sou 1998 37  
  
 SOU 1998:37 
  
 3 
  
 Till statsrådet  
 Harris 
  Klingvall 
 Regeringen beslöt den 26 juni 1997 att en särskild utredare skulle till- kallas med uppgift att se över arbetsskadeförsäkringen (Dir. 1997:91). Uppdraget innebar att analysera de senaste årens förändringar i arbets- skadeförsäkringen i syfte att se över frågan om försäkringen ger en till- fredsställande trygghet för den som drabbas av en arbetsskada. 
 Till särskild utredare förordnades den 25 juli 1997 försäkrings- kassedirektören Costa. 
 Den 29 augusti 1997 förordnades som sakkunniga i utredningen de- partementssekreteraren Murphy, 
  Socialdeparte- mentet, ombudsmannen Robertson, Landsorganisationen i Sverige, jur.kand. Fisher, Svenska Arbetsgivarföreningen, ombudsman- nen  
 Fields 
  Elfving, Tjänstemännens Centralorganisation, försäk- ringschefen Pena, Försäkringskasseförbundet, departementssek- reteraren Larson, Finansdepartementet, jur.kand. Hubbard, Företagarnas Riksorganisation, numera rättschefen Martin, Sanchez, avdelningsdirektören Ross, Socialde- partementet, förhandlingsdirektören Martinez, Arbetsgivar- verket, ombudsmannen  
 Andrade 
  Strömgren, Sveriges Akade- mikers Centralorganisation, förhandlaren Walters, Landstingsför- bundet och enhetschefen Anderson, Riksförsäkringsverket. Jur.kand. Clark förordnades samma dag som expert i utredningen. Den 12 december 1997 förordnades också avdelningschefen/överläkaren Franco att vara sakkunnig i utredningen. 
 Som sekreterare i utredningen har sedan den 4 augusti 1997 tjänst- gjort kammarrättsassessorn Mendoza och sedan den 11 augusti 1997 försäkringsjuristen Washington. 
 Utredningen (S 1997:12) har antagit namnet Arbetsskadeutred- ningen 1997. 
 Utredningen överlämnar härmed betänkandet Den framtida arbets- skadeförsäkringen. 
  
 4 
  
 SOU 1998:37 
  
 Särskilda yttranden har lämnats av Robertson och  
 Fields 
  Miller, Fisher, Pena, Hubbard, Martinez och Walters. 
 Utredningsarbetet är härmed slutfört. 
 Stockholm i mars 1998 
 Costa 
 / Washington 
 Mendoza 
  
 SOU 1998:37 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 $IAGRAM OCH TABELLF¶RTECKNING  
 ................................................................ 
  
 13 
  
 ¶RKORTNINGAR  
 ............................................................................................ 
  
 15 
  
 3AMMANFATTNING  
 ......................................................................................... 
  
 17 
  
 Cox.................................................................................... 
  
 37 
  
 )NLEDNING 
  
 ........................................................................................... 
  
 63 
  
 1.1 
  
 Bakgrund ........................................................................... 
  
 63 
  
 1.2 
  
 Utredningsuppdraget ......................................................... 
  
 65 
  
 1.3 
  
 Utredningsarbetet .............................................................. 
  
 67 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 ................................................................... 
  
 69 
  
 2.1 
  
 Lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF) och 
  
 anknytande lagar ............................................................... 
  
 69 
  
 2.1.1 
  
 Personkretsen .................................................................... 
  
 69 
  
 2.1.2 
  
 Ett generellt arbetsskadebegrepp ...................................... 
  
 70 
  
 2.1.3 
  
 Skador som omfattas av LAF............................................ 
  
 70 
  
 2.1.4 
  
 Visandedag ........................................................................ 
  
 71 
  
 2.1.5 
  
 Ersättning vid sjukdom ..................................................... 
  
 71 
  
 2.1.6 
  
 Ersättning vid bestående nedsättning av arbetsförmågan .72 
  
 2.1.7 
  
 Ersättning till efterlevande ................................................ 
  
 74 
  
 2.1.8 
  
 Lagen om statligt personskadeskydd................................. 
  
 75 
  
 2.1.9 
  
 Annan kompletterande lagstiftning ................................... 
  
 76 
  
 2.2 
  
 Vissa ersättningar enligt lagen (1962:381) om allmän 
  
 försäkring (AFL) m.m....................................................... 
  
 76 
  
 2.2.1 
  
 Sjukpenning....................................................................... 
  
 76 
  
 2.2.2 
  
 Lagen om sjuklön .............................................................. 
  
 77 
  
 2.2.3 
  
 Ersättning under rehabilitering.......................................... 
  
 79 
  
 2.2.4 
  
 Förtidspensionsförmåner................................................... 
  
 80 
  
 2.3 
  
 Komplettering vid arbetsskada m.m.................................. 
  
 81 
  
 2.3.1 
  
 Kompletterande skydd vid arbetsskada............................. 
  
 81 
  
 2.3.2 
  
 Begreppet arbetsskada inom TFA ..................................... 
  
 82 
  
 2.3.3 
  
 Privatanställda arbetare inom SAF –  
 LO-området............ 
  
 82 
  
 2.3.4 
  
 Ersättningar enligt TFA .................................................... 
  
 82 
  
 2.3.5 
  
 Ersättning enligt skadeståndsrättsliga regler..................... 
  
 83 
  
 6  
 )Elliott 
  
 SOU 1998:37 
  
 2.3.6 
  
 Privatanställda tjänstemän inom SAF –  
 LO-området 
  
 .......84 
  
 2.3.7 
  
 Kommunalt och landstingskommunalt anställda .............. 
  
 84 
  
 2.3.8 
  
 Statligt anställda ................................................................ 
  
 84 
  
 2.3.9 
  
 Övriga ersättningar som grundas på avtal ......................... 
  
 85 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
 ................................................................. 
  
 89 
  
 3.1 
  
 Direktiven m.m.................................................................. 
  
 89 
  
 3.2 
  
 Skadlig inverkan – hur kravet på hög grad av 
  
 sannolikhet utvecklats ....................................................... 
  
 89 
  
 3.2.1 
  
 1976 
  
 års lagstiftning .......................................................... 
  
 89 
  
 3.2.2 
  
 1984 
  
 års arbetsskadeutredning .......................................... 
  
 91 
  
 3.2.3 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen .................................. 
  
 91 
  
 3.2.4 
  
 Remissutfallet och den senaste ändringen av 2 kap. 1 § 
  
 LAF 
  
 ................................................................................... 
  
 93 
  
 3.3 
  
 Bevisregeln........................................................................ 
  
 94 
  
 3.3.1 
  
 1976 .......................................................... 
  
 års lagstiftning 
  
 94 
  
 3.3.2 
  
 1984 .......................................... 
  
 års arbetsskadeutredning 
  
 95 
  
 3.3.3 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen .................................. 
  
 95 
  
 3.3.4 
  
 Remissutfallet och den senaste ändringen av 2 kap. 2 § 
  
 LAF ................................................................................... 
  
 96 
  
 3.4 
  
 Begreppet ...............................................i befintligt skick 
  
 97 
  
 3.4.1 
  
 1976 .......................................................... 
  
 års lagstiftning 
  
 97 
  
 3.4.2 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen .................................. 
  
 98 
  
 3.5 
  
 Olycksfallsbegreppet......................................................... 
  
 99 
  
 3.6 
  
 Arbetsskadesjukpennning ............................................... 
  
 100 
  
 3.6.1 
  
 1976 ........................................................ 
  
 års lagstiftning 
  
 100 
  
 3.6.2 
  
 Förlängning ...................................av samordningstiden 
  
 100 
  
 3.6.3 
  
 Slopad ......................................arbetsskadesjukpenning 
  
 101 
  
 3.6.4 
  
 Sjuk- ....................................och 
  arbetsskadekommittén 
  
 102 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING I SIFFROR OCH DE SENASTE 
  
 ¥RENS DOMSTOLSPRAXIS 
 ...................................................................... 
  
 105 
  
 4.1 
  
 Utvecklingen i siffror ...................................................... 
  
 105 
  
 4.1.1 
  
 Arbetsskadeanmälningar och prövade ärenden............... 
  
 105 
  
 4.1.2 
  
 Diagnoser ........................................................................ 
  
 109 
  
 4.1.3 
  
 Utvecklingen av arbetsskadelivräntan............................. 
  
 110 
  
 4.1.4 
  
 De vanligaste arbetssjukdomarna.................................... 
  
 112 
  
 4.1.5 
  
 Arbetarskyddsstyrelsens uppgifter om arbetsskador 
  
 1996................................................................................. 
  
 115 
  
 4.1.6 
  
 Sysselsättningen i Sverige............................................... 
  
 116 
  
 4.1.7 
  
 Sammanfattande kommentarer........................................ 
  
 117 
  
 4.2 
  
 Statistik från förvaltningsdomstolarna i arbetsskade- 
  
 mål................................................................................... 
  
 118 
  
 4.2.1 
  
 Förvaltningsdomstolarna – inkomna mål........................ 
  
 119 
  
 SOU 1998:37 
  
 )Elliott  
 7 
  
 4.2.2 
  
 Några slutsatser om målstatistiken i 
  
 förvaltningsdomstolarna.................................................. 
  
 119 
  
 4.3 
  
 Kammarrätterna – en undersökning av de nya 
  
 bevisreglernas tillämpning .............................................. 
  
 120 
  
 4.4 
  
 Regeringsrätten – en undersökning av de nya 
  
 bevisreglernas tillämpning .............................................. 
  
 121 
  
 4.5 
  
 En rapport från Arbetslivsinstitutet................................. 
  
 121 
  
 4.6 
  
 Vår kommentar om bevisreglernas tillämpning .............. 
  
 122 
  
 –VERV¤GANDEN 
  
  OCH F¶RSLAG  
 ............................................................. 
  
 125 
  
 5.1 
  
 Allmänt............................................................................ 
  
 125 
  
 5.2 
  
 Arbetsskadebegreppet ..................................................... 
  
 128 
  
 5.3 
  
 Psykisk påfrestning som skadlig inverkan ...................... 
  
 130 
  
 5.3.1 
  
 1976 års lag ..................................................................... 
  
 130 
  
 5.3.2 
  
 1993 års lagändring ......................................................... 
  
 131 
  
 5.3.3 
  
 Överväganden.................................................................. 
  
 132 
  
 5.4 
  
 Smittsamma sjukdomar ................................................... 
  
 133 
  
 5.4 1 
  
 Nuvarande regler ............................................................. 
  
 134 
  
 5.4.2 
  
 Överväganden.................................................................. 
  
 135 
  
 5.5 
  
 Sambandsfrågor............................................................... 
  
 138 
  
 5.5.1 
  
 Bakgrund ......................................................................... 
  
 138 
  
 5.5.2 
  
 Utvecklingen under  
 1990-talet ........................................ 
  
 139 
  
 5.5.3 
  
 En ny bevisregel? ............................................................ 
  
 141 
  
 5.6 
  
 Handläggningen .............................................................. 
  
 142 
  
 5.6.1 
  
 Några utgångspunkter ..................................................... 
  
 142 
  
 5.6.2 
  
 En säkrare och snabbare handläggning ........................... 
  
 145 
  
 5.6.3 
  
 Socialförsäkringsnämnden .............................................. 
  
 148 
  
 5.6.4 
  
 Läkarens roll i beslutsprocessen ..................................... 
  
 151 
  
 5.6.5 
  
 Svårbedömda sjukdomar ................................................. 
  
 156 
  
 5.7 
  
 Ersättningsrättens grunder............................................... 
  
 160 
  
 5.7 1 
  
 Arbetsskadeförsäkringen................................................. 
  
 160 
  
 5.7.2 
  
 Skadeståndsrätten ............................................................ 
  
 161 
  
 5.7.3 
  
 De avtalsbundna försäkringarna...................................... 
  
 166 
  
 5.7.4 
  
 Förhållandet skadeståndsregler, socialförsäkring samt 
  
 avtalsbundna och privata försäkringar ............................ 
  
 167 
  
 5.7.5 
  
 Ett teoretiskt perspektiv på ersättningsrätten vid 
  
 personskada ..................................................................... 
  
 168 
  
 5.8 
  
 Arbetsskadesjukpenningen.............................................. 
  
 170 
  
 5.8.1 
  
 Direktiven........................................................................ 
  
 170 
  
 5.8.2 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommitténs arbete ........................ 
  
 170 
  
 5.8.3 
  
 Överväganden.................................................................. 
  
 171 
  
 5.9 
  
 Särskild arbetsskadeersättning ........................................ 
  
 175 
  
 5.9.1 
  
 Bakgrund ......................................................................... 
  
 175 
  
 8  
 )Elliott 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.9.2 
  
 Sveriges tillämpning av ILOs konvention nr 121 om 
  
 förmåner vid yrkesskada ................................................. 
  
 178 
  
 5.9.3 
  
 Överväganden ................................................................. 
  
 179 
  
 5.9.4 
  
 Förslag............................................................................. 
  
 180 
  
 5.10 
  
 Omställningsersättning m.m............................................ 
  
 185 
  
 5.10.1 
  
 Våra direktiv.................................................................... 
  
 186 
  
 5.10.2 
  
 Rehabiliteringsreformen.................................................. 
  
 187 
  
 5.10.3 
  
 Fortsatt lagstiftningsarbete på rehabiliteringsområdet.... 
  
 189 
  
 5.10.4 
  
 Rehabiliteringen och arbetsskadeförsäkringen ............... 
  
 190 
  
 5.10.5 
  
 Riksförsäkringsverkets skrivelse..................................... 
  
 192 
  
 5.10.6 
  
 Allmänna utgångspunkter ............................................... 
  
 193 
  
 5.10.7 
  
 Gällande rätt – ersättningsrätten enligt LAF ................... 
  
 197 
  
 5.10.8 
  
 Omställningsersättning.................................................... 
  
 199 
  
 5.10.9 
  
 Närmare om omställningsersättningens förutsättningar 
  
 och former ....................................................................... 
  
 201 
  
 5.10.10 
  
 Försäkringskassans rehabiliteringsansvar och de 
  
 arbetsskadade .................................................................. 
  
 207 
  
 5.10.11 
  
 Särskilt omställningsbidrag ............................................. 
  
 209 
  
 5.10.12 
  
 Beslut om rätt till omställningsersättning m.m ............... 
  
 209 
  
 5.10.13 
  
 Livränta ........................................................................... 
  
 210 
  
 5.10.14 
  
 Arbetsmarknadslägets betydelse ..................................... 
  
 213 
  
 5.10.15 
  
 Anpassningen till lagändringen den 1 januari 1997 i 
  
 fråga om sjukpenning och förtidspension ....................... 
  
 214 
  
 5.10.16 
  
 Förtidspensionsutredningen (SOU 1997:166) ................ 
  
 215 
  
 5.10.17 
  
 Utredningen om arbetsgivarens åtgärds- och 
  
 kostnadsansvar vid rehabilitering (Dir. 1997:90) 
  
 /AGRA-utredningen ........................................................ 
  
 216 
  
 5.11 
  
 Jämställdhetsfrågor ......................................................... 
  
 217 
  
 5.11.1 
  
 Direktiven m.m................................................................ 
  
 217 
  
 5.11.2 
  
 Hur försäkras kvinnor och män i det svenska 
  
 socialförsäkringssystemet?.............................................. 
  
 219 
  
 5.11.3 
  
 Genderperspektivet – vad är det? .................................... 
  
 219 
  
 5.11.4 
  
 Försök till genderanalys och våra överväganden ............ 
  
 220 
  
 5.11 
  
 5 Vilka konsekvenser ur ett genderperspektiv får de förslag till förbättringar av arbetsskadeskyddet som vi 
  
 lägger fram i detta betänkande ........................................ 
  
 224 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 ...................... 
  
 227 
  
 6.1 
  
 Direktiven........................................................................ 
  
 227 
  
 6.2 
  
 Översiktligt om arbetsmiljölagstiftningen....................... 
  
 227 
  
 6.3 
  
 Arbetslivsfonden ............................................................. 
  
 229 
  
 6.4 
  
 Särskilt om internkontroll av arbetsmiljön...................... 
  
 229 
  
 6.5 
  
 Om anmälan om arbetsskada........................................... 
  
 232 
  
 SOU 1998:37 
  
 )Elliott  
 9 
  
 6.6 
  
 Statistiska redovisningar 
  
 .................................................233 
  
 6.7 
  
 Några tidigare utredningar om arbetsskadestatistik m.m.235 
  
 6.7.1 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén .................................... 
  
 235 
  
 6.7.2 
  
 Prop. 1996/97:63 om samverkan, socialförsäkringens 
  
 ersättningsnivåer och administration, m.m. .................... 
  
 236 
  
 6.7.3 
  
 Regeringsuppdrag till Riksförsäkringsverket och 
  
 Arbetarskyddsstyrelsen ................................................... 
  
 236 
  
 6.8 
  
 Frågan om skadeförebyggande åtgärder i form av 
  
 differentierade avgifter.................................................... 
  
 237 
  
 6.8.1 
  
 Arbetsmiljökommissionen .............................................. 
  
 237 
  
 6.8.2 
  
 Prop. 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering ......... 
  
 239 
  
 6.8.3 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén .................................... 
  
 239 
  
 6.9 
  
 Våra överväganden och förslag om arbetsskaderapporteringen och differentierade avgifter i 
  
 skadeförebyggande syfte m.m......................................... 
  
 241 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
 .............................................................................. 
  
 245 
  
 7.1 
  
 Samordningsfrågor .......................................................... 
  
 245 
  
 7.1.1 
  
 Våra direktiv.................................................................... 
  
 245 
  
 7.1.2 
  
 Samordningen med förtidspension/sjukbidrag................ 
  
 245 
  
 7.1.3 
  
 Samordningen med sjukpenningen ................................. 
  
 248 
  
 7.1.4 
  
 Samordningen med rehabiliteringsersättningen .............. 
  
 251 
  
 7.2 
  
 Försäkringsskyddet för studerande ................................. 
  
 252 
  
 7.2.1 
  
 Direktiven........................................................................ 
  
 253 
  
 7.2.2 
  
 Nuvarande regler ............................................................. 
  
 253 
  
 7.2.3 
  
 Elevskyddets utveckling.................................................. 
  
 255 
  
 7.2.4 
  
 Kammarkollegiets skrivelse ............................................ 
  
 259 
  
 7.2.5 
  
 1997 års budgetproposition ............................................. 
  
 261 
  
 7.2.6 
  
 Våra överväganden och förslag....................................... 
  
 262 
  
 7.3 
  
 Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga ................. 
  
 267 
  
 7.3.1 
  
 Våra direktiv.................................................................... 
  
 267 
  
 7.3.2 
  
 Förslag från Försvarsmakten........................................... 
  
 268 
  
 7.3.3 
  
 Våra överväganden och förslag....................................... 
  
 271 
  
 7.4 
  
 Förslagens betydelse för de avtalsbundna 
  
 försäkringarna ................................................................. 
  
 274 
  
 7.4.1 
  
 Inledning.......................................................................... 
  
 274 
  
 7.4.2 
  
 Förslagen till ändring i LAF............................................ 
  
 275 
  
 7.4.3 
  
 Förslaget om en tilläggsförsäkring administrerad av 
  
 arbetsmarknadens parter.................................................. 
  
 275 
  
 7.5 
  
 Generella direktiv till samtliga kommittéer och 
  
 särskilda utredare ............................................................ 
  
 276 
  
 7.5.1 
  
 Offentliga åtaganden ....................................................... 
  
 276 
  
 7.5.2 
  
 Regionalpolitiska konsekvenser...................................... 
  
 276 
  
 10  
 )Elliott 
  
 SOU 1998:37 
  
 7.5.3 
  
 Jämställdhetspolitiska konsekvenser............................... 
  
 277 
  
 7.5.4 
  
 Konsekvenser för brottsligheten och det 
  
 brottsförebyggande arbetet.............................................. 
  
 278 
  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA 
 ............................................................... 
  
 279 
  
 8.1 
  
 Direktiven m.m................................................................ 
  
 279 
  
 8.2 
  
 Försäkringens grunddrag................................................. 
  
 279 
  
 8.3 
  
 Delfrågor ......................................................................... 
  
 280 
  
 8.4 
  
 Sammanfattning av förslagens beräknade kostnader 
  
 ......286 
  
 8.5 
  
 Ryms förslagen inom dagens kostnadsramar .................. 
  
 286 
  
 ¶RFATTNINGSKOMMENTARER 
 ............................................................... 
  
 289 
  
 9.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:380) 
  
 om arbetsskadeförsäkring................................................ 
  
 289 
  
 9.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:265) 
  
 om statligt personskadeskydd.......................................... 
  
 294 
  
 9.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1969:381) om 
  
 allmän försäkring ............................................................ 
  
 294 
  
 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen 
  
 (1928:370) ....................................................................... 
  
 295 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING ADMINISTRERAD AV 
  
 ARBETSMARKNADENS PARTER 
 ................................................................ 
  
 297 
  
 10.1 
  
 Inledning.......................................................................... 
  
 297 
  
 10.2 
  
 Våra direktiv.................................................................... 
  
 298 
  
 10.3 
  
 Direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén............. 
  
 299 
  
 10.4 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommitténs arbete ........................ 
  
 301 
  
 10.5 
  
 Våra överväganden och förslag....................................... 
  
 301 
  
 10.5.1 
  
 Inledning.......................................................................... 
  
 301 
  
 10.5.2 
  
 Allmänt om TVA ............................................................ 
  
 301 
  
 10.5.3 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén och frågan om privata 
  
 försäkringar ..................................................................... 
  
 305 
  
 10.5.4 
  
 Slutsatser om förutsättningarna för TVA ........................ 
  
 306 
  
 10.5.5 
  
 Den försäkrade personkretsen ......................................... 
  
 307 
  
 10.5.6 
  
 Arbetsskadebegrepp och bevisregler............................... 
  
 311 
  
 10.5.7 
  
 Rätten till ersättning ........................................................ 
  
 320 
  
 10.5.8 
  
 Administration................................................................. 
  
 322 
  
 10.5.9 
  
 Finansieringen av TVA ................................................... 
  
 329 
  
 10.5.10 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser .................... 
  
 331 
  
 10.5.11 
  
 Administration och finansiering av äldre skador ............ 
  
 332 
  
 10.6 
  
 Förslag till Arbetsskadelag.............................................. 
  
 334 
  
 10.7 
  
 Författningskommentarer till förslaget till 
  
 arbetsskadelag ................................................................. 
  
 340 
  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN 
 .................................................................................. 
  
 359 
  
 SOU 1998:37 
  
 )Elliott  
 11 
  
 "ILAGOR 
  
 1.1 
  
 Olika metoder att avgränsa arbetsskadebegreppet i förteckning samt internationella konventioner och rekommendationer i 
  
 Sverige, övriga Norden och i Europa. 
  
 ...........................................371 
  
 1.2 
  
 Den finska arbetsskadeförsäkringen.............................................. 
  
 379 
  
 1.3 
  
 Den norska arbetsskadeförsäkringen ............................................. 
  
 393 
  
 1.4 
  
 Den danska arbetsskadeförsäkringen............................................. 
  
 401 
  
 2.1 
  
 Exempel på tillämpning av arbetsskadeförsäkringen för skador/sjukdomar i rörelseorganen (rygg, leder och muskler) av 
  
 professorn/överläkaren Walters Sahlgrenska sjukhuset, 
  
 Göteborg. ....................................................................................... 
  
 409 
  
 2.2 Arbetsskadebedömningar inte alltid komplicerade av 
  
 docenten/överläkaren Allen Yrkesmedicinska 
  
 sektionen, Göteborg och docenten/överläkaren Adkins 
  
 Yrkes- och miljömedicinska enheten, Malmö. .............................. 
  
 417 
  
 SOU 1998:37 
  
 13 
  
 Diagram- och tabellförteckning 
  
 +AP 
  
 Diagram 4.1 
  
 Antal anmälda skador till försäkringskassan 
  
 1955 – 1997 ...................................................................... 
  
 106 
  
 Tabell 4.2 
  
 Antal inkomna och avgjorda skadeärenden samt 
  
 ärendebalans 1980 – 1997 ................................................ 
  
 107 
  
 Diagram 4.3 
  
 Andelen i procent godkända arbetssjukdomar och 
  
 olycksfall 1980 – 1997...................................................... 
  
 108 
  
 Tabell 4.4 
  
 Ej godkända arbetsskador 1980 – 1997 ............................ 
  
 109 
  
 Tabell 4.5 
  
 Andelen godkända och ej godkända arbetsskadeärenden 
  
 fördelade efter diagnosgrupp 1996 samt andelen bifall i 
  
 procent 1992 och 1996 ..................................................... 
  
 110 
  
 Diagram 4.6 
  
 Antalet utbetalade arbetsskadelivräntor i försäk- 
  
 ringskassorna 1980 – 1997 ............................................... 
  
 111 
  
 Tabell 4.7 
  
 Antalet egenlivräntor och årsmedelbelopp fördelade på 
  
 män och kvinnor i december 1997.................................... 
  
 112 
  
 Diagram 4.8 
  
 Anmälda arbetssjukdomsfall utvecklingen 1985 – 1995 
  
 efter vanliga orsaker och kön............................................ 
  
 113 
  
 Tabell 4.9 
  
 Anmälda arbetssjukdomar efter diagnosgrupp och kön 
  
 1991 och 1995................................................................... 
  
 114 
  
 Tabell 4.10 
  
 Belastningssjukdomar efter antalet sjukdagar för åren 
  
 1990 och 1994................................................................... 
  
 115 
  
 Tabell 4.11 
  
 Inkomna arbetsskadeförsäkringsmål i förvaltnings- 
  
 domstolarna (länsrätter, kammarrätter, regeringsrätt) 
  
 åren 1993 – 1997 .............................................................. 
  
 119 
  
 SOU 1998:37 
  
 15 
  
 Förkortningar 
  
 AFL 
  
 Lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 AGS 
  
 Avtalsgruppsjukförsäkring 
  
 Ami 
  
 Arbetsmarknadsinstitut 
  
 AMF 
  
 Arbetsmarknadsförsäkringar 
  
 AML 
  
 Arbetsmiljölagen 
  
 AMS 
  
 Arbetsmarknadsstyrelsen 
  
 ASS 
  
 Arbetarskyddsstyrelsen 
  
 ATP 
  
 Allmän tilläggspension 
  
 Bb 
  
 Basbelopp 
  
 Bet. 
  
 Betänkande 
  
 CSN 
  
 Centrala studiestödsnämnden 
  
 Ds 
  
 Departementsserien 
  
 EEG 
  
 Europeiska ekonomiska gemenskapen 
  
 EES 
  
 Europeiska ekonomiska samarbetsområdet 
  
 EG 
  
 Europeiska gemenskaperna 
  
 Davis 
  
 Förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och 
  
 statligt personskadeskydd 
  
 Fk 
  
 Försäkringskassa 
  
 FKF 
  
 Försäkringskasseförbundet 
  
 FM 
  
 Försvarsmakten 
  
 Ftp/sjb 
  
 Förtidspension/sjukbidrag 
  
 FÖD 
  
 Försäkringsöverdomstolen 
  
 ILO 
  
 Internationella arbetsorganisationen 
  
 ITP 
  
 Industrins och handelns tilläggspension för tjänstemän 
  
 LAF 
  
 Lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring 
  
 LSP 
  
 Lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd 
  
 LO 
  
 Landsorganisationen i Sverige 
  
 Prop. 
  
 proposition 
  
 PSA 
  
 Det statliga avtalet om ersättning vid personskada 
  
 PTK 
  
 Privattjänstemannakartellen 
  
 RFFS 
  
 Riksförsäkringsverkets författningssamling 
  
 RFV 
  
 Riksförsäkringsverket 
  
 Rskr. 
  
 Regeringens skrivelse 
  
 SACO 
  
 Sveriges Akademikers Centralorganisation 
  
 16  
 ¶RKORTNINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 SAF 
  
 Svenska arbetsgivareföreningen 
  
 SCB 
  
 Statistiska Centralbyrån 
  
 SFS 
  
 Svensk författningssamling 
  
 SfU 
  
 Socialförsäkringsutskottet 
  
 SGI 
  
 Sjukpenninggrundande inkomst 
  
 SjLL 
  
 Lagen (1991:1047) om sjuklön 
  
 SoS 
  
 Socialstyrelsen 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 TCO 
  
 Tjänstemännens centralorganisation 
  
 TFA 
  
 Trygghetsförsäkring vid arbetsskada 
  
 TFA  
 -KL 
  
 Trygghetsförsäkring vid arbetsskada för anställda inom 
  
 kommuner och landsting 
  
 TFY 
  
 Trygghetsförsäkring vid yrkesskada 
  
 TGL 
  
 Tjänstegrupplivförsäkring 
  
 TrN 
  
 Statens trygghetsnämnd 
  
 YFL 
  
 Lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring 
  
 YI 
  
 Yrkesinspektionen 
  
 YM 
  
 Yrkesmedicin 
  
 ÖCB 
  
 Överstyrelsen för civil beredskap 
  
 SOU 1998:37 
  
 17 
  
 Sammanfattning 
 )NLEDNING 
 Arbetsskadeförsäkringen är vår äldsta socialförsäkring. Den senaste lagen på området, lagen om arbetsskadeförsäkring (LAF), kom till 1977. Den gäller alla förvärvsarbetande och vissa studerandegrupper. Lagen ger i dag framför allt ersättning i form av livränta till den som drabbats av bestående arbetsoförmåga till följd av en skada i arbetet. 
 Vid sidan om LAF finns en lag om statligt personskadeskydd (LSP), som ger ersättning för skador under bl.a. militärtjänst, räddningstjänst och anstaltsvistelse. 
 Parterna på arbetsmarknaden har sedan  
 1970-talets 
  början träffat särskilda avtal om trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA). Enligt TFA utgår ersättning efter skadeståndsrättsliga grunder för bl.a. sveda och värk och lyte och men, oberoende av om arbetsgivaren eller någon annan kan göras skadeståndsansvarig. 
 Antalet skadeanmälningar ökade kraftigt efter LAFs tillkomst. Sär- skilt kraftig blev ökningen under  
 1980-talet. 
  Antalet livräntetagare steg brant, och så gjorde också arbetsskadeförsäkringens kostnader. 
 Arbetsskadeförsäkringen har setts över fler gånger sedan sin till- komst. Efter en översyn av arbetskadeförsäkringsutredningen (SOU 1992:39) skärptes 1993 reglerna för att få en skada godkänd som ar- betsskada. Samma år togs också den särskilda arbetsskadesjukpen- ningen bort. 
 Resultatet har blivit att antalet anmälningar om arbetsskada har sjunkit brant, liksom kostnaderna. Ett tidigare stort underskott i försäk- ringens finansiering har bytts mot ett kraftigt överskott. Arbetsskade- fonden som har reglerat inkomster och utgifter var efter flera år av mycket stora underskott på väg att (omkring år 2000) hamna på plus, när riksdagen i december 1997 beslöt att avskaffa den. 
 Vår utredning har tillsatts med det övergripande uppdraget att ana- lysera de senaste årens förändringar i arbetsskadeförsäkringen i syfte att se över frågan om försäkringen ger en tillfredsställande tr ygghet för den som drabbas av en arbetsskada. 
  
 18  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
 Med arbetsskada förstås i lagen om arbetsskadeförsäkring skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Det betyder att vi har ett generellt arbetsskadebegrepp och inte som i tidigare lagar räknar upp vilka sjukdomar som kan ersättas som arbetsskada. 
 I kapitel 3 beskriver vi den ändring som gjordes på denna punkt i lagen 1993. Det tillades då att med annan skadlig inverkan avses inver- kan av en faktor som med hög grad av sannolikhet kan ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har. Tidigare räckte det enligt praxis med att detta åtminstone var sannolikt. Vi redogör för utveck- lingen som ledde fram till nuvarande regel. 
 Som bevisregel gäller sedan 1993 att om en försäkrad har varit ut- satt för olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet, ska skada som han har ådragit sig anses vara orsakad av den skadliga inverkan, om övervägande skäl talar för det. Även detta är en skärpning i förhållande 
 till tidigare lag, som hade en presumtionsregel för samband. Den inne- bar att om den försäkrade hade varit utsatt för skadlig inverkan i arbe- tet, skulle den skada som han hade ådragit sig anses vara orsakad av den skadliga inverkan, om inte betydligt starkare skäl talade mot det. 
 Vi redovisar bakgrunden och skälen också till denna skärpning av reglerna. Vi beskriver också kortfattat begreppen olycksfall och befint- ligt skick i lagstiftningen. Slutligen ger vi en bakgrund till att den sär- skilda arbetsskadesjukpenningen slopades den 1 juli 1993. 
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING I SIFFROR OCH DE SENASTE ¥RENS DOMSTOLSPRAXIS 
 Antalet anmälningar om arbetsskada steg kraftigt under  
 1980-talet 
  och uppgick som mest till över 250 000 per år. Knappt 10 år senare har siff- rorna sjunkit till ca 108 000, vilket är den lägsta siffran på flera decen- nier. Antalet godkända arbetsskador beskriver en liknande utveckling. Försäkringskassorna godkände exempelvis närmare 67 000 fall 1992, varav 48 800 var sjukdomar och resten olycksfall. Bara fem år senare uppskattas antalet bifall till 7 300, varav ca 2 700 sjukdomar. 
 Vi redovisar också viss statistik över hur anmälda och godkända ar- betssjukdomar fördelar sig efter diagnos. Mer än två tredjedelar av alla anmälda arbetssjukdomar är belastningssjukdomar. Den näst största gruppen är sjukdomar av kemiska ämnen eller produkter. På tredje plats kommer numera sjukdomar av organisatoriska och social faktorer (dvs. stress och trakasserier). 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 19 
  
 Antalet egenlivräntor ökade också kraftigt från mitten av  
 80-talet. 
  Sedan 1994 har ökningstakten dämpats. 1997 var det sammanlagda antalet utgående egenlivräntor ca 97 000. 
 Flera faktorer samverkar till att allt färre arbetsskador anmäls till försäkringskassorna. Hit hör att  
 LAF-sjukpenningen 
  tagits bort, att vi har fått ett stramare arbetsskadebegrepp, att vi har fått en lag om sjuk- lön och att antalet sysselsatta på arbetsmarknaden har minskat starkt, exempelvis mellan 1990 och 1994 med drygt 550 000 personer. En av flera följder av utvecklingen är att arbetsskadeförsäkringen riskerar att förlora alltmer av sin betydelse för det föreb yggande arbetsmiljöarbe- tet. 
 Minskningen i antalet anmälda arbetsskador har givetvis också fått återverkningar i form av en minskad måltillströmning i förvaltnings- domstolarna. Ett exempel är att antalet inkomna arbetsskademål i läns- rätterna minskade med nästan 75 procent mellan 1993 och 1997. 
 Vi har undersökt domstolarnas tillämpning av de nya bevisreglerna. Antalet domar från kammarrätterna och regeringsrätten som gällt dessa har dock varit litet. Vad vi har kunnat se har det inte skett någon för- ändring av förvaltningsdomstolarnas bedömningar efter lagändringen 1993. 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
 !LLM¤NT 
 I kapitel 5 konstaterar vi till en början att arbetsskadeförsäkringen från att ha varit en stor och viktig del av socialförsäkringen har blivit en kompletterande ersättningsform med allt mindre betydelse för dem som skadas i sitt arbete. På 9 år har mer än 4/5 av arbetsskadeanmälningar- na försvunnit från försäkringskassornas prövning. 
 Motivet för att behålla en särskild arbetsskadeförsäkring vid sidan av den allmänna försäkringen har angetts vara att den som förvärvsar- betar utsätts för särskilda skaderisker, risker som han eller hon normalt sett endast har begränsade möjligheter att påverka. Även om arbetslivet har förändrats mycket sedan den första lagen på området kom till 1901, så gäller detta fortfarande inom betydande delar av arbetslivet. 
 Arbetsskadeförsäkringen har också det skadeståndsrättsliga syftet att kompensera den skadelidande så att han eller hon försätts i samma ekonomiska situation som om skadan inte hade inträffat. 
 De senaste årens nedskärningar i de generella välfärdsanordningar- na har inverkat starkt också på arbetsskadeförsäkringen. Regelsystemet har stramats upp, och den särskilda arbetsskadesjukpenningen har 
  
 20  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 tagits bort. Dessutom har de allt högre självriskerna inom den allmänna sjukförsäkringen drabbat också de arbetsskadade. Kvar finns i dag inom arbetsskadeförsäkringen i princip endast ersättningar i form av egenlivränta vid bestående arbetsoförmåga och efterlevandelivränta vid dödsfall. 
 En följd av uppstramningarna har blivit att allt fler har ansett sig bli berövade det särskilda skydd som arbetsskadeförsäkringen har varit av- sedd att ge. Vi anser det viktigt att på olika sätt förbättra, tidigarelägga och påskynda försäkringskassornas handläggning av anmälda arbets- skador. För många är själva godkännandet att en skada är en arbets- skada väl så angeläget som den särskilda ersättning arbetsskadeförsäk- ringen berättigar till. 
 Arbetsskadeförsäkringen har även en viktig preventiv funktion, nämligen att ge kunskaper om orsakerna till skadorna och därmed för- hindra nya skador. Den stora minskning av antalet anmälda skador som har skett under  
 1990-talet 
  är med tanke på den preventiva funktionen betänklig. 
 Vi anser sammanfattningsvis som svar på det övergripande upp- draget för vår utredning att arbetsskadeförsäkringen inte längre kan an- ses ge en tillfredsställande tr ygghet för den som drabbas av en arbets- skada. 
 !RBETSSKADEBEGREPPET 
 Vi har haft till uppgift att se över grunderna för vad som ska betraktas som arbetsskada. Vi anser liksom tidigare utredningar på området, Ar- betsskadeförsäkringsutredningen och Sjuk- och arbetsskadekommittén, att det generella arbetsskadebegreppet bör behållas. De olika system som finns bl.a. i våra nordiska grannländer för att ange vilka sjukdomar som kan ersättas som arbetssjukdomar ger ett statiskt arbetsskadebe- grepp. 
 Till fördelarna med en generell regel hör att man snabbt kan fånga in den medicinska och tekniska utvecklingen och att kravet på medi- cinskt underlag medför att kunskapen om arbetsmiljöns inverkan på de förvärvsarbetandes hälsa ökar. 
 I stället för att gå tillbaka till det system med en förteckning över er- sättningsberättigande sjukdomar som fanns tidigare, anser vi att bris- terna i dagens tillämpning bör avhjälpas på andra sätt. Mer om dessa senare. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 21 
  
 0SYKISK P¥FRESTNING SOM SKADLIG INVERKAN 
 1993 tog man i lagen in de undantag från det generella skadebegreppet som med stöd av motivuttalanden hade ansetts gälla alltsedan LAF kom till i fråga om psykiska och psykosomatiska sjukdomar. Som arbets- skada anses (enligt 2 kap. 1 § andra stycket LAF) inte en skada av psy- kisk eller psykosomatisk natur som är en följd av företagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskattning av den försäkrades arbetsinsatser, vantrivsel med arbetsuppgifter eller arbetskamrater eller därmed jäm- förliga förhållanden. 
 Psykiska och psykosomatiska sjukdomar utgör den tredje största gruppen av anmälda arbetsskador, och det är en grupp som ökar. Till de psykosociala faktorer i arbetet som ofta har stått i fokus i arbetsmiljö- debatten hör trakasserier av sexuell eller annan art och mobbning av olika slag. 
 Försäkringsöverdomstolen hävdade på sin tid konsekvent att trakas- serier och mobbning är en typ av skadlig inverkan som inte faller in under undantagen. Enligt vad som har framförts till vår utredning finns det emellertid i dag en klar tendens hos försäkringskassorna att tolka in väl mycket under lagens undantagsbestämmelser, t.ex. också fall av mobbning eller utfrysning. Andra exempel är aggressivitet och frustra- tion hos vårdtagare som lett till att vårdpersonalen fått sjukskriva sig. 
 Det är enligt vår mening viktigt att lagen avspeglar rättsläget. En väg att minska utrymmet för missuppfattningar är att markera i lagtex- ten den inställning beträffande trakasserier och dylikt som har lagts fast i domstolspraxis. Samtidigt inskärps att undantagsbestämmelsen inte får tolkas extensivt. Vi förslår därför ett tillägg i anslutning till undan- tagsbestämmelsen, av vilket det framgår att undantaget inte gäller om skadan har sin grund i trakasserier eller andra kränkningar av den för- säkrade eller i andra liknande, påtagliga brister i arbetsmiljön. 
 3MITTSAMMA SJUKDOMAR 
 Om den skadade har fått en smittsam sjukdom genom olycksfall gäller arbetsskadeförsäkringen fullt ut. Men beror skadefallet på annan skad- lig inverkan gäller särskilda regler. Antingen ska den försäkrade ha fått smittan vid arbete i laboratorium där det bedrivs arbete med smittämnet eller ska den försäkrade ha fått en viss typ av sjukdom vid ett angivet slag av arbete. 
 I det senare fallet omfattar arbetsskadeskyddet bara vissa samhälls- farliga och andra särskilt uppräknade sjukdomar och smittokontakten ska ha förekommit i arbete vid sjukvårdsinrättning eller i annat arbete 
  
 22  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 vid behandling, vård eller omhändertagande av en smittförande person eller i arbete vid omhänderhavande eller hantering av smittförande djur eller material. 
 Det finns enligt vår mening skäl som talar för att man borde utreda frågan om arbetsskadeskyddets tillämpning på de smittsamma sjuk- domarna mera grundligt. Det skulle vara av värde om man kunde ana- lysera konsekvenserna av en bredare definition av begreppet arbets- skada framkallad av smitta. 
 En annan fråga som har tagits upp under utredningen är om inte per- sonal som arbetar vid landets infektionskliniker borde ha samma starka försäkringsskydd som laboratoriepersonal. En ytterligare fråga gäller det s.k. tredjemansskyddet. Det gäller exempelvis skador på grund av smitta eller kemiska ämnen som drabbar gravida kvinnor i arbetet och som även fostret tar skada av. Det gäller också anhöriga som smittats vidare av sjukdomar som drabbat polis eller vårdpersonal i deras ar- bete. 
 Vi har emellertid funnit att de nämnda frågorna förutsätter en mer omfattande utredning på området än vi har haft möjlighet att göra med den tid vi har haft till förfogande. Vi föreslår därför att det görs en mer grundläggande översyn av arbetsskadeförsäkringens skydd vid smitt- samma sjukdomar. 
 Vi inskränker oss nu till att föreslå ett par mindre förändringar. Mul- och klövsjuka, som tillhör de i dag särskilt uppräknade sjuk- domarna, har man inget känt exempel på i vart fall sedan  
 1930-talet 
  att den alls kunnat ge upphov till sjukdom hos människa. Den föreslår vi ska tas bort från uppräkningen. I gengäld föreslår vi att uppräkningen ska kompletteras med sjukdomar till följd av smittämnena Porter, HIV/AIDS och EHEC 0157. 
 3AMBANDSFR¥GOR 
 Bevisreglerna stramades upp 1993. Tidigare gällde en presumtionsregel som innebar att samband skulle anses föreligga om inte betydligt star- kare skäl talade däremot. Detta förutsatte att det åtminstone var sanno- likt att den skada som hade drabbat den försäkrade verkligen kunde or- sakas av den påstådda skadliga faktorn i arbetsmiljön. 
 I dag krävs det övervägande skäl för att en skada ska anses vara or- sakad av den skadliga inverkan som den försäkrade varit utsatt för. Dessförinnan ska det göras en medicinsk farlighetsbedömning som in- nebär att det ska föreligga en hög grad av sannolikhet för att den faktor som den försäkrade menar har vållat skadan verkligen kan ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 23 
  
 Det är svårt att veta vilken inverkan de nya bevisreglerna har haft på arbetsskadeförsäkringens utveckling. De nya reglerna har varit i kraft alltför kort tid, och domarna i högre instans har varit få. Inga domar har refererats. 
 Statistiken visar att antalet ärenden som kommer in för prövning till försäkringskassorna aldrig har varit så lågt som nu. Antalet avslag i ärenden om arbetsskadeersättning har heller aldrig varit så lågt. Det talar för att det i allt väsentligt är slopandet av arbetsskadesjukpen- ningen som har orsakat nedgången i antalet anmälningar respektive antalet godkända skador. 
 Mycket tyder dessutom på att försäkringskassorna och domstolarna under intryck av den kraftiga kritik som arbetsskadeförsäkringen ut- sattes för bl.a. av Riksdagens revisorer började tillämpa försäkringen mer restriktivt redan i början av  
 1990-talet 
  innan de nya bevisreglerna hade införts. Också från dessa utgångspunkter ter sig måhända betydel- sen av skärpningarna av arbetsskadeförsäkringens bevisregler något överskattad. 
 Vi har därför inte kunnat se att det funnits tillräckliga skäl för att föreslå att det nu ska återinföras en presumtionsregel av det slag som fanns före 1993. Vi har i stället övervägt om det inte skulle vara till fördel om de nuvarande bevisreglerna kunde bytas ut mot en enklare. LAFs bevisregler har enligt mångas uppfattning en så krånglig utform- ning att de sällan kan förstås av de försäkrade. Vi har då tänkt på en regel om övervägande sannolikhet (att skadan är orsakad av arbetet) som finns på en del håll inom skadeståndsrätten. 
 Vi har dock stannat för att inte föreslå en sådan ny regel. 1993 års lagstiftning har ännu varit i kraft bara några år. Ansträngningar bör i stället göras för att åstadkomma en bättre tillämpning av de nuvarande reglerna. 
 (ANDL¤GGNINGEN 
 Vi konstaterar till en början att arbetsskadeförsäkringen i slutet av  
 1980-talet 
  hade utvecklats till en försäkringsform som tog stora admi- nistrativa resurser i anspråk. Utvecklingen sedan dess har lett till att bilden i dag är en helt annan. Sedan de tidigare stora balanserna har ar- betats av, finns det ofta bara någon enstaka handläggare av arbetsska- deärenden på varje lokalkontor. 
 De senaste årens kraftiga nedskärningar av försäkringskassornas re- surser har tvingat kassorna att prioritera hårt. Arbetsskadeärenden har fått en ganska undanskymd roll i kassornas arbete. 
  
 24  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 Det finns som en följd av detta och av 1993 års lagändringar en kri- tik mot hur handläggningen sköts i de ofta komplicerade arbetsskade- ärendena. 
 Handläggningen sägs på sina håll ha blivit slentrianmässig och allt- för restriktiv, och kompetensen brister hos både tjänstemän och läkare. Arbetsskadeprövningen kommer till stånd sent och tar ofta lång tid. Det framhålls ofta att det för den skadade inte alltid är så avgörande vilken ersättning han eller hon ska få som att skadan faktiskt blir godkänd som en arbetsskada. 
 En uppföljningsrapport av Riksförsäkringsverket från 1997 visar också att försäkringskassornas beslut i arbetsskadeärenden åren 1994 och1995 inte höll en godtagbar kvalitet i hälften av de granskade ären- dena. Det pågår nu ett arbete inom försäkringskassorna med att för- bättra handläggningen. Vi anser dock att det behövs centrala åtgärder för att få en säkrare och snabbare handläggning. 
 Vi föreslår att hanteringen av arbetsskadeärenden i varje försäk- ringskassa ska koncentreras till något eller några få kontor. För att vidmakthålla en hög kompetens i de inte sällan komplicerade arbets- skadeärendena kan det vara lämpligt att bilda avdelningar med 5 – 10 arbetsskadehandläggare. 
 För att säkerställa försäkringskassornas möjligheter att satsa på kompetensutvecklande åtgärder när det gäller arbetsskadehandlägg- ningen föreslår vi att det för år 1999 avsätts 10 miljoner kronor. 
 I ett senare avsnitt presenterar vi ett förslag om en ny ersättnings- form, omställningsersättning. Den kommer att ge arbetsskadeförsäk- ringen en mer aktiv roll i rehabiliteringen av den skadade. Detta kom- mer att ställa särskilda krav på samarbetet mellan kassans olika hand- läggare. 
 För att åstadkomma en snabbare handläggning föreslår vi att det i lagen ska tas in en föreskrift som anger att frågan om en skada utgör en arbetsskada ska prövas slutligt av kassan så snart som möjligt och senast inom 6 månader, om det inte på grund av komplicerade medi- cinska utredningar eller av andra särskilda skäl finns anledning att dröja med beslutet. 
 Arbetsskadeärendena är i dag en liten och ofta mycket komplicerad grupp av ärenden . Vi anser att besluten i dessa ärenden bör koncentre- ras till endast någon eller några nämnder i varje försäkringskassa. 
 Kassastyrelserna bör särskilt överväga sammansättningen i den eller de få nämnder som ska besluta. Om nämndens ordförande saknar juridisk kompetens, bör man med tanke på ärendenas inte sällan invecklade juridiska beskaffenhet försöka säkerställa att sådan kompetens finns på annat håll i nämnden. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 25 
  
 Vi anser också att arbetsskadeärendena med sin blandning av medi- cinska och juridiska frågeställningar ställer särskilt höga krav på före- dragandens kompetens. Mycket talar för att ärendena bör föredras i socialförsäkringsnämnden av en tjänsteman med juridisk utbildning. 
 Läkarna har en central roll i beslutsprocessen, och det är därför vik- tigt att den medicinska expertisen är väl insatt i arbetsskadeförsäkring- ens regler. Vi anser att de behandlande och intygsgivande läkarnas roll behöver stärkas likaväl som försäkringsläkarnas. 
 Det är angeläget att den utbildning som läkarna får i försäkringsme- dicin under grundutbildning,  
 AT-tjänstgöring 
  och vidareutbildning till specialist ökar inte minst när det gäller arbetsskadeförsäkringens till- lämpning. Försäkringskassorna ordnar i viss utsträckning kurser för läkare i försäkringsmedicin. Kassorna skiljer sig dock kraftigt åt i fråga om storlek och resuser. Det är därför en viktig uppgift för Riksförsäk- ringsverket att stödja kassornas medverkan i läkarutbildningen. 
 Läkarutlåtanden i arbetsskadeärenden ska vara avgivna just i arbets- skadeärendet. De måste innehålla en klar diagnos, och behandla kärn- frågorna. Vi anser det viktigt att Riksförsäkringsverket som ett led i översynen av arbetsskadeförsäkringens tillämpning ser över formulären till läkarutlåtanden om anmäld arbetsskada. 
 Vi anser att försäkringskassorna i alltför liten utsträckning anlitar specialister i arbetsskadeärendena. Under senare år har exempelvis Yrkesmedicinen fått allt färre ärenden på remiss. De som har kommit har ofta gällt relativt lättdiagnosticerade skador, medan de svårbestäm- bara, t.ex. belastningsutlösta besvär, varit få. Kassorna bör enligt vår uppfattning mer regelmässigt skicka ärenden till granskning av en spe- cialist, om det inte rör sig om enkla och okomplicerade fall där det räcker med försäkringsläkarens bedömning. För att klara detta, kan det bli nödvändigt att ge de yrkesmedicinska enheterna mer resurser via statsbidragen till hälso- och sjukvården. 
 Kravet på en noggrann utredning är särskilt stort när det gäller svår- bedömda sjukdomar. Exempel på sådana är arbetsutlösta besvär i rörel- se- och stödjeorganen, vilka ofta drabbar kvinnor. 
 För att uppnå en större enhetlighet i de svårare medicinska bedöm- ningarna förslår vi att Riksförsäkringsverket ska ta initiativ till konsen-  
 sus-konferenser 
  på olika områden kring frågor om skadlig inverkan, samband och kronicitet. Forskare, läkare och jurister, liksom beroende på ämnesvalet sjukgymnaster och psykologer, k unde vid dessa disku- tera mer komplicerade medicinska och försäkringsjuridiska frågor kring tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen. Vi föreslår att Riks- försäkringsverket för år 1999 ska få två miljoner kronor för ändamålet 
 att anordna  
 konsensus-konferenser. 
  
