Till statsrådet och chefen för 
 Kulturdepartementet 
 Den 11 juli 1996 förordnade chefen för Kulturdepartementet mig att från den 1 augusti 1996 vara särskild utredare i utredningen om norska  
 TV-sändningar 
  i svenska kabelnät (Ku 1996:02) med av regeringen beslutade direktiv (Dir. 1996:53). 
 Samma dag förordnades universitetslektorn  
 Anderson till sekre- terare samt politiskt sakkunnige Nunez och hovrättsassessorn Foster till experter i utredningen. 
  
 Anderson verkade till den 1 december som sekreterare och förordnades därefter som expert i utredningen. Hovrättsassessorn George har varit anställd som sekreterare från den 1 januari 1997 t.o.m. den 9 april 1997. 
 Jag slutför nu mitt uppdrag genom att överlämna ett betänkande benämnt  
 Grannlands-TV 
  i kabelnät. 
 Stockholm i april 1997 
 Hart 
 3 
 SOU 1997: 68 
 4 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning 
  
 .................................. 
  
 7 
  
 Uppdraget 
  
 ....................................... 
  
 11 
  
 1 
  
 Bakgrund 
 .................................... 
  
 13 
  
 2 
  
 Kabel  
 ............................ 
 -TV 
  
  i 
  
 Sverige 
  
 21 
  
 2.1  
 ....................... 
  
 Teknik och utveckling 
  
 21 
  
 2.2  
 ........................... 
  
 Anslutna hushåll 
  
 22 
  
 2.3  
 ............................ 
  
 Kabelföretagen 
  
 25 
  
 ....................... 
  
 2.3.1 
  
 Telia Kabel - TV 
  
 25 
  
 ......................... 
  
 2.3.2 
  
 Kabelvision 
  
 27 
  
 ........................... 
  
 2.3.3 
  
 StjärnTV 
  
 28 
  
 ....................... 
  
 2.3.4 
  
 Sweden on line 
  
 30 
  
 2.4  
 .................. 
  
 Sammanfattning och slutsatser 
  
 31 
  
 3 
  
 Kabel  
 ............................ 
 -TV 
  
  i Norden 
  
 35 
  
 3.1  
 ................................ 
  
 Danmark 
  
 35 
  
 3.2  
 ................................. 
  
 Finland 
  
 38 
  
 3.3  
 .................................. 
  
 Norge 
  
 39 
  
 3.4  
 ........................... 
  
 Sammanfattning 
  
 42 
  
 4 
  
 Norska  
 ................. 
 TV-sändningar 
  i Sverige 
  
 45 
  
 4.1  
 ................................. 
  
 Tillgång 
  
 45 
  
 4.2  
 ........................ 
  
 Intresset hos publiken 
  
 48 
  
 4.3  
 ..................... 
  
 Intresset hos kabelbolagen 
  
 54 
  
 4.4  
 ......... 
  
 Upphovsrättsorganisationernas bedömning 
  
 56 
  
 4.5  
 ........................... 
  
 Sammanfattning 
  
 57 
  
 5 
  
 Tekniska  
 ........................ 
 förutsättningar 
  
 59 
  
 6 
  
 Upphovsrätt  
 ................................. 
  
 61 
  
 6.1  
 .............................. 
  
 Gällande rätt 
  
 61 
  
 6.2  
 ....... 
  
 COPYSWEDE – rättighetsklarering i praktiken 
  
 64 
  
 7 
  
 Kabelbolagens  
 ........................ 
 ställning 
  
 67 
  
 7.1 
  
 Kabeloperatören, konsumenten och programföretaget  
 .. 
  
 67 
  
 7.2  
 ................................ 
  
 Äldre rätt 
  
 69 
  
 7.3 
  
 Gällande rätt – yttrandefrihetsgrundlagen och radio- 
  
 och  
 TV-lagen  
 ............................. 
  
 73 
  
 7.4 Konsumentlagstiftning m.m.  
 ................... 
  
 79 
  
 5 
  
 SOU 1997: 68 
  
 8 
  
 Överväganden och förslag  
 ...................... 
  
 83 
  
 Förkortningar  
 .................................... 
  
 103 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiven  
 ......................... 
  
 105 
  
 Bilaga 2 
  
 Valsedel. Abonnentval 1995 för Bærum  
 Nelson 
  
 (Telnor Avidis  
 kabel-TV-system)  
 ................ 
  
 107 
  
 Bilaga 3 
  
 Resultat av kanalvalsundersökning 1995 för Telenor 
  
 Avidis  
 .................................. 
  
 109 
  
 6 
 Sammanfattning 
 Bakgrund och nuläge 
 I  
 kapitel 1  
 beskrivs det nordiska samarbetet på televisionens område. 
 Det har länge funnits ett intresse för ett nordiskt  
 TV-samarbete. 
  Detta in- tresse har manifesterats i ett antal utredningar och projekt. Få konkreta resul- tat har uppnåtts. Vissa partiella överenskommelser har dock varit av bety- delse. Sålunda förekommer mellan Sverige och Finland ett av länderna sub- ventionerat utbyte av program. I Sverige sänds i vissa kabelnät och i marknät över Stockholm en kanal bestående av finska program. I Finland sänds sven- ska program i en särskild kanal som bl.a. sänds ut i marknät. Genom age- rande av danska och norska regeringar har danska  
 TV-program 
  blivit till- gängliga i norska kabelnät. 
 I  
 kapitel 2  
 lämnas en beskrivning av  
 kabel-TV-verksamheten 
  i Sverige. 
 Över hälften av de svenska hushållen, 54 %, har i dag möjlighet att ta emot  
 TV-program 
  via kabel- eller centralantennanläggningar. Den övervägande delen av dessa har tillgång till ett varierande utbud av svenska och utländska satellitkanaler. I cirka en fjärdedel av  
 kabel-TV-hushållen 
  har man dock valt att begränsa sig till de kanaler som enligt lagen måste finnas i alla nät, SVT1, SVT2, TV4 och den eventuella lokala kanalen de s.k. must  
 carry-kanalerna. 
  Priset för de olika tilläggsutbuden varierar beroende på innehåll, omfattning och de olika bolagens koncept. I det följande används uttrycket  
 must carry 
 - skyldighet när den som äger eller förfogar över ett kabelnät är skyldig att tillhandahålla en viss programtjänst utan extra kostnad för mottagning och uttrycket must offer när kabelbolaget är skyldig att förmedla viss program- tjänst men kan ta ut ersättning för den aktuella programtjänsten. 
 Marknaden domineras av fyra olika företag, varav ett, Telia  
 Nelson, 
  är större än alla andra tillsammans. Telia  
 Nelson 
  har nästan 1,3 miljoner an- slutna hushåll. Det motsvarar en tredjedel av alla svenska bostäder. Övriga större företag är Kabelvision (460 000 hushåll), StjärnTV (217 000) och Sweden on Line (190 000). 
 De olika företagens totala utbud omfattar mellan 30 och 40 kanaler. Utöver SVT1, SVT2 och TV4 har de svenskspråkiga satellitkanalerna TV3, kanal fem, TV6 och  
 Z-TV 
  samt de utländska Eurosport och MTV den största ut- bredningen. Bara en mycket liten del av Sveriges befolkning har tillgång till  
 TV-program 
  från grannländerna. Dansk TV 1 kan ses av 12 % av svenskar 
 7 
 SOU 1997: 68 
 na, norska NRK av 5 % och finska kanaler av 6 %, medan mellan 32 och 51 % av befolkningen i grannländerna har tillgång till de svenska huvud- kanalerna. 
  
 Kabel-TV-företagen 
  bestämmer i allt väsentligt över utbudet från främst kommersiella utgångspunkter. Konsumentinflytandet är synnerligen begrän- sat. 
  
 Kabel-TV-marknaden 
  i Sverige synes mättad i den bemärkelsen att ut- byggnaden har avstannat. Förhoppningen inom branschen är att den inter- aktiva sektorn och därmed sammanhängande nya tjänster kan innebära en ex- pansion. 
 I  
 kapitel 3  
 behandlas  
 Kabel-TV-verksamheten 
  i Danmark, Norge och Finland. 
  
 Kabel-TV-utvecklingen 
  i dessa nordiska grannländer har varit ganska lik- artad med den i Sverige. Skillnaderna kan delvis härledas till ländernas geo- grafiska läge och struktur. I Finland och Norge är en dryg tredjedel av alla hushåll anslutna till  
 kabel-TV, 
  i mer tättbefolkade Danmark något fler. 
 Både den danska och norska lagstiftningen har som mål att ge de enskilda konsumenterna en reell möjlighet att påverka programutbudet. Konsument- inflytandet tillgodoses genom olika val- och omröstningsförfaranden. 
 Företagsstrukturen påminner om den svenska; ett fåtal större företag do- minerar marknaden i varje land. Företagens olika marknadsstrategier styr också i hög grad utbudets sammansättning. De företag, som är inriktade på att maximera dekoderutbudet och bygga basutbudet på upphovsrättsfria satellit- kanaler har färre – och dyrare – grannlandskanaler. De företag, som har ett bredare, dekoderfritt fast något dyrare basutbud kan erbjuda ett större utbud av grannlandskanaler till ett mer överkomligt pris. Traditionen är av betydelse för tillhandahållandet av grannlandskanaler. I Danmark har svenska och tyska kanaler kunnat ses i flera decennier via vanliga antenner. I Osloområdet och i gränstrakterna mellan Norge och Sverige har en liknande tradition funnits vad gäller Sveriges Televisions båda kanaler. Det har därför varit naturligt att dis- tribuera svenska kanaler i kabelnäten. 
 I alla tre länderna har utbyggnaden av kabelnät avstannat. 
 I  
 kapitel 4  
 redovisas omfattningen av norska  
 TV-sändningar 
  i Sverige, intres- set för grannlandsprogram i Norden och av utredningen initierade undersök- ningar samt görs en bedömning av intresset för grannlandsprogram i Sverige. 
 Intresset för grannländernas  
 TV-program 
  är relativt stort i Sverige. I Norge är de svenska programmen de populäraste efter de norska. I Danmark är de svenska och tyska de mest sedda efter de danska. Det finns inga belägg för att det skulle finnas en radikal avvikelse när det gäller intresset för grann- landsprogram mellan de skandinaviska länderna. De undersökningar utred- ningen initierat i Varberg och Nacka motsäger inte detta förhållande. Dessa 
 8 
 Sammanfattning 
 enkäter visar också att intresset för NRK är större än för en del kanaler som tagits in i kabeldistributörernas grundutbud. 
  
 Kabel-TV-företagens 
  motstånd mot nordiska grannlandsprogram har främst ekonomiska orsaker. I den mån norska och danska program finns i de prisbilliga basutbuden är det av traditionella skäl och/eller för att  
 kabel-TV-fö- 
  retagen inte vill lyfta ut de nordiska programmen inför risken att tappa kunder eller drabbas av negativa reaktioner. 
 I  
 kapitel 5  
 redovisas tekniska möjligheter för ökade sändningar av norska program i Sverige. Det konstateras att det för närvarande inte finns några tekniska hinder för att förmedla norska programtjänster i svenska kabelnät. 
 I  
 kapitel 6  
 redogörs för vissa upphovsrättsliga regler som sändningarna i ka- belnät aktualiserar och fördelningen av ersättningar. Det noteras att det finns en legal och avtalsmässig ordning som ger möjlighet att klarera rättigheterna för sändningar av norska programtjänster i svenska kabelnät och att upphovs- rätten inte utgör något hinder för tillhandahållande av norska programtjänster i svenska nät. 
 I  
 kapitel 7  
 beskrivs en del relevant lagstiftning, såväl äldre som gällande rätt, rörande förhållandet mellan kabelbolag, programföretag och konsument. 
 Kabelbolagen intar en monopolliknande ställning i förhållande till konsu- ment och programföretag. Under kabelverksamhetens inledande år krävdes tillstånd för att bedriva sändningar i näten. I lagstiftningen fanns en bestäm- melse om samråd med abonnenterna. Abonnenterna hade dock inte något re- ellt inflytande över t.ex. programutbud. Konsumenter och programföretag hade en svag ställning i förhållande till kabelbolagen. 
 Genom yttrandefrihetsgrundlagen infördes etableringsfrihet för kabelverk- samhet. Tillstånd behövs därför inte längre för att sända program i kabelnät. Friheten att bedriva kabelsändningar kan dock undantagsvis inskränkas. I ra- dio- och  
 TV-lagens 
  finns med stöd av undantaget regler om skyldighet att utan kostnad för mottagningen förmedla vissa programtjänster i kabelnät, s.k must carry. De kanaler som omfattas är SVT1 och 2, TV4 samt en kanal för ett s.k. lokalt kabelsändarföretag. Skyddet för etableringsfriheten innebär att YGL kan förhindra en lagreglering av förhållandet mellan kabelbolag och konsument och mellan kabelbolag och programföretag. Den närmare inne- börden av etableringsfriheten är emellertid inte helt klar. Skyddets betydelse och utsträckning får bedömas från fall till fall. 
 Det finns för närvarande ingen konsumentlagstiftning som ger abonnen- terna möjlighet att kräva inflytande över programutbudet. Konsumentverket har tidigare hos regeringen hemställt om åtgärder med anledning av konsu- menternas missnöje med kabelverksamheten. 
 9 
 SOU 1997: 68 
 Förslag 
  
 Kapitel 8  
 innehåller den särskilde utredarens överväganden och förslag. Utredaren föreslår att den lag som nu ålägger företagen att i sina nät utan 
 kostnad ha med de svenska kanalerna SVT1, SVT2 och TV4 samt en lokal kanal skall kompletteras med ett åläggande att erbjuda kunderna en s.k. public  
 service-kanal 
  från vardera Norge och Danmark. För denna tjänst skall bola- gen, om de så finner lämpligt, ha rätt att ta ut en rimlig tilläggsavgift. Utred- ningen föreslår vidare att  
 kabel-TV-företagen 
  efter norsk modell skall vara skyldiga att med jämna mellanrum företa undersökningar av abonnenternas programönskningar och att resultaten av dessa undersökningar skall ligga till grund för utformningen av programutbuden. 
 10 
 Uppdraget 
 Uppdraget enligt regeringens direktiv (Dir 1996:55), bilaga 1, kan samman- fattas på följande sätt. 
 Utredaren skall bedöma efterfrågan av  
 TV-sändningar 
  från Norge bland svenska kabelbolag och tittare. 
 Utredaren skall redovisa de tekniska och rättsliga förutsättningarna för ut- ökade norska  
 TV-sändningar 
  i svenska kabelnät. 
 Utredaren skall uppskatta vilka kostnader som kan uppkomma vid alterna- tiva förslag om utökade norska  
 TV-sändningar 
  samt föreslå finansiering. Kostnaderna får inte belasta den svenska statsbudgeten eller tas ut genom en höjd  
 TV-avgift. 
  
 Utredningsarbetet har skett i kontakt med berörda myndigheter, organisa- tioner och programföretag. Företrädare för de största  
 kabel-TV-företagen 
  och branschföreträdare har intervjuats. En studieresa till Norge har företagits, varvid samtal skett med representanter för norska  
 kabel-TV-företag, 
  Norsk Rikskringkasting och Norges Kulturdepartement. 
 Utredningen har initierat en enkätundersökning om intresset för norska  
 TV-program 
  på två svenska orter. Den har genomförts vid Högskolan i Jönköping. 
 11 
 SOU 1997: 68 
 12 
 1 Bakgrund 
 Värdet av den nordiska gemenskapen 
 Det nordiska samarbetet är till stor nytta och glädje för Nordens folk. Det bygger på en historisk, kulturell, geografisk och språklig samhörighet och har en bred folklig förankring. Samhörigheten och samarbetet mellan Nordens folk och länder har skapat gemensamma grundvärderingar och en likartad samhällsutveckling. 
 Mycket av samarbetet sker på informella vägar, genom täta kontakter mel- lan människor, organisationer, företag och institutioner. Miljontals människor i Norden besöker årligen något grannland; en femtedel av allt handelsutbyte i Norden sker mellan de nordiska länderna. 
 Det officiella samarbetet mellan Nordens länder och självstyrande områden i Nordiska rådet, Nordiska ministerrådet och andra gemensamma organ har på många områden lett till resultat och reformer av stor praktisk betydelse för de enskilda människorna i de nordiska länderna, såsom passfriheten, den fria nordiska arbetsmarknaden, det gemensamma socialförsäkringssystemet, den nordiska miljömärkningen och det långt utbyggda samarbetet inom utbild- ningsområdet. 
 I internationella sammanhang sker också en nära samverkan mellan Nordens folk och länder, även om de nordiska länderna och de självstyrande områdena valt olika anslutningsformer till det europeiska samarbetet. Det finns många samarbetsområden, där Norden utgör en naturlig enhet. 
 Under senare år har särskilt kultursamarbetet prioriterats. Ungefär hälften av den nordiska budgeten på cirka 800 miljoner svenska kronor avsätts till kulturellt samarbete i olika former. Denna ökning av resurserna till det nor- diska kultursamarbetet har anmärkningsvärt nog inte omfattat det nordiska  
 TV-utbytet. 
  Inga samnordiska medel har avsatts som bidrag till en utbyggnad av detta. 
 Televisionens genomslagskraft 
 Likväl är televisionen det medium som de nordiska samarbetsförhoppning- arna framför allt knutits till. Det beror på både mediets karaktär och genom- slagskraft. En nordisk medborgare ser i genomsnitt på TV cirka två timmar om dagen. Som framgår av figur 1:1 och 1:2 ägnar den svenska och norska befolkningen nästan exakt lika lång tid åt mediekonsumtion per dygn, 5 tim- 
 13 
 SOU 1997: 68 
 mar och 29 minuter i Sverige, 5 timmar och 32 minuter i Norge. Tele- visionens andel är i Sverige 30 % och i Norge 37 %. 
 Televisionen är, vare sig man tycker om det eller inte, den största teatern, den inflytelseserikaste nyhetsförmedlaren förutom att den även är den meste underhållaren i landet. Televisionen har blivit den nationella scenen och det nationella forumet för information och debatt, skriver professor Mcfarland i Nordisk kontakt 3/1995. 
 Å forbedre og utvide avis- og fjernsynsreportasjene fra naboland til nabo- land er svært viktig, og har dessuten en språklig dimensjon: Vi lærer å förstå hverandre bedre, underströk Norges statsminister Mcfarland i sitt öppningstal vid konferensen Ny gullalder for nordisk kultur 1991. 
 I en rapport från Nordiska ministerrådet i juni 1996, Det umistelige, som handlar om den nordiska språkförståelsen i ett bredare perspektiv, framhävs särskilt televisionens roll för språkförståelsen och samhörigheten mellan nordiska länder (s. 47) : 
 Siden slutningen af 1950´erne er svensk tv blevet set i stadig større dele af Norge, og frem til 1980´erne var de svenske udsendelser de eneste alterna- tiver til  
 NRK-tv 
  på de norske skærme. I dag er svensk fjernsyn forlængst blevet et tilbud til de allerfleste norske seere. Dansk tv er derimod først blevet tilgængeligt fra slutningen af 1995. Det har medført, at de fleste nordmæand i dag er langt mere fortrolige med svensk tale, end de var tidligere. 
 Exemplet ger en antydan om vilken betydelse televisionen kunde ha haft om en ömsesidig utväxling av nationella  
 TV-program 
  tidigt hade skett mellan de nordiska länderna som en kulturpolitisk åtgärd. Nu är, fortsätter rappor- ten, situationen bedrøveligevis den, at et sådant princip endnu ikke er gen- Massey, og i mellemtiden er  
 tv-markedet 
  blevet oversvemmet af Williams underholdningskanaler, som gør publikums interesse for nye  
 tv-tilbud 
  fra nabolandene mindre, end det var ønskeligt. 
  
 Det nordiska  
 TV-samarbetet 
  
 De första tankarna på ett nordiskt  
 TV-samarbete 
  väcktes redan 1955. Ett för- 
  
 slag framfördes i Nordiska rådet om att man gemensamt skulle bygga ut sän- 
  
 darnätet och även gemensamt producera program, eftersom det nya mediet 
  
 var så kostbart. Till en början var det alltså ekonomiska synergieffekter som 
  
 eftersträvades i ett nordiskt  
 TV-samarbete. 
  
 Nordiska rådet antog 1973 en konkret rekommendation om ett nordiskt 
  
 TV-samarbete 
  i syfte att stärka kulturgemenskapen och öka språkförståelsen. 
  
 Detta blev upptakten till ett långvarigt och omfattande utredningsarbete. Den 
  
 första utredningen, TV över gränserna, avsåg markdistribuerad TV. När 
  
 denna presenterades 1974 påpekade en av remissinstanserna att det borde fin- 
  
 nas goda förutsättningar för att via en direktsändande satellit överföra radio- 
  
 14 
  
 och  
 TV-program 
  i Norden. Det ledde till att en särskild statssekreterargrupp 
  
 Bakgrund 
 1975 fick i uppgift att analysera satellitalternativet tekniskt och programmäs- sigt. Gruppen var klar 1977 och lade då fram rapporten Nordisk radio och tv via satellit. I denna konstaterades att permanent satellitdistribution av samt- liga i Norden existerande sju nationella  
 TV-kanaler 
  och elva radiokanaler – det s.k. totalalternativet – var realistiskt och att kostnaderna för detta var över- komliga i relation till antalet  
 TV-licensbetalare. 
  Ett alternativ med en gemen- sam redigerad  
 TV-kanal 
  redovisades också. 
 Nordiska ministerrådet inledde därefter en fördjupad studie, den s.k.  
 Nordsat-utredningen 
  för att ingående belysa de kulturpolitiska, programpoli- tiska, tekniska, juridiska och ekonomiska aspekterna av förslagen. En diger rapport, på 2 000 sidor, förelåg i september 1979 och låg till grund för Nordiska ministerrådets förslag till Nordiska rådet i december 1981 om att inleda ett nordiskt  
 satellit-TV-samarbete 
  enligt det s.k. totalalternativet. Sam- arbetet skulle baseras på ett folkrättsligt bindande avtal mellan de medver- kande länderna och kunde t.ex. finansieras genom ett uttag av en extra licens på 30 svenska kronor per  
 TV-hushåll 
  och år. 
  
 Nordsat-förslaget 
  kom dock att hejdas av skilda motiv och intressen inom och över de nordiska ländergränserna. Planerna mötte bl.a. motstånd från kulturarbetarorganisationerna. Ett satellitsamarbete ansågs av vissa som en fara, eftersom ett ökat  
 TV-tittande 
  kunde leda till en minskad kulturkonsum- tion eller kulturaktivitet i övrigt. Denna uppfattning hävdas dock inte längre. En annan diskussion gällde hur upphovsrättsersättningarna skulle utformas vid sändning av program över hela Norden. 
 Strax före Nordiska rådets session 1982 trädde Danmark ur det nordiska  
 TV-satellitsamarbetet 
  av främst kostnadsskäl. Efter Danmarks utträde återkal- lades Ministerrådets förslag till Nordiska rådet om Nordsat. De övriga länder- na fortsatte dock planeringen om en direktsändande  
 TV-satellit, 
  kallad Tele- X. I november 1985 beslöt Ministerrådet att använda de två tillgängliga TV- kanalerna i  
 Tele-X 
  och genomföra en treårig försöksperiod med två redigera- de samnordiska  
 TV-program 
  med skilda profiler, en nyhets- och aktualitets- kanal och en kultur- och underhållningskanal. Danmark och Island deltog dock inte i beslutet. Inte heller detta projekt förverkligades. I juni 1987 utta- lade sig statsministrarna i Finland, Norge och Sverige för ett trekanalsalterna- tiv i  
 Tele-X, 
  där vardera landet skulle disponera en kanal. Danska och isländ- ska program skulle i begränsad omfattning kunna ingå i de andra kanalerna. Även detta förslag stannade på planeringsstadiet. 
 Den 3 maj 1988, efter 15 års utredande och förhandlande mellan regering- arna, tvingades Nordiska ministerrådet konstatera att det inte förelåg förut- sättningar för att nå en uppslutning kring ett permament utbyte av  
 TV-pro- 
  gram i Norden via direktsändande satellit. Beslutet från 1985 om den tre- åriga försöksverksamheten upphävdes samtidigt. 
 Tanken levde dock vidare.  
 TV-frågan 
  togs upp på nytt i december 1992, då de nordiska samarbetsministrarna lanserade idén om en samnordisk ny- 
 15 
 SOU 1997: 68 
 hetskanal via satellit. Initiativet följdes upp på Nordiska rådets session i Oslo 1993 och i juli samma år uppmanade de nordiska statsministrarna de licens- finansierade nordiska  
 TV-bolagen 
  att utarbeta ett förslag om en gemensam nordisk satellitkanal. 
 Förslaget med arbetsnamnet Nordstjärnan förelåg i oktober 1993. Kanalen skulle sända  
 3–4 
  000 timmar varje år, innehålla ett brett utbud av ny- heter, drama, spelfilm, dokumentärer och evenemang, finansieras via abon- nemangsavgifter (60 kr/månad) och gå ihop ekonomiskt om man fick 700 000 abonnenter. Projektet förutsatte att nationella eller nordiska myndig- heter bidrog med 100 miljoner kronor/år till översättningskostnader och 550 miljoner till en lånegaranti. Statsministrarna ansåg vid Nordiska rådets ses- sion i Mariehamn i november 1993 att programuppläggningen och distribu- tionsformen var intressant, men deklarerade samtidigt att regeringarna inte var beredda att skjuta till några medel. Istället uppmanade de  
 TV-bolagen 
  att själva arbeta vidare med projektet. Därmed föll i praktiken även detta försök att få till stånd en samnordisk  
 TV-kanal. 
  
 Statsministrarna gav också vid ett möte i Butler i juli 1993 de nordiska kulturministrarna i uppdrag att utreda möjligheterna att förbättra förutsättning- arna för mottagning av grannländernas  
 TV-program 
  och att få till stånd ett ut- ökat samarbete mellan de nationella  
 TV-bolagen. 
  Vid rådssessionen i Thompson hamn begärde statsministrarna därtill en belysning av de upphovsrättsliga frågorna, liksom av möjligheterna att använda medel från den nordiska kulturbudgeten för att öka  
 TV-utbytet 
  och  
 TV-samarbetet. 
  En första version av kulturministrarnas rapport  
 Nabolands-TV 
  förelåg i början av 1994. Den konstaterade bl.a. att det inte fanns några tekniska hinder för en ökad grann- landsspridning av  
 TV-program, 
  men att en sådan utvidgning förmodligen skulle kräva offentliga subsidier i en eller annan form. I anslutning till detta bör dock påpekas att sändningarna av svenska och danska program i Norge och svenska och norska program i Danmark inte är subventionerade. I rap- porten pekas också på att Nordvisionssamarbetet mellan de licensfinansierade  
 TV-finansierade 
 TV-bolagen 
  ökat i omfång, bl.a. tack vare bidrag från den nordiska samproduktionsfonden, som i sin tur bygger på  
 TV-företagens 
  in- täkter från kabeldistribution i grannländerna. I den slutliga rapporten menade kulturministrarna att frågan om en utökad spridning av grannlandsprogram- men berodde på det faktiska intresset hos publiken, dvs. vilken marknad som fanns. På denna grund avvisade de i ett brev till statsministrarna den 9 no- vember 1994 att det skulle ställas nordiska medel till förfogande, annat än i helt speciella och avgränsade fall i Nordens utkanter. 
 Trots alla utredningar och initiativ har alltså varken några samnordiska TV- kanaler eller en radikalt ökad spridning av grannländernas  
 TV-program 
  kun- nat åstadkommas. Däremot var den reklamfinansierade, satellitdistribuerade och privatägda  
 (Kinnevik-) 
  kanalen TV3 under ett etableringsskede i början av  
 1990-talet 
  en samnordisk kanal med svenska, danska och norska tittare 
 16 
 Bakgrund 
 som gemensam målgrupp. Denna kanal har dock kommit att delas upp på  
 svensk-, 
  dansk- och norskspråkiga kanaler. 
 År 1997 sänds ett enda samnordiskt  
 TV-program 
  regelbundet i alla fem länderna. Det är de nordiska tipsbolagens spelprogram  
 Viking-Lotto. 
  
 Partiella överenskommelser 
 De nordiska  
 TV-utredningarna 
  har framför allt varit inriktade på att åstad- komma samnordiska helhetslösningar. När detta har misslyckats har bilaterala överenskommelser initierats. Efter ett sådant initiativ från statsministrarna Jennings och Sorsa tillkom under  
 1980-talet 
  Finlands fjärde  
 TV-kanal, 
  be- stående av svenska  
 TV-program 
  hämtade från Kanal 1 och TV 2, överförda med länk i direkt och oförändrad form. På samma sätt komponerades en ka- nal, bestående av direktöverförda finska program för spridning till svenska kabelnät (och i marknätet över Stockholmsområdet). Upphovsrättskostna- derna bestrids i detta fall av svenska resp. finska staten. Motivet för detta utbyte är att tillgodose speciella önskemål från både den svenskspråkiga befolkningen i Finland och den stora gruppen finskspråkiga invandrare i Sverige. 
 I december 1995 blev det tekniskt möjligt att i norska kabelnät ta emot Danmarks Radios och danska TV 2:s program. Detta skedde efter ett direkt agerande av de norska och danska statsministrarna, Mcfarland resp. Anderson. Dessa anmodade i mars 1995 kulturdeparte- menten i de båda länderna att försöka åstadkomma en bilateral lösning för distribution av dansk TV i Norge. Under hösten löstes de tekniska och upp- hovsrättsliga problemen och vid månadsskiftet november/december 1995 kunde de danska programmen börja distribueras i norska kabelnät. Distribu- tionen sker helt på kommersiella villkor, inga offentliga medel har ställts till förfogande. Över 100 000 norska  
 kabel-TV-abonnenter 
  har våren 1997 tillgång till de danska programmen. 
 17 
 SOU 1997: 68 
 Figur 1:1. Mediekonsumtionen i Sverige 1995. Den tid som ägnas åt mass- medier fördelade på olika medier (%). Källa: Nordicom. Mediebarometern. 
  
 Television 
  
 30 % 
  
 Video 
  
 3 % 
  
 Morgontidning 
  
 7 % 
  
 Kvällstidning 
  
 2 % 
  
 Special-facktidskrift 
  
 2 % 
  
 Vecko/månadstidning 
  
 3 % 
  
 Böcker 
  
 9 % 
  
 CD/grammofonskiva 
  
 6 % 
  
 Ford 
  
 4 % 
  
 Radio 
  
 34 % 
  
 CIRKELDIAGRAM 1:1 
 Finns endast i den tryckta versionen 
 Figur 1:2. Mediekonsumtionen i Norge 1995. Den tid som ägnas åt mass- medier fördelade på olika medier. Källa: Norsk Mediebarometer 1995. 
  
