Centerpartiets partistöd och tilläggsstöd för angivna perioder grundade 
  
 sig på bl.a. Centerns valresultat i 1985 års val, dvs. 44 mandat. I augusti 
  
 1987 begärde kds grundstöd för åren 1985/86, 1986/87 och 1987/88. 
  
 Partibidragsnämnden fann i beslut den 3 september och den 19 oktober 
  
 1987 att kds var berättigat till grundstöd och hänvisade till bl.a. följande 
  
 uttalande i Partistödsutredningens betänkande Offentligt stöd till de 
  
 politiska partierna (SOU 1972:62). Inför man det grundstöd som 
  
 utredningen föreslår uppstår däremot vissa problem i sammanhanget. 
  
 Utredningen har ansett dessa böra lösas så att grundstöd utgår till de 
  
 samverkande partierna med en fjortondel av ett helt grundstöd för varje 
  
 mandat respektive parti erhåller genom valsamverkan. Partiets 
  
 begäran om grundstöd för perioden bifölls av nämnden i beslut den 3 
  
 september och den 19 oktober 1987 på så sätt att partiet tillerkändes en 
  
 fjortondels av ett helt grundstöd för respektive period. I beslut den 17 
  
 oktober 1988 beslutade Partibidragsnämnden att vid beräkningen av 
  
 partistödet utgångspunkten skulle vara att i 1985 års riksdagsval 
  
 Centerpartiet erhållit 43 mandat och kds 1 mandat. Nämnden fattade 
  
 likalydande beslut år 1989 och 1990 och beräknade partistödet med 
  
 utgångspunkt från angivna beslut. Sammanfattningsvis kan sägas att den 
  
 valtekniska samverkan mellan Centerpartiet och kds vid 1985 års val i 
  
 partibidragshänseende kom att hanteras i enlighet med de uttalanden som 
  
 gjorts i förarbetena till partistödslagen. 
  
 Partibidragsnämndens prövning av om det sökande partiet är berättiga 
  
 till stöd 
  
 Inför Partistödsnämndens beslut år 1993 om fördelning av partistöd 
  
 gjorde en person gällande att Ny Demokrati hade antagit nya stadgar och 
  
 att det därmed kunde ifrågasättas om inte partiet ombildats på ett sådant 
  
 sätt att det inte längre var berättigat till partistöd. Vederbörande 
  
 förefaller ha menat att en omorganisation av partiet med bl.a. den 
  
 innebörden att en skarp åtskillnad skulle göras mellan ett riksparti och 
  
 lokala partier kunde innebära att de lokala partierna var berättigade till 
  
 partistöd. Partistödsnämnden inhämtade yttrande från Ny Demokratis 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 171 
  
 riksdagskansli och beslutade den 22 september 1993 att inte vidta någon 
  
 särskild åtgärd eller att göra något uttalande i saken. Inför fördelningen 
  
 av partistödet år 1993 ansökte, förutom Ny Demokrati genom sin 
  
 partiledare, två personer med någon form av anknytning till 
  
 Kommunförbundet Ny Demokrati om partistöd. Partibidragsnämnden 
  
 fann i beslut 15 oktober 1993 att partiledaren styrkt sin behörighet att för 
  
 partiorganisationen Ny Demokrati ansöka om partistöd, medan de andra 
  
 personerna inte visat sig företräda en partiorganisation som kan göra 
  
 anspråk på statligt stöd. 
  
 7.3 Överväganden 
  
 7.3.1 Hur har partistödet fungerat då ett parti förlorat 
  
 sin representation i riksdagen och en stor del 
  
 av sitt väljarunderlag 
  
 Det har sedan år 1970 förekommit vid några tillfällen att partier förlorat 
  
 sin representation i riksdagen. Kds förlorade det mandat som erhållits 
  
 genom valsamverkan med Centerpartiet år 1985 efter 1988 års val då 
  
 partiet fick 2,94 procent av rösterna. Miljöpartiet förlorade sin 
  
 representation i riksdagen efter 1991 års val då partiet fick 3,4 procent 
  
 av rösterna. Båda partierna har som bekant åter tagit plats i riksdagen. 
  
 Även om partierna i de angivna fallen inte lyckats nå fyraprocentsspärren 
  
 har de klarat partistödslagens krav på 2,5 procent för avtrappat stöd. 
  
 Som framgått av redogörelsen för lagens tillkomst gjordes av lagstiftaren 
  
 den bedömningen att bidrag endast borde utgå till partier som har ett inte 
  
 obetydligt stöd i väljarkåren och att ett röstetal på 2,5 procent fick anses 
  
 vara tillräckligt för att berättiga till stöd. Enligt rådets uppfattning har 
  
 det inte framkommit några vägande skäl för någon annan syn i den 
  
 frågan. Därför föreslås inte någon ändring av den s.k. avtrappningregeln 
  
 i det avseendet. Däremot kan det ifrågasättas om det inte finns skäl att 
  
 begränsa utgående ekonomiskt stöd för ett parti som förlorat sin 
  
 riksdagsrepresentation och som har fått ett mycket lägre röstetal än vid 
  
 det föregående valet. Utbetalningen av stöd till Ny Demokrati under åren 
  
 1994 till 1998 måste bedömas stå i strid med grundtanken att det 
  
 allmänna skall bidra ekonomiskt endast till partier med ett inte obetydligt 
  
 stöd i väljarkåren manifesterat i allmänna val. Partiet hade ett röstetal på 
  
 drygt 68 000 röster i 1994 års val. (I 1998 års val fick partiet 8 297 
  
 röster.) Det finns dessutom anledning att anta att offentligt stöd till 
  
 partier med så låga röstetal allmänt uppfattas som mindre berättigat.  
  
 Det 
  
 är dock viktigt att understryka att det alltjämt bör vara endast 
  
 172 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 valresultatet som avgör om och i så fall hur mycket stöd som ett parti 
  
 skall kunna komma i åtnjutande av. Någon skönsmässig bedömning av 
  
 partiet får inte förekomma. Inte heller får opinionsmätningar tillmätas 
  
 betydelse. 
  
 Det kan mot bakgrund av det anförda finnas anledning att komplettera  
  
 partistödslagen med en regel av den innebörden att ett parti som på 
  
 grund av sitt resultat i val blivit berättigat till partistöd på grund av att 
  
 det uppnått minst fyra procent av rösterna och som vid därpå följande 
  
 valet får ett lägre röstetal, som understiger en viss gräns, skall erhålla ett 
  
 lägre stöd än det som utgår enligt gällande regler. Det bör inte komma i 
  
 fråga att helt strypa stödet eftersom det i sådant fall finns risk för 
  
 ekonomiska tröskeleffeketer som kan gå ut över personer eller företag 
  
 mot vilka partiet har ekonomiska åtaganden t.ex. anställda eller 
  
 leverantörer. Partiet bör med andra ord ha en möjlighet att under 
  
 ekonomiskt ordnade former anpassa sig till en situation med minskade 
  
 resurser. Då det gäller den nivå på röstetalet där stödet bör reduceras har 
  
 rådet kommit fram till att en lämplig avvägning kan vara två procent. Ett 
  
 parti som tidigare haft ett så stort väljarstöd att det varit representerat i 
  
 riksdagen enligt fyraprocentsregeln och vid det följande valet fått ett så 
  
 lågt röstetal att det motsvarar två procent av rösterna får nämligen anses 
  
 böra förbereda sig på en avveckling av ekonomiska åtaganden. Risken 
  
 framstår nämligen då som stor att partiet kan komma att även i 
  
 fortsättningen få mycket låga röstetal. 
  
 Vad gäller storleken på det reducerade stödet anser rådet att det bör 
  
 bestämmas till en nivå som motsvarar hälften av det stöd som utgår i 
  
 dag. I tabell 7.4 visas hur en sådan regel skulle ha inverkat på det stöd 
  
 som Ny Demokrati har erhållit. För jämförelsens skull anges även belopp 
  
 som motsvarar en reducering om två tredjedelar. Som framgår av 
  
 tabellen skulle det totala stödet för partiet avseende åren 1994–1998 
  
 minska från 17 181 338 kr till 8 590 669 kr vid en halvering av stödet. 
  
 Om reduceringen drivs dithän att endast en tredjedel av stödet utbetalas 
  
 hade partiet för samma tid erhållit 5 727 113 kr. En regel av den 
  
 innebörd som föreslås ovan föranleder ändringar i främst 3 och 9 §§ 
  
 partistödslagen. Förslaget beskrivs ytterligare i författningskommentaren. 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 173 
  
 Tabell 7.4 Partistöd och grundstöd till Ny Demokrati 1994-1998 
  
 Period Helt stöd Halvt stöd 1/3 stöd 
  
 Partistöd 
  
 Grundstöd 
  
 Partistöd 
  
 Grundstöd 
  
 Partistöd 
  
 Grundstöd 
  
 1994/95 5 194 350 3 240 000 2 597 175 1 620 000 1 731 450 1 080 000 
  
 1995/96 2 913 300 1 955 000 1 456 650 977 500 971 100 651 667 
  
 1996/97 847 350 977 500 423 675 488 750 282 450 325 833 
  
 1997/98 1 129 800 924 038 564 900 462 019 376 600 308 013 
  
 Totalt 10 084 800 7 096 538 5 042 400 3 548 269 3 361 600 2 365 513 
  
 7.3.2 Hur fungerar partistödet då ett parti upplöses 
  
 eller på annat sätt förlorar sin ställning som 
  
 rättssubjekt? 
  
 Följande principer torde följa av allmänna rättsgrundsatser, förarbeten 
  
 och praxis vid olika former av partisamgående, partiombildning eller 
  
 partisplittring. 
  
 1. Om ett parti med rätt till partistöd upphör helt, efter ett likvidationsförfarande  
  
 eller en konkurs, och därmed inte längre utgör en juridisk 
  
 person kan partistöd inte längre utgå till partiet eftersom det är ett 
  
 krav att det mottagande partiet skall vara en juridisk person. Det 
  
 eventuella överskott som kan finnas i partikassan skall, i 
  
 likvidationsfallet, fördelas på sätt framgår av partiets stadgar. Någon 
  
 skyldighet att återbetala partistödsmedel till staten torde inte föreligga 
  
 i ett sådant fall såvida inte stadgarna föreskriver detta. 
  
 2. Om ett partibidragsberättigat parti försätts i konkurs och konkursen 
  
 avslutas med ett överskott torde detta inte innebära att rätten till 
  
 partistöd gått förlorad. Under konkursen kan dock partiet inte 
  
 disponera partistödet, vilket ankommer på konkursförvaltaren. Det 
  
 torde inte finnas något hinder för förvaltaren att använda 
  
 partibidragsmedel på det sätt som han eller hon finner lämpligt inom 
  
 ramen för sitt uppdrag. 
  
 3. Om ett bidragsberättigat parti ombildas till flera partier utan att det 
  
 ursprungliga partiet kvarstår som en juridisk person bör partistöd 
  
 kunna utgå i förhållande till den nya mandatfördelningen. Det nu 
  
 sagda gäller dock inte om partiet före ombildningen uppburit 
  
 avtrappat partistöd. I ett sådant fall upphör rätten till vidare stöd efter 
  
 ombildningen. 
  
 4. Om en partisplittring sker på så sätt att en eller flera valda 
  
 representanter för ett parti med rätt till partistöd förklarar sig 
  
 174 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. SOU 1999:136 
  
 fortsättningsvis företräda ett annat parti i riksdagen utan att det 
  
 ursprungliga partiet upphört torde stödet inte komma att påverkas. 
  
 5. Om en eller flera valda representanter för ett parti med rätt till 
  
 partistöd lämnar sitt eller sina mandat genom att avgå påverkar detta 
  
 inte på något sätt partiets rätt till stöd eftersom detta är knutet till 
  
 partiet och ej till de valda personerna. Att valsystemet numera har ett 
  
 inslag av personval torde inte ändra den principen. 
  
 Om det skulle framkomma olika uppfattningar i frågan om vem 
  
 som har rätt att företräda en partiorganisation då det gäller att ansöka 
  
 om partistöd torde Partibidragsnämnden komma att avgöra saken och 
  
 bifalla endast en ansökan där partiets representant visat sig ha rätt att 
  
 företräda en partiorganisation med rätt till stöd. Om förhållandena 
  
 vad gäller rätten att företräda en sådan organisation förblir oklara 
  
 skulle följden kunna bli att den i och för sig bidragsberättigade 
  
 organisationen inte kan tillerkännas något bidrag. I en sådan situation 
  
 torde det finna möjlighet att vid allmän domstol föra en s.k. fastställelsetalan  
  
 med yrkande om att en viss person är rätt företrädare 
  
 för ett parti. Ett sådant laga kraft ägande avgörande skulle kunna få 
  
 betydelse vid en senare ansökan hos partibidragsnämnden. 
  
 I brist på en lagreglering kan det möjligen sägas råda en viss osäkerhet 
  
 om hur olika former av partiombildning och partisplittring skall bedömas 
  
 vid beräkning av partistöd enligt partistödslagen. 1971 års partistödsutredning  
  
 gjorde vissa uttalanden om hur sådana situationer borde 
  
 hanteras och ansåg också att vissa frågor fick överlämnas till praxis. 
  
 Lagstiftaren anslöt sig till utredningens uttalanden, som också har fått 
  
 visst genomslag i praxis. På grund härav och då det finns anledning att 
  
 anta att dessa förhållandevis ovanliga situationer väl kan hanteras inom 
  
 ramen för det regelverk som finns saknas anledning att försöka tillskapa 
  
 en detaljreglering för alla de olika situationer som kan uppkomma då ett 
  
 bidragsberättigat parti ombildas eller upphör att existera. 
  
 7.3.3 Partier som erhåller partistöd bör ha en 
  
 kvalificerad revisor och åläggas att förete sin 
  
 årsredovisning. 
  
 Statens bidrag enligt partistödslagen uppgår till betydande belopp. År 
  
 1998 utbetalades över 140 miljoner kr till de bidragsberättigade partierna. 
  
 Se tabell 7.5. 
  
 SOU 1999:136 Statligt stöd till partier ... representerade i riksdagen m.m. 175 
  
 Tabell 7.5 Partistöd 1998 milj. kr 
  
 sm c fp v mp kd nyd S:a 
  
 Statligt 
  
 partistöd 
  
 51,50 29,18 13,9 13,9 11,31 9,81 10,04 2,36 140,68 
  
 därav 
  
 partistöd 
  
 44,34 22,60 7,91 7,63 5,93 4,52 4,80 1,13 98,86 
  
 kanslistöd 
  
 7,16 6,58 5,48 5,47 5,38 5,30 5,24 1,23 41,92 
  
 Källa: Riksdagens utredningstjänst. 
  
 Det finns ingen offentlig kontroll över hur medlen används och partierna 
  
 detaljredovisar inte heller användningen av partistödsmedel i sina 
  
 årsredovisningshandlingar. Med hänsyn främst till att bidragen uppgår 
  
 till så stora belopp vore det i och för sig inte helt orimligt att formellt 
  
 kräva att partierna använde partistödet för ändamålet att fortlöpande 
  
 bedriva opinionsbildande verksamhet och att det fanns någon form av 
  
 offentlig kontroll över hur medlen användes. Mot en sådan ordning talar 
  
 dock flera skäl. Rent principiellt inger det betänkligheter att införa en 
  
 reglering som skulle kunna leda till att statsmakterna kom att ställa 
  
 övergripande krav på de politiska partiernas agerande som ett villkor för 
  
 ekonomiskt bistånd. Dessutom skulle svåra tillämpningsproblem kunna 
  
 uppstå t.ex. då det gäller att avgöra om ett parti har bedrivit en sådan 
  
 verksamhet som skall medföra att partiet uppfyller villkoren för bidrag. 
  
 Helt övervägande skäl talar därför för att den nuvarande ordningen bör 
  
 bestå och att det alltså inte införs någon offentlig kontroll av partistödet. 
  
 Däremot anser rådet att det är rimligt att kräva att partier som tar 
  
 emot statsbidrag av den omfattning som det gäller har kamerala och 
  
 administrativa rutiner som normalt gäller i större organisationer och att 
  
 detta uppställs också som ett formellt krav för att partistöd skall 
  
 utbetalas. Ett villkor för utbetalning av partistöd bör därför vara att 
  
 partiet, om det inte redan skett, utser en revisor som skall vara godkänd 
  
 eller auktoriserad alternativt ett registrerat revisionsbolag. Vidare bör 
  
 som ett villkor, vilket motsvarar vad som gäller i Danmark, för 
  
 utbetalning kunna krävas att partiet ger in en årsredovisning eller 
  
 motsvarande till nämnden. Det bör återigen understrykas att förslaget 
  
 inte syftar till att försöka kontrollera partiernas verksamhet. Avsikten är 
  
 endast att tillskapa en regel som bidrar till att varje politiskt parti som tar 
  
 emot statligt partistöd vinnlägger sig om att tillskapa rutiner som måste 
  
 anses normala för större organisationer. 
  
 Den nu skisserade ordningen kommer inte att innebära någon 
  
 nämnvärd förändring i rutinerna för de nuvarande riksdagspartierna. 
  
 SOU 1999:136 177 
  
 8 Författningskommentar 
  
 8.1 Vallagen 
  
 5 kap. 13 § 
  
 5 kap. 13 §. För att skydda sin beteckning vid val skall partier som registrerat 
  
 partibeteckning också anmäla samtliga sina kandidater. Anmälan skall göras 
  
 hos den centrala valmyndigheten. Om regeringen eller den myndighet som 
  
 regeringen bestämmer föreskriver det får anmälan i stället göras hos 
  
 länsstyrelsen. 
  
 Lagrummet bör förtydligas genom att det i första stycket anges att det är 
  
 hos centrala valmyndigheten som anmälan av kandidater skall göras om 
  
 inte annat föreskrivs. 
  
 5 kap. 20 § och 9 kap. 11 § 
  
 5 kap. 20 §. Den centrala valmyndigheten skall upprätta listor över de partier 
  
 som registrerat partibeteckning och anmält kandidater. Sådana listor skall 
  
 upprättas för varje slag av val och för varje riksdagsvalkrets, varje landsting 
  
 och varje kommun eller, vid val till Europaparlamentet, landet som helhet. 
  