 26  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 Vi har övervägt möjligheten av att till stöd för tillämpningen föreslå särskilda förteckningar över belastningssjukdomar och andra svårbe- dömda sjukdomar, där det i dag finns vetenskapliga belägg för att de kan utgöra arbetsskada. Det finns dock en risk med sådana förteck- ningar att de får en sådan genomslagskraft att de blir helt styrande för tillämpningen. Det generella skadebegreppet skulle därmed äventyras. 
 I stället föreslår vi att det ska utarbetas mer allmänt hålla beskriv- ningar som tar fasta på såväl klara skadefall som mer komplicerade sjukdomar i framför allt rörelse- och stödjeorganen. På vår begäran har företrädare för de Yrkesmedicinska enheterna utarbetat ett par exempel på sådana beskrivningar, som vi har fogat till betänkandet. 
 Vi föreslår att Riksförsäkringsverket ska få i uppgift att ge ut sådana beskrivningar till ledning för försäkringskassornas tillämpning över de vetenskapliga bedömningarna på i arbetsskadesammanhang särskilt svårbedömda områden. De ska tas fram i samarbete med specialister inom Yrkesmedicin och bl.a. Läkarsällskapet och ges ut efter samråd med Socialstyrelsen. 
 !RBETSSKADESJUKPENNINGEN 
 Det skulle i och för sig ha en rad fördelar att återinföra den särskilda arbetsskadesjukpenning som togs bort 1993. Den arbetsskadade skulle få full kompensation redan under sjukskrivningstiden. Särskilt betydel- sefullt skulle det vara för de grupper som saknar en avtalsbunden tilläggsförsäkring. I dessa grupper finns många unga och anställda i mindre företag. 
 Det är för den försäkrade ofta mycket viktigt att få frågan prövad om det föreligger en arbetsskada eller inte. I dag får den skadade vänta länge innan han eller hon får den frågan prövad. Återinfördes arbets- skadesjukpenningen skulle det kunna leda till att den försäkrade fick ett snabbare besked än som ofta är fallet i dag. 
 Fler skulle sannolikt bli benägna att anmäla sin skada, om arbets- skadesjukpenningen återinfördes. Det skulle förbättra möjligheterna att få kunskap om skadornas uppkomst och orsaker. 
 När arbetsskadesjukpenningen slopades var ett av skälen att arbets- skadesjukpenningen hade en hämmande verkan på den skadades vilja till rehabilitering. Vi är inte övertygade om att detta argument fort- farande håller. 
 Vi finner emellertid att en återinförd arbetsskadesjukpenning skulle föra med sig stora kostnader. Med en samordningstid på 90 dagar har vi beräknat den årliga kostnaden till 860 miljoner kronor vid 100 procent kompensation och till 430 miljoner kronor vid 90 procent kompensa- 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 27 
  
 tion. Beräkningen utgår från att den allmänna försäkringen ska vara primär och att arbetsskadeförsäkringen därför endast ska belastas med 20 respektive 10 procent. 
 Med Riksförsäkringsverkets hjälp har vi vidare beräknat de ökade administrationskostnaderna till 220 miljoner kronor. 
 Till detta kommer risken att arbetsskadesjukpenningen i kombina- tion med ett generellt skadebegrepp kan leda till en kostnadsutveckling som blir svår att kontrollera. 
 Vi anser därför att arbetsskadesjukpenningen inte bör återinföras. Vi föreslår i ett senare avsnitt att arbetsskadeförsäkringen ska ges en tydlig och aktiv roll när det gäller rehabiliteringen av de arbetsskadade. Sådana satsningar bör ha större prioritet inom den framtida arbets- skadeförsäkringen. 
 3¤RSKILD ARBETSSKADEERS¤TTNING 
 Samordningen mellan den allmänna försäkringen och arbetsskadeför- säkringen innebär att den som har drabbats av en arbetsskada under sjukskrivningstiden får samma sjukpenning som den som drabbats av någon annan sjukdom. När det infördes karensdagar i sjukförsäkringen 1993, kom detta att strida mot den av Sverige 1969 ratificerade ILO- koventionen om förmåner vid yrkesskada. 
 Saken har anmälts till ILO, som upprepade gånger har konstaterat att Sverige bryter mot konventionen. Sverige har rekommenderats att modifiera eller avskaffa bestämmelserna om karensdag. Inom Social- departementet har det utarbetats förslag till särlösningar för de arbets- skadade när det gäller karensdagarna. Det förslag som togs fram ansågs dock alltför administrativt betungande och genomfördes inte. 
 Av våra direktiv framgår att vi bör försöka lösa problemet. Vi kon- staterar att Sverige visserligen i realiteten ändå uppfyller konventio- nens grundläggande villkor. Enligt den svenska lagstiftningen har en arbetsskadad här en laglig grundtr ygghet som kompletterad med av- talsbunden ersättning vida överstiger den kompensation med minst 60 procent som är konventionens krav. Vi avvisar emellertid en lösning som innebär att Sverige ska säga upp konventionen vid nästa lämpliga tillfälle, som är 1999, för att därefter ansluta sig till den igen och ratifi- cera konventionen med undantag för bestämmelserna om karensdagar. 
 I stället föreslår vi en särlösning som innebär att ersättning för karensdagar ska utges i efterhand i samband med att arbetsskada kon- 
 stateras och annan ersättning beslutas från arbetsskadeförsäkringen. 
 Vi kallar kompensationen för karensdagar  
 S¤RSKILD ARBETSSKADEER S¤TTNING 
 . Den ska av utredningsskäl utbetalas enligt en schablon som 
  
 28  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 innebär ersättning för två karensdagar. Kan den skadade visa att han eller hon haft fler karensdagar, lämnas ersättning även för dessa. 
 Det är vår uppfattning att den föreslagna lösningen uppfyller rimliga krav på att Sverige infriar sina åtaganden enligt  
 ILO-konventionen. 
  
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNING M M 
 Sedan arbetsskadesjukpenningen slopades har det uppkommit vissa oklarheter om när det kan utgå ersättning från arbetsskadeförsäkringen. 
 1992 genomfördes en rehabiliteringsreform i lagen om allmän för- säkring med bestämmelser om rehabilitering och rehabiliteringsersätt- ning. Reformen medförde inga ändringar i arbetsskadeförsäkringens regelsystem. Riksförsäkringsverket har utgått från att de regler som gäller enligt AFL också gäller de arbetsskadade. AFLs regler innebär att tiden för en rehabiliteringsåtgärd är begränsad till ett år, och att er- sättningsnivån under tiden för en rehabiliteringsåtgärd är begränsad till vad som kan utges i sjukpenning eller rehabiliteringsersättning. Be- träffande högskolestudier gäller att rehabiliteringsersättning lämnas endast om utbildningen omfattar högst 40 veckor. 
 I en dom från Regeringsrätten (RÅ 1996 ref. 81) har emellertid en försäkrad ansetts berättigad till arbetsskadelivränta under arbetslivsin- riktad rehabilitering i form av högskolestudier omfattande mer än 40 studieveckor. Domen har föranlett Riksförsäkringsverket att ändra sina allmänna råd. Enligt dessa kan livränta utges enligt LAF under tid den skadade genomgår medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering. Domen har inneburit att försäkringskassornas administrationskostnader beräknas ha ökat med ca 40 miljoner kronor per år. 
 Regeringsrätten kan sägas ha fullföljt sin linje genom att i två domar från januari 1998 anse att en arbetsskadad som uppbär sjukbidrag har rätt till livränta även under tid då han eller hon genomgår medicinsk behandling/rehabilitering. 
 Vi konstaterar att arbetsskadeförsäkringen bygger på principen att en skadad så långt möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. Sjukför- säkringen är uppb yggd efter något andra principer än arbetsskadeför- säkringen. Bl.a. skiljer sig sjukförsäkringen genom att i princip endast medicinska skäl berättigar till ersättning. Även om det kunde finnas administrativa vinster med att anpassa arbetsskadeförsäkringen till sjukförsäkringen, bör enligt vår uppfattning ersättning från arbets- skadeförsäkringen utges med hänsynstagande till LAFs särskilda mål och principer. 
 Den allmänna försäkringens allt starkare inriktning på arbetslinjen och på rehabilitering av den sjuke har fått en allt större betydelse även 
  
 SOU 1998:37  
 3AMMANFATTNING  
 29 
  
 för arbetsskadeförsäkringen. Vi anser att arbetsskadeförsäkringen för framtiden bör ha en betydelsefull roll redan i samband med rehabilite- ringen av den skadade. Försäkringen bör komma in i ett tidigt skede och garantera den enskilde en ekonomisk trygghet som, om det behövs, går utöver vad den allmänna försäkringen kan erbjuda för att hjälpa den skadade att återgå i arbete med om möjligt oförändrad lön. 
 Arbetslinjen innebär att aktiva åtgärder för att stärka den enskilde ska prioriteras före ett passivt kontantstöd till försörjningen. Man har tidigare satt i fråga om arbetsskadeförsäkringen ska medverka i ett tidigt skede, eftersom man har befarat att höga ersättningsnivåer verkar rehabiliteringshämmande. Vi finner bl.a. med stöd av studier som gjorts under senare år att man knappast behöver befara sådana effekter, i varje fall inte i dag när försäkringskassornas tidigare arbetsbalanser i arbetsskadeärenden nu har arbetats ned. 
 Vi anser att även om Regeringsrättens domar under senare tid har medverkat till att klarlägga rättsläget finns det skäl att göra sådan änd- ringar i LAF att försäkringens roll när det gäller rehabiliteringen blir så tydlig som möjligt. Av kontakter som vi har tagit med olika försäk- ringskassor framgår att man i dag handlägger rehabiliteringen av ar- betsskadade på olika sätt. Vi menar att det inte är tillfredsställande att lagen ger utrymme för olika tolkningar. 
 LAF bör också ge ett klart uttryck för minst samma ambitionsnivå som AFL numera gör i fråga om betydelsen av rehabilitering för den som inte utan särskilda insatser kan återgå i arbete efter en akut sjuk- domstid. Vi vill att arbetsskadeförsäkringen ska ges en tydlig och aktiv roll i ansträngningarna på att så långt möjligt rehabilitera den skadade. 
 Vi föreslår därför att det i LAF ska föras in en ny form av ekono- misk ersättning åt den arbetsskadade under den tid han eller hon genomgår rehabilitering. Den kommer då att utges i stället för livränta under motsvarande tid. Den nya ersättningen ska ges ut när den skada- 
 de ställer om sig till nya förutsättningar i det gamla arbetet eller till ett helt nytt arbete. Vi föreslår därför att ersättningen ska kallas  
 OMST¤LL NINGSERS¤TTNING 
 . 
 Omställningsersättningen ska liksom livräntan ge i princip 100 pro- cent kompensation och lämnas när den skadade enligt en av försäk- ringskassan upprättad plan genomgår föreb yggande medicinsk behand- ling/rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering. 
 Om det inte bedöms möjligt att rehabilitera den skadade, ska det lik- som hittills kunna utges en livränta när den skadade har fått en bestå- ende nedsättning av sin arbetsförmåga. 
 Den som får omställningsersättning under rehabiliteringstiden ska kunna få ett särskilt omställningsbidrag för att täcka kostnader som uppstår under rehabiliteringen. 
  
 30  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 *¤MST¤LLDHETSFR¥GOR 
 Den statistik vi presenterar i kapitel 4 visar att kvinnor något oftare än män av drabbas av arbetssjukdomar. Å andra sidan råkar män oftare än kvinnor ut för olycksfall i arbetet. Den uppstramning av bevisreglerna som infördes i lagen om arbetsskadeförsäkringen 1993 har endast bety- delse för arbetssjukdomarna, och de kan på det sättet ha fått störst in- verkan på kvinnornas möjligheter att få ersättning från arbetsskadeför- säkringen. 
 Vi konstaterar bl.a. att kvinnors situation borde kunna påverkas genom att det antagna mörkertalet av ej anmälda arbetsskador minskas. Ansträngningar bör därför göras för att informera kvinnor om att det även i fortsättningen är angeläget att anmäla arbetsskador. Kvinnor kan genom arbetsskadeanmälningar visa att det finns problem på arbets- platserna som särskilt orsakar belastningsskador och skador av psyko- social natur. 
 Männen har motsvarande intresse att anmäla arbetsskador av t.ex. tungt belastande lyft eller arbetsskadligt buller. 
 Bland arbetssjukdomarna dominerar belastningssjukdomarna för både kvinnor och män. Männens belastningsskador hänför sig till an- strängningar vid lyft etc., medan kvinnornas belastningsskador ter sig mer diffusa genom att det ofta inte kan utpekas någon påvisbar faktor. Detta kan ha lett till att fler män än kvinnor har fått sina belastnings- skador godkända som arbetsskada. LAFs resurser kan därmed rent fak- tiskt sägas ha fördelats till männens förmån. 
 Vid ärendehandläggningen är det viktigt att ta till vara både mäns och kvinnors värderingar och livserfarenheter. Medan ledamöterna i socialförsäkringsnämnd är av båda könen, liksom de intygsskrivande läkarna och juristerna i förvaltningsdomstolarna, så är försäkrings- kassornas handläggare i mycket stor utsträckning kvinnor. Vi anser det viktigt att försäkringskassorna anställer fler manliga handläggare än vad man gör i dag. 
 Undersökningar tyder på att vissa symptom i rörelseorganen är van- ligare hos kvinnor än hos män. Som möjliga orsaker har nämnts att kvinnor har en mer ogynnsam exponering i arbetet (repetitivt arbete, låsta arbetsställningar m.m.), dubbelarbete, genetiska faktorer (hormonbalans, muskelfibertyper m.m.) och kulturella skillnader. En fjärdedel av landets yrkesverksamma kvinnor arbetar inom vård och omsorg. En vanlig orsak till arbetsoförmåga är skador i rörelseorganen. De särskilda förhållanden inom vården kan då behöva beaktas. Manuell hantering /lyft kan t.ex. inte betraktas lika när man lyfter säckar som när man flyttar patienter. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 31 
  
 Det är möjligt att kriterierna för bedömning av skadlig inverkan ska vara olika för kvinnor och män. Dessa frågor anser vi bör tas upp bl.a. vid de konsensuskonferenser som vi föreslår ska hållas med bl.a. läkare och jurister som deltagare. De bör också beaktas i de allmänna beskriv- ningar som vi förslår ska utarbetas till stöd och hjälp vid tillämpningen när det gäller de svårbedömda sjukdomarna – inte minst i rörelse – och stödjeorganen. 
 Vi vill ge arbetsskadeförsäkringen en tydlig och aktiv roll vid reha- biliteringen av dem som blivit skadade i sitt arbete. Enligt en rapport från Riksförsäkringsverket (RFV redovisar 1997:6) tydde vissa för- hållanden på att män och kvinnor inte har behandlats likartat av försäk- ringskassan hittills i sådana sammanhang. Om man betraktade inne- hållet i rehabiliteringsåtgärderna fanns det stor skillnader mellan män och kvinnor under perioden 1986 – 1991. Vi anser mot den bakgrunden det viktigt för framtiden att se till att innehållet i rehabiliteringsåt- gärderna inte skiljer sig mellan kvinnor och män. 
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
 I kapitel 6 ger vi bl.a. en kort översikt över arbetsmiljölagstiftningen och redogör för de statistiska redovisningar som görs av Arbe- tarskyddsstyrelsen som huvudman för informationssystemet om arbets- skador (ISA) och av  
 AMF-trygghetsförsäkring 
  i Trygghetsförsäkring- ens  
 Skade-Informationssystem 
  (TSI). 
 Det är viktigt att alla arbetsskador – också de som bara leder till en kortare sjukfrånvaro – rapporteras till försäkringskassan och därifrån till ISA. Vi föreslår att arbetsskadeanmälan ska göras av arbetsgivaren omedelbart och senast inom 14 dagar. 
 Vi konstaterar att arbetsmiljön inte har blivit bättre i länder med differentierade arbetsgivaravgifter, och vi kan inte se att en sådan diffe- rentiering har några skadeförebyggande effekter. 
 För det skadeförebyggande arbetsmiljöarbetet är det viktigt att be- hålla det generella arbetsskadebegreppet. Också våra förslag till en säk- rare och snabbare handläggning av arbetsskadeärendena i försäkrings- kassorna har viktiga skadeföreb yggande effekter, liksom den aktiva roll vi vill ge arbetsskadeförsäkringen i rehabiliteringen av de arbetsskada- de. 
  
 32  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
 3AMORDNINGSFR¥GOR 
 Vi granskar de regler som gäller om samordningen av ersättningar från arbetsskadeförsäkringen med förtidspension/sjukbidrag, sjukpenning respektive rehabiliteringersättning enligt lagen om allmän försäkring. För att förhindra möjligheter till överkompensation föreslår vi vissa kompletteringar i reglerna. 
 ¶RS¤KRINGSSKYDDET F¶R STUDERANDE 
 Arbetsskadeförsäkringen gäller i dag även för vissa grupper av stude- rande. Ett fullständigt skydd har elever som deltar i arbetsmarknadsut- bildning m.m. Dessa har ansett ha sådana förhållanden under utbild- ningstiden att de helt jämställts med förvärvsarbetande. De har därmed ett försäkringsskydd under alla slags utbildningsmoment, även teore- tiska sådana, och under färden till eller från utbildningen. 
 Övriga grupper, bl.a. de som efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning eller genomgår årskurs 7 eller högre årskurs i grund- skolan, särskolans yrkesskola, gymnasieskolan eller motsvarande ut- bildning, täcks av arbetsskadeförsäkringen under moment i utbild- ningen då eleven utför arbete som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvsarbete. Det är därmed inte skyddade vid teoretiska utbildningsmoment och inte under färd till eller från utbildningen. 
 Det har rått oklarhet om studenterna alls täcks av LAF. Vi anser att studenterna hör till gruppen som efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning och därför i dag omfattas av arbetsskadeförsäkringen under vissa huvudsakligen praktiska moment. 
 Vi konstaterar att förhållandena på arbetsmarknaden i dag för med sig att arbete och studier i större utsträckning än tidigare varvas för att ge den enskilde en bred och användbar kompentens. Långa utbildnings- perioder kan numera som ett mer naturligt inslag i arbetslivet leda till nya yrken. Studier och arbete avlöser på så sätt ofta varandra i ett livs- långt lärande. Studier på olika plan, och kanske i synnerhet eftergym- nasiala studier, är därför i dag i högre grad än tidigare att jämställa med förvärvsarbete. 
 Vi föreslår att de som genomgår yrkesutbildning eller högskoleut- bildning eller annan eftergymnasial utbildning som syftar till yrkesut- bildning ska omfattas av arbetsskadeförsäkringen utan krav på att ele- ven utför arbete som stämmer överens med eller till sin art liknar så- dant som vanligen utförs vid förvärvsarbete. Kravet att den eftergym- 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 33 
  
 nasiala utbildningen ska syfta till yrkesutbildning innebär att studier som bedrivs som hobby eller i rent allmänbildande syfte inte täcks av arbetsskadeförsäkringen. 
 Att färdolycksfallen i dag gäller för dem som genomgår arbets- marknadsutbildning beror på den nära koppling som denna grupp har ansetts ha till vanliga arbetsmarknaden. Samma nära koppling har sällan de som går i annan yrkesutbildning eller eftergymnasial utbild- ning. De bör därför enligt vår uppfattning inte heller i fortsättningen omfattas av försäkringsskyddet vid färdolycksfall. 
 0ERSONSKADESKYDDET F¶R TOTALF¶RSVARSPLIKTIGA 
 Vi har haft i uppdrag att se över personskadeskyddet för totalför- svarspliktiga. Försvarsmakten har sedan uppdragit gavs föreslagit en rad åtgärder för att förbättra skyddet. Regering och riksdag har härefter tagit ställning till huvudparten av förslagen. 
 Vi konstaterar vid vår genomgång att det bara i ett avseende nu finns skäl att föreslå ytterligare förbättringar och det gäller den sär- skilda sjukpenning som de totalförsvarspliktiga med en grundutbild- ning på mer än 60 dagar har rätt till om de fortfarande är sjukskrivna efter tjänstgöringstidens slut. 
 Vi föreslår att den särskilda sjukpenningen ska höjas från nu 80 till 90 procent av den sjukpenninggrundande inkomsten för den som inte på grund av anställning genom kollektivavtal har rätt till så mycket i sammanlagd sjukersättning. 
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA 
 Våra förslag beräknas sammantaget innebära en ökad kostnad med 24 miljoner kronor för 1999. Detta motsvarar för de löpande kostnader vi föreslår 0,004 procent av den nuvarande arbetsskadeavgiften. Denna är i dag 1,38 procent av avgiftsunderlaget. Den behövliga nivån ligger dock för närvarande på bara ca 0,8 procent. 
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING ADMINISTRERAD AV ARBETSMARKNADENS PARTER 
 5PPDRAGET 
 Vid sidan av uppgiften att se över dagens offentliga arbetsskadeförsäk- ring har vi haft i uppdrag att pröva ett alternativ till den nuvarande för- 
  
 34  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 säkringen. Alternativet innebär att arbetsmarknadens parter skulle ta över det organisatoriska och finansiella ansvaret för en obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada. 
 Våra direktiv har däremot inte gett oss anledning att pröva ett alter- nativ med en mera renodlad privatisering av försäkringen, där arbets- givarna skulle vara skyldiga att teckna en försäkring för sina anställda hos en valfri försäkringsgivare. 
 I ett särskilt, avslutande kapitel 10 i betänkandet gör vi våra över- väganden beträffande alternativet med en tilläggsförsäkring administre- rad av arbetsmarknadens parter. Vi förkortar en sådan försäkring TVA. För att undvika sammanblandning med huvudförslagen om ändringar i dagens lag om arbetsskadeförsäkring har vi placerat ett förslag till en helt ny lag samt kommentarer till denna i slutet av kapitlet. 
 6¥RA ¶VERV¤GANDEN 
 Vi beskriver de fördelar och nackdelar som vi anser är förbundna med alternativet TVA och anger de allmänna förutsättningar som vi anser bör gälla för detta. Vår slutsats blir att det inte föreligger några av- görande hinder mot att föra över ansvaret för arbetsskadeförsäkringen på arbetsmarknadens parter i form av en obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada. 
 Det är emellertid en fråga för statsmakterna att bedöma vilka möj- ligheter det finns att genomföra TVA rent praktiskt. Flera av de sak- kunniga i utredningen som representerar arbetsmarknadens parter har uttryckt starka tvivel på möjligheterna att i nuvarande situation föra över ansvaret för arbetsskadeförsäkringen på arbetsmarknadens parter. 
 46! I HUVUDDRAG 
 Om alternativet genomförs föreslår vi att alla arbetsgivare genom en ny lag, kallad Arbetsskadelagen, ska bli skyldiga att teckna arbetsskade- försäkring för sina anställda. Små arbetsgivare eller uppdragstagare, som låter annan utföra arbete i högst 12 dagar per år, ska vara befriade från försäkringsplikt. En sådan anställd ska ändå täckas av försäk- ringen. Samma bestämmelser ska gälla uppdragsgivare i förhållande till deras uppdragstagare. 
 Egna företagare ska få välja om de vill teckna frivillig arbetsskade- försäkring i TVA. Även de som är under utbildning ska omfattas av ar- betsskadelagen, om den utbildningsansvarige har tecknat en frivillig arbetsskadeförsäkring i TVA. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3AMMANFATTNING  
 35 
  
 Till de övriga grundläggande försäkringsvillkor som vi anser bör anges i arbetsskadelagen hör arbetsskadebegreppet och bevisreglerna. Vi anser efter en tämligen ingående diskussion att det generella skade- begreppet bör behållas, liksom nuvarande bevisregler, men lägger sam- tidigt fram ett alternativt förslag om en enklare bevisregel som finns på en del håll inom skadeståndsrätten. 
 Ett generellt atbetsskadebegrepp innebär större risker inom TVA än inom ett offentligt system. Försäkringspremierna måste täcka också skador som man inte tidigare känt till kunde vara arbetsrelaterade. Vi anser dock att möjligheterna till återförsäkring är goda och föreslår med patientskadelagen som förebild vissa begränsningar i ersättnings- rätten. 
 I arbetsskadelagen bör också de grundläggande ersättningsvillkoren slås fast. Vi föreslår att arbetsskadeersättning ska ges ut enligt skade- ståndsrättsliga regler som finns i skadeståndslagen (1972:207). 
 !DMINISTRATIONEN 
 TVA ska skötas av arbetsmarknadens parter. Eftersom kollektivavtal sluts av  
 100-tals 
  parter på båda sidor förslår vi att uppgiften ska läggas på de centrala organisationerna. Vi föreslår att dessa ska utse en för- säkringsgivare, som ägs av dem själva. En variant är att parterna på den privata, den statliga respektive kommunal- och landstingssidan äger var sitt bolag. Vissa delar, som skadereglering och kapitalförvaltning, kan om man så vill överlåtas på redan etablerade bolag. 
  
 TVA-administrationen 
  kommer som andra försäkringsbolag att stå under tillsyn av Finansinspektionen. Vi föreslår att det ska inrättas en särskild arbetsskadenämnd, som får till uppgift att verka för en enhetlig praxis. 
 Den som skadas i sitt arbete ska också kunna väcka skadestånds- talan vid allmän domstol. Ett i lag påbjudet obligatoriskt skiljeför- farande skulle säkerligen strida mot Europakonventionen. Inget hindrar emellertid såvitt vi förstår att det inrättas en eller flera skiljenämnder inom  
 TVA-organisationen, 
  som får till uppgift att överpröva beslut som har fattats av försäkringsgivaren. 
 TVA bör finansieras efter försäkringsmässiga principer. Vi föreslår dock att premierna till viss del utjämnas mellan stora och små arbets- givare. 
 Skulle vi få en enda försäkring för hela den svenska arbetsmarkna- den, som dessutom gav ersättning inte bara som i vårt alternativ för in- komstförlust utan som också omfattade dagens Trygghetsförsäkringar vid arbetsskada med huvudsakligen ideell ersättning, skulle systemet i 
  
 36  
 3AMMANFATTNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 full funktion ha tillgångar på kanske 100 miljarder kronor. En försäk- ring mot enbart inkomstförlust, som alltså motsvarar dagens offentliga arbetsskadeförsäkring, skulle behöva ha tillgångar på ungefär 50 miljarder kronor. 
 TVA kan enligt vår bedömning tidigast träda i kraft den 1 juli 2000. TVA bör omfatta skador som inträffar efter denna tidpunkt. Äldre skador bör administreras av försäkringskassorna. 
  
 SOU 1998:37 
  
 37 
  
 Författningsförslag 
 1. Förslag till 
 Lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976:380) om arbetsskade- försäkring 
  
 DELS  
 att 6 kap. 5 § skall upphöra att gälla, 
  
 DELS  
 att 1 kap. 1 §, 2 kap. 1 §, 6 kap. 1 §, 8 kap. 1, 3 och 4 §§ samt rubriken till 3 kap. skall ha följande lydelse, 
  
 DELS  
 att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 3 kap. 4 – 6 och 8 §§, av följande lydelse. 
  
 .UVARANDE LYDELSE 
  
 ¶RESLAGEN LYDELSE 
  
 KAP 
 1 § 
 Den som förvärvsarbetar i verksamhet här i riket är försäkrad för arbetsskada enligt denna lag. 
 Försäkringen skall gälla även 
 den som genomgår utbildning i den mån  
 UTBILDNINGEN ¤R F¶RENAD MED S¤RSKILD RISK F¶R ARBETS 
  
 SKADA  
 Regeringen eller myndig- 
 het som regeringen bestämmer 
 MEDDELAR N¤RMARE F¶RESKRIFTER H¤ROM 
 Försäkringen skall gälla även 
 den som genomgår utbildning i den mån  
 REGERINGEN ELLER MYN DIGHET SOM REGERINGEN BEST¤M MER F¶RESKRIVER DET 
  
 Annan förvärvsarbetande än arbetstagare är försäkrad under förut- sättning att han är bosatt i Sverige. 
 Första stycket gäller även arbete som en arbetstagare utför utom- lands, om arbetet avses vara högst ett år och arbetstagaren är utsänd av en arbetsgivare med verksamhet här i riket. Om regeringen inte före- skriver annat skall en arbetstagare som av statlig arbetsgivare sänds till 
  
 38  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 ett annat land för arbete för arbetsgivarens räkning vara försäkrad för arbetsskada under hela utsändningstiden även om denna är avsedd att vara längre än ett år. 
 Första stycket gäller ej om en utländsk arbetsgivare sänder arbets- tagare till Sverige för arbete som avses vara högst ett år. 
 KAP 
 1 § 
 Med arbetsskada förstås i denna lag skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Med annan skadlig inverkan av- ses inverkan av en faktor som med hög grad av sannolikhet kan ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har. 
 Som arbetsskada anses inte en skada av psykisk eller psyko- somatisk natur som är en följd av en företagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskatt- ning av den försäkrades arbets- insatser, vantrivsel med arbets- uppgifter eller arbetskamrater eller därmed jämförliga för- hållanden. 
 Som arbetsskada anses inte en skada av psykisk eller psyko- somatisk natur som är en följd av en företagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskatt- ning av den försäkrades arbets- insatser, vantrivsel med arbets- uppgifter eller arbetskamrater 
 eller därmed jämförliga för- hållanden.  
 6AD NU SAGTS G¤LLER INTE OM SKADAN HAR SIN GRUND I TRAKASSERIER ELLER ANDRA KR¤NK NINGAR AV DEN F¶RS¤KRADE ELLER I ANDRA LIKNANDE P¥TAGLIGA BRIST ER I ARBETSMILJ¶N 
  
 Olycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbetet. 
 Har skada som beror på annat än olycksfall framkallats av smitta, anses den som arbetsskada i den mån regeringen föreskriver det. 
 KAP 
 %RS¤TTNING VID SJUKDOM %RS¤TTNING VID SJUKDOM  
 OCH REHABILITERING 
  
 4 § 
 ¶RS¤KRAD SOM TILL F¶LJD AV ARBETSSKADA HAR F¥TT SIN F¶RM¥GA ATT SKAFFA SIG INKOMST GENOM AR BETE NEDSATT P¥ S¤TT SOM ANGES I 
  
 SOU 1998:37 
  
 Fitzgerald 
  
 KAP OCH gg HAR R¤TT TILL OMST¤LLNINGSERS¤TTNING UNDER DEN TID HAN GENOMG¥R F¶RE BYGGANDE MEDICINSK REHABILITE RING ELLER ARBETSLIVSINRIKTAD RE HABILITERING ENLIGT EN AV F¶RS¤K RINGSKASSAN UPPR¤TTAD REHABILI TERINGSPLAN 
 $EN F¶RS¤KRADES F¶RM¥GA ATT SKAFFA SIG INKOMST GENOM ARBETE UNDER DENNA TID SKALL ANSES NED SATT ¤VEN I DEN M¥N ¥TG¤RDEN HINDRAR HONOM FR¥N ATT F¶R V¤RVSARBETA 
 2EHABILITERING ENLIGT F¶RSTA STYCKET SKALL SYFTA TILL ATT DEN SOM DRABBAS AV EN ARBETSSKADA SKALL ¥TERF¥ ELLER BEH¥LLA SIN F¶R V¤RVSF¶RM¥GA HELT ELLER TILL VISS DEL 
 5NDER REHABILITERINGSTID SOM AVSES I F¶RSTA STYCKET UTGES S¤R SKILT OMST¤LLNINGSBIDRAG F¶R KOSTNADER SOM UPPST¥R F¶R DEN F¶RS¤KRADE I SAMBAND MED REHA BILITERINGEN 9TTERLIGARE F¶RE SKRIFTER OM S¥DANT BIDRAG F¥R MEDDELAS AV REGERINGEN 
 5 § 
  
 "EST¤MMELSERNA OM REHABI LITERINGSERS¤TTNING I KAP g ANDRA STYCKET gg OCH  
  
 gg LAGEN OM ALL M¤N F¶RS¤KRING SKALL I TILL¤MP LIGA DELAR G¤LLA I FR¥GA OM OM ST¤LLNINGSERS¤TTNING 
 6 § 
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNING UTGES MED TILL¤MPNING AV BEST¤MMEL SERNA I KAP g OCH BER¤KNAS 
  
 40  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 ENLIGT KAP g F¶RSTA STYCKET OCH gg 
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNING Phillips AV ERS¤TT NINGSUNDERLAGET DELAT MED 
 8 § 
 ¶RS¤KRAD SOM TILL F¶LJD AV ARBETSSKADA BEVILJAS ANNAN ER S¤TTNING ENLIGT DENNA LAG HAR ¤VEN R¤TT TILL S¤RSKILD ARBETS SKADEERS¤TTNING 
 3¤RSKILD ARBETSSKADEERS¤TT NING L¤MNAS SOM KOMPENSATION F¶R KARENSDAGAR UNDER SJUK DOMSTIDEN 
 $EN F¶RS¤KRADE HAR ALLTID R¤TT TILL S¤RSKILD ARBETSSKADEER S¤TTNING MOTSVARANDE TV¥ KARENSDAGAR /M DEN F¶RS¤K RADE KAN VISA ATT HAN ELLER HON UNDER DE SENASTE TRE ¥REN R¤K NAT FR¥N DEN DAG ANS¶KAN OM ER S¤TTNING ENLIGT LAGEN GJORDES HAR HAFT FLER KARENSDAGAR UNDER SJUKDOMSPERIODER TILL F¶LJD AV ARBETSSKADAN HAR DEN F¶RS¤K RADE R¤TT TILL S¤RSKILD ARBETS SKADEERS¤TTNING MOTSVARANDE DET VERKLIGA ANTALET KARENSDAGAR 
  
 /M HUVUDF¶RM¥NEN ¤R LIV R¤NTA BER¤KNAS DEN S¤RSKILDA ARBETSSKADEERS¤TTNINGEN P¥ DEN F¶RS¤KRADES LIVR¤NTEUNDERLAG ENLIGT KAP gg ) ANNAT FALL BER¤KNAS DEN S¤RSKILDA AR BETSSKADEERS¤TTNINGEN P¥ SAMMA UNDERLAG SOM OMST¤LLNINGSER S¤TTNINGEN ENLIGT g $EN S¤R SKILDA ARBETSSKADEERS¤TTNINGEN UTGES VID ETT TILLF¤LLE OCH F¶R VARJE KARENSDAG MED PROCENT AV UNDERLAGET DELAT MED  
  
 SOU 1998:37 
  
 Arnold 
  
 %RS¤TTNINGEN AVRUNDAS TILL N¤R MASTE HELA KRONTAL 
 Är någon som har rätt till liv- ränta enligt 4 eller 5 kap. sam- tidigt berättigad till folkpension eller tilläggspension i form av förtidspension eller efter- levandepension enligt lagen (1962:381) om allmän försäk- ring med anledning av den in- komstförlust som har föranlett livräntan, utgår livräntan endast i den mån den överstiger pen- sionen. 
 Har delpension utgått till någon som tillerkänns livränta enligt 4 kap. och avser livräntan samma inkomstförlust som del- pensionen, får livränta för för- fluten tid utges endast i den mån den överstiger den delpension som utgått för samma tid. 
 Första stycket gäller även i fråga om pension som enligt ut- ländskt system för social trygg- het utgår med anledning av ar- betsskadan. 
 KAP 
 1 § 
 Är någon som har rätt till 
  
 OMST¤LLNINGSERS¤TTNING ENLIGT KAP ELLER  
 livränta enligt 4 eller 5 kap. samtidigt berättigad till folkpension eller tilläggspension i form av förtidspension eller efterlevandepension enligt lagen (1962:381) om allmän försäk- ring med anledning av den in- 
 komstförlust som har föranlett 
  
 OMST¤LLNINGSERS¤TTNINGEN ELLER  
 livräntan, utgår  
 OMST¤LLNINGSER S¤TTNINGEN ELLER  
 livräntan endast 
 i den mån den överstiger pensio- 
 nen. 
 /M DEN ENSKILDE F¶RST Hall OMST¤LLNINGSERS¤TTNING ELLER LIVR¤NTA OCH SEDAN F¶RTIDS PENSION SKALL SAMORDNING SKE SOM OM PR¶VNINGEN AV R¤TTEN TILL F¶RTIDSPENSION HADE SKETT SAM TIDIGT SOM PR¶VNINGEN AV R¤TTEN TILL OMST¤LLNINGSERS¤TTNING ELLER LIVR¤NTA 
  
 42  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Om den försäkrade till följd av underlåten avgiftsbetalning ej har tillgodoräknats pensions- poäng enligt 11 kap. 6 § lagen om allmän försäkring för år efter det då arbetsskadan har inträffat, skall vid tillämpningen av denna paragraf och 4 kap. 4 § hänsyn tas till den tilläggspension som skulle har utgått om avgift hade erlagts. 
 Fastställd livränta anknytes till basbeloppet och omräknas vid förändring av detta. 
 2 § 
 Fastställd livränta  
 OCH OM ST¤LLNINGSERS¤TTNING  
 anknytes till 
 basbeloppet och omräknas vid förändring av detta. 
 KAP 
 1 § 
 Underrättelse om arbetsskada skall beträffande arbetstagare ome- delbart lämnas till den arbetsgivare hos vilken arbetstagaren var an- ställd när skadan inträffade. Har skada till följd av annat än olycksfall visat sig först efter det den försäkrade har upphört att vara utsatt för in- verkan som har orsakat skadan, skall underrättelse lämnas till den ar- betsgivare hos vilken den försäkrade senast var utsatt för sådan in- verkan. Finns det någon som på arbetsgivarens vägnar förestår arbetet, får underrättelsen i stället lämnas till denne. Beträffande försäkrad som avses i 1 kap. 1 § andra stycket skall vad i detta kapitel sägs om arbets- givare gälla rektor eller annan som förestår utbildningen. 
 Arbetsgivare eller arbetsföre- ståndare som genom underrättel- se enligt första stycket eller på annat sätt fått kännedom om in- träffad arbetsskada är skyldig att omedelbart anmäla skadan till allmän försäkringskassa. Annan försäkrad än arbetstagare skall själv anmäla arbetsskada till för- säkringskassan. Har han avlidit till följd av skadan, skall an- mälan göras av den som har rätt 
 Arbetsgivare eller arbetsföre- ståndare som genom underrättel- se enligt första stycket eller på annat sätt fått kännedom om in- 
 träffad arbetsskada är skyldig att omedelbart  
 ELLER SENAST INOM DAGAR  
 anmäla skadan till allmän 
 försäkringskassa. Annan försäk- rad än arbetstagare skall själv anmäla arbetsskada till försäk- ringskassan. Har han avlidit till följd av skadan, skall anmälan 
  
 SOU 1998:37 
  
 Preston 
  
 att företräda dödsboet. 
  
 göras av den som har rätt att 
  
 företräda dödsboet. 
  
 Anmälan enligt andra stycket skall göras enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Nödvändiga utgifter för läkarutlåtanden er- sättes i enlighet med vad regeringen föreskriver. 
 3 § 
 Den allmänna försäkrings- 
 kassa som avses i 2 § första stycket skall  
 S¥ SNART DET KAN SKE 
  
 bestämma den ersättning som skall betalas ut. 
 Den allmänna försäkrings- kassa som avses i 2 § första stycket skall bestämma den er- sättning som skall betalas ut. 
 Denna försäkringskassa får dock uppdra åt en annan försäkrings- kassa att bestämma ersättningen. 
 Frågan om den försäkrade har ådragit sig en arbetsskada skall en- dast prövas i den mån det behövs för att bestämma ersättning enligt denna lag. Bestämmelsen i 20 kap. 2 a § lagen (1962:381) om allmän försäkring om förordnande till dess slutligt beslut kan fattas gäller även 
 i fråga om ersättning från arbetsskadeförsäkringen. 
 !NS¶KAN OM ERS¤TTNING TILL F¶LJD AV ARBETSSKADA SKALL PR¶ VAS S¥ SNART DET KAN SKE OCH SENAST INOM SEX M¥NADER FR¥N DET DEN F¶RS¤KRADE ANM¤LDE ER S¤TTNINGSANSPR¥K TILL F¶LJD AV AR BETSSKADAN S¥VIDA DET INTE Perry AV KOMPLICERADE MEDI CINSKA UTREDNINGAR ELLER AV ANDRA S¤RSKILDA SK¤L FINNS AN LEDNING ATT DR¶JA MED BESLUTET 
 Beslut som meddelas enligt denna lag skall gälla omedelbart, om ej annat föreskrivs i beslutet eller bestäms av den myndighet som har att pröva beslutet. 
 4 § 
 Ärende angående livränta till den försäkrade, i annat ärende uppkommen fråga huruvida den försäkrade har ådragit sig arbets- 
 Ärende angående  
 OMST¤LL NINGSERS¤TTNING ELLER  
 livränta till 
 den försäkrade, i annat ärende uppkommen fråga huruvida den 
  
 44  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 skada till följd av annat än olycksfall och ärende angående särskild efterlevandelivränta skall i försäkringskassa avgöras av socialförsäkringsnämnd. Re- geringen får dock meddela före- skrifter om behörighet för tjänsteman hos försäkrings- kassan att avgöra ärenden som är av enkel beskaffenhet och inte angår livränta till den försäkrade eller särskild efterlevandeliv- ränta. 
 försäkrade har ådragit sig arbets- skada till följd av annat än olycksfall och ärende angående särskild efterlevandelivränta skall i försäkringskassa avgöras av socialförsäkringsnämnd. Re- geringen får dock meddela före- skrifter om behörighet för tjäns- teman hos försäkringskassan att avgöra ärenden som är av enkel 
 beskaffenhet och inte angår  
 OM ST¤LLNINGSERS¤TTNING ELLER  
 liv- 
 ränta till den försäkrade eller särskild efterlevandelivränta. 
  
 1. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999. 
  
 2. 
  
 De nya bestämmelserna i 1 kap. 1 §, 2 kap. 1 §, 3 kap.  
  
 4–6 
  §§ och 8 kap. 4 § tillämpas på arbetsskador som inträffar fr.o.m. den dagen. 
  
 3. 
  
 De nya bestämmelserna i 3 kap. 8 § och 6 kap. 1 § tillämpas på arbetsskadeärenden som inte har avgjorts slutligt denna dag. 
  
 4. 
  
 När det gäller de upphävda bestämmelserna i 6 kap. 5 § ska äldre bestämmelser fortfarande tillämpas i fråga om arbetsskador som har inträffat före ikraftträdandet. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG  
 45 
  
 2. Förslag till 
 Lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd 
 Härigenom föreskrivs att 10 och 13 §§ lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd skall ha följande lydelse. 
  
 .UVARANDE LYDELSE 
  
 ¶RESLAGEN LYDELSE 
  
 10 § 
 Ersättning enligt denna lag utges vid sjukdom, bestående nedsättning av arbetsförmågan 
 och dödsfall. Därvid tillämpas 3 kap. 1  
 OCH  
 10 §§ och  
 4-6 
  
 kap. lagen (1976:380) om ar- betsskadeförsäkring, om inte annat följer av  
 11-14 
  §§ denna lag. 
 Ersättning enligt denna lag utges vid sjukdom, bestående nedsättning av arbetsförmågan och dödsfall. Därvid tillämpas 3 kap.  
 1-10 
  §§ och  
 4-6 
  kap. lagen (1976:380) om arbetsskadeför- säkring, om inte annat följer av  
 11-14 
  §§ denna lag. 
 13 § 
 Den som avses i 1 § första stycket 1 har rätt till särskild sjukpen- ning, om han under grundutbildning som är längre än 60 dagar har ådragit sig sjukdom som efter skyddstidens slut sätter med hans för- måga att skaffa sig inkomst genom arbete med minst en fjärdedel. Detta gäller även vid sjukdom som har ådragits under utryckningsmånaden eller månaden efter denna. 
 Särskild sjukpenning beräknas på ersättningsunderlag som uppgår till belopp som motsvarar fyra gånger basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring för tid före 21 års ålder, fyra och en halv gånger basbeloppet för tid mellan 21 och 25 års ålder och fem gånger basbeloppet för tid från och med 25 års ålder. 
 Hel särskild sjukpenning ut- gör för dag procent av ersätt- ningsunderlaget, delat med 365. 
 Hel särskild sjukpenning ut- gör för dag 9 procent av ersätt- 
 ningsunderlaget, delat med 365. 
 6ID BER¤KNING AV S¤RSKILD Kelley ENLIGT DETTA STYCKE SKALLKAP A g LAGEN OM ALLM¤N F¶RS¤KRING HA MOTSVARANDE TILL L¤MPNING 
  
 46  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Om den som har rätt till särskild sjukpenning samtidigt har rätt till annan ersättning enligt denna lag, sjukpenning enligt lagen om arbets- skadeförsäkring eller sjukpenning enligt 3 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring, utges den särskilda sjukpenningen endast i den mån den är högre. För den period sjukpenning har beräknats med tillämp- ning av 3 kap.  
 10-10b 
  §§ lagen om allmän försäkring utges den sär- skilda sjukpenningen endast i den mån den är högre för sådan period. 
  
 1. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999. 
  
 2. 
  
 De nya bestämmelserna i 10 § tillämpas på arbetsskadeärenden som inte har avgjorts slutligt denna dag. 
  
 3. 
  
 De nya bestämmelserna i 13 § tillämpas på sjukperioder som in- träffar fr.o.m. den dagen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 Lopez 
  
 3. Förslag till 
 Lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring 
 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 5 och 7 §§ samt 22 kap. 15 § lagen (1962:381) om allmän försäkringskall ha följande lydelse. 
  
 .UVARANDE LYDELSE 
  
 ¶RESLAGEN LYDELSE 
  
 KAP 
 5 § 
 Den allmänna försäkringskassan skall i samband med inskrivning av en försäkrad besluta om den försäkrades tillhörighet till sjukpenning- försäkringen. I fråga om en försäkrad som avses i 1 § första stycket skall kassan samtidigt fastställa den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst. Sådan fastställelse skall också ske för försäkrad som avses i 1 § andra stycket så snart anmälan om hans inkomstförhållanden gjorts 
 hos kassan. Av beslutet skall framgå i vad mån den sjukpenninggrun- dande inkomsten är att hänföra till anställning eller till annat förvärvs- arbete. Sjukpenningförsäkringen skall omprövas 
  
 a) 
  
 när kassan fått kännedom om att den försäkrades inkomst- förhållanden eller andra omstän- digheter har undergått ändring av betydelse för rätten till sjuk- penning eller för sjukpenningens storlek, 
  
 b) 
  
 när förtidspension eller särskild efterlevandepension en- ligt denna lag beviljas den för- säkrade eller redan utgående sådan pension ändras med hän- syn till ändring i den försäkrades arbetsförmåga eller, vid särskild efterlevandepension, förmåga eller möjlighet att bereda sig inkomst genom arbete, 
  
 c) 
  
 när delpension enligt sär- skild lag beviljas den försäkrade eller redan utgående sådan pen- sion ändras med hänsyn till änd- 
  
 a) 
  
 när kassan fått kännedom om att den försäkrades inkomst- förhållanden eller andra omstän- digheter har undergått ändring av betydelse för rätten till sjuk- penning eller för sjukpenningens storlek, 
  
 b) 
  
 när förtidspension eller särskild efterlevandepension en- ligt denna lag beviljas den för- säkrade eller redan utgående så- dan pension ändras med hänsyn till ändring i den försäkrades ar- betsförmåga eller, vid särskild efterlevandepension, förmåga eller möjlighet att bereda sig inkomst genom arbete 
  
 c) 
  
 när delpension enligt sär- skild lag beviljas den försäkrade eller redan utgående sådan pen- sion ändras med hänsyn till änd- 
  
 48  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 ring i den försäkrades arbets- eller inkomstförhållanden, samt 
 d) när tjänstepension beviljas den försäkrade. 
 ring i den försäkrades arbets- eller inkomstförhållanden, 
  
 d) 
  
 när tjänstepension beviljas den försäkrade,  
  
 SAMT 
  
 e) 
  
 N¤R OMST¤LLNINGSERS¤TTNING ELLER LIVR¤NTA BEVILJAS DEN F¶R S¤KRADE ENLIGT LAGEN  
  
 OM ARBETSSKADEF¶RS¤KRING ELLER REDAN UTG¥ENDE S¥DAN F¶RM¥N ¤NDRAS 
 . 
  
 Ändring som avses i första stycket skall gälla från och med den dag då anledningen till ändringen uppkommit. Den sjukpenninggrundande inkomst som ändrats enligt första stycket a får dock läggas till grund för ersättning tidigast från och med första dagen i den ersättningsperiod som inträffar i anslutning till att försäkringskassan fått kännedom om inkomständringen. 
 Under tid som anges under 1- 6 får, om inte första stycket b, c eller d är tillämpligt, den fast- ställda sjukpenninggrundande inkomsten sänkas lägst till vad den skulle ha varit närmast dess- förinnan om försäkringskassan då känt till samtliga förhållan- den. Detta gäller tid då den för- säkrade 
 Under tid som anges under 1- 
 6 får, om inte första stycket b, c, d  
 ELLER E  
 är tillämpligt, den fast- 
 ställda sjukpenninggrundande inkomsten sänkas lägst till vad den skulle ha varit närmast dess- förinnan om försäkringskassan då känt till samtliga förhållan- den. Detta gäller tid då den för- säkrade 
  
 1. 
  
 bedriver studier, för vilka hon eller han uppbär studiehjälp, studiemedel eller särskilt vuxenstudiestöd enligt studiestödslagen (1973:349), studiestöd enligt lagen (1983:1030) om särskilt vuxen- studiestöd för arbetslösa, bidrag enligt förordningen (1995:938) om ut- bildningsbidrag för doktorander eller särskilt utbildningsbidrag, 
  
 2. 
  
 genomgår vuxenutbildning för utvecklingsstörda, (särvux) eller svenskundervisning för invandrare (sfi) och uppbär timersättning för studierna, 
  
 3 
  
 är inskriven vid arbetsmarknadsinstitut eller genomgår arbets- marknadsutbildning som beslutats av en arbetsmarknadsmyndighet, 
  
 4. 
  