 Fjernsyn 
  
 37 % 
  
 Hjemme-PC 
  
 3 % 
  
 Bøker 
  
 4 % 
  
 Ukeblad 
  
 2 % 
  
 Avis 
  
 12 % 
  
 Video 
  
 1 % 
  
 Plate/kassett/CD 
  
 9 % 
  
 Tidskrift 
  
 1 % 
  
 Radio 
  
 30 % 
  
 Tegneserieblad 
  
 1 % 
  
 CIRKELDIAGRAM 1:2 
 Finns endast i den tryckta versionen 
 18 
 2  
 Nelson 
  i Sverige 
 2.1 Teknik och utveckling 
  
 Nelson 
  innebär att  
 TV-signaler 
  överförs från en sändare till en mottagare via kabel. Sådana trådbundna sändningar startade redan på  
 1940-talet 
  i USA:s storstäder, där den höga och täta bebyggelsen gjorde att vanliga marksändare inte gav fullgod bildkvalitet. Istället togs sändningarna emot via en väl place- rad centralantenn och från denna drogs kabel till de enskilda hushållen. 
 Under 1950- och  
 60-talen 
  skedde en snabb tillväxt av  
 kabel-TV-näten 
  i USA. I början av  
 1970-talet 
  hade tekniken utvecklats så att man i kabelnäten kunde distribuera ett mycket stort antal kanaler. 
 Kabelnäten i Europa byggdes ut av delvis andra skäl. De motiverades som regel inte av dåliga mottagningsförhållanden utan av en önskan att ta in fler program än vad som var möjligt med en vanlig antenn. I Europa blev  
 Benelux-länderna 
  först med  
 kabel-TV 
  i stor skala. Där brukades kabelnäten främst för att sprida grannländernas program. 
 Utbyggnaden av  
 kabel-TV-nät 
  i övriga Europa tog fart i början av 1980- talet, då satelliter började användas för att sända  
 TV-program 
  till hushållen. I Sverige antogs 1984 en lag som tillät satellitmottagning via kabelnät. Därefter skedde en mycket omfattande utbyggnad. Grunden för de svenska  
 kabel-TV- 
  näten utgjordes av de centralantennsystem, som på 1960- och  
 70-talen 
  instal- lerats i ett stort antal nybyggda flerfamiljshus och så småningom även byggts in i äldre flerfamiljshus. Kabelnätverken består av koaxialkablar med betyd- ligt högre kapacitet (bandbredd) än det vanliga telenätet. Det förekommer också fiberoptiska kablar. 
 Av naturliga skäl är  
 kabel-TV 
  koncentrerat till tätorter med goda förutsätt- ningar att förena många hushåll i ett och samma kabelnät. Kabelnäten har som regel kapacitet för  
 30–40 
  kanaler. 
 För  
 TV-sändning 
  via kabel krävs i Sverige inte tillstånd. Däremot är var och en som förfogar över ett kabelnät skyldig att utan ersättning förmedla de marksända kanalerna SVT1, SVT2 och TV4. Regelverket och kabelbolagens rättsliga ställning beskrivs närmare i kapitel 7. 
 2.2 Anslutna hushåll 
 En officiell sammanställning över hur många som har  
 Bergeri Sverige har inte gjorts sedan 1991. Den upprättades då av den tidigare tillståndsmyndig- heten inom området, Kabelnämnden, vilken upphörde 1994. I augusti 1991 
 19 
 SOU 1997: 68 
 var 1 727 327 hushåll anslutna till kabel- eller  
 satellit-TV. 
  Av dessa kunde 1 577 295 nås av satellitsändningar. 
 Hösten 1996 var 1 783 000 hushåll (45 % av alla hushåll i landet) anslut- na till något  
 kabel-TV-nät 
  enligt den basundersökning det branschägda pu- blikundersökningsföretaget MMS/Nielsen utförde i  
 augusti–oktober 
  1996. Samtidigt var 371 000 hushåll (9 % av alla hushåll i landet) anslutna till en centralantennanläggning för mottagning av  
 mark-TV-kanaler. 
  Totalt var alltså 54 % av landets hushåll anslutna till olika kabel- eller centralantennät. Upp- gifterna är insamlade i samband med den årliga uppdatering av svenskarnas innehav av  
 TV-utrustning 
  och  
 TV-kanaler 
  som MMS/Nielsen gör genom personliga intervjuer i cirka 6 000 hushåll. 
 En uppskattning, byggd på inhämtade uppgifter från kabelföretag och branschorganisationer, visar att cirka 600 000 personer valt sådana anslut- ningsformer att de bara har tillgång till de svenska huvudkanalerna SVT1, SVT2 och TV4. (Av dessa erhåller dock cirka 400 000 personer även sa- tellitkanalen TV3 utan tilläggskostnad i ett  
 kabel-TV-företags 
  nät.) 
 14 % av hushållen hade hösten 1996 en privat parabol. Samtidigt hade 5 % av hushållen tillgång till en samägd parabolantenn. Totalt uppgick antalet hushåll med  
 satellit-TV 
  eller  
 kabel-TV 
  i någon form till 64 % hösten 1996. 
 Tabell 2:1 är en sammanställning av hela befolkningens (mellan  
 3–99 
  år) innehav av  
 TV-kanaler 
  i bostaden hösten 1996. Som denna visar har – utöver Kanal 1, TV 2 och TV4 – de svenskspråkiga satellitkanalerna TV3, Femman, TV6 och  
 Z-TV 
  samt de utländska Eurosport och MTV den största utbred- ningen. Samtliga dessa kanaler ingår också utan tilläggskostnad i det största  
 kabel-TV-företagets, 
  Telia  
 Kabel-TV:s 
  grundutbud. För rätten att sända dessa program behöver Telia  
 Nelson 
  inte betala ersättning. De nordiska grann- ländernas  
 allmän-TV-kanaler 
  ingår vanligen inte i grundutbudet; två av de fyra största  
 kabel-TV-företagen 
  erbjuder praktiskt taget inga nordiska grann- landskanaler till sina kunder. Därav följer den låga täckningsprocenten för de danska, finska och norska programmen enligt de utbrutna siffrorna i tabell 2:2. Denna tabell, liksom tabell 2:1 är baserad på MMS/Harris basunder- sökning hösten 1996. Siffrorna avser  
 satellit-TV, 
 Bergeroch gränstittan- de på grannländernas marksända kanaler. De intervjuade har själva fått upp- ge vilka kanaler man haft tillgång till. 
 20 
  
 Nelson 
  i Sverige 
 Tabell 2:1. Innehav av  
 TV-kanaler 
  i bostaden i hela  
 TV-befolkningen 
 3–99 
  
 år. Hösten 1996. 
  
 Kanal 
  
 % 
  
 1000-tal 
  
 Kanal 1 
  
 100 
  
 8 
  
 384 
  
 TV 2 
  
 100 
  
 8 
  
 376 
  
 TV4 
  
 99 
  
 8 
  
 298 
  
 TV3 
  
 54 
  
 4 
  
 540 
  
 Femman 
  
 50 
  
 4 
  
 200 
  
 Eurosport 
  
 41 
  
 3 
  
 468 
  
 TV 6 
  
 38 
  
 3 
  
 216 
  
 Z-TV 
  
 37 
  
 3 
  
 125 
  
 MTV 
  
 33 
  
 2 753 
  
 CNN 
  
 19 
  
 1 576 
  
 TV 5 (fransk) 
  
 18 
  
 1 
  
 521 
  
 Discovery 
  
 14 
  
 1 
  
 144 
  
 Hunter 
  
 14 
  
 1 
  
 138 
  
 Supersport 
  
 13 
  
 1 
  
 107 
  
 Dansk TV 1 
  
 12 
  
 988 
  
 TV 21 
  
 12 
  
 965 
  
 Dansk TV 2 
  
 10 
  
 861 
  
 Childrens Channel 
  
 9 
  
 794 
  
 RTL TV 
  
 8 
  
 710 
  
 BBC World 
  
 8 
  
 690 
  
 TV 1000 
  
 7 
  
 598 
  
 Sky News 
  
 7 
  
 572 
  
 NBC Super Channel 
  
 7 
  
 556 
  
 FTV (finsk) 
  
 6 
  
 539 
  
 FilmNet 1 
  
 6 
  
 534 
  
 Norsk TV 3 
  
 6 
  
 533 
  
 Dansk TV 3 
  
 6 
  
 522 
  
 BBC Prime 
  
 6 
  
 513 
  
 RTL 2 
  
 6 
  
 505 
  
 FilmNet 2 
  
 5 
  
 459 
  
 Sat 1 
  
 5 
  
 444 
  
 Norsk TV 1 
  
 5 
  
 434 
  
 Deutsche Welle 
  
 5 
  
 420 
  
 TV 1000 Cinema 
  
 5 
  
 409 
  
 3 Sat 
  
 4 
  
 344 
  
 TVE (Spansk) 
  
 4 
  
 324 
  
 PRO 7 
  
 4 
  
 305 
  
 Vox 
  
 4 
  
 298 
  
 YLE 1 
  
 4 
  
 295 
  
 TV-Norge 
  
 3 
  
 275 
  
 CMT Europe 
  
 3 
  
 255 
  
 Barrera 
  
 3 
  
 230 
  
 Norsk TV 2 
  
 3 
  
 227 
  
 Travel Channel 
  
 2 
  
 200 
  
 21 
  
 SOU 1997: 68 
  
 Kanal 
  
 % 
  
 1000-tal 
  
 Euronews 
  
 2 
  
 182 
  
 Hallmark Entertainment 
  
 2 
  
 182 
  
 Sky One 
  
 2 
  
 137 
  
 MCM-International 
  
 1 
  
 117 
  
 YLE 2 
  
 1 
  
 115 
  
 MTV 3 (finsk) 
  
 1 
  
 113 
  
 Kanal 2 (dansk) 
  
 1 
  
 90 
  
 Horizont 
  
 1 
  
 87 
  
 World Net 
  
 1 
  
 54 
  
 Sci-Fi 
  
 0 
  
 31 
  
 Källa: MMS/Nielsens Basundersökning som genomfördes 19  
 augusti-11 
  
 oktober 1996 
 Tabell 2:2. De svenska  
 TV-tittarnas 
  tillgång till de nordiska grannländernas  
 TV-kanaler 
  hösten 1996. 
  
 Andel av hela 
  
 Antal 
  
 befolkningen  
 3-99 
  år 
  
 Danska program 
  
 Danmarks TV 1 (DR) 
  
 12 % 
  
 988 
  
 000 
  
 Danmarks TV 2 
  
 10 % 
  
 861 
  
 000 
  
 Dansk TV 3 (Kinnevik) 
  
 6 % 
  
 522 000 
  
 Finländska program 
  
 YLE 1 
  
 4 % 
  
 295 
  
 000 
  
 YLE 2 
  
 1 % 
  
 115 
  
 000 
  
 MTV 3 
  
 1 % 
  
 113 
  
 000 
  
 FTV (kombinerade finska 
  
 6 % 
  
 539 
  
 000 
  
 kanalen) 
  
 Norska program 
  
 NRK 
  
 5 % 
  
 434 
  
 000 
  
 Norsk TV 2 
  
 3 % 
  
 227 
  
 000 
  
 Norsk TV 3 (Kinnevik) 
  
 6 % 
  
 533 000 
  
 TV Norge 
  
 3 % 
  
 275 
  
 000 
  
 Källa: MMS/Harris basundersökning hösten 1996. 
 Som jämförelse kan nämnas att de svenska kanalerna Kanal 1 och TV 2 – enligt en sammanställning i Nordisk Medie Nyt 4/1996 – kan ses av 46 % av totalbefolkningen i Norge och av 51 resp. 50 % av danskarna. 32 % av fin- 
 22 
  
 Nelson 
  i Sverige 
 ländarna har tillgång till den redigerade svenska kanalen som har beteck- ningen TV4 i Finland och som består av direktöverförda program från Ka- nal 1 och TV 2. Däremot uppger sig bara 6 % av den svenska befolkningen kunna se den redigerade finska kanalen (FTV), eftersom denna enbart i Stor- Stockholm sänds via marknätet – med vidaredistribution till en del kabelnät – samt i övriga landet endast i 24 av Telia  
 Mendez 
  nät, mot extra avgift. 
 Danskarna, finländarna och norrmännen kan alltså i stor utsträckning följa de svenska  
 TV-programmen, 
  medan en betydligt mindre andel svenskar kan se  
 TV-programmen 
  från de närmaste grannländerna. Med det femte nordiska landet, Island, förekommer inget programutbyte via satellit i vare sig ena eller andra riktningen. 
 2.3 Kabelföretagen 
 Det klart största företaget i branschen är Telia  
 Nelson 
  (f.d. Svenska Kabel- TV) med 1 292 000 anslutna hushåll, vilket motsvarar en marknadsandel av 57 %. Därnäst följer Kabelvision med 460 000 hushåll (21 %), StjärnTV med 217 000 (10 %), Sweden on Line 190 000 (9 %), medan övriga mindre kabelnät tillsammans når 61 000 hushåll (3 %). 
 Företagen samverkar i Svenska  
 Kabel-TV-föreningen, 
  en intresseförening som tillvaratar kabeloperatörernas intressen ur upphovsrättsliga och andra aspekter och verkar för sammanhållning i gemensamma frågor. 
 Vad gäller kostnader för verksamheten har inget av kabelbolagen uppgivit vilka kostnader de har för rätten att sända de program som finns i näten. 
 2 . 3 . 1 Telia  
 Nelson 
  
 Ägare 
 Telia  
 Nelson 
  (som från starten 1983 till 1991 hette Televerket  
 Kabel-TV, 
  och  
 1992–1996 
  Svenska  
 Nelson) 
  är ett helägt dotterbolag till statligt ägda Telia AB (f.d. Televerket). Telia AB har i dag två huvudgrenar: Telia Info- Media och Telecom. Inom Telia InfoMedia Television är Telia  
 Nelson 
  en juridisk enhet med huvudkontor i Göteborg. 
 Anslutna hushåll 
 Telias  
 kabel-TV-nät 
  omfattade den 31 december 1996 1 292 000 hushåll, vilket motsvarar 33 % av alla hushåll i Sverige. Det är Europas näst största. Abonnenterna är spridda över hela landet. I Göteborg, Partille och Mölndal har Telia  
 Nelson 
  sitt största enskilda nät med cirka 200 000 hushåll. Före- tagets olika nät i  
 Stor-Stockholm 
  omfattar tillsammans cirka 250 000 abon- 
 23 
 SOU 1997: 68 
 nenter. Av Telia  
 Mendez 
  närmare 1,3 miljoner hushåll är 1,1 miljoner sammankopplade i ett fiberoptiskt nät. 
 Utbud och marknadsstrategi 
 Telia  
 Nelson 
  har två anslutningsformer. Dels individuella avtal med cirka 100 000 hushåll. Dels avtal med olika fastighetsägare, till vilka Telia Kabel- TV levererar programinnehållet via ett signalpaket. Telia  
 Nelson 
  tar betalt för en teknisk servicekostnad, cirka 25 kronor i månaden, dvs. 300 kronor om året. I detta pris ingår också Telia  
 Franklingrundutbud. 
 Telia  
 Franklingrundutbud består av tio kanaler, fyra fasta kanaler, de s.k. must  
 carry-kanalerna 
  SVT1, SVT2, TV4 samt lokalkanalen. Därtill upp till sex rörliga kanaler, som inte är belagda med ytterligare någon program- avgift för abonnenterna. Vilka de rörliga kanalerna är kan variera från ort till ort, men på de allra flesta håll är dessa under 1997: TV3, kanal fem, TV6, Eurosport International, MTV och  
 Z-TV. 
  För ingen av dessa sex rörliga kanaler betalar Telia  
 Nelson 
  någon upphovsrättsavgift. Om någon TV- kanal i grundutbudet tas bort ersätts den av en annan så att antalet bibehålls. Så skedde på många håll vid årsskiftet 1996/97, då den franska kanalen TV 5 ersattes av TV6. 
 I de flesta nät distribuerar Telia  
 Nelson 
  ytterligare några okodade kana- ler i grundutbudet utan extra kostnad. Dessa kanaler kan bytas ut eller tas bort utan att ersättas med andra kanaler. En av dessa extrakanaler är Telia Kabel- TV:s egen informationskanal, TV9. 
 På vissa orter distribueras av tradition – som det uttrycks i företagets in- formationsmaterial – någon eller några av de nordiska kanalerna i grundutbu- det eller som extra kanal. Då tillkommer en upphovsrättsavgift som fastig- hetsägarna åtagit sig att inkassera via hyran och som 1997 är 5 kronor och 60 öre per månad för två nordiska kanaler (samma pris för en kanal). På dessa orter kan Telia  
 Franklingrundutbud därmed bli något dyrare per månad. I Uddevalla, där norsk TV ingår, kostar t.ex. grundutbudet 27 kronor per månad eller 324 kronor per år. 
 Övriga kanaler är placerade i Telias  
 Kabel-TV:s 
 betal-TV-utbud. 
  För att ta in dessa krävs en särskild dekoder. Telia  
 Nelson 
  säljer ett baspaket med fem  
 betal-TV-kanaler 
  – där dekodern ingår – till en kostnad av 69 kro- nor/månad. Den som därmed disponerar en dekoder kan teckna abonnemang på något av Telia  
 Mendez 
  övriga  
 betal-TV-paket, 
 TV-mix 
  eller Euro- mix eller prenumerera på något av de filmpaket som Telia  
 Nelson 
  också saluför. 
 I det s.k. baspaketet ingår Finlands TV, den kanal som främst riktar sig till finskspråkiga invandrare (se avsnitt 1.4). På några få orter erbjuds också danska och norska kanaler i  
 betal-TV-utbudet. 
  De kostar då väsentligt mer än om de ingår i det ovan beskrivna grundutbudet. Priset är 1997: 39 kronor per 
 24 
  
 Nelson 
  i Sverige 
 månad och kanal. Har man inte redan ett baspaket med dekoder tillkommer 69 kronor/månad. 
 Telia  
 Nelson 
  inriktar sig alltmer på att skapa interaktiva,  
 TV-baserade 
  tjänster. Permanent verksamhet eller försök har bl.a. inletts med olika beställ-  
 TV-tjänster, 
  selektiv  
 TV-reklam 
  och Internet via  
 kabel-TV-nätet. 
  Telia Kabel- TV förbereder också en snar övergång från analog till digital teknologi. 
 Ekonomi 
 Företaget redovisade för 1995 efter avskrivningar och finansnetto en vinst på 80 miljoner kronor. Räntabiliteten på det sysselsatta kapitalet var 21,1 %. Rörelsens intäkter uppgick till 575 miljoner, kostnaderna till 392 miljoner och avskrivningarna till 119 miljoner. Företaget lämnade ett koncernbidrag på 38 miljoner. Resultatet var 12 miljoner bättre än 1994. Detta förklaras i årsredo- visningen av lägre avskrivningar genom att en del anläggningar färdigav- skrivits. De totala intäkterna minskade däremot med 10 miljoner från 1994. Minskningen ligger framför allt på  
 betal-TV-sidan; 
  däremot ökade intäkterna inom grundutbudet. 
  
 Antalet anställda uppgick till 224. 
  
 2 . 3 . 2 Kabelvision 
  
 Ägare 
  
 Kabelvision är sedan oktober 1996 ett helägt dotterbolag till Netcom Systems 
  
 AB, som ingår i Stenbecksfären. Kabelvision grundades 1986 av Fischer 
  
 David och York tillsammans med Formator – ett dotterföretag 
  
 till Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag, SABO. 
  
 Antal anslutna hushåll 
  
 410 000 hushåll är anslutna till Kabelvision. 65 % av kundkretsen utgörs av 
  
 SABO-hushåll. 
  SABO är en organisation för kommunägda bostadsföretag. 
  
 Utbud och marknadsstrategi 
  
 Kabelvisions grundpaket består av SVT1, SVT2, TV3, TV4 och den obli- 
  
 gatoriska lokalkanalen. De kunder som bara har detta betalar ingen extra pro- 
  
 gramavgift. TV3 ingår i detta utbud sedan sommaren 1996. 
  
 Rice huvudpaket, "pluspaketet", kostar 109 kronor och kräver en 
  
 dekoder, som Kabelvision tillhandahåller. Bara de som har pluspaketet kan 
  
 köpa Rice övriga tilläggspaket. 
  
 Enligt Rice ledning sker kundinflytandet genom det  
 kabel-TV-råd 
  
 som SABO har. I detta ingår de mer intresserade bostadsföretagens VD:ar. 
  
 Nya kanaler testas då och då, bl.a. gjordes ett prov med NRK bland 1 000 
  
 25 
  
 SOU 1997: 68 
 abonnenter, utspridda över hela landet i december 1995. Ingen nordisk grannlandskanal finns dock bland de totalt 30 kanalerna i Rice grundutbud eller  
 betal-TV-utbud. 
  
 Kabelvision förbereder nya tjänster i sina nätverk, bl.a.  
 Internet-uppkopp- 
  ling. Företaget arbetar med att bygga samman nätverken i Stockholm till ett integrerat  
 kabel-TV-nätverk 
  förberett för elektroniska tjänster. 
 Ekonomi 
 Företaget redovisade 1995 en förlust på 170 miljoner kronor, dock var det operativa resultatet plus 67 miljoner kronor. Det har förbättrats successivt sedan 1991, då det var minus 41 miljoner kronor. Intäkterna från själva  
 kabel-TV-verksamheten 
  har de facto minskat, från 341 miljoner kronor 1992 till 260 miljoner kronor 1995. Under de senaste åren har företaget investerat 1,8 miljarder. Kabelvision håller på att koncentrera verksamheten till större enheter. Tidigare hade man 160 000 hushåll uppdelade på 2 000 nät. Holden sonalstyrkan har under perioden  
 1991–1997 
  minskat från cirka 500 till cirka 200 personer. 
 2.3.3 StjärnTV 
 Ägare 
  
 StjärnTV-nätet 
  startade 1986 och ägdes fram till 1995 av Stockholms kom- mun. Då köptes företaget av Singapore Telecom International Svenska AB, som ingår i en koncern vars moderbolag är Singapore Telcom International Ltd. 
 Anslutna hushåll 
 217 000 hushåll i  
 Stor-Stockholm 
  är anslutna till  
 StjärnTV-nätet. 
  Dessa är koncentrerade till centrala Stockholm. Inom Stockholms kommun är Stjärn- TV det största  
 kabel-TV-företaget 
  räknat i antalet hushåll. 
 Utbud och marknadsstrategi 
 De allmännyttiga bostadsföretagen i Stockholm byggde upp StjärnTV med syfte att erbjuda  
 kabel-TV 
  till de egna hyresgästerna. Sedan 1987 samverkar StjärnTV även med privata fastighetsägare. I dag utgör dessa ungefär hälften av de anslutna hushållen. 
 När företaget etablerades uttalades att de som inte ville ha  
 satellit-TV 
  i sina nät skulle slippa. Cirka 95 000 av StjärnTV:s abonnenter nöjer sig också med SVT1, SVT2, TV4 och den obligatoriska lokalkanalen. För denna tjänst utgår enbart tekniska distributionskostnader, inga programkostnader. 
 26 
  
 Nelson 
  i Sverige 
 Däremot betalar StjärnTV:s övriga cirka 120 000 abonnenter varierande belopp för att få tillgång till något (några) av StjärnTV:s tre utbud: Bas- utbudet med 14 kanaler inkl. must  
 carry-kanalerna, 
  vilket kostar 109 kro- nor/månad, Williams Basutbudet med sex kanaler som kostar 59 kro– nor/månad samt International med nio kanaler för 78 kronor/månad. 
 Grundutbudet för 109 kronor måste alltid ingå. Man kan alltså inte enbart köpa något av de andra utbuden. Kompletta Basutbudet har cirka 30 000 abonnenter, International med främst invandrarkanaler cirka 8 000. 
 Totalt tillhandahåller StjärnTV 30 kanaler, inklusive företagets egen infor- mationskanal. Fler har man inte kapacitet att förmedla. Inga nordiska kanaler, förutom den upphovsrättsligt kostnadsfria finska kanalen (se 1:4), ingår bland de 30. 
 StjärnTV säger sig också göra årliga tittarundersökningar, i vilka ett antal abonnenter utfrågas om tittarvanor och kanalpreferenser. I dessa frekvens- och uppskattningsmätningar ställs också frågan om abonnenterna önskar yt- terligare någon kanal, dvs. ett öppet svarsalternativ utan exemplifiering. Abonnenterna tillfrågas alltså inte direkt om man är intresserad av t.ex. norska eller danska kanaler. Vid dessa undersökningar har, enligt företaget, framkommit önskemål om polska, turkiska m.fl. invandrarkanaler, vilka StjärnTV delvis tillgodosett genom att placera dessa i det internationella programpaketet. Denna tjänst är dock ganska dyr för t.ex. en turkisk invand- rare, som dels får betala 72 kronor/månaden för den internationella kanalen plus obligatoriska 109 kronor i månaden för basutbudet, alltså cirka 2 000 kronor om året. Det går, som ovan påpekats, inte att prenumerera på enbart en kanal, även om man bara är intresserad av just denna, utan man måste köpa hela programpaketet. 
 StjärnTV gör också marknadsbedömningar med befolknings- och in- vandringsstatistiken som grund. De norska och danska hushållen i Stockholm bedöms av företagsledningen som en mindre viktig kundkrets; många in- vandrargrupper är större och därför intressantare för StjärnTV. Den nordiska språk- och kulturgemenskapen anses i detta hänseende vara av mindre be- tydelse. 
  
 StjärnTV planerade redan från början för avancerade tjänster i nätverket, 
  
 främst brand- och inbrottslarm. Därför ansågs det viktigt att varje hushåll 
  
 hade en individuell kanal och att det fanns en returkanal. Nätet fick formen av 
  
 en stjärna och blev därmed tidigt ovanligt väl anpassat för framtida interaktiva 
  
 tjänster. 
  
 Ekonomi 
  
 Rörelsens intäkter var den 1 januari  
 1995–den 
  31 mars 1996 (OBS fem kvar- 
  
 tal): 298,8 miljoner och kostnaderna för samma period 177,5 miljoner. 
  
 Rörelseresultat före avskrivning: 121,3 miljoner. Efter avskrivningar på 37,6 
  
 miljoner redovisades ett rörelseresultat på 84 miljoner. Av detta lämnades 
  
 27 
  
 SOU 1997: 68 
 59,3 miljoner som koncernbidrag till ägarna. Resultat före skatt: 29,1 miljoner. För kalenderåret 1994 redovisades ett resultat på 52,9 miljoner. 
  
 Stjärn-TV 
  har 65 anställda. 
 2 . 3 . 4 Sweden on Line 
 Ägare 
 Sweden on Line (SOL) ägs sedan februari 1997 till 100 % av investmentbo- laget Atle, som då övertog Riksbyggens 75  
 %-iga 
  ägarandel. Företaget har sitt ursprung i Riksbyggen, som 1984 började erbjuda konsulttjänster för  
 kabel-TV-utbyggnad. 
  Ur den verksamheten föddes Sweden on Line 1986. Riksbyggens bostadsrättsföreningar utgör i dag  
 25–30 
  % av  
 SOL-näten. 
  
 Antal anslutna hushåll 
 SOL har 130 nät/huvudcentraler. Nätens storlek varierar från 35 hushåll till 55 000. Det sistnämnda nätet finns i Malmö, där SOL har sin starkaste posi- tion. Cirka 190 000 hushåll är anslutna till SOL:s olika nät. 
 Utbud och marknadsstrategi 
 Sweden on Line anger företagets motto till Äg själv – bestäm själv. Huvud- parten av SOL:s kunder är bostadsrättsföreningar, andra föreningar eller företag, vilka äger sina nät och påverkar eller bestämmer innehållet i dessa genom särskilda programråd. SOL fungerar som leverantör av skräddarsydda kanalutbud. SOL uppger att man äger de nät kunderna inte vill äga. 
 Det är möjligt för de enskilda hushållen att enbart ansluta sig till basutbudet med SVT1, SVT2, TV4 och den eventuella lokala kanalen. 24 % av abon- nenterna gör detta, medan 76 % abonnerar på tilläggsutbudet, som består av  
 15–20 
  kanaler och som har skiftande sammansättning på de olika orterna. 
 Genomsnittspriset för tilläggsutbudet är 100 kronor i månaden. För att ta emot tilläggsutbudet behövs ingen dekoder. Norsk TV (NRK 1) finns i sam- manlagt 28 000 av SOL:s hushåll, dansk TV 1 i 87 000  
 SOL-hushåll. 
  
 Utöver basutbudet och tilläggsutbudet kan  
 SOL-abonnenterna 
  också pre- numerera på filmkanalerna FilmNet 1, FilmNet 2 och TV1000 mot en sär- skild avgift. Filmkanalerna hyr i så fall också ut dekodrar. 
 SOL har i likhet med övriga kabelföretag som ambition att tillföra näten nya program och tjänster, bl.a. Internet. 
 Ekonomi 
 Företagets intäkter uppgick under 1995 till 140,7 miljoner, varav 110 miljo- ner utgjorde försäljningsintäkter (en ökning från 1994 med cirka 10 miljo- 
  
 28  
 ner). 
  