 Den centrala valmyndigheten skall efter begäran hålla till handa listor 
  
 över de partier som registrerat partibeteckning och anmält kandidater. 
  
 Av skäl som närmare utvecklats i avsnitt 6.6.3 innebär partiernas rätt att 
  
 återta kandidatanmälningar att de listor över partier som anmält 
  
 kandidater och som skall finnas i röstningslokaler kan bli missvisande. 
  
 På grund härav och eftersom listorna inte torde fylla någon större 
  
 praktisk funktion föreslås att bestämmelserna i 5 kap. 20 § andra stycket 
  
 och 9 kap. 11 § upphävs. I 5 kap. 20 § förslås i ett nytt andra stycke att 
  
 listorna på begäran skall kunna tillhandahållas den som så önskar. 
  
 178 Författningskommentar SOU 1999:136 
  
 6 kap. 4 § 
  
 6 kap. 4 §. På valsedlar som innehåller kandidatnamn bör varje kandidat 
  
 identifieras på ett sådant sätt att det klart framgår vem som avses. 
  
 På valsedlar för val till riksdagen bör samma kandidatnamn inte 
  
 förekomma i mer än en valkrets. 
  
 Om en valsedel innehåller kandidatnamn skall det på valsedeln finnas ett 
  
 markerat utrymme intill varje namn där väljarna kan lämna en särskild 
  
 personröst genom en markering. 
  
 Om en valsedel innehåller kandidatnamn, skall namnen förses med 
  
 nummer och tas upp i nummerordning under varandra. 
  
 I avsnitt 6.6.2 har närmare beskrivits vissa oönskade konsekvenser av 
  
 dubbelvalsavveckling i de fall en kandidat kandiderar i flera valkretsar. 
  
 För att i möjligaste mån undvika sådana följder föreslås att en kandidat i 
  
 riksdagsvalet inte bör förekomma på valsedlar i mer än en valkrets och 
  
 att denna rekommendation tas in som ett nytt andra stycke. Någon 
  
 motsvarande reglering för de kommunala valen föreslås inte. 
  
 6 kap. 7 och 15 §§ samt 9 kap. 12 § 
  
 6 kap. 7 §. Den centrala valmyndigheten förser på beställning varje parti med 
  
 valsedlar till det antal partiet önskar. 
  
 En beställning från ett parti som registrerat sin partibeteckning och 
  
 anmält kandidater enligt 5 kap. 13 § levereras bara om beställningen gjorts av 
  
 en behörig företrädare för partiet, av partiets ombud, eller av en person som 
  
 ombudet utsett. 
  
 Den centrala valmyndigheten tillhandahåller valsedlar med parti- och 
  
 valbeteckning (partimarkerade valsedlar) för utläggning i röstningslokal 
  
 enligt 9 kap. 12 § endast efter anmälan av behörig företrädare för partiet 
  
 eller av partiets ombud. 
  
 6 kap. 15 §. Före ett val skall den centrala valmyndigheten bestämma den 
  
 sista dag då valsedlar skall ha beställts för att de skall kunna levereras 45 
  
 dagar före valdagen. I särskilda fall får myndigheten bestämma en senare dag 
  
 för beställning och leverans. 
  
 Om en beställning kommer in senare än vad den centrala valmyndigheten 
  
 har bestämt, hålls valsedlar till handa bara om de kan levereras före valdagen 
  
 och utan att leveransen av tidigare gjorda beställningar försenas. 
  
 Den centrala valmyndigheten skall före ett val också bestämma den sista 
  
 dag då anmälan enligt 6 kap. 7 § tredje stycket skall ha gjorts. 
  
 SOU 1999:136 Författningskommentar 179 
  
 9 kap. 12 §. I anslutning till varje röstningslokal skall det ordnas en lämplig 
  
 plats där valsedlar kan läggas ut. Om detta inte är möjligt får en sådan plats i 
  
 stället ordnas inne i lokalen. På denna plats skall väljarna för det val som 
  
 avses ha tillgång till 
  
 – valsedlar för val till riksdagen samt landstings- och kommunfullmäktige 
  
 med parti- och valbeteckning (partimarkerade valsedlar) för varje parti som 
  
 vid något av de två senaste riksdagsvalen har fått mer än 1 procent av 
  
 rösterna i hela landet och som gjort anmälan enligt 6 kap. 7 § tredje stycket. 
  
 – valsedlar för val till Europaparlamentet med parti- och valbeteckning 
  
 (partimarkerade valsedlar) för varje parti som vid något av de två senaste 
  
 valen har fått mer än 1 procent av rösterna i hela landet och som gjort 
  
 anmälan enligt 6 kap. 7 § tredje stycket samt 
  
 – blanka valsedlar. 
  
 Valförrättarna och röstmottagarna skall se till att valsedlar enligt första 
  
 stycket finns utlagda. 
  
 De partier som deltar i valen skall också kunna lägga ut sina valsedlar på 
  
 denna plats. På röstmottagningsställen som inrättas av utlandsmyndigheter 
  
 får partierna bara lägga ut partimarkerade valsedlar. 
  
 I avsnitt 6.6.5 föreslås att skyldigheten för valmyndigheterna att 
  
 distribuera partimarkerade valsedlar begränsas till de fall där ett parti 
  
 genom en behörig företrädare anmält att det önskar att så skall ske. Det 
  
 föreslås vidare att RSV skall bestämma när ett parti senast skall anmäla 
  
 att det önskar få partimarkerade valsedlar utlagda. Syftet med förslaget 
  
 är att förhindra att valsedlar läggs ut för partier som inte ställer upp med 
  
 några kandidater i ett val. Förslaget föranleder tillägg i 6 kap. 7 och 
  
 15 §§ samt 9 kap. 12 §. 
  
 I avsnitt 6.6.4 föreslås att förbudet mot att lägga ut namnvalsedlar 
  
 på särskilda röstmottagningsställen inom landet upphävs. Förslaget 
  
 föranleder en ändring i 9 kap. 12 § sista stycket. 
  
 11 kap. 7 § 
  
 11 kap. 7 § Väljarna skall för varje slag av val de vill delta i erhålla ett 
  
 valkuvert. Därefter skall de bakom en ledig valskärm avge sin röst och lägga 
  
 en valsedel för varje slag av val i ett valkuvert utan att vika valsedeln. 
  
 När väljarna gjort i ordning sina valkuvert skall de lämna kuverten och 
  
 sitt röstkort till röstmottagaren. 
  
 Den nuvarande ordningen innebär att en väljare som skall poströsta hos 
  
 röstmottagaren skall visa sitt röstkort och få ett kuvert.  
  
 Därefter skall 
  
 väljaren rösta och göra i ordning sina kuvert samt på nytt uppsöka 
  
 röstmottagaren och där visa sitt röstkort samt lämna detta tillsammans 
  
 180 Författningskommentar SOU 1999:136 
  
 med kuverten. Väljaren måste alltså uppsöka röstmottagaren två gånger, 
  
 vilket uppfattats som opraktiskt särskilt då det är kö på postkontoret. 
  
 Posten AB har därför genom RSV framfört att önskemål om att det bör 
  
 vara tillåtet att ha valkuverten ute i postkontoret så att väljarna själva 
  
 kan förse sig med dessa och den första omgången undvikas. 
  
 Rådet har förståelse för önskemålet och anser att en ändring är 
  
 befogad. Kravet på att väljaren skall visa sitt röstkort för att få ett 
  
 kuvert bör tas bort. I lagrummet bör därför anges endast att väljarna på 
  
 postkontoret skall erhålla kuvert. Därigenom kan väljarna ta ett kuvert, 
  
 rösta och sedan uppsöka röstmottagaren. Då skall liksom nu röstkortet 
  
 visas innan kuverten lämnas. 
  
 12 kap. 20 och 21 §§ samt 15 kap. 6 § 
  
 12 kap. 20 §. Röstmottagaren skall ta hand om de fönsterkuvert som gjorts i 
  
 ordning och på en särskild förteckning anteckna varje väljares namn och den 
  
 valnämnd eller det valdistrikt som varje fönsterkuvert skall skickas till. På 
  
 fönsterkuvertet skall röstmottagaren anteckna det nummer som finns i 
  
 förteckningen. 
  
 12 kap. 21 §. Röstmottagaren skall skicka fönsterkuverten till valnämnden i 
  
 den kommun där väljaren finns i röstlängden. Skickas kuverten med post skall 
  
 de ordnas som värdepost. 
  
 Röstmottagaren vid ett sådant röstmottagningsställe som inrättats med 
  
 stöd av 2 § får i stället skicka kuverten till valförrättarna i valdistriktet om 
  
 kuverten kan beräknas vara hos valförrättarna innan tiden för röstning i 
  
 vallokalen går ut. 
  
 Innan fönsterkuverten skickas till vallokalen skall de läggas i särskilda 
  
 omslag som förseglas. På varje omslag skall det antecknas hur många 
  
 fönsterkuvert som omslaget innehåller. 
  
 15 kap. 6 §. Valförrättarna skall ta emot omslagen med fönsterkuvert. De 
  
 skall anteckna i valdistriktets protokoll hur många omslag de tagit emot från 
  
 valnämnden och från särskilda röstmottagningsställen samt hur många 
  
 fönsterkuvert som omslagen innehåller enligt vad som står på dem. Omslagen 
  
 får inte öppnas innan den granskning som sägs i 7 § påbörjats. 
  
 Enligt 12 kap. 2 § vallagen kan under valdagen särskilda röstmottagningsställen  
  
 inrättas på andra platser än vårdinrättningar m.m. Syftet 
  
 med bestämmelsen är bl.a. att röstmottagningsställen skall kunna 
  
 inrättas för väljare som annars skulle få resa långt för att kunna rösta. 
  
 Röster som lämnats på ett sådant röstmottagningsställe skall enligt 
  
 12 kap. 21 § sändas till valnämnden. Valnämnden skall enligt 15 kap. 
  
 SOU 1999:136 Författningskommentar 181 
  
 2 §, om rösterna kommer in under valdagen, sända dem till 
  
 valförrättarna i respektive valdistrikt under förutsättning att rösterna kan 
  
 beräknas komma fram innan vallokalen stänger. RSV har förklarat att 
  
 detta är en tidsödande ordning som inte fyller någon praktisk funktion i 
  
 de fall röstmottagning vid det särskilda röstmottagningsstället sker under 
  
 valdagen. Verket har därför föreslagit att röstmottagarna på de särskilda 
  
 röstmottagningsställen som inrättats med stöd av 12 kap. 2 § skall få 
  
 sända rösterna direkt till valdistrikten utan omvägen över valnämnden. 
  
 Hanteringen av röster som lämnas vid särskilda röstmottagningsställen  
  
 inom landet har i vallagen fått en enhetlig reglering som bl.a. 
  
 innebär att fönsterkuverten med röster skall sändas till valnämnden för 
  
 behandling enligt bestämmelserna i 15 kap. vallagen. Att göra undantag 
  
 för den situation som nu är aktuell innebär att den lagtekniska 
  
 systematiken bryts. Detta bör dock inte få lägga hinder i vägen för en 
  
 mer rationell ordning. Rådet föreslår därför att det i 12 kap. 21 § införs 
  
 en bestämmelse av innebörden att röstmottagaren vid ett särskilt röstmottagningsställe  
  
 enligt 12 kap. 2 § får lov att sända den till valförrättarna  
  
 i valdistriktet om den kan antas komma dit innan vallokalen 
  
 stänger. Fönsterkuverten skall behandlas på motsvarande sätt som anges 
  
 i 15 kap. 2 §. Ändringen i 12 kap. 20 § följer av att det blir möjligt att 
  
 sända fönsterkuverten direkt till valdistriktet. 
  
 Genom ett tillägg i 15 kap. 6 § klargörs att valförrättarnas hantering 
  
 av fönsterkuvert avser också de kuvert som kommer från ett särskilt 
  
 röstmottagningsställe. 
  
 18 kap. 55 § och 20 kap. 8 § 
  
 18 kap. 55 § Kommunfullmäktige bestämmer hur många ersättare som skall 
  
 finnas för ledamöterna i fullmäktige. Antalet utgör en viss andel, dock högst 
  
 hälften av det antal platser som varje parti får i kommunen. Dessa 
  
 bestämmelser finns i 5 kap. 4 § andra stycket kommunallagen (1991:900). 
  
 Länsstyrelsen skall utse ersättare till det antal och på det sätt som sägs i 20 
  
 kap. 7 §. Om andelen ersättare av de platser som ett parti fått utgör ett brutet 
  
 tal skall detta avrundas till närmast högre hela tal. Om det för ett parti inte 
  
 kommer att utses minst två ersättare skall 20 kap. 8 § tillämpas. Kan någon 
  
 ersättare för en viss ledamot inte utses på det sättet, utses ingen ersättare för 
  
 den ledamoten. 
  
 20 kap.  
  
 8 §. Om det sedan ersättare utsetts enligt 7 § visar sig att det för 
  
 ledamot eller ledamöter i ett parti utsetts bara en ersättare skall ytterligare 
  
 sammanräkning göras till dess minst två ersättare utsetts. I det fall partiet har 
  
 fått två eller flera mandat skall sammanräkningen i första hand göras för den 
  
 182 Författningskommentar SOU 1999:136 
  
 ledamot som har störst personligt röstetal i förhållande till antalet röster för 
  
 partiet i valkretsen och därefter för den som har störst jämförelsetal. 
  
 Av redogörelsen i avsnitt 6.6.9 framgår att det i fall då kommunfullmäktige  
  
 bestämt andelen ersättare till annan kvotdel än hälften att det 
  
 kan inträffa att det för ett parti som fått ett eller två mandat utses fler 
  
 ersättare än för ett part som fått tre eller flera mandat. Risken för att 
  
 sådana situationer uppstår kan elimineras genom en bestämmelse som 
  
 innebär att det alltid kommer att utses minst två ersättare för ett parti 
  
 oavsett hur många mandat det vunnit. 
  
 20 kap. 6 § 
  
 20 kap. 6 §. Om ersättare skall utses enligt 18 kap. 51 § andra stycket eller 
  
 56 § andra stycket samt om en ny ledamot skall utses enligt 62 eller 65 § skall 
  
 följande gälla. 
  
 Den kandidat inom valkretsen som står i tur att få nästa mandat för partiet 
  
 utses till ersättare eller ny ledamot. Saknas en sådan kandidat på partiets 
  
 valsedlar, skall den centrala valmyndigheten, såvitt avser riksdagsvalet, och 
  
 länsstyrelsen, såvitt avser val till landstings- och kommunfullmäktige, med 
  
 tillämpning av 2 § bestämma en annan valkrets, där partiet deltar i 
  
 fördelningen av fasta valkretsmandat, från vilken ersättaren eller ledamoten 
  
 skall utses. Till ersättare utses den som där står närmast i tur att få mandat för 
  
 partiet. 
  
 Enligt 18 kap. 61 och 62 §§ samt 64 och 65 §§ är det länsstyrelsen som 
  
 utser ersättare för avgångna ledamöter i landstings- och kommunfullmäktige 
  
 . Ersättare skall i första hand utses på grundval av 
  
 ersättarordningen i 18 kap. 54 och 55 §§. Om det inte finns någon som 
  
 kan utses på det sättet skall ersättaren enligt 20 kap. 6 § hämtas från en 
  
 annan valkrets. Som lagtexten nu är formulerad är det RSV i egenskap 
  
 av central valmyndighet som skall avgöra vilken valkrets som skall 
  
 komma i fråga. RSV har framhållit att denna uppgift bör ligga hos 
  
 länsstyrelsen. 
  
 Det framstår som naturligt att länsstyrelsen ansvarar även för detta 
  
 led i utseendet av ersättare. Rådet föreslår därför att uppgiften förs över 
  
 till länsstyrelsen. 
  
 SOU 1999:136 Författningskommentar 183 
  
 8.2 Lagen (1996: 810) om 
  
 riksdagsledamöters åtaganden och 
  
 ekonomiska förhållanden 
  
 4 §. Anmälan är frivillig, men den skall innehålla alla vid anmälningstillfället 
  
 relevanta uppgifter om sådana förhållanden som anges i 10 §. En ledamot 
  
 skall dock ha rätt att anmäla uppgifter enligt 10 a § utan att i övrigt delta i 
  
 registret. 
  
 10 a § En ledamot kan särskilt redovisa de kostnader som han eller hon har 
  
 haft för att bedriva en personvalskampanj. En ledamot kan också särskilt 
  
 redovisa hur denna finansierats både vad gäller ekonomiska bidrag och 
  
 förmåner av annan art. 
  
 12 §. Innan anmälda uppgifter får registreras skall i förekommande fall 
  
 enskilda och juridiska personer samt offentliga organ som avses i 10 § andra 
  
 stycket 3–5, 7, 8, 10 eller 10 a § beredas tillfälle att yttra sig över uppgifter 
  
 som berör dem. Om ett sådant yttrande innehåller en erinran mot en lämnad 
  
 uppgift, skall riksdagsledamoten beredas tillfälle att ändra eller komplettera 
  
 sin anmälan. 
  
 I avsnitt 6.5.5 har föreslagits att riksdagsledamöter skall kunna få lämna 
  
 ekonomisk redovisning över personvalskampanjer i det register som förs 
  
 av riksdagens förvaltningskontor enligt lagen (1996: 810) om 
  
 riksdagsledamöters åtaganden och ekonomiska förhållanden. 
  
 Enligt lagen i sin nuvarande lydelse måste en ledamot som anmält sig 
  
 till registret anmäla alla registerpliktiga uppgifter som förekommer vid 
  
 anmälningstillfället. Eftersom en ledamot bör kunna få redovisa sin 
  
 personvalskampanj i ekonomiskt avseende utan att i övrigt delta i 
  
 registret föreslås ett tillägg i 4 § som ger möjlighet till detta. 
  