 är gravid och avbryter eller inskränker sitt förvärvsarbete tidigast sex månader före barnets födelse eller den beräknade tidpunkten här- för, 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG  
 49 
  
 5. 
  
 är helt eller delvis ledig från förvärvsarbete för vård av barn, som den försäkrade är förälder till barnet eller likställs med förälder enligt 
  
 1 § föräldraledighetslagen (1995:584) och barnet inte har fyllt ett år. Motsvarande gäller vid adoption av barn som ej fyllt tio år eller vid mottagande av sådant barn i avsikt att adoptera det, om mindre än ett år har förflutit sedan den försäkrade fick barnet i sin vård, 
  
 6. 
  
 fullgör tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalför- svarsplikt. 
  
 För en försäkrad som avses i tredje stycket 1 eller 3 skall försäk- ringskassan, vid sjukdom under utbildningstiden, beräkna sjukpenning på en sjukpenninggrundande inkomst som har fastställts på grundval av enbart den inkomst av eget arbete som den försäkrade kan antas få under denna tid. Om därvid den sjukpenninggrundande inkomsten helt eller delvis är att hänföra till anställning, skall årsarbetstiden beräknas på grundval av enbart det antal arbetstimmar som den försäkrade kan antas ha i ifrågavarande förvärvsarbete under utbildningstiden. 
 För en försäkrad som får sådan behandling eller rehabili- tering som avses i 7 b § eller 22 kap. 7 § och som under denna tid får livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeför- säkring eller motsvarande ersätt- ning enligt annan författning skall försäkringskassan, vid sjukdom under den tid då liv- ränta betalas ut, beräkna sjuk- penningen på en sjukpenning- grundande inkomst som har fast- ställts på grundval av enbart den inkomst av eget arbete som den försäkrade kan antas få under denna tid. 
 För en försäkrad som får sådan behandling eller rehabili- 
 tering som avses i 7 b § eller 22 kap. 7 §  
 ELLER REHABILITERING SOM AVSES I KAP LAGEN  
  
 OM ARBETSSKADEF¶RS¤KRING  
 och som under denna tid får livränta enligt lagen (1976:380) om ar- betsskadeförsäkring eller mot- svarande ersättning enligt annan författning skall försäkrings- kassan, vid sjukdom under den tid då livränta betalas ut, be- räkna sjukpenningen på en sjuk- penninggrundande inkomst som har fastställts på grundval av en- bart den inkomst av eget arbete som den försäkrade kan antas få under denna tid. 
 För en försäkrad som avses i 10 c § första stycket 1 eller 2 skall dock under studieuppehåll mellan vår- och hösttermin, då den försäk- rade inte uppbär studiesocial förmån som anges i tredje stycket 1, sjuk- penningen beräknas på den sjukpenninggrundande inkomst som följer av  
 första-tredje 
  styckena, som sjukpenningen blir högre än sjukpenning 
  
 50  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG  
 SOU 1998:37 
  
 beräknad på den sjukpenninggrundande inkomsten enligt fjärde stycket. 
 Fjärde stycket tillämpas även för försäkrad som avses i tredje stycket 6 när den försäkrade genomgår grundutbildning som är längre än 60 dagar. 
 7 § 
 Sjukpenning utges vid sjukdom som sätter ned den försäkrades ar- betsförmåga med minst en fjärdedel. Vid bedömningen av om sjukdom föreligger skall bortses från arbetsmarknadsmässiga, ekonomiska, sociala och liknande förhållanden. Med sjukdom jämställs ett tillstånd av nedsatt arbetsförmåga, som orsakats av sjukdom för vilken sjukpen- ning utgetts och som fortfarande kvarstår efter det att sjukdomen upp- hört. 
 Saknar den försäkrade arbetsförmåga utges hel sjukpenning. Om ar- betsförmågan inte saknas helt men är nedsatt med minst tre fjärdedelar utges tre fjärdedels sjukpenning. Är arbetsförmågan nedsatt i mindre grad men med minst hälften utges halv sjukpenning. I annat fall utges en fjärdedels sjukpenning. 
 Vid bedömningen av om arbetsförmågan är fullständigt nedsatt skall, om den försäkrade kan antas kunna återgå till sitt vanliga arbete, särskilt beaktas om den försäkrade på grund av sjukdomen är ur stånd att utföra sitt vanliga eller annat lämpligt arbete som arbetsgivaren till- fälligt erbjuder den anställde. Om den försäkrade på grund av sjuk- domen behöver avstå från förvärvsarbete under minst en fjärdedel av sin normala arbetstid en viss dag, skall hans arbetsförmåga anses ned- satt i minst motsvarande mån den dagen. 
 Om den försäkrade inte kan antas kunna återgå till sitt vanliga ar- bete eller till annat arbete hos arbetsgivaren, skall vid bedömningen av arbetsförmågans nedsättning särskilt beaktas om den försäkrade kan försörja sig genom sådant arbete efter åtgärd som avses i 7 b § eller 22 kap. 
 Om det efter prövning enligt fjärde stycket bedöms att den försäkra- de inte kan återgå till arbete hos arbetsgivaren eller försörja sig själv genom annat förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbets- marknaden, skall vid bedömningen av arbetsförmågans nedsättning sär- skilt beaktas om den försäkrade efter åtgärd som avses i 7 b § eller 22 kap. kan försörja sig själv genom sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden, eller genom annat lämp- ligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade. 
 Om det finns särskilda skäl för det får vid bedömningen av arbets- förmågans nedsättning beaktas den försäkrades ålder samt den försäk- rades bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och 
  
 SOU 1998:37 
  
 Wilson 
  
 andra liknande omständigheter. Bedömningen av arbetsförmågans ned- sättning enligt fjärde och femte styckena skall göras i förhållande till högst ett heltidsarbete. 
 Vid prövning av den försäkrades rätt till sjukpenning för tid under vilken han annars skulle ha uppburit föräldrapenning, skall arbetsför- mågan anses nedsatt endast i den utsträckning som den försäkrades förmåga att vårda barnet är nedsatt på grund av sjukdom. 
 Om den försäkrade uppbär förtidspension eller särskild efterlevandepension enligt denna lag, skall vid prövningen av den försäkrades rätt till sjukpenning bedömningen av hans arbets- förmåga ske med bortseende från den nedsättning av för- mågan eller möjligheten att be- reda sig inkomst genom arbete som ligger till grund för utgåen- de pension. 
 Om den försäkrade uppbär förtidspension eller särskild 
 efterlevandepension enligt denna lag  
 ELLER OMST¤LLNINGSERS¤TTNING ELLER LIVR¤NTA ENLIGT LAGEN 
  
 OM ARBETSSKADEF¶R S¤KRING  
 skall vid prövning av 
  
 den försäkrades rätt till sjukpen- ning bedömningen av hans ar- betsförmåga ske med bortseende från den nedsättning av för- mågan eller möjligheten att be- reda sig inkomst genom arbete 
 som ligger till grund för utgå- ende pension,  
 OMST¤LLNINGSER S¤TTNING ELLER LIVR¤NTA 
  
 KAP 
 15 § 
 Rehabiliteringspenning skall minskas med det belopp den försäk- rade för samma tid får som 
 1. sjukpenning eller föräldrapenningförmån enligt denna lag, 
 2. sjukpenning eller livränta enligt lagen (1976:380) om ar- betsskadeförsäkring eller mot- svarande ersättning enligt någon annan författning, dock inte liv- ränta till efterlevande samt i övrigt endast till den del ersätt- ningen avser samma inkomst- bortfall som rehabiliteringser- sättningen är avsedd att täcka. 
 2. sjukpenning,  
 OMST¤LLNINGS ERS¤TTNING  
 eller livränta enligt 
 lagen (1976:380) om arbets- skadeförsäkring eller mot- svarande ersättning enligt någon annan författning, dock inte liv- ränta till efterlevande samt i övrigt endast till den del ersätt- ningen avser samma inkomst- bortfall som rehabiliteringser- sättningen är avsedd att täcka. 
  
 52  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 3. studiehjälp, studiemedel, korttidsstudiestöd, särskilt vuxenstudie- stöd eller utbildningsarvode enligt studiestödslagen (1973:349), dock inte till den del ersättningen är återbetalningspliktig. 
 Vad som föreskrivs i första stycket gäller även beträffande motsva- rande förmån som utges till den försäkrade på grundval av utländsk lagstiftning. 
 3¤RSKILT BIDRAG SKALL MINSKAS MED DET BELOPP DEN F¶RS¤KRADE F¶R SAMMA TID F¥R SOM S¤RSKILT OMST¤LLNINGSBIDRAG ENLIGT LAGEN 
 OM ARBETSSKADEF¶R S¤KRING 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999 och gäller arbetsskador som inträffar fr.o.m. den dagen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 Johnson 
  
 4. Förslag till 
 Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370) 
 Härigenom föreskrivs att anvisningarna till 22 och 32 §§ kommunal- skattelagen (1928:370) skall ha följande lydelse. 
  
 .UVARANDE LYDELSE 
  
 ¶RESLAGEN LYDELSE 
  
 5R ANVISNINGARNA TILL g 
  
 11. Sjukpenning och rehabi- 
  
 11. Sjukpenning och rehabi- 
  
 literingspenning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 literingspenning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 ring 
  
 och 
  
 sjukpenning 
  
 enligt 
  
 ring 
  
 och 
  
 sjukpenning 
  
 enligt 
  
 lagen (1954:243) om yrkes- 
  
 lagen (1954:243) om yrkes- 
  
 skadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 (1976:380) 
  
 skadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 (1976:380) 
  
 om 
  
 arbetsskadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 om 
  
 arbetsskadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 (1977:265) om statligt person- 
  
 (1977:265) om statligt person- 
  
 skadeskydd och lagen (1977:267) 
  
 skadeskydd och lagen (1977:267) 
  
 om 
  
 krigsskadeersättning till 
  
 om 
  
 krigsskadeersättning 
  
 till 
  
 sjömän utgör skattepliktig intäkt 
  
 sjömän 
  
 SAMT 
  
 S¤RSKILD 
  
 ARBETS 
  
 om förmånen grundas på in- 
  
 SKADEERS¤TTNING OCH OMST¤LL 
  
 komst, som hänför sig till 
  
 NINGSERS¤TTNING ENLIGT LAGEN 
  
 näringsverksamhet. 
  
 Till 
  
 intäkt 
  
 OM ARBETSSKADEF¶R 
  
 hänförs under nämnda förutsätt- 
  
 S¤KRING  
 utgör skattepliktig intäkt 
  
 ningar 
  
 också 
  
 ersättning 
  
 enligt 
  
 om 
  
 förmånen 
  
 grundas 
  
 på 
  
 lagen 
  
 (1989:225) 
  
 om ersättning 
  
 inkomst, som hänför sig till 
  
 till smittbärare. 
  
 näringsverksamhet. 
  
 Till 
  
 intäkt 
  
 hänförs under nämnda förutsätt- 
  
 ningar 
  
 också 
  
 ersättning 
  
 enligt 
  
 lagen (1989:225) 
  
 om ersättning 
  
 till smittbärare. 
  
 5R ANVISNINGARNA TILL g 
  
 12. Sjukpenning och rehabi- 
  
 12. Sjukpenning och rehabi- 
  
 literingspenning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 literingspenning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 (1962:381) om allmän försäk- 
  
 ring 
  
 och 
  
 sjukpenning 
  
 enligt 
  
 ring 
  
 och 
  
 sjukpenning 
  
 enligt 
  
 lagen (1954:243) om yrkes- 
  
 lagen (1954:243) om yrkes- 
  
 skadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 (1976:380) 
  
 skadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 (1976:380) 
  
 om 
  
 arbetsskadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 om 
  
 arbetsskadeförsäkring, 
  
 lagen 
  
 (1977:265) om statligt person- 
  
 (1977:265) om statligt person- 
  
 skadeskydd och lagen (1977:267) 
  
 skadeskydd och lagen (1977:267) 
  
 om 
  
 krigsskadeersättning 
  
 till 
  
 om 
  
 krigsskadeersättning 
  
 till 
  
 54  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 sjömän utgör skattepliktig intäkt av tjänst om förmånen grundas på förvärvsinkomst, som hänför sig till tjänst. 
  
 sjömän samt  
 S¤RSKILD ARBETS SKADEERS¤TTNING OCH OMST¤LL NINGSERS¤TTNING ENLIGT LAGEN 
 OM ARBETSSKADEF¶R S¤KRING  
 utgör skattepliktig intäkt 
  
 av tjänst om förmånen grundas på förvärvsinkomst, som hänför sig till tjänst. 
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1999 och tillämpas första gången vid 2000 års taxering. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG  
 55 
  
 5. Förslag till 
 Förordning om ändring i förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd 
 Regeringen föreskriver i fråga om förordningen (1977:284) om ar- 
 betsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd 
  
 DELS  
 att 2, 4, 5 och 24 – 26 §§ skall ha följande lydelse, 
  
 DELS  
 att det i förordningen skall införas en ny paragraf, 27 §, av följande lydelse. 
  
 .UVARANDE LYDELSE 
  
 ¶RESLAGEN LYDELSE 
  
 2 § Arbetsskadeförsäkring gäller även den som 
  
 1. 
  
 deltar i arbetsmarknadsutbildning, 
  
 2. 
  
 är inskriven vid arbetsmarknadsinstitut eller genomgår arbets- träning som har godkänts av allmän försäkringskassa, 
  
 3. 
  
 före antagning till arbetsmarknadsutbildning eller inskrivning vid arbetsmarknadsinstitut efter beslut av länsarbetsnämnden deltar i obli- gatoriskt studiebesök eller besök för kartläggning av sökandens yrkes- kunskaper, eller 
  
 4. deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering enligt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän för- säkring. 
 4. deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering enligt 22 kap. 
 lagen (1962:381) om allmän för- säkring  
 ELLER REHABILITERING EN LIGT KAP LAGEN OM ARBETSSKADEF¶RS¤KRING 
  
 Arbetsskadeförsäkringen skall, i den omfattning som anges i 4 §, dessutom gälla den som 
 1. efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning eller förberedande sådan utbildning, 
 1. efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning eller 
 förberedande sådan utbildning 
 ELLER GENOMG¥R EFTERGYMNASIAL UTBILDNING SOM SYFTAR TILL YRKES UTBILDNING 
 , 
  
 2. genomgår årskurs 7 eller högre årskurs i grundskolan, särskolans yrkesskola, gymnasieskolan eller motsvarande utbildning. 
  
 56  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Arbetsskadeförsäkringen gäller i de fall som avses i 2 § andra stycket under moment i utbildningen då eleven utför ar- bete som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvs- arbete. 
 4 § 
 Arbetsskadeförsäkringen 
 gäller i de fall som avses i 
 A g ANDRA STYCKET PUNKT UNDER MOMENT I UTBILDNINGEN D¥ STUDIERNA Valdez I SKOLMILJ¶ ELLER I ANNAN MILJ¶ SOM HAR NA TURLIG ANKNYTNING TILL SKOLAN 
  
 B  
 2 § andra stycket  
 PUNKT  
 under moment i utbildningen då eleven utför arbete som stämmer överens med eller till sin art lik- nar sådant som vanligen utförs vid förvärvsarbete. 
 5 § 
 Som arbetsskada enligt 2 kap. 1 § fjärde stycket lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring anses 
 1. sjukdom som har framkallats genom smitta och som har ådragits i sysselsättning vid laboratorium där arbete med smittämnet bedrivs, 
 2. samhällsfarlig sjukdom som avses i 1.1. och 1.2 bilagan till smittskyddslagen (1988:1472), resistenta stafylokockinfek- 
 tioner, erysipeloid, kokoppor, Hill,  
 Williams 
  
 papegojsjuka och andra ornit- hoser, primär icke varig hjärn- och hjärnhinneinflammation, rots, trichofyti, Santos, Compton dulatfeber samt Cabrera sjukdom och andra leptospiroser, om sjukdomen har ådragits 
 2. samhällsfarlig sjukdom som avses i 1.1. och 1.2 bilagan till smittskyddslagen (1988:1472), resistenta stafylokockinfekt- ioner, erysipeloid, kokoppor, Hill, papegojsjuka och andra ornithoser, primär icke varig hjärn- och hjärnhinneinflamma- tion, rots, trichofyti, Santos, 
 undulatfeber, Cabrera sjukdom och andra leptospiroser,  
 (ERPES " ()6 !)$3 SAMT %(%#  
  
 BAKTERIE  
 om sjukdomen har ådragits 
 i arbete vid sjukvårdsinrättning, 
 i annat arbete vid behandling, vård eller omhändertagande av smitt- förande person eller vid omhänderhavande eller hantering smittförande djur eller material. 
  
 SOU 1998:37 
  
 Brown 
  
 24 § 
 Bestämmelser om utbetalning av sjukpenning finns i förord- ningen (1982:366) om utbetal- ning av dagersättning från de allmänna försäkringskassorna. 
 Bestämmelser om utbetalning av sjukpenning  
 OCH OMST¤LL NINGSERS¤TTNING  
 finns i förord- 
 ningen (1982:366) om utbetal- ning av dagersättning från de allmänna försäkringskassorna. 
 Livränta betalas ut en gång i månaden. Om livräntan är samordnad med pension enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, skall liv- ränta betalas ut samtidigt med pensionen. 
 25 § 
 Livränta för förfluten tid och annan ersättning än som sägs i 24 § betalas ut så snart det kan ske. 
  
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNING OCH  
 livränta för förfluten tid och an- nan ersättning än som sägs i 24 § betalas ut så snart det kan ske. 
 Uppkommer öretal vid utbe- talning av sjukpenning eller liv- ränta jämkas öretalet till när- maste krontal eller, om det slutar på 50 öre, till närmaste högre krontal. 
 26 § 
 Uppkommer öretal vid utbe- 
 talning av sjukpenning,  
 OMST¤LL NINGSERS¤TTNING S¤RSKILT OM ST¤LLNINGSBIDRAG S¤RSKILD AR BETSSKADEERS¤TTNING ELLER  
 liv- 
 ränta jämkas öretalet till när- maste krontal eller, om det slutar på 50 öre, till närmaste högre krontal. 
 27 § 
 6AD SOM S¤GS I gg F¶R ORDNINGEN OM RE HABILITERINGSERS¤TTNING OM DET S¤RSKILDA BIDRAGET SKALL I TILL L¤MPLIGA DELAR G¤LLA ¤VEN DET S¤RSKILDA OMST¤LLNINGSBIDRAGET 
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1999 och gäller arbetsska- dor som inträffar fr.o.m. den dagen. 
  
 58  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 6. Förslag till 
 Förordning om ändring i förordningen (1988:1542) om behörighet att avgöra vissa ärenden enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring 
 Regeringen föreskriver att 2 § förordningen (1988:1542) om behö- righet att avgöra vissa ärenden enligt lagen (1976:380) om arbetsskade- försäkring skall ha följande lydelse. 
 .UVARANDE LYDELSE 
 Hos försäkringskassan avgör en tjänsteman 
  
 1. 
  
 ärenden om arbetsskada till följd av buller, 
  
 2. 
  
 ärenden om arbetsskada i form av pleuraplack till följd av inverkan av asbest, 
  
 3. 
  
 ärenden där fråga gäller om ett sjukdomsfall är att hän- föra till samma skada som tidi- gare inträffat sjukdomsfall, vilket har godkänts såsom ar- betsskada av en socialförsäk- ringsnämnd, dock endast om det nya sjukdomsfallet har inträffat inom ett år från det tidigare sjukdomsfallet har avslutats. 
  
 Vad som sagts i första stycket gäller inte ärenden som angår livränta till den försäkrade eller särskild efterlevandelivränta eller ärenden som är av vidlyftig 
 ¶RESLAGEN LYDELSE 
 2 § 
 Hos försäkringskassan avgör en tjänsteman 
  
 1. 
  
 ärenden om arbetsskada till följd av buller, 
  
 2. 
  
 ärenden om arbetsskada i form av pleuraplack till följd av inverkan av asbest, 
  
 3. 
  
 ärenden där fråga gäller om ett sjukdomsfall är att hän- föra till samma skada som tidigare inträffat sjukdomsfall, vilket har godkänts såsom ar- betsskada av en socialförsäk- ringsnämnd, dock endast om det nya sjukdomsfallet har inträffat inom ett år från det tidigare 
  
 sjukdomsfallet har avslutats, 
 ¤RENDEN OM REHABILITE RINGS¥TG¤RD SOM AVSES I KAPg LAGEN OM ARBETS SKADEF¶RS¤KRING 
 ¤RENDEN OM S¤RSKILT OM ST¤LLNINGSBIDRAG 
 ¤RENDEN OM S¤RSKILD AR BETSSKADEERS¤TTNING 
 Vad som sagts i första stycket 
 gäller inte ärenden som angår 
  
 R¤TT TILL OMST¤LLNINGSERS¤TTNING ELLER  
 livränta till den försäkrade 
 eller särskild efterlevande- 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG  
 59 
  
 eller svår beskaffenhet. 
  
 livränta eller ärenden som är av 
  
 vidlyftig eller svår beskaffenhet. 
  
 1. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1999. 
  
 2. 
  
 De nya bestämmelserna i 2 § första stycket punkt 4 och 5 samt andra stycket tillämpas på arbetsskador som inträffar fr.o.m. den dagen 
  
 3. 
  
 De nya bestämmelserna i 2 § första stycket punkt 6 tillämpas på arbetsskadeärenden som inte har avgjorts slutligt denna dag. 
  
 60  
 ¶RFATTNINGSF¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 7. Förslag till 
 Förordning om ändring i förordningen (1982:366) om utbetalning av dagersättning från de allmänna försäkringskassorna 
 Regeringen föreskriver att 1och 2 §§ förordningen (1982:366) om utbetalning av dagersättning från de allmänna försäkringskassorna skall ha följande lydelse. 
 .UVARANDE LYDELSE 
 Med dagersättning avses i denna förordning 
  
 1. 
  
 sjukpenning, rehabilite- ringsersättning, havandeskaps- penning och föräldrapenning- förmåner enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 2. 
  
 smittbärarpenning enligt lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare 
  
 3. 
  
 sjukpenning enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeför- säkring och lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd 
  
 4. 
  
 ersättning enligt lagen (1973:371) om kontant arbets- marknadsstöd 
  
 5. 
  
 dagpenning enligt förord- ningen (1995:239) om förmåner till totalförsvarspliktiga och för- ordningen (FFS 19978:26) om arvode m.m. till motorrepara- tionsledare 
  
 6. 
  
 utbildningsbidrag 
  
 enligt 
  
 1 § 
  
 förordningen 
  
 (1996:1100) 
  
 om aktivitetsstöd 
  
 7. 
  
 ersättning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1988:1465) om 
  
 ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård 
  
 ¶RESLAGEN LYDELSE 
 1 § 
 Med dagersättning avses i denna förordning 
  
 1. 
  
 sjukpenning, rehabilite- ringsersättning, havandeskaps- penning och föräldrapenning- förmåner enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring 
  
 2. 
  
 smittbärarpenning enligt lagen (1989:225) om ersättning 
  
 till smittbärare 
 3. sjukpenning  
 OCH OMST¤LL NINGSERS¤TTNING  
 enligt lagen 
 (1976:380) om arbetsskadeför- säkring och lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd 
  
 4. 
  
 ersättning enligt lagen (1973:371) om kontant arbets- marknadsstöd 
  
 5. 
  
 dagpenning enligt förord- ningen (1995:239) om förmåner till totalförsvarspliktiga och för- ordningen (FFS 19978:26) om arvode m.m. till motorrepara- tionsledare 
  
 6. 
  
 utbildningsbidrag 
  
 enligt 
  
 1 § 
  
 förordningen 
  
 (1996:1100) 
  
 om aktivitetsstöd 
  
 7. 
  
 ersättning 
  
 enligt 
  
 lagen 
  
 (1988:1465) om 
  
 ersättning och 
  
 ledighet för närståendevård 
  
 SOU 1998:37 
  
 Coffey 
  
 8. ersättning enligt 20 § lagen (1991:1047) om sjuklön. 
 8. ersättning enligt 20 § lagen (1991:1047) om sjuklön. 
 2 § 
 Dagersättning enligt 1 § 1 i form av rehabiliteringspenning samt dagersättning enligt 1 § 6 betalas ut högst en gång i måna- den om inte rehabiliteringen eller utbildningen slutförs dess- förinnan. 
 Annan dagersättning enligt 1 § 1 än rehabiliteringspenning samt dagersättning enligt 1 §  
 2-5 
  och 7 betalas ut högst var fjor- tonde dag om inte ersättnings- perioden tar slut dessförinnan. 
 Dagersättning enligt 1 § 1 i 
 form av rehabiliteringspenning, 
 OMST¤LLNINGSERS¤TTNING ENLIGT g 
 samt dagersättning enligt 1 § 6 betalas ut högst en gång i måna- den om inte rehabiliteringen eller utbildningen slutförs dess- förinnan. 
  
 Annan dagersättning enligt 1 § 1  
 OCH  
 än rehabiliterings- penning  
 OMST¤LLNINGSERS¤TTNING 
  
 samt dagersättning enligt 1 §  
  
 och 7 betalas ut högst var fjortonde dag om inte ersättningsperioden tar slut dess- förinnan. 
 Dagersättning enligt 1 § 8 betalas ut när ersättningsperioden har tagit slut. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 juli 1999 och gäller arbetsska- dor som inträffar fr.o.m. den dagen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 63 
  
 1 Inledning 
  
 1.1 
  
 Bakgrund 
  
 +ORT OM LAGSTIFTNINGEN M M 
 Arbetsskadeförsäkringen är vår äldsta socialförsäkring. Den första lagen på området kom till redan 1901 och handlade om ersättning för skada till följd av olycksfall i arbete inom industrin. Försäkringen ut- vidgades genom olika nya lagar under seklets första decennier. 
 Fram till den nuvarande lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF) gällde lagen om yrkesskadeförsäkring (YFL), som varit i kraft sedan 1955. YFL gav ett skydd vid olycksfall i arbete, vid färdolycks- fall och vid vissa sjukdomar som hade uppkommit till följd av specifika miljöfaktorer i den skadades arbete. Vid sidan om YFL fanns det för- fattningar om statlig ersättning för skador under bl.a. mitlitärtjänst, räddningstjänst och under anstaltsvistelse. 
 LAF, som trädde i kraft den 1 juli 1977, omfattar alla förvärvsarbe- tande, dvs. förutom arbetstagare även uppdragstagare och egna före- tagare. Dessutom omfattas vissa studerandegrupper av lagen. LAF ger ersättning för inkomstbortfall till den som drabbas av skada i sitt ar- bete. Ersättning utgår i dag huvudsakligen som livränta. 
 Till skillnad från YFL har LAF ett generellt skadebegrepp. Be- greppet arbetsskada är definierat som skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan. Med annan skadlig inverkan avses i princip varje i arbetsmiljön förekommande faktor som kan påverka den fysiska eller psykiska hälsan ogynnsamt. 
 Även olycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbetet. För skada som framkallats genom smitta gäller särskilda regler. 
 De särskilda statliga ersättningarna har sammanförts i en lag (1977:265) om statligt personskadeskydd. 
 Under början av  
 1970-talet 
  träffade parterna på arbetsmarknaden avtal om trygghetsförsäkring vid yrk esskada. Försäkringen, som nume- ra heter trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA), ger den som 
  
 64  
 )NLEDNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 skadats i sitt arbete ersättning efter skadeståndsrättsliga normer, bl.a. för sveda och värk och lyte och men, oberoende av om arbetsgivare eller annan kan göras skadeståndsansvarig. 
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
 Det utvidgade skadebegreppet gjorde att antalet skadeanmälningar ökade efter LAFs tillkomst. I mitten på  
 1980-talet 
  blev det en särskilt kraftig ökning som en följd av utvecklingen inom rättspraxis. Antalet ärenden som kom in till försäkringskassorna för prövning steg från 42 000 år 1980 till 65 000 år 1985 och till som mest 118 600 år 1989. Andelen bifall steg också från 66 procent år 1980 till 75,1 procent år 1985 och till som högst 88,1 procent år 1988. Resultatet blev en kraftig ökning av antalet livräntetagare – från 18 500 år 1987 till 101 000 år 1994. Arbetskadeförsäkringens utgifter steg brant, och Arbetsskade- fonden visar sedan år 1987 ett underskott. 
 Den 1 januari 1993 skärptes reglerna för att få en skada godkänd 
 som arbetsskada. För att en skadlig inverkan ska anses föreligga krävs det numera till en början en  
 H¶G GRAD AV SANNOLIKHET  
 för att en arbets- 
 miljöfaktor över huvudtaget kan ge upphov till en skada som den för- säkrade har. Dessutom måste  
 ¶VERV¤GANDE SK¤L  
 tala för att skadan har 
 orsakats av denna faktor. Samma år togs också arbetsskadesjukpen- ningen bort. 
 En viss minskning av antalet ärenden som kommit in för prövning skedde av olika anledningar i början av  
 1990-talet. 
  Därefter har skärp- ningarna i rättspraxis samt i lagstiftningen 1993 medfört att antalet sådana ärenden har sjunkit avsevärt. År 1995 var de således nere i 19 200 och 1997 i 14 700 (beräknat). Bifallsfrekvensen har också sjunkit successivt. Åren 1995 och 1996 var den 49,8 resp. 55,7 procent. 
 I direktiven till vår utredning framhålls att det nya arbetsskade- begreppet och samordningen med sjukförsäkringen har lett till en stram arbetsskadeförsäkring. Det nya arbetsskadebegreppet innebär främst att antalet godkända arbetssjukdomar har minskat. Det har framförts kritik mot att detta bl.a. har inneburit att reglerna missgynnar kvinnor, efter- som arbetsutlösta besvär i t.ex. rörelse- och stödjeorganen i högre ut- sträckning drabbar kvinnor, medan skador till följd av olycksfall oftare drabbar män. 
 Försäkringens utgifter för skador som inträffar i dag är låga jämfört med slutet av  
 1980-talet, 
  och utgifterna är lägre än inkomsterna av ar- betsgivaravgifter i form av arbetsskadeavgifter. Det löpande över- skottet uppgick till ca 3 400 miljoner kronor år 1996, och det ackumu- lerade underskottet till ca 15 900 miljoner kronor den 31 december 
  
 SOU 1998:37 
  
 )NLEDNING  
 65 
  
 1996. Enligt Riksförsäkringsverkets prognoser kommer det ackumule- rade underskottet att vara helt borta år 2000. 
 Regeringen har nu föreslagit att den hittillsvarande arbetsskade- fonden, där skulden bokförts, ska avvecklas fr.o.m. 1999 och att arbets- skadeavgifterna ska föras till en bruttoredovisad inkomsttitel (prop. 1997/98:41). 
 4IDIGARE UTREDNINGAR 
 Arbetsskadeförsäkringen har utretts flera gånger sedan sin tillkomst 1977. I betänkandet Översyn av arbetsskadeförsäkringen (SOU 1985:54) föreslog en särskild utredningsman vissa åtgärder för att komma till rätta med ärendebalanser och långa handläggningstider på annat sätt än genom resursförstärkning. 
 Regeländringarna 1993 kom till sedan en särskild utredningsman (arbetsskadeförsäkringsutredningen) i betänkandet (SOU 1992:39) gjort en översyn av begreppet arbetsskada. 
 Sjuk- och arbetsskadekommittén (ursprungligen Sjuk- och arbet- skadeberedningen) granskade bl.a. arbetsskadeförsäkringen från olika utgångspunker dels i en expertrapport (SOU 1994:72) Sjukpenning, ar- betsskada och förtidspension, dels i delbetänkandet (SOU 1995:149) Försäkringsskydd vid sjukdom (om tilläggsförsäkring vid arbetsskada) och dels i slutbetänkandet (SOU 1996:113) En allmän och aktiv försäk- ring vid sjukdom och rehabilitering. 
 Arbetsskadeförsäkringen har också granskats av Riksdagens reviso- rer i en rapport (1988/89:5). Riksdagen har vidare vid ett stort antal tilllfällen behandlat motioner som syftat till förändringar av arbets- skadeförsäkringen. 
  
 1.2 
  
 Utredningsuppdraget 
  
 Utredningens direktiv (dir. 1997:91) framgår av beslut vid regerings- sammanträde den 26 juni 1997. Här skall inledningsvis endast sam- manfattningen av uppdraget återges. 
 %N S¤RSKILD UTREDARE TILLKALLAS MED UPPGIFT ATT SE ¶VER ARBETSSKADEF¶R S¤KRINGEN 5TREDAREN SKALL 
 ANALYSERA DE SENASTE ¥RENS F¶R¤NDRINGAR I ARBETSSKADEF¶RS¤KRINGEN I SYFTE ATT SE ¶VER FR¥GAN OM F¶RS¤KRINGEN GER EN TILLFREDSST¤LLANDE TRYGGHET F¶R DEN SOM DRABBAS AV EN ARBETSSKADA 
  
 66  
 )NLEDNING 
  
 SOU 1998:37 
  
 SE ¶VER Reeves VAD SOM SKALL BETRAKTAS SOM ARBETSSKADA I F¶RSTA HAND Meadows F¶R EN OFFENTLIG F¶RS¤KRING 
 PR¶VA OM DET FINNS ANLEDNING ATT OMPR¶VA ERS¤TTNINGSREGLERNA UTI FR¥N PRINCIPEN ATT EN SKADAD S¥ L¥NGT SOM M¶JLIGT SKALL H¥LLAS EKO NOMISKT SKADEL¶S 
 BELYSA VILKA EFFEKTER F¶RSLAGEN KAN Turner M¤N 
 PR¶VA ETT ALTERNATIV TILL NUVARANDE ARBETSSKADEF¶RS¤KRING INNE B¤RANDE ATT ARBETSMARKNADENS PARTER TAR ¶VER DET ORGANISATORISKA OCH FINANSIELLA ANSVARET F¶R EN OBLIGATORISK TILL¤GGSF¶RS¤KRING VID ARBETSSKADA SAMT 
 ANALYSERA DE EKONOMISKA EFFEKTER F¶R S¥V¤L F¶RS¤KRINGEN SOM ADMI NISTRATIONEN SOM KAN VARA F¶RENADE MED DE OLIKA ALTERNATIVEN 5T REDAREN SKALL L¤MNA F¶RSLAG P¥ ETT ALTERNATIV SOM RYMS INOM DAGENS UTGIFTSNIV¥ F¶R ARBETSSKADEF¶RS¤KRINGEN SAMT YTTERLIGARE ALTERNATIV SOM UTREDNINGEN FINNER MOTIVERADE 
 ) DE SENARE ALTERNATIVEN SKALL F¶RSLAG TILL FINANSIERING VARA UTARBETADE ) UPPDRAGET ING¥R OCKS¥ ATT 
 SE ¶VER VISSA FR¥GOR VAD G¤LLER R¤TTEN TILL LIVR¤NTA 
 UTREDA OM DET ¤R L¤MPLIGT ATT ANPASSA LAGSTIFTNINGEN TILL VISSA REGEL ¤NDRINGAR SOM SKEDDE DEN JANUARI I SJUKF¶RS¤KRINGEN OCH F¶RTIDSPENSIONERINGEN 
 SE ¶VER REGLERNA F¶R SAMORDNING AV ARBETSSKADELIVR¤NTA OCH ERS¤TT NING ENLIGT LAGEN OM ALLM¤N F¶RS¤KRING 
 SE ¶VER ARBETSSKADESKYDDET F¶R STUDENTER SAMT 
 SE ¶VER PERSONSKADESKYDDET F¶R TOTALF¶RSVARSPLIKTIGA 
 6IDARE SKALL 3VERIGES ¥TAGANDEN ENLIGT INTERNATIONELLA Carr ARBETSSKADEOMR¥DET BEAKTAS 
 ) SINA ¶VERV¤GANDEN KRING ERS¤TTNINGSSYSTEMET B¶R UTREDAREN BEAKTA VILKEN BETYDELSE DE AVTALSBUNDNA F¶RS¤KRINGARNA HAR I SAMMANHANGET +ONSEKVENSERNA F¶R DESSA F¶RS¤KRINGAR AV DET SYSTEM SOM V¤LJS B¶R ANALYSERAS OCH BED¶MAS 
 5PPDRAGET SKALL VARA AVSLUTAT SENAST DEN JANUARI 
 Direktivens innehåll i övrigt återges under respektive sakavsnitt i be- tänkandet. 
  
 SOU 1998:37 
  
 )NLEDNING  
 67 
  
 1.3 
  
 Utredningsarbetet 
  
 Utredningen har fått tiden för att avsluta uppdraget förlängd till den 9 mars 1998. Tiden har dock inte medgett några egna, egentliga under- sökningar av hur arbetsskadeförsäkringen hanteras i det dagliga arbetet. Sammanträden har hållits med de sakkunniga vid sju tillfällen. 
 Utredningens sekretariat har fått information och synpunkter vid kontakter under hand med bl.a. företrädare för skilda organ inom den fackliga rörelsen som biträder medlemmarna med försäkringsfrågor, med företrädare för Kammarkollegiet, Yrkesmedicinen och andra re- presentanter för läkarkåren samt med anställda vid domstolar och för- säkringskassor. 
 Utredningen har samrått under hand med företrädare för Ar- betarskyddsstyrelsen, Riksförsäkringsverket och Socialstyrelsen, lik- som för olika statliga utredningar. 
 Sekretariatet har gjort korta studieresor till Danmark, Finland och Norge för att ta del av lagstiftningen och erfarenheterna i dessa länder på arbetsskadeförsäkringens område. 
  
 SOU 1998:37 
  
 69 
  
 2 Nuvarande försäkringar 
  
 2.1 
  
 Lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF) och anknytande lagar 
  
 LAF trädde i kraft den 1 juli 1977. LAF gäller för alla arbetsskador som inträffat eller visat sig fr.o.m. detta datum. De äldre bestämmel- serna i lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring (YFL) tillämpas fortfarande för skador som har inträffat eller som har visat sig under  
 YFL-tid 
  och fram t.o.m. den 30 juni 1977. 
  
 2.1.1 
  
 Personkretsen 
  
 LAF har ett vidsträckt tillämpningsområde. Arbetsskadeskyddet enligt LAF gäller för alla som förvärvsarbetar i Sverige. Även andra för- värvsarbetande än arbetstagare dvs. uppdragstagare och egna företagare är försäkrade enligt LAF. För den senare gruppen gäller dock LAF bara under förutsättning att man både arbetar och är bosatt här i landet. 
 Arbetstagare som utför arbete utomlands som är avsett att vara högst ett år omfattas också av LAF, om de är utsända av en arbetsgiva- re med verksamhet i Sverige. En person som är statligt anställd och som blir utsänd av sin arbetsgivare till ett annat land omfattas av LAF under hela utsändningstiden. 
 Arbetstagare som sänds till Sverige av en utländsk arbetsgivare för arbete som är avsett att vara under högst ett år omfattas inte av LAF utan av försäkringen i det land där arbetsgivaren har sin verksamhet. 
 LAF gäller oavsett vilken nationalitet den arbetsskadade har. Försäkringen omfattar även vissa studerandegrupper. Närmare be- 
 stämmelser om dessa grupper finns i förordningen (1977:284) om ar- betsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis). Bl.a. om- fattas den som deltar i arbetsmarknadsutbildning, är inskriven vid AMI eller arbetstränar. Vidare omfattas den som deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering enligt lagen om allmän försäkring. Vissa andra studeran- 
  
 70  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 degrupper omfattas bara när det i hans eller hennes yrkesutbildning eller förberedande till sådan utbildning ingår arbetsmoment som stäm- mer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvsarbete. 
  
 2.1.2 
  
 Ett generellt arbetsskadebegrepp 
  
 I LAF gäller ett generellt arbetsskadebegrepp. Alla sjukdomar och skador kan i princip godkännas som arbetsskador bara de faller inom ramarna för de bevisregler som ges i 2 kap. 1 och 2 §§ LAF. Ingen ska i förväg vara utestängd från möjligheten att få sin rätt prövad till ersätt- ning för arbetsskada enligt LAF. Vid lagens tillkomst framhöll man att meningen var att de handläggande myndigheterna och domstolarna vid sin tillämpning av LAF bl.a. skulle kunna knyta an till den medicinska utvecklingen. Man hoppades att det på så sätt skulle kunna göras be- hövliga anpassningar vid tolkningen av begreppet arbetsskada. 
  
 2.1.3 
  
 Skador som omfattas av LAF 
  
 I 2 kap. 1 § LAF anges vad som är arbetsskada. Arbetsskada är, enligt den inledande meningen i paragrafen, skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. 
 Vad annan skadlig inverkan är definieras i paragrafens andra me- ning. Med annan skadlig inverkan avses inverkan av en faktor som med hög grad av sannolikhet kan ge upphov till en sådan skada som den för- säkrade har. Hur annan skadlig inverkan definierades tidigare framgår av en redogörelse i avsnitt 3.2.1. 
 I paragrafens andra stycke förtydligas att som arbetsskada avses  
 INTE  
 en skada av psykisk eller psykosomatisk natur som är en följd av före- tagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskattning av den försäkra- des arbetsinsatser, vantrivsel med arbetsuppgifter eller arbetskamrater eller därmed jämförliga förhållanden. 
 I 2 kap. 1 § LAF föreskrivs det också att olycksfall vid färd till eller från arbetsstället (s.k. färdolycksfall) räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbetet. 
 Avslutningsvis anges i paragrafen att det gäller särskilda regler för skada som framkallats genom smitta. Reglerna härom behandlas när- mare i avsnitt 5.4. 
 I 2 kap. 2 § LAF föreskrivs att om en försäkrad har varit utsatt för 
 olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet, skall skada som han ådragit sig anses vara orsakad av den skadliga inverkan om  
 ¶VERV¤GAN 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 71 
  
 DE SK¤L  
 talar  
 F¶R  
 det. För att ett orsakssamband ska godkännas krävs det i dag att en utredning om den skadades arbetsförhållanden och fri- tidsaktiviteter m.m. sammanvägd med en medicinsk utredning om skadan ger en övervikt för att det finns ett orsakssamband. Vad som tidigare krävdes i fråga om orsakssamband framgår av en redogörelse i avsnitt 3.3.1. 
  
 2.1.4 
  
 Visandedag 
  
 Att fastställa visandedagen för ett olycksfall är enkelt. Olycksfalls- dagen är alltid också visandedagen. 
 Vid skada till följd av annat än olycksfall gäller däremot en särskild regel. Enligt 2 kap. 4 § LAF anses skadan ha inträffat den dag skadan visade sig. Enligt praxis anses skadan visa sig när en person för första gången söker läkare för sina sjukdomssymptom. Visandedagen ska dokumenteras genom läkarjournalanteckning, läkarutlåtande, röntgen- bild, audiogram (hörselkurva) eller dylikt. Den första sjukskrivnings- dagen godtas också som visandedag. LAF gäller för alla arbetsskador som har visat sig sedan den 1 juli 1977. Det spelar alltså ingen roll om den skadliga inverkan har pågått under tiden före ikraftträdandet av LAF. 
  
 2.1.5 
  
 Ersättning vid sjukdom 
  
 Förutsättningen för att få ersättning enligt LAF är att skadan godkänds som arbetsskada, dvs. att skadan faller inom de ramar som har satts upp i 2 kap. 1 och 2 §§ LAF. Bestämmelserna om ersättning enligt LAF finns i lagens 3 – 6 kapitel. 
 En person som är arbetsskadad och sjukförsäkrad enligt AFL har rätt till samma förmåner från den allmänna sjukförsäkringen som vid annan sjukdom. Vid sjukdom utges vanlig sjukpenning enligt AFL till både arbetsskadade och  
 icke-arbetsskadade 
  sjuka. Den särskilda arbets- skadesjukpenningen som fanns tidigare är i princip slopad. Anled- ningen till att den särskilda arbetsskadesjukpenningen slopades redo- visas i avsnitt 3.6.3. 
 En arbetsskadad person som är sjukförsäkrad enligt AFL har rätt till ersättning för läkarvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård och läkemedel i enlighet med den allmänna försäkringens (AFLs) bestäm- melser. Tidigare gällde att arbetsskadeförsäkringen ersatte dessa kost- nader efter en samordningstid av från början 90 och senare 180 dagar. 
  
 72  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 Motiven för att låta dessa kostnader helt betalas av den allmänna sjukförsäkringen var enligt prop. 1992/93:178 (s. 49) att läkarvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård och läkemedel redan tidigare subventionerades i hög grad inom den allmänna försäkringen. Patienter som inte var arbetsskadade behövde bara betala en låg patientavgift. Rätten till ersättning enligt LAF för samma förmåner borde därför kunna begränsas. 
 Den som är arbetsskadad har utöver sjukförmåner enligt AFL ändå rätt att få ersättning enligt LAF för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel. Det är endast sådana kostnader som inte ersätts enligt AFL som ska ersättas enligt LAF. 
 En arbetsskadad person som  
 INTE  
 är sjukförsäkrad enligt AFL men som är verksam här i riket utan att vara försäkrad för sjukvårdsförmå- ner och sjukpenning enligt AFL får under sjukdomstid vid arbetsskada sjukvårdsförmåner, sjukpenning och rehabiliteringsersättning från ar- betsskadeförsäkringen på samma villkor som den som är försäkrad för dessa förmåner enligt AFL. Han eller hon har också rätt att få ersätt- ning enligt LAF för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälp- medel. 
 Sjukpenning enligt LAF ska inte utges till en arbetstagare som har undantagits från rätt till sjukpenning vid sjukdom enligt bestämmelsen i 3 kap. 16 § första stycket AFL. Det nämnda undantaget avser arbets- tagare som har rätt till lön under sjukdom enligt statliga, kommunala eller landstingskommunala bestämmelser. 
 Studerande som tillhör LAFs personkrets eller i annat fall genomgår yrkesutbildning får när det gått 180 dagar efter en inträffad arbetsskada sjukpenning enligt LAF om han eller hon fortfarande är sjukskriven då. Sjukpenning från arbetsskadeförsäkringen utges då enligt vissa garan- tinivåer. Sjukpenning utbetalas när det blir aktuellt efter den procent- sats för sjukpenning som finns i AFL. Vi redogör i avsnitt 7.2 närmare för de studerandes situation i arbetsskadehänseende. 
  
 2.1.6 
  
 Ersättning vid bestående nedsättning av arbetsförmågan 
  
 Sedan den 1 juli 1993 gäller alltså att rätten till arbetsskadesjukpenning i princip har slopats, och att också reglerna om sjukvårdsförmånerna har ändrats. Ändringarna innebär att den som har drabbats av en arbets- skada numera vanligen kan få ersättning enligt LAF först när sjuk- domstillståndet har upphört och skadan gett en  
 BEST¥ENDE  
 nedsättning av arbetsförmågan. Den ersättning som då kan komma i fråga är liv- ränta enligt LAF. En livränta kan tidsbegränsas eller utges tills vidare. 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 73 
  
 Livränta utges om arbetsförmågan är nedsatt med minst en femton- del, och om inkomstbortfallet för år räknat uppgår till en fjärdedel av det basbelopp som gällde vid början av det år från vilket livränta ska börja utgå. 
 Arbetsskadeförsäkringen tar sikte på den faktiska nedsättningen av den skadades förmåga att skaffa sig inkomst genom förvärvsarbete. Er- sättning för arbetsskada i form av livränta ska i princip utgöra skillna- den mellan den inkomst som den arbetsskadade kan antas ha haft om han inte hade skadats och den inkomst som han trots skadan kan beräk- nas få. Det är med andra ord fråga om en 100 procentig kompensation av inkomstbortfallet till följd av arbetsskada. För livränteunderlaget gäller samma högsta gräns som för sjukpenninggrundande inkomst en- ligt AFL, dvs. 7,5 gånger basbeloppet, vilket för år 1998 innebär (36 400 kr x 7,5=) 273 000 kronor. 
 Som underlag för livränta läggs i princip den skadades sjukpenning- grundande inkomst enligt AFL vid den tidpunkt från vilken livräntan ska utges eller, om han eller hon inte är sjukpenningförsäkrad, den in- komst som då skulle ha utgjort hans eller hennes sjukpenninggrun- dande inkomst. Ska livränta börja utges först sedan avsevärd tid har förflutit efter den skadliga inverkan i arbetet, får underlaget bestämmas med ledning av annan högre förvärvsinkomst än den sjukpenninggrun- dande inkomsten, om särskilda skäl talar för det. 
 Livränta enligt LAF kan även betalas ut vid bosättning utanför Sverige. 
 Den 1 januari 1997 infördes nya beräkningsgrunder för sjukpen- ninggrundande inkomst i AFL. Dessa förändringar kunde också ha på- verkat arbetsskadeförsäkringen. I förarbetena sade man dock uttryck- ligen att arbetsskadeförsäkringen skulle vara undantagen från änd- ringarna. Vi har fått i uppdrag att utreda om det är lämpligt att anpassa LAF till de förändringar som har gjorts i sjukförsäkringen samt att be- skriva en sådan anpassning. Den delen av vårt utredningsuppdrag presenteras i avsnitt 7.1. 
 För personer som blivit arbetsskadade innan de fyllt 25 år finns det särskilda beräkningsregler som ska ge en kompensation för den sanno- lika framtida inkomsten som oskadad. En uppräkning av underlaget görs vid 18, vid 21 och vid 25 års ålder. 
 För studerande som tillhör lagens personkrets utgörs livränteunder- laget under den beräknade utbildningstiden av lägst den inkomst han sannolikt skulle ha fått om han vid tiden då skadan inträffade hade av- brutit studierna och börjat förvärvsarbeta. För tid efter den aktuella ut- bildningens slut utgörs underlaget av lägst den inkomst av förvärvs- arbete som han då sannolikt skulle ha fått om skadan inte hade in- 
  
 74  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 träffat. Det finns vissa minimiregler om de studerandes livränteunder- lag som är knutna till basbeloppet. 
 Om en arbetsskadad person som har rätt till livränta samtidigt är be- rättigad till förtidspension enligt reglerna i AFL med anledning av den inkomstförlust som föranlett livräntan, utges livräntan bara i den mån den överstiger pensionen. Livränta utges i princip längst till den månad under vilken den arbetsskadade fyller 65 år. 
  