 Nelson 
  i Sverige 
 Kostnaderna uppgick 1995 till 122,5 miljoner. Rörelseresultatet före av- skrivningar var 18,2 miljoner. Efter avskrivningar och finansnetto redovisa- des ett nollresultat. 
 SOL har 28 anställda. 
 2.4 Sammanfattning och slutsatser 
 Över hälften av de svenska hushållen, 54 %, har i dag möjlighet att ta emot  
 TV-program 
  via kabel- eller centralantennanläggningar. Den övervägande delen av dessa har tillgång till ett varierande utbud av svenska och utländska satellitkanaler. I cirka en fjärdedel av  
 kabel-TV-hushållen 
  har man dock valt att begränsa sig till de kanaler som enligt lagen måste finnas i alla nät, SVT1, SVT2, TV4 och den eventuella lokala kanalen. Priset för de olika tilläggsut- buden varierar beroende på innehåll, omfattning och de olika bolagens kon- cept. 
 Marknaden domineras av fyra olika företag, varav ett, Telia  
 Nelson, 
  är större än alla andra tillsammans. Telia  
 Nelson 
  har nästan 1,3 miljoner an- slutna hushåll. Det motsvarar en tredjedel av alla svenska bostäder. Övriga större företag är Kabelvision (460 000 hushåll), StjärnTV (217 000) och Sweden on Line (190 000). 
 Telia  
 Franklingrundutbud skiljer sig från de övriga företagens genom att minst tio kanaler (de fyra obligatoriska och sex satellitkanaler) ingår i detta. I övriga företags basutbud finns enbart de fyra obligatoriska SVT1, SVT2, TV4 och lokalkanalen samt i Rice fall även TV3. 
 För att kunna ta emot Telia  
 Franklinoch Rice tilläggsutbud krävs dekodrar, medan StjärnTV och Sweden on Line levererar sina tilläggs- paket till alla abonnenter som valt att ansluta sig eller anslutits via fastighets- ägaren till dessa. 
 De olika företagens totala utbud omfattar mellan 30 och 40 kanaler. Utöver SVT1, SVT2 och TV4 har de svenskspråkiga satellitkanalerna TV3, kanal fem, TV6 och  
 Z-TV 
  samt de utländska Eurosport och MTV den största utbredningen. Dessa kanaler ingår vanligen i Telia  
 Franklingrundutbud. Det gör däremot inte – annat än i gränstrakterna – de nordiska grannländernas  
 allmän-TV-kanaler. 
  Två av de andra fyra stora  
 kabel-TV-företagen 
  saknar praktiskt taget nordiska kanaler. Detta gör att bara en mycket liten del av Sveriges befolkning har tillgång till  
 TV-program 
  från grannländerna. Dansk TV 1 kan ses av 12 % av svenskarna, norska NRK av 5 % och finska kanaler av 6 %, medan mellan 32 och 51 % av befolkningen i grannländerna har till- gång till de svenska huvudkanalerna. 
 Konsumentinflytandet över utbudet är synnerligen begränsat.  
 Kabel-TV- 
  företagen bestämmer i allt väsentligt över utbudet från främst kommersiella utgångspunkter. 
 29 
 SOU 1997: 68 
 I en broschyr från Svenska  
 Kabel-TV-föreningen 
  från 1995 heter det: Valfriheten är  
 kabel-TV:s 
  största tillgång. I  
 kabel-TV 
  finns möjligheten att hitta sitt favoritprogram för stunden, vare sig det är ett enkelt underhållnings- program, ett kulturprogram av yppersta klass, en sportsändning, en långfilm eller ett nyhetsmagasin. Allt finns i  
 kabel-TV:s 
  jättelika utbud för den som ger sig tid att söka godbitarna. 
 Som ovan framgått är denna valfrihet när det gäller nordiska program i praktiken minimal. 
 En annan slutsats är att  
 kabel-TV-marknaden 
  i Sverige är mättad. Kabel-  
 TV-anslutningen 
  har under de senaste åren minskat. Det framgår också av de olika företagens ekonomiska redovisningar, där intäkterna från själva kabel-  
 TV-verksamheten 
  stagnerat eller t.o.m. i ett par fall minskat. Den expansion som branschen hoppas på, för att få utdelning på de cirka 10 miljarder i in- vesteringar (som enligt  
 Kabel-TV-föreningen 
  gjorts under ett drygt decen- nium) ligger inom den interaktiva sektorn och de nya tjänster  
 kabel-TV- 
  företagen här hoppas kunna erbjuda. 
 30 
  
 Nelson 
  i Sverige 
 De fyra största  
 kabel-TV-företagens 
  programutbud och priser. Mars 1997 
  
 Telia  
 Nelson 
  
 Kabelvision 
  
 StjärnTV 
  
 Sweden on Line 
  
 Grundutbud 
  
 Grundutbud 
  
 Grundutbud 
  
 Grundutbud 
  
 Inga programkostnader utgår för grundutbuden, däremot varierande tekniska servicekostnader 
  
 SVT1, SVT2, TV4, 
  
 SVT1, SVT2, TV4, 
  
 SVT1, SVT2, TV4, 
  
 SVT1, SVT2, TV4, 
  
 Lokal-TV, 
  TV3, kanal 
  
 Lokal-TV, 
  TV3 
  
 Lokal-TV 
  
 Lokal-TV 
  
 fem, TV 6,  
 Z-TV, 
  
 Eurosport, MTV, TV9 
  
 (Telias infokanal) + ev. 
  
 andra kanaler, varav 
  
 dansk/norsk TV på vissa 
  
 orter mot ca 5 kr/mån i 
  
 tilläggsavgift 
  
 Tilläggsutbud 
  
 Tilläggsutbud 
  
 Tilläggsutbud 
  
 Tilläggsutbud 
  
 Baspaketet 
  
 Pluspaketet 
  
 Basutbudet 
  
 Kostnad: ca 100 kr/mån 
  
 Kostnad: 69 kr/mån 
  
 Kostnad: 109 kr/mån 
  
 Kostnad: 109 kr/mån 
  
 15-20 
  kanaler, lokala va- 
  
 Bio hemma, Travel, 
  
 TV 6, ZTV, CNN, BBC 
  
 TV3, kanal fen, TV6, 
  
 riationer. Ex. (från 
  
 Finlands TV, Sci Fi, 
  
 world, Femman, 
  
 Z-TV, 
  MTV, CNN, 
  
 Varberg) TV3, kanal 
  
 BBC world 
  
 Supersport, Cartoon, 
  
 Eurosport, Palmer 
  
 fem, Discovery, TV 6, 
  
 MTV, Discovery, TNT, 
  
 Entertainment, BBC 
  
 Eurosport, CNN, MTV, 
  
 TV-mix 
  
 NBC Super Channel, 
  
 World, Finlands TV 
  
 BBC world,  
 Z-TV, 
  
 Kostnad: 75 kr/mån 
  
 TV 5 (fransk) 
  
 NRK, BBC Prime, 
  
 CNN, BBC Prime, 
  
 Kompletta Basutbudet 
  
 CMT, Super Channel, 
  
 Discovery, CMT, TNT, 
  
 Tilläggspaketet 
  
 Kostnad: 59 kr/mån 
  
 Childrens Channel TV 5 
  
 Cartoon Eurosport 
  
 Kostnad: 70 kr/mån 
  
 European Business 
  
 (fransk) TV Bosnia, RTS 
  
 Nordic TCC, NBC Super 
  
 Eurosport Travel BBC 
  
 News, BBC Prime, 
  
 Beograd 
  
 Channel 
  
 Prime, SciFi, MCM 
  
 Discovery Channel, 
  
 Internationel, Childrens 
  
 Nuzzik, Jones 
  
 Channel 
  
 Network 
  
 Euromix. Kostnad: 
  
 International: 
  
 69 kr/mån (TV Mix + 
  
 Favoritpaketet 
  
 Kostnad: 78 kr/mån 
  
 Euromix 99 kr(mån) 
  
 Kostnad 52 kr/mån 
  
 Horizont (rysk), ET 1, 
  
 Marshall, BBC Prime 
  
 Tre valfria kanaler ur 
  
 (grekisk), TV Croate, 
  
 TVE (spansk), ZDF, TV 
  
 Tilläggspaketet 
  
 TRT (turkisk), TV 5 
  
 5 (fransk) 
  
 (fransk), TV Polonia, 
  
 Maxpaketet 
  
 Deutsche Welle, TVE 
  
 Dansk/norsk TV 
  
 Kostnad 219 kr/mån 
  
 (spansk), MBC (arabisk) 
  
 39 kr/kanal/månad 
  
 20 kanaler 
  
 (Vissa orter) 
  
 Filmkanaler 
  
 Filmkanaler 
  
 Filmkanaler 
  
 Filmkanaler 
  
 Filmnet 1+2 
  
 Filmnet 1+2 
  
 Filmnet 1+2 
  
 Filmnet 1+2 
  
 Kotnad: 198 kr/mån 
  
 Hallmark entertainment 
  
 Kostnad: 198 kr/mån 
  
 Kostnad: 198 kr/mån 
  
 TV1000, TV1000 
  
 Kostnad: 198/mån 
  
 TV1000, TV1000 
  
 TV1000, TV1000 
  
 Cinema 
  
 TV1000, TV1000 
  
 Cinema. 
  
 Cinema. 
  
 Kostnad: 199 kr/mån 
  
 Cinema. 199 kr/mån 
  
 Kostnad: 199 kr/mån 
  
 Kostnad: 199 kr/mån 
  
 31 
 SOU 1997: 68 
 32 
  
 3 
  
 Nelson 
  i Norden 
  
 Nelson 
  i Danmark, Finland och Norge har utvecklats på ungefär samma 
  
 sätt som i Sverige. Det har främst varit fråga om att ta emot satellitsändningar, 
  
 även om den lokala programverksamheten varit något mer omfattande i de 
  
 nordiska grannländerna. Kabelnäten byggdes ut under en tioårsperiod från 
  
 början eller mitten av  
 1980-talet. 
  I dag har en mättnad nåtts. 
  
 Det femte nordiska landet, Island, har inga  
 kabel-TV-nät 
  och lämnas där- 
  
 hän i nedanstående ländergenomgång. Den kommer att bli mest omfattande 
  
 vad gäller Norge, eftersom de norska förhållandena är speciellt intressanta 
  
 med hänsyn till utredningens uppdrag. 
  
 3.1 
  
 Danmark 
  
 Utbredning 
  
 En stor del av de danska hushållen kunde redan under 1960- och  
 70-talen 
  ta 
  
 emot svensk och/eller tysk TV via speciellt riktade antenner.  
 Kabel-TV-näten 
  
 och parabolanläggningarna började byggas ut i snabb takt från  
 1980-talets 
  
 mitt. Från 1986 har andelen hushåll, som kan ta emot  
 satellit-TV 
  fem- 
  
 dubblats, från cirka 10 % till drygt 55 %, vilket i absoluta tal motsvarar cirka 
  
 1,3 miljoner hushåll. 
  
 Regelverk 
  
 Tillstånd till kabelsändningar ges bara till post- och teleorganisationer, ideella 
  
 antennföreningar, kommuner och ägare av flerfamiljsfastigheter. En regel om 
  
 förmedlingsplikt finns innebärande att  
 TV-programmen 
  från Danmarks Radio 
  
 och danska TV 2 måste kunna erbjudas. Om kabelnätet har minst åtta  
 TV-ka- 
  
 naler måste också en lokal  
 TV-kanal 
  ingå (förutsatt att en sådan finns i områ- 
  
 det). 
  
 Lagen föreskriver formellt att det skall finnas möjlighet till individuella val, 
  
 men lagen har begränsad effekt, eftersom tekniken inte existerar för att den 
  
 skall kunna tillämpas fullt ut. 
  
 För att konsumenterna skall ha ett så stort inflytande som möjligt över 
  
 programinnehållet finns dock vissa bestämmelser. Enklast är det när kabel- 
  
 nätet ägs av abonnenterna själva. Då kan dessa i demokratisk ordning fritt 
  
 välja vilka program de vill utöver de förmedlingspliktiga kanalerna. När ka- 
  
 33 
  
 SOU 1997: 68 
 belnätet inte ägs av abonnenterna måste nätägaren tillförsäkra konsumenterna inflytande över både programval och ändringar i detta. Nätägaren har dock bara plikt att följa abonnenternas önskemål om ändringar i programsamman- sättningen en gång vartannat år. Abonnenterna måste då också stå för de kostnader som dessa ändringar föranleder. Konsumentinflytandet kan ske via föreningar eller valda representanter i bostadsområdena. I regelverket finns även en vägledning om hur själva omröstningsproceduren skall gå till, för att garantera att de  
 TV-program 
  som en majoritet av abonnenterna i första hand vill se, verkligen läggs ut i näten. 
 Företag 
 Två  
 kabel-TV-företag 
  dominerar den danska marknaden, Tele Danmark  
 Nelson 
  med cirka 740 000 abonnenter och Stofa med cirka 500 000 abonnenter. Tele Danmark har sin största spridning i Köpenhamnsregionen och Stofa i övriga landet med de största näten i Aarhus, Aalborg och Næstved. 
 Tele Danmark  
 Johnsonär en del av Tele  
 Danmark-koncernen, 
  vars his- toria och struktur närmast motsvarar  
 Telia-koncernen 
  i Sverige. Den har sitt ursprung i det statsägda danska televerket. Affärsområdet  
 Nelson 
  står för 2 % (drygt 400 miljoner danska kr) av Tele  
 Danmark-koncernens 
  omsätt- ning. 
 Stofa ägs sedan 1995 till 94 % av den svenska  
 Telia-koncernen, 
  som då förvärvade aktiemajoriteten av ett amerikanskt företag. Övriga delägare är Dagbladet Politiken, Egmont Gruppen och GN Store Nord. 
 Utbud 
 I Köpenhamnsområdet gäller två huvudalternativ för Tele Danmark Kabel- TV:s abonnenter: ett grundutbud, lille pakken, med 8 kanaler och ett till- läggsutbud, store pakken med 32 kanaler. Svenska och tyska kanaler finns också oftast med i den lille pakken.  
 Stofa-abonnenterna 
  kan välja mellan tre programpaket, ett grundutbud med enbart de danska must  
 carry-kanalerna, 
  ett tilläggsutbud med bl.a. svenska, tyska och norska program och ett tredje ut- bud med mest utomnordiska kanaler. 
 Tabell 3:1 visar penetrationen – dvs. tillgången till de olika  
 TV-kanalerna 
  – uttryckt i procent av hela danska befolkningen (alltså även dem som inte har  
 Bergereller enbart parabolantenner). Som synes har svensk TV och tysk TV den starkaste positionen utöver de danska kanalerna. NRK har ungefär lika stor spridning som de populäraste engelskspråkiga kanalerna. 
 34 
  
 Nelson 
  i Norden 
 De  
 betal-TV-kanaler 
  som kräver särskild utrustning i form av programkort och/eller dekodrar kan i Danmark tas emot i sammanlagt cirka 150 000 hushåll. De populäraste  
 betal-TV-kanalerna 
  är Filmnet och TV1000. 
 Tabell 3:1. De mest utbredda  
 tv-kanalerna 
  i Danmark 1995 (via kabel, satellit eller marknät). 
  
 Kanal 
  
 Penetration 
  
 (procent) 
  
 Danmarks Radio 
  
 97 
  
 Danmarks TV 2 
  
 96 
  
 Dansk TV 3 
  
 55 
  
 SVT1 
  
 51 
  
 SVT2 
  
 50 
  
 ARD (tysk) 
  
 49 
  
 RTL+ (tysk) 
  
 46 
  
 ZDF (tysk) 
  
 45 
  
 NDR (tysk) 
  
 43 
  
 Eurosport 
  
 41 
  
 Discovery 
  
 38 
  
 Sat 1 
  
 34 
  
 TV4 (Sverige) 
  
 34 
  
 NRK 
  
 32 
  
 CNN 
  
 32 
  
 MTV 
  
 31 
  
 Källa: Gallup A/S. 
 Utveckling 
 Liksom i övriga Norden förbereder sig de danska  
 kabel-TV-företagen 
  för att bredda och utvidga sin verksamhet till nya områden. Försök pågår bl.a. med interaktiv TV, där telefonen mestadels utgör returvägen. Tele Danmark  
 Nelson 
  har deklarerat avsikten att expandera inom hela medieområdet, även på produktionssidan. I linje med detta köpte man hösten 1996 tre fjärde- delar av den danska  
 Metronome-koncernens 
  mediedel. Resterande 25 % för- värvades av den norska mediekoncernen Schibsted. Stofa har bl.a. inlett ett omfattande försök med  
 Internet-uppkoppling 
  i Næstved. Båda de stora före- tagen förbereder också en övergång till digital distribution. 
 35 
 SOU 1997: 68 
 3.2 Finland 
 Utbredning 
 Antalet  
 kabel-TV-hushåll 
  uppgick i Finland vid årsskiftet 1995/96 till cirka 830 000, vilket motsvarar 36 % av alla hushåll. År 1990 var 670 000 hus- håll anslutna. På senare år har ökningstakten minskat; mellan 1994 och 1995 tillkom bara 19 000 hushåll. 
 Regelverk 
  
 Kabel-TV-sändningar 
  med mer än 200 anslutna hushåll kräver tillstånd av re- geringen. Tillståndshavarna måste vidaresända alla nationella (YLE:s och Mainos TV3:s) program och upplåta en kanal för lokala program. 25 % av det totala programutbudet måste vara inhemskt. För övrigt finns inga speciella regler om vilka  
 TV-program 
  som bör eller skall ingå i kabelnäten. Kabel- operatörerna bestämmer helt på egen hand utbudets sammansättning. Det finns inget stadgat konsumentinflytande. 
 Företag 
  
 Kabel-TV-distributionsföretagen 
  i Finland består mestadels av lokala företag, verksamma inom geografiskt avgränsade marknader. Det största företaget är Helsinki Televisio Oy (HTV), ägt av  
 Sanoma-gruppen 
  med 184 600 abon- nenter i Helsingforsområdet, motsvarande 23 % av alla  
 kabel-TV-anslut- 
  ningar i Finland. Därnäst kommer Telecom Finland Cable TV, helägt av stat- liga Telecom Finland. Detta företag skiljer sig från de övriga genom att man etablerat sig på 69 orter runtom i landet. Telecom Finland Cable TV har 130 300 abonnenter (16 % av marknaden). Därnäst följer Tampereen Tieto- verkko i Tammerfors med 60 400 abonnenter och de lokala  
 kabel-TV- 
  distributionsföretagen i Uleåborg, 50 100 abonnenter, Åbo 44 600, Vasa 33 300, Kuopio 26 700. 
 Den ledande programleverantören inom  
 kabel-TV-området 
  är PTV, som ägs av Helsinki Media Company och  
 kabel-TV-bolaget 
  Åbo. PTV förmedlar program till 20 kabelnät och hade 1995 638 000 anslutningar (28 % av alla hushåll i Finland). 
  
 Kabel-TV-branschens 
  omsättning uppgick 1995 till 335 miljoner FIM (finska mark),  
 betal-TV 
  omsatte 101 miljoner FIM och reklamintäkterna i ka-  
 bel-TV 
  uppgick till 37 miljoner (varav 35 miljoner i  
 PTV-programmen). 
  
 36 
  
 Nelson 
  i Norden 
 Utbud 
 Drygt 30 satellitkanaler förmedlas. De mest spridda gratiskanalerna, som ingår i de största företagens grundutbud (utöver must  
 carry-kanalerna) 
  är Eurosport, MTV Europe, franska TV 5, Deutsche Welle TV, vilka sprids till mellan 806 000 och 439 000 hushåll. 
 Avgiftsbelagda programpaket når cirka 28 000 hushåll. De vanligaste ka- nalerna i dessa paket är CNN International, BBC Prime, RTL Television, 3 sat, Moskvas TV, TNT  Cartoon Network, Discovery Channel, Children´s Channel, TVE International och RAI UNO.  
 Betal-TV-kanalen 
  Filmnet har 44 000 prenumeranter. Dessutom finns ett antal abonnenter på Filmnet i satellithushåll. 
 Utveckling 
 Förberedelser pågår och försök görs för att använda  
 kabel-TV-näten 
  till andra tjänster. Trafikministeriet utgav 1996 en rapport som beskriver utvecklings- möjligheterna, såsom bl.a. dataöverföring, interaktiva tjänster och en effekti- visering av  
 Internet-användningen. 
  
 3.3 Norge 
 Utbredning 
 I Norge publicerar Statens Teleforvaltning en detaljerad statistik över hur många hushåll som har tillgång till  
 kabel-TV. 
  Den 15 maj 1995 fanns 677 186 anslutningar, de flesta i Østlandet  
 (Oslo-regionen 
  med omnejd) 487 000. I Vestlandet (Bergen, Stavanger med omnejd) hade 90 000 bostä- der  
 kabel-TV, 
  i Trøndelag 49 000, i  
 Nord-Norge 
  33 000 och i Sørlandet 19 000. Statistiken innehåller också en förteckning över vilka kanaler som ingår i samtliga landets kabelnät, stora som små. 
 De knappt 700 000 kabelhushållen motsvarar 36 % av hela norska be- folkningen. Utöver dessa är 14 % utrustade med privata parabolantenner och 8 % anslutna till någon centralantennanläggning. Av hela befolkningen har 55 % tillgång till  
 satellit-TV. 
  
 Regelverk 
 Liksom i övriga Norden finns en regel om förmedlingsplikt för kabelopera- törer, innebärande att program från NRK, norska TV 2 och – under vissa förutsättningar – lokala  
 TV-kanaler 
  måste erbjudas. 
 37 
 SOU 1997: 68 
 Kringkastingsloven från 1992 har ett särskilt kapitel om vidaresändningar i kabelnät. Denna gäller nät med minst 25 fastigheter eller 100 hushåll. I denna sägs att abonnenterna kan fastställa vilka  
 TV-kanaler 
  som skall vidaresändas i kabelnätet utöver must  
 carry-kanalerna. 
  Statens medieforvaltning kan för- bjuda vidaresändning av  
 TV-kanaler 
  som sänder reklam i strid med norsk lag, sänder program med pornografi eller våld i strid med norsk lag eller program som kan vara skadliga för barn och ungdom, när sändningen sker på en tid då barn och ungdom är en dominerande tittargrupp. 
 Kringkastingsloven ger abonnenterna en hög grad av inflytande över pro- gramsammansättningen. Reglerna och tillämpningen av dessa beskrivs när- mare i avsnitt 7.5. 
 Företag 
 De två största  
 kabel-TV-företagen 
  i Norge är Telenor Avidi med cirka 220 000 abonnenter och Janco med cirka 160 000. Telenor Avidi ingår i den statliga  
 Telenor-koncernen 
  (det statliga telefonbolaget) och har en spridning över hela landet, från Kristiansand i söder till Thomas i nord. Företaget hette tidigare Smith. 
  Janco etablerades redan för 27 år sedan för att vida- resprida svenska  
 TV-program 
  i Oslo. Företaget är numera finskägt, av Helsinki Media. Janco har alltjämt sitt kundnät koncentrerat till Osloregionen och är där större än Telenor Avidi. 
 Båda företagen har under de senaste åren redovisat överskott. Janco  
 Kabel-TV:s 
  resultat var enligt senaste bokslutet 9,3 miljoner finska mark (cirka 15 miljoner svenska kr). Telenor Avidi uppgav i ett brev till sina abon- nenter 1993 nedanstående ungefärliga uppgifter om kostnadernas fördelning på olika poster: Service och underhåll 68 %, administration 10 %, moms och avgift till Statens teleförvaltning 14 % och programkostnader 8 %. 
 Utbud 
 De två ledande företagen har olika marknadsstrategier, som för Anderson del kan sammanfattas: mest möjligt av programmen på dekoder och för Telenor Avidis del: mest möjlig bredd, något högre pris. De olika koncepten har lett till ganska stora skillnader i utbudssammansättningen, dock inte när det gäller de svenska kanalerna SVT1 och SVT2, som funnits med från första början. Janco har t.o.m. kontrakt med alla sina abonnenter om att tillhandahålla Sveriges Televisions kanaler i sitt basutbud. SVT1 och SVT2 ingår för övrigt i så gott som alla kabelnät. 
 Däremot leder Anderson och Telenor Avidis olika system till markant skilda förutsättningar för tillgängligheten av t.ex. dansk TV. Det är sedan i decem- ber 1995 tekniskt möjligt att ta emot Danmarks Radios och danska TV 2:s 
 38 
  
 Nelson 
  i Norden 
 program i de norska kabelnäten efter ett direkt agerande av de båda ländernas statsministrar, Mcfarland och Anderson. Stats- ministrarna anmodade våren 1995 sina kulturdepartement att undersöka möj- ligheterna till en bilateral lösning för att undanröja de hinder som förelåg för en distribution av de danska programmen till de norska kabelnäten. Det lycka- des; programmen överförs via marksändare från Danmark till Norge och sprids sedan till berörda kabelnät via det statliga distributionsföretaget Tele- nor. 
 Distributionen sker helt och hållet på kommersiell grund. Inga offentliga medel utgår. Det är också upp till varje  
 kabel-TV-företag 
  eller kabelnätföre- ning att avgöra om man vill lägga in de danska programmen i utbudet. Det system som Janco tillämpar har lett till att bara någon procent av företagets kunder abonnerar på dansk TV, medan ungefär hälften – eller över 100 000 
 – av Telenor Avidis hushåll i dag har tillgång till de danska programmen. Jancos basutbud består av 13 kanaler, som alla abonnenter får. I detta 
 finns alltså Sveriges SVT1 och SVT2. För övrigt består basutbudet av gratiskanaler, dvs. kanaler som Janco inte behöver betala upphovsrätt för. Grundutbudet kostar mellan 200 och 500 kronor per år, beroende på om abonnenterna bor i villa eller hyreshus. Av denna summa går 80 kronor (40 kr/kanal och år) till svenska upphovsrättshavare. 
 I Jancos tilläggsutbud – som kräver en dekoder till en månatlig hyreskost- nad av 66 kronor – finns ett standardpaket med 14 kanaler för 88 kronor i månaden. I detta ingår bl.a. svensk TV4, som man alltså måste betala extra för. Vill man dessutom ha dansk TV kostar detta 25 kronor i månaden i ett paketpris för Danmarks TV 1 och TV 2. Dekoderhyra tillkommer för dem som för övrigt inte abonnerar på tilläggsbudet. Den som vill titta på dansk TV i  
 Janco-systemet 
  får därmed betala 300 kronor per år plus eventuell dekoder- avgift. Av denna summa utgör 80 kronor upphovsrätten (40 kr kanal och år), 100 kronor (50 kr/kanal) en distributionsavgift till Telenor för den tekniska överföringen av signalen från Danmark, medan Janco tar ut 120 kronor för den egna distributionen. Denna konstruktion har lett till att bara ett mycket begränsat antal av Anderson abonnenter – cirka 1 300 – valt att abonnera på det danska programpaketet. Jancos s.k. tilläggsutbud, med bl.a. svensk TV4, har 8 200 abonnenter. 
 Telenor Avidi har ett annat system. Telenor Avidis cirka 220 000 abon- nenter röstar regelbundet fram det basutbud man vill ha. Alla abonnenter ombeds fylla i ett skriftligt frågeschema (se bilaga 2). De olika kanal- alternativen är även försedda med prislappar, så att kunderna kan väga in de ekonomiska konsekvenserna av sina ställningstaganden.Varje kabelnäts- område – som ibland består av några hundra hushåll, ibland av tiotusentals – är ett valdistrikt; det är i detta område valet får genomslag. Alla kanaler som får mer än 50 % av rösterna läggs ut i områdets basutbud. I genomsnitt omfattar basutbudet  
 17–18 
  kanaler. 
 39 
 SOU 1997: 68 
 Individuella kunder betalar  
 80–90 
  kronor i månaden för detta basutbud, kollektivt anslutna via bostadsrättsföreningar etc. cirka 60 kronor i månaden. Av månadskostnaden utgör cirka hälften en teknisk avgift, som går till Tele- nor Avidi. Programkostnaden (inklusive upphovsrättsersättningarna) utgör ungefär lika mycket  
 (30–40 
  kr i månaden). 
 Abonnenterna väljer sitt programutbud vartannat år, senaste gången var hösten 1995. Då fanns även dansk TV med som alternativ, trots att de danska programmen vid det laget ännu inte var tillgängliga. 105 000 av Telenor Avidis 220 000 kunder valde dock redan då dansk TV. Månadspriset i de nät där dansk TV kom att ingå höjdes samtidigt med cirka 5 kronor. Telenor Avidi marknadsförde planmässigt de danska programmen genom att hänvisa till populära serier som Guzman, handbollsmatcher m.m. 
 De svenska programmen (SVT1, SVT2, TV4) ingår i dag i nästan alla Telenor Avidis nät. Cirka 80 % av dem som deltog i Telenor Avidis kanalval 1995 markerade också att de ville se och var beredda att betala (40 norska kr per kanal och år) för de tre svenska huvudkanalerna. De svenska kanalerna var de särklassigt populäraste bland de erbjudna  
 betal-TV-kanalerna. 
  Sport- kanalen Eurosport kom därnäst med cirka 65 %, nyhetskanalen CNN och Discovery Channel fick vardera 62 %, Childrens Channel 58 %. De svenska programmen fick särskilt höga siffror i östra Norge, inklusive Osloregionen, medan de brittiska programmen var särskilt uppskattade i västra Norge. I bilaga 3.2 redovisas det kompletta resultatet av kanalvalet på landsbasis. 
 De krypterade filmkanalerna, främst TV1000 och Filmnet (som kräver dekoder för att kunna tas emot) har ungefär lika stor spridning i Norge som i grannländerna. 11 % hade 1995 tillgång till sådana  
 betal-TV-kanaler. 
  
 Utveckling 
 Många utvecklingsprojekt pågår. I november 1996 startade t.ex. Telenor Avidi ett försök med  
 höghastighet-Internet 
  i Oslo, liksom ett försök med tvåvägskommunikation i olika kabelnät. 
 3.4 Sammanfattning 
  
 Kabel-TV-utvecklingen 
  i Danmark, Finland och Norge har varit ganska lik- artad. Skillnaderna kan delvis härledas till ländernas geografiska läge och struktur. I Finland och Norge är en dryg tredjedel av alla hushåll anslutna till  
 kabel-TV, 
  i mer tättbefolkade Danmark något fler. 
 Både den danska och norska lagstiftningen har som mål att ge de enskilda konsumenterna en reell möjlighet att påverka programutbudet. Individuella lösningar är dock tekniskt svåra att åstadkomma, varför man försökt garan- 
 40 
  
 Nelson 
  i Norden 
 tera konsumentinflytandet på andra sätt, främst genom att föreskriva olika omröstningsförfaranden. 
 Företagsstrukturen påminner om den svenska; ett fåtal större företag dominerar marknaden i varje land. Företagens olika marknadsstrategier styr också i hög grad utbudets sammansättning. De företag, som är inriktade på att maximera dekoderutbudet och bygga basutbudet på upphovsrättsfria satellit- kanaler (som norska Janco och svenska Telia  
 Nelson) 
  har färre – och dyra- re – grannlandskanaler. De företag, som har ett bredare, dekoderfritt fast något dyrare basutbud (som Telenor Avidi och Tele Danmark  
 Nelson) 
  kan erbjuda ett större utbud av grannlandskanaler till ett mer överkomligt pris. Traditionen spelar också in. I Danmark har svenska och tyska kanaler kunnat ses i flera decennier via vanliga antenner. När de danska kabelnäten byggdes ut var det därför naturligt att från början distribuera svenska och tyska kana- ler. I Osloområdet och i gränstrakterna mellan Norge och Sverige fanns en liknande tradition vad gäller Sveriges Televisions båda kanaler. 
 I alla tre länderna, liksom i Sverige, har utbyggnaden avstannat. För den egentliga  
 kabel-TV-verksamheten 
  är marknaden mättad, företagen hoppas på andra användningsområden för de investeringar i teknologisk infrastruktur som skett. 
 41 
 SOU 1997: 68 
 42 
 4 Norska  
 TV-sändningar 
  i Sverige 
 4.1 Tillgång 
  
 Under första halvåret 1996 hade i genomsnitt 102 267 svenska  
 kabel-TV- 
  
 hushåll möjlighet att se Norsk Rikskringkastings huvudkanal, NRK 1, enligt 
  
 statistik från upphovsrättsorganisationen COPYSWEDE. 
  
 Till detta kommer kommer gräns- och paraboltittandet. Totalt har, som 
  
 framgår av tabell 2:2, cirka 5 % av den svenska befolkningen möjlighet att se 
  
 NRK 1. Norska TV 2 kan ses av 3 %. De okodade satellitkanalerna, den 
  
 norska varianten av Franco TV 3, kan tas emot i 6 % av de svenska 
  
 hushållen och amerikanskägda TV Norge i 3 %. NRK:s nya kanal, NRK 2, 
  
 som inledde sändningarna den 31 augusti 1996, är kodad och kan inte tas 
  
 emot i Sverige. NRK har förvarnat om att även NRK 1 kan komma att kodas, 
  
 men i mars 1997 hade detta ännu inte skett. 
  
 NRK 1 kan bara tas emot i vissa av Telia  
 Franklinoch Sweden on 
  
 Lines kabelnät samt i några mindre lokala nät. Däremot har varken StjärnTV:s 
  
 eller Rice abonnenter möjlighet att se norsk TV, inte ens i tilläggsut- 
  
 buden. Den bästa täckningen har NRK 1 i gränslandskapen Värmland och 
  
 Bohuslän. 
  