 En ny 10 a § införs enligt vilken en riksdagsledamot kan redovisa 
  
 egna kostnader för en personvalskampanj och ekonomiska förmåner eller 
  
 förmåner av annan art som han eller hon har erhållit i sin 
  
 personvalskampanj. Till skillnad från vad som gäller enligt lagen i övrigt 
  
 anges inte i detalj vilka uppgifter som skall registreras: Det får ankomma 
  
 på den enskilda ledamoten att avgöra detta. Anledningen är främst att 
  
 partierna kan ha fastställt olika principer för finansiering och 
  
 redovisning med vilka en detaljreglering i lag skulle kunna komma i 
  
 konflikt. 
  
 Enligt 12 § i sin nuvarande lydelse skall enskilda personer och 
  
 juridiska personer i vissa fall beredas tillfälle att yttra sig över uppgifter 
  
 som rör dem. Om ett sådant yttrande innehåller en erinran mot en 
  
 lämnad uppgift skall riksdagsledmoten beredas tillfälle att ändra eller 
  
 184 Författningskommentar SOU 1999:136 
  
 komplettera sin anmälan. Genom ett tillägg i lagrummet anges att detta 
  
 skall gälla även uppgifter som lämnats i samband med redovisning av en 
  
 personvalskampanj. 
  
 8.3 Lagen (1997:159) om brevröstning i 
  
 vissa fall 
  
 7 och9 §§ 
  
 7 §. Vid ordinarie val eller omval till riksdagen, ordinarie val till landstingsoch  
  
 kommunfullmäktige, val till Europaparlamentet och vid en 
  
 folkomröstning får ett ytterkuvert för brevröst från Tyskland eller Schweiz 
  
 göras i ordning tidigast 24 dagar före valdagen och senast så att det kan 
  
 skickas med post enligt 9 §. Vid dessa val får ett ytterkuvert för brevröst från 
  
 ett fartyg göras i ordning tidigast 55 dagar före valdagen och senast så att det 
  
 kan skickas med post enligt 9 §. 
  
 Vid extra val till riksdagen och vid folkomröstning som hålls samtidigt 
  
 med sådana val får ett ytterkuvert från en väljare i Tyskland eller Schweiz 
  
 göras i ordning tidigast 20 dagar före valdagen och från en väljare ombord på 
  
 ett fartyg tidigast 30 dagar före valdagen. 
  
 9 § Omslagskuvert för brevröst skall skickas med post i så god tid att det kan 
  
 beräknas vara den centrala valmyndigheten till handa senast lördagen före 
  
 valdagen. 
  
 I avsnitt 6.6.8 föreslås att tiden för brevröstning kortas på så sätt att en 
  
 sista angiven dag för att få göra i ordning en brevröst ersätts med en 
  
 föreskrift att rösten skall göras i ordning och postas senast i så god tid 
  
 att den är centrala valmyndigheten till handa senast lördagen före 
  
 valdagen. Ändringarna i angivna lagrum föranleds av den ändrade 
  
 tidsfristen. 
  
 8.4 Lagen (1972:740) om statligt stöd till 
  
 politiska partier 
  
 11 a §. Har parti vid val till riksdagen fått minst 4 procent av rösterna i hela 
  
 landet och erhåller partiet mindre än 2 procent av rösterna i hela landet vid 
  
 närmast följande val, utgår stöd enligt 3 och 9 §§ med 50 procent av vad som 
  
 annars skulle utgå vid en beräkning enligt angivna bestämmelser. 
  
 SOU 1999:136 Författningskommentar 185 
  
 14 § Ansökan om stöd enligt denna lag görs skriftligen varje år hos 
  
 partibidragsnämnden. Ansökan bör göras före utgången av oktober. Till 
  
 ansökan skall fogas partiets årsredovisning för det senaste räkenskapsåret 
  
 samt handling som visar att partiet utsett en revisor som är auktoriserad eller 
  
 godkänd. Stöd får inte utbetalas om ansökan brister i dessa avseenden. 
  
 Partistöd och kanslistöd betalas såvitt möjligt ut samtidigt. 
  
 Utbetalningarna görs av riksdagens förvaltningskontor kvartalsvis med en 
  
 fjärdedel varje gång. Första utbetalningen görs inom en månad efter det att 
  
 ansökan har gjorts. Utbetalningarna sker till respektive partis 
  
 riksorganisation. På begäran av partiet kan dock kanslistödet eller del därav 
  
 betalas till riksdagsgruppens kansli. Lag (1989:241). 
  
 Rådet har i avsnitt 7.3 föreslagit att partistödet både i form av 
  
 mandatbidrag och då det är fråga om grundstöd skall halveras för ett 
  
 parti som i ett riksdagsval fått fyra procent av rösterna och vid det därpå 
  
 följande valet får en lägre andel än två procent. 
  
 Den föreslagna bestämmelsen i 11 a § har utformats på så sätt att den 
  
 är tillämplig endast på partier som varit berättigade till stöd därför att de 
  
 varit representerade i riksdagen på grund av att de fått mer än fyra 
  
 procent av rösterna och som vid det följande valet fått ett lägre röstetal 
  
 än två procent av rösterna. Anledningen till denna avgränsning är att 
  
 partier som varit representerade i riksdagen genom fyraprocentsregeln 
  
 regelmässigt erhåller ett högre stöd än partier som är berättigade till 
  
 bidrag enligt 3 § tredje stycket samt att det inte ansetts befogat med det 
  
 högre stödet vid ett så lågt röstetal som två procent eller lägre. 
  
 Bestämmelsen avses bli tillämplig under mandatperioden som följer 
  
 på det val då partiet fått ett lägre röstetal än två procent. Ett parti som i 
  
 1994 års val fått över fyra procent och i 1998 års val fått endast 1,9 
  
 procent av rösterna skall således för perioden 1998–2002 tilldelas endast 
  
 hälften av det stöd som annars utgått vid en beräkning enligt 3 och 9 §§. 
  
 I 14 § föreslås ett tillägg som innebär att ansökan om partistöd skall 
  
 vara åtföljd av årsredovisning för det senaste räkenskapsåret och 
  
 handling som visar att någon av de revisorer som partiet utsett är 
  
 auktoriserade alternativt godkända. Vidare föreslås att partistöd inte får 
  
 utbetalas till ett parti som inte gett in sin årsredovisning eller saknar 
  
 auktoriserad eller godkänd revisor. 
  
 SOU 1999:136 187 
  
 9 Ekonomiska konsekvenser m.m. 
  
 och ikraftträdande 
  
 9.1 Ekonomiska konsekvenser m.m 
  
 De förslag som rådet lagt fram bedöms inte medför några nämnvärda 
  
 kostnadsökningar. Förslaget avseende ändrade regler för utseende av 
  
 ersättare för kommunfullmäktige innebär att det kan komma att utses 
  
 fler ersättare än tidigare. Dock torde de ekonomiska följderna härav vara 
  
 marginella. Förslaget om att i vissa fall begränsa rätten till statligt 
  
 partistöd innebär att kostnaden för detta stöd kan komma att minska. 
  
 Rådet har även beaktat de övriga samhällsfrågor om bl.a. 
  
 jämställdhet som anges i 15 § kommittéförordningen men har inte funnit 
  
 att förslagen kan antas få någon inverkan i dessa avseenden. 
  
 9.2 Ikraftträdande 
  
 Flera av de lagförslag som rådet lagt fram kan antas komma att 
  
 behandlas ytterligare i samband med en vidare översyn av bl.a. 
  
 valadministrativa frågor. Rådet har mot den bakgrunden inte funnit skäl 
  
 att föreslå någon mer preciserad tidpunkt för ikraftträdandet. Rådet 
  
 anser dock att det är angeläget att förslagen genomförs i så god tid att de 
  
 kan tillämpas i samband med de allmänna valen år 2002. 
  
 SOU 1999:136 189 
  
 Reservationer 
  
 Av ledamöterna Villanueva, (c) Jones (kd) 
  
 och Blankenship (m) 
  
 Spärrnivån i riksdagsvalet m.m. 
  
 Rådet för utvärdering av 1998 års val har haft till uppgift att utvärdera 
  
 1998 års val och effekterna av det nya systemet med personval. Rådet 
  
 har också haft möjlighet att föreslå förändringar. Rådet har anlitat 
  
 forskare som på olika områden genomfört undersökningar och författat 
  
 rapporter. Det är vår bedömning att en relativt gedigen utvärdering 
  
 gjorts, men rådet har enligt vår mening varit alltför försiktig med att 
  
 föreslå förändringar som en konsekvens av utvärderingen, särskilt på 
  
 några områden. 
  
 I prop. 1996/97:70, som låg till grund för riksdagsbeslutet, framhölls 
  
 att spärrnivåerna i det svenska personvalssystemet i ett inledningsskede 
  
 borde sättas något högre för att sedan kunna justeras nedåt. Nivåerna 
  
 sattes till 5 % i samtliga val utom till riksdagen där spärren sattes till 8 
  
 %. I den utvärdering av personvalet som rådet genomfört finns inget som 
  
 motiverar vare sig skillnader i spärrnivåerna eller ett bibehållande av en 
  
 högre nivå i riksdagsvalet. Inte heller visar det underlag rådet haft att en 
  
 spärrnivå på 5 % även i riksdagsvalet skulle ha medfört några drastiska 
  
 konsekvenser. 
  
 I betänkandet skriver majoriteten att Rådet har dock kunnat 
  
 konstatera att personvalets genomslag i de största valkretsarna är 
  
 påtagligt lågt och att personvalssystemet i detta avseende måste sägas 
  
 lida av en demokratisk obalans som det är önskvärt att åtgärda. Detta 
  
 påstående instämmer vi i. Erfarenheter från 1998 års riksdagsval visar 
  
 att det i princip krävs att man är partiledare för att nå över spärren på 
  
 8 % i Stockholms stad och Stockholms län. Att genomslaget för 
  
 personvalet i de största valkretsarna var mycket begränsade anser rådet 
  
 190 Reservationer och särskilda yttranden SOU 1999:136 
  
 vara en oväntad effekt. Det är beklagligt att majoriteten inte drar den 
  
 slutsats som krävs, nämligen att om man vill öka väljarnas möjlighet att 
  
 påverka vilka ledamöter som skall representera dem i riksdagen så 
  
 måstes spärrnivån sänkas. 
  
 Enligt vår mening finns det därför skäl att justera spärrnivån i 
  
 riksdagsvalet till 5 %. För det första skulle systemet därmed bli enhetligt 
  
 och enklare att förstå. För det andra skulle det öka personvalets 
  
 genomslag i de större valkretsarna. I de allra största valkretsarna blir 
  
 dock effekterna endast begränsade, och det stora flertalet skulle ändå 
  
 väljas in på listplacering, varför ytterligare justeringar av systemet enligt 
  
 vår mening bör göras. 
  
 Att förutsättningarna att någon blir personvald i dessa valkretsar är 
  
 så små beror just på att de är så stora till antalet invånare. En möjlig 
  
 lösning på problemet med det dåliga genomslaget för personvalet i de 
  
 största valkretsarena vore därför att ändra valkretsindelningen. Väl 
  
 medvetna om svårigheterna att hitta en bättre indelning anser vi ändock 
  
 att rådet borde föreslagit en översyn av valkretsindelningen. Genom att 
  
 införa en kompletterande fast övre spärr i antal röster enligt förslaget 
  
 som redovisas i kapitel 6 minskar betydelsen av valkretsens storlek och 
  
 vi hade önskat att rådet tagit ställning för en sådan komplettering av 
  
 personvalssystemet. 
  
 Av ledamoten Davis (fp) 
  
 Spärrnivån i riksdagsvalet 
  
 Jag reserverar mig mot majoritetens beslut att inte föreslå någon ändring 
  
 av spärrnivåerna och förordar ett valsystem helt utan spärrar. 
  
 Inför beslutet om personval diskuterades spärrnivåerna och i 
  
 proposition 1996/97:70 som låg till grund för riksdagsbeslutet framhölls 
  
 att spärrnivåerna i det svenska personvalssystemet i ett inledningsskede 
  
 borde sättas högre för att sedan kunna justeras nedåt. 
  
 I utvärderingen som rådet gjort framgår att spärrarna är 
  
 problematiska. Väljarnas möjlighet att genom personröstande påverka 
  
 vilken kandidat som blir vald är olika beroende på om de bor i en stor 
  
 eller en liten valkrets. Det är uppenbarligen mycket lättare att få knappt 
  
 tusen röster i riksdagsvalet i en liten valkrets och för ett mindre parti än 
  
 att skrapa ihop runt 15 000 röster i ett stort parti i en av de största 
  
 valkretsarna. I de stora valkretsarna är det nästan omöjligt att få 
  
 SOU 1999:136 Reservationer och särskilda yttranden 191 
  
 genomslag för personvalet. Det finns inget exempel på att någon blivit 
  
 vald utanför listordningen i de fyra stora valkretsarna. Detta kan inte 
  
 vara rimligt. 
  
 Rådets majoritet håller också med om detta men drar en annan 
  
 slutsats beträffande konsekvenserna. I betänkandet skriver majoriteten: 
  
 Rådet har dock kunnat konstatera att personvalets genomslag i de 
  
 största valkretsarna är påtagligt lågt och att personvalssystemet i detta 
  
 avseende sägas lida av en demokratisk obalans som det är önskvärt att 
  
 åtgärda. Men man väljer ändå att inte föreslå några åtgärder för att öka 
  
 väljarnas inflytande. 
  
 Det är, enligt min mening, ett stort problem för den svenska 
  
 demokratin att de människor som innehar politiska förtroendeuppdrag i 
  
 stor utsträckning är anonyma och har tappat kontakten med väljarna. I 
  
 ett läge där de politiska partiernas förankring i befolkningen försvagas är 
  
 väljarnas inflytande extra viktigt. Därför tillkom i parlamentarisk enighet 
  
 de nuvarande reglerna om personvalsinslag i valsystemet. Tillämpningen 
  
 av reglerna har nu utvärderats och man har funnit att de inte fungerar 
  
 enligt förväntningarna. En oväntad effekt var att det i de stora 
  
 valkretsarna var så mycket svårare att få genomslag för personvalet. 
  
 Denna slutsats råder det enighet om i rådet. Det borde därför nu vara 
  
 dags att gå vidare och ge väljarna fullt inflytande. 
  
 Flera olika alternativ finns för att öka väljarnas möjlighet att påverka 
  
 vilken kandidat som blir vald. Ett är att minska de stora valkretsarnas 
  
 storlek. Det skulle ta bort det demokratiska underskott som rådet 
  
 nämner. Men rådet har funnit att det inte finns någon politisk möjlighet 
  
 att få genomslag för ett sådant förslag varför detta förkastas. En annan 
  
 väg är att sätta en övre gräns i antal personröster som krav för 
  
 genomslag för personvalet. Rådet finner dock att man måste sänka den 
  
 gränsen till ungefär 2 000 röster för att nå ett genomslag för 
  
 personröstandet i de stora valkretsarna och förkastar även den lösningen 
  
 med motiveringen att det är en alltför genomgripande åtgärd för att 
  
 komma tillrätta med den bristande demokratin i några få valkretsar. Ett 
  
 tredje alternativ som utretts är olika spärrgränser i valkretsarna med 
  
 lägre procentspärr i de större valkretsarna med syfte att göra väljarnas 
  
 röster ungefär lika mycket värda. Det alternativet avvisas med 
  
 motiveringen att det är alltför krångligt och att det därför är svårt att nå 
  
 ut till väljarna med informationen. Det alternativet har också oönskade 
  
 marginaleffekter.  
  
 En fjärde lösning, som förordas av en minoritet i rådet, 
  
 är att sänka spärren i riksdagsvalet till 5 procent. Det är en tilltalande 
  
 lösning då den tar bort den svårbegripliga skillnaden i spärrgräns mellan 
  
 riksdagsvalet och de kommunala valen. Men även med en 
  
 femprocentsgräns kommer de problem som rådet varit ense om, framför 
  
 allt i de stora valkretsarna, inte att lösas. 
  
 192 Reservationer och särskilda yttranden SOU 1999:136 
  
 Enklaste och bästa väg är att helt avskaffa spärrarna och låta 
  
 personvalet få genomslag fullt ut. Då sker mandatfördelningen med 
  
 utgångspunkten hur många personkryss kandidaterna erhållit. Inga krav 
  
 på att personrösta skall dock finnas. Personröstning skall liksom nu vara 
  
 frivillig. Vid ett borttagande av spärrgränserna i alla tre valen får man en 
  
 lösning på de problem som rådet diskuterat utan resultat. 
  
 Av ledamoten Thornton (mp) 
  
 Angående frivillig redovisning av kampanjmedel 
  
 Enligt forskaren Ferguson så är regelverken för en redovisning av 
  
 kampanjmedel starkt particentrerad i Europa, vilket innebär att 
  
 finansiering av enskilda kandidaters kampanjer är svagare reglerade. 
  
 Under 1990-talet har kontroll och regleringar ökat i Europa. Sverige, 
  
 som saknar en rättslig reglering och kontroll av partifinansiering, 
  
 befinner sig i dag i sällskap med en krympande minoritet av stater som 
  
 inte har en samlad rättslig reglering av hur partierna finansierar sin 
  
 verksamhet. 
  
 Jag reserverar mig mot rådets rekommendation att redovisningen av 
  
 kampanjmedel skall vara frivillig. Redovisningen av kampanjmedel bör 
  
 vara lagstiftat. 
  
 Av ledamöterna Jones (kd) och Davis 
  
 (fp) 
  
 Begränsning av rätten att kandidera i mer än en riksdagsvalkrets 
  
 För att undvika komplicerade och svårförutsägbara resultat av 
  
 dubbelvalsavveckling föreslår majoriteten att det i vallagen tas in en 
  
 bestämmelse som innebär att kandidaterna i riksdagsvalet endast bör 
  
 förekomma i en valkrets. Vi reserverar oss mot detta förslag. 
  
 Det kan finnas exempel på legitima skäl för en person att kandidera i 
  
 mer än en valkrets. Framför allt gäller detta för ett mindre parti och för 
  
 personer som kandiderar i en liten valkrets. Att nu utan närmare 
  
 utredning införa stelbenta förbud och begränsa möjligheter är, enligt vår 
  
 uppfattning, olämpligt. 
  
 SOU 1999:136 Reservationer och särskilda yttranden 193 
  
 Av ledamöterna Thornton (mp) och Taylor 
  
 Torgerson (fp) 
  
 Avtrappat partistöd. 
  