 2.1.7 
  
 Ersättning till efterlevande 
  
 Om en person har avlidit till följd av en arbetsskada, betalar arbets- skadeförsäkringen begravningshjälp med ett belopp som motsvarar 30 procent av basbeloppet vid tiden för dödsfallet. 
 Vid dödsfall kan det också utges livränta till den efterlevande maken, med make jämställd person och till den avlidnes barn. Det är möjligt att få omställningslivränta, särskild efterlevandelivränta och livränta till barn. Förutsättningarna för att få dessa förmåner liknar dem som gäller för efterlevandepensioner från folkpensioneringen enligt AFL. 
 Efterlevande make har numera rätt till omställningslivränta under sex månader räknat från dödsfallet. Omställningslivräntan förlängs för den som har vårdnaden om och stadigvarande sammanbor med barn under tolv år. Rätt till särskild efterlevandelivränta har den vars möj- lighet att skaffa sig inkomst genom arbete är nedsatt med minst en fjär- dedel av arbetsmässiga skäl, nedsatt hälsa eller annan jämförlig om- ständighet. Nedsättningen ska ha bestått alltsedan makens död och får inte vara av endast kortvarig natur. 
 Livränta för efterlevande beräknas på grundval av ett ersättnings- underlag som i princip motsvarar den avlidnes årsinkomst. Underlaget ska i princip vara den avlidnes egen  
 LAF-livränta. 
  Om det är skäligt kan även pension, livränta eller annan ersättning som utgick till den avlidne med anledning av tidigare arbetsskada beaktas. Ersättnings- underlaget är begränsat till 7,5 basbelopp. Omställningslivränta och särskild efterlevanderänta utges med 20 % av ersättningsunderlaget när den avlidne även efterlämnat barn som är berättigat till livränta, i annat fall med 45 %. 
 Livränta till barn är 40 % av ersättningsunderlaget. Finns det flera barn ökas procenttalet med 20 för varje barn. Det sammanlagda be- loppet delas sedan lika mellan barnen. Livränta till barn utges t.o.m. den månad barnet fyller 18 år. Vid studier kan livränta utges t.o.m. juni månad det år barnet fyller 20 år. 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 75 
  
 2.1.8 
  
 Lagen om statligt personskadeskydd 
  
 Bestämmelser om ersättning från staten för skada ådragen under tjäns- tepliktig verksamhet m.m. finns i lagen (1977:265) om statligt per- sonskadeskydd (LSP). Lagen ersatte bl.a. den tidigare militärersätt- ningslagen (1959:261), vars regler fortfarande ska gälla för skada som har inträffat före ikraftträdandet av LSP. 
 Den skyddade personkretsen omfattar den som tjänstgör enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt eller inställer sig till mönstring, eller annan uttagning enligt den lagen eller till antagningsprövning enligt lagen (1994:1810) om möjlighet för kvinnor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning. Om statligt personskadeskydd för frivillig personal inom försvarsmakten finns bestämmelser i 6 - 7 §§ förordning (1977:284) om statligt personskadeskydd (Davis). 
 Vidare omfattar lagen den som medverkar i räddningstjänst eller i övning med räddningskår enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) eller i räddningstjänst enligt luftfartslagen (1957:297). 
 Lagen omfattar slutligen också den som är intagen för vård i krimi- nalvårdsanstalt eller i ett särskilt hem för vård av unga eller missbruka- re samt den som är häktad eller anhållen eller i annat fall intagen eller tagen i förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. 
 Skyddet enligt LSP inträder när den första färden påbörjas till verk- samhet eller intagning som omfattas av lagens bestämmelser och gäller till dess att den sista färden från verksamheten eller intagningen avslu- tas. Skyddet gäller även under fritid och annan ledighet. 
 Alla skador (både olycksfallsskador och sjukdomar p.g.a. annan skadlig inverkan) omfattas av lagen. Beträffande olycksfall gäller att skada anses vara orsakad av olycksfallet om övervägande skäl talar för det. En annan skada än olycksfallsskada anses vara ådragen under skyddstiden om det inte finns skälig anledning att anta att skadan beror på annat än verksamhet som omfattas av lagen. Det finns också sär- skilda regler för hur skador som visat sig efter skyddstidens slut ska bedömas. 
 Enligt LSP utges ersättning vid sjukdom, bestående nedsättning av arbetsförmågan och dödsfall. Ersättningarna utges i huvudsak i överensstämmelse med motsvarande regler i LAF. 
 Sjukvårdsersättning utgår dock enligt särskilda regler i LSP bara i den mån staten inte tillhandahåller motsvarande förmån på annat sätt. Sjukpenning och livränta enligt LSP utges inte under skyddstiden och sjukpenning utges inte i något fall för den dag då skadan inträffade. 
 För vissa av de personkategorier som omfattas av LSP gäller samma garantinivåer för beräkning av sjukpenningunderlag och livränte- underlag som gäller för studerande som omfattas av LAF. För de 
  
 76  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 totalförsvarspliktiga kommer enligt den av riksdagen i december 1997 antagna totalförsvarsbudgeten 1998 (FöU I) särskilda regler att gälla. Vi redogör närmare för dessa regler i avsnitt 7.3. 
 Omfattas en skada även av LAF ska ersättning enligt LSP bara ges ut i den mån den är högre än motsvarande ersättning enligt LAF. 
  
 2.1.9 
  
 Annan kompletterande lagstiftning 
  
 Enligt lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. har den som ådrar sig skada som omfattas av LSP rätt till ersättning av staten med förmåner och belopp som skulle ha utgått om den skadade haft rätt till ersättning enligt statens personskadeförsäkring (se 2.3.8). 
 Lagen (1977:267) om krigsskadeersättning till sjömän ger statlig er- sättning vid personskada som en sjöman under viss tjänstgöring ådrar sig utomlands till följd av olycksfall på grund av krigshändelse. Ersätt- ning utges med tillämpning av bestämmelserna i LAF, men den skada- de har utöver livränta också rätt till särskild ersättning med hänsyn till skadans beskaffenhet. 
  
 2.2 
  
 Vissa ersättningar enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) m.m. 
  
 2.2.1 
  
 Sjukpenning 
  
 En försäkrad kan få sjukpenning om han eller hon inte har rätt till sjuklön från sin arbetsgivare eller om sjukperioden fortsätter efter sjuklöneperioden. Egna företagare, uppdragstagare, arbetslösa och övriga som inte uppfyller kvalifikationsvillkoren enligt lagen (19991:1047) om sjuklön har inte rätt till sjuklön. Den första dagen i sjukperioden är en karensdag. Egenföretagare kan välja en karenstid på 3 eller 30 dagar. Val av karenstid medför att sjukpenning inte betalas under motsvarande antal dagar i början av sjukperioden. För den som inte valt 3 eller 30 dagars karenstid gäller den generella karensdags- regeln som för övriga försäkrade, dvs. sjukpenning betalas inte för den första sjukdagen. 
 Hel sjukpenning är 80 procent av den sjukpenninggrundande in- komsten (SGI) dividerad med 365. Vid beräkningen av SGI bortses från sådan inkomst av anställning och annat förvärvsarbete som över- stiger sju och en halv gånger basbeloppet. SGI är enligt 3 kap. 2 § AFL 
  
 SOU 1998:37  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 77 
  
 den årsinkomst i pengar som den försäkrade tills vidare kan antas få. Sjukpenning kan utges som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels förmån. 
 Förtidspensionsutredningen har i betänkandet (SOU 1997:166) Ohälsoförsäkringen – Trygghet och aktivitet föreslagit vi ssa ändringar i bedömningsgrunderna för att erhålla sjukpenning enligt dessa nivåer. 
 Sjukpenningnivåerna kommer dock enligt förslaget att kvarstå oföränd- rade. 
 Det finns särskilda karensbegränsande regler för dem som är sjuka ofta. Ett allmänt högriskskydd gäller om en försäkrad gått miste om sjukpenning för den första sjukdagen under sammanlagt tio dagar under de senaste tolv månaderna. Den försäkrade får därefter ersättning redan från första dagen i sjukperioden. Egenföretagare med karenstid av 3 eller 30 dagar omfattas inte av det allmänna högriskskyddet. 
 Efter ansökan till försäkringskassan kan ett särskilt högriskskydd beviljas en försäkrad som lider av sjukdom som kan antas medföra ett större antal sjukperioder med rätt till sjukpenning under en tolvmå- nadersperiod. För dessa försäkrade täcks karensdagen i varje sjukfall med sjukpenning . 
 För att motverka att vissa arbetstagare genom avtal tillförsäkras en högre kompensationsnivå vid sjukdom än andra grupper i samhället finns det särskilda regler i AFL om minskning av sjukpenning i vissa fall. De gäller när den försäkrade under sjukdom får lön från arbets- givaren samtidigt som han eller hon får sjukpenning enligt AFL eller ersättning från avtalsförsäkring eller att lönen/ersättningen överstiger 
 en viss nivå. Syftet med minskningsregeln är att kompensationen för försäkrade vid sjukfrånvaro inte ska bli högre än vissa bestämda nivåer. 
 Reglerna innebär att sjukpenningen minskas i den mån den försäk- rade får en lön av arbetsgivaren under sjukdom som överstiger 10 procent av vad den försäkrade skulle ha fått i lön om han varit i arbete. Ersättning från all kollektivavtalad gruppsjukförsäkring ska i detta sammanhang likställas med lön från arbetsgivaren under sjukdom. Det betyder att den försäkrade får ha högst 90 procent kompensation för sitt inkomstbortfall under sjukdom i form av sammanlagd sjukpenning och lön. 
  
 2.2.2 
  
 Lagen om sjuklön 
  
 Genom lagen (1991:1047) om sjuklön (SjLL) har en anställd rätt till ersättning i form av sjuklön från arbetsgivaren under de första 27 dagarna efter karensdagen (fr.o.m. 1 april 1998 ändras sjuklöneperio- den till 13 dagar efter karensdagen). 
  
 78  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 Den som skadas i arbetet och sjukskrivs erhåller initialt sjuklön en- ligt SjLL om han har en arbetsgivare. Sjuklön utges enligt huvudregeln inte för den första dagen för vilken ersättning kan utges (karensdag). 
 Sjuklönen uppgår till 80 procent av den lön och andra anställningsför- måner som arbetstagaren gått miste om till följd av nedsatt arbetsför- måga. 
 I SjLL begränsas ersättningsunderlaget inte till de 7,5 basbelopp som gäller för beräkning av sjukpenninggrundande inkomst enligt AFL. I underlaget ingår t.ex. även  
 OB-ersättning 
  och liknande som den anställde går miste om till följd av sjukdom. 
 SjLL innehåller inte någon definition av sjukdomsbegreppet. Enligt förarbetena till SjLL ska dock begreppet tolkas på samma sätt som vid tillämpningen av sjukpenningreglerna i AFL. I SjLL krävs däremot inte att arbetsförmågan är nedsatt med viss andel. Arbetstagaren ska enligt SjLL vara helt eller delvis förhindrad att utföra sitt vanliga eller där- med jämförligt arbete. 
 Arbetstagarens rätt till sjuklön gäller fr.o.m. den första dagen av an- ställningsförhållandet. Gäller anställningen en kortare tid än en månad har den anställde rätt till sjuklön först efter 14 dagars anställning. Upp- hör anställningen bryts sjuklönerätten. Uppdragstagare och egenföre- tagare omfattas inte av sjuklönereglerna. För dessa grupper gäller AFLs regler om sjukpenning. 
 Enligt SjLL begränsas som ett allmänt högriskskydd antalet karens- dagar till tio under en tolvmånadersperiod. Antalet karensdagar beräk- nas i förhållande till varje arbetsgivare för sig. För en arbetstagare som p.g.a. sjukdom kan antas vara frånvarande i särskilt stor omfattning gäller ett särskilt högriskskydd som är utformat på följande sätt. Efter ansökan till försäkringskassan kan den anställde erhålla sjuklön också för den första sjukdagen i en sjuklöneperiod. Detta skydd gäller efter en eventuellt beviljad ansökan dels för arbetstagare som har en sjuk- dom som kan antas medföra ett större antal sjukperioder under en tolvmånadersperiod och dels för arbetstagare som har en sjukdom som under samma tid medför risk för en eller flera längre sjukperioder. I det första men inte i det senare fallet får arbetstagaren ersättning för den första sjukdagen. Arbetsgivaren får dock i båda fallen kompensation från AFL för sina kostnader för sjuklön. 
 En arbetsgivare vars sammanlagda lönekostnader under ett kalen- derår inte beräknas överstiga 130 gånger basbeloppet kan försäkra sig hos försäkringskassan för kostnader för sjuklön som företaget kan drabbas av vid sjukfrånvaro. 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 79 
  
 2.2.3 
  
 Ersättning under rehabilitering 
  
 Under tid när en försäkrad genomgår  
 MEDICINSK  
 behandling eller medi- cinsk rehabilitering som syftar till att föreb ygga sjukdom, förkorta sjukdomstid eller att helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan utges sjukpenning med samma ersättningsnivåer som vid sjukpenning enligt 2.2.1. Sådan sjukpenning kan också utges när den försäkrade deltar i en sjukdomsförebyggande behandlingsåt- gärd utan att just då vara sjuk. 
 Sedan 1992 finns det regler enligt vilka en försäkrad som deltar i en  
 ARBETSLIVSINRIKTAD  
 rehabilitering kan få en rehabiliteringspenning. Den 
 uppgår f.n. till 80 procent av den sjukpenninggrundande inkomsten. För rehabiliteringsersättning gäller ingen karensdag. 
 Bestämmelserna om rehabilitering finns i 22 kap. AFL. Rehabiliteringsersättning ska utges när en försäkrad vars arbetsför- 
 måga till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel. Arbets- förmågan ska under tiden för rehabiliteringsåtgärden anses nedsatt i den mån den försäkrade på grund av åtgärden är förhindrad att för- värvsarbeta. Rehabiliteringsersättning förutsätter alltså att det är fråga om arbetslivsinriktad rehabilitering. Med arbetslivsinriktad rehabilite- ring avses (prop. 1991/92:40 om vissa socialförsäkringsfrågor m.m., s. 32) t.ex. arbetsprövning, arbetsträning och utbildning som tar sikte på att återge den försäkrade hans möjligheter att kunna klara av sitt arbete eller få ett annat lämpligt arbete. 
 Rehabiliteringsersättning kan utges i två former, dels som rehabili- teringspenning och dels som särskilt bidrag. Rehabiliteringspenningen ska täcka den inkomstförlust som uppstår för den försäkrade när han eller hon deltar i rehabiliteringsåtgärd. Rehabiliteringspenningen är enligt dagens regler beloppsmässigt identisk med vanlig sjukpenning enligt AFL. Det särskilda bidraget ska täcka kostnader som uppstår för den försäkrade i samband med utbildningen. Vilka kostnader som det särskilda bidraget kan utgå för anges särskilt i förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning. En förutsättning för rätt till ersättning är att försäkringskassan har upprättat en rehabiliteringsplan i vilken den aktuella rehabiliteringsåtgärden ingår. 
 Förtidspensionsutredningen har i sitt tidigare nämnda betänkande (SOU 1997:166) föreslagit att rehabiliteringspenningen ska tas bort. 
 Vi återkommer i avsnitt 5.10.4 med en närmare beskrivning av för- utsättningarna för rehabilitering enligt AFL och en analys av i vilket skede av de arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärderna som arbets- skadeförsäkringen kommer in. 
  
 80  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 2.2.4 
  
 Förtidspensionsförmåner 
  
 Reglerna om förtidspension/sjukbidrag gäller personer i åldern 16 – 64 år. Om arbetsförmågan blir varaktigt nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjukdom eller annan nedsättning av den fysiska eller psykiska prestationsförmågan ska förtidspension utges. Kan nedsättningen av arbetsförmågan inte anses varaktig men kan den antas bli bestående under avsevärd tid, har den försäkrade rätt till sjukbidrag som ska be- gränsas till viss tid. Nivåerna i förtidspensionssystemet är f.n. en fjär- dedels, halv, tre fjärdedels och hel förtidspension beroende på hur stor arbetsförmågans nedsättning bedöms vara. 
 I dag gäller renodlade medicinska kriterier inom förtidspensione- ringen. I prop. 1996/97:28 om kriterier för rätt till ersättning i form av sjukpenning och förtidspension betonades att rätten till ersättning i form av sjukpenning och förtidspension borde förbehållas de fall där det är sjukdom eller därmed jämställt medicinskt tillstånd som sätter ned arbetsförmågan. Den gällande inriktningen är att försäkringsersätt- ning ska baseras på medicinska kriterier utan att särskilda arbetsmark- nadsmässiga eller sociala förhållanden vägs in. En samlad bedömning av förhållandena i det enskilda fallet bör emellertid kunna leda till att en försäkrad som rent medicinskt har en viss restarbetsförmåga ändå inte bedöms kunna försörja sig på rimliga villkor och därför ha rätt till ersättning. 
 Det ska ändå finnas en möjlighet att i begränsad omfattning väga in andra förhållanden utöver de rent medicinska i förtidspensionsbedöm- ningarna. Detta ska dock inte ses som ett återinförande av de tidigare särreglerna för dem som har fyllt 60 år utan endast som en möjlighet till ett mer balanserat synsätt i ärenden där en bedömning på grundval av enbart medicinska kriterier skulle ge ett icke acceptabelt resultat. 
 Ersättning vid förtidspension lämnas i form av folkpension och tilläggspension (ATP). I AFL finns bestämmelser om hur ett basbelopp ska beräknas. Vid beräkning av pensionsbeloppen används sedan år 1993 ett basbelopp som är reducerat med två procent. Folkpensionen är vid hel förtidspension f.n. 90 procent av det reducerade basbeloppet per år för ensam pensionär och 72,5 procent av detta basbelopp för gift pensionär. 
 Förtidspension från ATP beräknas i princip efter samma regler som ålderspension från ATP. Vid beräkningen av bl.a. pensionspoäng inom  
 ATP-systemet 
  används ett särskilt basbelopp som är förhöjt i för- hållande till basbeloppet. Ålderspensionen bestäms till 60 procent av medeltalet av de 15 bästa intjänade poängåren. Det krävs 30 år med pensionspoäng för full ATP. Det finns särskilda regler om beräkning av antagandepoäng vid förtidspension. Man tar vid pensionsberäkningen 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 81 
  
 hänsyn inte bara till faktiskt intjänade pensionspoäng utan också till förväntade förvärvsinkomster under tiden mellan pensionsfallet och 65 års ålder. I fall där det inte finns förutsättningar för att beräkna sådana antagandepoäng tillämpas 15- och  
 30-årsreglerna 
  på grundval av de pensionspoäng som faktiskt har intjänats före pensionsfallet. Genom reglerna om antagandepoäng blir  
 ATP-pensionen 
  vid förtidspension i princip lika stor som den ålderspension den försäkrade skulle varit be- rättigad till om han eller hon hade arbetat fram till 65 års ålder. Högsta möjliga ATP år 1998 är närmare 11 600 kr per månad. 
 Ett förslag till reformerat pensionssystem har nyligen presenterats. I det nya pensionssystemet kommer hela livsinkomsten att kvalificera till en inkomstgrundande ålderspension. 
  
 2.3 
  
 Trygghetsförsäkring vid arbetsskada m.m. 
  
 2.3.1 
  
 Kompletterande skydd vid arbetsskada 
  
 Det försäkringsskydd som arbetsskadeförsäkringen ger kompletteras för flertalet anställda av en trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) som arbetsgivarnas och arbetstagarnas organisationer har kommit över- ens om genom kollektivavtal. 
 Syftet med trygghetsförsäkringarna är att den som drabbats av per- sonskada i arbetet ska kunna få ersättning enligt skadeståndsrättsliga normer för sådana anspråk som inte ersätts genom arbetsskadeförsäk- ringen utan att behöva bevisa att arbetsgivaren eller någon annan genom vårdslöshet är skadeståndsskyldig. Trygghetsförsäkringen har störst betydelse när det gäller ersättning för ideell skada, dvs. sveda och värk, lyte och men samt för olägenheter i övrigt. 
 TFA administreras av  
 AMF-trygghetsförsäkring 
  försäkringsaktie- bolag. Bolaget ägs av Svenska Arbetsgivareföreningen (SAF), Lands- organisationen i Sverige (LO) och Privattjänstemannakartellen (PTK). TFA omfattar dels privatanställda arbetare inom SAF –  
 LO-området 
  och dels privatanställda tjänstemän inom SAF –  
 PTK-området. 
  På det kommunala och landstingskommunala området finne en motsvarande försäkring – TFA – KL. Inom den kooperativa sektorn gäller motsva- rande skydd som inom SAF – LO resp. SAF – PTK – områdena. Enligt särskilt uppdrag administrerar och skadereglerar dessutom AMF – trygghetsförsäkring arbetsskador enligt det sta tliga personskadeavtalet (PSA). 
 År 1996 omfattade AMF – tr ygghetsförsäkring ca 196 600 försäk- ringsavtal. Ca tre miljoner arbetstagare tillhörde den försäkrade kret- 
  
 82  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 sen. År 1996 kom det in 48 400 nya ärenden och i 91 700 ärenden på- gick det handläggning. 57 000 skadade fick någon form av ersättning under 1996. 
  
 2.3.2 
  
 Begreppet arbetsskada inom TFA 
  
 Begreppet arbetsskada inom TFA är definierat på samma sätt som i LAF. Både olycksfall i arbetet, färdolycksfall och arbetssjukdomar om- fattas därför av TFA. Regeln om bedömning av orsakssamband har också samma utformning som i LAF. 
 Vid tjänstgöring i utlandet omfattar TFA också skadefall som beror på sjukdom och olycksfall som kan antas ha sin orsak i miljöfaktorer som klart avviker från vad som förekommer i Sverige eller sådana spe- ciella risker som den anställde p.g.a. sin utlandsvistelse rimligen inte kunnat undvika. 
  
 2.3.3 
  
 Privatanställda arbetare inom SAF –  
  
 LO-området 
  
 Privatanställda som arbetar under ett gällande kollektivavtal inom SAF 
 –  
 LO-området 
  omfattas av TFA. Försäkringspremien år 1997 är 0,50 procent av årslönesumman för dessa privatanställda arbetare. Arbets- givare som inte har tecknat kollektivavtal kan ändå teckna en trygghets- försäkring för sina anställda. En arbetsgivare själv och en rörelseidkare utan anställda kan också omfattas av TFA. 
  
 2.3.4 
  
 Ersättningar enligt TFA 
  
 Vid  
 OLYCKSFALL I ARBETET  
 som medfört arbetsoförmåga och föranlett läkarbesök lämnas ersättning enligt skadeståndsrättsliga regler för skadade glasögon, hörapparater, proteser och dylikt samt läkar- och sjukvårdskostnader. Har olycksfallet medfört arbetsoförmåga i mer än 14 dagar eller bestående invaliditet lämnas ersättning också för skadade kläder. 
 Vid arbetsoförmåga som varar i mer än 30 dagar lämnas ersättning för sveda och värk. Sådan ersättning lämnas också alltid om den p.g.a. arbetsskadans art har varit svår. 
 Om arbetsoförmågan efter ett olycksfall i arbetet varar i mer än 90 dagar, lämnas fr.o.m. dag 91 av varje sjukfall en ersättning med 10 procent av inkomstbortfallet om inkomstförlusten efter samordning 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 83 
  
 (SjLL, AFL, AGS) uppgår till minst 20 procent av inkomsten. Om in- komstförlusten efter 365 dagars sjukskrivning uppgår till minst 30 procent lämnas ersättning med 20 procent. Vid beräkning av inkomstförlustens storlek tar man hänsyn till vad den försäkrade har erhållit i form av sjukpenning från försäkringskassan, sjuklön från ar- betsgivaren, ersättning från avtalsgruppsjukförsäkring (AGS) och an- nat. TFA lämnar också ersättning för inkomstförluster över 7,5 basbe- lopp. Vid en bestående invaliditet utges livränta i den mån inkomst- förlusten inte ersätts genom livränta enligt LAF eller på något annat sätt. Ersättning lämnas också för lyte eller annat stadigvarande men och 
 för olägenheter i övrigt till följd av arbetsolycksfallet. 
  
 ¤RDOLYCKSFALL  
 som täcks av trafikskadelagen omfattas inte av TFA. För övriga färdolycksfall ges ersättning som vid annat olycksfall i ar- betet. Den enda skillnaden är här att det inte lämnas någon ersättning 
 för inkomstförlust under sjukskrivningstid. 
 Vid skada till följd av  
 ANNAN SKADLIG INVERKAN  
 än olycksfall (arbetssjukdom) gäller följande. Ersättning ges om försäkringskassa eller förvaltningsdomstol har bedömt den aktuella sjukdomen som en arbetsskada eller om sjukdomen finns upptagen i en förteckning i Ta- bell 1 till  
 ILO-konventionen 
  1964 (nr 121). Kvarstår en sådan sjukdom efter 180 dagar ges ersättning för läkar- och sjukvårdskostnader. Er- sättning för sveda och värk kan lämnas fr.o.m. dag 91 i ett sjukfall. Vid bestående invaliditet har man rätt till livränta från TFA i den mån in- komstförlusten inte ersätts genom livränta enligt LAF eller på något annat sätt. Ersättning lämnas också för lyte eller annat stadigvarande men och för olägenheter i övrigt till följd av arbetssjukdomen. 
 Vid dödsfall p.g.a. arbetsskada ersätts kostnader för begravning sedan begravningshjälpen från LAF och från tjänstegrupplivförsäkring (TGL) räknats från. Det finns också regler om ersättning för förlust av underhåll och viss ersättning till efterlevande make, maka sambo och till barn under 20 år. 
  
 2.3.5 
  
 Ersättning enligt skadeståndsrättsliga regler 
  
 Avtalen om ersättning vid arbetsskada innehåller bestämmelser om att arbetstagaren inte har rätt att väcka talan vid domstol för arbetsskador som har orsakats av arbetsgivarens vållande. Om en arbetstagare är missnöjd med AMFs hantering av en skada är han eller hon dock oför- hindrad att väcka talan i allmän domstol mot AMF – trygghetsförsäk- ring. 
  
 84  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 Om den skadade kan visa att en skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan har vållats genom arbetsgivarens vårdslöshet eller genom vårdslöshet hos någon annan anställd hos arbetsgivaren i fråga gäller enligt avtalsbestämmelserna särskilda regler. Den skadade har i sådana fall rätt till ersättning för inkomstförlust enligt skade- ståndsrättsliga regler om han eller hon varit arbetsoförmögen i minst 14 dagar. 
  
 2.3.6 
  
 Privatanställda tjänstemän inom SAF –  
  
 PTK-området 
  
 På SAF –  
 PTK-området 
  gäller samma försäkring som på SAF – LO- området. Försäkringspremien för de privatanställda tjänstemännen år 1997 är 0,03 procent av årslönesumman. 
  
 2.3.7 
  
 Kommunalt och landstingskommunalt anställda 
  
 På det kommunala och landstingskommunala området finns som nämnts en trygghetsförsäkring, TFA – KL. Den ger de anställda ett för- säkringsskydd som överensstämmer med skyddet inom TFA för arbe- tare och tjänstemän inom SAF – LO – och SAF –  
 PTK-områdena. 
  För- säkringspremien är densamma för alla kommunalt och landstingskom- munalt anställda. 1997 utgör den 0,20 procent av årslönesumman. 
 För TFA – KL gäller särskilt att en arbetstagare som har drabbats av personskada genom våld eller misshandel i arbetet får ersättning för faktiskt förlorad inkomst samt ersättning för sjukvårdskostnad och andra utgifter om arbetsoförmågan varar åtta dagar eller mer. Om det finns synnerliga skäl utges ersättning för faktiskt förlorad inkomst. 
 Skadan ska ha inträffat under extra ordinära förhållanden. Regeln tar särskilt sikte på grupper som ambulansförare och brandmän under räddnings- eller släckningsarbete. 
  
 2.3.8 
  
 Statligt anställda 
  
 För de statligt anställda gäller avtalet om ersättning vid personskada (PSA). I likhet med TFA lämnar PSA ersättning för viss inkomstför- lust, för ideell skada, för olägenheter och för kostnader. PSA är ett av- tal som ger den statligt anställde vissa rättigheter vid arbetsskada som inte skiljer sig från andra gruppers. Kostnaden för PSA bestrids av 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 85 
  
 respektive myndighet som erlägger en premie (avgift). Affärsverken debiteras den faktiska kostnaden för sin del av PSA. 
 PSA gäller för arbetstagare för vilka Arbetsgivarverket har rätt att sluta kollektivavtal om avlöningsvillkoren. Undantagna från PSA är dock arbetstagare som anvisats beredskapsarbete, arbete i ungdomslag eller skyddat arbete. Arbetstagare som är lokalanställda utom riket och arbetstagare med stationering utom riket som inte är försäkrade för ar- betsskada enligt LAF under sin utlandstjänstgöring omfattas heller inte av PSA. Arbetstagare hos allmän försäkringskassa står också utanför PSA men har ett liknande eget avtal. 
 Begreppet arbetsskada enligt PSA överensstämmer med LAFs defi- nitioner. Enligt PSA är arbetsskada även skada som föranletts av våld eller misshandel som arbetstagaren har utsatts för i sin anställning. Avtalet omfattar också s.k. särskilda utlandsskador (jfr TFA avsnitt 2.3.2). 
 Ersättningarna från PSA för inkomstförlust, kostnader samt sveda och värk vid arbetsskada är i princip desamma som enligt TFA. I PSA finns också regler om full ersättning för inkomstförlust vid arbetsgiva- rens vållande (jfr avsnitt 2.3.5) och om den skadade har utsatts för våld eller misshandel p.g.a. anställningen. 
 Vid dödsfall ersätts kostnader för begravning sedan begravnings- hjälpen från LAF räknats bort. Efterlevande maka, make eller sambo samt barn har också viss rätt till ersättning. 
  
 2.3.9 
  
 Övriga ersättningar som grundas på avtal 
  
 !LLM¤NT 
 Vid sidan av de ersättningar som betalas ut från den allmänna försäk- ringen vid sjukdom och förtidspension förekommer ersättningar som grundas på olika överenskommelser i kollektivavtal. Reglerna för rätt till ersättning från kompletterande skydd enligt kollektivavtal b ygger på samma principer inom alla avtalsområden. 
 0RIVATANST¤LLDA ARBETARE AVTALSGRUPPSJUKF¶RS¤KRING !'3 
 Ersättning från AGS under sjukpenningtid utges fr.o.m. den femtonde dagen t.o.m. den nittionde dagen i en sjukperiod. Ersättning lämnas med 12,5 procent av den sjukpenning som den försäkrade erhållit från försäkringskassan (vilken motsvarar ett tillägg på tio procent av SGIn). Efter den nittionde dagen i sjukperioden lämnas ingen dagersättning. 
  
 86  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 Under tid då den försäkrade uppbär sjukbidrag eller förtidspension lämnas månadsersättning från AGS. Månadsersättningen bestäms med utgångspunkt från den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst vid insjuknandet. Om SGIn vid rätt anmälan till AFL kunde ha fastställts till annat belopp kan dock ersättning lämnas i överensstämmelse här- med. 
 Månadsersättningen uppgick 1997 för den som insjuknat efter den 31 december 1990 och beviljats sjukbidrag/förtidspension enligt AFL till exempelvis 1 060 kronor, om den försäkrades SGI var 90 000 kronor, och till 2 500 kronor om SGIn var minst 190 000 kronor. 
 0RIVATANST¤LLDA TJ¤NSTEM¤N SJUKL¶N ENLIGT AVTAL SAMT )40 SJUKPENSION 
 Enligt regler som gäller fr.o.m. den 1 april 1998 har en privatanställd tjänsteman rätt till sjuklön enligt avtal från arbetsgivaren fr.o.m. den femtonde t.o.m. den nittionde dagen i en sjukperiod. Sjuklönens storlek bestäms genom att ett sjukavdrag görs på lönen. Sjukavdraget per dag vid en lön som högst uppgår till 7,5 basbelopp per år beräknas så att den totala ersättningen i form av sjukpenning från AFL och sjuklön från arbetsgivaren blir 90 procent på lönedelar såväl över som under 7,5 basbelopp. 
 Rätt till sjukpension under sjukpenningtid från ITP inträder när tjänstemannen varit sjuk i 90 dagar eller varit sjuk sammanlagt 105 dagar under en tolvmånadersperiod, dvs. vid den tidpunkt när arbets- givarens skyldighet att betala sjuklön enligt avtal upphör. Sjukpension utges under sjukpenningtid endast till den som har en pensionsmed- förande lön (i princip kontant lön inklusive vissa tillägg) som över- stiger 7,5 basbelopp. I intervallet från 7,5 till 20 basbelopp är ersätt- ningsnivån 65 procent. I intervallet 20 till 30 basbelopp är ersättnings- nivån 32,5 procent. 
 ITPs sjukpension under tid med sjukbidrag eller förtidspension be- räknas även den på grundval av den pensionsmedförande lönen. Löne- gränsen 7,5 basbelopp beräknas utifrån det förhöjda basbeloppet. 
  
 3TATSANST¤LLDA SJUKL¶N ENLIGT AVTAL SAMT SJUKPENSION ENLIGT 0!  
  
 Enligt regler som gäller fr.o.m. den 1 april 1998 har en statsanställd rätt till sjuklön enligt avtal från arbetsgivaren fr.o.m. den femtonde t.o.m. den nittionde dagen i en sjukperiod. Sjuklönens storlek bestäms genom att det görs ett sjukavdrag på dagavlöningen. Enligt regler som gäller 
  
 SOU 1998:37 
  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR  
 87 
  
 fr.o.m. den 1 april 1998 har en statsanställd tjänsteman rätt till sjuklön enligt avtal från arbetsgivaren fr.o.m. den femtonde t.o.m. den nittionde dagen i en sjukperiod. Sjuklönens storlek bestäms genom att ett sjuk- avdrag görs på lönen. Sjukavdraget per dag vid en lön som högst upp- går till 7,5 basbelopp per år beräknas så att den totala ersättningen i form av sjukpenning från AFL och sjuklön från arbetsgivaren blir 90 procent på lönedelar såväl över som under 7,5 basbelopp. 
 En arbetstagare som har beviljats sjukbidrag eller förtidspension har rätt till sjukpension enligt pensionsavtalet. Sjukpensionen utgör 21 procent av pensionsunderlaget vid ett pensionsunderlag som motsvarar 7,5 basbelopp, 81 procent vid ett pensionsunderlag på 7,5 – 20 basbe- lopp och 40,5 procent vid ett pensionsunderlag på 21 – 30 basbelopp. 
 +OMMUNALT OCH LANDSTINGSKOMMUNALT ANST¤LLDA SJUKL¶N ENLIGT AVTAL !'3 +, SAMT 0! +, 
 Enligt regler som gäller fr.o.m. den 1 april 1998 utges efter perioden med sjuklön enligt lag sjuklön enligt avtal med 10 procent t.o.m. den 90:e dagen. Fr.o.m. den 15:e kalenderdagen utges sjuklön till arbets- tagare vars lön överstiger 7,5 basbelopp så att den totala kompensa- tionsnivån blir 90 procent t.o.m. dag 90 och fr.o.m. dag 91 80 procent. Under tid då den försäkrade uppbär sjukbidrag eller förtidspension 
 lämnas månadsersättning från AGS – KL. Beträffande beräkningen av månadsersättning från AGS – KL hänvisas till avsnittet om AGS (2.3.9). Arbetstagare med en inkomst som överstiger 7,5 basbelopp kan, under tid med sjukbidrag eller förtidspension, ha rätt till sjukpen- sion enligt PA – KL. 
 Sjukpensionen ersätter inkomstbortfall på den del av lönen som överstiger 7,5 basbelopp. Kompensationsnivån för den som har en lön i intervallet 7,5 till 20 basbelopp kan schablonmässigt sägas vara mellan 67 och 70 procent. 
 !NDRA KOMPLETTERANDE ERS¤TTNINGAR 
 Vi noterar i detta sammanhang också att det finns andra komplette- rande ersättningar. Dessa är bl.a. komplettering i form av sjukpenning- försäkring som finansieras av arbetsgivaren och som inte grundas på kollektivavtal, gruppsjukförsäkring, individuell sjukförsäkring, för- tidskapital i grupplivförsäkring, förtidskapital i individuell livförsäk- ring (eller andra former som bygger på liknande konstruktioner), er- 
  
 88  
 .UVARANDE F¶RS¤KRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 sättning för inkomstförlust i kollektiva eller individuella olycksfallsför- säkringar samt premiebefrielseförsäkring. 
 Vi beskriver inte dessa kompletterande ersättningar närmare. 
  
 SOU 1998:37 
  
 89 
  
 3 1993 års ändringar i LAF 
  
 3.1 
  
 Direktiven m.m. 
  
 Enligt våra direktiv ska vi analysera de senaste årens förändringar i ar- betsskadeförsäkringen i syfte att se över frågan om försäkringen ger en tillfredsställande trygghet för den som drabbas av en arbetsskada. 
 Som en bakgrund till våra överväganden och förslag redogör vi i detta kapitel närmare för begreppet skadlig inverkan och för bevis- regeln som förklarar hur man i LAFs mening skall bedöma om det finns ett orsakssamband mellan skadlig inverkan i arbetet och en skada. 
 Vi redovisar också skälen till den skärpning av reglerna om skadlig inverkan och orsakssamband som infördes genom ändringar i lagstift- ningen fr.o.m. januari 1993. Vi beskriver också kortfattat begreppen olycksfall och i befintligt skick i lagstiftningen. 
 Vi ger vidare bakgrunden till den lagstiftningsåtgärd som i praktiken slopade den särskilda arbetsskadesjukpenningen fr.o.m. juli 1993. 
  
 3.2 
  
 Skadlig inverkan – hur kravet på hög grad av sannolikhet utvecklats 
  
 3.2.1 
  
 1976 års lagstiftning 
  
 När den nuvarande lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring – 
 (LAF) trädde i kraft den 1 juli 1977 definierades arbetsskada i 2 kap. 1 § LAF som  
 SKADA TILL F¶LJD AV OLYCKSFALL ELLER ANNAN SKADLIG INVERKAN 
  
 I ARBETET 
 . I förarbetena till lagstiftningen anfördes under allmänna syn- punkter (prop. 1975/76:197 s. 71) bl.a. att med skadlig inverkan i ar- betet i princip borde avses inverkan av sådan i arbetsmiljön förekom- mande faktor som kunde påverka den fysiska eller psykiska hälsan ogynnsamt. 
 Utöver de faktorer som angavs i den tidigare yrkesskadelagstift- ningen (ämne, energistrålning, ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser, fortgående, upprepat eller ovanligt tryck, skak- ningar eller vibrationer från maskiner eller verktyg, buller samt smitta) 
  
 90  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
  
 SOU 1998:37 
  
 kunde som exempel anföras låga eller höga temperaturer, hastiga tem- peraturväxlingar, fukt samt kraftigt drag. 
 Till de skadliga faktorerna hörde vidare alla ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande arbetsmoment, således även ansträngande ar- betsställningar. Även psykiskt påfrestande förhållanden som var direkt knutna till arbetet kunde ha sådan skadlig inverkan som enligt före- dragandens mening borde omfattas av den nya lagen. 
 I specialmotiveringen till LAF (prop. 1975/76:197 s. 91 f.) anfördes att skadlig inverkan i arbetet måste konstateras innan regeln om orsaks- samband med en eventuell arbetssjukdom kunde bli tillämplig. Enligt lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring (YFL) måste det först konstateras att den påstådda farliga faktorn hade en sådan skade- bringande egenskap som föranlett skadan i det enskilda fallet. Man krävde också någon vetskap om vilken form av skada som kunde drabba den enskilde. 
 Det uttalades särskilt att det ibland kunde dröja en avsevärd tid innan en faktors skadebringande egenskaper kunde slås fast. Som exempel angavs att yrkesskadeförsäkringskommittén i sitt betänkande (SOU 1975:84) Ersättning vid arbetsskada hade erinrat om hur man inom yrkesmedicinen genom s.k. epidemiologiska studier kunnat kon- statera en klar överdödlighet hos gruvarbetare i vissa delar av landet. Genom tekniska undersökningar hade man fastställt att det förekom – och att det sannolikt under en avsevärd tid hade förekommit – skadlig strålning genom radongas i en del svenska gruvor. Det hade ansetts vara i hög grad sannolikt att den som under en längre tid hade arbetat i dessa gruvor också hade blivit utsatt för skadlig inverkan genom att andas in radongasen. 
 I den praxis som kommit till uttryck i åtskilliga avgöranden i den dåvarande försäkringsdomstolen hade man också intagit den stånd- punkten att det måste föreligga en ganska hög grad av sannolikhet eller åtminstone sannolika skäl för att ett ämne eller annan faktor i arbetet i och för sig kunde medföra skada. Föredragande statsrådet ansåg inte att det fanns skäl att införa särskilda regler i den nya lagen om hur man skulle göra bedömningen av farligheten hos olika faktorer i arbets- miljön. Principen som utvecklats i praxis om skadlig inverkan vid åt- minstone sannolika skäl kunde genomföras i rättstillämpningen utan att detta behövde anges i lagen. 
 Föredraganden anförde också i propositionen (s. 72 f.) att det var av stor vikt att den medicinska expertis som yttrade sig i ett skadeärende var väl insatt i reglerna och formulerade sina utlåtanden med beaktande av reglernas innehåll. Det var enligt föredraganden ofrånkomligt att sambandskravet enligt LAF ibland måste ställa sig annorlunda än vid 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!  
 91 
  
 en rent medicinsk bedömning. Den medicinska expertisen måste därför upplysas om lagstiftningens innehåll. 
 I fråga om de psykiska och psykosomatiska sjukdomarna delade föredraganden yrkesskadeförsäkringskommitténs bedömning om att vissa med arbetet och arbetsförhållandena sammanhängande förhållan- den kunde ge upphov till psykiska besvär utan att dessa besvär skulle vara ersättningsbara enligt LAF. Det låg i sakens natur att psykiska störningar till följd av företagsnedläggelse, arbetstvister, byte av ar- betsuppgifter, svikna befordringsförhoppningar , bristande uppskatt- ning av arbetsinsatser och allmän vantrivsel med arbetsuppgifter och arbetskamrater inte kunde berättiga till ersättning enligt LAF. Det in- fördes dock inte initialt något särskilt stadgande om dessa undantag i LAF. 
  
 3.2.2 
  
 1984 års arbetsskadeutredning 
  
 Den år 1984 tillsatta arbetsskadeutredningen gjorde i betänkandet SOU 1985:54 en översyn av arbetsskadeförsäkringen. Utredningen studerade de särskilda rättsfallsreferaten från försäkringsdomstolen som dels hade publicerats löpande i Försäkringskasseförbundets tidskrift Social- försäkring (Sof) och dels fanns i särskilda publikationer som förbundet gett ut två gånger om året. Vidare studerades Försäkringsöverdom- stolens rättsfallsreferat sedan januari 1979 och de domar av principiellt viktig karaktär som fortlöpande avgjordes där. Till betänkandet fogades som bilaga en redogörelse för då aktuell rättspraxis i arbetsskademål. 
 Arbetsskadeutredningen anförde i sitt betänkande att för att skadlig inverkan skulle anses föreligga var det enligt stadgad praxis tillräckligt att det kunde göras sannolikt att den ifrågavarande arbetsmiljön hade haft en sådan skadebringande egenskap att den kunde ge upphov till aktuell typ av skada eller sjukdom. Den mer fullständiga bevisning som fordrades för att i  
 medicinskt-vetenskapliga 
  sammanhang fastslå skad- lighet var alltså inte nödvändig för att skadlig inverkan skulle anses föreligga vid den försäkringsmässiga bedömningen. 
  
 3.2.3 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen 
  
 Praxisutvecklingen i försäkringsdomstolarna ledde till en alltmer gene- rös tolkning av arbetsskadeförsäkringslagens regler. Riksdagens reviso- rer gjorde efter en förvaltningsrevision en kritisk rapport (1988/89:5) om arbetsskadebegreppets tillämpning i praxis. Efter det att också ett flertal riksdagsmotioner om en eventuell förändring av arbetsskadeför- 
  
 92  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
  
 SOU 1998:37 
  
 säkringen hade behandlats, tillsattes bl.a. i december 1991 en särskild utredningsman (arbetsskadeförsäkringsutredningen). 
 Av statistikuppgifter från Riksförsäkringsverket hade det då fram- kommit att antalet arbetssjukdomar som godkänts av försäkrings- kassorna nästan hade tiodubblats under åren 1980 – 1991. Statistiken visade att år 1980 godkändes 6 955 sjukdomar som arbetsskador och år 1991 godkändes 56 243 sjukdomar som arbetsskador. Arbetsskadeför- säkringsutredningen fick enligt direktiven till uppgift att bl.a. lämna förslag till ändring av de grundläggande bestämmelserna om arbets- skada i 2 kap. i LAF i syfte att åstadkomma en tydligare avgränsning mellan arbetsrelaterade och icke arbetsrelaterade skador. 
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen redovisade sina förslag i be- tänkandet (SOU 1992:39  
 )  
 Begreppet arbetsskada. Utredningen fann det angeläget att arbetsskadeförsäkringen upprätthöll en vetenskapligt väl underbyggd gräns för vad som skulle k unna ersättas som en arbets- relaterad skada. Därför föreslog utredningen att den tidigare lydelsen i 
 2 kap. 1 § LAF skulle ändras så att med annan skadlig inverkan i arbe- tet skulle avses inverkan av en faktor som med  
 H¶G GRAD AV SANNOLIK 
  
 HET  
 kan ge upphov till sådan skada som den försäkrade har. 
 Det nya kriteriet skulle innebära att den samlade kunskapen med en betydande grad av sannolikhet måste tala för att en faktor i arbets- miljön var skadlig. Detta skulle enligt utredningen bli fallet först när det fanns en väsentlig kunskap inom medicinsk eller annan vetenskap för att en viss faktor hade en sådan skadebringande egenskap. För att kunna göra gällande att en viss faktor med hög grad av sannolikhet kunde orsaka skada måste den uppfattningen vara relativt allmänt ac- cepterad inom t.ex. den medicinska vetenskapen. 
 Om en sådan uppslutning saknades – t.ex. om olika forskares och läkares uppfattningar mer markant gick i sär om faktorns skadlighet – var enligt utredningen kravet på en hög grad av sannolikhet inte upp- fyllt. En enskild forskares eller läkares uppfattning eller resultatet av ett enstaka forskningsprojekt kunde inte alltid anses utgöra tillräckligt underlag för ett positivt beslut i fråga om skadlig inverkan. Tyngden av olika forskningsresultat måste vägas mot varandra och en helhetsbe- dömning av samtliga fakta måste göras. Ett uttryck i ett läkarutlåtande som skadlig inverkan i arbetet kan inte uteslutas torde enligt utred- ningen inte i något sammanhang kunna användas för att beskriva en situation där en hög grad av sannolikhet förelåg. 
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen gjorde en prognos över föränd- ringsförslagets effekter med utgångspunkt från Riksförsäkringsverkets arbetsskadestatistik för år 1990. Utredningen ansåg (s. 123) att antalet godkända arbetssjukdomar p.g.a. den föreslagna skärpningen av skadlig  
 inverkan-rekvisitet 
  skulle kunna minskas från ca 55 500 till ca 36 000. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!  
 93 
  
 3.2.4 
  
 Remissutfallet och den senaste ändringen av 2 kap. 1 § LAF 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningens förslag om en stramare bedöm- ning av vad som skulle anses som skadligt tillstyrktes av majoriteten av remissinstanserna. I prop. 1992/93:30 (s. 20 f.) föreslog det före- dragande statsrådet att kravet på skadlighet i lagstiftningen skulle höjas från sannolikhet till hög grad av sannolikhet. 
 Vid bedömningen måste man i högre grad än tidigare väga in om den skadliga exponeringen i arbetet hade varit av sådan omfattning, intensitet och varaktighet att det förelåg en hög grad av sannolikhet för faktorns skadlighet. Den samlade kunskapen måste också med en bety- dande grad av sannolikhet tala för att en faktor i arbetsmiljön hade varit skadlig. En sådan uppfattning måste vara relativt allmänt accepterad. En enskild forskares eller läkares uppfattning borde inte kunna vara tillräcklig för att ge ett positivt beslut i frågan om skadlig inverkan. 
 Statsrådet anförde vidare att det skärpta kravet på visad skadlighet i många fall skulle komma att förutsätta noggrannare utredningar på ar- betsplatserna om de åberopade skadliga faktorerna. I specialmotive- ringen till lagförslaget (s. 36) angavs också att skadligheten hos vissa arbetsmiljöfaktorer, i första hand vissa ämnen, kunde vara så uttalad att även exponering för en mycket låg kvantitet under kort tid kunde ge upphov till arbetsskada enligt det skärpta rekvisitet. 
 Någon ändring av synen på de psykiska och psykosomatiska sjuk- domarna i förhållande till tidigare var inte avsedd. Lagrådet hade efter en granskning av den föreslagna ändringen i 2 kap. 1 § LAF anfört att den i prop. 1975/76:197 fastslagna grundsatsen borde komma till ut- tryck i lagtext. Ett förtydligande i lagtext av vilka omständigheter som för de psykiska och psykosomatiska sjukdomarna inte kunde föranleda ersättning enligt LAF föreslogs därför i paragrafens andra stycke. 
 De nya reglerna trädde i kraft den 1 januari 1993. Äldre föreskrifter skulle tillämpas på skador som hade inträffat före den 1 januari 1993 och som anmälts till försäkringskassan senast den 30 juni 1993. I prop. 1992/93:30 (s. 35) angav föredraganden att ändringarna i arbetsskade- lagstiftningen på sikt skulle komma att leda till stora statsfinansiella besparingar. 
  