 Fyra orter, Karlstad, Uddevalla, Vänersborg och Kristinehamn, står till- 
  
 sammans för cirka hälften av de drygt 100 000  
 kabel-TV-hushåll 
  som har 
  
 tillgång till NRK 1. På dessa platser ingår NRK 1 i Telia  
 Kabel-TV:s 
  grund- 
  
 utbud till en merkostnad av 5 kronor och 60 öre per månad i upphovs- 
  
 rättsavgift. Denna är oftast inbakad i den avgift fastighetsägarna tar ut av 
  
 hyresgästerna för distributionskostnaden av Telia  
 Franklingrundutbud. 
  
 Tidigare fanns NRK 1 även i Telias grundutbud i Östersund och i 
  
 Trollhättan, där 14 000 resp. 12 000 bostäder därmed hade tillgång till 
  
 NRK 1. Kanalen togs bort – enligt Telia i samråd med fastighetsägarna – och 
  
 finns nu enbart som tilläggsutbud mot en månadsavgift på 39 kronor och en 
  
 dekoderhyra på 69 kronor/månad (för dem som inte redan abonnerar på Telia 
  
 Franklintilläggsutbud Basutbudet till samma belopp – se avsnitt 2.3.1). 
  
 Efter denna omläggning behöll 165 av Telia  
 Kabels-TV:s 
  14 000 abonnenter 
  
 i Östersund NRK 1 och i Trollhättan 65 av 12 000. 
  
 I SOL:s (Sweden on Lines) tilläggsutbud återfinns NRK 1 på ett flertal 
  
 platser i södra och västra Sverige. SOL:s tilläggsutbud är, som framgår av 
  
 avsnitt 2.3.4, upplagt på ett annat sätt än t.ex. Telia  
 Kabel-TV:s. 
  Inga de- 
  
 kodrar behövs, utbudet består av  
 15–20 
  kanaler och kostar cirka 100 kronor i 
  
 månaden. Utbudets sammansättning bestäms ibland av särskilda programråd. 
  
 Ett flertal av dessa har valt att ta med NRK i sina paket, varför relativt många 
  
 43 
  
 SOU 1997: 68 
  
 SOL-abonnenter 
  kan se norsk TV i t.ex. Varberg, Trellborg, Kristianstad och Norrköping. 
 De orter, där mer än 500 hushåll under 1995 hade tillgång till NRK 1 i Telia  
 Townsendoch  
 SOL-näten 
  framgår av kartan på nästa sida. Siffrorna bygger på intern statistik från de båda företagen. 
 Orter, där mer än 500 hushåll har tillgång till NRK 1 i Telia  
 Franklinoch Sweden on Lines kabelnät. 
 SVERIGEKARTAN 
 finns endast i den tryckta versionen 
 4.2 Intresset hos publiken 
 Offentligt uttryckta önskemål 
 Företrädare för organisationer, myndigheter och företag, liksom många en- skilda har i olika sammanhang uttryckt önskemål om en ökad tillgång till nor- ska  
 TV-program 
  i Sverige. En bättre balans i det  
 norsk-svenska 
 TV-utbytet 
  var en av de punkter som framfördes av den norske statsministern Munoz i samband med sitt besök som nyutnämnd statsminister i Stockholm i november 1996. 
 Föreningen Norden har på både det centrala och lokala planet agerat vid upprepade tillfällen, bl.a. genom att ordna en konferens med kabelföretag och  
 TV-bolag 
  i oktober 1995. Vid Föreningen Nordens fullmäktigemöte i Kalmar i juni 1996 deklarerade föreningens ordförande, Flores, att kabel- och satellitföretagen helt nonchalerat de nordiska ländernas intresse av att se varandras program ... I dag är det inte tekniken som hindrar oss i Sverige att följa grannländernas  
 TV-program. 
  Det saknas vilja hos kabel- och satellit- kanalerna. Om möjligheterna togs tillvara fullt ut skulle mer än hälften av alla svenska hushåll nu kunna se de norska och danska motsvarigheterna till SVT1, SVT2 och TV4. 
  
 Svensk-norska 
  Föreningen i Stockholm har också varit mycket aktiv i frågan. Föreningen uppmanade 1995 statsministrarna i de båda länderna att ta initiativ till överläggningar mellan NRK och svenska  
 kabel-TV-företag 
  för att öka spridningen av norska  
 TV-program 
  i de svenska kabelnäten. Inget me- del kan vara mer verksamt än möjligheten att se grannlandets  
 TV-program, 
  när det gäller att ge samarbetet mellan Sverige och Norge ett bredare folkligt underlag, hävdade föreningen i ett uttalande, där man underströk att reci- procitet i  
 TV-utbytet 
  är särskilt angeläget, sedan de båda länderna valt olika alternativ för sitt europeiska ekonomiska samarbete. 
 44 
 Norska  
 TV-sändningar 
  i Sverige 
 Intresset för grannlandsprogram i Norden 
 Ett mått på det potentiella intresset för grannlandsprogram i Sverige kan vara det faktiska tittandet på svenska program i grannländerna. När det gäller Danmark och Norge finns aktuella sifferserier för de senaste åren. 
 Genomgående är naturligtvis intresset störst för de norska och norsksprå- kiga programmen i Norge och de danska och danskspråkiga programmen i Danmark. Mest relevant är därför frågan hur svensk TV hävdar sig i jämfö- relse med andra utländska program. 
 Enligt Norsk mediebarometer 1995 ser i genomsnitt 4 % av den norska be- folkningen varje dag på svensk TV. Som ovan framgått (avsnitt 2.2) har 46 % av den norska befolkningen tillgång till svenska program. Ungefär var tionde norsk tittare med tillgång till svenska  
 TV-kanaler 
  ser alltså dagligen på SVT1, SVT2 eller TV4. De svenska programmen står för en tredjedel av det totala tittandet på utländska program i Norge. 
 Det starka intresset för svensk TV i Norge framgår också av de publik- undersökningar de norska kabelföretagen Telenor Avidi och Janco regelbun- det genomför. De svenska kanalerna är de klart populäraste bland de utländ- ska kanalerna i båda företagens senaste mätningar. Telenor Avidis senaste undersökning refereras i stycke 3:3 och redovisas i bilaga 3, medan Anderson mätning av vilka frie resp.  
 betal-TV-kanaler 
  abonnenterna prioriterar fram- går av nedanstående diagram. Denna undersökning genomfördes 1995 av Norsk Gallup Institutt A/S. 
  
 Janco-abonnenternas 
  prioritering av frie kanaler . 
  
 0 
  
 5 0 
  
 1 0 0 
  
 TV2 
  
 9 8 
  
 NRK 
  
 9 2 
  
 TVNorge 
  
 8 8 
  
 TV3 
  
 8 4 
  
 7 5 
  
 SV TV2 
  
 7 3 
  
 SV TV1 
  
 BBC World 
  
 5 3 
  
 Euronews 
  
 4 4 
  
 4 2 
  
 TV+ 
  
 NBC Super 
  
 3 9 
  
 TV6 
  
 3 4 
  
 TV Oslo 
  
 2 7 
  
 2 2 
  
 ZTV 
  
 1 1 
  
 TV5 
  
 45 
 SOU 1997: 68 
  
 Janco-abonnenternas 
  prioritering av BTV  
 (betal-TV)-kanaler. 
  
 0 
  
 20 
  
 40 
  
 60 
  
 80 
  
 CNN  
  66 
 Filmnet  
  59 
 SkyNews  
  
  58 
  
 TV1000  
  57 
 Sv.TV4  
  53 
 Discovery  
  
  52 
  
 EuroSport  
  52 
 BBC Prime  
  48 
 MTV  
  41 
 Travel Ch.  
  37 
 TNT  
  24 
 Robinson.Ch.  
  24 
 CMT  
  
  19 
  
 DFS  
  16 
 RTL  
  15 
 ARD  
  14 
 MCM  
  13 
 D.Welle  
  13 
  
 3-SAT 
  9 
 TV Espana  
  8 
 SAT1  
  8 
 Barrera  
  8 
 ZDF  
  
  7 
  
 Pro7  
  6 
 ZEE TV  
  5 
 TV Polonia  
  2 
 Tyrkisk TV  
  2 
 Enligt danska Gallups  
 TV-undersökning 
  1995 såg den danska  
 TV-publi- 
  Stafford i genomsnitt på svensk TV 30 minuter i veckan (16 minuter på TV4, 7 minuter vardera på Kanal 1 och TV 2). Det motsvarar knappt 3 % av det totala  
 TV-tittandet. 
  De tre populäraste tyska kanalerna noterades också för sammanlagt 30 minuter i veckan. De svenska programmen stod för 23 % av det totala tittandet på utländska kanaler. Tittartiden och tittarandelen för de svenska programmen har varit ganska konstant under de fyra senaste åren. 
 De svenska programmen hävdar sig alltså gott i den internationella konkur- rensen i både Danmark och Norge. 
 46 
 Norska  
 TV-sändningar 
  i Sverige 
 Utförda undersökningar 
 Det material som står till buds för att bedöma efterfrågan av norska  
 TV-pro- 
  gram i Sverige är mycket begränsat. Det hänger delvis samman med att nor- ska  
 TV-program 
  är så lite spridda i Sverige. Tittandet på norska  
 TV-program 
  kommer sällan med i de undersökningar som görs av svenskarnas  
 TV-vanor, 
  eftersom underlaget är så litet. Därför har utredningen initierat två enkät- undersökningar. Dessa har under  
 oktober–november 
  1996 genomförts vid Högskolan för lärarutbildning och kommunikation i Jönköping inom ramen för en  
 C-uppsats 
  i medie- och kommunikationsvetenskap. Tittandet på satellitprogram har undersökts, dels i Varberg i Sweden on Lines kabelnät, dels i Nacka i radhusområdet Rörskäret. Båda dessa orter ligger så långt från Norge att något speciellt intresse för norska program knappast kan förväntas. 
 Undersökningen genomfördes genom telefonintervjuer i Varberg och ge- nom en brevenkät i Nacka. Urvalet i Varberg bestod av 200 slumpvis valda abonnenter bland Varberg  
 Kabel-AB:s 
  abonnenter. Urvalet gjordes av Varbergs  
 Kabel-AB 
  så att hyresgäster i olika boendeformer (hos kommunala bostadsbolag, privata fastighetsägare, HSB, Riksbyggen, villaägare) blev proportionellt representerade. Av de 200 abonnenterna nåddes 160 under un- dersökningsveckorna. Till de boende i radhusområdet i Nacka utlämnades 99 brevenkäter. Av dessa kom 53 ifyllda i retur. 
 I enkäterna ombads de svarande bl.a. att uppge vilka  
 TV-kanaler 
  de sett på under den senaste veckan och vilka de betraktade som de viktigaste kana- lerna. Ungefär en femtedel (19 %) av de svarande i både Varberg och Nacka uppgav att de sett på NRK under senaste veckan. De populäraste kanalerna var de svenskspråkiga TV3, kanal fem, TV6 samt några av de engelsksprå- kiga kanalerna som Eurosport, MTV, Discovery, CNN och BBC. NRK:s program hamnade i mellanskiktet i Varberg (på 10:e plats av 19 kanaler och på 13:e plats av 17) i Rörskäret som framgår av tabellerna 4:1 och 4:2. 
 I Varberg ställdes några följdfrågor till dem som svarade att de tittat på NRK:s program. Svaren visar att det framför allt är sportprogrammen som intresserar, därnäst fakta/dokumentärprogram, nyheter och underhållning. De som tittar på NRK är genomsnittligt något äldre än urvalet i övrigt. 
 En slutsats som kan dras av Varbergs- och Nackaenkäterna är att det finns ett relativt stort intresse för norska program även på orter som inte har någon direkt anknytning till Norge. 
 47 
 SOU 1997: 68 
 Tabell 4:1. Tittandet på  
 kabel-TV-program 
  i Sweden on Lines nät i Varberg. 
  
 Kanal 
  
 Har tittat på följande 
  
 Angivelser som en av de 
  
 kanaler senaste veckan. 
  
 fem viktigaste kanalerna. 
  
 % 
  
 Antal 
  
 TV3 
  
 8 8 
  
 8 3 
  
 Femman 
  
 7 6 
  
 5 8 
  
 Discovery 
  
 5 8 
  
 2 3 
  
 Eurosport 
  
 5 7 
  
 4 0 
  
 TV6 
  
 4 9 
  
 1 0 
  
 CNN 
  
 3 9 
  
 1 2 
  
 MTV 
  
 3 8 
  
 1 4 
  
 BBC World 
  
 24 
  
 5 
  
 Z-TV 
  
 21 
  
 4 
  
 NRK 
  
 19 
  
 4 
  
 CMT 
  
 18 
  
 0 
  
 RTL Plus 
  
 16 
  
 0 
  
 BBC Prime 
  
 15 
  
 5 
  
 Super Channel 
  
 14 
  
 2 
  
 Childrens Channel 
  
 14 
  
 3 
  
 Franska TV 5 
  
 10 
  
 3 
  
 TVE 
  
 10 
  
 0 
  
 TV Bosnia 
  
 1 
  
 1 
  
 RTS Beograd 
  
 0 
  
 0 
  
 Källa: Lee, Taylor., Varför så mycket svensk TV i Norge och så lite norsk i Sverige,  
 C-uppsats 
  i medie- och kommunikationsvetenskap, Hög- skolan för lärarutbildning och kommunikation, Jönköping 1996. 
 48 
 Norska  
 TV-sändningar 
  i Sverige 
 Tabell 4:2. Tittandet på  
 kabel-TV-program 
  i Rörskärets radhusområde, 
 Nacka. 
  
 Kanal 
  
 Har tittat på följande 
  
 Angivelser som en av de 
  
 kanaler senaste veckan. 
  
 fem viktigaste kanalerna. 
  
 % 
  
 Antal 
  
 TV3 
  
 8 1 
  
 3 9 
  
 Femman 
  
 7 0 
  
 3 3 
  
 TV6 
  
 4 3 
  
 1 9 
  
 Eurosport 
  
 4 3 
  
 1 9 
  
 CNN 
  
 4 2 
  
 1 7 
  
 BBC 
  
 4 2 
  
 1 3 
  
 Discovery 
  
 3 6 
  
 1 3 
  
 Traveller 
  
 3 6 
  
 5 
  
 Sky News 
  
 28 
  
 4 
  
 MTV 
  
 26 
  
 7 
  
 NBC 
  
 23 
  
 2 
  
 DSF 
  
 21 
  
 1 
  
 NRK 
  
 19 
  
 3 
  
 RTL 2 
  
 19 
  
 3 
  
 ZTV 
  
 15 
  
 2 
  
 Franska TV 5 
  
 11 
  
 2 
  
 YLE 
  
 11 
  
 4 
  
 Källa: Se tabell 4:1. 
 4.3 Intresset hos kabelbolagen 
 Bara två av de fyra största kabelföretagen, Telia  
 Nelson 
  och Sweden on Line, tillhandahåller i dag någon av de norska  
 allmän-TV-kanalerna 
  NRK 1 eller norska TV 2 i sina nät. I Telia  
 Mendez 
  fall finns NRK i cirka 70 000 av företagets totalt 1,3 miljoner hushåll. I Sweden on Lines olika nät finns NRK 1 i cirka 25 000 hushåll av totalt 180 000. 
 Antalet kabelhushåll med norsk TV har de senaste åren minskat. Det beror på att Telia  
 Nelson 
  tagit bort NRK 1 från basutbudet och ersatt den norska kanalen med andra kanaler, för vilka kabelföretagen inte behövt erlägga upp- hovsrättsersättning. Så har skett i Östersund och Trollhättan, där det samman- lagda antalet hushåll med tillgång till NRK:s program därmed reducerats med sammanlagt 26 000 abonnenter, motsvarande en fjärdedel av Telia Kabel- TV:s abonnenter i hela landet med  
 NRK-anslutning. 
  
 Kabelföretagens ljumma intresse för de norska programmen har främst ekonomiska skäl. Varje kanalplats är av kommersiell betydelse, hävdar före- tagen. En kanal som betingar en upphovsrättskostnad ses därför ofta som en 
 49 
 SOU 1997: 68 
 belastning. Det har exempelvis från Sweden on Line framhållits att det på grund av upphovsrättsersättningens storlek inte går att tjäna pengar på norsk TV till skillnad från andra kanaler, där förmånligare avtal förhandlats fram. 
 Det största Sweden on  
 Line-nätet 
  finns i Malmö. Där ingår inte det norska programmet, däremot i närbelägna Trelleborg och Kristianstad. Malmönätet är, enligt samme företrädare, fullt. Att lägga in norsk TV i Malmönätet skulle medföra en marginell kostnad, men det anses inte finnas någon efterfrågan. 
 Kabelvision och StjärnTV har inga norska program alls. Båda företagen uppger att de regelbundet gör marknadsundersökningar, där de försöker ut- röna intresset för grannlandsprogram. StjärnTV gör årliga frekvens- och upp- skattningsmätningar i sin kundkrets och frågar därvid om abonnenterna ön- skar ytterligare någon kanal. Dessa undersökningar visar, enligt StjärnTV:s ledning, inte på något intresse för norsk TV. Däremot har framkommit önskemål om speciella invandrarkanaler som polska, turkiska m.fl. kanaler. 
 Kabelvision har det senaste året gjort ett försök, där man tagit bort en spansk kanal och istället lagt in NRK. Det föranledde dock ingen permanent ändring i programtablån. Kabelvision lät i december 1995 företaget Mark- nadsindikator göra en undersökning, enligt vilken 70 % av de tillfrågade ansåg att grannlandskanaler inte behöver finnas med i utbudet,  
 22–23 
  % att grannlandskanaler bör finnas med och  
 7–8 
  % att grannlandskanaler måste finnas med. Frågan som ställdes gällde alltså grannlandskanaler, dvs. man mätte inte intresset för specifika norska eller danska kanaler. 
 Samtliga företrädare för kabelföretagen hänvisar till den kommande digi- tala utvecklingen. Telia  
 Nelson 
  menar att avkastningskraven på de enskilda kanalerna kommer att vara lägre i det digitala systemet. Detta ger bl.a. ökat ut- rymme för nordiska kanaler. Enligt StjärnTV medför den begränsade fre- kvenstillgången (i StjärnTV:s fall 30 kanaler) att man inte har plats för norsk TV i dagens utbud. 
 Företrädarna för kabelbolagen anser också att upphovsrättskostnaden är för hög för nordiska kanaler; det har dessutom en konstruktion, som för- svårar för kabelföretagen att föra in nordiska program i sina basutbud. 
 Sammanfattningsvis finns bland de fyra största kabelbolagen ett mycket litet intresse för norska program och nordiska grannlandsprogram. I den mån norska och danska program förekommer i basutbuden – och därmed får en stor spridning till en låg kostnad – gäller det områden, där intresset för de nordiska programmen är så starkt att företagen inte kan negligera detta för- hållande. 
 Motståndet har främst ekonomiska orsaker. Kabelföretagen anser att de kan inte göra någon ekonomisk vinst på de norska kanalerna utan måste tvärtom betala en upphovsrättsavgift, som de dessutom anser vara alldeles för hög. Vidare anser de, med stöd av egna undersökningar, att intresset för nor- ska program är för lågt utom i gränstrakterna. Det frekvensutrymme som i dag finns vill företagen använda till vad de anser som mer lönsam verksam- 
 50 
 Norska  
 TV-sändningar 
  i Sverige 
 het, samtidigt som man hänvisar till att frekvensbristen försvinner när den digitala tekniken genomförs. 
 4.4 Upphovsrättsorganisationernas bedömning 
  
 De allra flesta organisationer, som företräder upphovsrättshavare till  
 TV-pro- 
  
 gram samverkar i Sverige i den ideella föreningen COPYSWEDE. Motsva- 
  
 rande föreningar finns i de andra nordiska länderna, NORWACO i Norge, 
  
 COPY-DAN 
  i Danmark och KOPIOSTO i Finland. 
  
 COPYSWEDE har träffat avtal med Svenska  
 Kabel-TV-föreningen 
  om 
  
 vidaresändningar i näten och ett nordiskt ömsesidighetsavtal finns sedan 1989 
  
 om utväxling av inkasserade ersättningar från sändningar i näten (upphovs- 
  
 rätten och rättighetsklareringen beskrivs närmare i kapitel 6). Efter hand har 
  
 ytterligare kanaler anslutits till COPYSWEDE:s  
 kabel-TV-avtal. 
  Under 1995 
  
 licensierades 19 olika kanaler. 
  
 Priset för vidaresändning i kabelnäten av upp till två utländska kanaler är 
  
 för närvarande 5:60 kronor per hushåll och månad. För varje tillkommande 
  
 kanal är priset 1:40 kronor per hushåll och månad. 
  
 Hälften av COPYSWEDE:s inkassering i Sverige kommer från kombina- 
  
 tionen med två danska  
 TV-kanaler. 
  Därnäst följer i volym NRK. Förhållandet 
  
 återspeglar spridningen av de danska och norska programmen i Sverige enligt 
  
 avsnitten 2.2 och 4.2. 
  
 Den största internordiska kanalen COPYSWEDE licensierar är tyska RTL. 
  
 De allra flesta utländska kanaler reglerar sina program- och eventuella upp- 
  
 hovsrättskostnader direkt med de svenska  
 kabel-tv-företagen. 
  
 I COPYSWEDE:s styrelseberättelse för 1995 beskrivs konkurrens- och 
  
 därmed indirekt efterfrågesituationen inom branschen på följande sätt: 
  
 Allt fler kanaler konkurrerar om att få plats i kabeloperatörernas grundut- 
  
 bud medan utrymmet i näten är begränsat. Kanalernas attraktivitet hos publi- 
  
 Stafford och kostnaden för kabeloperatören blir avgörande för hur utbudet till 
  
 konsumenterna skall sättas samman. Vissa rättighetshavare pressar nu ner 
  
 sina tariffer för att komma med i grundutbudet och på så sätt hålla kvar sina 
  
 volymer. 
  
 Svenska  
 Kabel-TV-föreningen 
  har, mot denna bakgrund och med detta ar- 
  
 gument, begärt att COPYSWEDE och dess samarbetspartners skall justera 
  
 sina tariffer. I COPYSWEDE:s styrelseberättelse 1995 heter det vidare: 
  
 Företrädare för operatörerna har hävdat att konstruktionen med en lägsta ta- 
  
 riff för upp till två kanaler jämsides med de svenska kanalerna utgör en alltför 
  
 hög tröskelkostnad. Utrymmet i de svenska kabelnäten, framför allt i dess 
  
 grundutbud och generella tilläggsutbud, är starkt begränsat. Tillsammans ho- 
  
 tar dessa två faktorer att äventyra spridningen av de kanaler som 
  
 COPYSWEDE representerar. 
  
 51 
  
 SOU 1997: 68 
 COPYSWEDE ger alltså en ganska pessimistisk bild vad gäller efterfrågan på de kanaler, dvs. i första hand de nordiska, man representerar. Trots kri- tiken mot tariffen har dock inte Svenska  
 Kabel-TV-föreningen 
  sagt upp det nuvarande avtalet. Det gäller till den 30 juni 1997. 
 Enligt COPYSWEDE:s uppfattning saknas inte intresse bland  
 kabel-TV- 
  företagen att t.ex. underlätta försök med fler grannlandskanaler och eventuella särlösningar. En avgörande faktor är dock prisfrågan. 
 4.5 Sammanfattning 
 Trots att inga större undersökningar eller försök gjorts för att utröna intresset för norska  
 tv-program 
  i Sverige kan vissa slutsatser dras av ovanstående re- dogörelse: 
 Intresset för grannländernas  
 tv-program 
  är relativt stort i Sverige. I Norge är de svenska programmen de populäraste efter de norska, i Danmark är de svenska och tyska de mest sedda efter de danska. Visserligen finns i både Norge och Danmark en stark tradition av overspill- och grannlandstittande, men inga belägg finns för att det skulle vara en radikal avvikelse när det gäller intresset för grannlandsprogram mellan de skandinaviska länderna. 
 De undersökningar utredningen initierat i Varberg och Nacka motsäger inte detta förhållande. Dessa enkäter visar också att intresset för NRK är större än för en del kanaler som tagits in i kabeldistributörernas grundutbud. 
  
 Kabel-TV-företagens 
  motstånd mot nordiska grannlandsprogram har främst ekonomiska orsaker. I den mån norska och danska program finns i de prisbilliga basutbuden är det av traditionella skäl och/eller för att  
 kabel-TV- 
  företagen inte vill lyfta ut de nordiska programmen inför risken att tappa kun- der eller drabbas av negativa reaktioner. De nordiska kanalerna har också fått ökad konkurrens av utländska kanaler på tariffsidan. 
 Detta förhållande har också uppmärksammats av upphovsrättshavarnas samorganisation, COPYSWEDE, som befarar att  
 kabel-TV-företagen 
  fort- sätter att avlägsna nordiska kanaler ur basutbuden, men som också bedömer att öppningar finns för olika försökssändningar med grannlandskanaler i Sverige. 
 52 
 5 Tekniska förutsättningar 
 Det finns för närvarande inga tekniska hinder för att förmedla norska programtjänster i svenska kabelnät. 
 Norska sändningar i svenska kabelnät 
 Det finns olika vägar att tekniskt förmedla norska sändningar till svenska hushåll, genom användande av satellit, marknät och kabelnät, med analog eller digital teknik. De olika teknikerna kan kombineras. 
 Mottagning av norska marksändningar kan bara äga rum i gränstrakterna. Emellertid sänds NRK 1 och 2 samt norsk TV 2 även från satellit. Signalerna kan mottagas i hela Sverige med parabolantenn. Programtjänsterna kan såle- des, rent tekniskt sett, vidaresändas i kabelnäten på samma sätt som andra utländska program som distribueras via satellit. 
 Sändningarna skulle också kunna förmedlas till kabeloperatörerna med kabel. En sådan metod skulle dock vara dyrbarare och sannolikt medföra ett visst behov av regleringar. Att även andra tekniska varianter kan tänkas illustreras av hur danska sändningar förmedlas till norska kabelanslutna hus- håll. Sändningarna överförs från Danmark till Norge via marksändare, skickas från Norge upp till satellit och kan sedan tas ned av kabeloperatörerna för vidaresändning till hushållen. Samma metod skulle kunna användas för att till kabelnät i Sverige distribuera norska program. 
 Norska sändningar direkt till hushållen 
 Signalerna från samtliga norska programtjänster som sänds via satellit kan mottagas direkt av svenska hushåll med egen parabolantenn. Den faktiska tillgängligheten är dock varierande. 
 Norska TV 2 är kodad varför tittarna måste använda dekoder och skaffa s.k. smart Wood för att mot avgift få tillgång till programmen. Sådana kort säljs i Sverige. 
 NRK 1 är okodad men en kodning förbereds. Sändningarna avses att bli tillgängliga i Sverige enbart genom digital teknik. Den digitala tekniken inne- bär tekniskt inte något hinder för de fyra stora kabelföretagen. NRK har dock 
 träffat ett avtal med Telenor som ger ensamrätt att avkoda signalerna. Den er- 
 53 
 SOU 1997: 68 
 sättning som Telenor kan kräva för avkodning ökar kostnaderna. För de små näten som inte har den utrustning som krävs kan den digitala tekniken däre- mot innebära svårigheter i form av höga anskaffningskostnader. 
 Sändningarna av NRK 1 kommer i princip att vara tillgängliga för svenska hushåll med egen parabolantenn. Tillgängligheten förutsätter dock innehav av en dekoder som kan behandla den digitala satellitsignalen och erläggande av avgift genom smart cards. Dekodrar för digitala sändningar betingar för när- varande ett pris av 6  
 000–7 
  000 kronor. 
 NRK 2 är kodad och avses inte vara tillgänglig i Sverige. Smart cards till- handahålls därför inte i landet. 
 Teoretiskt skulle naturligtvis marknät kunna användas för sändningar av norska program till svenska hushåll. Det torde dock i praktiken inte finnas tillräckligt frekvensutrymme i nuvarande analoga teknik. I en framtid när digi- tal teknik används för marksändningar kommer utrymmet för marksända ka- naler att öka eftersom flera programtjänster kan förmedlas via samma signal. I utredningen Från massmedia till multimedia (SOU 1996:25) som föreslagit staten att verka för digitaliserade marknät har uppskattats en ökning av mark- sända programtjänster från nuvarande tre till först åtta och senare till tjugofyra programtjänster. I den proposition i ärendet som därefter överlämnats till riksdagen (prop. 1996/97:67) har föreslagits att sändningar med digital teknik stegvis skall inledas. De första sändningarna på vissa utvalda orter skall kunna komma igång under slutet av 1997. Verksamheten skall fortlöpande utvärderas. 
 Även beträffande kabelnäten väntas en digitalisering som kommer att inne- bära en mångdubbling av möjligt antal programtjänster. 
 I framtiden kommer det också teoretiskt finnas möjlighet att sända pro- gramtjänster genom telenätet, även om telenätet i praktiken sannolikt snarare kommer att användas för interaktiva tjänster än förmedling av traditionell en- kelriktad massmedia. 
 Sammantaget kan konstateras att det inte finns några egentliga tekniska hinder för att förmedla norska programtjänster till svenska hushåll genom kabelnät eller andra distributionsformer. Frågan om förmedling av norska programtjänster i svenska kabelnät är således beroende av andra faktorer än tekniska. 
 54 
 6 Upphovsrätt 
 Det finns en legal och avtalsmässig ordning som ger möjlighet att kla- rera rättigheterna för sändningar av norska programtjänster i svenska kabelnät. Upphovsrätten utgör inget hinder för tillhandahållande av ett flertal norska programtjänster i svenska nät. 
 6.1 Gällande rätt 
 Upphovsrätten utgör ett system av ensamrätter som tillkommer upphovsman- nen till ett verk. Rättigheterna är både av ekonomiskt slag, som exempelvis rätten att mångfaldiga, och av mer ideell natur, som exempelvis rätten till re- spekt för verket vilket innefattar ett skydd mot att verket förändras. Det upp- hovsrättsliga skyddet omfattar inte bara de traditionella konstnärliga och litte- rära områdena utan även en mångfald av det moderna samhällets skapande verksamhet, som exempelvis datorprogram, och s.k. närstående rättigheter. Till de närstående rättigheterna räknas bl.a. rättigheter som tillkommer fono- gramframställare, filmproducenter och radio- och  
 TV-företag. 
  