 Vi anser att reglerna för avtrappat partistöd inte bör ändras. De regler 
  
 som nu reglerar avtrappningen av partistöd som gäller då partier måste 
  
 lämna riksdagen på grund av att partiet inte uppnått fyraprocentsspärren 
  
 skall fortsättningsvis gälla. 
  
 194 Reservationer och särskilda yttranden SOU 1999:136 
  
 Särskilda yttranden 
  
 Av ledamoten Shelton (v) 
  
 Personvalssystemets genomslag och konsekvenser m.m. 
  
 På grundval av en kompromiss mellan samtliga partier i Personvalskommittén  
  
 (1993) beslutade riksdagen 1997 att införa ett begränsat 
  
 personvalsinslag i det svenska valsystemet. Partierna närmade sig denna 
  
 kompromiss från skilda utgångspunkter och med olika grundinställning 
  
 till personvalet som sådant. Vänsterpartiet hörde och hör alltjämt till 
  
 dem som är mest kritiska. Vi står dock fast vid den kompromiss som 
  
 möjliggjorde konsensus i frågan om valsystemets utformning. De 
  
 förutsättningar som förelåg när kompromissen gjordes har inte ändrats 
  
 på något avgörande sätt och inte heller erfarenheterna av de allmänna 
  
 valen 1998 är sådana att överenskommelsen bör omprövas. 
  
 Vänsterpartiet menar att en ärlig strävan efter största möjliga enighet 
  
 i konstitutionella frågor, och inte minst i frågor som hänger samman med 
  
 valssystemet, även fortsättningsvis bör känneteckna svensk politik. 
  
 Spelets regler bör så att säga inte diskuteras under matchens gång. Den 
  
 demokratiska processens organisatoriska former bör vara stabila över tid 
  
 och vara utformade som en sammanhållen helhet. Det innebär att 
  
 partierna måste ta ansvar för att det inte uppkommer en situation där 
  
 valsystem och andra bärande delar av den politiska demokratin utformas 
  
 genom enkel addition av tillfälliga och skiftande riksdagsmajoriteter i 
  
 olika enskildheter. 
  
 Denna strävan efter konsensus får dock aldrig tolkas som ett 
  
 önskemål om tystnad eller konformism i den konstitutionella debatten. 
  
 Tvärtom är en fri och öppen diskussion om valsystem, statsskick och 
  
 liknande frågor av största betydelse för demokratins vitalitet och 
  
 utveckling. I denna diskussion har självfallet även de politiska partierna 
  
 en viktig roll att spela. 
  
 SOU 1999:136 Reservationer och särskilda yttranden 195 
  
 I den allmänna debatten försöker anhängarna av personvalssystemet 
  
 ibland utmåla sina motståndare som bakåtsträvare som ännu inte insett 
  
 att en utveckling i riktning bort från partivalet är ofrånkomlig. Det är en 
  
 ur historisk synpunkt diskutabel retorik. Den fördemokratiska politiska 
  
 representationen var baserad på ett utpräglat personvalssystem. Politisk 
  
 makt grundades både formellt och informellt på personlig samhällsställning  
  
 snarare än på ideologisk/politisk representation. När arbetarrörelsen  
  
 i allians med de småborgerliga skikt som företräddes av 
  
 liberalerna drev igenom den allmänna och lika rösträtten i strid med det 
  
 gamla överhetssamhällets företrädare, så innebar detta också vad man 
  
 kan kalla en politisering av politiken. Ideologier, politiska program och 
  
 medlemsbaserade partier trängde undan det gamla systemets personifiering  
  
 av politisk makt (en personifiering vars extremaste uttryck var den 
  
 enväldige monarken). Ur historisk synvinkel kan alltså ett förstärkt 
  
 personvalsinslag ses som ett steg bakåt, snarare än framåt. 
  
 Men oavsett mer filosofiskt präglade antaganden om historiens 
  
 eventuella riktning kan det finnas anledning att med några ord beröra de 
  
 principiella invändningar som kan riktas mot personvalet som metod att 
  
 formera beslutande politiska församlingar, i detta sammanhang 
  
 kommunfullmäktige, landstingsfullmäktige och riksdag. 
  
 Man kan till att börja med göra den iakttagelsen att inställningen till 
  
 personvalsinstitutet ganska väl följer den traditionella vänster-högerskalan  
  
 (mer utpräglat bland politiskt aktiva än bland väljarna i gemen). 
  
 Det är ingen tillfällighet. I inställningen till personvalet reflekteras mer 
  
 grundläggande förhållningssätt till politiken, till demokratin och till 
  
 samhällslivet i stort. 
  
 Arbetarrörelsens demokratiska ideal är till stora delar ett deltagardemokratiskt  
  
 ideal. Den gode medborgaren lägger inte bara sin röst vart 
  
 fjärde år, utan engagerar sig även mellan valen i den demokratiska 
  
 processen via partier, fackföreningar och andra massorganisationer. (I 
  
 mer utopiska versioner tänks hela folket delta direkt i beslutsfattande och 
  
 förvaltning). Politikens innehåll står i centrum. 
  
 Borgerlig ideologi tenderar, även när den helt och fullt accepterat 
  
 demokratins principer, att se den politiska makten som en profession, ett 
  
 förvaltande av ett samhällssystem vars grundstruktur icke är ifrågasatt. 
  
 Bland vissa statsvetare har till och med folkets politiska passivitet setts 
  
 som något naturligt och eftersträvansvärt och demokratin har reducerats 
  
 till ett val mellan olika eliter som förväntas föra i grunden samma 
  
 politik. Kandidaten, inte politiken, står i centrum för valkampanjen. 
  
 Det svenska, i hög grad particentrerade, valsystemet är präglat av 
  
 folkrörelsernas och i synnerhet arbetarrörelsens starka ställning det 
  
 senaste århundradet. Riksdagens (liksom kommun- och landstingsfullmäktiges)  
  
 uppgift är att på folkets uppdrag och med ansvar inför 
  
 196 Reservationer och särskilda yttranden SOU 1999:136 
  
 folket, fatta politiska beslut. I allmänna val bestämmer folket den 
  
 beslutande församlingens politiska sammansättning genom att välja 
  
 mellan olika partier med olika politiska program (vilka i sin tur bl.a. 
  
 uttrycker skilda klassintressen). Idealt kommer den beslutande 
  
 församlingens beslut att överensstämma med de beslut som folket självt 
  
 hade fattat om detta varit praktiskt möjligt. I efterhand prövas detta av 
  
 folket genom att det på nytt tar ställning till partierna och deras program 
  
 i nästkommande val. 
  
 Med denna syn på den politiska demokratin står de politiska 
  
 programmen och de konkreta sakfrågorna i centrum. Valrörelserna 
  
 fokuseras på politikens innehåll. Väljarens medvetna och välunderbyggda  
  
 ställningstagande till konkreta förslag och långsiktiga visioner är 
  
 idealet. Förhållandet mellan väljare och vald är inte en personlig patronklient-relation  
  
 där den valde levererar gentjänster och favörer i utbyte 
  
 mot röststöd. I stället uppdrar politiskt myndiga medborgare till sina 
  
 representanter att verka i enlighet med ett politiskt program. Ett 
  
 valsystem som vill närma sig detta ideal blir med nödvändighet ett 
  
 system med ett starkt inslag av partival och motsvarande nedtoning av 
  
 personfrågorna. 
  
 Ett av huvudargumenten för ett stärkt personvalsinslag är att det 
  
 antas förbättra relationerna och minska avståndet mellan väljare och 
  
 valda. Detta är självfallet ett gott syfte ur demokratisk synpunkt. Men 
  
 om väljarnas faktiska och/eller subjektivt upplevda kandidatkännedom 
  
 ökar på bekostnad av kunskap om partiernas program, så inger detta 
  
 allvarliga betänkligheter ur demokratiska synpunkt. Man kan ifrågasätta 
  
 om det är möjligt att under valkampanjerna öka väljarnas kunskaper om 
  
 kandidaternas relevanta kvaliteter, utan att detta går ut över den 
  
 sakdiskussion som bör ligga till grund för valet mellan partier och 
  
 politiska program. 
  
 En annan aspekt av samma problem är att en valkampanj som till 
  
 största delen förs via massmedierna och genom spridande av tryckt 
  
 material (samt i någon mån det talade ordet vid större eller mindre 
  
 möten) fokuserar på de, måhända mindre väsentliga, kandidategenskaper 
  
 som lättast låter sig förmedlas. En tystlåten, eftertänksam och tråkig 
  
 kandidat kan vara väl så lämpad att företräda sina väljares politiska vilja 
  
 som den utåtriktade och karismatiske kandidaten, men har sannolikt 
  
 betydligt sämre förutsättningar att i ett utpräglat personvalssystem vinna 
  
 röster för sin person. Lite tillspetsat uttryckt kan man säga att 
  
 personvalssystem premiererar förmågan att bli vald snarare än förmågan 
  
 att företräda sina väljare. 
  
 Ett starkt personvalsinslag i valsystemet tenderar att flytta väljarnas 
  
 och massmediernas uppmärksamhet från partierna och deras program till 
  
 de enskilda kandidaterna.  
  
 Det är till och med nödvändigt att så sker, om 
  
 SOU 1999:136 Reservationer och särskilda yttranden 197 
  
 personvalet skall bli något mer än en formell möjlighet utan större 
  
 praktisk betydelse. Därmed riskerar personvalet att förstärka den 
  
 fragmentarisering, banalisering och såpoperafiering av det politiska livet 
  
 som blivit alltmer påfallande på senare år. Detta kan i sin tur förstärka 
  
 den nedåtgående trenden vad gäller valdeltagande och förtroende för de 
  
 folkvalda. 
  
 Personval lär på sikt även få negativa effekter på partilivet. 
  
 Valkampanjerna blir i allt högre grad summan av ett antal enskilda 
  
 personvalskampanjer. Den demokratiska kollektivitet, det gemensamma 
  
 handlandet för gemensamma mål, som traditionellt utgör partiernas 
  
 väsen och som uttryckts i bl.a. valkampanjen, gröps ur och försvagas. I 
  
 förlängningen riskerar partierna att reduceras till en administrativ 
  
 samordning av ett antal kandidater som använder gemensam 
  
 varubeteckning. Även nomineringsprocessen inom partierna torde 
  
 påverkas på motsvarande sätt i takt med att partiernas egen rangordning 
  
 av kandidater förlorar i betydelse, vilket i sin tur eroderar partiernas 
  
 interna demokratiska struktur. Skälen för att engagera sig i ett politiskt 
  
 parti blir allt svagare för den politiskt intresserade som inte själv 
  
 planerar att kandidera. 
  
 En annan uppmärksammad fara med personval är att det stimulerar 
  
 till extern finansiering av enskilda kandidaters kampanjer, vilket i sin tur 
  
 kan ge oacceptabla fördelar till dem som har goda kontakter med 
  
 finansiärer och/eller har omfattande personliga tillgångar. Även om 
  
 risken för en utveckling i amerikansk riktning med all sannolikhet är liten 
  
 i Sverige, åtminstone med dagens valsystem, innebär även ett begränsat 
  
 inslag av finansiering från till exempel företag att enskilda kandidaters 
  
 trovärdighet kan ifrågasättas och villkoren för kandidaterna uppfattas 
  
 som orättvisa. Därmed påverkas indirekt valsystemets trovärdighet över 
  
 huvud taget. 
  
 Dessa, än så länge endast potentiella, problem kan leda till i och för 
  
 sig berättigade krav på lagstiftning som begränsar och reglerar 
  
 finansieringen av valkampanjerna. Men en sådan lösning står i strid med 
  
 en annan fundamental princip i vår demokrati, nämligen att partierna och 
  
 deras kandidater så långt som möjligt skall vara oberoende av 
  
 statsmakten. Staten skall inte ens kunna misstänkas för att med 
  
 lagstiftning eller andra maktinstrument kunna gynna eller missgynna 
  
 vissa partier. 
  
 I samband med att det nya valsystemet beslutades pekade många på 
  
 risken att kvinnor skulle missgynnas i det nya systemet och att 
  
 ytterligare hinder skulle resas i vägen för grupper som redan tidigare haft 
  
 svårt att göra sig gällande, bland annat personer med utländsk bakgrund. 
  
 Utvärderingen av 1998 års val ger inga entydiga svar. Å ena sidan var 
  
 den faktiska effekten av personvalet att en kvinna mer blev invald i 
  
 198 Reservationer och särskilda yttranden SOU 1999:136 
  
 riksdagen, jämfört med vad som skulle blivit fallet med det gamla 
  
 valsystemet. Å andra sidan visar statistiken att män generellt sett fick 
  
 fler personröster än kvinnor. Detta kan i sin tur delvis förklaras med att 
  
 personvalet gynnar hög listplacering och att män genomsnittligt placerats 
  
 högre på partiernas listor än kvinnor. Det ligger nära till hands att anta 
  
 att de befarade negativa effekterna undvikits just därför att 
  
 personvalsinslaget var begränsat. Det svenska valsystemet är fortfarande 
  
 i grunden ett partival, vilket innebär att partiernas, låt vara otillräckliga, 
  
 strävan efter jämn könsfördelning och representation av kandidater med 
  
 utländsk bakgrund inte upphävs av personrösterna. 
  
 En samlad bedömning av såväl principiella argument som 
  
 erfarenheterna från 1998 års val ger enligt min mening inte anledning till 
  
 en omprövning av kompromissen om valsystemets utformning. 
  
 Av ledamoten Thornton (mp) 
  
 Avdragsrätt för kampanjkostnader m.m. 
  
 Syftet med mitt särskilda yttrande är att alla kandidater så långt möjligt 
  
 är skall kunna delta under samma förutsättningar. Det får inte bli så att 
  
 vissa grupper tjänar och vissa grupper förlorar i personvalet på grund av 
  
 den sociala situationen som man lever i. Enligt min uppfattning så får 
  
 inte faktorer som god ekonomi och ett vackert utseende leda till att 
  
 kandidaterna vinner på personvalet. Kandidater som inte är riksdagsledamöter  
  
 har en vanlig lön att leva på samt några få semesterdagar att 
  
 bedriva personvalskampanj på, dessa orsaker får inte skapa orättvisor 
  
 mellan kandidater som är riksdagsledamöter och övriga kandidater. 
  
 De tillämpade reglerna för riksdagsledamöternas avdragsrätt för 
  
 personvalskampanjkostnaderna ser jag som en orättvis behandling av 
  
 övriga kandidater som bedriver personvalskampanjer. Avdragsrätten för 
  
 kampanjkostnader bör vara lika för alla dem som kandiderar och står på 
  
 samma valsedel. Regeringsrätten har i ett tidigare ärende ansett att det 
  
 ingår i en riksdagsledamots arbetsuppgifter att hålla kontakt med 
  
 väljarna i den egna valrörelsen och att delta i det partipolitiska arbetet. 
  
 Avdrag för kostnader som är förknippade med den del av uppdraget 
  
 borde få ske. 
  
 En person som inte är vald till riksdagen eller någon annan 
  
 beslutande församling kan dock inte påräkna någon avdragsrätt, inte ens 
  
 om vederbörande blir invald, eftersom avdrag enligt allmänna 
  
 SOU 1999:136 Reservationer och särskilda yttranden 199 
  
 skatterättsliga principer medges endast för kostnader som är hänförliga 
  
 till förvärvskälla, inte för förvärv eller förkovran av en förvärvskälla. 
  
 Jag anser att lika villkor bör gälla för samtliga kandidater samt anser 
  
 att det finns skäl att överväga en förändring av skattereglerna vad det 
  
 gäller avdragsrätt för kampanjkostnaderna. 
  
 Riksdagsledamöters placering på valsedlarna är en fördel genom den 
  
 plattform de redan har. En riksdagsledamot placeras ofta högt på 
  
 partiernas valsedlar. Enligt rådets utvärdering av 1998 års val är det en 
  
 stor fördel att vara placerad på de tre översta platserna för att få ett högt 
  
 röstetal. 
  
 För att motverka fusk med rätten att få göra avdrag av personvalskampanjkostnader  
  
 bör avdragsrätten gälla för kandidater som är 
  
 placerade på valsedlar som av partierna är skyddade. 
  
 Förslagsvis kunde avdragsrätten gälla för ett fast belopp dock högst 
  
 den faktiska kostnaden. Exempel: 
  
 Riksdagskandidater 25 000 kr 
  
 Landstings/regionfullmäktigekandidater 15 000 kr 
  
 Kommunfullmäktigekandidater 15 000 kr 
  
 Kandidater får endast göra avdrag för ett av de uppdrag som de 
  
 kandiderar till. Vidare så skall inte kandidater kunna lägga ihop 
  
 beloppen om hon/han är placerad på valsedlar i flera valkretsar. En 
  
 annan lösning kan vara att inga kandidater får göra avdrag för 
  
 kampanjkostnader. 
  
 Övrig synpunkt som inte diskuterats i rådet. En grupp som kan och 
  
 eventuellt kommer att förlora på personvalet är småbarnsföräldrar samt 
  
 ensamstående föräldrar. Jag anser att denna grupp bör ha en särställning 
  
 när det gäller avdragsrätten. Antingen får man utöka avdragsrätten för 
  
 dessa grupper eller att kandidater från dessa grupper får kostnaderna för 
  
 extra barnomsorg täckta med offentliga medel. I eventuellt framtida 
  
 utredningar om personval bör man se närmare på småbarnsföräldrar 
  
 samt ensamstående föräldrar möjligheter att kandidera och delta i 
  
 personvalet. Mitt särskilda yttrande bygger på att reglerna för avdrag 
  
 skall bli så lika som möjligt för alla som kandiderar till en plats i riksdag 
  
 eller fullmäktigeförsamlingar. 
  
 200 Reservationer och särskilda yttranden SOU 1999:136 
  
 Av ledamoten Jones (kd) 
  
 Dubbelvalsavveckling 
  
 För att undvika komplicerade och svårförutsägbara resultat av 
  
 dubbelvalsavveckling föreslår majoriteten att det i vallagen tas in en 
  
 bestämmelse som innebär att en kandidat i riksdagsvalet inte bör ställa 
  
 upp i mer än en valkrets. Detta är en förändring jag reserverat mig emot. 
  