 94  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
  
 SOU 1998:37 
  
 3.3 
  
 Bevisregeln om orsakssamband 
  
 3.3.1 
  
 1976 års lagstiftning 
  
 Bevisregeln om orsakssamband i 2 kap. 2 § LAF har betydelse när det gäller bedömningen av frågan om hur mycket som ska krävas för att en konstaterad skadlig inverkan i arbetet i arbetsskadeförsäkringslagens mening skall ha orsakssamband med en viss skada. 
 I YFL var bevisregeln till en början formulerad så att orsakssam- band ansågs föreligga om inte övervägande skäl talade däremot. Enligt motivuttalanden skulle regeln tillämpas så att där sannolikheten för och emot samband vägde jämt skulle det inte vara möjligt att avfärda ett samband. Det ansågs rimligt att den skadade inte skulle behöva göra någon rättsförlust p.g.a. den medicinska ofullkomligheten. Först när övervägande sannolikhet, om än i obetydlig grad, talade mot att skadan orsakats av den skadebringande faktorn skulle samband inte föreligga. I praxis tillämpades regeln ändå så att ersättning inte beviljades trots att det kunde finnas ett betydande mått av sannolikhet mellan arbete och skada. Anledningen var att sannolikheten för att det inte fanns något samband ansågs vara större. 
 Bevisregeln i YFL ändrades efter beredning i andra lagutskottet (1967:68 s. 58). En uppmjukning av sambandskravet ansågs motiverad med hänsyn till att dittillsvarande praxis varit väl restriktiv. Samband skulle anses föreligga såvida inte skälen mot ett samband var betydligt starkare än skälen för. Lagtextens utformning var mycket förmånlig för den försäkrade. Den av utskottet föreslagna ändringen godtogs av riks- dagen (SFS 1967:916) och den generösa sambandsregeln togs in i YFL fr.o.m. den 1 januari 1968 . 
 Yrkesskadeförsäkringskommittén föreslog i sitt betänkande (SOU 1975:84) Ersättning vid arbetsskada att den generösa bevisregeln i YFL skulle föras över oförändrad till LAF. Yrkesskadeförsäkringskom- mittén ville emellertid ha en strängare bevisregel för tre grupper av sjukdomar, nämligen reumatologiska sjukdomar, andra sjukdomar i ryggrad och leder samt psykologiska sjukdomar. 
 I prop. 1975/76:197 föreslog det föredragande statsrådet (s. 72 f.) att bevisregeln i YFL oförändrad skulle föras över till den nya LAF och att regeln skulle tillämpas generellt på samtliga slag av arbetsskador. Kraven på en noggrann utredning måste dock anses särskilt stora när det gällde den framtida prövningen av de sjukdomar som yrkesskade- försäkringskommittén hade velat undanta från den vanliga bevisregeln. I specialmotiveringen till förslaget om ändring av 2 kap. 2 § LAF (s. 92) underströks att det först måste kunna konstateras att en faktor 
 hade en sådan skadebringande egenskap som var nödvändig för att en 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!  
 95 
  
 viss sjukdom skulle kunna uppstå. I ett senare led fick man med bevis- regelns hjälp pröva om den skadebringande faktorn hade föranlett en arbetsskada i det enskilda fallet. Den föreslagna bevisregeln innebar en presumtion för samband. Bevisregeln i 2 kap. 2 § LAF formulerades slutligen så att samband skulle anses föreligga om inte betydligt starka- re skäl talade mot det. 
  
 3.3.2 
  
 1984 års arbetsskadeutredning 
  
 Av den översyn av LAF som arbetsskadeutredningen gjorde i SOU 1985:54 framgick det att antalet arbetsskadeanmälningar och antalet arbetsskador som prövats av försäkringskassorna hade ökat kraftigt under hela  
 1980-talet. 
  Praxisutvecklingen hade varit gynnsam för de försäkrade och kassornas godkännandefrekvens hade också ökat. År 1985 uppgick antalet till försäkringskassorna inkomna arbetsskade- ärenden om arbetssjukdomar till 20 550. Arbetsskadeutredningens prognos om ärendeutvecklingen med ökningen under åren 1983 och 1984 som bas ledde till att antalet anmälda sjukdomar i framtiden skulle komma att uppgå till omkring 50 000. En andra prognos med ärendeutvecklingen under första halvåret 1985 som bas pekade ännu brantare uppför mot 75 000 framtida anmälningar. 
 Arbetsskadeutredningen redogjorde för att praxisutvecklingen blivit alltmer generös. Utredningen pekade särskilt på (s. 42 f.) att Försäk- ringsöverdomstolen i ett refererat avgörande (FÖD 1985:24) mer prin- cipiellt hade angivit att en bedömning i regel borde utfalla till den för- säkrades förmån om de medicinskt sakkunniga hade olika uppfattningar i sambandsfrågan. Detta torde enligt FÖD förutsätta att läkarna hade jämförbara kvalifikationer och tillgång till samma underlag för sina be- dömningar. 
  
 3.3.3 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen kunde i sitt betänkande (SOU 1992:39) konstatera att Arbetsskadeutredningen hade träffat rätt i sin andra prognos där de framtida anmälda arbetsskadorna beräknades stiga mycket brant. Antalet anmälda arbetsskador med ersättningsbara fall var år 1986 drygt 78 000. Under slutet av 1980- och början av  
 1990-talet 
  trotsades de flesta prognoser och bedömningar. År 1991 var antalet anmälda arbetsskador med ersättningsbara fall drygt 108 000. En del av den explosionsartade anmälningsfrekvensen kunde enligt ar- betsskadeförsäkringsutredningen (s. 52) förklaras av att praxisutveck- 
  
 96  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
  
 SOU 1998:37 
  
 lingen gjorde det meningsfullt och angeläget för den som i ett tidigare skede hade drabbats av arbetsskada att i efterhand anmäla skadan. Ett rimligt antagande var att antalet anmälningar på några års sikt skulle kunna stabiliseras till mellan 150 000 och 170 000 per år. 
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen lämnade ett förslag till en ny sambandsregel som skulle presumera orsakssamband liksom tidigare vid arbetsolycksfall och för arbetssjukdomar p.g.a. annan skadlig in- verkan i form av ämne, strålande energi, skakningar, vibrationer, mekaniska stötar, buller eller smitta. För vissa specificerade sjuk- domar; sjukdom i sena eller senas omgivning, sjukdom i vävnaderna kring överarmens epicondyler, inflammation i slemsäck samt perifer nervförlamning skulle också en presumtion för samband behållas. 
 Utredningen föreslog vidare att sambandsregeln för de skador som inte omfattades av de särskilt uppräknade kategorierna skulle skärpas. Samband skulle föreligga om övervägande skäl talade för det. Det skulle krävas en positiv bevisning för att den skadliga inverkan hade orsakat sjukdom eller skada i det enskilda fallet. Den princip som kommit till uttryck i FÖD 1985:24 (se avsnitt 3.3.2 ovan) kunde inte längre upprätthållas med den föreslagna sambandsregeln. Förhållanden utanför arbetet skulle komma att få större betydelse för den nya sam- bandsregeln. 
 Den skärpta bevisregeln skulle ändå inte innebära att bevisbördan skulle komma att flyttas över till den försäkrade. Det skulle vara för- säkringskassans sak att självmant svara för att ett tillfredsställande be- slutsunderlag kunde tas fram innan ärendet prövades slutligt. De medi- cinska förhållandena skulle givetvis utredas. Uppgifter om den försäk- rades fritidsaktiviteter och tänkbara alternativa orsaksförklaringar utan- för arbetet skulle också beaktas. 
  
 3.3.4 
  
 Remissutfallet och den senaste ändringen av 2 kap. 2 § LAF 
  
 Vid remissbehandlingen av arbetsförsäkringsutredningens förslag om skilda bevisregler avstyrkte majoriteten av remissinstanserna förslaget. Det anfördes bl.a. att förslaget skulle försvåra handläggningen och att det skulle uppkomma nya gränsdragningsproblem mellan vilka sjuk- domar som skulle omfattas av den ena eller den andra bevisregeln. I prop. 1992/93:30 var föredraganden tveksam till lämpligheten av skilda bevisregler för olika skador beroende på dess diagnos eller uppkomst- sätt. Flertalet remissinstanser hade också avstyrkt förslaget. Något för- slag om skilda bevisregler lades därför aldrig fram i propositionen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!  
 97 
  
 I propositionen föreslogs i stället att den av utredningen föreslagna skärpningen av bevisregeln skulle genomföras generellt för alla arbets- skador. Ändring skulle i den delen göras i 2 kap. 2 § LAF enligt utred- ningens förslag så att orsakssamband skulle anses föreligga mellan en skada och ett olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet om över- vägande skäl talade för det. 
 Problemet var enligt föredragande statsråd (s. 24 f.) att rätt värdera konkurrerande skadeorsaker, dvs. hur omständigheter som inte kunde hänföras till arbetet bidrar till en sjukdoms uppkomst eller till en för- sämring av en sjukdom. Gränsen mellan skador till följd av förhållan- den i arbetet och skador som har uppkommit på annat sätt hade med den dittillsvarande bevisregeln blivit svår att upprätthålla. Syftet med arbetsskadeförsäkringen var att lämna kompensation för den extra risk som var förenad med just själva förvärvsarbetet. Bevisregeln behövde därför skärpas och den formulering av lagregeln som valdes i förslaget knöt an till den bevisregel som tidigare funnits i YFL. Förslaget god- togs av riksdagen och den skärpta bevisregeln trädde i kraft den 1 januari 1993. Om ikraftträdandet se också avsnitt 3.2.4. 
  
 3.4 
  
 Begreppet försäkrad i befintligt skick 
  
 3.4.1 
  
 1976 års lagstiftning 
  
 Varje arbetstagare gick in i den tidigare yrkesskadeförsäkringen utan förbehåll för sjukdomar, sjukdomsanlag eller lyten. Detta konstaterade yrkesskadeförsäkringskommittén i betänkandet SOU 1975:84 (s. 42). Föredragande statsrådet hänvisade i prop. 1975/66 :197 (s. 30) vid en redogörelse för gällande rätt till kommitténs uttalande. Det var enligt propositionen ibland vanskligt att avgöra om och i vilken grad en skada eller ett sjukdomstillstånd medicinskt hade orsakats av en tidigare sjukdom eller av den händelse för vilken den försäkrade sökt ersätt- ning. Ytterst ankom det då på den medicinska sakkunskapen att besvara sådana frågor. 
 Arbetsskadeutredningen granskade senare i betänkandet SOU 1985:54 frågan om bedömningen av frågan om befintligt skick. Utred- ningen redogjorde (s. 206) för rättsfallsreferatet FÖD 83:9 där det hade uttalats att man redan vid bedömning av skadlig inverkan måste ta hän- syn till den försäkrades speciella förutsättningar. Frågan om skadlig in- verkan skulle avgöras i det enskilda fallet. Vad som normalt sett var skadligt skulle inte vara det avgörande. Varje förvärvsarbetande måste bedömas efter sina personliga förutsättningar. 
  
 98  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
  
 SOU 1998:37 
  
 Endast sjukdomsbesvär som hade orsakats eller förvärrats av just den skadliga inverkan skulle dock täckas av försäkringen. Vid sam- bandsbedömingen skulle också det befintliga skicket i det enskilda fallet beaktas. I många fall fick dock enligt Arbetsskadeutredningen (s. 188) en anmälan om arbetsskada avslås då den anmälda skadan be- rott på kroppsliga svagheter eller förändringar som inte betingats av det anmälda arbetet. 
  
 3.4.2 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen redogjorde i betänkandet SOU 1992:39 för den gällande tillämpningen av principen om att vara för- säkrad i befintligt skick. Man hänvisade (s. 42 f.) till uttalanden i tidigare förarbeten. Man redogjorde också för den tolkning av be- greppet som gjorts i Phillips/Pope lagkommentar Arbetsskade- försäkring och statligt personskadeskydd (5:e upplagan). Däri hade ut- talats att både i bedömningen av frågan om skadlig inverkan och i frågan om orsakssamband mellan ett arbete och en ådragen sjukdom måste hänsyn tas till den enskildes fysiska och psykiska tillstånd och särskilda sårbarhet. Det var vidare av stort värde att bl.a. de medicinskt sakkunniga kunde enas om riktlinjer och modeller som hjälpmedel vid tillämpningen av de lagstadgade begreppen. 
 Principen om att vara försäkrad i befintligt skick torde (s. 96) i vissa fall med kombinationer av mycket stor konstitutionell svaghet och mycket liten påverkan i arbetet få modifieras inom rimliga gränser. Det torde t.ex. inte vara avsett att alla normalt obetydliga dagliga livets rörelser skulle berättiga till ersättning enligt LAF bara för att de råkat bli utförda på en arbetsplats av någon som med all sannolikhet ändå skulle kunna få sådana besvär när som helst. 
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen ansåg (s. 100 f.) att principen 
 om befintligt skick rimligen måste tillämpas så att faktorer i arbetet som  
 RENT ALLM¤NT  
 inte kunde anses vara skadliga inte heller för en 
 extremt känslig person skulle kunna anses utgöra skadlig inverkan. Vad som normalt skulle kunna vara skadlig inverkan gick inte att ange. Skillnaden i t.ex. genomsnittlig kroppsstyrka varierar mellan män och kvinnor och mellan unga och gamla. Sådana mer generella skillnader måste beaktas också i fortsättningen vid bedömningen av en faktors skadlighet. Det mer modifierade synsättet skulle bara avse bedöm- ningen av skadlig inverkan. Vid en sambandsbedömning borde besluts- fattaren framgent kunna ta hänsyn till den försäkrades individuella svagheter. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!  
 99 
  
 I prop. 1992/93:30 (s. 20) godtog det föredragande statsrådet arbets- skadeförsäkringsutredningens uttalande. Enligt statsrådet borde praxis klargöra den fortsatta tolkningen av principen. Det finns inga uttalan- den i senare lagförarbeten som motsäger den tolkning som arbetsskade- försäkringsutredningen gjort. 
  
 3.5 
  
 Olycksfallsbegreppet 
  
 I 2 kap. 1 § LAF förklaras vad som ska förstås som arbetsskada. Ar- betsskada är enligt lagtexten skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Skadlig  
 inverkan-rekvisitet 
  har berörts i tidigare avsnitt (3.2.1). I detta avsnitt ska för fullständighetens skull begreppet olycksfall behandlas kortfattat. 
 Med olycksfall i LAFs mening avses en i viss mån ovanlig och oförutsedd händelse med ett relativt kortvarigt händelseförlopp. I praxis har kortvarig händelse kommit att avse ett händelseförlopp som sträcker sig över högst fem dagar. LAF gäller normalt vid alla olycksfall som inträffar under arbetstid, dvs. även under pauser och raster. Skyddet gäller också vid förberedelser inför arbetet och vid t.ex. tvättning och byte av kläder efter arbetstidens slut. 
 Praxis beträffande olycksfall i LAF innefattar också s.k. presume- rade olycksfall. I dessa fall saknas ett påtagligt olycksfallsmoment. Ett tillbud har ändå ansetts som olycksfall i arbetet eftersom tillbudet har varit en nödvändig förutsättning för att skadan skulle uppstå. Det har i praxis sålunda slagits fast att en hälseneruptur som uppkommit hos en lärarinna under en gymnastiklektion och en vadmuskelbristning i sam- band med ett kliv över en snövall är olycksfall i arbetet. 
 Som olycksfall i arbete räknas också olyckor som inträffar under tjänsteresor, kurser och konferenser som betalats av arbetsgivaren. För att en anställd inte skall omfattas av skyddet vid ett olycksfall på ar- betsplatsen krävs att han eller hon har ägnat sig åt aktiviteter som är främmande för den verksamhet som arbetsgivaren bedriver. 
 Olycksfall på väg till eller från arbetet, s.k. färdolycksfall, räknas som olycksfall i arbete om färden föranleddes av och stod i nära sam- band med arbetet. I en motion med anledning av prop. 1992/93:30 om ett ändrat arbetsskadebegrepp yrkades att just färdolycksfallen skulle tas bort ur arbetsskadeförsäkringen. Socialförsäkringsutskottet anförde (1992/93:SfU8 s. 13) att man inte ville förorda att färdolycksfallen togs ut ur försäkringen. Det fortsatta arbetet med att reformera arbetsskade- försäkringen kunde dock ta initiativ till en ändring. 
 Beträffande Sjuk- och arbetsskadekommitténs (SAKs) direktiv och arbete hänvisas till avsnitt 3.6.4 nedan. Vår utredning konstaterar under 
  
 100  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
  
 SOU 1998:37 
  
 denna rubrik endast att kommittén inte fann det påkallat att behandla just färdolycksfallen på något särskilt sätt i sina utredningsförslag. 
  
 3.6 
  
 Arbetsskadesjukpenning 
  
 3.6.1 
  
 1976 års lagstiftning 
  
 När en arbetsskada väl blivit godkänd enligt reglerna i 2 kap. LAF kunde bl.a. sjukpenning för sjukskrivningar p.g.a. arbetsskadan betalas till den försäkrade enligt särskilda regler i 3 kap. LAF. 
 När LAF trädde i kraft var principen den att en arbetsskada måste bestå längre än 90 dagar för att ersättning enligt LAF skulle kunna be- talas ut. Under de första 90 dagarna efter skadan skulle sjukförsäk- ringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) i princip svara för ersättningen till den arbetsskadade. Under dessa 90 dagar kunde bl.a. sjukpenning ges ut enligt de för sjukförsäkringen gällande nivåerna. 
 I den i avsnitt 3.2.2 nämnda granskningsrapporten från riksdagens revisorer uttalades bl.a. att arbetsskadeförsäkringen inte fungerade väl i den utformning den då hade. Försäkringens kostnader hade under pe- rioden 1985 – 1990 ökat från 1 813 milj. kr till 9 839 milj. kr. Kostna- derna för arbetsskadesjukpenningen uppgick under år 1985 till 670 milj. kr och för 1990 till 6 149 milj. kr. I den dåvarande regeringens redovisning hösten 1990 av åtgärder för att stabilisera ekonomin och begränsa tillväxten av de offentliga utgifterna (skr. 1990/91:50) pekade man bl.a. på att en samordning av sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna borde ske. Det framhölls särskilt att kostnaderna för dessa försäkringar hade utvecklats till ett samhällsekonomiskt och statsfinansiellt pro- blem. 
 Den allvarligaste konsekvensen av denna utveckling var dock enligt riksdagsrevisorerna den mänskliga; regelsystemen hade medfört att människor lämnat arbetslivet och fått vara overksamma i väntan på en arbetsskadeprövning. En samordning av sjukpenningen enligt AFL och sjukpenningen enligt LAF borde därför ske på sikt. Ett system med obligatorisk arbetsplatsutredning och rehabiliteringsplan borde också införas. 
  
 3.6.2 
  
 Förlängning av samordningstiden 
  
 I prop. 1991/92:40 föreslog föredragande statsrådet att samordnings- tiden i 3 kap. 1 § LAF skulle förlängas från 90 dagar till 180 dagar. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!  
 101 
  
 Motiven för åtgärden var huvudsakligen att det var otillfredsställande att arbetsskadeförsäkringen var ett hinder i rehabiliteringsarbetet. Med beaktande också av försäkringens kostnadsutveckling ansågs den före- slagna åtgärden nödvändig för att komma till rätta med problemen. Den som till följd av arbetsskada fått sin arbetsförmåga nedsatt med minst en fjärdedel skulle få sjukpenning i enlighet med bestämmelserna i 3 kap. AFL under de första 180 dagarna efter det att skadan visade sig. 
 Föredragande statsrådet räknade med att den föreslagna förläng- ningen av samordningstiden skulle innebära en kostnadsmässig avlast- ning för arbetsskadeförsäkringen med minst 140 milj. kr per år. De nya reglerna skulle träda i kraft den 1 januari 1992. För ersättningsfall som visat sig före den dagen skulle den tidigare samordningsregeln gälla. Riksdagen beslöt sedan att genomföra den föreslagna ändringen av samordningsreglerna. 
  
 3.6.3 
  
 Slopad arbetsskadesjukpenning 
  
 Vid riksdagens behandling av propositionen 1992/93:30 om ändring av begreppet arbetsskada erinrade socialförsäkringsutskottet (bet.1992/93:SfU s. 14) bl.a. om att det av administrativa skäl borde undersökas en modell där socialförsäkringssystemet skulle kompensera arbetsskador på samma nivå som kompensationer inom sjukförsäk- ringen. Riksdagen tillkännagav detta för regeringen i rskr. 1992/93:142. 
 I samband med riksdagsbehandlingen av ett förslag om att sänka kompensationsnivåerna inom sjukförsäkringen fr.o.m. den 1 april respektive den 1 juni 1993 uttalade socialförsäkringsutskottet (prop. 1992/93:31 s. 15 f.) bl.a. att det eventuellt kunde bli problem när re- habliteringspenningens kompensationsnivå sänktes samtidigt som ar- betsskadesjukpenningens högre nivå kvarstod. 
 I budgetpropositionen (prop. 1992/93:100 bil. 6 s. 39) framhölls sedan att de ändrade kompensationsnivåerna inom sjukpenning- och sjuklönesystem hade medfört ett behov av anpassning av arbetsskade- sjukpenningen. Utan en sådan anpassning kunde det nämligen befaras att arbetsskadeförsäkringen skulle kunna bli rehabiliteringshämmande. 
 Den som anmält arbetsskada skulle svårligen komma att vara motiverad att påbörja rehabilitering innan prövning av rätten till arbetsskadesjuk- penning hade skett. I prop. 1992/93:178 (s. 43) föreslog därför det föredragande statsrådet att rätten till arbetsskadesjukpenning i princip skulle upphöra den 1 juli 1993. 
 Statsrådet uttalade vidare att principen att en arbetsskada skulle er- sättas med högre belopp än annan skada fortfarande skulle gälla. Med hänsyn till arbetsskadeförsäkringens kostnadsutveckling och till risken 
  
 102  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,! 
  
 SOU 1998:37 
  
 för att arbetsskadesjukpenningen verkade rehabiliteringshämmande föreslogs att den högre kompensationen skulle gälla först sedan en be- stående nedsättning av arbetsförmågan hade inträtt. 
 Genom att på detta sätt slopa rätten till arbetsskadesjukpenning an- såg statsrådet att förutsättningarna för att få den försäkrade att med- verka i en framgångsrik rehabilitering hade ökat väsentligt. Den som fått sin arbetsförmåga nedsatt med minst en fjärdedel skulle efter änd- ringen få sjukpenning i enlighet med de allmänna sjukpenningbestäm- melserna i 3 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL. De nya reglerna föreslogs träda i kraft den 1 juli 1993. Äldre föreskrifter skulle tillämpas i fråga om ersättning som avsåg tid före den 1 juli 1993. För sjukfall som pågick vid ikraftträdandet skulle sjukpenning enligt LAF utbetalas t.o.m. den 30 juni 1993 men inte längre. 
 Socialförsäkringsutskottet tillstyrkte i sitt betänkande 1992/93:SfU17 ändringsförslaget. Arbetsskadesjukpenningen slopades därefter genom att reglerna i 3 kap. LAF ändrades i enlighet med propositionens för- slag. 
  
 3.6.4 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén 
  
 En sjuk- och arbetsskadeberedning startade sitt arbete i november 1993. Enligt sina direktiv skulle beredningen med stöd av en expert- grupp analysera det svenska systemet för sjuk- och arbetsskadeförsäk- ringarna och beakta erfarenheter från motsvarande system i andra län- der. Beredningen publicerade ett antal rapporter bl.a. Sjukpenning, ar- betsskada och förtidspension – Förutsättningar och erfarenheter (SOU 1994:72). Beredningen fick under våren 1995 nya direktiv, ombildades och antog namnet Sjuk- och arbetsskadekommittén (SAK). Enligt de nya direktiven skulle kommittén bl.a. granska hur försäkringsskyddet vid arbetsskada borde utformas och hur en sådan försäkring skulle samordnas med en ohälsoförsäkring som skulle ersätta sjukförsäk- ringen, arbetsskadeförsäkringen och förtidspensioneringen. 
 I sitt slutbetänkande En allmän och aktiv försäkring vid sjukdom och rehabilitering (SOU 1996:113) redovisades bl.a. ett förslag om att återinföra arbetsskadesjukpenning vid olycksfall. Förslaget var att det vid skada till följd av olycksfall i arbetet eller s.k. färdolycksfall skulle lämnas ersättning i form av arbetsskadesjukpenning som tillsammans med sjukpenningen från den allmänna försäkringen skulle motsvara 98 procent av den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst. Arbets- skadesjukpenningen skulle samordnas med den vanliga sjukpenningen under 90 dagar. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!  
 103 
  
 Kommittén valde i sitt slutbetänkande att föreslå en nivå som låg två procentenheter under nivån för full ersättning bl.a. eftersom detta skulle minska förslagets inverkan på statens finanser. Genom förslaget att förbättra den ekonomiska ersättningen till den som drabbades av olycksfall i arbetet ville kommittén förstärka försäkringens reparativa och preventiva roll. 
 Kommittén angav därför (s. 443) sammanfattningsvis att som för- värvsarbetande utsattes man för särskilda skaderisker som man bara hade en begränsad möjlighet att påverka. Om den enskilde så långt som möjligt kunde hållas ekonomiskt skadeslös, skulle de skadeståndsrätts- liga tvisterna minska. Vidare ansågs det att anmälningar om olycks- fallsskador kunde ge samhället förbättrade förutsättningar att förhindra skador. 
 Majoriteten av remissinstanserna avstyrkte kommitténs förslag om ersättning vid olycksfall med den huvudsakliga motiveringen att ar- betsolycksfall och arbetssjukdomar borde behandlas lika samt att för- slaget inte var könsneutralt. I prop. 1996/97:63 (s. 75 f.) gjordes därför den bedömningen att nuvarande reglering borde behållas tills vidare i avvaktan på en ny översyn av arbetsskadeförsäkringen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 105 
  
 4 
  
 Arbetsskadeförsäkringens utveckling i siffror och de senaste årens domstolspraxis 
  
 I slutet av  
 1980-talet 
  uppgick antalet anmälningar om arbetsskada till över 250 000 per år. Under början av  
 1990-talet 
  avtog antalet ar- betsskadeanmälningar till försäkringskassorna. Inför ändringen av bevisreglerna ökade anmälningarna tillfälligt för att sedan åter minska. År 1996 anmäldes ca 114 000 skadeärenden och år 1997 be- räknas drygt 108 000 anmälningar ha gjorts. 
 År 1992 godkände försäkringskassorna närmare 67 000 arbets- skadeärenden, år 1995 godkändes ca 15 100 och år 1996 ca 8 600 fall. 
 I början av  
 1990-talet 
  var de utgående egenlivräntorna ca 60 000. År 1996 var egenlivräntorna drygt 99 000. År 1997 utgår drygt 97 000 egenlivräntor. 
 Antalet inkomna arbetsskademål i länsrätterna var år 1993 drygt 9 300. Efter en tillfällig uppgång med anledning av de ändrade be- visreglerna minskade antalet inkommande mål stadigt. År 1997 kom ca 3 500 mål in till länsrätterna. År 1997 överklagades närmare 2 200 mål till kammarrätterna och drygt 1 000 mål till Regerings- rätten. Överklagandefrekvensen till högre rätt tycks vara närmare 50 procent i arbetsskademålen. 
  
 4.1 
  
 Utvecklingen i siffror 
  
 4.1.1 
  
 Arbetsskadeanmälningar och prövade ärenden 
  
 Under hela  
 1990-talet 
  minskade antalet anmälningar av arbetsskada starkt (se  
 DIAGRAM  
 ). Minskningen kan delvis bero på en begynnande 
 lågkonjunktur med ett minskat antal förvärvsarbetande. Fr.o.m. år 1992 infördes lagen (1991:1047) om sjuklön, vilket bl.a. fick till följd att de försäkrade inte längre anmälde sina sjukfall direkt till försäkrings- 
  
 106  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 kassan. Troligen medförde det en ytterligare minskning av anmälnings- frekvensen. Det gjordes många anmälningar under år 1993 eftersom arbetstagarna från olika håll fick information om de beslutade föränd- ringarna i villkoren för ersättning vid arbetsskada. Detta i kombination med effekterna av det stramare skadebegreppet och den slopade LAF- sjukpenningen har sedan inneburit en påtaglig minskning av antalet anmälningar. 
 År 1995 redovisade RFV 119 000 anmälda skador och år 1996 upp- gick antalet anmälningar till 114 000. Den senaste statistiken utvisar nu att antalet anmälda arbetsskador till försäkringskassorna år 1997 var ca 108 000. 
  
 $IAGRAM !NTAL ANM¤LDA SKADOR TILL F¶RS¤KRINGSKASSAN  
  
 Siffrorna för år 1997 är de lägsta på flera decennier. 
 Utvecklingen av för prövning inkomna, godkända och ej godkända arbetsskadeärenden är följande. 
 De för prövning inkomna skadeärendena till försäkringskassans ökade kraftigt under  
 80-talet 
  (se  
 TABELL  
 ) 
 Före lagändringen år 1993 uppgick de för prövning inkomna ärende- na till 80 600 (år 1992). De för prövning inkomna ärendena ökade till- fälligt under år 1993 och förklaras huvudsakligen av övergångsregler i samband med att kraven i arbetsskadeförsäkringen skärptes. Efter den tillfälliga ökningen minskade de ärenden som inkom för prövning. De var för år 1995 17 800 och för år 1996 15 700. Med tillgång till sta- tistik för tre av fyra kvartal 1997 beräknas ca 14 700 skadeärenden ha kommit in till kassan för prövning år 1997. Det finns enligt RFV ännu inga helt säkra uppgifter som avser hela år 1997. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 107 
  
 4ABELL !NTAL INKOMNA OCH AVGJORDA SKADE¤RENDEN SAMT ¤RENDEBALANS 
 )NKOMNA AVGJORDA BIFALL AVSLAG OCH ¤RENDEN I BALANS 3JUKDOMAR OLYCKOR OCH F¤RDOLYCKOR ENLIGT ,! 
  
 R 
  
 )NKOMNA 
  
 !Lee 
  
 "ALANS VID 
  
 ¥RETS SLU 
 T 
  
 1980 
  
 39 000 
  
 31 600 
  
 19 500 
  
 1985 
  
 62 700 
  
 50 200 
  
 39 300 
  
 1988 
  
 115 900 
  
 82 700 
  
 88 300 
  
 1990 
  
 112 200 
  
 93 500 
  
 112 800 
  
 1992 
  
 80 600 
  
 92 500 
  
 85 000 
  
 1995 
  
 17 800 
  
 30 700 
  
 14 100 
  
 1996 
  
 15 700 
  
 16 500 
  
 10 700 
  
 1997 
  
 [14 700] 
  
 [12 000] 
  
 [11 000] 
  
 Som redan Sjuk- och arbetsskadekommittén konstaterade kom det under mitten av  
 1980-talet 
  en rad domar från Försäkringsöverdom- stolen (FÖD) som blev betydelsefulla för arbetsskadeförsäkringens ut- 
 veckling. Den för de försäkrade gynnsamma praxisutvecklingen och ökningen av de anmälda arbetsskadorna ledde till att  
 ANDELEN GODK¤NDA ARBETSSKADOR  
 av alla prövade ärenden ökade (se  
 DIAGRAM  
 ). Andelen 
 godkända arbetsskadeärenden ökade kraftigt fram till år 1988. Under 
  
 90-talet 
  har andelen dock minskat kontinuerligt. 
  
 !NDELEN GODK¤NDA OLYCKSFALL  
 ökade under  
 1980-talet 
  för att minska under  
 1990-talets 
  början (  
 DIAGRAM  
 ). Ökningen var måttlig. Minsk- 
 ningen av andelen godkända olycksfall har avtagit. Fr.o.m. år 1993 ligger andelen godkända olycksfall på samma nivå som år 1980. 
  
 108  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 $IAGRAM !NDELEN I PROCENT GODK¤NDA ARBETSSJUKDOMAR OCH OLYCKSFALL 
 !NDELEN GODK¤NDA ARBETSSKADOR I PROCENT 
  
 100 
  
 75 
  
 Sjukd 
  
 50 
  
 Olyckor 
  
 25 
  
 0 
  
 1980 
  
 1990 
  
 !NTALET  
 godkännanden i arbetsskadeärendena (sjukdomar och olycks- fall) var före lagändringen ca 67 000 varav ca 48 800 sjukdomar (år 1992). Därefter har antalet bifall i arbetsskadeärendena sjunkit. År 1995 godkändes 15 100, varav 9 900 sjukdomar och år 1996 8 600, varav ca 4 000 sjukdomar. Med gällande ersättnings- och bedömnings- regler kommer troligen allt färre ärenden att prövas. Det finns enligt uppgift från RFV f.n. ingen färdig statistik avseende bifallna arbets- skadeärenden under år 1997 men med statistik för de tre av fyra kvartal 1997 som underlag kan antalet bifall beräknas till ca 7 300 fall. 
 De godkända olycksfallen är inte så många. År 1995 var de 5 100 och år 1996 ca 4 500. För första kvartalet 1997 uppgick antalet god- kända olycksfall till drygt 1 200 och för hela 1997 beräknas antalet bli ca 4 600. Enligt RFV finns det f.n. ingen sammanställning av statistik 
 om det faktiska antalet godkända olycksfall under år 1997. 
 Antalet  
 EJ GODK¤NDA ARBETSSKADOR  
 höll sig på en ungefärlig konstant nivå till början av  
 1990-talet 
  då en kraftig ökning inträdde (se  
 TABELL 
  
 ). Fr.o.m. år 1995 har antalet minskat. 
 För år 1995 uppgick antalet ej godkända arbetsskador till 15 600, för att därefter minska till 7 000 för år 1996. Med RFVs statistik för tre av fyra kvartal som underlag kan antalet avslag år 1997 uppskattas till ca 4 700. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 109 
  
 4ABELL %Simmons ARBETSSKADOR  
  
 R 
  
 !VSLAG 
  
 1980 
  
 10 687 
  
 1985 
  
 12 612 
  
 1988 
  
 10 166 
  
 1990 
  
 15 992 
  
 1992 
  
 25 682 
  
 1995 
  
 15 597 
  
 1996 
  
 7 010 
  
 1997 
  
 [4 700] 
  
 4.1.2 
  
 Diagnoser 
  
 4ABELL  
 visar antalet  
 GODK¤NDA RESPEKTIVE EJ GODK¤NDA ARBETSSJUK DOMAR F¶RDELADE EFTER DIAGNOSGRUPP  
 under år 1996. Grupperna mus- 
  
 kuloskeletala sjukdomar, reumatologiska sjukdomar och luftrörsbesvär är de grupper som uppvisar högsta procentuella minskning under åren 1992 – 1996. Anmärkningsvärt är emellertid att även sjukdomar där be- dömningen av arbetssammanhang ej borde ha påverkats av 1993 års regeländringar har andelen bifall sjunkit. Sådana exempel är cancer och lösningsmedelsskada där andelen med bifall sjunkit med en tredjedel och där det är tveksamt om sambandsbedömningen skulle ändras så kraftigt mot tidigare. Även beträffande hörsel och vibrationsskada är nedgången i andel med bifall anmärkningsvärd liksom för eksemen. Den radikala ökningen av avslag i infektionssjukdomar kommenteras ytterligare i avsnitt 4.1.4. 
 Den vanligaste diagnosgruppen är muskuloskeletala sjukdomar som innefattar belastningsskador (rygg- och ledbesvär, inflammationer, tennisarmbåge, inflammation i slemsäcken och myalgi). RFV anger i sin statistikinformation  
 Is-I 
  1997:8 (s. 2) att denna grupp procentuellt sett står för 75 procent av det totala antalet godkända arbetsskadesjuk- domar. Det finns enligt RFV ännu ingen sammanställning av diagnos- grupper för godkända respektive ej godkända arbetssjukdomar för år 1997. 
  
 110  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 4ABELL !NTAL GODK¤NDA OCH EJ GODK¤NDA ARBETSSKADE¤RENDEN F¶RDELADE EFTER DIAGNOSGRUPP SAMT ANDELEN BIFALL I PROCENT OCH 
 (se RFV  
 Is-I 
  1997:8 s. 4) 
  
 Diagnosgrupp 
  
 Bifall 
  
 Avslag 
  
 Andel bifall, % 
  
 1996 
  
 1992 
  
 Muskuloskeletala sjukdomar 
  
 3 021 
  
 4 573 
  
 39,8 
  
 69,4 
  
 Jones, silikos, pleuraplaque 
  
 57 
  
 18 
  
 76,0 
  
 88,0 
  
 Eksem, hudbesvär 
  
 183 
  
 170 
  
 51,8 
  
 73,7 
  
 Hörselskada 
  
 195 
  
 120 
  
 61,9 
  
 85,2 
  
 Reumatologiska sjukdomar 
  
 4 
  
 19 
  
 17,4 
  
 77,3 
  
 Luftrörsbesvär 
  
 156 
  
 241 
  
 39,3 
  
 63,0 
  
 Hjärtsjukdomar 
  
 18 
  
 100 
  
 15,3 
  
 22,9 
  
 Sjukdomar orsakade av smitta 
  
 1 
  
 10 
  
 9,1 
  
 46,7 
  
 Vibrationsskada 
  
 119 
  
 36 
  
 76,8 
  
 90,7 
  
 Cancer 
  
 65 
  
 88 
  
 42,5 
  
 60,3 
  
 Lösningsmedelspåverkan 
  
 64 
  
 89 
  
 41,8 
  
 59,4 
  
 Psykiska sjukdomar 
  
 55 
  
 258 
  
 17,6 
  
 21,5 
  
 Övriga sjukdomar 
  
 128 
  
 290 
  
 30,6 
  
 46,3 
  
 3UMMA SJUKDOMAR 
  
 Olycksfall 
  
 3 925 
  
 850 
  
 82,2 
  
 81,4 
  
 Färdolycksfall 
  
 602 
  
 148 
  
 80,3 
  
 84,2 
  
 LSP 
 2 
  
 569 
  
 280 
  
 67,0 
  
 79,7 
  
 YFL 
 1 
  
 17 
  
 15 
  
 53,1 
  
 64,0 
  
 4OTALSUMMA 
  
 1 
  
 Beslutade av försäkringskassorna 
  
 2 
  
 Sjukdomar + olycksfall 
  
 4.1.3 
  
 Utvecklingen av arbetsskadelivräntan 
  
 Huvuddelen av de försäkrade som uppbär livränta från arbetsskadeför- säkringen gör det i form av egenlivränta. Antalet egenlivräntor ökade mycket kraftigt från mitten av  
 80-talet. 
  Enligt reglerna fr.o.m. juli 1993 har prövning av arbetsskador enligt det nya skadebegreppet skett endast när det finns anspråk på livränta. För arbetsskador enligt det gamla skadebegreppet gäller den gamla lagstiftningen alltjämt och även i dessa fall kan det bli aktuellt att pröva egenlivränta efter hand. År 1994 dämpades ökningstakten av antalet egenlivräntor. För år 1995 uppgick antalet egenlivräntorna till 99 200 och för år 1996 till 99 100. År 1997 var antalet egenlivräntor ca 97 300. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 111 
  
 År 1996 betalades 68 procent av egenlivräntorna ut till personer med någon nivå av förtidspension. Ca 17 procent av 1996 års livräntor betalas ut utan att samordnas med någon pension. År 1997 betalades 66 procent av egenlivräntorna ut till personer med någon nivå av för- tidspension. Ca 17 procent av 1997 års livräntor betalas ut utan att samordnas med någon pension. 
 Av antalet utbetalade livräntor i december 1997 avsåg 47 900 kvin- nor och 49 500 män. 
 Det förs enligt RFV inte någon statistik i dag som visar livräntornas fördelning inom diagnosgrupper och branscher. 
 $IAGRAM !NTALET UTBETALADE ARBETSSKADELIVR¤NTOR I F¶RS¤KRINGSKASSORNA 
 (se RFV  
 Is-I 
  1998:2 s. 1) 
  
 112  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 4ABELL !NTALET EGENLIVR¤NTOR OCH ¥RSMEDELBELOPP F¶RDELADE P¥ M¤N OCH KVINNOR I DECEMBER 
 (se RFV  
 Is-I 
  1998:2 Bilaga 1) 
  
 Ålder 
  
 Antal 
  
 Årsmedelbelopp 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 Samtliga 
  
 20-24 
  
 30 
  
 6 
  
 36 
  
 75 100 
  
 41 706 
  
 69 535 
  
 25-29 
  
 338 
  
 171 
  
 509 
  
 52 668 
  
 40 524 
  
 48 588 
  
 30-34 
  
 1 379 
  
 626 
  
 2 005 
  
 52 559 
  
 37 847 
  
 47 966 
  
 35-39 
  
 2 119 
  
 1 048 
  
 3 167 
  
 51 178 
  
 36 435 
  
 46 300 
  
 40-44 
  
 3 091 
  
 2 157 
  
 5 248 
  
 51 622 
  
 36 510 
  
 45 411 
  
 45-49 
  
 4 773 
  
 4 269 
  
 9 042 
  
 52 475 
  
 38 248 
  
 45 758 
  
 50-54 
  
 7 241 
  
 7 329 
  
 14 570 
  
 53 914 
  
 38 563 
  
 46 192 
  
 55-59 
  
 9 476 
  
 9 982 
  
 19 458 
  
 55 319 
  
 40 739 
  
 47 839 
  
 60-64 
  
 13 658 
  
 13 122 
  
 26 780 
  
 59 093 
  
 45 625 
  
 52 494 
  
 65- 
  
 7 345 
  
 9 217 
  
 16 562 
  
 11 603 
  
 12 177 
  
 11 922 
  
 Summa 
  
 49 450 
  
 47 927 
  
 97 377 
  
 48 896 
  
 35 706 
  
 42 404 
  
 4.1.4 
  
 De vanligaste arbetssjukdomarna 
  
 Arbetarskyddsstyrelsen (ASS) presenterar fortlöpande arbetsskadesta- tistik, som har till syfte att ge underlag för arbetarskyddets behov. Den officiella arbetsskadestatistiken tas från ett informationssystem om ar- betsskador (ISA). Mer information om ISA och annan arbetsskadesta- tistik ges i avsnitt 6.6. 
 Av sammanställningen Arbetssjukdomar och arbetsolyckor 1995 av ASS och Statistiska Centralbyrån (SCB) framgår bl.a. att belastnings- 
 faktorer är den vanligaste orsaken till att arbetssjukdom anmäls och uppgår till mer än två tredjedelar av anmälningarna (se  
 DIAGRAM  
 ). 
 Bland såväl kvinnor som män är belastningssjukdomarna vanligast i alla åldersklasser. Den relativa frekvensen för belastningssjukdomar är högst i åldern 35 – 54 år. De anmälda belastningssjukdomarna ökade kraftigt under  
 1980-talet 
  och det var först under år 1989 som trenden bröts. Sjukdomar av kemiska ämnen eller produkter är fortfarande den näst största gruppen. På tredje plats kommer numera sjukdomar av or- ganisatoriska och sociala faktorer (dvs. stress och trakasserier) följt av bullerskador. 
 Under år 1990 klarade sig 9 procent av de belastningsskadade utan vidare sjukskrivning. Andelen anmälda belastningsskador utan sjuk- skrivning ökade år 1994 till 20 procent. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 113 
  
 $IAGRAM !NM¤LDA ARBETSSJUKDOMSFALL UTVECKLINGEN EFTER VANLIGA ORSA KER OCH K¶N 
 (se Arbetssjukdomar och arbetsolyckor 1995 s. 69) 
  
 114  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 4ABELL     !NM¤LDA ARBETSSJUKDOMAR EFTER DIAGNOSGRUPP OCH Montes(Jfr Arbetssjukdomar och arbetsolyckor 1991 s. 58 och Arbetssjukdomar och arbets- 
 olyckor 1995 s. 74) 
  
 Diagnosgrupp 
  
 Totalt 
  
 Totalt 
  
 Därav 
  
 Därav 
  
 Därav 
  
 antal 
  
 antal 
  
 kvinnor 
  
 kvinnor 
  
 män 
  
 Infektionssjukdomar och parasit- 
  
 180 
  
 128 
  
 125 
  
 91 
  
 55 
  
 sjukdomar 
  
 Tumörer 
  
 159 
  
 105 
  
 17 
  
 15 
  
 142 
  
 Endokrina systemets sjukdomar etc 
  
 11 
  
 12 
  
 2 
  
 6 
  
 9 
  
 Psykiska störningar 
  
 974 
  
 893 
  
 616 
  
 624 
  
 358 
  
 Sjukdomar i nervsystem och sin- 
  
 3 689 
  
 1 279 
  
 601 
  
 318 
  
 3 088 
  
 nesorgan 
  
 Cirkulationsorganens sjukdomar 
  
 795 
  
 309 
  
 90 
  
 46 
  
 705 
  
 Andningsorganens sjukdomar 
  
 1 365 
  
 512 
  
 424 
  
 232 
  
 941 
  
 Matsmältningsorganens sjukdomar 
  
 326 
  
 115 
  
 112 
  
 54 
  
 214 
  
 Sjukdomar i urin- och könsorganen 
  
 25 
  
 12 
  
 10 
  
 4 
  
 15 
  
 Hudens och underhudens sjukdomar 
  
 1 887 
  
 646 
  
 1 092 
  
 400 
  
 795 
  
 Sjukdomar i muskuloskeletala sys- 
  
 27 756 
  
 9 398 
  
 14 971 
  
 5 474 
  
 12 785 
  
 temet och bindväven 
  
 Symptom och ofullständigt precise- 
  
 453 
  
 159 
  
 239 
  
 84 
  
 214 
  
 rade fall 
  
 Skador och förgiftning 
  
 1 230 
  
 914 
  
 787 
  
 649 
  
 443 
  
 Övrigt 
  
 32 
  
 67 
  
 14 
  
 49 
  
 18 
  
 Sjukdomar i blod och blodbildande 
  
 2 
  
 1 
  
 organ 
  
 3AMMANLAGT 
  
 Antalet anmälda arbetssjukdomar har minskat kraftigt mellan de två jämförda åren från nästan 39 000 år 1991 till ca 14 500 år 1995. Den största diagnosgruppen är sjukdomar i muskuloskeletala systemet och bindväven. Mer anmärkningsvärd är emellertid minskningen för infek- tionssjukdomar, tumörer och andningsorganens sjukdomar. Denna minskning torde för övrigt innebära att sannolikheten för adekvat an- mälan ökat och trots detta har andelen godkända minskat kraftigt för dessa sjukdomar mellan åren 1991 – 1995. 
 71 procent av de totala anmälningarna år 1991 och 65 procent av de totala anmälningarna år 1995 avsåg sjukdomar i muskuloskeletala systemet och bindväven. 78 procent av de sjukdomar som kvinnorna anmält och 65 procent av männens anmälningar avsåg denna kategori år 1991. År 1995 var det 68 procent av kvinnornas anmälda sjukdomar och 60 procent av männens anmälningar som tillhörde kategorin i fråga. På andra plats bland de anmälda sjukdomarna återfinns 
 Därav 
 män 
 37 
 90 
 6 
 269 
 961 
 263 
 280 
 61 
 8 
 246 
  
 3 
  
 924 
  
 75 
 265 
 18 
 1 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 115 
  
 sjukdomar i nervsystem och sinnesorgan. Dessa sjukdomar stod både år 1991 och år 1995 för totalt 9 procent av anmälningarna. 
  
 4ABELL "ELASTNINGSSJUKDOMAR EFTER ANTALET SJUKDAGAR F¶R ¥REN OCH  
  
 JFR !RBETSSJUKDOMAR OCH ARBETSOLYCKOR S OCH S 
  
 3JUKDAGAR 
  
 Totalt 
  
 Totalt 
  
 Be- 
  
 Be- 
  
 Ke- 
  
 Ke- 
  
 Vibr. 
  
 Vibr. 
  
 Smitta 
  
 Smitta 
  
 Org. 
  
 last- 
  
 last- 
  
 miskt 
  
 miskt 
  
 och 
  
 ning 
  
 ning 
  
 ämne 
  
 ämne 
  
 soc. 
  
 !NTAL 
  
 1990 
  
 1994 
  
 1990 
  
 1994 
  
 1990 
  
 1994 
  
 1990 
  
 1994 
  
 1990 
  
 1994 
  
 1990 
  
 0 
  
 9 505 
  
 5 096 
  
 3 194 
  
 2 381 
  
 1 574 
  
 887 
  
 403 
  
 133 
  
 72 
  
 37 
  
 309 
  
 1 
  
 – 7 
  
 6 702 
  
 1 636 
  
 5 350 
  
 1 235 
  
 800 
  
 214 
  
 36 
  
 6 
  
 76 
  
 29 
  
 220 
  
 8 
  
 – 28 
  
 9 386 
  
 3 183 
  
 7 904 
  
 2 623 
  
 915 
  
 250 
  
 56 
  
 2 
  
 67 
  
 21 
  
 257 
  
 29 – 89 
  
 10 856 
  
 2 936 
  
 9 106 
  
 2 385 
  
 889 
  
 206 
  
 77 
  
 4 
  
 36 
  
 21 
  
 490 
  
 90 – 179 
  
 7 263 
  
 2 615 
  
 5 964 
  
 1 972 
  
 663 
  
 259 
  
 53 
  
 12 
  
 25 
  
 9 
  
 329 
  
 180 - 
  
 6 206 
  
 1 688 
  
 5 363 
  
 1 319 
  
 568 
  
 137 
  
 44 
  
 9 
  
 8 
  
 3 
  
 118 
  
 $¶DSFALL 
  
 45 
  
 36 
  
 28 
  
 11 
  
 7 
  
 3AMMAN 
  
 TAGET 
  
 49963 
  
 17190 
  
 36881 
  
 11915 
  
 5437 
  
 1964 
  
 669 
  
 166 
  
 284 
  
 120 
  
 1730 
  
 Förkortningen vibr. står för vibrationer. Förkortningen org. och soc. står för organisatoriska och sociala faktorer. Enligt ASS är exem- pel på sådana faktorer stress, för stor arbetsbörda, mobbning, trakas- serier, förföljelse, oro för uppsägning eller varsel samt relations- problem på arbetsplatsen. 
  
 4.1.5 
  
 Arbetarskyddsstyrelsens uppgifter om arbetsskador 1996 
  
 I ett statistiskt meddelande från ASS (Am 69 SM 9701) ges preliminära uppgifter om arbetsskador 1996. Uppgifterna bygger på under år 1996 inträffade och hittills inkomna anmälningar om arbetsskador. Materia- let i det statistiska meddelandet omfattar arbetsolyckor och arbetssjuk- domar som registrerats senast den 23 juni 1997. En slutlig samman- ställning över antalet anmälda arbetsskador år 1996 kommer att publi- ceras under år 1998. 
 Nedan presenteras läget i februari 1998. För år 1996 har hittills to- talt ca 104 000 arbetsskadeanmälningar inkommit. Av dessa avser 48 478 arbetsolyckor och arbetssjukdomar. Utöver detta har färd- olycksfall, arbetsolyckor utan sjukskrivning samt arbetssjukdomar som avser gamla visandeår (gamla ärenden) registrerats. Fördelningen är 
 Org. och soc. 
 1994 
 271 
 82 
 193 
 243 
 243 
 146 
 7 
 1185 
  
 116  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 följande. Arbetsolycksfall 34 860, 65 procent män och 35 procent kvinnor. Arbetssjukdomar 13 618, 45 procent män och 55 procent kvinnor. Färdolycksfall 10 748, 30 procent män och 70 procent kvin- nor. Bagatellskador (utan sjukdag) 43 800 varav 45 procent män och 55 procent kvinnor. Gamla ärenden 650 varav 65 procent män och 35 pro- cent kvinnor. 
 För år 1996 förekommer per 1 000 förvärvsarbetande 8 arbets- olycksfall (10 för män och 6 för kvinnor) samt drygt 3 arbetssjuk- domsfall (3 för män och 4 för kvinnor). 
 De rapporterade arbetsolyckorna bland sysselsatta har minskat mellan åren 1995 – 1996. Antalet arbetsolycksfall per 1 000 förvärvsar- betande har minskat med 2 procent. Flest arbetsolyckor år 1996 relate- rat till antal sysselsatta har män inom brand- och räddningsverksamhet, metallmalmsgruvor, stål- och metallindustri. För kvinnor ligger stål- och metallindustri, träindustri och jord- och stenvaruindustri högst. 
 Antalet anmälda arbetssjukdomar har minskat mer än arbetsolyckor- na, med 12 procent för både kvinnor och män mellan åren 1995 – 1996. Flest anmälda arbetssjukdomar år 1996 relaterat till antal sysselsatta har kvinnor inom transportindusti, möbelindustri och jord- och sten- varuindustri. Bland män ligger metallmalmsgruvor, reningsverk och jord- och stenvaruindustri högst. 
 Antalet dödsfall i arbetet år 1996 var betydligt färre bland förvärvs- arbetande än tidigare år. Antalet dödsolyckor var 93 varav 86 inträffade i arbetet och 7 på väg till eller från arbetet. Av den 86 dödsfallen i ar- betet var 8 kvinnor och 78 män. 
  