 Upphovsrätten regleras nationellt främst genom lagen (1960:729) om upp- hovsrätt till litterära och konstnärliga verk. Av särskilt intresse i detta sam- manhang är skyddet för de utövande konstnärernas rättigheter (1 kap.), skyddet för radio- och  
 TV-företags 
  sändningar (48 §) samt den speciella reglering som gäller för vidaresändning i kabelnät (26 f och 26 i §§) och förhandlingar därom (52 a § ). 
 De program som sänds i television är normalt upphovsrättsligt skyddade verk. Upphovsmannen kan fritt överlåta den ekonomiska delen av sin rätt. Rätten, exempelvis att sända verket, har följaktligen reglerats genom någon form av avtal mellan upphovsman och programföretag. Det kan t.ex. vara ett avtal som grundas i ett anställningsförhållande hos programföretaget eller ett avtal mellan programföretaget och en fristående programmakare om en en- staka sändning. 
 Även radio- och  
 TV-företaget 
  har ett upphovrättsligt skydd för sina ut- sändningar. Skyddet avser själva utsändningen, m.a.o. de programbärande signalerna och inte själva programmet. Skyddet omfattar tre olika förfaran- den, bl.a. finns ett skydd mot återutsändning.  
 TV-företagets 
  samtycke är ett krav för återutsändning. Denna rättighet kan således bli föremål för upplå- telse. 
 55 
 SOU 1997: 68 
 De legala konstruktionerna för skydd av upphovsrätten och reglering av ersättning för radio- och  
 TV-sändningar 
  varierar något beroende på sprid- ningsättet. 
 I kabelnäten gör man skillnad mellan s.k.  
 egensändningar  
 , sändningar som kabeloperatören själv eller något programföretag framställer för sändning i kabelnäten, och s.k.  
 vidaresändningar,  
 samtidig och oförändrad sändning av program som även förmedlas genom annan teknik, exempelvis i marknät eller via satellit. 
 För egensändningar finns inget behov av särreglering. Programföretaget eller kabeloperatören har träffat avtal med upphovsmännen eller deras repre- sentanter beträffande upplåtelse av rättigheter just för spridning i kabelnätet. 
 Med vidaresändning i kabelnätet av programtjänster som förmedlas via andra distributionssätt följer vissa komplikationer. Genom vidaresändning utnyttjas ett  
 TV-företags 
  programsignaler och görs de upphovsrättsligt skyd- dade verken tillgängliga för en ny krets av mottagare. Vid vidaresändning i kabelnät är det således i princip fråga om ett nytt offentligt framförande som är underkastat upphovsrätten. Rättighetshavarna skulle enligt upphovsrättens grundprinciper därför personligen samtycka och personligen ersättas för nyttjandet. Det är dock i praktiken närmast omöjligt för kabeloperatören att skaffa individuella tillstånd från den stora mängd rättighetshavare som finns bakom det vidaresända programutbudet. 
 Två olika lösningar finns på detta dilemma. Antingen så sker en klarering av rättigheterna på kollektiv väg eller så regleras rätten till vidaresändning i kabelnät redan mellan upphovsmannen och radio- och  
 TV-företaget, 
  varefter företaget träffar avtal med kabeloperatören. 
 Metoden med klarering av rättigheterna på kollektiv väg utgår vanligen från en nationell lagstiftning. Utformningen av de kollektiva lösningarna va- rierar något mellan olika länder. Principiellt brukar man skilja mellan s.k. tvångslicens och avtalslicens. Systemet som bygger på tvångslicenser skall emellertid avvecklas till följd av ett  
 EG-direktiv 
  av den 27 september 1993 rö- rande harmonisering av nationella upphovsrättslagar (EEG 93/89). 
 Normala inslag i de kollektiva ordningarna är att rättighetshavarnas sam- tycke visserligen inte behövs för vidaresändning men att rättighetshavarna är berättigade till ersättning, samt att organisationer företräder rättighetshavarna vid avtal, inkassering och fördelning av ersättningarna. 
 För svensk del gäller enligt de ovan angivna bestämmelserna i upphovs- rättslagen en avtalslicensordning. En grundförutsättning för ordningen är att ett avtal om verksutnyttjande på visst sätt ingåtts med en organisation som fö- reträder ett flertal svenska upphovsmän på området. Ett sådant avtal har träffats mellan Svenska  
 Kabel-TV-föreningen, 
  som organiserar kabelopera- törerna, och COPYSWEDE som representerar upphovsmännen via deras or- ganisationer. Därigenom föreligger en avtalslicens som berättigar kabelopera- törerna att i kabelnät samtidigt och oförändrat vidaresända verk som ingår i en 
 56 
 Upphovsrätt 
 trådlös ljudradio- eller televisionsutsändning utan att behöva inhämta ett sam- tycke från de olika upphovsmännen. Avtalslicensen innebär vidare att även verk av aktuellt slag av svenska eller utländska upphovsmän som inte före- träds av organisationen kan utnyttjas utan individuellt samtycke. 
 När ett verk utnyttjas med stöd av avtalslicens skall detta ske enligt de vill- kor, exempelvis beträffande ersättning, som angivits i avtalet. Upphovsmän som står utanför organisationen är vad beträffar fördelning av ersättning och förmåner som bekostats av ersättningen likställda med de organiserade upp- hovsmännen. Organisationen, dvs. COPYSWEDE, har således att ombesörja fördelning av ersättning till samtliga rättighetshavare vars verk utnyttjas med stöd av avtalslicensen. Endast de avtalsslutande organisationerna har rätt att rikta krav om ersättning mot den som använder ett verk med stöd av av- talslicens. 
 Den upphovsman som står utanför organisationen har alltid rätt att, inom tre år från utnyttjande av verket, kräva en individuell ersättning för nyttjandet. Kravet på ersättning får dock endast riktas mot den representerande orga- nisationen. 
 Systemet innebär således att den nyttjare som träffar avtal med en repre- sentativ organisation kan vara säker på att han förvärvat de rättigheter han be- höver och inte senare kommer att utsättas för några separata krav. Till detta bidrager också den förhandlingsordning som skall tillämpas, innebärande att krav på ersättning skall förhandlas samtidigt med upphovsmännens avtalsslu- tande organisationer och de  
 TV-företag 
  vars sändningar vidaresänts efter samtycke. 
 Till system för kollektiv rättighetsklarering hör oftast en reglering av den situation som uppstår om de avtalsslutande parterna inte kan komma överens, vanligen innebärande någon form av tvångsmedel. I Sverige som tidigare saknat sådana regler för denna form av avtalslicens har den 1 juni 1995 i upphovsrättslagen införts en förhandlingsskyldighet för rättighetshavarna. Om skyldigheten inte iakttas kan skadestånd följa enligt 52 a § upphovs- rättslagen. Samtidigt har lagen (1990:612) om medling i vissa upphovsrätts- tvister gjorts tillämplig. 
 Rättigheten till kabelspridning kan som noterats emellertid redan ha regle- rats i ett tidigare skede – mellan upphovsmännen och det sändande program- företaget. Denna modell för att klarera rättigheter har blivit allt vanligare och är nu i praktiken den mest betydelsefulla. Avtalslicensordningen gäller därför inte verk för vilka rättigheterna till vidaresändning innehas av det radio- eller televisionsföretag som sänder ut den ursprungliga sändningen. Detta är exempelvis fallet för de programföretag där Sverige ingår i det primära spridningsområdet, såsom TV3, kanal fem, TV1000 och Filmnet. Den fran- ska kanalen TV 5 som syftar till en vidsträckt spridning utgör ytterligare ett exempel där kabelspridningen är direkt klarerade mellan företag och upp- hovsman. 
 57 
 SOU 1997: 68 
 Rätten till vidaresändning får i denna situation regleras direkt med radio- eller  
 TV-företaget 
  eller dess representant (som ibland kan vara samma organi- sation som också tillvaratar programupphovsmäns intressen). Detsamma gäl- ler alltid beträffande det skydd mot återutsändning som 48 § upphovsrätts- lagen ger radio- och  
 TV-företag. 
  Klareringen av de rättigheter som tillkommer eller innehas av det ursprungligen sändande radio- eller  
 TV-företaget 
  kan alltså inte ske på kollektiv väg. Att lagstifta om kollektiv klarering av sådana rättigheter är inte längre möjligt efter det nämnda  
 EG-direktivet, 
  Pratt. 
 En följd av ordningen med en direkt reglering mellan programföretag och upphovsmän är således att kabeloperatörerna kan lösa samtliga rättigheter med det  
 TV-företag 
  vars sändningar man önskar vidaresända i kabelnätet. 
 6.2 COPYSWEDE- rättighetsklarering i praktiken 
  
 Avtal om användning av programtjänster eller verk där många kategorier av 
  
 rättigheter ingår kräver samverkan mellan rättighetshavarna. COPYSWEDE 
  
 är ett organ för sådan samverkan. COPYSWEDE är en ideell förening bestå- 
  
 ende av en rad medlemsorganisationer som företräder olika typer av rättig- 
  
 hetsinnehavare. Bland medlemsorganisationerna finns bl.a. Sveriges Artisters 
  
 och Musikers intresseorganisation (SAMI), Svenska Tonsättares Interna- 
  
 tionella musikbyrå (STIM), Sveriges Författarförbund och Svenska Journa- 
  
 listförbundet. 
  
 Enkilda upphovsmän och utövande konstnärer har genom personliga full- 
  
 makter eller på annat sätt givit medlemsorganisationerna uppdrag att förvalta 
  
 deras upphovsrätt. När det gäller vidareutnyttjande i nya media, som exem- 
  
 pelvis  
 kabel-TV, 
  har medlemsorganisationerna i sin tur vidarebefordrat upp- 
  
 draget att träffa avtal och fördela ersättning till COPYSWEDE. 
  
 COPYSWEDE träffar sedan licensavtal med den som vill utnyttja det skydda- 
  
 de materialet. 
  
 COPYSWEDE har också erhållit uppdrag att företräda en rad olika radio- 
  
 och  
 TV-företag, 
  bland dessa huvuddelen av de nordiska programföretagen, 
  
 engelska BBC och en del italienska och tyska televisionsföretag. Därigenom 
  
 kan upplåtelserna bli heltäckande. 
  
 Mellan COPYSWEDE och Svenska  
 Kabel-TV-föreningen 
  har ett avtal om 
  
 rättighetsupplåtelser träffats som innebär att kabeloperatörerna i näten kan vi- 
  
 daresända vissa radio- och  
 TV-kanaler. 
  Dessutom har COPYSWEDE träffat 
  
 separata avtal rörande sådana rättigheter med ett större antal kabeloperatörer 
  
 som inte är medlemmar i Svenska  
 Kabel-TV-föreningen. 
  
 COPYSWEDE företräder medlemsorganisationerna även på ett antal andra 
  
 avtalsområden. 
  
 Det övergripande målet för COPYSWEDE:s verksamhet är att se till att 
  
 58 
  
 rättighetshavarna får ersättning för nyttjande i media av deras verk och presta- 
  
 Upphovsrätt 
 tioner och att denna ersättning fördelas individuellt till rättighetshavarna, så långt detta är möjligt. Fördelningen sker antingen av COPYSWEDE eller av medlemsorganisationerna. 
 Fördelningen sker efter i förväg bestämda modeller. Vad gäller exempelvis nyttjandet av nordiska kanaler i kabelnät gäller att det först sker en fördelning mellan radio- och  
 TV-företagen 
  (35,5 %), filmproducenterna (29 %) och COPYSWEDE (35,5 %). Därefter fördelar COPYSWEDE eller dess med- lemsorganisationer den andel som tillkommer de företrädda rättighetshavarna. Detta sker efter ett individuellt fördelningsystem som bygger på ett antal be- stämda principer. Ersättningarna utbetalas en gång om året till rättighets- havarna. 
 En väsentlig del av COPYSWEDE:s verksamhet är att överföra rättighets- ersättningar till utländska upphovsmän och fördela ersättning till svenska upphovsmän för utländskt nyttjande av deras rättigheter. COPYSWEDE och medlemsorganisationer som STIM och SAMI har sina motsvarigheter i andra länder. Organisationerna i olika länder har träffat avtal med varandra om öm- sesidiga tjänster. Avtalen bygger på att ersättningar inkasseras av upphovs- rättsorganisationen i det land där nyttjandet sker för att sedan överföras till motsvarande organisation i rättighetshavarnas land som sedan gör fördel- ningen till individerna. Sedan 1989 har det funnits ett nordiskt ömsesidig- hetsavtal om utväxling av inkasserade ersättningar för  
 kabel-TV-sändningar. 
  Upphovsmännens ersättning för nyttjande av ett norskt programföretags sändningar i svenska kabelnät överförs således, direkt av COPYSWEDE eller via någon av medlemsorganisationerna, till den norska motsvarigheten NORWACO eller till dess medlemsorganisationer. På samma sätt överförs ersättningar för svenska sändningar i norska kabelnät för en individuell för- delning i Sverige. 
 Norska sändningars tillgänglighet 
 Det finns således en upphovsrättslig ordning för reglering av vidarespridning av norska sändningar i svenska kabelnät. Som framgått i tidigare kapitel är ett flertal av de norska programföretagens sändningar därtill tillgängliga i den bemärkelsen att det finns möjlighet för kabeloperatörerna att träffa avtal om förmedling. De nödvändiga avtalen om rättigheterna kan klareras med COPYSWEDE som företräder de norska programföretagen och rättighetsha- varna. 
 Upphovsrätten så den nu föreligger utgör således inget hinder för förmed- ling av norska sändningar i svenska kabelnät. 
 59 
 SOU 1997: 68 
 60 
 7 Kabelbolagens ställning 
  
 7.1 
  
 Kabeloperatören, konsumenten och programföretaget 
  
 Kabelbolagen intar en monopolliknande ställning mot konsument och programföretag. 
  
 Kabel-TV-verksamheten 
  förutsätter avtal mellan flera olika parter. 
 Vad först gäller nätinnehavet kan formellt en skillnad göras mellan nät- ägande och operatörsskap. Denna distinktion är dock mindre betydelsefull eftersom tre av de fyra dominerande kabelföretagen – själva eller genom dot- terbolag – är både ägare och operatör samt att lagstiftningen behandlar lika den som äger eller annars förfogar över en anläggning för trådsändning (8 kap. 1 § radio- och  
 TV-lagen). 
  Det fjärde kabelföretaget – Sweden on Line – är ibland enbart operatör och låter de anslutna själva äga nätet eller delar därav. 
 Själva byggandet av ett kabelnät kräver att nätägaren träffar avtal med be- rörda markägare. Därefter måste en överenskommelse nås med fastighetsäga- ren om installation av erforderligt nät inom fastigheten, s.k. fastighetsnät. Genom överenskommelsen mellan en fastighetsägare och en viss kabelopera- tör etableras ett avtalsförhållande som är svårt att ändra eftersom det regel- mässigt löper på mellan  
 5–15 
  år och dessutom föranleder en rad tekniska in- stallationer som måste ändras vid byte av kabeloperatör. Eftersom rollerna som nätägare och operatör normalt inte är åtskilda innebär fastighetsägarens beslut även indirekt ett val av programleverantör och programutbud för de boendes räkning. 
 De boende kan, t.ex. genom bostadsrättsförening, ha partsinflytande över innehållet i avtal med kabeloperatören. Den som är hyresgäst saknar dock så- dant inflytande och möjligheten att påverka utövas främst genom intresse- organ som hyresgästförening eller liknande. 
 Kabeloperatören träffar sedan avtal med det enskilda hushållet om leverans av vissa program utöver must  
 carry-kanalerna 
  SVT1 och 2 samt TV4, som skall tillhandahållas utan extra kostnad. 
 61 
 SOU 1997: 68 
 Förhållandet kabeloperatör – konsument 
 När väl ett avtalsförhållande är etablerat mellan kabeloperatör och fastighets- ägare har konsumenten i realiteten ingen möjlighet att se andra program än de som tillhandahålls av operatören. De satellitsändningar som i dag är den med kabelsändningar främsta konkurrerande distributionsformen – vid sidan av marksändningar – är vanligen inte tillgängliga för en hyresgäst eller bostads- rättsinnehavare eftersom han av praktiska eller andra skäl är förhindrad att använda parabolantenn. Möjligheterna att ens på sikt, när fastighetsägaren skall omförhandla avtalet, byta till annan operatör är små. Ofta finns inte ens praktisk möjlighet att ansluta fastighetsnätet till annan kabeloperatörs nät eftersom det bara finns ett kabelföretag som har byggt nät på orten. 
 I realiteten utövar kabeloperatören ett monopol på distribution av TV- sändningar till de boende. Kort kan konstateras att konsumenten därtill – eller till följd av detta – avtalsmässigt har en mycket svag ställning gentemot kabel- operatören vad gäller exempelvis möjligheten att påverka programutbudet eller att göra ett individuellt val bland de programtjänster som finns i kabel- nätet. 
 Genom att avtalet om anslutning är träffat mellan kabelföretag och fastig- hetsägare, eller bostadsrättsförening, saknar dessutom den enskilde konsu- menten möjlighet att ställa krav som rör kabelföretagets tekniska förpliktelser, trots att utövandet av den tekniska driften berör denne. 
 Förhållandet kabeloperatör – programföretag 
 Även programföretag har en svag ställning i förhållande till kabelföretagen. Två frågor är av speciellt intresse, dels villkoren för distribution i näten och dels kabelföretagens egna program eller programliknande verksamhet. 
 Ett programföretag kan visserligen välja att distribuera sina program på annat sätt än genom kabelnätet. Majoriteten av befolkningen får dock sitt programutbud genom en kabeloperatörs försorg och kan inte nås via andra distributionsvägar. Respektive kabelföretag har således en monopolliknande ställning även gentemot programföretagen. 
 Kabelföretagen förmedlar sändningar från olika programföretag och bedri- ver för närvarande ingen egen programverksamhet. I dag är förhållandet mel- lan de egentliga programföretagen och kabeloperatörerna på det sättet ren- odlat. Denna situation kommer sannolikt inte att bestå. I en nära framtid när kabelnäten digitaliseras kan man förvänta sig att operatörerna kommer att ta i anspråk en del av nätutrymmet för egen programverksamhet eller programlik- nande verksamhet. Försöksverksamhet med s.k. video on demand och andra tjänster förekommer och inom Telia, vars  
 kabel-TV-bolag 
  är dominerade, sy- nes en egen programverksamhet planeras för distribution i nätet. 
 62 
 Kabelbolagens ställning 
 Vidare förekommer redan sedan tidigare ägargemenskap mellan vissa pro- gramföretag och ett av kabelföretagen. Sådan s.k. vertikal intregration kan leda till att det egna programföretaget ges konkurrensmässiga fördelar och på andra sätt gynnas framför fristående programföretag. Vid ett par tillfällen har Konkurrensverket handlagt anmälningar rörande sådan påstådd diskrimi- nering. 
 7.2 Äldre rätt 
 Under kabelverksamhetens inledande år krävdes tillstånd för att bedriva sändningar i näten. I lagstiftningen fanns en bestämmelse om samråd med abonnenterna. Vid tillämpningen av lagen medförde emellertid inte detta att abonnenterna fick något reellt inflytande över t.ex. program- utbud. Konsumenter och programföretag hade en svag ställning i förhållande till kabelbolagen redan i denna äldre lagstifning. Skillnaden är i praktiken liten mot vad som i dag gäller enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Den tidiga kabellagstiftningen 
  
 Kabel-TV-sändningar 
  till bostäder etablerades i Sverige som en försöksverk- 
  
 samhet under 1984 och 1985. Vidaresändningar av program som mottagits 
  
 från satellit fick bara ske med regeringens tillstånd enligt lag. Det rörde sig 
  
 om ett fåtal programtjänster. Egensändningar i nät ägde rum på några orter 
  
 inom ramen för Sveriges Televisions tillstånd. 
  
 Den provisoriska regleringen avlöstes den 1 januari 1986 av lagen 
  
 (1985:677) om lokala kabelsändningar samt viss följdlagstiftning. Denna lag- 
  
 stiftning kom att gälla till utgången av år 1991. Den 1 januari 1992 trädde 
  
 yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) i kraft och samtidigt med denna en ny regle- 
  
 ring av kabelsändningar – lagen (1991:2027) om kabelsändningar till allmän- 
  
 heten. 
  
 Den tidiga kabellagstiftningen som gällde till utgången av år 1991 innebar 
  
 tillståndsplikt för bedrivande av sändningar i kabelnät. Rätten att bygga och 
  
 etablera kabelverksamhet var emellertid fri. En statlig myndighet, 
  
 Kabelnämnden, inrättades och fick till uppgift att pröva tillståndsansökningar 
  
 och utöva tillsyn över verksamheten. 
  
 Systemet med tillståndsprövning motiverades bl.a. med att det gav möjlig- 
  
 heter att skapa bättre förutsättningar för utövande av yttrandefrihet och infor- 
  
 mationsfrihet. Koncessionsystemet ansågs bl.a. kunna säkerställa att egen- 
  
 sändningar kunde komma till stånd, att deltagande blev möjligt för alla som 
  
 63 
  
 SOU 1997: 68 
 ville sända samt skapa garantier för att egensändningar skulle nå ut till alla som var anslutna till kabelnätet (prop. 1984/85:199 s.  
 24–25). 
  
 Lagen om lokala kabelsändningar behandlade vidaresändning av program- tjänster från satelliter i fast trafik och egensändningar i kabelnät som nådde fler än 100 bostäder. Tillstånd till vidaresändning från satelliter i fast trafik kunde ges till ägaren eller den som förfogade över ett nät (nätinnehavaren) eller till lokala kabelsändarföretag. För vidaresändning från direktsändande satelliter behövdes dock inget tillstånd. 
 Tillstånd till egensändningar kunde bara ges till lokala kabelsändarföretag som utsågs av Kabelnämnden. Med lokalt kabelsändarföretag avses en svensk juridisk person som bildats för att bedriva lokala kabelsändningar och i vilken ingår företrädare för olika intressen och meningsriktningar inom till- ståndsområdet. Egensändningarna skulle vara av lokal karaktär och program- tjänster med innehåll som blandade satellit och lokala sändningar tilläts inte. Nätinnehavarna, dvs. kabelföretagen, kunde inte själva få tillstånd att bedriva egensändningar. De kunde således inte bedriva egen programverksamhet. 
 Båda kategorierna av tillståndshavare kunde erhålla tillstånd att till annan upplåta utrymme i näten för egensändningar. 
 För den nätinnehavare som hade erhållit tillstånd till vidaresändning och upplåtelse av kanaler gällde en s.k. must  
 carry-skyldighet 
  – omfattande för- medlingsplikt av de programtjänster som sändes med tillstånd av regeringen samt sändningar från det av Kabelnämnden förordnade lokala kabelsändar- företaget. 
 Tillståndstiden var tre år. Därefter skedde en omprövning. Tillstånden till egensändningar kunde återkallas om sändningarnas innehåll hade överskridit de regler som gällde rörande pornografi, våldsskildringar och rashets samt reklam och sponsring. Vidaresändning av viss satellitsänd programtjänst kunde förbjudas för en tid av högst ett år om programtjänstens innehåll stod i strid med den svenska lagstiftningen rörande de nämnda företeelserna. Återkallelse av tillstånd kunde också förekomma som påföljd vid överträdelse av vissa andra regler i lagen. 
  
 Med tillståndet följde skyldighet att betala avgift. 
  
 Konsumentintresset 
  
 Till tillståndsgivningen - och förnyandet av tillstånd som löpt ut – var knutet 
  
 ett krav på information till och samråd med de boende. I lagen formulerades 
  
 kravet som att sökanden i god tid skulle ha berett dem som berörs av sänd- 
  
 ningarna tillfälle att framföra sina synpunkter på den avsedda verksamheten 
  
 (10 §). Innebörden av kravet kommenterades i förarbetena (prop. 
  
 1984/85:199 s.  
 35–37). 
  Det uttalades emellertid aldrig att samrådet skulle 
  
 innebära ett reellt inflytande över programutbudet. Det överläts till Kabel- 
  
 64 
  
 nämnden att avgöra när samrådskravet var uppfyllt. 
  
 Kabelbolagens ställning 
 Om Kabelnämndens prövning av kravet på samråd har följande inhämtats: Informationen fick ske genom tidningsnotis om kabelnätets byggande och 
 installation eller genom broschyr som delades ut till hushållen. Kontakten – samrådet – ansågs uppfyllt efter möte med Hyresgästföreningen. Något in- flytande över eller ens inhämtande av åsikter om programutbudet krävdes inte och normalt förekom det inte heller. På enstaka större orter fanns dock frivil- liga försök från en kabeloperatörs sida att tillsammans med de anslutna hus- hållen samverka om programutbudet. Sådana programråd fanns bl.a. i Göteborg och lever ännu kvar på några orter i landet, bl.a. i Uddevalla. Det förekom att ansökningar bordlades på grund av bristande information/samråd men bara en gång meddelades avslag av detta skäl. 
  
 Myndighetens uppfattning var att regeln om samråd inte gällde programut- 
  
 budet. Sammansättningen av programutbudet var en fråga som reglerades ge- 
  
 nom avtalet mellan fastighetsägaren och nätinnehavaren. Sedermera skrev 
  
 dock Kabelnämnden till Konsumentombudsmannen, i en skrivelse av den 15 
  
 juni 1991, att lagstiftarens syfte måste ha varit att beslut rörande programut- 
  
 budet skulle fattas i en fortlöpande dialog med abonnenterna. Ett syfte som 
  
 nämnden menade hade förfelats. Skrivelsen tillkom eftersom nämnden funnit 
  
 anledning att peka på missförhållanden i marknadsföring och avtalsvillkor 
  
 hos kabelbolagen. 
  
 Ett liknande krav på information till kommunerna accepterades som verk- 
  
 ställt genom att ansökningar till Kabelnämnden remitterades till berörd kom- 
  
 mun innan beslut fattades. Kommunerna hade emellertid ingen vetorätt – till- 
  
 stånd beviljades även mot kommunernas vilja. 
  
 Ett i dag förekommande missförstånd är att det dåvarande tillståndssyste- 
  
 met borgade för ett konsumentskydd. Så var som framgått inte fallet. Det 
  
 fanns ingen möjlighet att förbinda tillståndet med villkor om konsumentinfly- 
  
 tande. Det är överhuvudtaget något missvisande att beteckna de generella krav 
  
 som ställdes i lagstiftningen som villkor. Det fanns nämligen ingen förutsätt- 
  
 ning för Kabelnämnden att styra kabeloperatörernas förpliktelser genom olika 
  
 villkor. Den möjlighet att ställa individuella villkor som ofta följer med ett 
  
 koncessionssystem vilket 3 kap.  
 1–4 
  §§ i den nuvarande radio- och  
 TV-lagen 
  
 exemplifierar, förelåg inte utom vad beträffar sändningsområdenas storlek. 
  
 Programföretagets intresse 
  
 Samspelet mellan olika funktioner och roller diskuterades ingående i det be- 
  
 tänkande som Massmediakommittén (SOU 1984:65) lämnade, och som låg 
  
 till grund för den ovan nämnda propositionen angående den tidiga kabellag- 
  
 stiftningen. Bl.a. tog kommittén upp frågan om tillgång till nätet, pekade på 
  
 risken för distributionstekniska monopol som skulle vara till nackdel för 
  
 yttrandefriheten och resonerade kring ett eventuellt särskiljande av olika 
  
 funktioner (SOU 1984:65 s.  
 263–273). 
  Kommittén förordade ett tillstånds- 
  
 65 
  
 SOU 1997: 68 
 system. Kommitténs farhågor fick ytterligare genomslag i lagstiftningen ge- nom skyldigheten att upplåta ett begränsat sändningsutrymme för lokala kabelsändarföretag och förbudet för nätinnehavarna att bedriva egen- sändningar. Emellertid ansågs att operatörsfunktionen kunde ligga hos nät- ägarna och att dessa, med undantag för must  
 carry-kanalerna, 
  skulle råda över vilka programföretag som fick tillträde till näten. Detta gav nätägarna en legalt stark ställning gentemot programföretagen redan från början. 
 Sammantaget kan sägas att styrkeförhållandena mellan kabeloperatör, kon- sument och programföretag i den tidiga lagstiftningen inte skilde sig så mycket från vad som råder enligt den nuvarande. Då som nu garanterade lagstiftningen att de rikstäckande marksända kanalerna förmedlades i kabel- näten och att ett utrymme gavs för en lokal programtjänst som alla med behov av och önskan om fritt tillträde till nätet fick samsas om. 
  
 Ändrade förhållanden – ny lagstiftning 
  
 Det tidiga lagstiftningen ersattes från den 1 januari 1992 av lagen (1991:2027) 
  
 om kabelsändningar till allmänheten. Den stora förändringen var att konces- 
  
 sionssystemet för kabelsändningar avskaffades och att en rad bestämmelser 
  
 som hade sin grund i tillståndssystemet togs bort, bl.a. bestämmelserna om 
  
 begränsning av sändningsområdena, om förbud mot blandning av satellit och 
  
 egensändningar och förbud mot vidaresändning av satellitsändningar. Vidare 
  
 fanns inte längre något hinder för kabelföretagen att bedriva egen program- 
  
 verksamhet. 
  
 Ändringarna var betingade såväl av den massmediapolitiska verkligheten 
  
 som den tekniska utvecklingen. 
  
 Ett friare förhållningssätt till radio- och televisionsverksamhet gjorde sig 
  
 gällande och ett mål blev att närma regleringen till vad som gäller för tryckta 
  
 skrifter. Ett väsentligt steg i denna utveckling var antagandet av den nya ytt- 
  
 randefrihetsgrundlagen, rörande skydd för yttrandefrihet i radio, television, 
  
 filmer m.m. I yttrandefrihetsgrundlagen föreskrevs rätt för var och en att i 
  
 tråd sända radioprogram till allmänheten. Genom YGL infördes således 
  
 etableringsfrihet för sändningsverksamhet i kabel. 
  
 Dessutom hade tillståndssystemet genom den tekniska utvecklingen satts 
  
 ur spel vad gäller vidaresändningar av satellitsändningar. Den tekniska ut- 
  
 vecklingen hade gått från användning av satelliter i fast trafik mot en alltmer 
  
 ökad användning av direktsändande satelliter, vilkas sändningar kan tas emot 
  
 direkt av allmänheten med hjälp av en liten parabolantenn. Direktsändande sa- 
  
 telliter omfattades till skillnad från satelliter i fast trafik inte av den tidigare la- 
  
 gens tillståndskrav. Anledningen till detta var att sådana satelliter hade anta- 
  
 gits bli förbehållna nationella rundradioföretags sändningar, företag vilkas 
  
 verksamhet kunde förväntas vara tillfredsställande reglerad av resp. land. 
  
 66 
  
 Kabelnämnden fann i ett avgörande den 1 februari 1989 att en ny typ av sa- 
  
 Kabelbolagens ställning 
 telliter med medeleffekt var att betrakta som direktsändande. Den första av dessa som benämndes ASTRA 1 A bar bl.a. sändningar av TV3. Sänd- ningarna från denna satellit fick därför vidaresändas i kabelnät utan krav på tillstånd. Antalet programtjänster som sändes från direktsändande satelliter växte snabbt under de kommande åren och nätinnehavare som begränsade sitt utbud till sådana programtjänster kunde bedriva sin verksamhet vid sidan av kabellagen. 
 Samtidigt ledde den mediepolitiska utvecklingen till tillkomsten av reklam- finansierade sändningar i marknätet genom sändningstillståndet för TV4 AB. 
 Från och med den 1 december 1996 har lagen (1991:2027) upphört att gälla. Dess bestämmelser har istället inarbetats i den nya radio- och  
 TV-lagen, 
  med endast smärre förändringar. 
  