 Istället bör reglerna ändras för hur mandat fördelas när någon 
  
 dubbelvalsavvecklats. Särskilt komplicerat kan det bli de i de fall ett 
  
 parti har fler listor i en valkrets. Att reglerna för dubbelvalsavveckling 
  
 kan få dessa effekter har varit känt tidigare och tidigare utredningar har 
  
 accepterat dem. Kristdemokraterna har dock i särskilda yttranden samt i 
  
 motioner till riksdagen redovisat en annan uppfattning. 
  
 Enligt vallagen går dubbelvalsavvecklingen till så att kandidat som 
  
 blivit vald i två valkretsar ändå betraktas som vald i båda valkretsarna 
  
 och ersättare utses utifrån listordning i den krets där personen 
  
 dubbelvalsavvecklas. Om den kandidat som dubbelvalsavvecklats valdes 
  
 med hjälp av personröster betyder det i praktiken att dennes personröster 
  
 påverkar vem som erhåller mandatet, trots att det kan finnas en annan 
  
 lista som erhållit fler röster. 
  
 Det rimliga är att när dubbelvalsavveckling sker bör man betrakta 
  
 den avvecklade som obefintlig och vanlig fördelning ske när mandat ska 
  
 fördelas på person. 
  
 Av ledamöterna Villanueva (c), Jones (kd), 
  
 Blankenship (m) och Davis (fp) 
  
 Utökade möjligheter till brevröstning 
  
 Problemen med utlandsröstning ökar. Det blir allt vanligare att svenska 
  
 ungdomar väljer att förlägga en del av studierna utomlands. Enligt 
  
 uppgift från CSN studerar nu ungefär 25 000 personer med studiemedel 
  
 utomlands. Det motsvarar en fjärdedel av en hel årskull ungdomar. 
  
 Många av dessa har, liksom även naturligtvis permanent bosatta 
  
 svenskar utomlands, svårt att uppsöka de särskilda röstmottagningsställen  
  
 som inrättas på ambassader och konsulat inför valet. Det är 
  
 också dyrbart att tvingas, som det ibland kan bli fråga om, att resa över 
  
 SOU 1999:136 Reservationer och särskilda yttranden 201 
  
 en halv kontinent för att få möjlighet att rösta. Antalet beskickningar där 
  
 röstmottagningsställen kan inrättas har minskat något de senaste åren 
  
 vilket även det försvårar valdeltagande. RSV och UD får för varje val ta 
  
 emot allt fler klagomål från svenskar som vill utnyttja sin rösträtt men 
  
 som inte har möjlighet att ta sig till ett röstmottagningsställe. 
  
 För närvarande finns bara möjlighet att brevrösta för svenskar som 
  
 vistas i Schweiz och Tyskland samt på svenskt fartyg i utrikes fart. 
  
 Frågan om utökad brevröstning har tagits upp av tidigare utredningar 
  
 och man har beslutat att frågan fortsatt skall följas efter varje val. Rådet 
  
 har i enighet valt att nu, trots ovan relaterade problem, inte föreslå någon 
  
 utvidgning av möjligheten att brevrösta. Vi gör det mot bakgrunden att 
  
 en utökad rätt till brevröstning är en genomgripande åtgärd vars 
  
 konsekvenser noga måste utredas innan beslut fattas. Vi anser dock att 
  
 detta är en angelägen reform som är önskvärd från demokratisk 
  
 utgångspunkt och att en utvidgning av brevröstningsmöjligheten bör ske 
  
 så snart som möjligt och helst till valet år 2002. I en alltmer 
  
 internationaliserad värld där ungdomar har möjlighet att studera 
  
 utomlands för längre eller kortare tid och där det blir allt vanligare att 
  
 svenska medborgare arbetar utomlands är det naturligt att underlätta 
  
 utlandsröstning. Vi delar inte det synsätt som skymtar i majoritetens 
  
 motivering, att brevröstning är mindre bra eftersom det är ett avsteg från 
  
 huvudprincipen om hur röstning skall gå till, nämligen genom personlig 
  
 inställelse i vallokal. Även om det gäller ett relativt litet antal väljare bör 
  
 man kunna göra avsteg från huvudprincipen enligt vår mening. Antalet 
  
 bör inte ha någon betydelse härvidlag. Hinder att rösta bör i största 
  
 möjliga utsträckning undanröjas. Respekten för demokratin och 
  
 valhandlingen skall vara grunden för de praktiska arrangemangen kring 
  
 röstningen och inte en rädsla för varje förändring. 
  
 SOU 1999:136 219 
  
 Bilaga 3 
  
 Valstatistiska beräkningar upprättade av 
  
 rådets sekretariat i samarbete med RSV 
  
 I det följande redovisas ett antal beräkningar som utöver 
  
 dem som återgetts tidigare legat till grund för rådets 
  
 överväganden. 
  
 220 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Riksdagsvalet 
  
 Tab.1 Andel personröster i riksdagsvalet 1998 för riksdagspartierna i 
  
 varje län 
  
 Län m c fp kd s v 
  
 mp 
  
 Stockholm 25,02 29,08 28,63 29,60 20,70 Gomez 
  
 Uppsala 31,03 36,60 35,41 44,30 26,58 22,96 26,31 
  
 Södermanland 37,48 39,48 35,67 40,87 26,24 25,70 35,52 
  
 Östergötland 33,05 33,07 25,60 32,40 20,57 19,30 30,58 
  
 Jönköping 45,21 47,97 43,28 48,38 28,95 29,17 30,41 
  
 Kronoberg 31,29 47,81 25,81 36,80 20,68 35,38 24,06 
  
 Kalmar 29,23 46,22 28,45 38,51 23,55 27,45 20,46 
  
 Gotland 39,21 58,51 37,67 41,78 33,10 34,15 37,86 
  
 Blekinge 35,85 39,20 31,08 35,31 21,57 22,99 27,72 
  
 Skåne 29,37 38,25 38,04 33,58 27,43 24,02 21,84 
  
 Halland 31,27 40,14 38,21 40,04 29,08 30,76 26,32 
  
 V. Götaland 30,92 39,75 37,90 42,99 28,03 29,93 28,65 
  
 Värmland 34,33 45,11 42,66 38,84 22,36 25,98 32,88 
  
 Örebro 33,88 44,43 41,88 39,95 23,47 27,38 25,48 
  
 Västmanland 24,80 42,91 26,02 27,80 22,01 Costa 23,80 
  
 Dalarna 34,93 45,74 30,47 45,71 36,84 33,31 28,64 
  
 Gävleborg 31,00 46,68 35,60 43,46 29,21 25,68 26,46 
  
 Västernorrland 35,95 39,90 38,36 39,57 26,49 25,01 39,80 
  
 Jämtland 37,93 50,43 36,17 43,29 38,38 30,77 29,83 
  
 Västerbotten 40,68 43,18 42,86 40,26 33,34 29,47 29,06 
  
 Norrbotten 34,35 43,48 32,05 37,38 28,45 25,71 27,77 
  
 Genomsnitt 33, 66 42,76 34,85 39,09 27,00 27,61 28,47 
  
 Källa:RSV. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 221 
  
 Tab. 2 Spärrnivån om 8 % uttryckt i antal röster 
  
 ms fp c v mp 
  
 kd 
  
 1.Stockholms 
  
 kommun 
  
 11 808 9 542 2 643 4 534 1 949 3 128 
  
 2.Stockholms län 15 920 14 406 2 813 1 176 4 349 2 050 5 215 
  
 3.Uppsala län 3 244 4 681 850 789 1 490 773 1 451 
  
 4.Södermanland 2 360 5 292 1 323 595 1 333 
  
 5.Östergötland 4 398 7 424 763 1 028 2 222 956 2 626 
  
 6. Jönköping 2 946 5 502 1 070 1 403 580 3 637 
  
 7. Kronoberg 1 749 3 180 837 935 1 259 
  
 8.Kalmar 2 133 4 582 1 073 1 340 1 553 
  
 9. Gotland 526 951 
  
 10. Blekinge 1 444 3 181 983 827 
  
 11. Malmö 
  
 kommun 
  
 3 115 4 719 966 861 
  
 12. Skåne V 3 193 4 444 988 1 198 
  
 13.Skåne S 4 770 5 470 846 1 080 593 1 446 
  
 14. Skåne N/Ö 3 447 4 834 540 880 1 229 1 813 
  
 15.Halland 3 241 4 175 568 1 100 1 124 1 684 
  
 16.Göteborgs kn. 5 440 6 180 1 393 3 143 1 204 2 537 
  
 17.V. Götaland V 3 311 5 183 861 681 1 769 686 2 337 
  
 18.V. Götaland N 2 250 4 561 550 815 1 618 609 1 907 
  
 19.V. Götaland S 1 772 3 184 1 018 1 342 
  
 20.V Götaland Ö 2 421 4 518 1 009 1 409 1 965 
  
 21.Värmland 2 492 5 574 543 866 1 912 1 458 
  
 22. Örebro 2 225 5 598 635 665 1 813 575 1 499 
  
 23.Västmanland 2 393 4 948 544 1 605 1 301 
  
 24.Dalarna 2 296 5 336 873 2 010 691 1 550 
  
 222 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 25. Gävleborg 2 536 5 790 951 2 258 691 1 322 
  
 26.Västernorrland 1 730 5 701 840 1 865 1 286 
  
 27.Jämtland 893 2 675 785 986 
  
 28.Västerbotten 1 482 5 458 683 839 1 984 619 1 436 
  
 29.Norrbotten 1 514 6 076 2 844 833 
  
 Källa:RSV. 
  
 Tab. 3 Personvalsspärr på 10 %. Förändringar i riksdagens sammansättning 
  
 vid procentuell personvalsspärr på 10 %. 
  
 Valkrets Parti 10 % 8% Anm. 
  
 Stockhoms kn Fp Schroeder 
  
 Stuart 
  
 Stuart 
  
 Schroeder 
  
 Ändrad ordning 
  
 Uppsala Kd (Bailey) 
  
 Ray 
  
 (Bailey) 
  
 Martinez 
  
 M.O under 10 % 
  
 Jönköping Mp Meyer Nguyen M.S under 10 % 
  
 Skåne Västra S Escobar 
  
 Meyer 
  
 Wright 
  
 Cochran 
  
 Escobar 
  
 Hughes 
  
 Meyer 
  
 Wright 
  
 A.K under 10 % 
  
 V. Götaland N. Mp Benson Nguyen M.S under 10 % 
  
 Västmanland Kd Bowers (Bailey) 
  
 Dickerson 
  
 AS under 10 % 
  
 Källa:RSV. 
  
 Kommentar: Skillnaden mellan en spärr på 10 % och en spärr på 8 % 
  
 framgår ovan. Skillnaden mellan en spärr på 10 5 och ett system utan 
  
 personval framgår om jämför ovanstående tabell med tab. 5.5 i avsnitt 
  
 5.3.1. De enda skillnaderna vad gäller valda kandidater är att i ett system 
  
 utan personval hade Hughes blivit vald i stället för Torres 
  
 Gordon i Skåne V. En spärr på 10 % hade således inneburit att en 
  
 kandidat "kryssats upp", vilket kan jämföras med 12 uppkryssade vid 
  
 8 % och 19 uppkryssade vid en spärr på 5 % (se nedan tab. 2). 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 223 
  
 Tab. 4 Personvalsspärr på 5 %. Förändringar i riksdagens sammansättning  
  
 vid procentuell personvalsspärr på 5% 
  
 8% 5% 
  
 Valkrets Parti Kandidat Kandidat/röstetal över spärr på 
  
 fem procent 
  
 Stockholms 
  
 kommun 
  
 Cox 
  
 Lawrence 
  
 Jones 
  
 Mason 
  
 Östergötlands 
  
 län 
  
 Calhoun 
  
 Guzman 
  
 Harris 
  
 Hendricks 
  
 Harris (6,88) 
  
 Sutton (6,80) 
  
 Thompson, (5,17) 
  
 Guzman, 
  
 Jönköpings län M Baker 
  
 Parsons 
  
 Baker 
  
 King (7,33) 
  
 Skåne Miller och ö KD Howard 
  
 Tuve Skånberg 
  
 Avila (5,11) 
  
 Tuve Skånberg 
  
 V. Götalands 
  
 norra 
  
 V Clark Rossana Valeira D (7,43) 
  
 V. Götalands södra V Hendricks Clark (6,55) 
  
 Örebro län MP Myers Lawrence (5,76) 
  
 Västmanlands län KD Dickerson Bowers (5,75) 
  
 Dalarnas län KD York Rose (7,24) 
  
 Jämtlands län S Smith 
  
 Perez 
  
 Smith 
  
 Clark (5,98) 
  
 Västerbottens län S Harris 
  
 Ellis 
  
 Christensen 
  
 Ellis 
  
 Burns 
  
 Ellis (7,29) 
  
 Harris 
  
 Ellis 
  
 Christensen 
  
 Burns 
  
 Norrbottens län V Green 
  
 Robinson 
  
 Robinson (5,50) 
  
 Green (5,06) 
  
 Källa:RSV. 
  
 224 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Tab. 5 Personrösters direkta betydelse vid spärr på 5 % 
  
 Valkrets Parti Kandidat Listplacering 
  
 Östergötlands län m Thompson 6 
  
 Jönköpings län m Flores 4 
  
 Skåne Miller och ö kd Marquez 2 
  
 V. Götalands Taylor Rossanna Valeira D 3 
  
 Västmanlands län kd Bowers 1 
  
 Dalarnas län kd Rose 2 och3 
  
 Jämtlands län s Clark 6 
  
 Källa: RSV. 
  
 Kommentar: Förändringen i riksdagens sammansättning vid en spärr om 
  
 fem procent innebär en ökning av antalet ledamöter som eljest inte skulle 
  
 ha valts, från 12 till 19. De sju tillkommande kandidaterna har i regel 
  
 varit placerade förhållandevis högt på partiernas listor. 
  
 Effekter av ett system utan spärrar. 
  
 I det följande redovisas hur riksdagens sammansättning skulle ha 
  
 förändrats jämfört med utfallet av 1998 års val om några personvalspärrar  
  
 inte hade funnits. Endast de fall då ett spärrlöst system medfört 
  
 förändringar är angivna. De kandidater som skulle ha valts till riksdagen 
  
 är angivna i den högra kolumnen i fet stil. Dessutom är kandidatens 
  
 listplacering angiven. Vidare har särskilt angetts i vad mån antalet 
  
 kvinnor i riksdagen skulle ha ökat. 
  
 Till att börja med kan konstateras att åtminstone något parti skulle ha 
  
 berörts i 24 valkretsar. För följande valkretsar hade ett spärrlöst system 
  
 däremot inte medfört någon förändring av valresultatet: Kronobergs län, 
  
 Kalmar län, Gotlands län, V. Götalands Ö. och Västerbottens län. Vad 
  
 gäller partierna visar beräkningen att endast Centerpartiet inte i något 
  
 fall skulle ha påverkats av ett spärrlöst system. Det parti som råkar ut 
  
 för flest förändringar är Socialdemokraterna, följt av Moderaterna. 
  
 Förändringarna är störst i de stora valkretsarna. 
  
 Ett spärrlöst system hade inneburit att 73 av de nuvarande 
  
 riksdagsledamöterna (20% av riksdagen) ersatts med andra kandidater av 
  
 vilka många inte stått på s.k. valbar plats. Antalet förändringarna för 
  
 resp. parti hade varit följande. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 225 
  
 Socialdemokraterna 38 (28,5 %) 
  
 Moderaterna 18 (21,9 %) 
  
 Kristdemokraterna 9 (21,4 %) 
  
 Vänsterpartiet 6 (13,9 %) 
  
 Miljöpartiet 1 (0,6 %) 
  
 Folkpartiet 1 (0,6 %) 
  
 Vad särskilt gäller fördelningen mellan könen visar beräkningen att 
  
 kvinnorepresentationen skulle ha ökat med ett spärrlöst system med 
  
 8 kvinnor från 149 till 157, dvs kvinnorepresentationen hade blivit ca 45 
  
 %. 
  