 4.1.6 
  
 Sysselsättningen i Sverige 
  
 Enligt Arbetssjukdomar och arbetsolyckor 1995 (s. 43) ökade antalet personer i arbetskraften (sysselsatta och arbetslösa) under  
 1980-talet 
  för att sedan minska kontinuerligt i början av  
 1990-talet. 
  År 1990 upp- gick antalet till 4 560 000 och år 1995 till 4 319 000. Mellan åren 1990 
 – 1994 minskade de sysselsatta med drygt 550 000. Minskningen i sysselsättningen var särskilt märkbar i de yngre och äldre åldrarna. Först år 1995 bröts den nedåtgående kurvan. Flest antal sysselsatta återfinns nu inom de mansdominerande näringsgrenarna industri och konsultverksamhet. 
 Enligt ASS preliminära statistik för år 1996 minskade antalet syssel- satta jämfört med år 1995 något, 0,6 procent totalt – för kvinnor 1 pro- cent och för män 0,1 procent. Minskningen var störst för både kvinnor och män inom jord- och skogsbruk och inom hälso- och sjukvård. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 117 
  
 Bland de yngsta mellan 16 – 24 år minskade sysselsättningen med 6 procent medan den ökade drygt 3 procent för de mellan 55 – 64 år. 
  
 4.1.7 
  
 Sammanfattande kommentarer 
  
 Av statistiken framgår bl.a. att antalet hos försäkringskassorna god- kända arbetssjukdomar har minskat kraftigt under de senaste åren. År 
 1990 godkändes ca 55 500 fall, år 1992 ca 48 700 och år 1996 drygt 4 000 fall (jfr  
 TABELL  
 ). Även antalet ej godkända arbetsskador har 
 minskat. Om man gör en jämförelse mellan antalet inkomna ärenden under åren 1992 – 1996 och ställer detta i proportion till antalet avslag för dessa år visar det sig att avslagsfrekvensen har ökat. Däremot har det inte skett någon större förändring beträffande livräntorna. Sedan år 
 1994 har antalet legat relativt konstant runt 100 000. Observera att sta- tistiken visar antalet  
 UTBETALADE  
 egenlivräntor per år. Efter vad som 
 framgår är det totala antalet livräntor nästan lika fördelade på män och kvinnor. 
 Muskuloskeletala och reumatologiska sjukdomar samt luftrörsbe- svär är de grupper som uppvisar högst procentuell minskning under åren 1992 – 1996. Den vanligaste diagnosgruppen är för övrigt de mus- kuloskeletala sjukdomarna, följt av sjukdomar av kemiska ämnen eller produkter. Sjukdomar av organisatoriska och sociala faktorer utgör numera den tredje största gruppen. 
 Statistiken visar också att antalet anmälningar om arbetsskador och ärenden om arbetsskador som prövas hos försäkringskassorna har minskat betydligt under de senaste åren. År 1990 anmäldes närmare 223 000 ärenden och ca 114 000 av dessa gick vidare för prövning. År 1992 anmäldes ca 155 000 ärenden och drygt 82 000 ärenden gick vidare för prövning. År 1996 anmäldes närmare 114 000 ärenden och ca 15 700 ärenden gick vidare för prövning. Den nedåtgående trenden har hittills hållit i sig. Av arbetsskadorna anmäls allt färre till försäk- ringskassorna. Som nämndes tidigare beror minskningen på flera sam- 
 verkande faktorer: borttagandet av  
 LAF-sjukpenningen, 
  det stramare skadebegreppet, införandet av lagen om sjuklön och lågkonjunkturen i samhället. Troligen rapporteras mindre allvarliga skador och olycksfall i minskad utsträckning. Med i bilden finns också att uppgiftsskyldig- heten ofta upplevs som betungande framför allt för de mindre före- tagen. En arbetsskadeanmälan har hittills blivit aktuell först i samband med prövningen av rätten till livränta enligt LAF. Om utvecklingen skulle hålla i sig finns det risk för att arbetsskadelagstiftningen alltmer förlorar sin betydelse för det förebyggande arbetsmiljöarbetet och för att upptäcka nya arbetsmiljörisker. 
  
 118  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén (SOU 1996:113 s. 133 f) ansåg att uppföljningsmöjligheterna inom arbetsskadeområdet borde förbättras. Regeringen uppdrog därför åt Riksförsäkringsverket och Arbetar- skyddsstyrelsen att tillsammans med Statistiska Centralbyrån arbeta fram system som täcker samhällets behov av information dels om den korta sjukfrånvaron under sjuklöneperioden och dels om arbetsskador. Förhoppningen var bl.a. att bortfallsfaktorerna i ISA skulle kunna mi- nimeras. Arbetarskyddsstyrelsen redovisade sitt uppdrag den 19 december 1997. Redovisningen innehåller förslag om att behålla total- redovisningen och utveckla ett system för kvalitetsdeklaration av sta- tistiken. Vidare finns förslag om att göra om de aktuella anmälnings- blanketterna. Riksförsäkringsverket redovisade sitt uppdrag om den korta sjukfrånvaron under sjuklöneperioden den 2 februari 1998. Verkets förslag är att redovisningen för de små företagen med mindre 
 än 50 anställda ska ändras och att SCB ska göra ett statistiskt urval av 15 000 småföretag var fjärde månad som ska ge information om den korta sjukfrånvaron för att ge en grund för samhällets behov av sådan statistik. 
  
 4.2 
  
 Statistik från förvaltningsdomstolarna i arbetsskademål 
  
 Vi har inhämtat uppgifter från Domstolsverket i Jönköping om statistik från förvaltningsdomstolarna i arbetsskademål. Sammanställningar har gjorts av Domstolsverkets stabsenhet den 7 oktober 1997 och den 30 januari 1998. 
 Statistiken avser tiden fr.o.m. år 1993 t.o.m. år 1997. Anledningen till att statistiken inte går längre tillbaka i tiden är att den statistik som fanns före år 1993 inte var uppdelad på fyrställig statistikkod hos Flores stolsverket utan endast hade en tvåställig kod. En tvåställig statistikkod kan inte ge någon uppdelning ens mellan arbetsolycksfall och annan skadlig inverkan. 
 Försäkringskassornas beslut om arbetsskador överklagades tidigare till tre regionala försäkringsdomstolar nämligen Försäkringsrätten för Mellansverige, Försäkringsrätten för Södra Sverige och Försäkrings- rätten för Norra Sverige. Försäkringsöverdomstolen (FÖD) var högsta instans i arbetsskademålen. För att ett mål skulle prövas i sak i FÖD krävdes att domstolen meddelade prövningstillstånd. Prövningstillstånd kunde bl.a. ges om det fanns anledning att ändra det slut som under- instansen kommit fram till (s.k. ändringsdispens). I övrigt var det 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 119 
  
 främst när det var av vikt för rättstillämpningen (sk. prejudikats- dispens) som det gavs prövningstillstånd i FÖD. 
 Sedan den 1 juli 1991 överklagades försäkringskassornas arbets- skadebeslut till länsrätterna. Länsrätternas avgöranden överklagades till kammarrätterna. Kammarrätternas avgöranden överklagades i sin tur till FÖD och prövningstillståndsspärren kom in först där. 
 Det infördes fr.o.m. den 1 juli 1995 regler om att det krävdes pröv- ningstillstånd i arbetsskademålen redan i kammarrätterna. Kammar- rätternas regler om prövningstillstånd liknar de som FÖD tidigare hade, dvs. det finns möjlighet till s.k. ändringsdispens. FÖD lades ned den 30 juni 1995 och fr.o.m. den 1 juli 1995 överklagas kammarrätternas av- göranden i arbetsskadeärenden i stället till Regeringsrätten. Regerings- rättens prövningstillståndsregler är stramare än kammarrätternas efter- som det inte finns någon s.k. ändringsdispens i dem. 
 Beslut som hade meddelats före den 1 april 1995 överklagas enligt de äldre bestämmelserna. 
  
 4.2.1 
  
 Förvaltningsdomstolarna – inkomna mål 
  
 4ABELL )NKOMNA ARBETSSKADEF¶RS¤KRINGSM¥L TILL F¶RVALTNINGSDOMSTOLARNAL¤NSR¤TTER KAMMARR¤TTER REGERINGSR¤TT ¥REN  
  
 )NKOMNA M¥L 
  
 /LYCKSFALL 
  
 ,¤NSR¤TT 
  
 716 
  
 542 
  
 307 
  
 180 
  
 131 
  
 +AMMARR¤TT 
  
 170 
  
 250 
  
 157 
  
 82 
  
 100 
  
 2EGERINGSR¤TT 
  
 104 
  
 56 
  
 3KADLIG IN 
  
 ,¤NSR¤TT 
  
 9 382 
  
 8 741 
  
 5 490 
  
 2 955 
  
 1 829 
  
 VERKAN 
  
 +AMMARR¤TT 
  
 2 820 
  
 4 273 
  
 4 205 
  
 2 614 
  
 2 022 
  
 2EGERINGSR¤TT 
  
 1 264 
  
 947 
  
 –VRIGT 
  
 ,¤NSR¤TT 
  
 1 865 
  
 2 034 
  
 1 876 
  
 1 745 
  
 1 572 
  
 +AMMARR¤TT 
  
 1 
  
 63 
  
 194 
  
 59 
  
 62 
  
 2EGERINGSR¤TT 
  
 13 
  
 17 
  
 3AMTLIGA S A 
  
 ,¤NSR¤TT 
  
 11 963 
  
 11 317 
  
 7 673 
  
 4 880 
  
 3 532 
  
 +AMMARR¤TT 
  
 2 991 
  
 4 586 
  
 4 556 
  
 2 755 
  
 2 184 
  
 2EGERINGSR¤TT 
  
 1 381 
  
 1 020 
  
 4OTALT 
  
 14 954 
  
 15 903 
  
 12 229 
  
 9 016 
  
 6 736 
  
 4.2.2 
  
 Några slutsatser om målstatistiken i förvaltningsdomstolarna 
  
 De uppgifter som utredningen har hämtat in från Domstolsverket ger vid handen att antalet inkomna mål i förvaltningsdomstolarna sam- 
  
 120  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 mantaget ökade något mellan åren 1993 och 1994 för att sedan utvisa en klart minskande frekvens. De siffror som redovisas för år 1997 pekar på en fortsatt minskning av målantalet. 
 Om man enbart studerar de uppgifter som gäller för länsrätterna fin- ner man att inkomna mål har minskat under hela den redovisade perio- den. Jämför man år 1993 med år 1997 kan man se mer att antalet in- komna arbetsskademål i länsrätterna har minskat med nästan 75 pro- cent. 
 Den tillfälliga ökningen av antalet inkommande arbetsskademål i förvaltningsdomstolarna sammantaget som visade sig år 1994 kan för- klaras av att det gjordes många arbetsskadeanmälningar till försäk- ringskassorna innan de nya bevisreglerna om skadlig inverkan och or- sakssamband genomfördes under år 1993. Den relativt stora ökningen av inkommande mål till kammarrätterna under år 1994 kan bero på den anhopning av nya ärenden som försäkringskassorna fick inför den nämnda ändringen av bevisreglerna i LAF. 
 Den anhopning av ärenden som skedde inför ändringen av bevisreg- lerna i LAF torde ha sin grund i att de som ansåg sig vara arbetsskada- de hyste farhågor om att de skulle kunna missgynnas av de nya reg- lerna. Den aviserade förändringen medförde troligen att många an- mälde presumtiva skador för säkerhets skull. En eventuell ökad av- slagsfrekvens behöver därför inte bara bero på att bevisreglerna senare har skärpts. Många av de skador som anmäldes strax innan lagänd- ringen kan redan i sig vara sådana som alls inte går att godkänna enligt LAF. 
 I den senare delen av detta kapitel kommer vi att kommentera några avgöranden som förvaltningsdomstolarna gjort med tillämpning av de nya bevisreglerna. Vi kommer att söka utreda om de nya bevisreglernas tillämpning rent faktiskt har medfört någon förändring mot tidigare. 
  
 4.3 
  
 Kammarrätterna – en undersökning av de nya bevisreglernas tillämpning 
  
 Riksförsäkringsverket har bistått utredningen med tio stycken domar från landets kammarrätter där de nya bevisreglerna som gäller fr.o.m. 
 den 1 januari 1993 om skadlig inverkan och orsakssamband har prövats i sak. De utvalda kammarrättsdomarna är de enda med  
 SAKPR¶VNING  
 av 
 de nya bevisreglerna som fanns att tillgå under hösten 1997. 
 Från Kammarrätten i Sundsvall har vi undersökt två mål (mål nr  
 2109-1995 
  och mål nr  
 470-1996). 
  Från Kammarrätten i Stockholm har vi undersökt fyra mål (mål nr  
 903-1995, 
  mål nr  
 3575-1995, 
  mål nr 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 121 
  
 4401-1995 
  och mål nr  
 5422-1995 
  ). Kammarrätten i Jönköping har ett mål (mål nr  
 5167-1995) 
  och Kammarrätten i Göteborg tre mål (mål nr  
 2828-1995 
  mål nr  
 8337-1995 
  och mål nr  
 4403-1996) 
  som ingått i vår studie. Alla de undersökta målen rör anmälda arbetssjukdomar. I nio av tio fall har varken länsrätt eller kammarrätt funnit att klaganden varit utsatt för någon skadlig inverkan i arbetet enligt 2 kap. 1 § LAF. I ett fall (mål nr  
 2828-1995) 
  avslogs ansökan om arbetsskadeersättning på grund av att det inte fanns något samband enligt 2 kap. 2 § LAF efter samordningstidens utgång. 
  
 4.4 
  
 Regeringsrätten – en undersökning av de nya bevisreglernas tillämpning 
  
 Regeringsrättens redovisning omfattar nio avgöranden (mål nr 6039- 1995, mål nr  
 6737-1995, 
  mål nr  
 7665-1995, 
  mål nr  
 294-1996, 
  mål nr  
 7840-1996, 
  mål nr  
 888-1997, 
  mål nr  
 1065-1997, 
  mål nr  
 3138-1997 
  och mål nr  
 4493-1997). 
  Alla de undersökta målen rör anmälda arbetssjuk- domar. I sex av målen har länsrätten funnit att klaganden inte varit ut- satt för skadlig inverkan i arbetet enligt 2 kap. 1 § LAF och varken kammarrätt eller regeringsrätt har meddelat prövningstillstånd i målen. 
 I mål nr  
 7665-1995 
  fann länsrätten att det inte var fråga om skadlig inverkan. Kammarrätten meddelade prövningstillstånd och hörde en sakkunnig specialistläkare. Överklagandet avslogs dock, och Blair ringsrätten meddelade inte prövningstillstånd. I mål nr  
 888-1997 
  fann länsrätten, med stöd av sakkunnigutlåtande av specialistläkare, att klaganden varit utsatt för skadlig inverkan enligt 2 kap. 1 § LAF men att det inte fanns något orsakssamband enligt 2 kap. 2 § LAF efter samordningstidens utgång. Varken kammarrätt eller regeringsrätt meddelade prövningstillstånd. I mål nr  
 7840-1996 
  var skadlig inverkan godtagen redan i försäkringskassebeslutet. Överklagandet gällde or- sakssamband enligt 2 kap. 2 § LAF. Länsrätten fann att det var fråga om skilda korta försämringsperioder av en grundsjukdom och att inget fall hade löpt över samordningstiden. Varken kammarrätt eller rege- ringsrätt medgav något prövningstillstånd i målet. 
  
 4.5 
  
 En rapport från Arbetslivsinstitutet 
  
 Arbetslivsinstitutet har under hösten 1997 gett ut rapporten (1997:17) Arbetsskadeförsäkringen – bedömningen i domstol av belastnings- skador hos kontorister och sjuksköterskor 1997:17. Rapporten är en 
  
 122  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING 
  
 SOU 1998:37 
  
 studie av de domstolsärenden om kontorister och sjuksköterskor som fanns hos TCOs arbetsskadeenhet fram till juni 1996. 
 I rapporten nämns att Riksdagens revisorer till sommaren 1989 lade fram en kritisk rapport (1988/89:5) om den dittillsvarande tillämp- ningen av arbetsskadeförsäkringen. Enligt Arbetslivsinstitutets rapport ändrades tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen under åren 1989 – 1990 redan innan år 1993 då bevisreglerna i 2 kap. 1 och 2 §§ LAF skärptes. Arbetslivsinstitutets drar i sin rapport den slutsatsen att Riks- dagens revisorer torde ha påverkat rättstillämpningen. 
  
 4.6 
  
 Vår kommentar om bevisreglernas tillämpning 
  
 Utredningen har ett begränsat urval att utgå från. De kammarrättsmål som valts ut är de som prövats i sak i kammarrätterna innan det krävdes prövningstillstånd för att få ett mål sakprövat där. 
 De regeringsrättsmål som ingår i analysen är de som fram till månadsskiftet september/oktober 1997 har avgjorts där med tillämp- ning av de nya bevisreglerna. 
 I flera av de redovisade målen, däribland målen  
 903-1995 
  och 5422- 1995 från Kammarrätten i Stockholm och målet  
 4403-1996 
  från Kam- marrätten i Göteborg, Regeringsrättens mål  
 6737-1995, 
  och  
 888-1997 
  är det fråga om  
 nack-, 
 halsryggs-, 
  axel- och ryggbesvär. Avslagsgrun- den har där i huvudsak varit att det medicinskt funnits degenerativa sjukdomsbesvär i botten som inte ansetts vara arbetsrelaterade. 
 I andra av de redovisade målen, däribland målen  
 8337-1995 
  från Kammarrätten i Göteborg och målen  
 7665-1995, 
 3138-1997 
  och 4493- 1997 från Regeringsrätten har avslagsgrunden främst gällt det för- hållandet att klaganden inte har utfört något skadligt arbete under en längre tid före de prövade skadefallen. 
 I några fall har förtroendeläkarna uttalat sig mer generellt om att de åberopade arbetena inte är medicinskt sett skadliga för de sjukdoms- diagnoser som är i fråga. Se målen  
 5167-1995 
  från Kammarrättten i Jönköping och målen  
 6737-1995 
  och  
 1065-1997 
  från Regeringsrätten. 
 I alla de studerade fallen har det funnits en relevant medicinsk ut- redning att ta ställning till. I något fall har länsrättens utredning kompletterats med sakkunnigutlåtande i kammarrätten. 
 Inget av de studerade målen har lett fram till bifall. De flesta målen har avslagit på grund av att skadlig inverkan enligt 2 kap. 1 § LAF inte ansetts föreligga. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGENS UTVECKLING  
 123 
  
 Enligt vår mening finns det inget särskilt kontroversiellt i det under- sökta materialet. De redovisade målen kan sägas representera ett genomsnitt av de vanligen förekommande arbetsskademålen i förvalt- ningsdomstolarna. Det går enligt vår mening inte att påstå att de redo- visade målen har bedömts strängare därför att det varit fråga om till- lämpning av de nya bevisreglerna. Det intryck vi har fått efter en genomläsning av de utvalda domarna är att domstolarnas bedömningar egentligen inte skiljer sig från de bedömningar som gjordes före lag- ändringarna. 
 Slutsatsen bli därför att det, såvitt vi har kunnat utröna, egentligen inte har skett någon förändring av förvaltningsdomstolarnas bedöm- ningar efter lagändringen. 
 Minskningen av antalet mål i förvaltningsdomstolarna kan i stället ha andra orsaker. Samhället i stort har förändrats sedan LAF infördes i mitten av  
 1970-talet. 
  Nu finns det många som står utanför arbetsmark- naden och är arbetslösa. Dessa personer råkar inte längre ut för arbets- skador. Det kan också noteras att arbetarskyddet ute på arbetsplatserna förbättras i takt med att det införs nya arbetsmetoder. Arbetsskadorna kan också ha minskat av den anledningen. 
 En annan anledning till att arbetsskadeprocesserna minskat kan vara att rätten till särskild arbetsskadesjukpenning inte längre finns kvar och att många av de fall som tidigare gick till domstol rörde rätten till sjuk- penning enligt LAF. Det faktum att själva bevisreglerna har ändrats verkar inte ha spelat så stor roll i sammanhanget. 
  
 SOU 1998:37 
  
 125 
  
 5 Överväganden och förslag 
  
 5.1 
  
 Allmänt 
  
 Det är enligt vår uppfattning fortfarande en realitet inom betydande delar av arbetslivet att arbetet utsätter människor för särskilda skaderisker. Det motiverar att vi har kvar en särskild arbetsskadeför- säkring. 
 Arbetsskadeförsäkringen har liksom andra delar av socialförsäk- ringen utsatts för kraftiga nedskärningar under senare år, och arbets- skadebegreppet har stramats upp. 
 Vi anser sammanfattningsvis att arbetsskadeförsäkringen inte längre kan anses ge en tillfredsställande tr ygghet för den arbetsska- dade och föreslår i det följande en rad åtgärder för att öka trygg- heten. 
 Arbetsskadeförsäkringen har under  
 1990-talet 
  genomgått stora föränd- ringar. Från att ha utgjort en stor och viktig del av socialförsäkringen har den omvandlats till en kompletterande ersättningsform med allt mindre betydelse för dem som skadas i sitt arbete. När arbetsskadeför- säkringens omfattning var som störst 1989 tog landets försäkrings- kassor emot 118 600 ärenden för prövning. Motsvarande siffra för 1997 beräknas sluta vid 14 700 ärenden. På 9 år har med andra ord mer än 4/5 av arbetsskadeanmälningarna försvunnit från försäkringskassor- nas prövning. 
 Vår utredning har mot den bakgrunden fått som övergripande upp- drag att se över frågan om försäkringen ger en tillfredsställande tr ygg- het för den som drabbas av en arbetsskada. 
 Motivet till att behålla en särskild arbetsskadeförsäkring vid sidan av den allmänna försäkringen har angetts vara att den som förvärvsar- betar utsätts för särskilda skaderisker, risker som han eller hon normalt sett endast har begränsade möjligheter att påverka. När den första lagen på området kom till, 1901 års lag om ersättning till följd av olycksfall i arbete inom industrin, var detta ett starkt och övertygande motiv. I dagens samhälle har det givetvis mindre bärkraft. 
  
 126  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Dels har det hårda kroppsarbete som en gång dominerade arbetsför- hållandena till stora delar ersatts av arbeten som inte längre är så präg- lade av fysiska påfrestningar, dels har skadeförebyggande insatser och allmänt arbetsmiljöarbete inneburit att många skaderisker försvunnit eller lindrats. Medbestämmandelagstiftning och andra förändringar av arbetslivets organisation har också inneburit att möjligheterna att på- verka den egna arbetssituationen har förbättrats inte minst under de senaste årtiondena. 
 Ändå är det fortfarande en realitet inom betydande delar av arbets- livet både att arbetet utsätter människor för särskilda skaderisker och att de själva har små om ens några möjligheter att påverka sin arbets- situation. Detta motiverar enligt vår mening alltjämt att vi har en särskild arbetsskadeförsäkring. 
 Arbetsskadeförsäkringen har även ett uttalat skadeståndsrättsligt syfte, nämligen att ge en sådan ekonomisk kompensation att den skadelidande försätts i samma ekonomiska situation som han eller hon skulle ha haft om skadan inte hade inträffat. På det sättet har arbets- skadeförsäkringen också varit en hjälp för den skadelidande att få kompensation utan att i en skadeståndsprocess behöva styrka vållande hos arbetsgivaren. 
 Som en följd av den ekonomiska krisen i statsfinanserna har de generella välfärdsanordningarna utsatts för kraftiga nedskärningar under senare år. Inte heller arbetsskadeförsäkringen har undgått sådana nedskärningar. Regelsystemet har stramats upp bl.a. för att förbättra förutsättningarna att försäkringsmässigt särskilja de skador som har sin grund i arbetet. En följd av uppstramningen har blivit att allt fler – med rätt eller orätt – har ansett sig bli berövade det särskilda skydd och den trygghet som arbetsskadeförsäkringen har varit avsedd att ge. 
 En kanske avgörande förklaring till att arbetsskadeförsäkringen har minskat så i omfattning är att den särskilda arbetsskadesjukpenningen har tagits bort. Den gav efter en tid av samordning med den allmänna försäkringen den skadade en  
 100-procentig 
  kompensation för inkomst- förlusten under själva sjukdomstiden. Men även den allt högre självrisk som har införts under senare år i form av karensdagar inom sjukpen- ningförsäkringen och patientavgifter inom sjukvårdsförsäkringen har drabbat den arbetsskadade. Kvar finns i dag inom arbetsskadeförsäk- ringen i praktiken endast en  
 100-procentig 
  kompensation i form av egenlivränta vid bestående arbetsoförmåga samt en efterlevandelivränta vid dödsfall. 
 Som vi kommer att utveckla närmare i avsnitt 5.8 anser vi att det inte finns tillräckliga skäl att förorda att den särskilda arbetsskadesjuk- penningen ska återinföras. Däremot bör olika åtgärder vidtas för att förbättra, tidigarelägga och påskynda försäkringskassornas handlägg- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 127 
  
 ning av anmälda arbetsskador. Detta är viktigt för att öka skyddet sär- skilt vid mer långvariga följder av en arbetsskada. Men det är ofta lika viktigt för att de skadade ska få till stånd en så säker och snabb pröv- ning som möjligt av om skadan verkligen är en arbetsskada. För många är själva godkännandet att en skada är en arbetsskada väl så angeläget som den högre ersättning arbetsskadan – ibland – berättigar till. 
 Arbetslinjen och vikten av tidiga och genomtänkta rehabiliteringsin- satser är frågor som alltmer stått i fokus när man under senare år har diskuterat utformningen av den framtida ohälsoförsäkringen. Givetvis har också arbetsskadeförsäkringens tillämpning berörts av de reformer som genomförts på detta område under  
 1990-talet. 
  I samordningen mellan den allmänna försäkringens regler och arbetsskadeförsäkringens har det uppstått oklarheter som det varit vår uppgift att söka lösa. För att göra det och för att ge arbetsskadeförsäkringen en mer aktiv roll i rehabiliteringen av den skadade föreslår vi i det följande (avsnitt 5.10) en ny ersättningsform, omställningsersättning. 
 Det vi hittills berört har framför allt gällt vad man brukar kalla ar- betsskadeförsäkringens reparativa funktion. Men försäkringen har också en viktig preventiv funktion, nämligen att ge kunskaper om or- sakerna till skadorna och därmed öka förutsättningarna att förhindra nya skador. Många inom den medicinska vetenskapen har kunnat be- kräfta att det generella arbetsskadebegrepp som infördes inom försäk- ringen 1977 har betytt mycket för att få fram nya, viktiga kunskaper om skadliga faktorer i arbetslivet. 
 Den stora minskningen av antalet anmälda arbetsskador som har skett under  
 1990-talet 
  är med tanke på den preventiva funktionen be- tänklig. Det är ju ingalunda stora förbättringar av arbetsmiljön som har föranlett minskningen utan i stället den allt mindre roll som arbets- skadeförsäkringen har tilldelats som en följd av de stramare ersätt- ningsreglerna. Här finns det anledning att överväga vilka möjligheter det finns att bl.a. förbättra informationen om arbetsskador. 
 Vi anser sammanfattningsvis att arbetsskadeförsäkringen inte längre kan anses ge en tillfredsställande tr ygghet för den som drabbas av en arbetsskada. Vi föreslår därför i det följande en rad olika åtgärder för 
 att öka de arbetsskadades trygghet. 
  
 128  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.2 
  
 Arbetsskadebegreppet 
  
 Det generella skadebegreppet inom arbetsskadeförsäkringen bör be- hållas. Med en sådan regel kan man snabbt fånga in den medicinska och tekniska utvecklingen. Förutom de fördelar ett sådant begrepp har för de skadelidande är ett generellt skadebegrepp ett viktigt verktyg i det skadeförebyggande arbetet. 
 Alternativet att särskilt förteckna de sjukdomar som är ersätt- ningsbara ger ett statiskt arbetsskadebegrepp. De brister som finns i dagens tillämpning bör avhjälpas på andra sätt än genom att in- skränka skadebegreppet. 
 Vi ska enligt direktiven, i första hand inom ramen för en offentlig för- säkring, se över grunderna för vad som ska betraktas som arbetsskada. Den första frågan som inställer sig är om vi ska behålla det generella skadebegreppet. Den andra frågan, som gäller om det finns anledning att ändra de nuvarande reglerna för samband, behandlas i avsnitt 5. 5. 
 Det generella skadebegreppet infördes med lagen om arbetsskade- försäkring 1977. Dessförinnan hade vi i lagen (1954:243) om yrkes- skadeförsäkring (YFL) – vid sidan om skador till följd av olycksfall – ett system med en förteckning över vilka sjukdomar som beroende på typ av skadlig inverkan skulle godtas som yrkesskada. Det innebar att det inte gick att få någon ersättning för en sjukdom som inte fanns med på förteckningen, ens om det förelåg mycket starka bevis för att sjuk- domen verkligen hade orsakats av en skadebringande faktor i arbetet. 
 Det generella skadebegreppet torde vara tämligen unikt för Sverige. I de nordiska grannländerna finns det olika system för att ange vilka sjukdomar som kan ersättas som yrkessjukdomar. I en bilaga till betän- kandet har vi beskrivit de olika systemen i Finland, Norge och Danmark samt de uppräkningar över ersättningsbara arbetssjukdomar som finns i olika internationella konventioner m.m. 
 Frågan om vi ska behålla det generella skadebegreppet i Sverige i fortsättningen behandlades ingående av Arbetsskadeförsäkringsutred- ningen i betänkandet (SOU:1992:39) Begreppet arbetsskada. Bakgrun- den var den mycket kraftiga ökningen av antalet anmälda och godkända arbetsskador som skedde under  
 1980-talet. 
  Arbetsskadeförsäkringsut- redningen konstaterade att förteckningsmetoden ger ett statiskt arbets- skadebegrepp och att det var en rad fördelar med att behålla det gene- rella arbetsskadebegreppet. Utredningen föreslog i stället skärpningar i sambandsreglerna, vilket också genomfördes 1993. 
 Till de fördelar som Arbetsskadeförsäkringsutredningen pekade på hör att man med en generell regel snabbt kan fånga in den medicinska 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 129 
  
 och tekniska utvecklingen och att kravet på medicinskt underlag har medfört att kunskapen om arbetsmiljöns inverkan på de förvärvsarbe- tandes hälsa har ökat. Utredningen betonade också det ändamålsenliga med ett generellt skadebegrepp om arbetsskadeförsäkringen ska utgöra ett verktyg i det skadeförebyggande arbetet. 
 Sjuk- och arbetsskadekommittén, som enligt sina direktiv skulle ta nuvarande regler till utgångspunkt för vad som ska betraktas som ar- betsskada, konstaterade att ett generellt arbetssjukdomsbegrepp i kom- bination med en arbetsskadesjukpenning kan leda till en kostnadsut- veckling som endast med svårighet låter sig kontrolleras. I sitt betän- kande (SOU 1996:113) En allmän och aktiv försäkring vid sjukdom och rehabilitering avvisade kommittén tanken på att omprioritera er- sättningarna från arbetsskadeförsäkringen genom att avgränsa de er- sättningsberättigande arbetssjukdomarna med ett strikt arbetssjuk- domsbegrepp så att det blev möjligt att lämna kompletterande ersätt- ning även under sjukpenningtid. 
 Kommittén konstaterade att dagens regler för ersättning vid arbets- sjukdom innebär att ersättning lämnas till samtliga som drabbats av be- stående nedsättning av arbetsförmågan till följd av, i princip, varje sjukdom som kan härledas till den försäkrades arbetsförhållanden. Al- ternativet vore en ordning där man, ofta till höga administrativa kost- nader, lämnar ersättning även i övergående skadefall, men endast vid ett begränsat antal sjukdomar som strikt definierats i en lista. Kom- mittén fann det förra systemet vara vida överlägset det senare. 
 Vi har i vår utredning i samband med prövningen av alternativet med en tilläggsförsäkring administrerad av arbetsmarknadens parter behandlat fördelar och nackdelar med det generella arbetsskadebe- greppet mera ingående och kan hänvisa dit för en utförligare diskussion (kap. 10). 
 I detta sammanhang vill vi peka på att bakgrunden till vårt utred- ningsuppdrag är den mycket kraftiga minskningen av antalet anmälda och godkända arbetsskador och en önskan att analysera de senaste årens förändringar i syfte att se över frågan om försäkringen ger en till- fredsställande trygghet för den som drabbas av en arbetsskada. 
 Endast om de skulle behövas för att få till stånd nödvändiga förbätt- ringar i rättstillämpningen, skulle det enligt vår mening finnas anled- ning att inom den offentliga försäkringens ram överväga att gå tillbaka till ett system med förteckning över ersättningsberättigande sjukdomar. Vi kan visserligen konstatera att det finns brister i dagens tillämpning av arbetsskadeförsäkringen, men vi anser som framgår av följande av- snitt att dessa bör avhjälpas på andra sätt. 
 Redan här vill vi dock förutskicka att vi anser det lämpligt att till försäkringskassornas hjälp och ledning ta fram beskrivningar över bl.a. 
  
 130  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 sådana sjukdomar i rörelse- och stödjeorganen som enligt vad man inom den medicinska vetenskapen är överens om med en hög grad av sannolikhet kan vara orsakade av skadebringande faktorer i arbetet. Dessa beskrivningar, som inte kan göra anspråk på att vara uttöm- mande, ska givetvis endast ha rådgivande karaktär. 
 Det finns också skäl att närmare granska de begränsningar som har gjorts i lagen när det gäller det generella skadebegreppet, och det gäller de numera i lag införda undantagen från det generella skadebegreppet vid psykiska och psykosomatiska sjukdomar samt den särskilda för- teckningen över smittsamma sjukdomar. Vi kommer i följande avsnitt att föreslå vissa kompletteringar när det gäller bestämmelserna på dessa områden. 
  
 5.3 
  
 Psykisk påfrestning som skadlig inverkan 
  
 Enligt en numera uttrycklig lagregel ska som arbetsskada inte anses en skada av psykisk eller psykosomatisk natur som är en följd av en företagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskattning av den försäkrades arbetsinsatser, vantrivsel med arbetsuppgifter eller ar- betskamrater eller därmed jämförliga förhållanden. 
 För att motverka en slentrianmässig tillämpning föreslår vi ett tillägg till bestämmelsen som klargör att undantagsbestämmelsen inte gäller om skadan har sin grund i trakasserier eller andra kränk- ningar av den försäkrade eller i andra liknande, påtagliga brister i arbetsmiljön. 
  
 5.3.1 
  
 1976 års lag 
  
 Det generella skadebegreppet omfattar också psykiska och psykosoma- tiska sjukdomar. När arbetsskadeförsäkringen infördes gjordes emeller- tid vissa undantag i specialmotiveringen till 2 kap. 1 § LAF (prop. 1975/76:197). Föredragande statsrådet anslöt sig nämligen till följande uttalande av yrkesskadeförsäkringskommittén. 
 Vissa med arbetet eller arbetsförhållandena sammanhängande om- ständigheter, som otvivelaktigt kan ge upphov till psykiska besvär hos arbetstagare, är emellertid inte av den arten att den skadliga inverkan som de kan medföra bör falla in under bestämmelsen. 
 Det ligger i sakens natur att psykiska störningar till följd av före- tagsnedläggelse, arbetstvister, byte av arbetsuppgifter, svikna be- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 131 
  
 fordringsförhoppningar, bristande uppskattning av arbetsinsatser och allmän vantrivsel med arbetsuppgifter och arbetskamrater inte skall kunna föranleda ersättning från yrkesskadeförsäkringen. 
 Riksförsäkringsverket gjorde 1990 en rättslägesanalys med utgångs- punkt i FÖDs samtliga domar vad avser skador som har sin grund i psykiska faktorer i arbetsmiljön (RFV ANSER 1990:6). Verket an- märkte att sammanställningar av detta slag, som bygger på rättsfall, är tidsbundna och att senare rättsfall kan komma att förändra bilden. Efter en redogörelse för domarna som gällde psykisk sjukdom drog RFV sammanfattningsvis följande slutsatser. 
 Utanför LAFs ram faller sådana omständigheter som kan före- komma på varje arbetsplats och som inte direkt anknyter till det aktuella arbetet. FÖD godtar dock trakasserier och mobbning som direkt knutna till arbetet men har ställt beviskravet högt. Hög ar- betsbelastning utgör en sådan omständighet som kan innebära skadlig inverkan. Även om hänsyn tas till den försäkrades indivi- duella förutsättningar krävs det en extraordinär arbetsbelastning, vanligtvis även parad med andra påfrestningar av fysiskt eller psy- kiskt slag, för att arbetsbelastningen skall betraktas som skadlig. 
 Speciella inslag som arbetsstudier och gruppdynamiska öv- ningar har accepterats som såväl skadliga faktorer som omfattade av försäkringens bestämmelser. 
  
 5.3.2 
  
 1993 års lagändring 
  
 På inrådan av lagrådet kom undantagen till uttryck i lagtexten i sam- 
 band med lagändringarna 1993. Undantagen har följande lydelse:  
 3OM ARBETSSKADA ANSES INTE EN SKADA AV PSYKISK ELLER PSYKOSOMATISK NATUR SOM ¤R EN F¶LJD AV EN F¶RETAGSNEDL¤GGELSE EN ARBETSTVIST BRISTANDE UPPSKATTNING AV DEN F¶RS¤KRADES ARBETSINSATSER VANTRIVSEL MED ARBETS UPPGIFTER ELLER ARBETSKAMRATER ELLER D¤RMED J¤MF¶RLIGA F¶RH¥LLANDEN 
  
 Lagtextens formuleringar anknyter som framgår mycket nära till 1976 års motivuttalanden. Någon ändring i sak synes inte ha varit av- sedd. I prop.1992/93:30 heter det endast att som Lagrådet framhållit är det angeläget att den i prop.1975/76:197 fastslagna grundsatsen kom- mer till uttryck i lagtexten. Det är dock att märka att lagändringen rent 
 faktiskt skulle kunna tolkas som en utvidgning av undantagsregeln. 
 "YTE AV ARBETSUPPGIFTER  
 och  
 SVIKNA BEFORDRINGSF¶RHOPPNINGAR  
 har ut- gått i uppräkningen och i stället har tillagts  
 ELLER D¤RMED J¤MF¶RLIGA F¶RH¥LLANDEN 
 I RFV REKOMMENDERAR (Allmänna råd 1994:3) Ersättning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring (LAF) behandlas de undantag 
  
 132  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 från det generella skadebegreppet som har gjorts för skador av psykisk eller psykosomatisk natur. Ett antal avgöranden från FÖD redovisas. De finns alla också med i den tidigare nämnda rättslägesanalysen. De har avgjorts med stöd av de regler som gällde före den 1 januari 1993, och de kan därför enligt de allmänna råden enbart ses som exempel på gränsdragningarna mellan omständigheter som är undantagna från LAFs generella skadebegrepp och omständigheter som är att anse som skadlig inverkan i LAFs mening. 
 Vår utredning har inte haft möjlighet att göra någon egen genom- gång och bedömning av hur de numera lagfästa undantagen fungerar i praktiken. Vid diskussioner som vi har haft med bl.a.  
 LO-Rättsskydd 
  och TCOs arbetsskadeenhet har emellertid den åsikten framförts att det finns en klar tendens hos försäkringskassorna att försöka tolka in väl mycket under lagens undantagsbestämmelser, t.ex. också fall av mobb- ning eller utfrysning. 
 Från Svenska kommunalarbetarförbundet har man fäst vår upp- märksamhet på att personal inom hemtjänsten och annan vårdpersonal ibland – och särskilt i tider av nedskärningar i vården – får möta en aggressivitet och frustration hos vårdtagarna som kan leda till sådana psykiska påfrestningar att man måste sjukskriva sig. Men det finns knappast exempel på att psykiska besvär av sådana anledningar har godkänts som arbetsskada. 
  
 5.3.3 
  
 Överväganden 
  
 Psykiska och psykosomatiska sjukdomar utgör den tredje största gruppen av anmälda arbetsskador, och det är en grupp som ökar. Redan av den anledningen finns det anledning att granska undantagsbestäm- melsernas utformning och tillämpning kritiskt. Under senare år har också uppmärksamheten kommit att riktas alltmer på de psykosociala faktorerna i arbetet. Trakasserier av sexuell eller annan art och mobb- ning av olika slag hör exempelvis till frågor som ofta står i fokus i ar- betsmiljödebatten. 
 Arbetarskyddsstyrelsen har utfärdat föreskrifter om åtgärder mot kränkande särbehandling i arbetslivet (AFS 1993:17) som preciserar arbetsgivarens ansvar för att förebygga och vidta åtgärder mot m obb- ning och trakasserier på arbetsplatsen. 
 De undantag från det generella skadebegreppet som således numera anges uttryckligen i LAF är sinsemellan tämligen skilda till sin natur. Företagsnedläggelse har t.ex. föga gemensamt med vantrivsel med ar- betskamrater. Vi kan dock inte se att det finns tillräckliga skäl att slopa eller formulera om något av de angivna undantagen. Vårt intryck från 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 133 
  
 RFVs rättslägesanalys 1990 är att FÖD på sin tid mycket konsekvent hävdade att trakasserier och mobbning är en typ av skadlig inverkan som inte faller under undantagen. Och vi har inte belägg för att det skett någon ändring i domstolspraxis senare. 
 Däremot finns det anledning att ta fasta på den kritik mot kassornas tillämpning som har framförts. Det kan givetvis inte accepteras att kassan mer eller mindre slentrianmässigt konstaterar att sjukdomsbe- svären inte är ersättningsberättigande bara därför att de är hänförliga 
 till förhållanden som beror på det psykiska arbetsklimatet på arbetsplatsen. Man måste kräva att beslutsfattaren preciserar vilken grund som åberopas för att det skulle föreligga ett undantag. Det förutsätter i sin tur att undantaget är så väl definierat i lagtexten som möjligt. 
 Det är viktigt att lagen avspeglar rättsläget. Behövs det klargöran- den beträffande uttolkningen av en lagtext, kan detta inte åstadkommas i efterhand på annat sätt än i samband med lagändringar. En väg att minska utrymmet för missuppfattningar är att markera i lagtexten den inställning beträffande trakasserier och dylikt som har lagts fast i dom- stolspraxis. Samtidigt inskärps att undantagsbestämmelsen inte får 
 tolkas extensivt. Vi föreslår därför följande tillägg i lagtexten i anslut- ning till undantagsbestämmelsen:  
 6AD NU SAGTS G¤LLER INTE OM SKADAN HAR SIN GRUND I TRAKASSERIER ELLER ANDRA KR¤NKNINGAR AV DEN F¶RS¤KRADE ELLER I ANDRA LIKNANDE P¥TAGLIGA BRISTER I ARBETSMILJ¶N 
  
 5.4 
  
 Smittsamma sjukdomar 
  
 Vi föreslår att en grundlig översyn ska göras av arbetsskadeförsäk- ringens skydd vid smittsamma sjukdomar. Vid denna bör man bl.a. analysera konsekvenserna av en bredare definition av begreppet ar- betsskada framkallad av smitta, granska skyddet för dem som arbe- tar vid landets infektionskliniker samt utreda tredjemansskyddet närmare. 
 Vi föreslår nu att försäkrade som är sysselsatta i arbete där de riskerar att utsättas för smitta till följd av  
 (ERPES " ()6 !)$3 OCH %(%# BAKTERIE  
 ska omfattas av det särskilda skyddet i LAF. 
  
 134  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.4.1 
  
 Nuvarande regler 
  
 I 2 kap. 1 § LAF anges att om skada som beror på annat än olycksfall har framkallats av smitta, anses den som arbetsskada i den mån rege- ringen föreskriver det. 
 När arbetsskadeförsäkringen infördes fann man skäl att föreskriva 
 undantag från det generella skadebegreppet när det gäller smitta fram- kallad av  
 SJUKDOM 
 . Man anförde att det inte kan anses realistiskt att låta 
 försäkringen omfatta förkylningssjukdomar och andra infektionssjuk- domar som kan drabba en person oavsett om han eller hon förvärvsar- 
 betar eller inte. Oftast pågår sådana sjukdomar under en begränsad tid. Om skadan har berott på  
 OLYCKSFALL  
 är den däremot alltid att anse som 
 arbetsskada även om den framkallats av smitta. 
 Föredragande statsrådet anslöt sig i specialmotiveringen (prop. 1975/76:197 sid. 91) till yrkesskadeförsäkringskommitténs förslag att arbetsskadeskyddet för smittsamma  
 SJUKDOMAR  
 i arbetsskadeförsäk- ringen skulle preciseras genom en särskild uppräkning. 
 Regeringen har sålunda gett föreskrifter i 5 § förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis) om när en skada genom smitta ska anses som arbetsskada. För att en försäkrad skall omfattas av LAF vid smittsamma sjukdomar måste enligt Davis vissa förutsättningar vara uppfyllda. Antingen ska den försäkrade ha fått smittan vid arbete i laboratorium där arbete med smittämnet bedrivs eller också ska han eller hon ha fått en viss typ av sjukdom vid ett angivet slag av arbete. 
 Om den försäkrade har smittats när han eller hon har varit sysselsatt i ett laboratorium där man arbetat med det aktuella smittämnet, om- fattas han eller hon således alltid av försäkringen. Det är inte enbart la- boratoriepersonal som skyddas av försäkringen utan även andra som ut- för någon typ av arbete i laboratorium, t.ex. lokalvårdare och hant- verkare. Den som smittas behöver alltså inte själv ha hanterat det smitt- samma ämnet. 
 Om man inte arbetar i ett laboratorium gäller att arbetsskadeskyddet omfattar dels samhällsfarliga sjukdomar som finns upptagna i 1.1 och 1.2 bilagan till smittskyddslagen (1988:1472), dels en rad andra sjuk- domar som finns uppräknade i Davis. En allmän förutsättning är att smittokontakten har förekommit i arbetet vid sjukvårdsinrättning eller i annat arbete vid behandling, vård eller omhändertagande av en smitt- förande person. 
 Smittokontakten kan även ha förekommit i arbete vid omhänder- havande eller hantering av smittförande djur eller material. Skyddet gäller inte bara den som skadas när han utför sina normala arbetsupp- gifter utan var och en som i sitt arbete får handskas med smittförande 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 135 
  
 människor, djur eller material. I arbete vid sjukvårdsinrättning omfattas därför, förutom sjukvårdspersonal, även hantverkare, lokalvårdare m.fl. som arbetar fast eller tillfälligt vid sjukhus, läkarmottagningar eller lik- nande av LAF. 
  
 5.4.2 
  
 Överväganden 
  
 !LLM¤NT 
 Vi har inte haft möjlighet att göra någon egentlig genomgång av hur LAFs bestämmelser om ersättning vid smittsamma sjukdomar fungerar i praktiken. Under utredningens gång har emellertid frågan kommit upp om ytterligare smittsamma sjukdomar bör omfattas av det särskilda för- säkringsskydd som LAF ger eller om någon eller några sjukdomar kan tas bort. 
 Det finns i och för sig skäl som talar för att man borde utreda frågan om arbetsskadeförsäkringens tillämpning på de smittsamma sjuk- domarna mera grundligt. Således vore det av värde om man kunde analysera konsekvenserna av en bredare definition av begreppet arbets- skada framkallad av smitta. Om en epidemiologisk utredning visar att det föreligger ett samband mellan en försäkrads sjukdom och hans eller hennes arbetsplats, så borde denna kunna omfattas av försäkringen, oavsett om smittämnet finns särskilt uppräknat i författning eller inte. Det har sagts oss att det i dag för de flesta smittämnen finns tillgång till kvalificerad metodik för att klargöra epidemiologiska samband. För att underlätta tillämpningen kunde  
 virus-framkallade 
  luftvägsinfektioner och diarrésjukdomar undantas. 
 En sådan konstruktion av det försäkringsmässiga smittskyddet skulle kunna göra det lättare att ta ställning till enskilda fall av smitt- överföring. Det skulle också göra det mindre nödvändigt att försöka välja ut de smittsamma sjukdomar som bör ingå i uppräkningen över ersättningsbara sjukdomar. Det lär t.ex. finnas ca 60 olika djursjuk- domar som under speciella omständigheter kan föras över till männi- skan. De flesta är dock synnerligen ovanliga i Sverige. Det är ingalunda säkert att just de som i dag är uppräknade är de mest skyddsvärda. 
 En annan fråga som har kommit upp under utredningens gång är om inte personal som arbetar vid landets infektionskliniker och som i den dagliga kontakten med svårt sjuka patienter är utsatta för smittorisker borde omfattas av samma starka försäkringsskydd som de som arbetar vid ett laboratorium. Det har bl.a. gjorts gällande att de som arbetar vid en infektionsklinik snarast är mer utsatta för smittorisker än laborato- riepersonal. 
  