 7.3 
  
 Gällande rätt – yttrandefrihetsgrundlagen och radio- och  
  
 TV-lagen 
  
 Genom yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) infördes etableringsfrihet för kabelverksamhet. Tillstånd behövs därför inte för att sända program i kabelnät. Friheten att bedriva kabelsändningar kan dock undantagsvis inskränkas. I radio- och  
 TV-lagen 
  finns regler om skyldighet att för- medla vissa programtjänster i kabelnät. Utrymmet för att inskränka etableringsfriheten anges av YGL och dess förarbeten. Den närmare innebörden av etableringsfriheten är inte helt klar. Skyddet är så ut- format att YGL kan förhindra en lagreglering av förhållandet mellan kabelbolag och konsument och mellan kabelbolag och programföretag. Skyddets betydelse och utsträckning får bedömas från fall till fall. 
 YGL och etableringsfrihet för kabelsändningar 
 Yttrandefrihetsgrundlagens syfte är att skydda medborgarnas rätt att fritt yttra sig i olika former av sändningar eller framställningar i ljud och bild. 
 De grundläggande bestämmelserna återfinns i lagens första kapitel. Enligt 1 kap. 1 § första stycket YGL är varje svensk medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad rätt att i ljudradio, television och vissa liknande över- föringar, filmer, videogram och andra upptagningar av rörliga bilder samt i ljudupptagningar offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. 
 67 
 SOU 1997: 68 
 Vidare har man försökt genomföra en princip om etableringsfrihet efter mönster från tryckfrihetsförordningen (4 kap. 1 § TF) utan hänsynstagande till mediernas olika karaktär och omfattning. 
 Enligt 3 kap. 1 § första stycket YGL har varje svensk medborgare och svensk juridisk person rätt att sända radioprogram genom tråd till allmänheten och enligt 1 kap. 3 § tredje stycket får inte förbud meddelas mot anläggande av kabelnät. Med radioprogram avses både ljudradio och television. Frihet att bedriva kabelsändningar kan undantagsvis inskränkas. Enligt andra stycket hindrar denna frihet inte att det i lag meddelas föreskrifter i fråga om skyldig- het för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång till allsidig upplys- ning. Av betydelse blir därför vilken innebörd man vid envar tid lägger i be- greppet allsidig upplysning 
 .  
 Inte heller finns något hinder för lagstiftning om ingripanden mot fortsatt sändning av ett utbud som inriktas på våldsfram- ställningar, pornografiska bilder eller hets mot folkgrupp. 
 Det är notabelt att kabelsändningar och eterburna sändningar behandlas olika. Rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd får enligt 3 kap. 2 § första stycket YGL regleras genom lag som innehåller föreskifter om tillstånd och villkor för att sända. Den skillnad som främst motiverar att tillståndsgivning skall kunna äga rum i det senare fallet består i att frekvensut- rymmet i etern är en begränsad resurs som måste fördelas i enlighet med in- ternationella åtaganden och på ett sätt som bäst gagnar yttrandefrihet och in- formationsfriheten. Beträffande kabelsändningar är den principiella stånd- punkten således att det inte rör sig om en begränsad resurs, åtminstone inte i den bemärkelsen att en tillståndsgivning är erforderlig. 
 Av de undantagssituationer där reglering av friheten att bedriva kabelsänd- ningar ändå är möjlig är skyldigheten att ge utrymme för vissa program med hänsyn till allmänhetens allsidiga upplysning den för utredningen intres- santa (undantaget för lagstiftning rörande programutbud som inriktas på våldsframställningar m.m. kommer inte att beskrivas närmare). 
 Undantaget avser enligt lagens förarbeten (prop. 1990/91:64) att möjlig- 
  
 göra lagstiftning om plikt att i kabelnät förmedla sändningar som äger rum 
  
 med tillstånd av regeringen och avsätta utrymme för s.k. lokala kabelsändar- 
  
 företag, s.k. must  
 carry-skyldighet. 
  Sådan skyldighet har som ovan noterats 
  
 gällt sedan den första kabellagens tillkomst och bestämmelserna härom åter- 
  
 finns numera i 8 kap. 1 och 2 §§ i den nya radio- och  
 TV-lag 
  som trädde i 
  
 kraft den 1 december 1996. 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 Enligt 8 kap. 1 § radio- och  
 TV-lagen 
  skall var och en som äger eller annars 
  
 förfogar över ett kabelnät där  
 TV-program 
  sänds vidare till allmänheten, om 
  
 68 
  
 sändningarna når fler än 10 bostäder, se till att de anslutna hushållen kan ta 
  
 Kabelbolagens ställning 
 emot sådana sändningar som sker med tillstånd av regeringen och som är av- sedda att kunna tas emot i området. Sändningarna skall kunna tas emot på ett tillfredsställande sätt och utan kostnad för själva mottagningen. Vissa sänd- ningar som sker med tillstånd av regeringen är uttryckligen undantagna från förmedlingsplikt. 
  
 Vad gäller sändningar av lokala kabelsändarföretag enligt 2 § i samma 
  
 kapitel är nätinnehavaren som distribuerar sändningar till fler än 100 bostäder 
  
 i en kommun skyldig att kostnadsfritt tillhandahålla utrymme för sändningar 
  
 från ett eller flera av Radio- och  
 TV-verket 
  utsedda lokala kabelsändarföretag. 
  
 Även om de förordnade företagen är flera gäller förmedlingsskyldigheten lik- 
  
 som tidigare enbart en kanal. 
  
 Denna must  
 carry-skyldighet 
  och bestämmelserna kring lokala kabelsän- 
  
 darföretag är i stort sett det enda som kvarstår av den relativt omfattande 
  
 reglering som tidigare gällde för bedrivande av sändningar i kabelnät. Genom 
  
 radio- och  
 TV-lagens 
  tillkomst infördes dock en registreringsplikt enligt 
  
 2 kap. 3 § för den som bedriver icke tillståndspliktig verksamhet, bl.a. gäller 
  
 registeringskyldigheten för den som bedriver sändningar i kabelnät. Avsikten 
  
 är att underlätta tillsyn över sändningarna. 
  
 I den mån en sändning som sker i kabelnät faller under radio- och TV- 
  
 lagen enligt bestämmelserna i lagens första kapitel gäller vissa regler om 
  
 reklam och annan annonsering samt sändningarnas innehåll (bl.a. rörande 
  
 sändningar av våld och pornografi). 
  
 Om inskränkningar i etableringsfriheten 
  
 I förarbetena till yttrandefrihetsgrundlagen behandlas ingående den skyldighet 
  
 att upplåta sändningsutrymme i kabelnäten som enligt 3 kap. 1 § andra 
  
 stycket kan meddelas genom lag (prop. 1990/91:64 s.  
 83–89). 
  
 Det huvudsakliga skälet för att ge möjlighet att inskränka etableringsfrihe- 
  
 ten är detsamma som föranledde det tidiga koncessionssystemet, nämligen 
  
 farhågorna om att nätinnehavarnas relativa distributionsmonopol kan få 
  
 negativa verkningar för yttrandefriheten. Även om lagstiftaren av olika skäl 
  
 avvisar ett tillståndssystem bör även i fortsättningen kunna föreskrivas plikt 
  
 om att förmedla vissa sändningar. Å andra sidan anses att denna möjlighet av 
  
 flera skäl bör vara begränsad. Till dessa hör att kabelnäten har bekostats av 
  
 privata ägare i syfte att upplåtas mot betalning och att den som har medel att 
  
 bekosta en sändningsverksamhet i praktiken torde kunna få tillgång till nätet. 
  
 Vidare kan nätägarna inte förpliktas att öka nätens kapacitet, ett behov som 
  
 skulle kunna följa av en obegränsad förmedlingsplikt. Dessutom strider en 
  
 skyldighet att ingå avtal, som kan följa av en utvidgad skyldighet att upplåta 
  
 utrymme, mot den civilrättsliga principen om avtalsfrihet. Även om en 
  
 kontraheringsplikt – en skyldighet att ingå avtal – inte är helt utesluten finns 
  
 stora lagtekniska svårigheter. 
  
 69 
  
 SOU 1997: 68 
 De behov som skall tillgodoses genom lag med stöd av 3 kap. 1 § andra stycket är för närvarande tillträde till visst utrymme i nätet för de som inte kan betala och vidarebefordring av Sveriges  
 Radio-koncernens 
  sändningar (nu Sveriges Television och TV4 AB). I detta överensstämmer således grund- lagens motiv med den gällande radio- och  
 TV-lagen. 
  I motiven talas dock även om att en längre gående upplåtelseskyldighet är tänkbar (s. 88). I specialmotiveringen (s. 115) till lagrummet vidgas denna möjlighet än mer genom att det noteras att sådan upplåtelseskyldighet kan föreskrivas. Därtill konstateras i specialmotiveringen – utan att det överhuvudtaget tidigare har kommenterats – att undantaget lämnar ett visst utrymme för lagstiftning som syftar till ett inflytande för mottagarkollektivet över valet av program som distribueras i ett trådnät utöver dem som nätägarna kan vara skyldig att bereda plats för. Bestämmelsen sägs medge föreskrifter som ålägger nätinne- havaren att efterhöra mottagarkretsens önskemål. 
 Till denna bakgrundsbild skall också föras Lagrådets resonemang om un- dantagets formulering och omfattning (s.  
 208–209). 
  I det lagtextförslag som remitterades till Lagrådet hade undantagspunkten en mer generell formu- lering. Lagrådet kritiserade detta förhållande och menade att detta kunde ge ett felaktigt intryck genom att den är avfattad som en generell fullmakt att i lag föreskriva skyldighet för nätinnehavarna att ge utrymme för vissa program. Lagrådet fann det angeläget att regeln formulerades så att det positiva syftet 
 – att garantera yttrande- och informationsfriheterna mot möjliga negativa mo- nopoleffekter av etableringsfrihet – bättre framgick. Detta skulle kunna ske genom att förmedlingsplikt skulle kunna förekomma i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång till allsidig upplys- ning. 
 Lagrådet ansåg vidare att regeln borde begränsas till att avse de vanliga rikstäckande programmen och att även beträffande dessa förmedlingsskyldig- heten borde begränsas till vad som kan tillgodose kravet på allsidig upplys- ning. 
 Departementschefen replikerade Lagrådet (s. 218) med att även i framtiden en förmedlingsplikt borde kunna gälla för olika kategoriers användning av kabelnät för lokala sändningar. 
 Förmedlingsplikten har efter grundlagens tillkomst fått den väntade till- lämpningen, i form av förmedlingsplikt för de rikstäckande program och en lokal kanal, i bägge fallen utan extra kostnad för mottagningen. Genom radio- och  
 TV-lagens 
  ikraftträde har en viss begränsning ägt rum eftersom de riks- täckande ljudradioprogrammen inte längre behöver distribueras i näten. Motiveringen för att dessa program skall förmedlas synes vara oförändrade efter grundlagens tillkomst (prop. 1991/92:53 s. 37) och (prop. 1995/96:160 s.  
 124–127). 
  För de rikstäckande programmen har noterats att Hopkins te- levision i princip skall kunnas tas emot av alla i det område som sändningarna riktas till och för de lokala kabelsändarföretagen att visst utrymme för lokala 
 70 
 Kabelbolagens ställning 
 sändningar till gynnande av yttrandefriheten bör vara tillgängligt för resurs- svaga grupper. 
  
 Det bör också påpekas att det vid sidan av yttrandefrihetsgrundlagen finns 
  
 andra faktorer som skall beaktas vid lagstiftning om förmedlingsplikt. En 
  
 sådan är upphovsrätten och dess effekter. Den nuvarande skyldigheten att 
  
 utan kostnad förmedla de rikstäckande marksända televisionsprogrammen har 
  
 sålunda ansetts förutsätta att kabelföretagen inte behöver ersätta upphovs- 
  
 männen för nyttjandet (jfr SOU 1994/95:105 s. 148 med hänvisningar. 
  
 Kabelbolagens rättsliga ställning 
  
 Innebörden av etableringsfriheten är central för en analys av kabelbolagens 
  
 rättsliga ställning. Relevanta frågor är hur och i vilken utsträckning bolagen 
  
 skyddas av YGL, i vad skyddet består, hur starkt skyddet är samt mot vem 
  
 det gäller. 
  
 Uppenbart är att dessa frågeställningar inte kan besvaras med absolut sä- 
  
 kerhet eftersom det finns en diskrepans mellan de olika rättskällorna. En viss 
  
 motsägelsefullhet råder sålunda, dels mellan å ena sidan den etableringsfrihet 
  
 som beskrivs i lagtext, i motivens allmänna formuleringar samt av Lagrådet 
  
 och å andra sidan de regleringsmöjligheter som anges i specialmotiveringen. 
  
 Också mellan hur undantaget formulerats i lagtext och hur det verkligen till- 
  
 lämpats i radio- och  
 TV-lagen 
  finns en motsats. Till osäkerheten bidrar också 
  
 att begreppet etableringsfrihet överhuvudtaget inte förekommer i YGL eller 
  
 TF och inte heller definieras i annan nationell lagstiftning, trots att det flitigt 
  
 använts i förarbetena till YGL. 
  
 Vad först gäller hur och i vilken utsträckning YGL skyddar kabelbolagen 
  
 har kabelverksamhet traditionellt ansetts gälla två separata frågor. I lagstift- 
  
 ningsärenden har en uppdelning gjorts mellan att etablera kabelnät och be- 
  
 driva sändningsverksamhet i näten (Massmediekommittén gjorde dock som 
  
 noterats försök att identifiera och analysera flera olika funktioner). Såväl rät- 
  
 ten att anlägga nät som att bedriva sändningsverksamhet skyddas av yttrande- 
  
 frihetsgrundlagen. Beträffande sändningsverksamheten har dock inte gjorts 
  
 någon skillnad mellan att i näten bedriva egen programverksamhet och att 
  
 blott distribuera andras program. I praktiken täcker formuleringen sända 
  
 radioprogram genom tråd därmed två olika verksamheter, bedrivna av före- 
  
 tag med ofta skilda eller motstående intressen. De stora kabelföretagen bedri- 
  
 ver för närvarande ingen egentlig programverksamhet – de är inriktade på att 
  
 äga näten för att i dem distribuera andras programverksamhet. Annan än ka- 
  
 belföretagen svarar således för det som är centralt för yttrandefriheten – att ut- 
  
 trycka tankar och åsikter och lämna uppgifter. Emellertid omfattar rätten att 
  
 sända i kabelnät – etableringsfriheten – genom sin formulering även kabel- 
  
 bolagens verksamhet i den del denna utgör en utpräglad teknisk överföring, 
  
 så länge det handlar om överföring av innehåll som kan betecknas som pro- 
  
 71 
  
 SOU 1997: 68 
 gram (i dag så gott som allt som sänds i näten, jfr beträffande programbe- greppet, prop. 1990/91:64 s. 108 ). Detta är också avsikten, vilket motsatsvis klart framgår av undantaget om förmedlingsplikt vars mål är nätinnehavaren i egenskap av distributör. Även det kabelföretag som inte bedriver någon som helst egen programverksamhet utan bara distribuerar andras program har ge- nom yttrandefrihetsgrundlagen ett skydd mot regleringar. 
 Skyddet kabelföretagen åtnjuter genom YGL består som redan framgått av flera komponenter. Skydd för byggande av nät, för distribution av egna och andras program och mot ingrepp mot verksamhet med anledning av innehållet i de sända programmen (med undantag för ett utbud som inriktas på våld, pornografi och hets mot folkgrupp). Grundlagen garanterar kabelbolagen kontroll över programutbud och programsammansättning i näten, med den begränsning som ligger i 3 kap. 1 § andra stycket YGL. Detta framgår mot- satsvis av formuleringen av undantaget, vid en jämförelse med den regle- ringsmöjlighet som enligt 3 kap. 2 § YGL föreligger för eterburna mark- sändningar samt mot bakgrund av synen på kabelnäten som en obegränsad resurs och avsikten att så långt som möjligt till radio- och  
 TV-området 
  överföra vad som gäller för tryckt skrift enligt TF. 
 Skyddet är formulerat mot ingrepp i form av lagstiftning eller åtgärder från det allmänna. Skyddet kan emellertid också träda in gentemot annan befintlig lagstiftning vars tillämpning skulle inkräkta på de rättigheter som den över- ordnade grundlagen ger. Skyddets innebörd och utsträckning får undersökas från fall till fall. 
 Hur starkt skyddet eller med andra ord kabelbolagens rättsliga ställning är mäts naturligen främst mot möjligheten att genom regleringar beskära denna. Skyddet måste generellt anses som starkt. Etableringsfriheten har betonats och understrukits som huvudregel. Lagtexten har givits en utformning an- passad till detta och undantaget har formulerats restriktivt. Vidare har Lag- rådet haft en mycket restriktiv syn på förmedlingspliktens innehåll. De anmärkta formuleringarna i specialmotiveringen kan dock ses som grund för en vidare reglering av förmedlingsplikten än vad som i dag förekommer enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  
 En annan fråga är mot vem skyddet gäller. Yttrandefrihetsgrundlagens ut- talade syfte är att skydda den enskildes rätt gentemot det allmänna. Som be- lysts tidigare i detta kapitel rör dock kabelbolagens verksamhet abonnenter och programföretag med ibland motstående önskemål av yttrandefrihetlig ka- raktär. 
 72 
 Kabelbolagens ställning 
 7.4 Konsumentlagstiftning m.m. 
 Det finns för närvarande ingen konsumentlagstiftning som ger abon- nenterna möjlighet att kräva inflytande över programutbudet. Konsu- mentlagstiftning inom området förekommer dock i andra länder, bl.a. i Norge. Konsumentverket har tidigare hos regeringen hemställt om åt- gärder med anledning av konsumenternas missnöje med kabelverk- samheten. 
 Gällande rätt 
 Den nuvarande konsumentlagstiftningen innehåller inga regler som kan garantera att abonnenterna får inflytande över programutbudet i kabelnäten. De institutioner som är satta att bevaka konsumenternas intresse, Konsumentverket och Konsumentombudsmannen (KO), har heller ingen möjlighet att påverka utbud eller prissättning. Däremot kan Konsumentverket agera om avtalsvillkor eller marknadsföringsåtgärder anses som oskäliga eller otillbörliga, primärt genom att bedriva förhandlingar med berörda kabel- operatörer och ytterst genom att KO väcker talan i Marknadsdomstolen och där yrkar sanktioner. Den lagstiftning som därvid främst aktualiseras är lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (1971:112) och marknadförings- lagen (1975:1418). 
 Konsumentverkets åtgärder 
 Under början av  
 1990-talet 
  kunde Konsumentverket utifrån såväl konsu- mentförfrågningar som kontakter med tillsynsmyndigheten Kabelnämnden iakttaga att det förelåg problem på  
 kabel-TV-området. 
  Konsumentverket genomförde en utredning och tog därefter kontakt med kabelbolagen för diskussioner om avtalsvillkor och marknadsföring. Till en början var resultatet av förhandlingarna klent. Sedan KO fört flera ärenden till Marknadsdomstolen tog dock förhandlingarna fart och ledde till av Konsumentverket önskade förändringar i avtalsvillkor m.m. från 1993. Detta har dock inte hindrat forsatta klagomål från konsumenterna. Ärenden rörande  
 Bergerhar dominerat verkets ärendestatistik. Nya och gamla frågor där konsumenter och kabelbolag har motstående intressen har aktualiserats, där- ibland bestämmanderätten över programutbudet och formerna för installation och anslutning. Med anledning av det stora missnöjet från konsumenternas sida och verkets begränsade möjligheter att göra något åt problemen inom området tillskrev verket regeringen i december 1993 och hemställde om åt- 
 73 
 SOU 1997: 68 
 gärder. Konsumentverket föreslog att möjligheterna till offentlig tillsyn över kabelmarknaden och en registreringsplikt med tillhörande villkor utreddes. Som en bakgrund för denna begäran noterades bl.a.  
 kabel-TV-företagens 
  monopolställning, abonnentens svaga ställning, de komplicerade partsför- hållandena, de många klagomålen, verkets bristfälliga möjligheter att ingripa, avsaknaden av regler om teknisk standard och avregleringen av tillstånds- plikten som försvårade kontroll över branschen. 
 Några lagstiftnings- eller utredningsåtgärder har inte förekommit. Konsumentaspekterna har mycket litet kommenterats i förarbetena till den nya radio- och  
 TV-lagen 
  (SOU 1994:105, prop. 1995/96:160). 
 Den norska modellen 
 Lagstifning om konsumentinflytande finns i Norge och Danmark men inte i Finland. I korthet gäller enligt 4:4 kringkastningsloven följande i Norge: Abonnenterna bestämmer vilka program som skall vidaresändas i kabelnät i tillägg till must  
 carry-kanalerna 
  (norsk rikstäckande television samt de lokal-  
 TV-kanaler 
  för vilka tillstånd beviljats). Valet sker utifrån nätinnehavarnas presentation av tillgängliga program och villkor för mottagning och förmed- ling av dessa (pris m.m.). Samtliga tillgängliga program skall presenteras, också licensbelagda sändningar. I praktiken hålls de mest dyrbara som film- kanaler utanför. Grundprincipen är att abonnentvalet omfattar hela nätets ka- pacitet även om det i praktiken tillåts undantag från detta. Abonnentkollektivet kan i princip när som helt begära ändringar i programutbudet men valen sker vartannat år. Ökade kostnader för utbudet till följd av valet faller åter på abonnenten. Uppgradering av nätet som nätinnehavare påstått orsakats av abonnentvalet har dock inte tillåtits belasta abonnenten. Både konsumenter och nätinnehavare har rätt att överklaga beslut/val om programsammansätt- ning. Klagomålen har oftast förlikts av Statens medieförvaltning som är klag- organ. Parterna är vid straffansvar skyldiga att rätta sig efter förelägganden och beslut av Statens medieförvaltning. 
 Lagstiftningen har utretts. I NOU 1995:8 – Kringkastingssendinger i ka- belnett – har den gällande ordningen utvärderats och ett förslag till ändrad lag- stiftning givits eftersom utredarna bl.a. funnit att de förhållanden som låg till grund för abonnentvalmodellen har ändrats, att flertalet av programföretagen nu kräver ersättning för vidaresändning i kabelnät, att de gällande reglerna har visat sig vara svåra att följa i praktiken beroende på skillnader mellan näten samt att programtjänsterna har blivit fler och förändrats mot mer specia- liserade programtjänster. Utredarna har menat att abonnentvalmodellen, med val med vissa mellanrum (exempelvis vartannat år), inte medger tillräcklig an- passningsmöjlighet till de nya förhållandena och kommit till slutsatsen att abonnentvalmodellen är för komplicerad och för odynamisk. 
 74 
 Kabelbolagens ställning 
 Utredningen har värderat andra alternativa modeller för beslut om vilka program som skall sändas i kabelnäten. Utredningens majoritet har föreslagit att det fortsatt ändå skall finnas en lagreglering på området som även i fort- sättningen skall bygga på abonnentval. I kabelnäten skall finnas ett grund- utbud som är tillgängligt utan teknisk tilläggsutrustning. Grundutbudet skall avspegla konsumenternas önskningar, men nätinnehavarna skall ytterst avgöra vilka program som skall sändas och abonnentinflytandet skall inte omfatta hela nätets kapacitet. Denne skall dock lägga betydande vikt vid abonnentundersökningar vad gäller kostnadsnivå och vilka program som skall ingå i grundutbudet. Nätinnehavarna skall vidare lägga vikt vid att grundutbudet samlat ger ett varierat programutbud. Vissa tvingande minikrav på avtal mellan nätinnehavare och abonnent föreslås. 
 Utredningens förslag har emellertid inte lett till lagstiftning och den nuva- rande regleringen väntas bestå. 
 Konkurrenslagstiftning 
 Eftersom Rådet för mångfald inom massmedierna (Ku 1995:01) i ett be- tänkande under våren 1997 förväntas redogöra för förhållandet mellan konkurrenslagen och grundlagarna, däribland yttrandefrihetsgrundlagen, läm- nar utredningen denna aspekt åt sidan. 
 75 
 SOU 1997: 68 
 76 
 8 Överväganden och förslag 
 Utredningen föreslår att den lag som nu ålägger företagen att i sina nät utan kostnad distribuera de svenska kanalerna SVT1, SVT2 och TV4 samt en lokal kanal skall kompletteras med ett åläggande att erbjuda kunderna en s.k. public  
 service-kanal 
  från vardera Norge och Dan- mark. För denna tjänst skall bolagen, om de så finner lämpligt, ha rätt att ta ut en rimlig tilläggsavgift. Utredningen föreslår vidare att kabel-  
 TV-företagen 
  efter norsk modell skall vara skyldiga att med jämna mellanrum företa undersökningar av abonnenternas programönskningar och att resultaten av dessa undersökningar skall ligga till grund för utformningen av programutbuden. 
 Denna utrednings huvuduppgift är enligt direktiven att redovisa förut- sättningarna för utökade norska  
 TV-sändningar 
  i svenska kabelnät. Från Kulturdepartementets sida har under utredningsarbetets gång meddelats att i uppgiften inte ingår att framlägga lagförslag. Om lagstiftningsåtgärder skulle visa sig behövliga och önskvärda, kommer förslag härtill att utarbetas i annan ordning. Jag kommer således inte att närmare gå in på lagtekniska frågor. Däremot kommer jag att i den utsträckning som kan vara erforderlig ange vad som bör vara huvudinnehållet i lagstiftning som kan behövas. 
  
 Frågan om norska program måste ses i ett större sammanhang 
  
 Redan i ett inledande skede av utredningsarbetet visade det sig att frågan om 
  
 norska program inte kan ses fristående från de frågeställningar som är 
  
 förbundna med  
 kabel-TV-sändningar 
  överhuvudtaget. Två huvudproblem 
  
 kommer att i det följande behandlas. Det ena är skillnaden mellan Sverige och 
  
 jämförbara länder när det gäller förekomsten av grannlandsprogram i kabel- 
  
 TV. Det andra är frånvaron av konsumentinflytande på programutbuden. 
  
 Det är en vanlig föreställning att tekniska eller upphovsrättsliga problem 
  
 skulle göra det svårt att lägga in de norska  
 TV-programmen 
  i de svenska 
  
 kabelnäten. Såsom visats i kapitlen 5 och 6 förhåller det sig inte så. Redan 
  
 den omständigheten att man i de flesta med Sverige jämförbara länder visar 
  
 grannlandsprogram i kabelnäten borde i och för sig leda till slutsatsen att det 
  
 är annat än teknik och upphovsrättsliga förhållanden som medfört att Sverige 
  
 i fråga om tillgång till grannlandsprogram intar en särställning. I fråga om 
  
 77 
  
 SOU 1997: 68 
 tekniskt kunnande och teknologiska resurser befinner sig Sverige på i stort sett samma nivå som andra europeiska länder. Den upphovsrättsliga lagstift- ningen i Sverige ansluter sig till internationella konventioner och överens- stämmer i de delar det här är fråga om väl till lagstiftningen i övriga nordiska länder. 
 Vid besök som utredningen avlagt hos Norsk Rikskringkasting (NRK) har företagets ledning klargjort att NRK gärna ser att dess sändningar också visas i Sverige – givetvis mot erläggande av överenskommen betalning. Betal- ningsfrågan är löst genom att upphovsrättshavare i Norge och Sverige bildat organisationerna COPYSWEDE och NORVACO. 
  
 Grannlands-TV 
  i andra länder 
 Till jämförelse med förhållandena i Sverige kan följande exempel från några europeiska länder förtjäna att anföras: 
 I Norge kan huvuddelen av  
 TV-tittarna 
  via kabel se dansk och svensk TV. I Danmark kan mer än hälften av  
 TV-tittarna 
  se svensk, norsk och tysk 
 TV. 
 I Belgien har  
 TV-tittarna 
  tillgång till holländsk, fransk och tysk TV samt program från Luxemburg. 
 I Schweiz finns tillgång till flera tyska kanaler samt kanaler från Frankrike, Italien och Österrike. 
 I Österrike kan man i  
 kabel-TV 
  se bl.a. kanaler frånTyskland, Schweiz och Ungern. 
 I Tyskland (Bonn) kan man bl.a. se två belgiska kanaler, en  
 fransk-tysk 
  blandad kanal med kulturprogram (ARTE) samt en österrikisk kanal. 
 De här återgivna exemplen bör jämföras med Sverige, där enbart  
 5–12 
  % av hushållen har tillgång till norska och danska program. Bland jämförbara länder har Sverige det torftigaste utbudet av grannlandskanaler. När det gäller omvärldsorientering och kontakt med nordiska kulturströmningar ökar efter hand som tiden går klyftan mellan å ena sidan Sverige och å andra sidan Norge och Danmark. Det bör observeras att man i de senare länderna genom grannlandsprogrammen har tillgång till flera public  
 service-kanaler, 
  medan huvudddelen av programmen i svensk  
 Bergerförutom de svenskspråkiga utgörs av underhållnings- och sportprogram. Såsom förhållandena utvecklat sig är Sverige nu på väg att utöver de svenska programmen få en nästan totalt anglifierad  
 TV-kultur. 
  Det är en situation som liknar den som råder på film- området: en massiv amerikansk dominans av underhållning och våld med undanträngande av europeisk film, inklusive nordisk. 
 Möjligheten att se svensk TV, en möjlighet som också i hög grad utnyttjas, har i övriga skandinaviska länder bidragit till en omfattande kunskap om 
 svenskt kulturliv på olika områden. Förhållandet är särskilt påtagligt när det 
 78 
 Överväganden och förslag 
 gäller litteratur. En norsk och en svensk bokhandel skiljer sig starkt åt i fråga om att saluföra böcker från grannlandet. Det förefaller rimligt att utgå från att om den svenska publiken genom TV får en kunskap om Norge som närmar sig den som man i detta land har om Sverige borde detta verka stimulerande på viljan och förmågan att följa med vad som händer i olika delar av norskt kulturliv. 
 Det norska språket är det främmande språk som ligger svenskan närmast. Det kan förstås av alla svenskar som ser på TV oberoende av vilka kunskaper de i övrigt besitter. Särskilt ett stort antal äldre människor har inte i skolan eller senare varit i tillfälle att lära sig främmande språk. Det danska skriftsprå- ket är så likt svenskan att varje svensk kan läsa det även om skillnaderna i ut- tal kan medföra att det tar någon tid innan alla  
 TV-tittare 
  blivit förtrogna med danskan. Med tillgång till  
 TV-program 
  från Danmark bör förståelsen av detta lands språk snabbt kunna vidgas hos stora delar av det svenska folket. Yngre personer, som gått i skolan under de senaste årtiondena har fått mer språk- undervisning än äldre generationer och bör därigenom ha större förutsätt- ningar att följa engelskspråkiga program. Det står likväl klart att även inom dessa yngre åldersgrupper är det endast en begränsad del som har så goda språkkunskaper att de obehindrat kan följa engelskspråkiga program. Dessa är visserligen ofta textade, men det är givet att det ligger en stor fördel i att kunna följa program på originalspråket. Om norska och danska program i större utsträckning blir tillgängliga för  
 TV-publiken 
  och därmed den nordiska språkförståelsen ökar, minskar också behovet att i svenska program lägga in textremsor när danskt och norskt tal förekommer. Det ligger alltså ett demo- kratiskt moment inneslutet i önskan att större utrymme i  
 kabel-TV 
  skall bere- das för nordiska program som alla  
 TV-tittare 
  kan förstå. 
 Vid kontakterna mellan utredningen och  
 kabel-TV-bolagen 
  sade sig före- trädaren för ett av företagen hålla för troligt att det föreligger en generations- klyfta när det gäller  
 TV-tittande. 
  De äldre vill ha de nordiska kanalerna, de yngre vill ha program som t.ex.  
 Z-TV 
  samt sport och underhållning. Även om det förhåller sig så, bör också den äldre delen av befolkningen få sina intressen tillgodosedda. Mer än en tredjedel av Sveriges innevånare är 50 år eller äldre. I regeringens proposition om digitala  
 TV-sändningar 
  (1996/97:67) betonas att pensionärer är storkonsumenter av TV. 
 Sverige har obestridlig nytta av att svenska  
 TV-program 
  kan ses i praktiskt taget alla norska hem som har  
 kabel-TV. 
  Verkningarna gör sig gällande på många plan. I det föregående har nämnts hur svensk kultur i olika former är områden, där den norska befolkningens kunskaper vida överstiger vad man i Sverige känner till om levande norsk kultur. Detsamma gäller också områden som politik och ekonomi. De ekonomiska fördelarna för Sverige av att man i Norge blivit förtrogen med svenska förhållanden i olika avseenden kan natur- ligtvis inte exakt mätas. Här må endast nämnas vad det intresse för Sverige som TV skapat och vidmakthåller betyder för svensk turistnäring. 
 79 
 SOU 1997: 68 
 På samma sätt som Sverige har stor nytta av norska folkets genom TV skapade kunskap om vårt land skulle det också för norsk kultur, politik och ekonomi vara av stort värde om svenskarnas kunskaper om sitt näraliggande grannland kunde öka. Det var rimligtvis därför som Norges förre statsminis- ter Mcfarland tog upp frågan i samband med invigningen av Norges Hus i Stockholm i maj 1996. Hennes efterträdare statsminister Munoz berörde ämnet då han i november samma år avlade sitt första besök i Sverige efter sitt ämbetstillträde. 
 Man kan ställa frågan om det är det norska eller det svenska folket som skulle ha störst nytta och glädje av att de norska  
 TV-sändningarna 
  blev till- gängliga i Sverige. Möjligen skulle den omständigheten att norska politiker engagerat sig starkast kunna tyda på att det är angelägnast för Norge att få sina  
 TV-program 
  visade på svenska  
 TV-skärmar. 
  En sådan tolkning kan å andra sidan uppfattas som uttryck för svensk självtillräcklighet innebärande att det är naturligt att man i Norge håller sig underrättad om svensk kultur, politik och ekonomi men att behov av motsvarande kännedom om norska förhållanden inte föreligger i Sverige. 
  