 Tab. 6 Effekter i ett system utan personvalsspärr 
  
 1998 års val Resultat utan spärr 
  
 Stockholmskommun 
  
 Moderata samlingspartiet 
  
 1. Bennett 1. Bennett 
  
 2. Dougherty 2. Cabrera (12) 
  
 3. Francis 3. Dougherty 
  
 4. Smith 4. Shelton 
  
 5. Shelton 5. Baker (11) 
  
 6. Perez 6. Davis (15) 
  
 7. Roberts 7. Flores 
  
 8. Griffin 8. Jackson 
  
 9. Wilson 9. Roberts 
  
 10. Flores 10 Brock (13) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Henderson Schori 1. Henderson Schori 
  
 2. Nalin Baksi 2. Nalin Baksi 
  
 3. White 3. Joseph (15) 
  
 4. Owens 4. Tullia Phillips (8) 
  
 5. Morris 5. Scott (9) 
  
 6. Fields 6. Garcia (25) 
  
 7. Rodriguez 7. Novi Harsan (32) 
  
 +-0 
  
 226 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Folkpartiet 
  
 1. Stuart 1. Stuart 
  
 2. Schroeder 2. Baker (3) 
  
 +- 0 
  
 Vänsterpartiet 
  
 1. Livingston 1. Livingston 
  
 2. Riggs 2. Riggs 
  
 3. Gibson 3. King (8) 
  
 4. Shelton 4. Gibson 
  
 +- 0 
  
 Miljöpartiet 
  
 1. Jones 1. Jones 
  
 2. Lawrence 2. Bright (5) 
  
 +- 0 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. Mendez 1. Richardson 
  
 2. Richardson 2. Myers (8) 
  
 3. Jones 3. Jones 
  
 +- 0 
  
 Stockholms län 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Mcclure 1. Mcclure 
  
 2. Foster 2. Foster 
  
 3. Johnson 3. Johnson 
  
 4. Richards 4. Bates 
  
 5. Bates 5. Richards 
  
 6. Mooney 6. Price 
  
 7. Richards 7. Schroeder Elmsäter Svärd 
  
 8. Wood 8. Reid 
  
 9. Bender 9. Perez (24) 
  
 10. Schroeder Elmsäter Svärd 10. Richards 
  
 11. Price 11. Powell 
  
 12. Reid 12. Mitchell (14) 
  
 13. Powell 13. Clark (16) 
  
 + 1 kvinna 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 227 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Young 1. Young 
  
 2. Miller 2. Ylimaz Kerimo (14) 
  
 3. Grimes 3. Robinson 
  
 4. Robinson 4. Mann (12) 
  
 5. Mendez 5. Rogers (18) 
  
 6. 6. Rios 6. Garcia (19) 
  
 7. Bailey 7. Bailey 
  
 8. Johnson 8. Miller 
  
 9. Cinnika Beiming 9. Mendez 
  
 10. Hall 10. Winters (17) 
  
 11. Fischer 11. Cinnika Beiming 
  
 +- 0 
  
 Vänsterpartiet 
  
 1 Santana 1 Santana 
  
 2. Anthony 2. Anthony 
  
 3. Walker 3. Saunders (7) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. Mann 1. Carson 
  
 2. Carson 2. Lewis 
  
 3. Lewis 3. Mann 
  
 4. Ray 4. Weiss (14) 
  
 5. Nguyen 5. Hamilton (21) 
  
 +- 0 
  
 Uppsala län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Smith 1. Smith 
  
 2. Brady 2. Brady 
  
 3. Carr 3. Casey (8) 
  
 4. Cohen 4. Rezene Tesfazion (10) 
  
 - 1 kvinna 
  
 228 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Södermanlands län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Elliott 1. Elliott 
  
 2. Reynoldh Furustrand 2. Reynoldh Furustrand 
  
 3. Laila Bjurling 3. Laila Bjurling 
  
 4. Scott 4. Curry 
  
 5. Curry 5. Woods (14) 
  
 +- 0 
  
 Östergötlands län 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Sullivan 1. Harris 
  
 2. Guzman 2. Sullivan 
  
 3. Harris 3. Thompson (6) 
  
 4. Hendricks 4. Johnson (5) 
  
 + 2 kvinnor 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Figueroa 1. Figueroa 
  
 2. Reid 2. Caldwell 
  
 3. Hahn 3. Steele (14) 
  
 4. Serrano Furubielke 4. Reid 
  
 5. Washington 5. Cobb (15) 
  
 6. Reese 6. Bailey (8) 
  
 + 2 kvinnor 
  
 Vänsterpartiet 
  
 1. Griffin 1. Griffin 
  
 2. Castro 2. Rogers (3) 
  
 +- 0 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 229 
  
 Jönköpings län 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Baker 1. Baker 
  
 2. Parsons 2. Lee (4) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. Bailey 1. Bailey 
  
 2. Hurst 2. Castaneda 
  
 3. Castaneda 3. Alexander 
  
 Haynes (4) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Blekinge län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Brown 1. Brown 
  
 2. Martin 2. Ortiz (4) 
  
 3. Callahan 3. Callahan 
  
 +- 0 
  
 Malmö Kommun 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Wright 1. Wright 
  
 2. Collins Gennser 2. Stokes 
  
 3. Garner 3. Williams (4) 
  
 +- 0 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Collins 1. Collins 
  
 2. Bean 2. Martin (7) 
  
 3. Cardenas Lövdén 3. Bean 
  
 4. Ellison 4. Galvan (10) 
  
 +- 0 
  
 230 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. Gonzalez 1. Aldo Iskra (1) 
  
 - 1 kvinna 
  
 Skåne läns västra 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Prince 1. Hicks (4) 
  
 2. Gomez 2. Prince 
  
 3. David 3. David 
  
 +- 0 
  
 Skåne läns södra 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Christensen 1. Christensen 
  
 2. Inga Berggren 2. Townsend 
  
 3. Wilson Finné 3. May (5) 
  
 4. Townsend 4. Inga Sanchez 
  
 - 1 kvinna 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Young 1. Young 
  
 2. Young 2. Young 
  
 3. Lloyd 3. Smith 
  
 4. Palmer 4. Farley (6) 
  
 5. Smith 5. Lloyd 
  
 +- 0 
  
 Skåne läns norra och östra 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. Howard 1. Shields (2) 
  
 2. Cordova 2. Cordova 
  
 +- 0 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 231 
  
 Hallands län 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Collins 1. Collins 
  
 2. Sparks 2. Sparks 
  
 3. Miller 3. Meza (7) 
  
 +-0 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Parker 1. Parker 
  
 2. Smith 2. Smith 
  
 3. Erickson 3. Ball (6) 
  
 4. Castillo Panke 4. Erickson 
  
 - 1 kvinna 
  
 Göteborgs kommun 
  
 Moderata samlingspartiet 
  
 1. Martin 1. Martin 
  
 2. Allen 2. Allen 
  
 3. Nash 3. Stein (15) 
  
 4. Watson 4. Stevens (9) 
  
 5. Curtis 5. Clayton 
  
 (11) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Gonzalez 1. Gonzalez 
  
 2. Moore 2. Moore 
  
 3. Beard 3. Burke (7) 
  
 4. Walker 4. Solis (18) 
  
 5. Johnson 5. Moran (6) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Vänsterpartiet 
  
 1. Ware 1. Ware 
  
 2. Maxwell 2. Maxwell 
  
 3. Nelson 3. Contreras (4) 
  
 + 1 kvinna 
  
 232 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Västra Götalands läns västra 
  
 Moderata Samlingspartiet 
  
 1. Garza 1. Garza 
  
 2. Miller 2. Cortez (4) 
  
 3. Clark 3. Miller 
  
 - 1 kvinna 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Baker 1. Baker 
  
 2. Anderson 2. Williams (5) 
  
 3. Tucker 3. Anderson 
  
 4. Ward 4. Tucker 
  
 - 1 kvinna 
  
 Västra Götalands läns norra 
  
 Vänsterpartiet 
  
 1. Clark 1. Greer Rodriguez (3) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Västra Götalands läns södra 
  
 Vänsterpartiet 
  
 1. Phillips (1. Clark) (1) 
  
 +- 0 
  
 Värmlands län 
  
 Vänsterpartiet 
  
 1. Williams 1. Williams 
  
 2. Lowe 2. Holland (4) 
  
 +- 0 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 233 
  
 Örebro län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Wright 1. Wright 
  
 2. Brady 2. Rogers Frisk 
  
 3. Franklin 3. Franklin 
  
 4. Smith 4. Brady 
  
 5. Espinoza 5. Fowler (6) 
  
 +- 0 
  
 Miljöpartiet 
  
 1. Myers (2. Lawrence) (4) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Västmanlands län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1.Lena George 1. Norman 
  
 2. Paul 2. Martinez (8) 
  
 3. Jones 3. Paul 
  
 4. Love 4. Hickman (7) 
  
 5. Smith 5. Love 
  
 - 1 kvinna 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. Dickerson 1. Bowers (1) 
  
 +- 0 
  
 Dalarnas län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Johnson Ryttar 1. Johnson Ryttar 
  
 2. Morris 2. Morris 
  
 3. Sanchez 3. Gill (6) 
  
 4. Laila Bäck 4. Hunt Hietala Nordlund (5) 
  
 +- 0 
  
 234 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. York 1. Washington (2o3) 
  
 +- 0 
  
 Juarez 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Powell 1. Powell 
  
 2. Henderson 2. Henderson 
  
 3. Adams 3. Threse Rajaniemi (16) 
  
 4. Martin 4. Hampton (8) 
  
 5. Davis 5. Brown (7) 
  
 +1 
  
 Västernorrlands län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Schmidt Lundberg 1. Thompson 
  
 2. Jackson 2. Page 
  
 3. Hebert 3. Jackson 
  
 4. Thompson 4. Hebert 
  
 5. Miller 5. Hughes (3) 
  
 +- 0 
  
 Kristdemokraterna 
  
 1. Soto 1. Santos (4) 
  
 +- 0 
  
 Jämtlands län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Smith 1. Smith 
  
 2. Perez 2. Clark (6) 
  
 +- 0 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 235 
  
 Norrbottens län 
  
 Socialdemokraterna 
  
 1. Carlson 1. Carlson 
  
 2. Jacobs 2. Guzman 
  
 3. Mason Klockare 3. Wagner (8) 
  
 4. Guzman 4. Hill (6) 
  
 5. Hamilton 5. Lynch (7) 
  
 + 1 kvinna 
  
 Beräkningar som utgår från att 50 % av väljarna personröstat 
  
 Om man gör antagandet att 50 procent av väljarna hade personröstat och 
  
 att ökningen av antalet personröster i varje valkrets fördelat sig på 
  
 kandidaterna på samma sätt som de faktiskt avgivna rösterna blir 
  
 resultatet i allt väsentligt detsamma som om spärrnivån hade sänkts till 
  
 fem %. Av dem som anges i tab.7 nedan skulle samtliga ha tagit plats i 
  
 riksdagen om spärren legat på 5 % istället för på 8 %, utom Richardson 
  
 Perry som hade ett personligt röstetal som motsvarar 4, 92 
  
 %. Vid en genomsnittligt ökning av antalet personer till 50 % skulle han 
  
 emellertid klara 8 % spärren och bli vald på personröster. Man kan 
  
 alltså säga att ökningen av personröstandet skulle få i princip samma 
  
 effekt som en sänkning av spärren till strax under 5 %. 
  
 Om personvalsspärren legat på 5 % och antalet peronröstande väljare 
  
 motsvarat 50 % av de röstande hade på motsvarande sätt ökningen av 
  
 andelen personröstande väljare fått samma effekt som en sänkning av 
  
 spärren till ca 3 %. Detta framgår av tab. 8 nedan. 
  
 236 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Tab. 7 Kandidater som inte klarade 8 % spärren i 1998 års val men som 
  
 skulle ha valts till riksdagen om 50 procent av väljarna personröstat 
  
 Valkrets Parti Kandidat Listplacering Andel p-röster 
  
 Östergötlands län m Thompson 6 5,17 % 
  
 Jönköpings län m Flores 4 7,33 % 
  
 Skåne Caldwell Hicks 4 4,92 % 
  
 Skåne Miller och ö kd Shields 2 5,11 % 
  
 V. Götalands Taylor Valeira D 3 7,43 % 
  
 Västmanlands län kd Bowers 1 5,75 % 
  
 Dalarnas län kd Rose 2 och3 7,27 % 
  
 Jämtlands län s Clark 6 5,98 % 
  
 Källa: RSV. 
  
 Tab. 8 Kandidater som inte kom över ett personligt röstetal på fem 
  
 procent i 1998 års val men som skulle ha gjort detta och blivit valda om 50 
  
 procent av väljarna personröstat och rösterna fördelat sig på kandidaterna  
  
 på samma sätt som 1998 års val. 
  
 Valkrets Parti Kandidat Listplacering Andel 
  
 p-röster 
  
 Stockholms kn s Juan Fonseca 15 3,59 % 
  
 Stockholms kn fp Baker 3 4,68 % 
  
 Östergötlands län m Cowan 5 3,11 % 
  
 Östergötlands län v Rogers 3 3,26 % 
  
 Blekinge län s Ortiz 4 3,26 % 
  
 Malmö kommun kd Aldo Iskra 1 4,50 % 
  
 Skåne läns västra m Hicks 4 4,92 % 
  
 Hallands län s Hans Hoff 6 3,21 % 
  
 Västra Götalands läns V. m Cortez 4 3,18 % 
  
 Västra Götalands läns V. s Williams 5 3,56 % 
  
 Dalarnas län s Kurt Ramirez 6 3,19 % 
  
 Dalarnas län s Brown 5 3,12 % 
  
 Gävleborgs län s Ward 16 3,07 % 
  
 Källa: RSV. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 237 
  
 Fasta spärrar 
  
 Rådet har i avsnitt 6.3.4 diskuterat problemet med personvalets 
  
 förhållandevis dåliga genomslag i befolkningsmässigt stora valkretsar 
  
 vad gäller framförallt kandidater i partier med höga röstetal. Ett av de 
  
 förslag som diskuterades för att komma till rätta med problemet var att 
  
 införa en fast övre personvalsspärr, bestämd i faktiskt antal röster, som 
  
 skulle ligga på ett lägre antal röster än vad som motsvaras av den 
  
 gällande åttaprocentsspärren. De beräkningar som legat till grund för 
  
 rådets resonemang återges nedan 
  
 Tab. 9 Valkrets och parti där 8 % motsvarat högre röstetal än 10 000 
  
 röster samt 8 % spärren i röster och en fast övre spärr om 10 000 röster i 
  
 procent. 
  
 Valkrets Parti 
  
 ms 
  
 Stockholms kommun 11 808, (6,7 %) 
  
 Stockholms län 15 920, (5,0 %) 14 406, (5,5 %) 
  
 Kommentar: Ur tabellen kan utläsas att om en fast övre personvalsspärr 
  
 om 10 000 röster hade tillämpats vid 1998 års riksdagsval så hade detta 
  
 fått betydelse för m i Stockholms län och kommun på så sätt att den 
  
 procentuella spärren sjunkit från 8 procent till 6,7 resp. 5 procent. Detta 
  
 hade inneburit att Thomas blivit vald på personröster i stället för 
  
 enligt listordningen i Stockholms län. I övrigt hade den sänkta 
  
 personvalsspärren inte haft någon effekt för m. För s hade en fast övre 
  
 personvalsspärr om 10 000 röster fått betydelse på så sätt att den 
  
 procentuella spärren sjunkit i Stockholms län till 5 procent. Detta hade 
  
 inneburit att Young blivit vald på personröster i Stockholms län 
  
 stället för enligt listordningen i Stockholms län. I övrigt skulle den sänkta 
  
 spärren inte ha haft någon effekt för s. 
  
 Tab.10. Valkrets och parti där 8 % spärren motsvarat högre röstetal än 
  
 8 000 röster samt 8 % spärren i röster och en fast övre spärr om 8 000 
  
 röster i procent. 
  
 Valkrets Parti 
  
 ms 
  
 Stockholms kommun 11 808, (5,4 %) 9 542, (6,7 %) 
  
 Stockholms län 15 920, (4,0 %) 14 406, (4,4 %) 
  
 Kommentar: Ur tabellen kan utläsas att om en fast övre personvalsspärr 
  
 om 8 000 röster hade tillämpats vid 1998 års riksdagsval så hade detta 
  
 238 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 fått betydelse för m i Stockholms län och kommun på så sätt att den 
  
 procentuella spärren sjunkit från 8 procent till 5,4 resp. 4,0 procent. 
  
 Detta hade inneburit att Thomas blivit vald på personröster i 
  
 stället för enligt listordningen i Stockholms län. I övrigt hade den sänkta 
  
 personvalsspärren inte haft någon effekt för m. För s hade en fast övre 
  
 personvalsspärr om 8 000 röster fått betydelse på så sätt att den 
  
 procentuella spärren sjunkit i Stockholms kommun och Stockholms län 
  
 till 6,7 resp. 4,4 procent. Detta hade inneburit att Young blivit 
  
 vald på personröster i Stockholms län stället för enligt listordningen. I 
  
 övrigt skulle den sänkta spärren inte ha haft någon effekt för s. 
  
 Tab 12 Valkrets och parti där 8 % spärren motsvarat ett högre röstetal 
  
 än 5 000 samt 8 % i röster och fast övre spärr om 5 000 röster i procent. 
  
 Valkrets Parti 
  
 ms kd 
  
 Stockholms kommun 11 808, (3,3 %) 9 542,(4,1 %) 
  
 Stockholms län 15 920, (2,5%) 14 406 (2,7 %) 5 125 (7,6 %) 
  
 Södermanlands län 5 292, (7,5 %) 
  
 Östergötlands län 7 424, (5,3 %) 
  
 Jönköpings län 5 505, (7,2 %) 
  
 Skåne läns södra 5 470, (7,3 %) 
  
 Göteborgs kommun 5 440, (7,3 %) 6 180, (6,4 %) 
  
 Västra Götalands läns västra 5 183, (7,7 %) 
  
 Örebro län 5 598, (7,1 %) 
  
 Dalarnas län 5 336, (7,4 %) 
  
 Juarez 5 790, (6,9 %) 
  
 Västernorrlands län 5 701, (7,0 %) 
  
 Västerbottens län 5 458, (7,3 %) 
  
 Norrbottens län 6 076, (6,5 %) 
  
 Kommentar: Ur tabellen kan utläsas att om en fast övre personvalsspärr 
  
 om 5 000 röster hade tillämpats vid 1998 års riksdagsval så hade detta 
  
 fått betydelse för m i Stockholms län och kommun på så sätt att den 
  
 procentuella spärren sjunkit från åtta procent till 3,3 resp. 2,5 procent. I 
  
 Göteborgs kommun hade spärren sjunkit till 7,3 procent. En spärr om 
  
 5 000 röster hade inneburit att Thomas blivit vald på 
  
 personröster i stället för enligt listordningen i Stockholms län. I övrigt 
  
 hade den sänkta personvalsspärren inte haft någon effekt för m. 
  
 För s hade en fast övre personvalsspärr om 5 000 röster fått betydelse 
  
 på så sätt att spärren sjunkit i de 14 valkretsar som anges i tabellen till 
  
 en nivå mellan 7,7 och 2,7 procent.  
  
 Detta hade inneburit att Henderson Gonzalez och Young blivit vald på 
  
 personröster i stället för enligt listordningen i Stockholms kommun resp. 
  
 Stockholms län. I övrigt hade den sänkta spärren inte haft någon effekt för 
  
 s. För kd hade den sänkta spärren till 7, 6 % inte haft någon effekt. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 239 
  
 Tab. 13 Röstetalen för kandidater som fått mer än 5000 röster och de 
  
 därefter tre följande kandidaterna som fått flest personröster i resp. parti 
  
 och valkrets. 
  