 136  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 En ytterligare fråga som har kommit upp till diskussion inom utred- ningen är om tredje man ska omfattas av arbetsskadeförsäkringens skydd. Med tredje man avses t.ex. anhöriga som riskerar att utsättas för smitta och barn som skadas under fosterstadiet. 
 Frågan om fosterskador ska omfattas av arbetsskadeförsäkringen har behandlats tidigare. Socialförsäkringsutskottet angav i 1990/91:SfU 16 Rehabilitering och rehabiliteringsersättning (s. 49) att skyddet av foster borde lösas genom föreb yggande åtgärder och inte genom en ut- vidgning av LAF. Gravida kvinnor borde skyddas från arbetsmiljöer som kunde medföra risk för fosterskador. Kunskapen om fosterskador var emellertid begränsad och läget – inte minst på arbetsmiljöområdet – var oklart. Arbetarskyddsstyrelsen förutsattes dock uppmärksamt följa det fortlöpande forskningsarbetet på området och utfärda föreskrifter i de fall risken för fosterskador upptäcktes i arbetsmiljön. 
 Vi har inhämtat att Arbetarskyddsstyrelsen har uppmärksammat ar- betsmiljön för gravida kvinnor och risken för fosterskador på grund av riskfaktorer i arbetsmiljön genom att utfärda föreskrifterna AFS 1994:32, Gravida och ammande arbetstagare, som är en implemente- ring av  
 EU-direktiv 
  Smith%%# 
 . 
 Enligt vad vi erfarit anser man inom såväl Polisförbundet som Vård- förbundet SHSTF att tredje man är särskilt utsatt för risker inom de yrken som deras medlemmar representerar, och förbundens uppfattning är att även tredje man bör skyddas enligt LAFs regler. 
 Polisförbundet har belyst sin inställning med ett konkret exempel, där en polisman i samband med ett ingripande mot en narkotikapåver- kad biltjuv smittades av hepatit genom blod från den gripne. Polis- mannen och sedermera också hans sambo insjuknade i hepatit med leversvikt och vårdades en längre tid på sjukhus. Polismannen – men inte hans sambo – fick sjukdomen godkänd som arbetssjukdom. Paret fick ekonomiska svårigheter som en följd av det inträffade. 
 Vi har inte haft möjlighet att göra någon egentlig utredning av frågan om ersättning åt skadelidande tredje man. Den har många aspekter och behöver förmodligen analyseras noga. Det finns emeller- tid en påtaglig oro för följderna av en smittoöverföring på tredje man hos medlemmarna inom framför allt Polisförbundet och Vårdförbundet SHSTF. Det är en oro som vi tycker att man bör ta på allvar. 
 Vi har funnit att de nämnda frågorna är av den arten att de förut- sätter en mer ingående utredning på området än den vi har haft möjlig- het att göra med den tid vi har till förfogande. Vi föreslår därför att det görs en mera grundlig översyn av arbetsskadeförsäkringens skydd vid smittsamma sjukdomar. 
 Vi har nu inskränkt oss till att på några punkter närmare granska det skydd som arbetsskadeförsäkringen ger när den försäkrade varit syssel- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 137 
  
 satt i arbete vid sjukvårdsinrättning eller i annat arbete vid behandling, vård eller omhändertagande av smittförande person eller vid om- händerhavande eller hantering av smittförande djur eller material. Efter att ha samrått under hand med expertis vid Socialstyrelsens smitt- skyddsenhet föreslår vi följande ändringar. 
 ¶R¤NDRINGAR I !30 
  
 -UL 
  
  OCH KL¶VSJUKA  
 tillhör de i Davis särskilt uppräknade sjukdomarna. Men man känner i vart fall sedan  
 1930-talet 
  inte till något enda exem- pel på att det alls kunnat ge upphov till sjukdom hos människa. Det finns därför inte längre något behov av att låta försäkringen omfatta sjukdomen. Vi föreslår att sjukdomen ska tas bort från uppräkningen i 
 5 § Davis. 
  
 (ERPES " ()6 !)$3 OCH %(%#  
 0157- bakterie är smittämnen som förekommer i Sverige och som en försäkrad riskerar att ådra sig genom arbete med smittförande djur och personer.  
 (ERPES "  
 förekommer i hög frekvens hos apor som importeras. Nyligen har en apskötare 
 (utomlands) avlidit i sjukdomen efter att ha fått apsaliv i ögat. När det gäller smittämnena  
 ()6 !)$3 OCH %(%# BAKTERIE  
 finns det stu- 
 dier som visar att smittspridning kan ske från person till person. Sjuk- domar till följd av dessa smittämnen kan även klassas som samhälls- farliga, men de finns inte upptagna som sådana i punkterna 1.1 och 1.2 i bilagan till smittskyddslagen. 
 I och för sig kan man tänka sig att smitta till följd av exempelvis HIV/AIDS i realiteten omfattas av försäkringsskyddet redan i dag. Sådan smitta kan oftast betecknas som ett olycksfall i arbetet, när den överförs genom en plötslig, ovanlig eller oförutsedd händelse. Vi anser emellertid det riktigast att inte låta frågan om godkännande av en smitt- sam sjukdom som arbetssjukdom vara beroende av denna typ av reso- nemang. 
 Vi föreslår därför att försäkrade som är sysselsatta i arbete där de riskerar att utsättas för smitta till följd av  
 (ERPES " ()6 !)$3 OCH %(%# BAKTERIE  
 ska omfattas av det särskilda skyddet i LAF. 
 Sjukdomar till följd av dessa smittämnen bör således föras till de sär- skilt uppräknade i 5 § Davis. 
  
 138  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.5 
  
 Sambandsfrågor 
  
 Den kraftiga nedgången i antalet anmälda respektive godkända ar- betsskador beror förmodligen framför allt på att arbetsskadesjuk- penningen slopades den 1 juli 1993 och inte så mycket på de nya bevisregler som infördes samma år. Även den minskade sysselsätt- ningen på arbetsmarknaden kan ha spelat in. 
 Vi har övervägt möjligheten att byta ut dagens bevisregler mot en enklare, som finns på andra ställen inom skadeståndsrätten och som är lättare att förstå. Vi har dock stannat för att de nuvarande bevis- reglerna bör behållas och föreslår i stället olika åtgärder för att för- bättra tillämpningen. 
  
 5.5.1 
  
 Bakgrund 
  
 Den tidigare yrkesskadeförsäkringen hade från början en bevisregel som innebar att orsakssamband mellan en sjukdom och viss skadlig in- verkan i arbetet ansågs föreligga om inte övervägande skäl talade däremot. Tillämpningen av lagen ansågs dock för restriktiv och som ett resultat av kritiken infördes 1968 bevisregeln att samband skulle anses föreligga om inte betydligt starkare skäl talade däremot. Samma be- visregel med en stark presumtion för orsakssamband fördes sedan över till LAF, samtidigt som vi fick ett i princip generellt arbetsskade- begrepp. 
 Bevisregeln kombinerades i förarbeten och praxis med en medicinsk farlighetsbedömning som innebar att det åtminstone skulle vara sanno- likt att den faktor som den försäkrade menade hade vållat skadan verk- ligen kunde ge upphov till den typ av sjukdomsbesvär som han eller hon hade fått. 
 Att orsakssamband ska presumeras skiljer sig från vad som gäller annars t.ex. inom skadeståndsrätten. Motivet till den för den enskilde mycket förmånliga bevisregeln inom arbetsskadeförsäkringen angavs vara att försäkringen och inte den enskilde försäkrade skulle bära den rättsförlust som kan bli följden av den medicinska vetenskapens ofull- komlighet att fastslå samband. 
 Arbetsskadeförsäkringens utveckling kritiserades starkt under slutet av  
 1980-talet 
  och början av  
 1990-talet. 
  Antalet anmälda och godkända arbetsskador hade vuxit mycket kraftigt och därmed också kostnaderna för försäkringen. Orsaken sades vara den utveckling i praxis som hade blivit följden av det generella skadebegreppet och den gynnsamma be- visregeln. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 139 
  
 Samtidigt ska sägas att många också var positiva till utvecklingen. Det generella skadebegreppet hade lett till att försäkrade som till följd av skadebegreppets utformning i tidigare lag var utestängda från möj- ligheterna att få sin skada bedömd som arbetsskada nu kunde få rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen prövad. Man kunde också peka på att många nya medicinska kunskaper hade vunnits om skadors uppkomst i arbetslivet som en följd av regelverket i arbetsskadeförsäk- ringen. 
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen konstaterade 1992 mot bak- grund av de erfarenheter som hade vunnits av tillämpningen av LAF att kombinationen av ett generellt arbetsskadebegrepp och en mycket ge- nerös bevisregel i sig kan ha lett till svårigheter att upprätthålla en klar avgränsning mellan arbetsrelaterade och icke arbetsrelaterade sjukdo- mar. Det är problematiskt att rätt värdera sådana omständigheter utan- för förvärvsarbetet som kan bidra till en sjukdoms eller försämrings uppkomst och utveckling. Om man ville åstadkomma en tydligare gränsdragning var det ofrånkomligt att ompröva bevisregeln. 
 Efter Arbetsskadeförsäkringsutredningens översyn infördes fr.o.m. den 1 januari 1993 en uttrycklig lagregel när det gäller farlighets- bedömningen. Enligt denna ska det föreligga en hög grad av sanno- likhet för att en faktor ska kunna ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har. Vidare ersattes den tidigare presumtionsregeln av den nuvarande sambandsregeln. Denna innebär i korthet att det krävs över- vägande skäl för att en skada ska anses vara orsakad av den skadliga inverkan som den försäkrade varit utsatt för. 
  
 5.5.2 
  
 Utvecklingen under  
  
 1990-talet 
  
 Under  
 1990-talet 
  har antalet anmälningar om arbetsskada åter minskat starkt. Även andelen godkända skador har minskat kontinuerligt. Vi har i uppdrag att analysera de senaste årens förändringar i arbetsskadeför- säkringen i syfte att se över frågan om försäkringen ger en tillfreds- ställande trygghet för den som drabbas av en arbetsskada. 
 Det är inte möjligt att dra några säkra slutsatser av den statistik som finns att tillgå. Inte heller ger en genomgång av de senaste årens domar från högre instans uttryck för någon tendens när det gäller vilken in- verkan de nya bevisreglerna haft på utvecklingen. De nya reglerna har ännu gällt för kort tid och avgörandena är för få. Inga domar har hittills refererats. I riksdagsmotioner och i den allmänna debatten har dock många menat att inte minst den starka minskningen av antalet god- kända belastningsskador är en följd av de nya reglerna. 
  
 140  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Huvudorsaken till det jämfört med tidigare mycket låga antalet an- mälda skador som vi i dag kan registrera skulle emellertid lika gärna kunna vara att arbetsskadesjukpenningen slopades den 1 juli 1993. Frågan om det föreligger en arbetsskada eller inte har ju därmed ofta inte aktualiserats förrän det kanske efter något år blivit fråga om för- tidspension eller livränta på grund av en bestående nedsättning av den försäkrades arbetsförmåga. Även antalet godkända arbetsskador har minskat starkt. Inte heller här är det säkert att anledningen är de nya bevisreglerna. 
 Statistiken visar att antalet ärenden som kommer in för prövning aldrig har varit så lågt som nu. Antalet avslag i ärenden om arbets- skadeersättning har heller aldrig varit så lågt. Det talar också för att det 
 i allt väsentligt är slopandet av arbetsskadesjukpenningen som har or- sakat nedgången i antalet anmälningar respektive andelen godkända skador. Men vi vill också peka på de starka förändringarna på arbets- marknaden. Sysselsättningen har sjunkit starkt under  
 1990-talet. 
  
 I en rapport från Arbetslivsinstitutet, nr 1997:17, Arbetsskadeför- säkringen – bedömningen i domstol av belastningsskador hos konto- rister och sjuksköterskor, som tagits fram under vetenskaplig med- verkan av forskare vid Arbetslivsinstitutet och de Psykologiska och Juridiska institutionerna vid Stockholms universitet hävdas att dom- stolarna och försäkringskassorna som ett resultat av den kraftiga kri- tiken i den allmänna opinionen och inte minst från riksdagens revisorer började tillämpa LAF betydligt mer restriktivt redan i början av 1990- talet innan de nya bevisreglerna hade införts. Samtidigt påpekas det i rapporten att de regionala skillnaderna var stora i domstolarnas till- lämpning. 
 Samma intryck av en betydande restriktivitet redan före lagändring- arna redovisar företrädare för  
 LO-Rättsskydd 
  och TCOs arbetsskade- enhet vid diskussioner med oss. I och för sig är det enligt vår mening varken unikt eller särskilt förvånande att tillämpningen i icke ringa om- fattning följer svängningarna i den allmänna opinionen. Detta är väl- känt fenomen från andra delar av socialrätten, t.ex. när det gäller tvångsomhändertaganden av barn eller missbrukare, och från straff- rätten när det gäller utmätningen av ovillkorliga frihetsstraff eller läng- den på dessa. 
 Från dessa utgångspunkter ter sig måhända betydelsen av skärp- ningarna av arbetsskadeförsäkringens bevisregler något överskattad. Det har, naturligtvis med en viss förenkling, hävdats att handläggaren eller domaren under intryck av bl.a. den allmänna opinionen eller för den delen uttalanden av ledande politiker gör sin bedömning hur bevis- reglerna än ser ut. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 141 
  
 5.5.3 
  
 En ny bevisregel? 
  
 LAFs bevisregler har enligt mångas uppfattning en så krånglig utform- ning att de sällan kan förstås av de försäkrade. Det finns också exempel på att de missförståtts av läkare som avger utlåtanden i arbetsskade- ärenden. Även bland försäkringskassornas handläggare förekommer det att reglerna missförstås, liksom det finns exempel i domar på allvarliga sammanblandningar av kraven i de olika bevisleden. 
 Det har i förarbetena till lagreglerna och senare bl.a. i domar gjorts många utmärkta beskrivningar av sannolikhetsprövningen av en faktors skadlighet och kring själva sambandsregeln i LAF. Men det är från rättssäkerhetssynpunkt givetvis inte bra om reglerna har en utformning som bara kan förstås av dem som på yrkets vägnar är verkliga experter på området. Det kan också leda till att rättsmedvetandet urholkas. 
 I patientskadelagen finns det en regel som innebär att ersättning lämnas för en personskada om det föreligger övervägande sannolikhet för att skadan är orsakad av en viss händelse. Begreppet övervägande sannolikhet används också i 3 § miljöskadelagen (1986:225) för att ut- trycka sambandet mellan en skada och vissa former av miljöstörningar. Kravet på övervägande sannolikhet knyter också nära an till det lindra- de beviskrav som Högsta domstolen har ställt upp i vissa situationer inom skadeståndsrätten, särskilt vid svårutredda medicinska och tek- niska förlopp. Däremot finns det i dessa lagar och i den allmänna skadeståndsrätten inga uttalade krav på en särskild farlighetsbedöm- ning av en faktors skadlighet. 
 Inte minst från fackligt håll har vi fått höra att man under senare år har sett exempel på en slentrianmässig handläggning i försäkrings- kassorna av anmälningarna om arbetsskada. Företrädare för yrkesmedi- cinen har vid samtal med oss fäst uppmärksamheten på att de försäk- rade enligt deras uppfattning ibland möter en tämligen rigid, avvisande inställning när det exempelvis gäller sådana belastningssjukdomar som det finns alldeles klara belägg för att de kan utgöra arbetssjukdomar. Alldeles för sällan skickas ärendena till specialist, och det finns exem- pel på att läkarintyg från icke specialister fått väga tyngre än utlåtanden från en specialist när man beslutat att inte erkänna en anmäld sjukdom som arbetsskada. 
 Vi kan inte se att det finns tillräckliga skäl för att nu återinföra en presumtionsregel av det slag som fanns inom yrkes- och arbetsskade- försäkringarna fram till år 1993. Detta i synnerhet som besluten att inte godkänna en skada som arbetssjukdom ofta grundar sig på en bedöm- ning att det inte föreligger skadlig inverkan. 
 Vi har också övervägt om det inte skulle vara till fördel om de nu- varande bevisreglerna kunde bytas ut mot en enklare, som kunde för- 
  
 142  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 stås av envar. Den bevisregel om övervägande sannolikhet som således finns på en del håll inom skadeståndsrätten skulle kunna uppfylla såda- na krav. Det vore givetvis ännu en stor fördel att man då skulle kunna få samma regel som sedan länge vunnit burskap på angränsande rätts- områden. 
 Vi har dock stannat för att inte föreslå en sådan ny regel. 1993 års lagstiftning har ännu varit i kraft bara några år, och några klara tenden- ser kan inte utläsas av de få domar som kommit från högre rätt. An- strängningar bör i stället göras för att åstadkomma en bättre tillämpning 
 av de nuvarande reglerna. Det är en styrka med nuvarande regler att uppdelningen i två led för med sig att man tar ordentlig ställning till om det föreligger skadlig inverkan eller inte. Med en ny regel där farlig- hetsbedömningen vägs in jämsides med andra skäl för eller emot kan det finnas en risk för att det vetenskapliga underlaget för en faktors skadlighet kommer i skymundan. 
 I följande avsnitt föreslår vi i stället en rad olika åtgärder för att för- bättra tillämpningen av bevisreglerna. 
  
 5.6 
  
 Handläggning 
  
 5.6.1 
  
 Några utgångspunkter 
  
 Arbetsskadeärendena har under senare år fått en ganska undanskymd roll i försäkringskassornas arbete. Handläggningen har kritiserats för att på sina håll ha blivit mer slentrianmässig och färgad av en alltför restriktiv hållning. Man menar också att kompetensen inte sällan brister hos både tjänstemän och läkare. 
 Det pågår ett arbete inom försäkringskassorna med att förbättra handläggningen.Vi anser dock att det behövs centrala åtgärder för att öka förutsättningarna att få en säkrare och snabbare handlägg- ning av arbetsskadeärendena. 
 Arbetsskadeförsäkringen hade i slutet av  
 1980-talet 
  utvecklats till en försäkringsform som tog stora administrativa resurser i anspråk hos försäkringskassorna. Handläggningen hade decentraliserats ut till lokalkontoren där ofta åtskilliga handläggare var sysselsatta med att enbart pröva ärenden enligt LAF. 
 I dag är bilden en annan. Antalet ärenden har minskat starkt som en följd av att arbetsskadesjukpenningen har tagits bort ur försäkringen och rättstillämpningen har skärpts. De tidigare stora ärendebalanserna har i stort sett arbetats av och ärendemängderna på varje lokalkontor 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 143 
  
 som handlägger arbetsskadeärenden är nu ofta inte större än att de ger arbetsuppgifter till endast någon enstaka handläggare. Inte sällan får arbetsskadehandläggaren dela sin tid med att pröva ersättningsanspråk inom andra ersättningsformer. 
 De senaste årens kraftiga nedskärningar av försäkringskassornas resurser har också i många fall tvingat kassorna att prioritera hårt. Mycket kraft har lagts ned på rehabiliteringsärenden och på att t.ex. klara utbetalningen av bostadsbidrag. Arbetsskadeärendena har i det läget fått en ganska undanskymd roll i försäkringskassornas arbete. Belägg för detta finner man också i kassornas årsredovisningar. 
 Kritiken har inte låtit vänta på sig. Vi har haft diskussioner med bl.a. företrädare för yrkesmedicinen och för de försäkrade, med LO- Rättsskydd och TCOs arbetsskadeenhet samt med försäkringsläkare och tjänstemän vid försäkringskassorna. Vi har då förstått att man ur olika synvinklar önskar en förbättrad handläggning av de komplicerade arbetsskadeärendena. 
 Några av dem vi talat med har framför allt framfört att handlägg- ningen på sina håll blivit mer slentrianmässig, att den ibland är färgad av en alltför restriktiv hållning och att kompetensen brister både hos tjänstemän och läkare. Inte minst gäller detta i mer svårbedömda ären- den som rör exempelvis belastningssjukdomar. Också i fall där det nu- mera finns goda vetenskapliga belägg för att sådana skador kan vara arbetsrelaterade avslås ibland kraven på att få skadorna godkända som arbetsskador utan närmare utredning med motiveringen att det inte föreligger skadlig inverkan. 
 En annan sak som har tagits upp är att arbetsskadeprövningen, efter de förändringar som skett i regelsystemet, kommer till stånd väl sent. Och när den väl kommer i gång tar det ofta alldeles för lång tid att få ett beslut. Det framhålls ganska ofta att det för den skadade inte alltid är så avgörande vilken ersättning han eller hon ska få på grund av sin skada som att skadan faktiskt blir godkänd som en arbetsskada. 
 Vi har inte haft några möjligheter att göra egna bedömningar av hur det faktiskt förhåller sig med de påstådda bristerna i handläggningen, men intrycket av att handläggningen på olika sätt behöver förbättras förstärks av det resultat som Riksförsäkringsverket redovisar i en upp- följningsrapport Nya arbetsskadebegreppet – beslutsunderlagens kva- litet (RFV redovisar 1997:1). 
 RFV konstaterar i rapporten att beslutsunderlagen är av skiftande kvalitet. I hälften av de granskade ärendena anses beslutsunderlagen hålla en godtagbar kvalitet medan övriga underkännes. Även kvaliteten på försäkringskassans beslutsmotiveringar varierar väsentligt. 
 Enligt RFVs mening är besluten dåligt underb yggda. Arbetsplatsut- redningarna är bristfälliga, och RFV konstaterar att i hälften av ärende- 
  
 144  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 na är inte skadlighetsfrågan utredd eller någon sambandsbedömning gjord. I flera ärenden framgår det inte om det finns några ersättnings- anspråk. I många ärenden är det dessutom svårt att se vad som är prö- vat, och det är svårt att se vilken lagstiftning som har tillämpats. En stor del av föredragningspromemorierna är knapphändigt skrivna och svåra att följa. I en inte obetydlig mängd ärenden har fel lagstiftning tillämpats. 
 Det RFV kallar det nya stramare skadebegreppet ställer stora krav på det medicinska underlaget. RFV saknar i de flesta fall utredning om läkarnas resonemang beträffande skadlighets- och sambandsfrågorna är logiskt och vetenskapligt grundade. 
 Underlaget för rapporten är från år 1994 och år 1995, och det avser egentligen inte nuläget. Det finns dock enligt vår mening inget som skulle indikera att förhållandena undergått en mera påtaglig förbättring. Det finns tvärtom anledning att befara att förhållandena snarare blivit än sämre, eftersom kassorna tvingats att skära ned sin personal ytter- ligare efter år 1995. 
 Det finns också skäl att rent allmänt peka på att antalet anmälningar till JO har ökat stadigt under senare år när det gäller försäkringskassor- nas arbete inom socialförsäkringsområdet. Det är också vanligt att JO finner anledning till anmärkning mot handläggningen av socialförsäk- ringsärenden enligt förvaltningslagens regler. 
 RFVs uppföljning har haft till syfte att ligga till grund för kvalitets- diskussioner på försäkringskassorna, och resultatet kan enligt RFV ut- göra underlag för framtagning av en modell för kontinuerlig systemtill- syn och kvalitetssäkring av beslutsunderlagen. RFV håller nu på att ta fram en sådan modell för LAF. 
 Det är sant att bristfälliga beslutsunderlag inte nödvändigtvis behö- ver betyda att besluten i ärendena i sak också varit felaktiga i samma utsträckning. Mycket görs också redan av kassorna själva för att för- bättra kvaliteten på handläggningen av arbetsskadeärendena i olika av- seenden. 
 Det är även viktigt för oss att understryka att det sagda inte får tas som kritik av de enskilda handläggarna. Som vi redan har nämnt ser vi utvecklingen under senare år som ett resultat av de nedskärningar som gjorts och av att försäkringskassorna i viss utsträckning sett sig tvinga- de att prioritera andra ärendeslag. 
 De skärpta regler som infördes i arbetsskadeförsäkringen 1993 ställer emellertid enligt vår mening krav på mer omfattande försäk- ringsmässiga och medicinska utredningar i varje enskilt ärende än vad som var fallet tidigare. Efter en anmälan om arbetsskada är det ofta nödvändigt att göra en grundlig utredning inte bara av de medicinska förhållandena – försäkringskassan ska enligt 13 § Davis inhämta läkar- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 145 
  
 utlåtande om anmäld arbetsskada – utan också av förhållandena på ar- betsplatsen. 
 Under senare år har inriktningen inom den allmänna försäkringen på arbetslinjen och på rehabilitering fått en allt större betydelse också för arbetsskadeförsäkringen. I avsnitt 5.10 framhåller vi värdet av att ar- betsskadeförsäkringen kommer in på ett relativt tidigt stadium och ga- ranterar den försäkrade en ekonomisk tr ygghet. Vi föreslår att det ska införas en ny ersättningsform, kallad omställningsersättning, under tid då den försäkrade genomgår bl.a. arbetslivsinriktad rehabilitering. Det här kommer att ge arbetsskadeförsäkringen en mer aktiv roll än tidiga- re, vilket i sin tur ställer ökade krav på både samarbete och effektivitet i handläggningen. 
 För att arbetsskadeförsäkringen i fortsättningen ska kunna tillämpas på ett bättre sätt måste försäkringskassornas handläggare, socialförsäk- ringsnämnden och läkarna ges möjlighet att utveckla sina roller i be- slutsprocessen. Det är enligt vår uppfattning därför angeläget att man på några punkter vidtar mer centrala åtgärder för att öka förutsättning- arna att få en säkrare och snabbare handläggning av arbetsskadeären- dena. 
  
 5.6.2 
  
 En säkrare och snabbare handläggning 
  
 Arbetsskadärendena är inte sällan komplicerade. För att säkra en kvalificerad bedömning föreslår vi att ärendehanteringen ska kon- centreras till i varje kassa något eller några kontor. Genomsnittligt stora kassor bör bilda avdelningar med 5 – 10 arbetsskadehand- läggare. 
 Vi föreslår att försäkringskassorna för år 1999 ska få särskilda medel – 10 miljoner kronor – för kompetensutveckling m.m. när det gäller arbetsskadehandläggningen. 
 Arbetsskadeförsäkringen ska genom vårt förslag i avsnitt 5.10 om omställningsersättning få en mer aktiv roll under rehabilite- ringen av den skadade. Detta ställer särskilda krav på samarbetet mellan kassans olika handläggare. 
 Vi föreslår som en allmän riktpunkt att frågan om en skada utgör en arbetsskada ska prövas slutligt av kassan så snart som möjligt och senast inom 6 månader från det att ersättningsanspråk har väckts, om det inte på grund av komplicerade medicinska utredningar eller av andra särskilda skäl finns anledning att dröja med beslutet. 
  
 146  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Arbetsskadeärendena är inte sällan komplicerade och kräver hög kom- petens hos handläggarna. För att kunna uppehålla en sådan hög kom- petens och säkra en kvalificerad bedömning i arbetsskadeärendena tror vi det är nödvändigt att ärendehanteringen åter koncentreras. 
 Vi är medvetna om att man på en del håll inom kassavärlden redan har inlett en koncentrering genom att exempelvis förlägga prövningen av alla arbetsskadeärenden inom ett område eller en region till ett sär- skilt kontor. Tidigare har lagstiftningen hindrat en sådan utveckling, men efter den reformering av kassornas administration som nu genom- förs är hindren undanröjda. 
 Det är dock vår uppfattning att man bör gå längre. För små kassor kanske all handläggning bör förläggas till centralkontoret eller till ett enda lokalkontor. I större kassor kanske handläggningen kan kon- centreras till några få lokalkontor. Ett riktmärke kan vara att man i ge- nomsnittligt stora försäkringskassor bildar avdelningar med 5 – 10 ar- betsskadehandläggare. Då bör möjligheterna till diskussion och analys i svårare ärenden, till internutbildning och till att vidmakthålla en hög kompetens kunna öka väsentligt. Man får då också möjlighet att följa rättsutvecklingen på ett säkrare sätt. 
 Till fördelarna med en koncentrerad handläggning hör framför allt att kvaliteten, likformigheten och rättsäkerheten stärks. Felaktigheter i tillämpningen kan avhjälpas genom att man skapar enhetliga rutiner för hanteringen. Det blir också lättare för handläggarna att diskutera svåra- re ärenden med varandra. 
 En nackdel är att avståndet ökar till den försäkrade. Vi tror dock inte att man ska överdriva behovet hos den försäkrade att ha nära till en personlig träff med handläggaren. Den mesta prövningen sker redan per telefon eller med brev. I stället kan det i många fall också för de försäkrade var till fördel att kassans kunskap om arbetsskador finns samlad. Det kan bli lättare att få kontakt med en kunnig handläggare på området. 
 Riksförsäkringsverket håller tillsammans med försäkringskassorna på att arbeta fram ett bedömningsinstrument som kan utgöra underlag för en kontinuerlig systemtillsyn och kvalitetssäkring av beslutsunder- lag och beslut i arbetsskadeärenden (den s.k.  
 Q-ben 
  LAF). I hante- ringen ingår bl.a. sakkunnigkontroll, som bidrar till en ökad säkerhet i handläggningen. Vi anser det angeläget att RFV vidareutvecklar meto- der för kontinuerlig systemtillsyn och att det kan upprätthållas en god kvalitetssäkring av beslutsunderlagen i arbetsskadeärendena. 
 Allmänt sett ställer komplicerade regelsystem som arbetsskadeför- säkringen krav på en god utbildning hos handläggarna. Det är vår upp- fattning att andelen handläggare med högskoleutbildning bör öka. För att upprätthålla en god kvalitet och yrkesskicklighet bör handläggarna 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 147 
  
 ges möjlighet till intern utbildning i arbetsskadeförsäkringens tillämp- ning. Detta blir givetvis särskilt aktuellt som en följd av den pågående översynen av försäkringen. 
 Vi anser att det bör avsättas särskilda medel för att säkerställa för- säkringskassornas möjligheter att satsa på kompetensutvecklande åt- gärder m.m. när det gäller arbetsskadehandläggningen och föreslår att det för år 1999 ska avsättas 10 miljoner kronor. 
 I avsnitt 5.10 föreslår vi att arbetsskadade som efter själva sjuk- domstiden inte kan återgå fullt ut i förvärvsarbete ska kunna erhålla en omställningsersättning enligt LAF under en i första hand arbetslivsin- riktad rehabilitering. Vi lägger en stark betoning på en tidig, aktiv och samordnad rehabilitering samt andra mer föreb yggande åtgärder. Detta för med sig att försäkringskassans arbetsskadehandläggare får en mer aktiv roll än de har i dag. 
 Om det finns anledning att tro att det föreligger en arbetsskada och den skadade behöver en rehabiliteringsåtgärd, bör kassan genast pröva om skadan kan godkännas som en arbetsskada. Är det fallet ska det upprättas en rehabiliteringsplan efter arbetsskadeförsäkringens regler. 
 För att den försäkrade ska få en så säker och snabb handläggning av sitt ärende som möjligt kan det säkerligen många gånger vara lämpligt att samma handläggare både hanterar frågan om arbetsskada och ansva- rar för rehabiliteringsplanen. I annat fall bör rollfördelningen mellan rehabiliteringshandläggare och arbetsskadehandläggare tydliggöras och särskilda rutiner skapas som garanterar ett väl fungerande samarbete. 
 Oavsett vilken lösning som den enskilda försäkringskassan väljer kommer arbetsskadeförsäkringens aktiva förhållningssätt att kräva ett nära och öppet samarbete mellan kassans handläggare av de olika ären- deslagen (vi avser här rehabiliterings- och arbetsskadeärenden). Här kan ett utbyggt datastöd få en särskild betydelse. Därutöver bör sam- arbetet stärkas i form en löpande dialog i samband med att det görs en rehabiliteringsplanering tillsammans med den försäkrade. Det finns även skäl att säkerställa återinformationen mellan de olika ämnesom- rådena. Arbetsskadehandläggarna bör även samarbeta med pensions- handläggarna. 
 Handläggningstiden i arbetsskadeärenden varierar. Många ärenden klaras av inom ett halvt år eller på kortare tid. Men det finns också uppgifter om handläggningstider på ca ett år eller mer. Så långa hand- läggningstider är naturligtvis inte tillfredsställande. 
 De arbetsskadade har rätt att få inte bara en säker utan också en så snabb handläggning som möjligt. Det är en gammal erfarenhet att män- niskor som skadats i sitt arbete ibland utvecklar vad som brukar kallas en ersättningsneuros som har att göra med ovissheten om hur skadan kommer att bli bedömd av läkare och kassatjänstemän. Också för 
  
 148  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 handläggarnas del kan det vara viktigt att handläggningen får ett så koncentrerat förlopp som möjligt – givetvis utan att för den skull nog- grannheten i utredningen och rättssäkerheten eftersätts. I avsnitt 5.10 har vi också pekat på det angelägna av en snabb handläggning för att inte arbetsskadeprövningen ska få rehabiliteringshämmande effekter. 
 I Finland finns det särskilda regler med tidsgränser som avser att påskynda arbetet med handläggningen av yrkesskadeärenden.Vi anser att det vore en styrka också för handläggningen i Sverige om det lades fast en allmän riktpunkt för när arbetet med att pröva om en skada eller sjukdom är en arbetsskada  
 SENAST  
 ska vara fattat. Vi föreslår därför en regel i LAF som föreskriver att frågan om en skada utgör en arbets- skada ska prövas slutligt av kassan så snart det kan ske och senast inom sex månader från det att den skadade anmälde ersättningsanspråk på grund av arbetsskada, om det inte på grund av komplicerade medicinska utredningar eller av andra särskilda skäl finns anledning att dröja med beslutet. 
 Naturligtvis får en sådan senaste riktpunkt inte leda till att prövning av arbetskadeanmälan med ersättningsanspråk fördröjs. Ärendet bör prövas så snart som det är möjligt. Önskar den försäkrade få sin sak prövad senare, föreligger det i princip inte heller några hinder för det. 
  
 5.6.3 
  
 Socialförsäkringsnämnden 
  
 Om handläggningen av arbetsskador enligt vårt tidigare förslag kon- centreras till ett enda eller ett fåtal kontor i varje kassa, bör antalet beslutande socialförsäkringsnämnder minskas i motsvarande mån. 
 Vi rekommenderar att kassastyrelserna särskilt ska överväga sammansättningen i den eller de få nämnder som enligt vårt förslag ska besluta i arbetsskadeärenden. Om inte nämndens ordförande har juridisk kompetens, bör man säkerställa att sådan kompetens finns på annat håll i nämnden. 
 Föredraganden i arbetsskadeärenden bör ha juridisk utbildning. 
 Socialförsäkringsnämnden fyller en viktig funktion i hanteringen av ar- betsskadeärenden. Det är socialförsäkringsnämnden som har det yttersta ansvaret för att beslutsunderlagen är av god kvalitet. Endast uppgifter som är dokumenterade i beslutsunderlaget får ligga till grund för nämndens beslut. En förutsättning för att arbetsskadebesluten håller en goda kvalitet är således att inte bara handläggare och föredragande utan också socialförsäkringsnämndens ledamöter har en tillräcklig kompetens. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 149 
  
 En undersökning som Försäkringskasseförbundet (FKF) gjorde år 1997 visade att det behövs kompetenshöjande åtgärder för bl.a. social- försäkringsnämndens ledamöter. Undersökningens syfte var att kart- lägga gruppen förtroendevaldas sammansättning och att ta reda på hur de uppfattar sin roll och sitt arbete i  
 FK-organisationen 
  samt att få ett bättre underlag för FKFs insatser för de förtroendevalda. Endast nio procent av de tillfrågade ledamöterna ansåg att beslutsunderlagen hade dålig kvalitet. Drygt hälften av ledamöterna ansåg att de inte hade till- räckliga kunskaper om socialförsäkringen och dess regelsystem. 
 Undersökningen har föranlett FKF att ta fram förslag till kompe- tenshöjande åtgärder i form av stödmaterial för bl.a. ledamöterna i socialförsäkringsnämnderna. Förbundet räknar med att detta ska vara klart inför den nya mandatperiod som börjar år 1999. 
 Socialförsäkringsnämndernas utbildningsbehov uppmärksammades också av Utredningen om socialförsäkringsnämndernas framtida roll (SOU 1997:134). I betänkandet pekade man på att nämndledamoternas roll behöver stärkas och att deras behov av utbildning behöver aktua- liseras: Utredningen ansåg att regeringen borde överväga att öronmärka pengar för detta ändamål. 
 Regeringen har sedermera anslutit sig till utredningens förslag och i proposition 1997/98:41 Om socialförsäkringens administration m.m. närmare angett att ekonomiska resurser kommer att frigöras till följd av att antalet nämnder minskar. Medlen bör kunna användas för att öka utbildningsinsatserna av ledamöterna i nämnderna. 
 Vi har tidigare föreslagit att handläggningen i ärenden om arbets- skada i varje försäkringskassa ska koncentreras till ett enda eller ett fåtal kontor. Vi föreslår nu också att antalet beslutande nämnder ska minska i motsvarande mån. Om besluten i ärendena fattas nära det handläggande kontoret förenklar det hanteringen och sparar tid. Och om endast ett fåtal nämnder hanterar ärendena om arbetsskada, blir det lättare att stärka och upprätthålla kvaliteten. Det kan dock finnas regio- nala skillnader mellan olika kassor och några mer generella riktlinjer är därför svåra att ge. 
 Huvudregeln är annars att alla socialförsäkringsnämnder bör fatta beslut i alla ärenden som beslutas av nämnd. Anledningen till detta är att de förtroendevalda ska få en tillfredsställande överblick över social- försäkringen. I proposition 1997/98:41 anger regeringen emellertid att de stora skillnaderna i invånarantal mellan olika försäkringskassor och även de geografiska avstånden mellan kontoren vid vissa försäkrings- kassor gör att nämnderna kan behöva organiseras olika hos försäk- ringskassorna. 
 Om det finns stora organisatoriska eller ekonomiska skäl, ska det därför enligt propositionens förslag finnas en möjlighet för kassans sty- 
  
 150  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 relse att besluta att ett eller flera slags ärenden endast ska beslutas av någon eller några nämnder inom kassans verksamhetsområde. Möjlig- heten bör dock uttnyttjas restriktivt. 
 Arbetsskadeärendena är en liten och ofta mycket komplicerad grupp av ärenden. Vi anser att detta bör vara ännu ett starkt skäl för att kon- centrera besluten i dessa ärenden till endast någon eller några nämnder på varje kassa. Eftersom det ankommer på varje kassas styrelse att själv besluta om detta, kan vi endast understryka nödvändigheten av att be- slutsfattandet koncentreras för att den ska kunna fungera på ett så till- fredsställande sätt som möjligt. 
 En grundläggande tanke vid inrättandet av socialförsäkringsnämn- derna var att ledamöterna ska tillföra sakkunskap om villkor och för- hållanden på arbetsmarknaden och arbetsplatser. I propositionen 1997/98:41 har regeringen på nytt slagit fast att socialförsäkrings- nämnden även i framtiden liksom i dag i sin helhet ska vara samman- satt av förtroendevalda utan annan, särskild kompetens. 
 Enligt vår mening finns det emellertid skäl att rekommendera kassa- styrelserna – som i framtiden själva ska utse samtliga ledamöter i socialförsäkringsnämnderna – att särskilt överväga sammansättningen i den eller de få nämnder som enligt vårt förslag ska besluta i arbets- skadeärenden. I första hand bör man överväga om inte nämndens ord- förande bör inneha juridisk kompetens. Om nämndens ordförande sak- nar juridisk kompetens, bör man med tanke på ärendenas inte sällan in- vecklade juridiska beskaffenhet försöka säkerställa att sådan kompe- tens finns på annat håll i nämnden. 
 En viktig fråga i detta sammanhang är naturligtvis vilken kompetens föredraganden i socialförsäkringsnämnden har. 
 I propositionen (1997/98:41) Socialförsäkringens administration m.m., sid 89, framhålls särskilt att föredraganden i socialförsäkrings- nämnden bör ha goda kunskaper, erfarenhet och en allsidig kompetens. Frågan behövde dock inte regleras särskilt utan det fick ankomma på försäkringskassans styrelse att i särskilt beslut ange vilka kunskaps- och kompetenskrav som ska ställas på den som utses till föredragande och på kassans direktör att närmare ange vilka tjänstemän som ska ha till uppgift att föredra ärenden inför nämnden. 
 Vår uppfattning är att arbetsskadeärendena med sin blandning av inte sällan komplicerade medicinska och juridiska frågeställningar ställer särskilt höga krav på föredragandens kompentens. Det finns där- för mycket som talar för att arbetsskadeärenden bör föredras i social- försäkringsnämnden av en tjänsteman med juridisk utbildning. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 151 
  
 5.6.4 
  
 Läkarens roll i beslutsprocessen 
  
 Läkarna får utbildning i försäkringsmedicin både under sin grundut- bildning, under  
 AT-tjänstgöringen 
  och under vidareutbildningen till specialist. Det är angeläget att den ökar inte minst när det gäller ar- betsskadeförsäkringens tillämpning. 
 Huvudsakligen är det försäkringskassorna som anordnar kurser för läkare i försäkringsmedicin under utbildning. Vi tycker att det är en viktig uppgift för Riksförsäkringsverket att stödja kassornas medverkan i läkarutbildningen. 
 Vi anser vidare att det är angeläget att Riksförsäkringsverket som ett led i översynen av arbetsskadeförsäkringens tillämpning ser över formulären till läkarutlåtanden om anmäld arbetsskada. 
 Om det inte rör sig om enkla och okomplicerade fall eller utlå- tande redan har avgetts av en specialist, bör enligt vår uppfattning försäkringskassan mer regelmässigt skicka arbetsskadeärenden till granskning av en specialist på det aktuella området. 
 De yrkesmedicinska enheterna i landet bör få ökade resurser via statsbidragen till hälso- och sjukvården för att klara de ökade upp- gifter som kan bli följden av våra förslag. 
 Det är viktigt att den medicinska expertisen är väl insatt i arbetsskade- försäkringens regler. Enligt vår mening behöver såväl de behandlande och intygsgivande läkarnas som försäkringsläkarnas roll stärkas. Det behövs utbildning om regelverket och dess tillämpning och om inten- tionerna bakom reglerna. Ska kompetensen kunna upprätthållas behövs sådan utbildning både under läkarnas grundutbildning och under deras fortsatta tjänstgöring. Försäkringsläkaren bör även vara väl insatt i den dubbla roll som hon eller han har som läkare och som tjänsteman på försäkringskassan. 
 Läkarutlåtanden i arbetsskadeärenden ska vara avgivna just i arbets- skadeärendet. Intyg som avgetts i andra sammanhang, t.ex. i ett ärende om förtidspension, bör inte godtagas som särskilt utlåtande i arbets- skadeärendet. Av utlåtandet bör det klart framgå vilken diagnos läkaren sätter på den skadades sjukdom. 
 Kraven på att läkarna verkligen behandlar kärnfrågorna i sina utlå- tanden behöver formuleras klarare, liksom att omdömena grundas på verklig kunskap om det enskilda ärendet. En viktig fråga som både för- säkringskassor och domstolar behöver uppmärksamma är att läkarna får information i efterhand om utgången i de ärenden där de har varit en- gagerade. 
  
 152  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Det finns anledning att peka på att försäkringsterminologin ibland skiljer sig väsentligt från läkarvetenskapens termer. Etiologin, läran om sjukdomars orsaker och uppkomst inom den medicinska vetenskapen, skiljer sig exempelvis från regler om försäkringsmedicinskt samband. För att minska risken för missförstånd i ärendehandläggningen är där- 
 för viktigt att finna bra former för information och utbildning. 
 För att få läkarlegitimation krävs dels läkarexamen, som avläggs efter 11 terminers studier vid högskola, dels 18 månaders praktisk tjänstgöring (allmäntjänstgöring eller  
 AT-tjänstgöring). 
  Den legitime- rade läkare som vill uppnå specialistkompetens skall därefter genomgå minst 5 års vidareutbildning, då läkaren arbetar under handledning och genomgår vissa teoretiska kurser. 
 Vid diskussioner som vi i utredningen har haft med företrädare för både försäkringskassor och läkarkåren har det rått en stor samstämmig- het både om kraven på läkarna i deras medverkan i handläggningen av arbetsskadeärenden och om de brister som föreligger främst i utbild- ningshänseende. Frågorna har också uppmärksammats tidigare av olika utredningar. 
 Intygsutredningen, som hade i uppdrag att se över bestämmelserna för hälso- och sjukvårdspersonal att i tjänsten utfärda intyg och ut- låtanden, föreslog i ett betänkande (SOU 1993:71) bl.a. att läkarna i sin grund- och vidareutbildning och i det dagliga arbetet skulle få bättre in- formation om de krav som ställs på intyg och utlåtanden och om de konsekvenser som bristfälliga intyg och utlåtanden kan få för såväl pa- tienten som samhället. 
 Sjuk- och arbetsskadekommittén föreslog i sitt slutbetänkande (SOU 1996:113) att ämnet försäkringsmedicin skulle ingå i läkarnas grundut- bildning. Samtliga läkare som i sin yrkesutövning utfärdar intyg och utlåtanden till försäkringen borde enligt kommittén även genomgå, av försäkringskassorna anordnad, regelbunden utbildning i försäkrings- medicin. Kommittén belyste hur viktiga handlingar intyg och utlåtan- den är för både den enskilde och samhället. Den utbildning som ges läkare och annan sjukvårdspersonal står inte alltid i relation till de kon- sekvenser intygsskrivandet har. I stort sett samtliga remissinstanser som yttrade sig var positiva till kommitténs förslag. 
 Regeringen ansåg i proposition 1996/97:63 att ämnet försäkrings- medicin borde stärkas i läkarnas utbildning, men regeringen konstate- rade också att den saknade möjligheter att föreskriva att ämnet försäk- ringsmedicin skulle ingå i läkarnas grundutbildningen, eftersom det är respektive högskola som i hög grad själv bestämmer utbildningens närmare innehåll. 
 Däremot ansåg regeringen att Socialstyrelsen borde överväga att se över sina föreskrifter i syfte att stärka kursavsnittet i försäkringsmedi- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 153 
  
 cin under läkarnas allmäntjänstgöring och vilka krav som ska gälla för specialistkompetens. Ansvaret för fortbildning av läkarna ligger i första hand hos arbetsgivarna, d.v.s. som regel sjukvårdshuvudmännen. Rege- ringen hade dock erfarit att de allmänna försäkringskassorna i stor ut- sträckning redan anordnade sådana kurser som kommittén efterfrågade och såg det som angeläget att uppmuntra och utveckla denna form av samverkan. 
 Enligt regeringens mening borde Riksförsäkringsverket ansvara för en sådan utbildnings programinnehåll och utformning. Det borde ske i nära samarbete med Socialstyrelsen och läkarnas organisationer. Socialförsäkringsadministrationen borde även ansvara för utbildning- ens kostnader. 
 Vi har vid samtal med företrädare för Socialstyrelsen och Riksför- säkringsverket erfarit att man i samråd avser att utforma och färdig- ställa programinnehållet i fortbildningen för läkarna samt att det beräk- nas vara klart under år 1998. 
 Vi vill för vår del endast understryka vikten av att läkarna får ut- bildning i försäkringsmedicin – inte minst när det gäller arbetsskade- försäkringens innehåll och tillämpning – både under sin grundutbild- ning, under  
 AT-tjänstgöringen 
  och i form av kontinuerlig fortbildning. Det är också viktigt att chefer med direkt utbildningsansvar för läkarna ges information om behov av undervisning i försäkringsmedicin. 
 Försäkringskassorna skiljer sig sinsemellan kraftigt åt i fråga om storlek och resurser. Det är därför enligt vår uppfattning en viktig upp- gift för Riksförsäkringsverket att stödja kassorna när det gäller deras medverkan i läkarutbildningen. 
 De läkarutlåtanden som enligt 13 § Davis ska inges om anmäld ar- betsskada ska lämnas på blankett enligt formulär som Riksförsäkrings- verket fastställer efter samråd med Socialstyrelsen. Det säger sig självt att formulären är mycket viktiga instrument för att få de medicinska underlag som är oundgängligen nödvändiga för att handläggningen av arbetsskadeärenden ska bli så säker som möjligt. Det är enligt vår me- ning därför angeläget att Riksförsäkringsverket som ett led i översynen av arbetsskadeförsäkringens tillämpning ser över formulären för att med ledning av erfarenheterna i tillämpningen från både kassahand- läggare och läkare åstadkomma bästa möjliga styrning över innehållet i läkarnas utlåtanden. 
 Man borde i det sammanhanget också kunna överväga att komplet- tera de s.k.  
 28-dagarsintygen 
  inom sjukförsäkringen så att handläggaren får en signal om att det kan föreligga en arbetsskada. 
 Enligt vad vi erfarit vid våra diskussioner med framför allt yrkes- medicinsk expertis har det de senaste åren funnits en klar tendens i landets försäkringskassor att skicka allt färre arbetsskadeärenden till 
  
 154  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 specialister inom området för medicinsk bedömning. Man nöjer sig från kassans sida ofta med att den försäkringsläkare som är knuten till det kontor där ärendet handläggs får yttra sig om det medicinska mate- rialet i ärendet. 
 Som exempel kan anges att Yrkesmedicinska enheten i Stockholm under  
 1980-talet 
  och fram till år 1994 mottog ca 70 ärenden per år för specialistbedömning med fråga om arbetsskada/sjukdom. Därefter har det skett en minskning och år 1995 uppgick antalet ärenden för bedöm- ning av eventuell arbetsskada till 38. Enligt Yrkesmedicinska enheten vid Karolinska Sjukhuset i Stockholm avser ärendena numera vanligen besvär till följd av mer lättdiagnosticerade skador som beror på lös- ningsmedel eller asbest, sjukdomar som cancer och astma samt luft- vägsbesvär. Däremot tar man endast emot ett fåtal svårbestämbara sjukdomar och skador, t.ex. belastningsutlösta besvär. 
 Yrkes- och miljömedicinska enheten i Malmö mottar ca 200 arbets- skadeärenden per år. Under 1990- talet har det emellertid skett en för- skjutning av ärendeslagen så tillvida att det under senare år främst rör sig om fördjupade bedömningar i särskilda fall och i allt mindre ut- sträckning handlar det om svårbestämbara sjukdomar som belastnings- sjukdomar. 
 Det finns enligt vår uppfattning anledning att i lämpligt samman- hang se över Yrkesmedicinens inriktning och omfattning. Även när det gäller företagshälsovården behövs en liknande översyn. 
 Försäkringsläkarna, som är anställda på deltid av försäkringskassan och ska vara kliniskt verksamma i övrigt, är sällan specialister mer än i ett enstaka ämne. I den mån det inte rör sig om ett enkelt och okomp- licerat fall där det räcker med försäkringsläkarens bedömning bör man enligt vår uppfattning mer regelmässigt skicka ärenden – där utlåtandet inte redan har avgetts av en specialist på det aktuella området – till granskning av specialist. 
 Exempel på sådana mer svårbedömda sjukdomar kan vara vissa ar- betsutlösta sjukdomar i t.ex. rörelse- och stödjeorganen. Vi går emel- lertid inte närmare in och preciserar vilka sjukdomar som bör skickas för sådan specialistbedömning. Det får i stället avgöras från fall till fall. 
 I tveksamma fall kan det vara lämpligt att handläggaren på försäkrings- kassan konsulterar försäkringsläkaren innan ärendet skickas för be- dömning till en specialist. 
 Det finns anledning att påminna om att specialistbedömningen i ar- betsskadeärenden inte bara avser organspecialistens uppfattning utan även sådana åsikter om samband som baseras på kunskaper om arbetets belastning, dvs. den yrkesmedicinska specialistkompetensen. 
 De yrkesmedicinska enheterna i landet får till största delen anslag från landstinget via statsbudgeten för hela sin verksamhet. Yrkes- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 155 
  
 medicinska enheten i Göteborg får t.ex. även anslag via Göteborgs kommun. Enheterna får sedan själva fördela medlen för att täcka åtgärder inom sitt område. Enligt vad vi erfarit har exempelvis den Yrkesmedicinska enheten i Stockholm ålagts ett sparkrav på sam- manlagt närmare 30 procent under budgetåren 1997 och 1998. 
 Vårt förslag att mer regelmässigt skicka ärenden till granskning av specialist kan komma att innebära att bl.a. de yrkesmedicinska enheter- na i landet – där de flesta utredningar av den här karaktären görs – kommer att belastas i ökad utsträckning. Om enheterna åläggs ett spar- krav kan det föra med sig minskade utredningsmöjligheter. Vad finns det då för möjligheter att öka förutsättningarna för att få in kvalifice- rade specialistutlåtanden i tillräcklig omfattning? 
 Enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning svarar normalt landstinget för den läkarvårdsersättning som inte täcks av patientav- giften. Enligt 20 § Davis ersätts utgifter för läkarutlåtanden och läkar- undersökning för skadereglering samt för resa och kost i samband med undersökningen med skäligt belopp från arbetsskadeförsäkringen och annars av statsmedel. 
 Enligt 2 § förordningen (1984:908) om vissa statsbidrag och försäk- ringsersättningar för sjukvård m.m. lämnas särskilt statsbidrag till hälso- och sjukvården i enlighet med vad regeringen särskilt beslutar. Enligt 2 § 3 punkten i förordningen innefattar det särskilda bidraget er- sättning för bl.a. läkarundersökningar och utlåtanden som behövs för de allmänna försäkringskassornas handläggning av arbetsskadeärenden. 
 Om försäkringskassorna således i framtiden enligt vårt förslag i ökad utsträckning skulle använda sig av möjligheten att skicka anmälda arbetsskador för bedömning till de yrkesmedicinska enheterna, finns det därför möjlighet att överväga resursfrågan i samband med att rege- ringen och sjukvårdshuvudmännen överlägger om det särskilda stats- bidraget. 
  