 Kritik mot  
 kabel-TV-branschen 
  
 Kabel-TV-branschen 
  i Sverige är utsatt för kritik från olika håll. Denna kritik 
  
 som under senare år tilltagit i styrka går allmänt ut på att konsumenterna på 
  
 grund av kabelföretagens faktiska monopolställning inte kan få genomslag för 
  
 sina önskningar. Mera speciellt har  
 Svensk-norska 
  föreningen i Stockholm 
  
 klagat över frånvaron av norska program, medan Föreningen Norden i 
  
 Sverige anser att nordiska  
 TV-kanaler 
  bör ingå i  
 kabel-TV-företagens 
  utbud i 
  
 samma omfattning som svenska program är tillgängliga i Norge och 
  
 Danmark. Hyresgästernas Riksförbund har i skrivelse till Konkurrensverket 
  
 påtalat abonnenternas bristande inflytande över sammansättningen av de pro- 
  
 gram som de betalar för. Enligt förbundet har dess aktivitet i frågan rönt ett 
  
 starkt gensvar hos medlemmarna. 
  
 Både i norsk och svensk press har frånvaron i Sverige av norska TV- 
  
 sändningar föranlett kritiska kommentarer. Därutöver har i en rad tidningar 
  
 mera allmänt kritiserats  
 kabel-TV-företagens 
  omstuvningar i programut- 
  
 buden. Särskilt har man vänt sig mot företagens behandling av den franska 
  
 kanalen TV 5. I den mån den finns kvar hos en del företag måste abonnen- 
  
 terna erlägga en särskild avgift, vilket ansetts anmärkningsvärt, eftersom 
  
 kanalen av Frankrike av kulturpolitiska skäl är tillgänglig för  
 kabel-TV- 
  
 bolagen utan kostnad. 
  
 Även myndigheter har uppmärksammat förhållandena inom  
 kabel-TV- 
  
 branschen. Såväl Konkurrensverket som Konsumentverket har tagit upp frå- 
  
 gan. Den senare myndigheten har i en skrivelse till regeringen den 15 de- 
  
 80 
  
 cember 1993 framhållit att kabelmarknaden i Sverige är helt oreglerad till 
  
 Överväganden och förslag 
 skillnad från vad som är fallet i de nordiska grannländerna samt i Stor- britannien och USA. Verket föreslog därför tillsättande av en utredning om möjligheterna till en offentlig tillsyn över kabelmarknaden och registre- ringsplikt för kabelnät. 
 Liksom norska politiker har även svenska regeringsrepresentanter uttalat sig om angelägenheten av att norska  
 TV-program 
  blir tillgängliga för svensk  
 TV-publik. 
  Frågan togs upp av statsminister Sawyer, när han 1995 besvarade en skrivelse från  
 Svensk-norska 
  föreningen. Han förklarade där att han inhämtat att den norska regeringen inte hade något att invända mot ini- tiativ från svensk sida för att få till stånd vidaresändningar av norsk TV i svenska  
 kabel-TV-nät. 
  Statsministern meddelade därför att han uppmanat den svenska kulturministern att ta initiativ till en utredning för att utreda frågan ytterligare – exempelvis frågor som rör upphovsrätt m.m. Han hoppades att han med dessa besked klargjort den svenska regeringens inställning till frågan om överföring av norsk TV till svenska kabelnät. 
  
 I direktiven till den av statsministern initierade utredningen underströk 
  
 kulturminister Rivera att det är av stort kulturellt värde för allmänhe- 
  
 ten i Sverige att få bättre kunskap om kultur, politik, ekonomi, allmänna lev- 
  
 nadsförhållanden och tänkesätt i grannländerna. Ett bra sätt att åstadkomma 
  
 detta var enligt kulturministern att ge allmänheten möjlighet att ta del av 
  
 grannländernas  
 TV-sändningar. 
  Kulturministern återkom till frågan i en 
  
 interpellationsdebatt i januari i år. Hon framhöll att de stora kabelbolagen i 
  
 praktiken har en monopolliknande ställning i de olika områden där de verkar. 
  
 Kulturministern uteslöt inte utan framhöll tvärtom som sannolikt att en 
  
 juristutredning skulle komma att närmare se på vad en lagstiftning för kon- 
  
 sumentinflytande skulle kunna innebära. 
  
 Kabel-TV-företagens 
  synpunkter 
  
 Under utredningsarbetet har i enlighet med direktiven de fyra största kabel- 
  
 TV-bolagen 
  beretts tillfälle att framföra sina synpunkter. Vad företagen därvid 
  
 uppgivit om sin verksamhet redovisas i kapitel 2. Här skall endast några all- 
  
 männa iakttagelser nämnas. 
  
 Ett genomgående argument i bolagens framställningar är att den ersättning 
  
 som skall betalas till de norska upphovsrättshavarna är för hög. Den är emel- 
  
 lertid av ungefär samma storlek som den som de norska och danska kabel- 
  
 TV-företagen 
  betalar till de svenska upphovsrättshavarna. 
  
 Den ersättning som programföretagen får för att låta  
 kabel-TV-bolag 
  vida- 
  
 resända programmen varierar. En reklamfinansierad kanal får i en del fall 
  
 ingen ersättning alls eller måste ibland t.o.m. betala för att komma med i 
  
 kabelbolagets utbud. De svenska  
 kabel-TV-bolagen 
  är återhållsamma med 
  
 uppgifter om vad de betalar för programmen. Det har dock framkommit, att 
  
 Telia  
 Nelson 
  inte betalar någon ersättning till de programbolag, som ingår i 
  
 81 
  
 SOU 1997: 68 
 grundutbudet med undantag för att en extra avgift om 5:60 kronor tas ut på de få orter, där nordiska kanaler distribueras. Telia  
 Nelson 
  är så stort att ett reklamfinansierat programbolag av hänsyn till sina anonsörer måste vara med i Telia  
 Nelson. 
  I annat fall skulle annonsörerna överge kanalen. Mindre  
 kabel-TV-företag 
  kan däremot betala för program som Telia  
 Nelson 
  får gratis. StjärnTV, som är lokaliserat till Stockholmsområdet har aldrig betalat något till COPYSWEDE, som är den organisation som bl.a. företräder de nordiska upphovsrättshavarna. Följaktligen har  
 TV-publiken 
  i Stockholm, som är bolagets huvudområde, aldrig varit i tillfälle att via kabel se ett enda direktsänt norskt eller danskt program. 
 Hur mycket  
 kabel-TV-företagen 
  betalar för de program som vidaresänds framgår inte av de uppgifter som lämnats till utredningen. Det kan emellertid nämnas att det ledande norska företaget Smith 
  1993 till sina abonnenter uppgav nedanstående ungefärliga uppgifter om kostnadernas för- delning på olika poster. 
  
 Procent 
  
 Service och underhåll 
  
 68 
  
 Administration 
  
 10 
  
 Moms och avgift till Statens teleförvaltning 
  
 14 
  
 Programkostnader 
  
 8 
  
 100 
  
 I avsaknad av andra uppgifter bör man kunna antaga att kostnadsbilden är liknande i Sverige. I varje fall torde programkostnaderna inte utgöra en större andel i Sverige, eftersom man i Norge betalar för de svenska kanalerna. Kabelbolagen har uppfattningen att de bör få de norska programmen gratis. Ibland ger de till och med tillkänna att de vill ha ersättning. Det  
 svensk-finska 
  exemplet som beskrivs i kapitel 1 åberopas emellanåt, men det har tillkommit av särskilda skäl, nämligen finsktalande personers risk för isolering i Sverige om de inte förstår svenska, resp. önskan hos den svensktalande befolkningen i Finland att upprätthålla kulturkontakter med Sverige. Att ge statlig sub- vention som gör att kabelbolagen inte behöver betala något för vidare- sändning av nordiska program är inte förenligt med utredningens direktiv, som uttryckligen säger att staten inte får vidkännas några kostnader. Dess- utom är inte  
 kabel-TV-bolagen 
  i behov av subventioner. Åtminstone ett par av dem gör till följd av sin monopolställning goda affärer. Telia  
 Nelson 
  redovisade 1995 en vinst på 42 miljoner kronor efter att ha lämnat ett kon- cernbidrag till Telia på 38 miljoner kronor. StjärnTV hade senaste räken- skapsåret en vinst på 6 miljoner kronor efter att ha lämnat ett koncernbidrag på 59 miljoner kronor till Singapore Telecom. 
 Kostnadsaspekten är alltså den helt avgörande, när  
 kabel-TV-bolagen 
  inte vill sända norska  
 TV-program. 
  Det är sällan bolagens företrädare gör gällande 
 82 
 Överväganden och förslag 
 att de norska programmen skulle ha låg kvalitet. Det vore kanske också svårt med tanke på vad abonnenterna bjuds i stället. 
 Som argument för att inte ha med norsk TV ens i tilläggsutbud mot sär- skild avgift anför kabelbolagen ofta att det inte finns något intresse hos den svenska publiken. Telia  
 Nelson 
  säger sig ha gjort undersökningar och funnit att intresset är större för italiensk TV (RAI) än för norsk. StjärnTV menar att det är störrre behov av kroatiska eller turkiska program än för norska. Bolaget har hos Stockholms statistiska kontor förhört sig om olika invandrargruppers storlek och funnit att det i Stockholm finns fler familjer med jugoslavisk bakgrund än med norsk. Det är emellertid inte primärt för personer med norskt ursprung som tillgång till norsk TV kan vara angelägen, utan det är de svenska tittarna som bör få tillfälle att lära känna grannlandets politik, kultur, idrott m.m. Utomnordiska gruppers intressen skulle för övrigt tillgodoses bättre, om kabelföretagen gjorde det möjligt för invandrarna att få program på det egna språket utan att samtidigt till höga kostnader tvingas be- tala för en rad program på språk som de saknar kunskap i. 
 Ett av kabelbolagen har ett programpaket med beteckningen International som inrymmer nio kanaler på olika  
 icke-nordiska 
  språk. Paketet innehåller förutom franska och tyska program även program på ryska, turkiska, spanska, grekiska, arabiska, polska och kroatiska. En abonnent som vill ha kontakt med ett visst språkområde tvingas således köpa ett paket som inne- håller program på åtta andra språk som abonnenten oftast saknar kunskap i och således inte har behov av. 
 När kritik riktas mot  
 kabel-TV-bolagen 
  för deras ovilja att i sina utbud ta med en viss kanal, t.ex. en norsk, är det inte ovanligt att företrädare för bo- lagen svarar med att hänvisa till trängsel i kabelnäten. Denna trängsel säges bero på att programbolagen kräver att deras egna kanaler säljs i paket till abonnenterna. Det skulle alltså vara programbolagen och inte  
 kabel-TV- 
  bolagen som i större eller mindre utsträckning bestämde sammansättningen av de paket som erbjuds åt kunderna. Flera programbolag förnekar att det i varje fall numera förhåller sig så. Ett skäl till att de utländska programbolagen inte försöker att ställa krav på att bestämma vilka kanaler de skall sändas tillsam- mans med är enligt uppgift att man i länder med en konkurrenslagstiftning som fungerar på  
 kabel-TV-området 
  inte tillåts att resa sådana krav och då även avstår från att göra det i Sverige. 
 Under överläggningarna med det företag som tillhandahåller programpake- tet International har frågan väckts om inte ett norskt program skulle kunna ingå i paketet. Företaget har därvid hänvisat till den upphovsrättskostnad som i så fall måste erläggas. Om eller vilken ersättning som måste utges till de olika programföretag som ingår i det internationella paketet har inte medde- lats. 
 Att tvånget att betala upphovsrättsersättning är huvudskälet för  
 kabel-TV- 
  bolagen att inte tillhandahålla norska program är ställt utom varje tvivel. 
 83 
 SOU 1997: 68 
 Argumentet återkommer ständigt i bolagens uttalanden. Därutöver hävdas ofta, att det inte finns något intresse för grannländernas  
 TV-program. 
  Ibland förklarar man att egna företagna undersökningar, som dock inte närmare re- dovisas, ger stöd för uppfattningen. 
 Mot påståendet att det i Sverige är ett ringa intresse för grannländernas TV- program talar flera omständigheter. Företag som saluför parabolantenner hänvisar ofta i sin reklam till möjligheten att se nordiska  
 TV-program. 
  Det skulle man knappast göra om man trodde att de tilltänkta kunderna vore oin- tresserade av grannländernas  
 TV-program. 
  Att intresset för de norska pro- grammen skulle vara lågt hos  
 TV-publiken 
  motsägs också av det faktum att man i de speciella  
 TV-tidningarna 
  liksom i dagspressens  
 TV-bilagor 
  i regel redogör för de norska och danska programtablåerna. 
 Det norska  
 kabel-TV-företaget 
  Janco efterhör regelbundet vilka  
 TV-kanaler 
  dess abonnenter är intresserade av. Därvid visar det sig att Sveriges Televisions program är de i särklass mest efterfrågade av utländska kanaler. Av de intervjuade önskar  
 70–80 
  % att de båda svenska programmen skall finnas med i  
 kabel-TV-företagens 
  utbud, medan de svenska  
 kabel-TV- 
  företagen säger sig knappast alls ha funnit något intresse för nordiska pro- gram. De nordiska folken är varandra så lika i konsumtionsvanor, folkbild- ning och kultursyn, att det är osannolikt att de just i fråga om val av  
 TV-pro- 
  gram skulle uppvisa en så diametral olikhet. Att tillgång till  
 grannlands-TV 
  skulle ges högsta prioritet av det ena folket och lågprioriteras av det andra strider mot vad man i övrigt känner till om likheter i de nordiska ländernas kulturliv. Det enda som skulle i någon mån kunna bidra till att förklara skill- naderna i vad de norska och svenska  
 kabel-TV-företagen 
  uppger om publik- preferenser skulle i så fall vara att medan de norska  
 TV-tittarna 
  sedan länge blivit förtrogna med svensk television, har den svenska publiken i stort sett undanhållits möjligheten att se norsk TV. Vid en bedömning av vilka under- sökningar om publikintresse som man skall fästa störst avseende vid, måste de norska ges försteg. De är öppet redovisade, de är utförda av företag, som är fristående från  
 kabel-TV-företag, 
  och de beskriver intresseinriktningen hos  
 TV-tittare 
  som genom självsyn kunnat bilda sig en uppfattning om grann- landsprogrammens innehåll och värde. 
 I Osloområdet och i större delen av Östlandet grundlades intresset för svensk TV i och med att  
 kabel-TV-företag 
  startade sin verksamhet. Affärsidén var just att vidaresända svenska program, som var de enda utländ- ska program som var tillgängliga i Norge, innan satellitöverföring tillkom. På så sätt blev den norska publiken bekant med svensk television, uppskattade dess program och tog det för självklart att de skulle finnas kvar i basutbuden, när  
 kabel-TV-företagen 
  genom satellitsändningar blev i stånd att förmedla ett ökat antal program. Större delen av den svenska  
 TV-publiken 
  har däremot aldrig varit i tillfälle att bilda sig en uppfattning om norska och danska pro- gram. Där man kunnat göra det genom overspill av marksända grannlands- 
 84 
 Överväganden och förslag 
 program (i stort sett i Skåne beträffande Danmarks Radio och i  
 svensk-norska 
  gränstrakter beträffande NRK), krävde man att programmen skulle vara kvar, när  
 kabel-TV-näten 
  tillkom. 
 Att  
 70–80 
  % av de norska  
 TV-tittarna 
  uttalat sig för att svensk TV bör ingå i kabelsällskapens grundutbud betyder inte att en så stor andel dagligen ser svensk TV. Vid en i Norge företagen undersökning visade det sig att vid undersökningstillfället en viss kväll 4 % av dem som såg på TV följde svenska program. En stor majoritet vill alltså ha tillgång till svensk TV och är beredd att betala härför utan att därför dagligen utnyttja möjligheten att se svenska program. De inhemska programmen har en dominerande ställning. I Sverige beräknas mer än 75 % av den tid som ägnas åt  
 TV-tittande 
  falla på programmen SVT1, SVT2 och TV4. Det är mot den bakgrunden man skall se intresset hos abonnenterna för norsk TV i de två undersökningar som utredningen initierat och som redovisas i kapitel 4. 
 I det föregående har nämnts att  
 kabel-TV-företagen 
  inte vidaresänder norska program med motiveringen att man i så fall måste betala upphovsrätts- kostnader. Det finns exempel på att man gått längre än så och inte endast krävt att få tillgång till de norska kanalerna gratis utan även rest krav på sär- skilda bidrag för att förmedla programmen. 
  
 Möjligheten av nordiska lösningar 
  
 I och för sig skulle naturligtvis kostnadsfrågan när det gäller nordiska TV- 
  
 bolags kabelsända program kunna lösas genom nordiskt samarbete. Förslag 
  
 till olika former av  
 TV-samarbete 
  mellan de nordiska länderna har diskuterats 
  
 i Nordiska rådet och Nordiska ministerrådet under flera årtionden, således 
  
 långt innan sändning i kabel introducerades. Såsom visats i kapitel 1 har 
  
 dessa diskussioner inte varit framgångsrika och även om en del detaljstudier 
  
 rörande nordiskt  
 TV-samarbete 
  alltjämt förekommer, är erfarenheterna av 
  
 tidigare utredningsverksamhet på området så ogynnsamma att det inte skulle 
  
 vara försvarligt att avstå från att söka uppnå lösningar i varje land för sig. Det 
  
 förhållandet underströks särskilt av statsminister Mcfarland, när 
  
 hon 1995 kommenterade de norska  
 kabel-TV-bolagens 
  beslut att utöver de 
  
 svenska  
 TV-programmen 
  även vidaresända danska program. En samlad nor- 
  
 disk lösning fick, enligt statsministerns uppfattning, för närvarande anses 
  
 omöjlig att genomföra. Det var därför nödvändigt att söka sig fram med del- 
  
 lösningar land för land. 
  
 Svårigheterna att finna gemensamma nordiska lösningar har också visat 
  
 sig i andra sammanhang. De nordiska statsministrarna, representerande rege- 
  
 ringar med olika partifärg, har vid ett par tillfällen uttryckt önskemål om att 
  
 göra grannländernas  
 TV-program 
  tillgängliga i de nordiska länderna. Frågan 
  
 har behandlats av de i huvudsak med licensmedel statsfinansierade nationella 
  
 TV-bolagen, 
  som till statsministrarna anmält att skattebetalarna inte har råd. 
  
 85 
  
 SOU 1997: 68 
 Om man på ett samnordiskt plan skulle ha löst frågan om kostnader för grannlandsprogram, borde det ha skett senast i samband med att Sverige och Finland inträdde i EU. Då ströks en rad utgifter från den nordiska budgeten, samtidigt som det bestämdes att härigenom frigjorda medel i stor utsträckning skulle användas för kulturella ändamål. 
 Lösningen med statsbidrag för att göra grannlandsprogram tillgängliga står inte längre till buds. Överenskommelse träffades därom av de nordiska kul- turministrarna vid deras möte hösten 1996. Det inskärps för övrigt i denna utrednings direktiv. Därtill kommer att behoven av att begära stöd av de na- tionella  
 TV-bolagen 
  bortfallit i Danmark och Norge, sedan man i dessa länder genom användning av kabelnäten fått tillgång till grannländernas  
 TV-pro- 
  gram. När Sverige av de skandinaviska länderna av olika skäl blivit ensamt stående kvar med mycket begränsad tillgång till  
 grannlands-TV 
  måste lös- ningen sökas inom landet i stället för på det nordiska planet. 
 En majoritet av hushållen har nu tillgång till  
 TV-program 
  via kabel. Särskilt gäller detta i tätorternas flerbostadshus, där man av praktiska skäl inte kan ha en antenn för varje hushåll. Den som har en parabolantenn kan själv välja mellan olika tillgängliga  
 TV-kanaler. 
  Denna möjlighet kan komma att försvinna eller i varje fall få minskad betydelse i den mån  
 TV-bolagen 
  kodar sina sändningar och därmed gör dem omöjliga att se för  
 TV-innehavare 
  som saknar s.k. dekoder med därtill hörande kort. När det gäller  
 norsk-svenska 
  förbindelser på  
 TV-området 
  kan nämnas att Sveriges Television redan kodar sina sändningar som därmed inte går att följa för den som i Norge har parabolantenn. De svenska sändningarna är således tillgängliga endast för dem som har  
 kabel-TV. 
  På samma sätt pågår förberedelser för att koda de norska sändningarna, som sedan inte kommer att vara möjliga att följa i Sverige vid användning av parabolantenn. Det har sitt intresse att konstatera att de licensfinansierade  
 TV-bolagen 
  i både Norge och Sverige vidtagit eller förbereder åtgärder för att göra det allt svårare för innehavare av para- bolantenner att se grannlandsprogrammen. 
 Det är lätt att finna exempel på hur politiker uttalat sig om värdet av nor- disk gemenskap. På många områden har också resultat vunnits, när det gällt att minska gränshinder av olika slag. Genom beslut av parlament och rege- ringar har det varit möjligt att införa passfrihet, gemensam nordisk arbets- marknad, examensgiltighet, konvention om socialförsäkringar, borttagande av restriktioner för större delen av varuhandeln för att endast nämna några exempel. Fysiska eller immateriella gränshinder finns emellertid kvar på en del områden och är då ofta en följd av bristande samarbetsförmåga på en nivå som ligger under parlament och regeringar. Förvaltningar avstår från att ut- nyttja samarbetsmöjligheter som erbjuder sig. Problemet berördes av utri- keshandelsminister Silva i ett anförande vid Nordiska rådets session 1990. Det finns, menade hon, redan förslag till lösningar på många gräns- problem. Men det gäller att förverkliga dem. Det kräver inte bara god vilja 
 86 
 Överväganden och förslag 
 hos regeringarna utan också att man överger traditionella bestämmelser och synsätt i förvaltningar ned till lägsta nivå. Förhållandena på  
 TV-området 
  i Norden passar in i detta mönster. De nationella  
 TV-bolagen 
  med public ser-  
 vice-uppgifter 
  är visserligen inga förvaltningar, men de är praktiskt taget helt statsfinansierade med licensmedel. Det har inte gjort dem mer lyhörda för signaler som utgått från statsmakternas företrädare. Det nordiska samarbete som nu förekommer på  
 TV-området 
  består av dels ett antal samproduktioner och dels av att vissa program- och nyhetsinslag inspelade i ett av länderna också distribueras till de övriga. Denna bytesverksamhet inom det s.k. Nord- visionssamarbetet kan inte ersätta  
 TV-tittarnas 
  fria val av nordiska program. 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 Kabel-TV-branschen 
  etablerades i Sverige 1986, då staten tillät privatägda 
  
 kabelsystem och satellitsändningar. När den första kabellagen från 1986 er- 
  
 sattes av lagen (1991:2027) om kabelsändningar till allmänheten, försvann 
  
 kravet på koncession som förutsättning för att i vinstsyfte driva  
 kabel-TV- 
  
 verksamhet. Det skedde i samband med antagandet av yttrandefrihetsgrund- 
  
 lagen och dess följdlagstiftning. 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen tillkom efter årtionden av utredningsarbete. 
  
 Sedan länge hade man eftersträvat att omforma tryckfrihetsförordningen så att 
  
 den inte endast skulle vara tillämplig på tryckta skrifter utan även skulle 
  
 kunna garantera ytttrandefrihet inom ljud och bild och andra konstarter. När 
  
 detta av olika skäl inte kunde förverkligas, inriktades arbetet på att i en sär- 
  
 skild grundlag bygga upp ett regelsystem, som så nära som möjligt anslöt sig 
  
 till tryckfrihetsförordningens innehåll. 
  
 I tryckfrihetsförordningens inledande formuleringar fastslås att den all- 
  
 männa tryckfriheten tillkommit för säkerställande av ett fritt meningsutbyte 
  
 och en allsidig upplysning. Det heter vidare i kap. 4 § 1: Rätt att själv eller 
  
 med biträde av andra genom tryckpress framställa tryckalster skall tillkomma 
  
 varje svensk medborgare eller svensk juridisk person. I yttrandefrihets- 
  
 grundlagen används en nästan likalydande formulering, när det gäller att ange 
  
 lagens syfte. Yttrandefriheten enligt denna grundlag har till ändamål att säkra 
  
 ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt 
  
 skapande. Kap. 3 § 1 första stycket har följande lydelse: Varje svensk 
  
 medborgare och varje svensk juridisk person har rätt att sända radioprogram 
  
 genom tråd. Genom den sistnämnda bestämmelsen garanteras etablerings- 
  
 frihet för den som vill sända  
 TV-program 
  i kabel. Före yttrandefrihetsgrund- 
  
 lagens ikraftträdande fordrades, såsom förut nämnts, tillstånd för att bedriva 
  
 trådsändningar för allmänheten. 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen har som principiell utgångspunkt att etablerings- 
  
 frihet skall råda inom ljudradio, television, film, videogram och ljudupptag- 
  
 ningar. Den begränsade tillgången på sändningsutrymme i luften gör dock att 
  
 87 
  
 SOU 1997: 68 
 etableringsfriheten inte kan tillämpas på trådlösa radio- och  
 TV-sändningar. 
  För sådana sändningar fordras därför särskilt tillstånd. I fråga om Hopkins television har tillstånd givits åt tre rikstäckande kanaler (SVT1, SVT2 och TV4). När det gäller sändningar i trådnät är det däremot  
 kabel-TV-företaget 
  som ensamt bestämmer vad som skall sändas. Av formuleringarna i yttrande- frihetsgrundlagen framgår att kabelföretaget skall ha rätt att ensamt bestämma innehållet på samma sätt som en tryckeriägare utan inblandning från myndig- heter eller enskilda själv avgör vilka tryckta skrifter företaget skall framställa. En helt avgörande skillnad ligger emellertid däri, att medan det finns cirka 2 000 tryckerier i landet, kan det av tekniska skäl endast finnas ett ytterligt begränsat antal  
 kabel-TV-företag. 
  Som framgår av kapitel 2 finns i Sverige fyra  
 kabel-TV-företag 
  som i förvärvssyfte vänder sig till allmänheten. De behärskar cirka 95 % av  
 kabel-TV-marknaden. 
  Ett av företagen har en mark- nadsandel som ligger nära 60 %. Av tekniska skäl förekommer ingen egentlig konkurrens mellan de kommersiella  
 kabel-TV-företagen. 
  Varje företag har inom de geografiska områden där de verkar ett monopol eller åtminstone en monopolliknande ställning. Det föreligger endast ytlig likhet med förhållan- dena på marknaden för tryckta skrifter. Den som vill publicera något har ett stort antal tryckerier att välja mellan. För den som vill ta del av tryckta skrifter gäller att antalet förlag, tryckerier och distributionskanaler kan räknas i tusen- tal. Läsaren har nästan obegränsade valmöjligheter. 
 Att lagstiftningen på  
 kabel-TV-området 
  så troget ansluter sig till det regel- system som gäller för tryckta skrifter trots de stora skillnader som föreligger mellan dessa medier är huvudorsak till de problem som efter hand blivit allt- mer uppmärksammade. 
 Det kan inte påstås att riskerna för monopol på  
 kabel-TV-området 
  förbi- sågs, då förslaget till yttrandefrihetsgrundlagen utarbetades. I propositionen (1990/91:64) som föregick lagens antagande framhölls att det var angeläget att vara uppmärksam på risken att kabelföretaget får ett monopol som uteslu- ter andra från inflytande över programsättningen. Det starkaste motivet för att ge det allmänna ett inflytande över rätten att etablera verksamhet för tråd- sändning kan sägas ligga i detta. Där ett trådnät redan har etablerats minskar sannolikheten för att ännu ett skall byggas. Nätinnehavaren får lätt ett faktiskt monopol på trådsändningskapaciteten inom ett visst område. Frågan blir om de risker för monopol som ändå kan finnas skall motivera att ett koncessions- system för trådsändningar upprätthålls. 
 Bedömningen av den frågan underlättades enligt propositionen om man betraktade olika nätinnehavare för sig. Det föredragande statsrådet utvecklade tankegången på följande sätt: 
 Det nu befintliga allmänna telenätet upprätthålls av staten genom telever- ket. En betydande del av den utbyggnad av trådsändningskapaciteten som kan väntas torde också komma att genomföras av televerket. 
 88 
 Överväganden och förslag 
 I den mån televerket upplåter sändningsutrymme i trådnäten kan det all- männa krav på saklighet och opartiskhet som enligt 1 kap. 9 § RF vilar på alla som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen vara vägledande. Det bör vidare vara möjligt att utforma grundlagen så att den lämnar utrymme för föreskrifter i lag som närmare reglerar förutsättningarna för tillträde till televerkets trådnät. Denna möjlighet bör kunna begagnas på ett sätt som gör det omöjligt att hävda att det allmänna missbrukar sin ställning som nätinne- havare. 
 Sedan detta uttalande gjordes har Televerket omvandlats till ett aktiebolag, Telia, och detta står i sin tur som ägare till en rad aktiebolag av vilka kabel-  
 TV-företaget 
  är ett. Vid utredningens kontakter med företaget har detta aldrig gjort gällande att det till ledning för sin verksamhet skulle ha att iaktta regeringsformens föreskrifter om statliga myndigheters skyldigheter. Det kan nämnas att när Telias dåvarande koncernordförande som samtidigt var ordförande i Föreningen Norden förhörde sig om möjligheten att ge plats för norsk TV i dotterbolagets kabelnät fick han beskedet att någon förändring inte kunde påräknas. Utredningen har i enlighet med sina direktiv varit i kontakt med de fyra dominerande  
 kabel-TV-företagen 
  för att klarlägga deras intresse för att lägga in de norska programmen åtminstone i tilläggsutbuden. Ingenting har därvid framkommit som tyder på att Telia  
 Nelson 
  skulle vara benäget att uppträda på annat sätt än övriga företag inom branschen. Sådana aspekter som värnande av nordisk identitet på medieområdet eller mer kulturella hän- syn i övrigt kunde man allmänt känna sympati för men de måste likväl stå till- baka för de krav på lönsamhet som ett bolag alltid måste ställa upp. Detta klargjordes också mycket tydligt vid en konferens som ordnades hösten 1995 med medverkan från Föreningen Norden,  
 Svensk-norska 
  föreningen, Sveriges Television, Norsk Rikskringkasting samt i Stockholmsområdet verksamma  
 kabel-TV-företag. 
  Det i propositionen till yttrandefrihetsgrund- lagen (1990/91:64) framförda antagandet att det statsägda  
 kabel-TV-företagets 
  dominerande ställning skulle motverka monopoltendenser får inte stöd i de iakttagelser, som utredningen kunnat göra. I den mån Telia  
 Kabel-TV:s 
  storlek haft någon betydelse har det närmast varit att företaget ibland kunnat få tillgång till produktionsbolagens program på gynnsammare villkor än vad som varit möjligt för mindre  
 kabel-TV-företag. 
  