 Valkrets Kandidat Röstetal Andel 
  
 Stockholms kommun, 
  
 s 
  
 Hernandez 
  
 Nalin Baksi 
  
 Joseph 
  
 Wiggins 
  
 5 479 
  
 4 896 
  
 4 291 
  
 2 101 
  
 4,59 % 
  
 4,10 % 
  
 3,59 % 
  
 1,76 % 
  
 Stockholms län, m Thomas 
  
 Foster 
  
 Johnson 
  
 Bates 
  
 10 342 
  
 4 182 
  
 4 115 
  
 2 861 
  
 5,19 % 
  
 2,10 % 
  
 2, 06 % 
  
 1,43 % 
  
 Stockholms län, s Young 
  
 Ylmaz Jones 
  
 Robinson 
  
 Mann 
  
 12 230 
  
 3 164 
  
 1 574 
  
 1 154 
  
 6,79 % 
  
 1,75 % 
  
 0,87 % 
  
 0,64 % 
  
 Södermanlands län,s Elliott 
  
 Hill 
  
 Harris 
  
 Arellano Markström 
  
 5 474 
  
 2 178 
  
 1 256 
  
 1 082 
  
 8,27 % 
  
 3,29 % 
  
 1,89 % 
  
 1,63 % 
  
 Jönköpings län, m Baker 
  
 Lee 
  
 Parsons 
  
 Blankenship 
  
 7 397 
  
 2 699 
  
 1 751 
  
 1 690 
  
 20,08 % 
  
 7,33 % 
  
 4,75 % 
  
 4,58 % 
  
 Skåne läns södra, m Christensen 
  
 Townsend 
  
 Harris 
  
 Bartlett 
  
 10 526 
  
 1 046 
  
 768 
  
 711 
  
 17,65 % 
  
 1,75 % 
  
 1,28 % 
  
 1,19 % 
  
 Göteborgs kommun,s Gonzalez 
  
 Moore 
  
 Burke 
  
 Solis 
  
 11 142 
  
 1 853 
  
 1 689 
  
 1 387 
  
 14, 42 % 
  
 2,39 % 
  
 2,18 % 
  
 1,79 % 
  
 Dalarnas län Vance 
  
 Morris 
  
 Gill 
  
 Brown 
  
 8 439 
  
 4 110 
  
 2 129 
  
 2 083 
  
 12,65 % 
  
 6,16 % 
  
 3,19 % 
  
 3,12 % 
  
 Juarez Powell 
  
 Henderson 
  
 Ward 
  
 Hampton 
  
 5 969 
  
 4 544 
  
 2 224 
  
 1 414 
  
 8,24 % 
  
 6,27 % 
  
 3,07 % 
  
 1,95 % 
  
 Norrbottens län Carlson 
  
 Guzman 
  
 Wagner 
  
 Ramos 
  
 7 366 
  
 2 627 
  
 1 722 
  
 1 703 
  
 9,69 % 
  
 3,45 % 
  
 2,26 % 
  
 2,24 % 
  
 Källa: RSV. 
  
 Tab. 16 Beräkningar avseende valet till kommunfullmäktige 
  
 I varje tab. 1 nedan redovisas de kommuner inom varje län i vilka 
  
 personrösterna haft en direkt betydelse på så sätt att de lett till en annan 
  
 personsammansättning i fullmäktige än om listordningen ensamt varit 
  
 240 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 avgörande samt vilka partier som påverkats av denna avvikelse. Vidare 
  
 framgår hur stor andel personröster av det totala antalet röster som 
  
 avgetts i varje sådan kommun. I en kommentar som ges i anslutning till 
  
 varje tabell lämnas ytterligare uppgifter, bl.a. om personrösternas 
  
 fördelning på kön. 
  
 Av varje tab. 2 kan utläsas andelen personröster i procent per parti av 
  
 det totala antalet röster per parti. 
  
 Personrösterna leder till en annan sammansättning av sammansättning 
  
 av fullmäktige, jämfört med ett rent listsystem, i 175 av landets 289 
  
 kommuner. Det totala antalet avvikelser uppgår till 301. Samtliga 
  
 avvikelser beror inte på s.k. inkryssningar, utan även andra orsaker som 
  
 s.k indirekt effekt eller Harrison samt effekter av dubbelvalsavveckling  
  
 ingår i siffran. Antalet rena inkryssningar uppgår till 229. I 
  
 64 fall beror avvikelsen på Harrison och i 8 fall är den en följd av 
  
 dubbelvalsavveckling. 
  
 Av landets samtliga fullmäktigledamöter, 13 388, är 2 904 valda på 
  
 personröster, vilket motsvarar en andel på 21,7 procent. 
  
 Adams och SCB 
  
 Stockholms län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Botkyrka 28 3 fp (2), kd (1) 
  
 Danderyd 29,9 1 fp 
  
 Huddinge 23,5 1 c 
  
 Järfälla 24,7 2 fp(2) 
  
 Lidingö 23,8 2 c (1), v (1) 
  
 Norrtälje 29,2 2 fp (1), s (1) 
  
 Sigtuna 31,0 2 mp (1), saml.f. Sigtuna (1) 
  
 Sollentuna 23,1 1 c 
  
 Solna 27,5 2 fp (1), s (1) 
  
 Stockholm 22,0 2 fp (1) v (1) 
  
 Sundbyberg 23,1 1 kd 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 241 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Stockholms län. 
  
 Parti Andel 
  
 m 24,3 
  
 c 36,3 
  
 fp 29,2 
  
 kd 23 
  
 mp 22,6 
  
 s 23,1 
  
 v 25,7 
  
 övr 27,7 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 17 av länets 26 
  
 kommuner. Sammanlagt 29 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i 
  
 kommunerna i Stockholms län uppgår i genomsnitt till 24,7 procent, 
  
 vilket är lägre än riksgenomsnittet 35, 2 procent. 
  
 I kommunerna inom Stockholms län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 14,0 procent. För kvinnliga kandidater var 
  
 motsvarande siffra 10,7 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 27,05 procent. Andelen för manliga kandidater var 15, 7 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 11,3 procent. 
  
 Uppsala län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse 
  
 gäller 
  
 Enköping 38,3 1 v 
  
 Uppsala 31,5 1 c 
  
 Tot/snitt 34,9 2 c(1),v(1) 
  
 242 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Uppsala län. 
  
 Parti Andel 
  
 m 36,5 
  
 c 46,6 
  
 fp 40,6 
  
 kd 38,5 
  
 mp 30 
  
 s 28,7 
  
 v 28,6 
  
 övr 45,5 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 2 av länets 6 
  
 kommuner. Sammanlagt 2 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i Uppsala 
  
 län uppgår i genomsnitt till 34,3 procent, vilket är lägre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Uppsala län var andelen manliga kandidater som 
  
 fick personröster 20,6 procent. För kvinnliga kandidater var 
  
 motsvarande siffra 13,7 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 34, 
  
 9 procent. Andelen för manliga kandidater var 21,9 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 13,0 procent. 
  
 Södermanlands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Eskilstuna 33,7 3 fp(1),s(2) 
  
 Flen 40 2 c(1), m(1) 
  
 Gnesta 38 1 c 
  
 Oxelösund 50,8 1 fp 
  
 Trosa 46,1 1 kd 
  
 Tot/snitt 41,72 8 c(2),fp(2),kd (1),m(1),s(2) 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 243 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Södermanlands län. 
  
 Parti Andel 
  
 m 42,5 
  
 c 49,6 
  
 fp 45,1 
  
 kd 40 
  
 mp 34 
  
 s 28,7 
  
 v 28,6 
  
 övr 45,6 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 5 av länets 9 
  
 kommuner. Sammanlagt 8 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Södermanlands län uppgår i genomsnitt till 37,9 procent, vilket är högre 
  
 än riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Södermanlands län var andelen manliga 
  
 kandidater som fick personröster 21,7 procent. För kvinnliga kandidater 
  
 var motsvarande siffra 16,2 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 41,7 procent. Andelen för manliga kandidater var 21,9 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 19,8 procent. 
  
 Östergötlands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Linköping 26,6 2 fp (1), c (1) 
  
 Mjölby 32,6 1 c 
  
 Motala 32,4 1 s 
  
 Norrköping 31,0 3 fp (1), s (1), mp (1) 
  
 Tot./snitt 30,65 7 c(2),fp(2),mp(1),s(1) 
  
 244 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Östergötlands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 35,8 
  
 c 39,6 
  
 fp 33,1 
  
 kd 30,8 
  
 mp 30,2 
  
 s 26,9 
  
 v 27,4 
  
 övr 32,1 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om system utan personval tillämpats,i fyra av länets 13 
  
 kommuner. Sammanlagt sju kandidater blev invalda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Östergötlands län uppgår till 30,9 procent vilket är lägre än riksgenomsnittet  
  
 på 35, 2 procent. 
  
 I kommunerna inom Östergötlands län var andelen manliga 
  
 kandidater som fick personröster 19,2 procent. För kvinnliga kandidater 
  
 var andelen 11,7 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna påverkat fullmäktiges sammansättning uppgår till 
  
 30,65. Andelen för manliga kandidater var 18,6 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 12,0 procent. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 245 
  
 Jönköpings län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Aneby 56,2 4 c(1),fp(1),kd,(1),m(1) 
  
 Eksjö 48,0 3 fp(1),m(1),v(1) 
  
 Gislaved 46,4 2 fp (1),s(1) 
  
 Gnosjö 55,7 3 c(1),fp(1),s(1) 
  
 Habo 46,9 1 c 
  
 Jönköping 42,3 4 fp(1),kd (1),s(2) 
  
 Mullsjö 52,8 1 fp 
  
 Nässjö 45,3 2 kd (1),m (1) 
  
 Sävsjö 54,2 6 c(2)kd(2)m(1)s(1) 
  
 Tranås 46,1 1 c 
  
 Vaggeryd Johnson 3 c(1), s(1), v(1) 
  
 Vetlanda 45,5 1 m 
  
 Värnamo 48,8 3 c(1)kd(1)m(1) 
  
 Tot./snitt 47,1 34 c(8),fp(6),kd(6),m(6), s(6),v(2) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Jönköpings län 
  
 Parti Andel 
  
 m 49,8 
  
 c 59,5 
  
 fp 56,7 
  
 kd 48 
  
 mp 38,1 
  
 s 38,8 
  
 v 38,8 
  
 övr 47,2 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om system utan personval tillämpats,i länets samtliga 13 
  
 kommuner. Sammanlagt 34 kandidater blev invalda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Jönköpings län uppgår till 46,3 procent vilket är högre än riksgenomsnittet  
  
 på 35, 2 procent. 
  
 I kommunerna inom Jönköpings län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 29,4 procent. För kvinnliga kandidater var andelen 
  
 16,9 procent. 
  
 246 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna påverkat fullmäktiges sammansättning uppgår till 
  
 47,1. Andelen för manliga kandidater var 33,4 procent och för kvinnliga 
  
 kandidater 13,7 procent. 
  
 Kronobergs län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse 
  
 gäller 
  
 Alvesta 37,9 1 v 
  
 Ljungby 42,7 2 fp(1), kd(1) 
  
 Markaryd 40,7 1 c 
  
 Uppvidinge 47,2 1 fp 
  
 Tot/snitt 42,12 5 c(1),fp(2),kd(1),v(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Kronobergs län 
  
 Parti Andel 
  
 m 43 
  
 c 49,5 
  
 fp 42,8 
  
 kd 34,9 
  
 mp 35,9 
  
 s 30,4 
  
 v 42,4 
  
 övr 48,2 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 4 av länets 8 
  
 kommuner. Sammanlagt 5 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Kronobergs län uppgår i genomsnitt till 39,0 procent, vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Kronobergs län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 25,8 procent. För kvinnliga kandidater var 
  
 motsvarande siffra 13,1 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 247 
  
 42,1 procent. Andelen för manliga kandidater var 29,7 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 12,4 procent. 
  
 Kalmar län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse 
  
 gäller 
  
 Borgholm 51,8 2 c(1), m(1) 
  
 Kalmar 34,6 2 c(1), kd(1) 
  
 Oskarshamn 39,3 1 c 
  
 Torsås 58,6 2 m(1), s(1) 
  
 Vimmerby 38,3 2 kd(2) 
  
 Tot/snitt 44,52 9 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Kalmar län 
  
 Parti Andel 
  
 m 41,2 
  
 c 51,1 
  
 fp 40,8 
  
 kd 38,3 
  
 mp 32,0 
  
 s 31,8 
  
 v 36,3 
  
 övr 48,7 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 5 av länets 12 
  
 kommuner. Sammanlagt 9 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i Kalmar 
  
 län uppgår i genomsnitt till 38,3 procent, vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Kalmar län var andelen manliga kandidater som 
  
 fick personröster 26,9 procent. För kvinnliga kandidater var motsvarande 
  
 siffra 11,3 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 44,5 procent. Andelen för manliga kandidater var 30,9 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 13,6 procent. 
  
 248 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Gotlands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent 
  
 avvikelse gäller 
  
 Gotland 44,2 3 m(1),mp(1),v(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val till kommunfullmäktige  
  
 i Gotlands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 47,8 
  
 c 56,6 
  
 fp 47,4 
  
 kd 37,5 
  
 mp 41,0 
  
 s 35,0 
  
 v 41,5 
  
 övr 53,1 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i Gotlands 
  
 kommun. Sammanlagt 3 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i Gotlands kommun 
  
 uppgår till 44,2 procent, vilket är högre än riksgenomsnittet 35,2 
  
 procent. 
  
 I Gotlands kommun var andelen manliga kandidater som fick 
  
 personröster 28,9 procent. För kvinnliga kandidater var motsvarande 
  
 siffra 15,3 procent. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 249 
  
 Blekinge län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Karlshamn 32,9 2 m(1), mp(1) 
  
 Karlskrona 32,7 2 c(2) 
  
 Ronneby 34,6 2 ronnebypartiet(2) 
  
 Tot/snitt 33,4 6 White) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Blekinge län 
  
 Parti Andel 
  
 m 41,7 
  
 c 48,9 
  
 fp 45,2 
  
 kd 30,7 
  
 mp 30,7 
  
 s 27,3 
  
 v 31,2 
  
 övr 43,0 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 3 av länets 5 
  
 kommuner. Sammanlagt 6 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i Blekinge 
  
 län uppgår i genomsnitt till 34,1 procent, vilket är lägre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Bleking län var andelen manliga kandidater som 
  
 fick personröster 25,4 procent. För kvinnliga kandidater var motsvarande 
  
 siffra 8,7 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 33,4 procent. Andelen för manliga kandidater var 24,3 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 9,1 procent. 
  
 250 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Skåne län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Bromölla 36,9 1 m 
  
 Burlöv 33,4 1 c 
  
 Båstad 45,9 1 fp 
  
 Hässleholm 43,1 7 c(2),fp(1),m(1),mp(1),kd 
  
 (1) folkets väl(1) 
  
 Höganäs 34,8 1 kd 
  
 Hörby 36,5 1 hörbypartiet 
  
 Klippan 37,0 1 c 
  
 Kristianstad 34,3 1 c 
  
 Kävlinge 31,9 1 c 
  
 Lomma 27,5 1 bjärred-lommas väl 
  
 Lund 30,3 3 c(1),fp(1),kommun-partiet 
  
 studenterna(1) 
  
 Malmö 30,9 1 kd 
  
 Osby 43,5 2 c(1),m(1) 
  
 Sjöbo 37,1 1 c 
  
 Staffanstorp 33,7 1 m 
  
 Trelleborg 31,7 1 spi 
  
 Ängelholm 43,0 1 c 
  
 Östra Göinge 35,7 1 c 
  
 Tot./snitt 35,9 27 c(11)fp(3),kd(3),m(4), 
  
 mp(1)övr(5) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Skåne län 
  
 Parti Andel 
  
 m 35,8 
  
 c 47,1 
  
 fp 42,1 
  
 kd 33,2 
  
 mp 30,2 
  
 s 29,7 
  
 v 32,0 
  
 övr 38,8 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om system utan personval tillämpats,i 18 av länets 33 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 251 
  
 kommuner. Sammanlagt 27 kandidater blev invalda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i Skåne 
  
 län uppgår till 34,2 procent vilket är lägre än riksgenomsnittet på 35, 2 
  
 procent. 
  
 I kommunerna inom Skåne län var andelen manliga kandidater som 
  
 fick personröster 22, 8 procent. För kvinnliga kandidater var andelen 
  
 11,4 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna påverkat fullmäktiges sammansättning uppgår till 
  
 35,9 Andelen för manliga kandidater var 23,8 procent och för kvinnliga 
  
 kandidater 12,1 procent. 
  
 Hallands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse 
  
 gäller 
  
 Falkenberg 49,1 4 c(1), fp(1),kd(1),m(1) 
  
 Halmstad 36,9 1 s 
  
 Hylte 47,5 1 m 
  
 Kungsbacka 36,8 2 m(1), Cole) 
  
 Laholm 42,7 1 fp 
  
 Varberg 42,0 4 c(2),fp(1),m(1) 
  
 42,5 13 Brown 
  
 (1),m(4),s(1) 
  
 övr(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Hallands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 41,1 
  
 c 50,9 
  
 fp 48,5 
  
 kd 36,9 
  
 mp 34,0 
  
 s 35,6 
  
 v 38,5 
  
 övr 43,4 
  
 252 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i samtliga länets 6 
  
 kommuner. Sammanlagt 13 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Hallands län uppgår i genomsnitt till 40,5 procent, vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Hallands län var andelen manliga kandidater som 
  
 fick personröster 26,6 procent. För kvinnliga kandidater var motsvarande 
  
 siffra 13,9 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 42,5 procent. Andelen för manliga kandidater var 28,6 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 13,9 procent. 
  