 I propositionen med förslag till yttrandefrihetsgrundlag framhölls också att det i varje fall från praktisk mediepolitisk synpunkt inte var tillfredsställan- de att se bort från risken för faktisk monopolisering med en hänvisning till att det råder frihet att etablera konkurrerande trådnät. Det föredragande statsrådet tog även upp frågan om en föreskrift med skyldighet för innehavare av kabel- nät att upplåta utrymme åt den som begär det för att säkerställa tillgång till trådnäten för alla. Behovet av att säkra allas tillgång till trådnäten kan inte förnekas. En föreskrift av detta innehåll sades också undanröja en invänd- ning mot tanken på etableringsfrihet för trådsändningar. Samtidigt framhölls 
 89 
 SOU 1997: 68 
 att en sådan skyldighet för kabelbolagen inte kunde vara utan begränsningar. Den bör inte kunna innebära en förpliktelse att öka sändningskapaciteten, om denna inte räcker till. Den bör inte heller innebära att alla slags nät måste kunna rymma trafik från utomstående. Det är fullt tänkbart att trådnät utveck- las t.ex. för ett företags interna bruk. Syftet med upplåtelseskyldigheten skulle vara att säkerställa att trådmediet blir tillgängligt för alla på ett sätt som så långt möjligt gör det likvärdigt med tryckta skrifter som massmedium. 
 Det ovan förda resonemanget sades tala för att förpliktelserna för en trådinnehavare att vidarebefordra Sveriges  
 Radio-koncernens 
  sändningar och att kostnadsfritt upplåta sändningsutrymme till andra borde föreskrivas ge- nom lag. Även en längre gående upplåtelseskyldighet är tänkbar. 
 I propositionen betonades slutligen att koncessionssystemet är den lösning som i allmänhet valts i andra med Sverige jämförbara länder. För Sveriges del avvisades emellertid detta alternativ med hänvisning till att det var angeläget från principiell synpunkt att i en ny grundlag slå fast att det står var och en fritt att hänvända sig till allmänheten med sändningar genom tråd. 
  
 Kabel-TV-företagens 
  monopolliknande ställning 
  
 Den fråga som det numera med några års erfarenhet ligger nära till hands att 
  
 ställa är om det verkligen står var och en fritt att hänvända sig till allmän- 
  
 heten med sändningar genom tråd eller om det vuxit fram fyra monopolistiska 
  
 företag, som ensidigt bestämmer vilka program som skall få framföras i ka- 
  
 belnät och lika ensidigt bestämmer vilka program som abonnenterna skall få 
  
 ta del av. 
  
 Med monopol avses i ekonomiskt språkbruk en marknadsform, som kän- 
  
 netecknas av att det på en marknad endast finns en säljare samt att det inte 
  
 finns några näraliggande substitut till monopolföretagets produkt. Denna de- 
  
 finition är tillämplig på  
 kabel-TV-företagen, 
  där vart och ett inom sitt avgrän- 
  
 sade verksamhetsområde saknar konkurrens. 
  
 När man i den proposition som låg till grund för yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 uttalade eller refererade farhågor för att monopol kunde uppstå på  
 kabel-TV- 
  
 området, diskuterades främst tänkbara svårigheter för programföretag att 
  
 komma med i kabelnäten. Oron var inte obefogad. Det har blivit allt vanligare 
  
 att programföretag hävdar att  
 kabel-TV-bolagens 
  monopolställning hindrar 
  
 dem att nå fram till  
 TV-publiken. 
  Monopolställningen är emellertid väl så 
  
 framträdande i förhållande till  
 TV-tittarna. 
  Dessa måste, om de överhuvud- 
  
 taget vill ha  
 kabel-TV, 
  acceptera den sammansättning av basutbud och till- 
  
 läggsutbud som  
 kabel-TV-företaget 
  ensidigt bestämmer. Utredningen, vars 
  
 primära uppgift är att redovisa förutsättningarna för utökade norska sänd- 
  
 ningar i svenska kabelnät, måste konstatera att  
 TV-tittarnas 
  situation präglas 
  
 av nästan total maktlöshet i fråga om möjlighet att påverka  
 kabel-TV-bolagens 
  
 90 
  
 utbud. Utredningen är inte ensam om denna iakttagelse. 
  
 Överväganden och förslag 
 I mars 1992 uttalade sig Konsumentverkets generaldirektör om frånvaron av konsumentinflytande på  
 kabel-TV-området. 
  Problemet för kunderna är att de är helt i händerna på företaget, sedan de väl fått  
 Bergerinkopplad. Enda chansen att slippa problemet är att säga upp avtalet. Följande år vände sig Konsumentverket till Kulturdepartementet med en skrivelse i vilken poängte- rades att  
 kabel-TV-företagen 
  hade en monopolliknande ställning gentemot kunderna. Verket framhöll att klagomål på  
 kabel-TV-företagen 
  var så vanliga att ärenden av detta slag dominerade verkets ärendestatistik. Konsument- verket avslutade sin framställning med att föreslå tillsättande av en utredning om möjligheterna till offentlig tillsyn över kabelmarknaden och registrerings- plikt för kabelnät. 
 Konkurrensverket har i en skrivelse i år riktad till  
 kabel-TV-bolagen 
  berett dessa tillfälle att yttra sig över en inkommen anmälan om bristen på kon- sumentinflytande. Enligt verkets uppfattning har  
 kabel-TV-operatörerna 
  en stark ställning gentemot konsumenterna. Konkurrens om kunderna mellan kabelnätsoperatörerna förekommer i princip endast vid ett upphandlings- tillfälle. Försök från  
 kabel-TV-operatörer 
  att etablera sig i ett område där en kabeloperatör redan är etablerad kan inte sägas förekomma i praktiken. Sammanfattningsvis konstaterar Konkurrensverket att den befintliga kabel- operatören åtnjuter betydande marknadsmakt eftersom kunderna inom det befintliga området inte har någon alternativ operatör att vända sig till. 
 Också i det ovan citerade interpellationssvaret, som kulturministern avgav i riksdagen i januari i år, talades om  
 kabel-TV-företagens 
  monopolliknande ställning i de områden där de verkar. De boende har bara att välja mellan att acceptera det utbud av  
 TV-kanaler 
  som kabelföretaget erbjuder eller avstå. 
 De kritiska synpunkter som här redovisats förtjänar att noga beaktas. 
 För att man skall kunna tala om en fri marknad krävs att den slutlige kon- sumenten har ett fritt val mellan olika produkter, varvid konsumentens egen uppfattning om varors eller tjänsters kvaliteter och priser blir avgörande för ett eventuellt förvärv. Det är inte acceptabelt att konsumentintresset på kabel-  
 TV-området 
  i så utpräglad grad skjutits i bakgrunden till förmån för nätägares och i någon mån hyresvärdars intressen. Nätägare och hyresvärdar har givits rätten att utan inflytande från hyresgästerna bestämma vilka  
 TV-program 
  ut- över de marksända kanalerna dessa skall se, trots att det är hyresgästerna som betalar sändningarna i  
 kabel-TV. 
  Det är tveksamt om det går att finna något annat område, där ett så ojämlikt förhållande råder mellan å ena sidan en dis- tributör av olika tjänster och å andra sidan konsumenterna av samma tjänster. Detta framstår som så mycket mer betänkligt, när det som i föreliggande fall är fråga om medborgarnas lättbegripliga önskemål att själva få göra ett val mellan olika informationsvägar och kulturyttringar. Att stärka konsumenter- nas inflytande på detta område är enligt min mening ett ansvar som statsmak- ter och myndigheter inte bör undandra sig. Även om man med nuvarande teknik inte kan ge  
 TV-tittarna 
  fullständig frihet i val av program, bör det 
 91 
 SOU 1997: 68 
 också i Sverige vara möjligt att liksom man gjort i Danmark och Norge införa regler som innebär att  
 kabel-TV-företagen 
  till ledning för sin verksamhet har att inhämta abonnenternas önskemål. Särskilt från Norge kan man hämta exempel på hur man kräver av  
 kabel-TV-bolagen 
  att regelbundet låta sina abonnenter ta ställning till vilka program de vill ha. Vid dessa undersökningar bör kostnaderna för olika program anges. Som förutsättning för ett fritt kon- sumtionsval gäller här som på andra områden att den som skall träffa ett val måste ha möjlighet till en samtidig bedömning av produktens beskaffenhet och pris. Sådana programvalsundersökningar bör göras av organisationer eller företag som är fristående från  
 kabel-TV-bolagen. 
  
 Den kritik mot nuvarande förhållanden på  
 kabel-TV-marknaden 
  som här redovisats riktas ofta mot de företag som är verksamma på området. Denna kritik är emellertid till inte obetydlig del felriktad. Vad företagen gör är endast att tillvarata de möjligheter som gällande lagstiftning och dess tillämpning ger dem.  
 Kabel-TV-företagen 
  är aktiebolag med ansvar uteslutande inför sina ägare till vilka de har att inleverera den vinst som uppstår i verksamheten. Såsom framgått av kapitel 2 fullgör åtminone ett par av företagen denna uppgift med betydande framgång. Att deras monopolställning bidragit härtill torde vara uppenbart, men företagen är inte ansvariga för att den uppkommit. I själva verket anses det inte förenligt med aktiebolagslagen att ett bolag åtar sig förpliktelser som är främmande för det i lagen förutsatta vinstsyftet i annat fall än då detta medges i bolagsordningen eller samtliga aktieägare är ense. Brister i hänsynstagande till kulturella aspekter eller till värnande av nordisk gemenskap och identitet bör således inte utan vidare leda till kritik av kabel-  
 TV-företagen. 
  Dessa är inte uppbyggda för att tillgodose sådana syften. Ser man exempelvis på Telia  
 Franklinstyrelse visar det sig att av de tio ledamöterna är åtta anställda i Telia medan de två återstående är tidnings- ekonomer. I Singapore finns StjärnTV:s ägare av vilken det är svårt att begära engagemang för nordiskt kulturutbyte. Ansvaret för att ett monopol existerar åvilar mindre den som drar fördel av det än den som möjliggjort att det uppkommit eller kan fortbestå. 
 I det föregående har beskrivits hur norska  
 kabel-TV-företag 
  redan vid sin start började vidaresända svenska  
 TV-program. 
  Snart nog framfördes i olika medier och i andra sammanhang önskemål att också danska program skulle distribueras i kabelnäten. Från  
 kabel-TV-företagen 
  restes allehanda invänd- ningar, som framför allt gick ut på att man inte ville betala upphovsrättskost- nader. Det var först när landets statsminister personligen engagerade sig för saken som de norska  
 kabel-TV-företagen 
  övergav sin tidigare negativa in- ställning och infogade de danska programmen i sina utbud. I Sverige är läget ett annat. Som förut framhållits har önskningar om norska program som framförts av politiker, organisationer och enskilda inte föranlett  
 kabel-TV-fö- 
  retagen att ändra sin inställning. 
 92 
 Överväganden och förslag 
 Det är svårt att i efterhand bedöma hur man vid tillkomsten av yttrande- frihetsgrundlagen gjorde en avvägning mellan å ena sidan abonnenternas intresse av att få inflytande över vilka program de betalar för att se och å andra sidan nätägarnas intresse av att ensamma eller eventuellt tillsammans med hyresvärdar få bestämma vilka program som skulle vara tillgängliga för abonnenterna. Följden av den utformning som lagstiftningen fick, blev emel- lertid – vare sig det var avsiktligt eller inte – att konsumenterna såsom visats i kapitel 7, i stort sett ställdes utan inflytande över programsammansättningen. Därför finns anledning att överväga att lagstiftningsvägen stärka  
 TV-tittarnas 
  möjligheter att själva välja vad de skall se. Det bör också påpekas att erfaren- heterna i Sverige av  
 Bergerinte var stora när yttrandefrihetsgrundlagen ut- arbetades. Utläggande av kabelnät började vid mitten av  
 1980-talet, 
  och den mera omfattande utbredningen skedde vid årtiondets slut. Det är därför be- gripligt att det var svårt att förutse vad yttrandefrihetsgrundlagen skulle få för konsekvenser på  
 kabel-TV-området. 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen är ett omfattande nytt lagverk på ett komplicerat rättsområde. Det är därför knappast förvånande om erfarenheterna av dess tillämpning leder till korrigeringar i dess utformning på enstaka punkter. Yttrandefrihetsgrundlagen är knappast någon slutpunkt. Såväl regeringen som riksdagen markerade i anslutning till att grundlagen antogs att vissa frå- gor kunde komma att tas upp på nytt. 
 Allmänhetens intresse av allsidig upplysning 
 När det gäller tolkningen av yttrandefrihetsgrundlagens bestämmelser är en helt avgörande fråga vilket innehåll man skall lägga in i uttrycket allmän- hetens intresse av tillgång till allsidig upplysning. Innebörden är inte närma- re definierad i grundlagens förarbeten, men i den lag som antogs i samband med yttrandefrihetsgrundlagens tillkomst föreskrevs skyldighet att sända de tre marksända svenska kanalerna samt en s.k. lokalkanal. Även om detta för cirka tio år sedan ansågs tillgodose kravet på allsidighet, är det inte orimligt att i ljuset av en senare tids erfarenheter ge begreppet allsidighet en vidare innebörd. Utvecklingen på medieområdet går snabbt. I dag har Norge och Danmark liksom ett stort antal andra med Sverige jämförliga europeiska länder grannländernas kanaler med i sina  
 kabel-TV-utbud. 
  Det var bl.a. just önskan att sprida grannländernas program som ledde till den tidiga utbyggna- den av kabelnät i Beneluxländerna. Man har i dessa och en rad andra euro- peiska länder via  
 Bergerskapat möjlighet att få en klart bättre omvärlds- kunskap än vad som erbjuds i Sverige. I så gott som alla länder har detta re- sultat uppnåtts på frivillighetens väg. I vårt land kan det – delvis på grund av den för Sverige speciella lagstiftningen – bli nödvändigt att välja en annan väg för att få ett  
 TV-utbud 
  som kan medverka till att ge medborgarna den kunskap 
 93 
 SOU 1997: 68 
 om den närmaste omvärlden, som man i många andra länder, t.ex. Norge och Danmark, finner naturlig och angelägen. 
 Det förhållandet att yttrandefriheten i Sverige garanteras genom en särskild grundlag anförs ibland som skäl till att  
 kabel-TV-marknaden 
  bör lämnas helt oreglerad till skillnad från vad som är vanligt i andra länder. Det kan därför vara skäl att erinra om att en grundlagsfäst yttrandefrihet inte är något speciellt för Sverige. Av en skrift utgiven av Rådet för mångfald inom massmedierna (1997:2) framgår att yttrandefrihetens princip är inskriven i de flesta väst- europeiska länders författningar. Ett undantag utgör Storbritannien som sak- nar skriven författning. Där är i stället tryckfriheten och andra yttringar av ytt- randefriheten negativt garanterade. Allt som inte är förbjudet i lag eller genom rättspraxis har var och en rätt att göra. Att yttrandefriheten är konsti- tutionellt garanterad har i de västeuropeiska länderna inte ansetts förhindra en lagstiftning som på  
 kabel-TV-området 
  ofta just åsyftar att tillgodose krav på yttrandefrihet, tillgänglighet och mångfald. Både i Danmark och Norge, dvs. länder med vilka det ligger nära till hands att göra jämförelser, är det en främmande tanke att konsumentinflytande på  
 kabel-TV-området 
  skulle inne- bära en inskränkning av yttrandefriheten. 
 När det gäller frågan om eventuell reglering av  
 kabel-TV-verksamheten 
  bör man skilja mellan å ena sidan nät som drivs i vinstsyfte och där man vän- der sig till allmänheten och å andra sidan kabelnät som tillkommit genom att ett antal hushåll, t.ex. i en förening av radhus eller villor eller i en bostads- rättsförening anskaffat en anläggning för satellitmottagning. I det senare fallet blir det en föreningsangelägenhet att avgöra vad som skall sändas i det egna kabelnätet och där behövs självfallet inga utifrån givna bestämmelser till kon- sumenternas skydd. 
 Tidigare i detta betänkande har en redogörelse lämnats för begreppen  
 must carry  
 och  
 must offer.  
 Det förra begreppet innebär att nätägaren åläggs att tillhandahålla vissa kanaler utan att abonnenterna behöver erlägga särskild avgift för tjänsten. Dessa kanaler ingår alltså i  
 kabel-TV-bolagets 
  basutbud. Det senare begreppet innebär att nätägaren är skyldig att tillhandahålla vissa kanaler antingen i basutbudet eller mot särskild avgift i tilläggsutbud. 
  
 Den digitala utvecklingen 
  
 Under innevarande höst kommer sändningar av digital Hopkins TV att starta 
  
 på ett begränsat antal orter. Avsikten är att en eventuell övergång till ny teknik 
  
 för Hopkins TV skall ske i flera steg med möjlighet för statsmakterna att 
  
 successivt ta ställning till om och på vilket sätt verksamheten skall fortsätta. 
  
 En grundläggande förutsättning för en eventuell utbyggnad är att de digitala 
  
 marksändningarna bedöms ha ekonomisk bärkraft. Även om det i regeringens 
  
 proposition talas om en eventuell utbyggnad, är det en allmän uppfattning att 
  
 94 
  
 den digitala tekniken kommer att ersätta den nu använda analoga. Däremot är 
  
 Överväganden och förslag 
 meningarna delade i frågan om i vilken takt detta kommer att ske. En del be- dömare menar att införandet av det nya systemet bör kunna ske så snabbt att redan efter tio år en majoritet av hushållen skall ha utrustning för att kunna ta emot de digitala  
 TV-signalerna. 
  Andra hävdar att det kommer att dröja längre. 
  
 Med nya distributionsvägar kan situationen på  
 kabel-TV-området 
  komma 
  
 att förändras. Klart är emellertid att de nu aktuella problemen som samman- 
  
 hänger med upphovsrättslig ersättning inte försvinner därför att man får en ny 
  
 teknik. Av det skälet vore det olyckligt, om ett framtida planerat införande av 
  
 digital TV skulle tas till intäkt för att avstå från att vidta sådana åtgärder som 
  
 åtminstone under den närmaste tioårsperioden kan göra det möjligt för den 
  
 svenska  
 TV-publiken 
  att om så önskas ta del av grannländernas  
 TV-program. 
  
 Förslag 
  
 Mot bakgrund av vad som anförts i ett föregående kapitel anser jag mig inte 
  
 böra föreslå att en norsk public  
 service-kanal 
  obligatoriskt skall ingå i de 
  
 kommersiella  
 kabel-TV-företagens 
  prrogramutbud. Must  
 carry-principen 
  bör 
  
 tillämpas restriktivt, och det vanligaste synes vara att man i olika länder i hu- 
  
 vudsak inskränker sig till att föreskriva att de nationella public  
 service-kana- 
  
 lerna obligatoriskt skall ingå i  
 kabel-TV-företagens 
  programutbud. Såsom 
  
 också nämnts i den föregående framställningen finns dock undantag. Ett 
  
 sådant är att man i Nederländerna ålagt  
 kabel-TV-företagen 
  att vidaresända en 
  
 belgisk public  
 service-kanal. 
  
 Samma restriktivitet är långt ifrån självklar, när det gäller must  
 offer-prin- 
  
 cipen. Vid dess tillämpning åläggs visserligen  
 kabel-TV-företaget 
  att erbjuda 
  
 TV-tittarna 
  att abonnera på en viss kanal, men distributören har rätt att vid ett 
  
 eventuellt abonnemang ta ut en skälig avgift. Därför anser jag att yttrandefri- 
  
 hetsgrundlagens bestämmelser inte lägger hinder i vägen för att av  
 kabel-TV- 
  
 företagen kräva att de enligt must  
 offer-principen 
  gör ett norskt public ser- 
  
 vice-program 
  tillgängligt för sina abonnenter. Vad som här föreslagits i fråga 
  
 om åtgärder för att göra det  
 norsk-svenska 
 TV-utbytet 
  mindre ensidigt bör 
  
 också tillämpas gentemot dansk TV. Även här råder en omotiverad dispro- 
  
 portion. Dansk TV visas huvudsakligen endast i de delar av Skåne, där TV- 
  
 innehavarna med egna antenner kunde ta emot danska sändningar redan innan 
  
 svenska sändningar börjat. För dem som blivit vana att se dansk TV framstod 
  
 det som naturligt att danska sändningar skulle ingå i  
 kabel-TV-företagens 
  
 programutbud. 
  
 När  
 TV-frågor 
  diskuteras inom EU är det en utbredd uppfattning att insla- 
  
 get av europeiska program bör ökas. En del länder vill för detta ändamål till- 
  
 gripa en långtgående reglering. Den måttliga styrning från samhällets sida 
  
 som det skulle innebära att tillämpa must  
 offer-principen 
  på här föreslaget sätt 
  
 ligger väl i linje med den allmänna inställning som råder inom EU. På ett 
  
 internationellt plan uppfattar man de nordiska länderna som stående varandra 
  
 95 
  
 SOU 1997: 68 
 speciellt nära. Denna inställning grundar sig på iakttagelsen av de särskilda regler för nordbor som gäller i fråga om bl.a. socialpolitik, arbetsmark- nadspolitik och utbildningspolitik, dvs. de för länderna mest kostnadskrä- vande områdena. Att åtgärder vidtas för att markera nordisk gemenskap även på kulturområdet ter sig naturligt, speciellt som ett nordiskt kulturavtal exis- terar. Vad särskilt gäller  
 TV-området 
  har, såsom i det föregående beskrivits, flera årtionden av utredningar om samarbetsmöjligheter varit resultatlösa. När ansträngningarna att ingå allnordiska överenskommelser inte krönts med framgång, framstår det som naturligt att söka lösningar land för land. Det är för övrigt vad som skett genom det på statsministrarna Perez och Sorsas initiativ ingångna avtalet mellan Finland och Sverige om statsbidrag till TV- sändningar. 
 När det gäller konsumenternas inflytande över det programutbud som de betalar för ligger det närmast till hands att använda sig av de metoder som till- lämpas i Norge och som beskrivits i kapitlen 3 och 7. Av särskild betydelse är att undersökningar av abonnenternas önskemål genomförs på ett objektivt sätt av företag eller organisationer som är fristående från  
 kabel-TV-företagen. 
  Inte minst viktigt är att det för de tillfrågade klargörs vilka kanaler som är möjliga att tillhandahålla samt kostnaden för olika alternativ. Resultaten av sådana undersökningar bör bekantgöras för företagens abonnenter. 
  
 Kabel-TV-företagen 
  i Sverige har med gällande lagstiftning en friare ställning än vad som är vanligt i andra länder. Det har medfört fördelar, men efter några års erfarenheter kan också vissa nackdelar iakttas. I denna utredning har med utgångspunkt från önskan att göra norsk TV tillgänglig i Sverige två brister särskilt uppmärksammats. Den ena är  
 kabel-TV-företagens 
  obenägenhet att åt sina kunder tillhandahålla public  
 service-kanaler 
  från grannländerna. I det avseendet skiljer sig situationen i Sverige ofördelaktigt från vad som gäller i jämförliga europeiska länder. Den andra bristen är abonnenternas nästan obefintliga inflytande på programutbudet. Även efter ett genomförande av de förslag som ovan redovisats kommer svenska företag inom  
 kabel-TV-branschen 
  att ha en friare ställning än vad deras motsvarigheter i allmänhet har i andra länder. Om man inte ställer upp vissa grundläggande villkor som förut berörts bör man räkna med att Sverige under överskådlig tid förblir ett land som har ett väsentligt sämre kulturellt och omvärldsorienterat  
 TV-landskap 
  än andra jämförliga länder. Möjligheterna att då få med  
 grannlands-TV 
  med bl.a. norska program torde vara små eller obefintliga. För  
 kabel-TV-företagens 
  del skulle införandet av en viss reglering innebära en frihetsinskränkning. De skulle mista något av sin starka ställning gentemot såväl programföretag som abonnenter. För konsumenterna skulle däremot möjligheterna öka att fritt välja vad de vill se. Det är svårt att se att detta skulle stå i strid med de syften som legat bakom såväl tryckfrihetsförordningens som yttrandefrihetsgrundlagens tillkomst, nämligen medborgarnas rätt att fritt ta del av fakta och åsikter i vad ämne som helst. 
 96 
 Förkortningar 
  
 COPY-DAN 
  
 Organisation som tillvaratar bl.a. danska upphovs- 
  
 mäns rättigheter 
  
 COPYSWEDE 
  
 Den svenska motsvarigheten till  
 COPY-DAN 
  
 Ds 
  
 Departementsserien 
  
 KO 
  
 Konsumentombudsmannen 
  
 KOPIOSTO 
  
 Den finska motsvarigheten till  
 COPY-DAN 
  
 NORWACO 
  
 Den norska motsvarigheten till  
 COPY-DAN 
  
 NRK 
  
 Norsk Rikskringkasting 
  
 NOU 
  
 Norges offentlige utredninger 
  
 RF 
  
 Regeringsformen 
  
 SABO 
  
 Sveriges Allmännyttiga Bostadsföretag 
  
 SOL 
  
 Sweden on line – ett kabelföretag 
  
 SOU 
  
 Statens Offentliga Utredningar 
  
 Teracom 
  
 TERACOM Svensk Rundradio AB (statligt företag 
  
 som förvaltar nätet för marksändningar av radio och 
  
 TV) 
  
 TF 
  
 Tryckfrihetsförordningen 
  
 YGL 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 97 
 SOU 1997: 68 
 98 
 Kommittédirektiv 
  
 Utökade norska  
 TV-sändningar 
  i svenska 
  
 Dir. 
  
 kabelnät 
  
 1996:53 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 27 juni 1996 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall bedöma hur stor efterfrågan är på norska TV- sändningar bland svenska kabelbolag och  
 TV-tittare 
  samt redovisa förut- sättningarna för utökade sådana sändningar i svenska kabelnät. 
 Värdet av internordiska  
 TV-sändningar 
  
 Det är av stort kulturellt värde för allmänheten i Sverige att få bättre kunskap om kultur, politik, ekonomi, allmänna levnadsförhållanden och tankesätt i grannländerna. Ett bra sätt att åstadkomma detta är att ge allmänheten möjlig- het att ta del av grannländernas  
 TV-sändningar. 
  
 I Sverige kan redan  
 TV-sändningar 
  från Danmark, Norge och Finland ses dels i gränsområden genom direktmottagning från respektive lands mark- sändare, dels i vissa kabelnät. Vidare sänds en redigerad finländsk program- kanal i vissa svenska kommuner. Isländska sändningar kan däremot inte ses i Sverige. 
 Svenska  
 TV-sändningar 
  kan ses i Danmark, Norge och Finland dels i om- råden som gränsar till Sverige genom direktmottagning från svenska marksändare, dels i vissa kabelnät. I Finland sänds även en redigerad svensk programkanal över sydöstra Finland. På Island kan svenska sändningar inte ses. 
 Planer på ett nordiskt  
 TV-utbyte 
  har under många år diskuterats inom ramen för Nordiska rådet. Efter flera utredningar och projekt, bl.a. Nordsat- och  
 Tele-X-projekten, 
  konstaterades att de ursprungliga planerna på ett allmänt utbyte av  
 TV-kanaler 
  inte var möjliga att genomföra. En bidragande orsak till att ett sådant utbyte inte genomfördes var svårigheter att lösa de finansiella frågorna. 
 Nu skall en särskild utredare undersöka möjligheten att i ökad utsträckning göra det möjligt att visa norska  
 TV-sändningar 
  i Sverige. 
 99 
 SOU 1997: 68 
 Uppdraget 
 Utredaren skall bedöma efterfrågan av  
 TV-sändningar 
  från Norge bland svenska kabelbolag och  
 TV-tittare. 
  Utredaren bör därvid undersöka möjlig- heten att under en försöksperiod få till stånd sändningar i några lämpliga  
 kabel-TV-nät 
  för att få bättre underlag för en bedömning av efterfrågan hos  
 TV-tittarna. 
  
 Utredaren skall också redovisa de tekniska och rättsliga förutsättningarna för utökade norska  
 TV-sändningar 
  i svenska kabelnät. 
 Det finns många olika slag av upphovsrätter till ett  
 TV-program 
  och de ägs av bl.a. manusförfattare, kompositörer, översättare, musiker och skåde- spelare. Om någon vill utnyttja programmet krävs det att dessa rättighets- havare och det berörda programföretaget medger det. Ersättning till rättig- hetshavarna sker efter mottagarlandets lagstiftning. I de nordiska ländernas lagstiftning har det införts möjlighet till att sluta kollektiva avtal som under- lättar för den som vill få ett tillstånd att sända vidare program från ett annat land i det egna landets kabelnät. 
 Utredaren skall vidare uppskatta vilka kostnader som kan uppkomma vid några olika alternativa förslag om utökade norska  
 TV-sändningar 
  samt föreslå finansiering. Kostnaderna får inte belasta den svenska statsbudgeten eller tas ut genom en höjd  
 TV-avgift. 
  
 Arbetets bedrivande 
 Utredaren skall i arbetet beakta utvecklingen av ny digital teknik och även ha kontakt med berörda myndigheter, organisationer och programföretag. 
 Utredaren skall beakta regeringens direktiv om redovisning av regional- politiska konsekvenser (dir. 1992:50), om prövning av offentliga åtaganden (dir. 1994:23) och om redovisning av de jämställdhetspolitiska konsekven- serna (dir. 1994:124). 
 Utredningsarbetet skall vara avslutat före utgången av november 1996. 
 (Kulturdepartementet) 
 100 
 Bilaga 2 och 3 
 finns endast i den tryckta versionen 
 101