 Västra Götalands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Bengtsfors 45,5 1 c 
  
 Borås 35,7 5 c(3),fp(1),m(1) 
  
 Dals-Ed 46,8 1 c 
  
 Essunga 45,4 1 m 
  
 Falköping 48,1 1 mp 
  
 Färgelanda 45,7 1 c 
  
 Grästorp 47,9 1 fram för kommunen 
  
 Gullspång 49,3 2 c(1),s(1) 
  
 Göteborg 35,0 2 kd(1),mp(1) 
  
 Götene 47,0 2 fp(1), G:s framtid(1) 
  
 Herrljunga 53,1 1 s 
  
 Härryda 32,8 3 c(2),fp(1) 
  
 Karlsborg 57,4 1 kd 
  
 Kungälv 38,9 3 c(1),m(2) 
  
 Lerum 35,0 3 fp(2),c(1) 
  
 Lidköping 43,9 2 c(1),fp(1) 
  
 Mariestad 42,5 2 c(1),kd(1) 
  
 Murray 3 fp(1).kd(1),v(1) 
  
 Mellerud 44,7 1 s 
  
 Munkedal 47,9 1 k.s.s.f 
  
 Mölndal 33,0 1 fp 
  
 Orust 45,3 4 m(1),mp(1),kd(1), 
  
 folkviljan på Orust(1) 
  
 Skara 47,9 2 kd(1),v(1) 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 253 
  
 Sotenäs 51,9 1 nya sotenäspartiet 
  
 Skövde 46,6 1 fp 
  
 Stenugsund 42,1 2 c(1),mp(1) 
  
 Svenljunga 42,3 1 kd 
  
 Tanum 48,3 3 m(1),v(1),kd(1) 
  
 Tidaholm 49,6 2 c(1),komm.saml.(1) 
  
 Tjörn 54,1 3 fp(2),v(1) 
  
 Trollhättan 35,5 2 c(1),kd(1) 
  
 Töreboda 44,3 1 m 
  
 Uddevalla 39,7 2 fp(1),mp(1) 
  
 Ulricehamn 45,5 5 c(3),fp(1),mp(1) 
  
 Vara 47,0 2 c(1),fp(1) 
  
 Vänersborg 42,5 3 c(1),fp(1),kd(1) 
  
 Öckerö 47,4 1 m 
  
 Tot./snitt 44,3 73 c(21),fp(15),kd(10),m(8), 
  
 mp(6),s(3),v(4),övr(6) 
  
 Tab.2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Västra Götalands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 39,7 
  
 c 52,2 
  
 fp 50,0 
  
 kd 39,3 
  
 mp 35,3 
  
 s 35,5 
  
 v 36,1 
  
 övr 49,5 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om system utan personval tillämpats,i 37 av länets 49 
  
 kommuner. Sammanlagt 73 kandidater blev invalda med frångående av 
  
 listordningen. 
  
 Andelen väljare som personröstat i kommunerna i Västra Götalands 
  
 län uppgår till 39,6 procent vilket är högre än riksgenomsnittet på 35,2 
  
 procent. I kommunerna inom Västra Götalands län var andelen manliga 
  
 kandidater som fick personröster 24,8 procent. För kvinnliga kandidater 
  
 var andelen 14,8 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna påverkat fullmäktiges sammansättning uppgår till 
  
 44,3 procent. 
  
 254 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Värmlands 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Eda 49,7 1 c 
  
 Filipstad 34,9 2 fp(1), m(1) 
  
 Forshaga 36,6 1 m 
  
 Hagfors 35,8 1 s 
  
 Karlstad 32,6 1 c 
  
 Sunne 44,0 1 fp 
  
 Säffle 40,6 1 v 
  
 Torsby 42,7 2 v (2) 
  
 Årjäng 51,6 2 fp(1), m( 1) 
  
 Tot/snitt 40,9 12 c(2), fp(3),m(3)s(1),v(3) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Värmlands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 41,1 
  
 c 52,0 
  
 fp 46,1 
  
 kd 33,1 
  
 mp 41,0 
  
 s 30,9 
  
 v 34,4 
  
 övr 50,9 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 9 av länets 16 
  
 kommuner. Sammanlagt 12 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Värmlands län uppgår i genomsnitt till 37,3 procent, vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Värmlands län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 24,5 procent. För kvinnliga kandidater var 
  
 motsvarande siffra 12,8 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 40,9 procent. Andelen för manliga kandidater var 28,3 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 12,6 procent. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 255 
  
 Örebro län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Askersund 37,9 1 m 
  
 Degerfors 36,6 1 m 
  
 Hällefors 36,2 1 mp 
  
 Kumla 37,6 1 fp 
  
 Lindesberg 38,6 3 kd(1),m(1),v(1) 
  
 Ljusnarberg 45,8 1 s 
  
 Paul 41,2 1 v 
  
 Örebro 34,1 2 m(1),v(1) 
  
 Tot/snitt 38,5 11 fp(1),kd(1),m(4),mp(1) 
  
 s(1),v(3) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Örebro län 
  
 Parti Andel 
  
 m 39,8 
  
 c 47,9 
  
 fp 49,1 
  
 kd 39,1 
  
 mp 31,1 
  
 s 32,2 
  
 v 32,8 
  
 övr 43,2 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 8 av länets 12 
  
 kommuner. Sammanlagt 11 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i Örebro 
  
 län uppgår i genomsnitt till 36,7 procent, vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Örebro län var andelen manliga kandidater som 
  
 fick personröster 21,4 procent. För kvinnliga kandidater var motsvarande 
  
 siffra 15,3 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 38,5 procent. Andelen för manliga kandidater var 23,8 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 14,7 procent. 
  
 256 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Västmanlands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Arboga 42,2 1 v 
  
 Heby 43,5 2 fp(1), länsbytarpartiet(1) 
  
 Sala 36,8 1 v 
  
 Skinnskatteberg 48,3 1 c 
  
 Tot/snitt 42,7 5 c(1),fp(1),v(2),övr(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Västmanlands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 33,3 
  
 c 50,6 
  
 fp 36,9 
  
 kd 31,5 
  
 mp 31,6 
  
 s 26,5 
  
 v 39,7 
  
 övr 56,2 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 4 av länets 11 
  
 kommuner. Sammanlagt 5 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Västmanlands län uppgår i genomsnitt till 33,0 procent, vilket är lägre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Västmanlands län var andelen manliga 
  
 kandidater som fick personröster 20,6 procent. För kvinnliga kandidater 
  
 var motsvarande siffra 12,4 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 42,7 procent. Andelen för manliga kandidater var 25,3 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 17,4 procent. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 257 
  
 Dalarnas län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Avesta 54,3 1 c 
  
 Borlänge 39,9 2 c(1),v(1) 
  
 Falun 36,7 2 kd(1),spi(1) 
  
 Gagnef 47,0 1 s 
  
 Hedemora 44,9 1 s 
  
 Leksand 42,2 1 v 
  
 Mora 46,4 1 c 
  
 Smedjebacken 35,2 1 kd 
  
 Säter 46,1 1 v 
  
 Älvdalen 48,5 1 m 
  
 Tot/snitt 44,1 12 c(3),kd(2),m(1),s(2), 
  
 v(3),övr(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Dalarnas län 
  
 Parti Andel 
  
 m 56,8 
  
 c 52,8 
  
 fp 46,5 
  
 kd 43,7 
  
 mp 38,0 
  
 s 38,9 
  
 v 40,2 
  
 övr 47,4 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 10 av länets 15 
  
 kommuner. Sammanlagt 12 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Dalarnaslän uppgår i genomsnitt till 42,2 procent, vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Dalarnas län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 28,9 procent. För kvinnliga kandidater var 
  
 motsvarande siffra 13,4 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 258 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 44,1 procent. Andelen för manliga kandidater var 30,5 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 13,6 procent. 
  
 Juarez 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Bollnäs 37,6 1 mp 
  
 Gävle 33,4 1 fp 
  
 Hofors 36,0 1 c 
  
 Hudiksvall 40,5 1 c 
  
 Ljusdal 40,0 1 mp 
  
 Nordanstig 47,4 1 mp 
  
 Ovanåker 47,2 1 m 
  
 Söderhamn 41,9 1 s 
  
 Tot/snitt 40,5 8 Hamilton) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Gävleborgs län 
  
 Parti Andel 
  
 m 39,0 
  
 c 52,9 
  
 fp 45,0 
  
 kd 42,5 
  
 mp 35,6 
  
 s 31,2 
  
 v 36,9 
  
 övr 50,1 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 8 av länets 10 
  
 kommuner. Sammanlagt 8 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Gävleborgs län uppgår i genomsnitt till 37,4 procent, vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Gävleborgs län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 21,8 procent. För kvinnliga kandidater var 
  
 motsvarande siffra 15,6 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 259 
  
 40,5 procent. Andelen för manliga kandidater var 26,2 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 14,3 procent. 
  
 Västernorrlands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse 
  
 gäller 
  
 Härnösand 41,4 1 fp 
  
 Sollefteå 36,6 1 kd 
  
 Sundsvall 33,6 3 c(2),fp(1) 
  
 Byrd 43,0 2 fp(1),m(1) 
  
 Örnsköldsvik 36,6 2 mp(1), s(1) 
  
 Tot/snitt 38,2 9 c(2),fp(3),kd(1),m(1), 
  
 mp(1),s(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Västernorrlands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 39,4 
  
 c 47,5 
  
 fp 45,9 
  
 kd 39,3 
  
 mp 41,7 
  
 s 31,9 
  
 v 32,9 
  
 övr 48,6 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 5 av länets 7 
  
 kommuner. Sammanlagt 9 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Västernorrlands län uppgår i genomsnitt till 36,5 procent, vilket är högre 
  
 än riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Västernorrlands län var andelen manliga 
  
 kandidater som fick personröster 21,0 procent. För kvinnliga kandidater 
  
 var motsvarande siffra 15,5 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 260 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 38,2 procent. Andelen för manliga kandidater var 22,7 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 15,5 procent. 
  
 Jämtlands län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse 
  
 gäller 
  
 Bräcke 54,7 1 m 
  
 Krokom 44,6 1 kd 
  
 Strömsund 43,7 1 m 
  
 Östersund 41,8 4 fp(1), kd(1),m(1),s(1) 
  
 Tot./snitt 46,2 7 fp(1),kd(2),m(3),s(1) 
  
 Tab.2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Jämtlands län 
  
 Parti Andel 
  
 m 44,5 
  
 c 57,4 
  
 fp 48,5 
  
 kd 37,1 
  
 mp 38,2 
  
 s 38,6 
  
 v 38,7 
  
 övr 45,3 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om system utan personval tillämpats,i 4 av länets 8 
  
 kommuner. Sammanlagt 7 kandidater blev invalda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Jämtlands län uppgår till 43,8 procent vilket är högre än riksgenomsnittet 
  
 på 35, 2 procent. I kommunerna inom Jämtlands län var andelen manliga 
  
 kandidater som fick personröster 30,4 procent. För kvinnliga kandidater 
  
 var andelen 13,5 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna påverkat fullmäktiges sammansättning uppgår till 
  
 44,3 procent. Andelen för manliga kandidater var 27,5 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 16,8 procent. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 261 
  
 Västerbottens län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Lycksele 51,4 3 c(1),kd(2) 
  
 Malå 52,9 1 v 
  
 Skellefteå 36,6 4 kd(1),m(1),mp(1),s(1) 
  
 Storuman 55,3 3 c(1),fp(1),m(1) 
  
 Umeå 38,5 2 c(1), s(1) 
  
 Vilhelmina 53,7 1 c 
  
 Vindeln 55,1 2 c(1),s(1) 
  
 Tot/Snitt 49,0 16 c(5),fp(1),m(2),mp(1), 
  
 kd(3),s(3),v(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Västerbottens län 
  
 Parti Andel 
  
 m 46,9 
  
 c 53,0 
  
 fp 51,7 
  
 kd 45,0 
  
 mp 35,7 
  
 s 34,9 
  
 v 44,7 
  
 övr 48,5 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om ett system utan personval tillämpats, i 7 av länets 15 
  
 kommuner. Sammanlagt 16 kandidater blev valda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Västerbottens län uppgår i genomsnitt till 42,0 procent, vilket är högre 
  
 än riksgenomsnittet 35,2 procent. 
  
 I kommunerna inom Västerbottens län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 27,9 procent. För kvinnliga kandidater var 
  
 motsvarande siffra 14,1 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna fått betydelse för fullmäktiges sammansättning är 
  
 49,0 procent. Andelen för manliga kandidater var 32,8 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 16,2 procent. 
  
 262 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Norrbottens län 
  
 Tab. 1 Avvikelser i förhållande till ett system utan personval 
  
 Kommun Andel personröster Avvikelse Parti för vilket 
  
 i procent avvikelse gäller 
  
 Boden 36,3 1 c 
  
 Kalix 32,9 1 m 
  
 Pajala 55,7 1 v 
  
 Piteå 28,4 1 v 
  
 Övertorneå 75,2 4 c(1),kd(1),s(1), norrb. 
  
 Sjukvårdsparti(1) 
  
 Tot./snitt 45,7 8 c(2),kd(1),m(1),s(1), 
  
 v(2),övr(1) 
  
 Tab. 2 Andel personröster för partier som deltagit i val i kommunerna i 
  
 Norrbottens län 
  
 Parti Andel 
  
 m 39,7 
  
 c 46,6 
  
 fp 42,7 
  
 kd 37,7 
  
 mp 36,1 
  
 s 39,5 
  
 v 33,0 
  
 övr 46 
  
 Kommentar: Personrösterna påverkade sammansättningen i fullmäktige, 
  
 jämfört med om system utan personval tillämpats,i 5 av länets 14 
  
 kommuner. Sammanlagt 8 kandidater blev invalda med frångående av 
  
 listordningen. Andelen väljare som personröstat i kommunerna i 
  
 Norrbottens län uppgår till 39,4 procent vilket är högre än 
  
 riksgenomsnittet på 35, 2 procent. 
  
 I kommunerna inom Norrbottens län var andelen manliga kandidater 
  
 som fick personröster 27,9 procent. För kvinnliga kandidater var andelen 
  
 11,5 procent. 
  
 Den genomsnittliga andelen väljare som personröstat i de kommuner 
  
 där personrösterna påverkat fullmäktiges sammansättning uppgår till 
  
 45,7 procent. Andelen för manliga kandidater var 35,0 procent och för 
  
 kvinnliga kandidater 10,7 procent. 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 263 
  
 Specialstudie av de kommuner som deltog i 1994 års försöksval 
  
 I 1994 års val till kommunfullmäktige genomfördes försök med 
  
 personval i sju kommuner, Solna, Linköping, Vaggeryd, Helsingborg, 
  
 Vänersborg, Östersund och Övertorneå. Det personvalssystem som då 
  
 tillämpades överensstämmer i huvudsak med det som användes i 1998 
  
 års val. Nomineringsrätts- och valkretskommittén gjorde en utvärdering 
  
 av 1994 års försöksval (Utvärderat personval SOU 1996:66,s 41 ff.). 
  
 Det kan vara intressant att jämföra valstatistiskt material från 1994 års 
  
 försöksval med motsvarande material från 1998 års val för att försöka 
  
 göra sig en bild av om personvalsystemet vunnit fotfäste där det prövats 
  
 tidigare, eller om det tappat mark. I tab. 1 och 2 nedan redovisas sådant 
  
 jämförande material. 
  
 Tab. 17 Personval år 1994 och 1998 i de sju försökskommunerna. 
  
 Kommun Andel personröster  
  
 i % 
  
 Antal 
  
 mandat 
  
 Ordnade på 
  
 personröste 
  
 r 
  
 Valda på 
  
 personröster 
  
 Avvikelse 
  
 från listordning 
  
 Valår 94 98 94 98 94 98 94 98 94 98 
  
 Solna 22,8 27,5 61 61 6747 0 2 
  
 Linköping 23,1 26,6 79 79 20 12 8 11 0 2 
  
 Vaggeryd 59,7 55,5 41 41 15 12 15 12 3 3 
  
 Helsingborg 24,2 29,7 65 65 9 16 9 10 1 0 
  
 Vänersborg 32,9 42,5 51 51 14 13 9 13 0 3 
  
 Östersund 28,6 41,8 75 75 18 9 12 9 4 4 
  
 Övertorneå 73,2 75,2 39 35 11 8 11 8 3 4 
  
 Tot./snitt 37,7 42,7 411 407 93 77 68 70 11 18 
  
 Kommentar: I sex av de sju försökskommunerna ökade andelen 
  
 väljare som personröstade något. I fyra av kommunerna ökade antalet 
  
 personvalda ledamöter medan en minskning skedde i tre kommuner. Det 
  
 sammanlagda antalet personvalda ledamöter ökade med två personer från 
  
 68 till 70. Detta innebär att 17 procent av fullmäktigeledamöterna är 
  
 personvalda. Motsvarande siffra för 1994 års val var 16,5 procent. Det 
  
 sammanlagda antalet avvikelser från listordningen ökade från 11 till 18. 
  
 264 Bilaga 3 SOU 1999:136 
  
 Klistra in tabellen på tvären!!!! 
  
 Tab. 18 Andel personröster inom partierna i de sju försökskommunerna vid 1994 och 1998 års val 
  
 Parti m c fp kd mp s v övr 
  
 Kommun 94 98 94 98 94 98 94 98 94 98 94 98 94 98 94 98 
  
 Solna 28 29 22 - 23 28 28 26 14 21 23 27 24 25 - - 
  
 Linköping 24 30 30 34 27 29 31 28 20 27 20 22 25 21 53 - 
  
 Vaggeryd 63 55 62 66 70 72 62 54 - 43 56 49 61 49 - - 
  
 Helsingborg 26 30 20 - 28 35 - 29 20 24 22 28 25 32 27 27 
  
 Vänersborg 27 40 39 52 31 46 37 41 27 37 28 39 36 43 39 46 
  
 Östersund 32 39 49 56 41 46 37 32 27 34 29 38 28 32 - - 
  
 Övertorneå 73 76 59 76 - - - 73 - - 38 73 21 52 55 87 
  
 Tot./snitt 39 42 40 56 37 42 39 40 22 31 31 39 31 36 44 53 
  
 Kommentar: Det är möjligt att i 45 fall se hur andelen personröster inom ett parti förändrats från 1994 
  
 till 1998 års val. I elva fall kan någon jämförelse inte göras beroende på att partiet i något av valen 
  
 blivit orepresenterat i fullmäktige. 
  
 I 36 fall har andelen personröster ökat och i 8 fall har den minskat. I ett fall är andelen oförändrad. 
  
 Fördelningen på partier är som följer: 
  
 SOU 1999:136 Bilaga 3 265 
  
 m +6, -1 
  
 c +5 
  
 fp +6 
  
 kd +1, -4 
  
 mp +5 
  
 s +6, -1 
  
 v +5, -2 
  
 övr +2, oför.1 
  
 Källor: SOU 1996:66,RSV, SCB.