 156  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.6.5 
  
 Svårbedömda sjukdomar 
  
 Vi föreslår att Riksförsäkringsverket ska ta initiativ till konsensus- seminarier där försäkringskassorna tillsammans med forskare och läkare och representanter för domstolarna kan diskutera mer komp- licerade medicinska och försäkringsjuridiska frågor kring tillämp- ningen av arbetsskadeförsäkringen. Beroende på ämnet bör också företrädare för andra vårdyrkesgrupper delta, som exempelvis sjuk- gymnaster och psykologer. Vi anser att Riksförsäkringsverket bör få 2 miljoner kronor i särskilt anslag för år 1999 för ändamålet. 
 Vi föreslår vidare att Riksförsäkringsverket ska få i uppgift att till ledning för försäkringskassornas tillämpning ge ut beskrivningar över de vetenskapliga bedömningarna på i arbetsskadesammanhang särskilt svårbedömda områden. 
 Beskrivningarna bör avse såväl klara som mer svårutredda skador/sjukdomar. De ska tas fram i samarbete med specialister inom Yrkesmedicin och bl.a. Läkarsällskapet och ges ut efter sam- råd med Socialstyrelsen. 
 En väl utförd medicinsk undersökning och ett väl dokumenterat läkar- utlåtande har stor, och inte sällan avgörande, betydelse för bedöm- ningen i arbetsskadeärenden. En noggrant genomförd medicinsk under- sökning utförd så tidigt som möjligt påverkar även den försäkrades re- habiliteringsmöjligheter i hög utsträckning. Läkarna har således en mycket betydelsefull roll såväl i beslutsprocessen som i rehabilite- ringen av den försäkrade. 
 En konsekvens av att sambandsreglerna skärptes år 1993 är att många sjukdomar som tidigare godkändes som arbetsskada nu ifråga- sätts i tillämpningen. I våra direktiv har särskilt framhållits att det nya arbetsskadebegreppet inneburit att reglerna missgynnar kvinnorna eftersom arbetsutlösta besvär i t.ex. rörelse- och stödjeorganen i högre utsträckning drabbar kvinnor. 
 Det är givetvis olyckligt om vissa sjukdomar som genom det gene- rella arbetsskadebegreppet egentligen faller under lagen i praktiken särbehandlas i bevishänseende så att de som drabbas av vissa sjuk- domar har svårare än andra att styrka sin rätt till ersättning. Kravet på en noggrann utredning måste dessutom anses särskilt stort när det gäller att pröva särskilt svårbedömda sjukdomar. 
 I våra diskussioner med framför allt företrädare för yrkesmedicinen har det framkommit att en väg att uppnå större enhetlighet i de svårare medicinska bedömningarna vore att anordna  
 konsensus-konferenser 
  på olika medicinska områden kring frågor om skadlig inverkan, samband 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 157 
  
 och kronicitet när det gäller mer svårbedömda sjukdomar.  
 AMF-ar- 
  betsmarknadsförsäkringar anordnade på  
 1980-talet 
  symposier med sådant syfte, men verksamheten har numera upphört. Som ett resultat av konferenserna togs det fram försäkringsmedicinska modeller be- träffande olika arbetssjukdomar. Modellerna speglade givetvis diskus- sionen vid de tidpunkter då symposierna ägde rum. 
 Riksförsäkringsverket pekar i sin tidigare nämnda uppföljnings- rapport på att försäkringskassorna med hjälp av försäkringsläkarna borde arbeta mer aktivt med att skapa rutiner för utredning och kunskap om skadlighet i allmänhet. Ett försök gjordes i juni 1996 då Arbets- livsinstitutet arrangerade en hearing kring belastningsskador. 
 Vi föreslår att Riksförsäkringsverket ska ta initiativ till seminarier där försäkringskassorna tillsammans med forskare och läkare kan dis- kutera mer komplicerade medicinska och försäkringsjuridiska frågor kring tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen. Beroende på ämnet bör givetvis också företrädare för andra vårdyrkesgrupper delta, som sjukgymnaster och psykologer. Det vore även värdefu llt om represen- tanter från berörda domstolar kunde delta. Så var fallet vid de tidigare nämnda symposierna på  
 1980-talet. 
  
 Syftet ska vara att försöka uppnå konsensus i olika frågor på det sätt företrädarna för Yrkesmedicinen har förslagit. Efter vad vi erfarit är man både inom socialförsäkringen och inom läkarkåren positiv till så- dana tankar. 
 Ett frågetecken är givetvis hur sådan konferenser ska finansieras. Med tanke på de stora kostnader som arbetsskadorna för med sig både för individ och samhälle tycker vi att det är rimligt att särskilda medel avsätts inom socialförsäkringsadministrationen. För år 1999 anser vi att Riksförsäkringsverket bör få två miljoner kronor för ändamålet. 
 Konferenser av detta slag har som framgått ansetts ha ett stort värde också för administrationen av TFA. Det borde därför vara möjligt för Riksförsäkringsverket att etablera ett samarbete även med  
 AMF-trygg- 
  hetsförsäkring i dessa sammanhang. Även Arbetslivsinstitutet, som är ett centrum för forskning och utveckling inom bl.a. arbetsmiljö och ar- betsliv, kan ha intresse av att delta i sammanhanget. 
 Vi har i avsnitt 5.1 avvisat tanken på att överge det generella arbets- skadebegreppet. Inte heller finner vi skäl att, som en gång arbetsförsäk- ringsutredningen föreslog, förorda särskilda bevisregler för mer svår- bedömda sjukdomar och andra – lättare – för de mer klassiska, där enigheten sedan länge är stor om att de kan vara arbetsrelaterade. 
 Vi har övervägt möjligheten att till stöd för tillämpningen föreslå särskilda förteckningar över belastningssjukdomar och andra svårbe- dömda sjukdomar, där det i dag finns vetenskapliga belägg för att de kan utgöra arbetsskada. Risken med sådana förteckningar är dock att de 
  
 158  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 lätt får en sådan genomslagskraft att de blir helt styrande för tillämp- ningen. Det generella arbetsskadebegreppet riskerar att bli övergivet. Endast sjukdomar som finns med på förteckningen skulle i praktiken bli godkända som arbetsskador. Det föreligger t.o.m. en risk för att förteckningarna skulle leda till att arbetsgivaren fordrade kroppsunder- sökning inför varje nyanställning för att utesluta eventuella sjukdomar. 
 Vi har tidigare nämnt de försäkringsmedicinska modeller som i början av  
 1980-talet 
  togs fram på AMFs initiativ.  
 AMF-tr 
  ygghetsför- säkring har även på senare tid medverkat till en mer aktuell beskrivning av vissa utvalda sjukdomsgrupper genom skriften Arbetssjukdom – skadlig inverkan – samband med arbete, ett vetenskapligt underlag för försäkringsmedicinska bedömningar (6 skadeområden). Skriften gavs ut år 1995 i Arbetslivsinstitutets vetenskapliga skriftserie Arbete och hälsa (1995:16). 
 Samtliga texter hade granskats av ett av AMF tillsatt medicinskt råd med biträde av Svenska Läkaresällskapets specialistsektioner. Man be- handlar skadeområden som nervsystemets sjukdomar, lungsjukdomar, lung- och lungsäckssjukdomar, cancersjukdomar,  
 hjärt-och 
  kärlsjuk- domar, hudsjukdomar och hörselskador. Skriften vänder sig till alla som deltar i försäkringsmedicinska och försäkringsjuridiska bedöm- ningar och som fattar beslut enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Avsikten är att presentera ett kunskapsunderlag för att underlätta till- lämpningen av arbetsskadeförsäkringen till följd av skärpningen 1993. 
 AMFs skrift från år 1995 kan givetvis ha ett stort värde för dem som är satta att bedöma frågor inom arbetsskadeförsäkringen. Men skriften har en vetenskaplig inriktning, är detaljrik och kan verka svår att ta till sig för den som inte är specialist. Den innehåller inte någon samman- ställning som specifikt handlar om belastningsssjukdomar. Ett arbete med att beskriva de arbetsrelaterade sjukdomarna inom rörelseappara- ten har dock också påbörjats och väntas vara klart under första halvåret 1998. 
 AMF har också medverkat till en aktuell beskrivning av psykisk ar- betsskada genom skriften Psykisk arbetsskada – skadlig inverkan – samband med arbete, Ett vetenskapligt underlag för försäkringsmedi- cinska bedömningar. Skriften gavs ut 1996 och även denna har publice- rats i Arbetslivsinstitutets vetenskapliga skriftserie (1996:14). 
 Genom Arbetslivsinstitutet har värdefull kartläggning gjorts inom områden som belastningssjukdomar och skaderisker hos framför allt kvinnliga tjänstemän och i fråga om ländryggbesvär i sjukvårdsarbete. 
 Arbetslivsinstitutet har utfört kartläggningen på begäran av TCO. Skrifterna har utgivits i Arbetslivsinstitutets vetenskapliga skriftserie Arbete och Hälsa (1997:17 och 1997:22). 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 159 
  
 Vi för vår del anser att det finns skäl att utarbeta mer allmänt hållna beskrivningar som tar fasta på såväl klara skadefall som mer komplice- rade sjukdomar i framför allt rörelse- och stödjeorganen. Beskrivning- arna bör ha som mål att underlätta hanteringen och bedömningen i till- lämpningen av lagen om arbetsskadeförsäkring för såväl handläggare, läkare som socialförsäkringsnämndens ledamöter. 
 Vid diskussioner som vi har haft med företrädare för yrkesmedici- nen har man uttalat att det inte behöver vara förenat med alltför mycket arbete att göra beskrivningar av detta slag. 
 I sammanhanget har man bl.a. hänvisat till en nyutkommen amerikansk rapport, Musculoskeletal Disorders and Workplace Factors, som publicerats av NIOSH (National Institute for Occupational Safety and Health). 
 I rapporten görs en kritisk översikt över de epidemiologiska bevisen för arbetsrelaterade muskelsjukdomar i nacken, de övre extremiteterna och korsryggen. Man pekar i rapporten bl.a. på att det föreligger starka samband mellan muskuloskelettala sjukdomar i nacke, armbåge, hand/vrist och rygg vid exposition för olika angivna specifika riskfak- torer i arbete. 
 På vår begäran har några företrädare för de Yrkesmedicinska en- heterna i landet utarbetat konkreta exempel på hur beskrivningar av det här slaget skulle kunna utformas. 
 Professor/överläkare Walters, Yrkesmedicin i Göteborg, har gett exempel på mer allmänna beskrivningar för skador/sjukdomar i rörelseorganen som rygg, leder och muskler (se bilaga 2.1 till be- tänkandet). 
 Docent/överläkare Allen, Yrkesmedicin i Göteborg och docent/överläkare Adkins, Yrkes- och miljömedicinska enheten i Malmö, har gett exempel på mer allmänna beskrivningar för skadeom- rådena astma, lösningsmedel och vibrationsskador (se bilaga 2.2 till betänkandet). 
 Vi föreslår att Riksförsäkringsverket ska få i uppgift att bl.a. med bilagda exempel som grund till ledning för försäkringskassornas till- lämpning ge ut beskrivningar över de vetenskapliga bedömningarna på i arbetsskadesammanhang särskilt svårbedömda områden. Beskrivning- arna bör avse såväl klara som mer svårutredda skador/sjukdomar. Be- skrivningarna bör tas fram i samarbete med specialister inom Yrkes- medicin och bl.a. Läkarsällskapet och ges ut efter samråd med Social- styrelsen. 
 En idé för att nå ut i tillämpningen kan vara att Riksförsäkrings- verket inrättar ett datasystem för kontinuerlig uppdatering av de fram- tagna beskrivningarna. Med nuvarande informationsteknik borde det finnas stora möjligheter att upprätta ett sådant system till hjälp i till- 
  
 160  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 lämpningen för i första hand försäkringskassorna. Det skulle kunna leda till en enhetligare tillämpning runt om i landet. Dessutom kan an- vändandet av modern informationsteknologi vara ett bra sätt att flytta fram positionerna inom det försäkringsjuridiska området. 
  
 5.7 
  
 Ersättningsrättens grunder 
  
 Vi ska enligt våra direktiv pröva om det finns anledning att ompröva ersättningsreglerna utifrån principen att en skadad så långt som möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. I de följande avsnitten behandlar vi närmare de olika ersättningsslagen inom arbetsskadeförsäkringen och deras samordning med den allmänna försäkringens ersättningar. 
 Det kan vara viktigt att dessförinnan kortfattat påminna om de mer teoretiska utgångspunkterna för ersättningsrätten vid personskador inom såväl socialförsäkringen och andra slag av försäkringar som skadeståndsrätten. Framställningen i detta avsnitt b ygger i viktiga delar på arbeten inom skadeståndsrätten och socialförsäkringsrätten av pro- fessorerna Hoover och Thomas. 
  
 5.7.1 
  
 Arbetsskadeförsäkringen 
  
 Sedan lång tid tillbaka har man i Sverige, liksom i andra industriländer, ansett att skador ådragna under förvärvsarbete ska kompenseras med högre ersättning än skador i allmänhet. Bakom denna uppfattning ligger bedömningen att den som förvärvsarbetar löper större risk än andra att drabbas av skada. 
 I arbetsskadeförsäkringen, som har inkomstskydd som mål, är er- sättningen relaterad till tidigare inkomst och syftet är att upprätthålla den ekonomiska standarden. Lagstiftningen är tänkt att verka generellt utan att diskriminera någon grupp och utan att differentiera på grundval av orsakerna till skadan. Man har även ansett att det föreligger en stark och viktig koppling mellan arbetsskadeförsäkringen och det före- byggande arbetarskyddet. Denna koppling har haft och har fortfarande stor betydelse. 
 Efter hand som frekvensen av antalet registrerade olycksfall i arbe- tet steg i Sverige ökade även trycket på en förändring av det särskilda arbetarskyddssystemet. De viktigaste politiska initiativen kom i slutet av  
 1930-talet 
  då regeringen tillsatte flera utredningar med anknytning till arbetarskyddets område. Parallellt med revideringen av arbetar- skyddet utreddes även olycksfallsförsäkringen, som en del av en stor översyn av socialförsäkringssystemet i dess helhet. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 161 
  
 Under  
 1950-talet 
  genomfördes en provisorisk samordning mellan å ena sidan sjukförsäkringen och å andra sidan olycksfallsförsäkringen och senare yrkesskadeförsäkringen. Den senare b yggde på principen att arbetsgivarna kollektivt skulle ersätta skadade arbetstagare för hela det inkomstbortfall som de råkade ut för och förmånerna för dem som skadas genom olycksfall i arbetet eller yrkessjukdom skulle hållas på en högre nivå än den som representeras av den allmänna försäkringen. I praktiken visade det sig främst vid invaliditet. 
 Arbetsskadeförsäkringen (1977) kom i hög grad att b ygga på d essa grundtankar. Genom lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring för- bättrades arbetstagarnas förmåner. Bland annat höjdes kompensations- nivån, skadebegreppet utvidgades och man införde en ny samordning med AFL med de allmänna förmånerna som grund. Lagen kom även att omfatta, inte bara som dittills arbetstagare, utan alla förvärvsarbetande. Den nya försäkringen och det utvidgade skadebegreppet ledde till att antalet arbetsskadeanmälningar ökade. Genom de lagändringar som ge- nomfördes 1993 kom arbetsskadeförsäkringen därefter att stramas upp väsentligt. 
  
 5.7.2 
  
 Skadeståndsrätten 
  
 Under efterkrigstiden hade det bedrivits ett omfattande utrednings- arbete på skadeståndsrättens område. Men det var först under senare delen av  
 1960-talet 
  och början av  
 1970-talet 
  som frågan om lagstiftning på grund av förslagen på allvar togs under övervägande. 
 Det var främst den snabba och expansiva utvecklingen som skedde på socialförsäkringsområdet och inom det enskilda försäkringsväsendet som gjorde det angeläget för statsmakterna att på ett mer samlat sätt ange riktlinjerna för det fortsatta reformarbetet. 
 Det krävdes överväganden i åtskilliga frågor och framför allt på per- sonskadeområdet. Eftersom socialförsäkringen blivit helt dominerande som ersättningssystem, ansågs det nödvändigt att även ta ställning till hur skadestånd och socialförsäkring skulle förhålla sig till varandra. De idéer som professor Osborn hade lagt fram i sitt grundläggande be- tänkande Förberedande utredning angående lagstiftning på skade- ståndsrättens område (SOU 1950:16) kom att få avgörande inflytande för reformarbetet. 
 Osborn uppfattade skadeståndsansvaret som en del av samhällets skydd åt dem som lider skada till person eller egendom. Det samverkar därigenom med socialförsäkring och privat försäkring. Osborn ställde höga krav på trygghet för den skadelidande. Han ansåg att be- hovet av ersättning för denne är lika stort hur än skadan har uppstått. 
  
 162  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Från Strahls utgångspunkt var det inte tillräckligt att utveckla skade- ståndsrätten så att strikt ansvar infördes. En genomgående tanke, som kom att påverka lagstiftningen i hela Norden, blev i stället att man i stor utsträckning bör ersätta skadestånd med försäkring. 
 %RS¤TTNING F¶R PERSONSKADA 
 Propositionen Ersättning för personskada (prop. 1972:5) innehåller en principdiskussion om skadeståndsrättens framtida utveckling, där in- trycket av Walker idéer framträder starkt. En huvudtanke är att socialförsäkring och kollektiv försäkring utgör bättre medel för ersätt- ning av personskador än skadeståndsrätten, och att man därför för framtiden bör satsa på sådan försäkring. Senare reformer inom skade- ståndsrätten har även till stor del gått ut just på att ersätta skadestånd med försäkring. 
 I propositionen anges fyra metoder att bereda ersättning för per- sonskada: 
  
 1. 
  
 Genom socialförsäkringsanordningar; 
  
 2. 
  
 Genom regler om skadestånd eventuellt i kombination med ansvars- försäkring; 
  
 3. 
  
 Genom privata försäkringar; 
  
 4. 
  
 Genom direkta stödåtgärder från det allmänna. 
  
 Nedan återges valda delar ur propositionens inledande avsnittet. 
  
 3OCIALF¶RS¤KRINGAR  
 verkar generellt och tillgodoser ersättningsbe- hoven utan diskriminering av någon grupp och utan differentiering på grundval av orsakerna till skadan. Finansieringsmetoderna bygger på solidaritet mellan medlemmarna av försäkringskollektivet. Fördel- ningen av kostnaderna tar hänsyn till vars och ens bärkraft samt till olikheterna av vars och ens nytta av systemet. Socialförsäkringen har mekanismer för att skydda mot förluster genom penningvärdeförsäm- ring. Kriterierna för ersättningsrätten är enklare att fastställa än i skadeståndsrätten. De administrativa kostnaderna för systemet är därför lägre. Från adminstrativa synpunkter kan det därför vara en fördel om flera skadefall reglerades fullt ut inom försäkringens ram. Dubbel skadereglering innebär en dyrbar och tidskrävande omgång. 
  
 3KADEST¥NDSR¤TTEN  
 är ett mer ofullkomligt instrument. Ansvar för vållande (culpa) utgör kärnan i den utomobligatoriska skadestånds- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 163 
  
 rätten. Bristerna hos den del som omfattas av den allmänna culparegeln kan sammanfattas i följande punkter: 
  
 1. 
  
 Genom anknytning till vållande som skadeorsak utgår skadeståndet slumpartat, utan hänsyn till konkreta ersättningsbehov. Detta leder till en från sociala rättvise- och tr ygghetssynpunkter otillfreds- ställande ordning. 
  
 2. 
  
 Culparegeln innebär en total överflyttning av förlusten från skade- lidande till skadevållare och kan därför inte användas som instru- ment för en socialt rättvis och samhällsekonomisk rationell fördel- ning av förlusterna. 
  
 3. 
  
 Regeln tar inte hänsyn till att det typiskt sett inte råder samband mellan graden av vållande och skadans storlek och kan därför slå orimligt hårt. 
  
 4. 
  
 Den s.k. medvållanderegeln får ofta konsekvenser som är oförenliga med kravet att ett ersättningssystem i första hand skall tillgodo socialt motiverade system. 
  
 5. 
  
 Culparegelns effektivitet beror av skadevållarens betalningsför- måga, en särskilt framträdande brist i fall då skada orsakats uppsåt- ligen. 
  
 6. 
  
 Ett ersättningssystem byggt på de vaga handlingsnormer som ligger till grund för culparegeln skapar rättsosäkerhet. 
  
 7. 
  
 Ersättningssystemet är dyrbart att administrera, eftersom fast- ställandet av skadeståndsskyldighet ofta är en tids- och arbets- krävande procedur. 
  
 En utveckling varigenom  
 OBJEKTIVT ANSVAR  
 genom lagstiftning eller domstolspraxis införts på vissa områden av farlig verksamhet har för- visso medfört förbättringar av skyddet för vissa kategorier skade- lidande. Flera av invändningarna mot culparegeln drabbar emellertid även det objektiva ansvaret, bl.a. ersättningsrättens beroende av skade- orsaken. Genom regler om objektivt ansvar kan inte uppnås en socialt rättvis och samhällsekonomiskt rationell fördelning av förlusterna. Uppgiften att finna allmängilitiga och socialt godtagbara kriterier för en avgränsning av områden där objektivt ansvar skulle gälla är hart när 
 oöverstiglig. 
 Utbredningen av  
 ANSVARSF¶RS¤KRINGEN  
 har gjort skadeståndsreglerna effektivare. Emellertid har ansvarsförsäkringen, vid sidan av dess an- knytning till skadeståndsreglerna, även brister. Från försäkringsskyddet måste göras en hel del undantag, bl.a. för uppsåtligt handlande. Fördel- ningen av kostnaderna sker inte enligt socialt godtagbara kriterier. Premiesättningen sker utan hänsyn till vare sig den enskildes ekono- miska bärkraft eller storleken av den ersättning han kan komma att er- 
  
 164  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 hålla. Ersättning kommer då och då att utgå till personer som inte läm- nat något bidrag till finansieringen. 
 Reglerna om objektivt ansvar i kombination med ansvarsförsäkring bör införas endast i speciella undantagsfall. Det är inte en väg som bör beträdas på bred front när det gäller att generellt skapa ökad ekono- miskt trygghet vid skadefall. Reformarbetet bör i stället koncentreras på andra ersättningssamordningar, som i likhet med socialförsäkringen bättre tillgodoser social rättvisa och rationell resursfördelning. Arbetet bör sålunda bedrivas i en riktning som snarare minskar än ökar skade- ståndsrättens betydelse. 
  
 0RIVAT F¶RS¤KRING  
  
 (olycksfalls-, 
  sjuk- och livförsäkring med undantag för pensionsförsäkring) utgör inte något fullgott instrument, om man vill uppnå ett generellt verkande system som fördelar kostnaderna rätt- vist och ger ett rationellt resursutnyttjande. Ersättningarna är normalt inte anpassade till det konkreta ersättningsbehovet utan är till stor del schematiskt bestämda. Premiesättningen sker utan differentiering med hänsyn till de enskilda försäkringstagarnas betalningsförmåga. Särskilt individuella olycksfallsförsäkringar – som inte avräknas från skade- stånd – leder ofta till överkompensation. Även om dessa försäkrings- anordningar i många hänseenden skulle kunna reformeras så att syste- met som sådant blev vida överlägset skadeståndsrätten, kvarstår dess största svaghet, att för sin funktion förutsätta medverkan från de en- skilda, presumtivt skadelidandes egen sida. 
 Det är inte heller individuellt tecknade försäkringar av detta slag som bör uppmärksammas utan i stället sådana gruppförsäkringar som vunnit stor utbredning. Bakom dessa står i regelmässigt löntagarorgani- sationer eller andra sammanslutningar. Denna utveckling kan beräknas fortsätta under medverkan av olika intresseorganisationer, även när det gäller andra skaderisker än sådana som kan väntas bli täckta genom överenskommelser på arbetsmarknaden. Berörda organisationer kan förutsättas ta initiativ till sådana försäkringsanordningar. 
 Åtskilliga ersättningsproblem kan av praktiska skäl inte få en lös- ning på denna väg. Det gäller bl.a. personskador i privatlivet. Men sådana problem kan i många fall lösas genom liknande försäkringsan- ordningar. Det ligger nära till hands att kostnaderna för skador upp- komna i verksamhet som bedrivs i organiserade former av den som utövar verksamheten. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 165 
  
 .Y UTREDNING OM SKADEST¥NDSLAGENS PERSONSKADEREGLER 
 Ungefär samtidigt som man utformade en särskild skadeståndslag till- sattes en särskild kommitté som fick i uppdrag att se över personskade- reglerna i skadeståndslagen. Främst gällde det att modernisera skade- ståndsreglerna om ersättning för inkomstförlust och förlust av försörja- 
 re. Dessutom skulle man ta upp samordningen mellan skadestånd och socialförsäkring samt ersättningens form. Man skulle även utreda be- hovet av regler om nedsättning av skadeståndet i särskilda fall och om verkan av den skadelidandes medverkan. 
 Kommittén lämnade i huvudsak följande förslag. 
  
 1. 
  
 Införandet av ett  
 EKONOMISKT INVALIDITETSBEGREPP  
 i huvudsak över- ensstämmande med motsvarande begrepp inom socialförsäkringen. Utgående skadestånd integrerades härigenom lättare med andra delar av det totala ersättningssskyddet i ett skadefall. Den skade- lidande skulle ha full ersättning för sin förlust och ersättningen skulle bestämmas så exakt som möjligt (motsvara den verkliga in- komstförlusten). Detta innebar att man inte, som tidigare, såg enbart till skadans medicinska utveckling utan även tog hänsyn till den skadelidandes personliga förhållanden av olika slag. 
  
 2. 
  
 Integreringen främjades genom regler om  
  
 SAMORDNING  
 mellan skadestånd och andra förmåner. Skadeståndet blev en toppersättning, d.v.s. skulle läggas ovanpå socialförsäkringens grundskydd och de andra förmånerna som den skadelidande uppbar. En utvidgning av socialförsäkringen skulle med denna konstruktion automatiskt minska utrymmet för skadestånd. 
  
 3. 
  
 Användningen av  
  
 ENG¥NGSBELOPP  
 främjades. Den skadelidande skulle kompenseras genom engångsbelopp. 
 4. En ny ersättningpost, som kom att benämnas  
 OL¤GENHET I ¶VRIGT 
 , föreslogs på den ideella sidan. I det senare förslaget kom posten även att täcka skadeföljder av ekonomisk natur. 
 De föreslagna reglerna ledde snabbt till kompletteringar i skadestånds- lagen. I propositionen betonades att skadeståndet nu blev en del i ett större system, som inrymde även socialförsäkringen och andra försäk- ringsanordningar och som hade till syfte att ge de skadelidande full gottgörelse för alla uppkommande skadeföljder i fall då någon var skadeståndsrättsligt ansvarig för en skada. 
  
 166  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 3KADEST¥NDSR¤TTENS NUVARANDE PERSONSKADEREGLER 
 De nuvarande personskadereglerna utgår ifrån den skadeståndsrättsliga grundsatsen att den skadelidande ska ha full ersättning för sin skada. Ett syfte med reglerna har varit att utveckla sådana principer för att be- stämma skadestånd som inte leder till vare sig över- eller underkom- pensation. En sådan princip är att skadestånd för inkomstförlust ska så långt som möjligt motsvara den verkliga förlusten och inte, som tidiga- re uppskattas efter schabloner av det slag som den medicinska invali- ditetsgraderna utgör. 
 En annan princip är att skadestånd för förlust av underhåll från en försörjare som avlidit ska i skälig omfattning motsvara den fulla för- lusten. Ytterligare en princip är att skadestånd för inkomstförlust och förlust av underhåll ska samordnas med andra förmåner som den skadelidande har rätt till med anledning av förlusten. En princip som hänger samman med dem som nu nämnts är att skadestånd för inkomst- förlust och förlust av underhåll ska kunna omprövas, om de förhållan- den som legat till grund för ersättningens bestämmande därefter har ändrats väsentligt. 
 Skadeståndet kan jämkas, om den skadelidande själv med uppsåt eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Jämkning kan även ske om skyldigheten att betala skadeståndet är oskäligt betungan- de med hänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden. 
  
 5.7.3 
  
 De avtalsbundna försäkringarna 
  
 Genom LAF och det kompletterande skyddet som finns inom de av- talsbundna försäkringarna har varje anställd som arbetar under gällande kollektivavtal rätt till ersättning som i stort sett motsvarar nivån inom skadeståndsrätten vid en inträffad arbetsskada. Om en arbetsgivare som enligt sådant avtal är skyldig att teckna försäkring har försummat detta, garanteras ändå hans anställda ersättning i samma utsträckning som om gällande försäkring funnits. Även arbetsgivaren själv kan omfattas av trygghetsförsäkring. Även andra persongr upper kan teckna en sådan försäkring enligt särskilda bestämmelser. 
 Avsikten med trygghetsförsäkringarna är att den som drabbas av personsskada i arbetet – med LAFs skadebegrepp – ska få ersättning enligt skadeståndsrättens normer utan att behöva visa att arbetsgivaren eller någon annan är skadeståndsskyldig. Från trygghetsförsäkringen ges således ersättning oberoende av vållande eller medvållande. Trygg- hetsförsäkringarna kompletterar förmånerna från den allmänna försäk- ringen och arbetsskadeförsäkringen. Störst betydelse har trygghetsför- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 167 
  
 säkringen för s.k. ideell skada (sveda och värk, lyte och men samt oläg- enhet i övrigt). 
  
 5.7.4 
  
 Förhållandet skadeståndsregler, socialförsäkring samt avtalsbundna och privata försäkringar 
  
 Den som skadas till sin person kan i regel få ersättning från socialför- säkringen, d.v.s. den allmänna försäkringen och arbetsskadeförsäk- ringen. Skyddet gäller oavsett orsaken till skadan. Det täcker dock inte alla skadeföljder. Rätt till ersättning för inkomstbortfall föreligger först om nedsättningen i arbetsförmågan överstiger en viss minsta gräns. Vidare kan den skadelidande ibland inte räkna med att få ersättning för mer än en viss del av inkomstförlusten. Socialförsäkringen ger inte heller gottgörelse för skadeföljder av annan än ekonomisk natur. Ideell skada, d.v.s. sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenhet i övrigt till följd av skadan, faller alltså utanför. Tr ygghets- försäkringarna kompletterar arbetsskadeförsäkringens skydd och ger även ideell ersättning. 
 Ett kompletterande skydd kan även ges genom privata  
 liv-, 
  olycks- falls- och sjukförsäkringar. Sådana försäkringar tecknas individuellt eller som s.k. gruppförsäkringar. De ersätter i första hand inkomstför- lust. I varje fall kapitalbeloppen ur liv- och olycksfallsförsäkringar är inriktade på att täcka omställningskostnaderna av olika slag samt någon form av ideell skada. 
 Inte heller dessa försäkringar lämnar emellertid ett fullständigt skydd för förluster av en personskada. 
 För bara några år sedan var skadeståndets främsta funktion på per- sonskadeområdet att täcka ideell skada. På senare år har det emellertid skett en fortlöpande minskning av förmånerna från socialförsäkringen vilket kan komma att medföra att skadestånd får ökad betydelse även som ersättning för ekonomiska skadeföljder till följd av personskada. 
 Man bör dock ha i minnet att skadeståndsrätten är ett rättsområde där lagregler med generell räckvidd länge saknades och där regel- systemet i stället har utbildas i rättstillämpningen. Knappast på något annat område inom civilrätten har de rättstillämpande organens verk- samhet haft så stor betydelse för rättsutvecklingen. Vissa av de prin- ciper som sålunda lagts fast i rättspraxis kodifierades när skadestånds- lagen kom till. Lagen är dock inte uttömmande. Många frågor av grundläggande betydelse för hela den utomobligatoriska skadestånds- rätten är fortfarande oreglerade. 
  
 168  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.7.5 
  
 Ett teoretiskt perspektiv på ersättningsrätten vid personskada 
  
 Under senare år har termen ersättningsrätt – compensation law – allt oftare förekommit i debatten om hur olika skadetyper ska ersättas. Den innefattar socialförsäkringsrätt, kollektiv och privat försäkringsrätt, skadeståndsrätt samt samspelet mellan alla dessa regelsystem. Tidigare var det vanligt att varje regelområde behandlades för sig, utan hänsyn till att kompensationen kan påverkas av olika regler från skilda rätts- områden, vilket kunde ge effekter som inte var väntade. 
 Detta kunde t.ex. innebära att skadeståndrättsliga frågor uttreddes 
 noggrant, utan att man beaktade hur exempelvis olika försäkringar spelade in i ersättningsfrågan. Ersättningsrätten är i stället  
 SKADERELATE 
  
 RAD  
 och har därför sin utgångspunkt i skadan, för att därefter analysera de samlade effekterna, alldeles oavsett till vilket rättsområde de kan räknas. Det är inte tillräckligt att utreda vilka möjligheter till skade- stånd som finns efter en inträffad skada, även olika förutsättningar – både privata och allmänna – har betydelse. 
 Under årens lopp har man inom olika vetenskapliga områden analy- serat effekterna av olika ersättningssystem. Ersättningsrätten präglas i hög grad grad av influenser från såväl det juridiska som det rättssocio- logika och nationalekonomiska området. Rättssociologer har t.ex. undersökt hur olika ersättningssystem utfallit i praktiken. I sådana undersökningar har man ofta föreslagit förbättringar i gällande regel- system. 
 Exempelvis har professor Williams och forskaren Gallegos i Arbetsskadeförsäkringens tillämpning. En rättssociologisk studie (1993) gått igenom hur arbetsskadeförsäkringen har fungerat i praktiken och även lämnat förslag om hur ökad information och utbild- ning skulle kunna ge ett system som fungerar mer i enlighet med lag- stiftarnas intentioner. Inom nationalekonomin har forskningen främst fokuserats på sambandet mellan regler och samhällsekonomi. 
 Rent allmänt kan sägas att personskaderätten som sådan har till- dragit sig relativt stort intresse i Norden. Men även i övriga världen ökar intresset kring frågor om ersättning i samband med personsskador. I USA har man t.ex. under senare år försökt finna en väg att minska de skadeståndsrättsliga processerna. 
 Avslutningsvis vill vi i denna korta översikt redovisa Wilson resonemang om ersättningsrätten i studien Ersättningsrätt, Svensk rätt 
 i omvandling (1976, s.180 ff); 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 169 
  
 Systemet för ersättning för personskada kan sägas ha medfört att ersättning nu utgår på två olika nivåer. Den ena, basnivån, tillämpas som huvudregel, och kan komma i fråga exempelvis när någon skadas i sitt hem eller under sådan fritidsverksamhet att ingen är skadeståndsskyldig. Denna nivå representeras av den allmänna försäkringen. En påbyggnad till ersättningen på denna nivå kan erhållas genom frivilliga försäkringar av olika slag. Den andra nivån är skadeståndsnivån. Ersättning på denna nivå utgår alltid i två av de mest betydande skadesituationerna, nämligen vid olycksfall i arbetet och vid skada genom biltrafik, och i övrigt när skadan orsakats genom vållande samt i ytterligare några fall där det gäller rent strikt ansvar. Även patientförsäkringen kan betraktas som ett sådant undantag. Reglerna om avräkning av ersättning medför att endast i ganska få fall utgår ersättning ovanför denna nivå. Å andra sidan behöver man inte räkna med att ersättningen i praktiken sjunker under den allmänna skadeståndsnivån. 
 Detta system, med ersättning på två nivåer modifierade genom inverkan av privata, frivilliga försäkringar, har medfört större enhetlighet principiellt sett. Det bör vara möjligt att i framtiden ytterligare förenkla systemet, t.ex. genom reformer av de lagar om strikt ansvar som har annan teknisk konstruktion än de under senaste tiden utvecklade formerna för ersättning oberoende av vållande. Administrativt sett finner man fortfarande stor splittring, genom att vid en och samma skada ersättning ofta utgår ur socialförsäkring och privat försäkring på den skadelidandes sida, samt från försäkring – trygghetsförsäkring, trafikförsäkring, ansvarsförsäkring – på en ersättningsskyldigs sida. 
 Det är måhända alltför tidigt att söka bilda sig en mening om huruvida detta system med två huvudprinciper kommer att bestå i framtiden. Det ena alternativet härtill synes vara, att all ersättning för personskada i framtiden förs upp till den högre nivån. Detta skapar då nya praktiska och principiella problem hur gränserna ska dras mellan förluster som ersätts enligt normerna för denna nivå och ersättning som utgår vid sjukdom eller vid bestående arbetsoförmåga som inträder av andra liknande orsaker. 
 Det är fullt rationellt att räkna med två olika nivåer för ersättning vid personskada. Även om inte samhället kan ge alla full restitution vid all förlust och minskning av arbetsförmågan och vid alla förändringar till det sämre, är det rimligt att i några fall söka tillgodose det krav på tr ygghet som går ut på att med ersättningens hjälp återställa det tillstånd som bestod före skada så gott det är möjligt. Det blir då en senare fråga i vilka särskilda fall denna högre trygghetsstandard ska kunna upprätthållas. 
  
 170  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.8 
  
 Arbetsskadesjukpenningen 
  
 Kostnaden för att återinföra den arbetsskadesjukpenning som togs bort 1993 kan beräknas uppgå till 860 miljoner kronor per år. Härtill kommer att administrationskostnaderna kan beräknas till inte mindre 
 än 220 miljoner kronor. 
 Vi har mot den bakgrunden stannat för att  
 INTE  
 föreslå att arbets- skadesjukpenningen ska återinföras. Arbetsskadeförsäkringens re- surser och försäkringskassornas bör i stället bl.a. användas till att göra försäkringen mer aktiv i arbetet med att rehabilitera arbets- skadade, som fått bestående eller mer omfattande skador, tillbaka till arbetslivet. 
  
 5.8.1 
  
 Direktiven 
  
 I våra direktiv anges att vi ska pröva om det finns anledning att om- pröva ersättningsreglerna utifrån principen att en skadad så långt möj- ligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. En sådan ordning minskar också de skadeståndsrättsliga processerna. 
 Enligt direktiven är vi fria att pröva ersättningsnivåerna. Vi ska dock beakta att olycksfall och arbetssjukdomar bör behandlas lika. Likaså ska vi beakta det som, enligt direktiven, motiverade samord- ningen med sjukförsäkringen, nämligen incitamentet för rehabilitering. Det är vidare viktigt att försäkringens kostnader inte ökar på samma sätt som under  
 1980-talet. 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittéen konstaterade att ett generellt ar- betsskadebegrepp i kombination med en arbetsskadesjukpenning kunde leda till en kostnadsutveckling som blev svår att kontrollera. Enligt direktiven ska arbetsskadeförsäkringens regler vara långsiktigt stabila. Försäkringen måste även vara finansiellt stabil. 
  
 5.8.2 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommitténs arbete 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén konstaterade att det inte var möjligt att höja ersättningsnivåerna i alla typer av arbetsskador (SOU 1996:113). Att på nytt införa en arbetsskadesjukpenning för skador till följd av annan skadlig inverkan skulle riskera att driva upp kostnaderna i försäkringen, samtidigt som utredningen av anmälningar skulle komma att ta betydande administrativa resurser i anspråk. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 171 
  
 I syfte att förbättra försäkringsskyddet för den enskilde föreslog kommittén att ersättningsnivåerna för olycksfall i arbetet skulle höjas. Ersättning skulle lämnas vid skada till följd av olycksfall i form av ar- betsskadesjukpenning som tillsammans med sjukpenning enligt AFL skulle motsvara 98 procent av den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst. Kommittén föreslog även en samordning med sjukförsäk- ringen om 90 dagar. Förslaget avstyrktes dock av majoriteten av remissinstanserna. Den huvudsakliga invändningen var att arbets- olycksfall och arbetssjukdomar skulle behandlas lika samt att förslaget inte var könsneutralt. Regeringen fann heller inte skäl att följa kom- mitténs förslag. 
  
 5.8.3 
  
 Överväganden 
  
 Arbetsskadeförsäkringen är enligt LAF samordnad med den allmänna försäkringen när det gäller ersättning vid sjukdom. Den som är arbets- skadad får ersättning som vid annan sjukdom enligt bestämmelserna i lagen om allmän försäkring (AFL). Särskild ersättning kan dock utges enligt LAF för vissa kostnader som uppkommer till följd av skada. 
 Om arbetsskadesjukpenningen återinfördes i försäkringen skulle i och för sig en rad fördelar kunna uppnås. 
 Under sjukdomstiden uppgår både sjuklön och sjukpenning till 80 procent av den tidigare lönen respektive den sjukpenninggrundande in- komsten. Mellan den 15:e och den 90:e dagen ger visserligen avtals- gruppförsäkringen och liknande andra kollektiva försäkringar dessutom en ersättning som motsvarar 10 procent av den sjukpenninggrundande inkomsten. Inkomstförlusten kan dock bli kännbar för den som skadats 
 i sitt arbete. 
 Om arbetsskadesjukpenningen återinfördes skulle det medföra att den arbetsskadade fick full kompensation redan under sjukskrivnings- perioden. Detta vore givetvis värdefullt ur den enskildes synpunkt. Det skulle stärka arbetsskadeförsäkringens uttalade, reparativa syfte – att hålla den skadade ekonomiskt skadeslös. 
 Särskilt betydelsefull skulle en återinförd arbetsskadesjukpenning givetvis vara för de grupper som trots allt saknar en avtalsbunden tilläggsförsäkring. Bland dem som inte täcks av kollektivavtal på om- rådet och därför har ett sämre försäkringsskydd finns många unga och anställda i mindre företag. 
 Som vi har påpekat också i andra sammanhang framförs det inte sällan i debatten att det viktigaste för den försäkrade ibland är att få sin skada godkänd som en arbetsskada. Sjukdomen blir på så sätt mer all- mänt accepterad och det stärker den skadades självkänsla. Om arbets- 
  
 172  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 skadesjukpenningen återinfördes skulle det kunna leda till den försäk- rade gavs ett snabbare besked i saken än som ofta är fallet i dag. Efter det att arbetsskadesjukpenningen slopades 1993 kommer LAF numera in i ett senare skede. Ibland kan det dröja flera år innan den skadade får sin sak prövad och då i samband med att rätten till livränta prövas. 
 En nackdel med att låta arbetsskadeförsäkringen komma in i bilden i ett så tidigt skede som under sjukskrivningstiden har ansetts vara att er- sättningen riskerar att verka rehabiliteringshämmande. Detta var också ett uttalat syfte med att ta bort arbetsskadesjukpenningen. Man hävdade att det var svårt att motivera den försäkrade att påbörja rehabilitering innan försäkringskassan hade prövat om det förelåg en arbetsskada. 
 Sannolikt berodde arbetsskadeförsäkringens möjliga rehabilite- ringshämmande effekter på flera samverkande omständigheter. Innan arbetsskadesjukpenningen togs bort hade försäkringskasssorna stora ärendebalanser, vilket medförde långa handläggningstider i arbets- skadeärendena. För den enskilde kunde väntetiden bli mycket lång. När beslut i frågan kanske långt om länge väl hade fattats, kunde det ibland vara svårt att motivera den enskilde. Erfarenheter från rehabiliterings- arbetet visar också att det överlag är svårt att motivera en person som varit sjukskriven en längre, ja ibland till och med en kortare, tid. Det är därför av största vikt att en adekvat rehabilitering kan komma i gång så snart som möjligt. 
 En höjning av ersättningsnivån under den inledande sjukskrivningen skulle å andra sidan troligen föra med sig att fler blir benägna att an- mäla sin skada. På så sätt skulle samhället ges bättre kunskaper om or- sakerna till skadornas uppkomst och möjligheterna att förhindra nya skador skulle öka. 
 I största utsträckning är det emellertid en ekonomisk fråga om ar- betsskadesjukpenningen ska återinföras eller inte. 
 De senaste årens regelförändringar i arbetsskadeförsäkringen – och särskilt slopandet av arbetsskadesjukpenningen – har fört med sig att utgifterna kraftigt reducerats och att kostnadsutvecklingen nu är under kontroll. Sedan budgetåret 1994/95 är utgifterna lägre än inkomsterna. Det löpande överskottet uppgick till ca 3 400 miljoner kronor år 1996 och det ackumulerade underskottet till ca 15 900 miljoner kronor den 31 december 1996. 
 I propositionen 1997/98:41 Socialförsäkringens administration m.m., som antogs av Riksdagen i decmber 1997, anger regeringen att principerna om bruttoredovisning enligt lagen om statsbudgeten ska tillämpas på bl.a. arbetsskadeförsäkringen fr.o.m. budgetåret 1999. Arbetsskadefonden bör avvecklas och arbetsskadeavgiften bör i fort- sättningen föras till en bruttoredovisad inkomsttitel. Utgifterna för ar- betsskadeförsäkringen ska inte avräknas mot den inkomsttiteln utan på 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 173 
  
 sedvanligt sätt finansieras från ett anslag som riksdagens anvisar för ändamålet. Riksdagens möjligheter att ta ställning till inkomster och utgifter förenade med arbetsskadeförsäkringens regler kommer därmed att förbättras. Regeringen anger även att den i arbetsskadefonden bok- förda skulden är fiktiv och föreslår att skulden ska elimineras utan statsfinansiella konsekvenser. 
 Vi har undersökt de ekonomiska förutsättningarna för att återinföra arbetsskadesjukpenningen. Vi har därvid utgått från att arbetsskade- sjukpenningen liksom tidigare skulle ges först efter en samordningstid med den allmänna sjukförsäkringen, eftersom det knappast kan anses rimligt att ersätta den enskilde fullt ut redan under den inledande sjuk- skrivningstiden. 
 Med en samordningstid av 90 dagar har vi beräknat årskostnaden för en återinförd arbetsskadesjukpenning till 860 miljoner kronor vid 100 procent kompensation. Vi har då räknat med att en återinförd ar- betsskadesjukpenning skulle kunna bli aktuell i ca 25 000 fall av ar- betssjukdom och i ca 18 000 fall av olycksfall, dvs. sammanlagt ca 43 000 skador. Med ledning av den genomsnittliga sjukpenning- kostnaden åren  
 1990–1992, 
  som var 88 000 kronor, har vi antagit att den genomsnittliga sjukpenningkostnaden till 100 000 kronor. Beräkningen utgår från att den allmänna försäkringen ska vara primär och att arbetsskadeförsäkringen därför endast ska belastas med 20 procent av kostnaden. Om kompensationsgraden i stället skulle bli 90 procent blir den årliga kostnaden hälften så stor, alltså 430 miljoner kronor. 
 Vi har vidare med Riksförsäkringsverkets hjälp beräknat administ- rationskostnaderna för att återinföra arbetsskadesjukpenningen. Beräk- ningen visar att dessa kostnader skulle uppgå till 220 miljoner kronor årligen brutto. Man har då utgått från försäkringskassornas tidredovis- ning och uppskattar att arbetsskadeprövningen kostar 1,05 procent av kassornas förvaltningskostnad eller 3 667 kronor per ärende. Vidare har man antagit att en återinförd arbetsskadesjukpenning skulle öka mängden ärenden från nu 15 000 till 75 000 eller med 60 000. 
 Dessa beräkningar är självfallet osäkra och b ygger som framgått på en rad antaganden. Vi måste dock utgå från att det rör sig om siffror i den storleksordning som vi här har angett. Redan de angivna kostna- derna för själva arbetsskadesjukpenningen, 860 resp. 430 miljoner kronor, skulle innebära ansenliga utgifter, som långtifrån skulle rym- mas inom dagens utgiftsnivå för försäkringen. Men det är minst lika viktigt att det knappast kan anses försvarligt att låta ett återinförande belasta försäkringskassorna med administrationskostnader på i stor- leksordningen 220 miljoner kronor. 
  
 174  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 SOU 1998:37 
  
 Till detta kommer att vi inte kan bortse från den risk som Sjuk- och arbetsskadekommittén angav, nämligen att det generella arbetsskade- begrepp – som vi i det föregående har stannat för bör behållas – i kom- bination med en arbetsskadesjukpenning kan leda till en kostnadsut- veckling som blir svår att kontrollera. Därmed skulle ett återinförande av arbetsskadesjukpenningen även strida mot det uttalade kravet i direktiven att försäkringen ska vara finansiellt stabil. 
 I ett kommande avsnitt 5.10 föreslår vi att arbetsskadeförsäkringen ska ges en aktiv roll när det gäller att så långt som möjligt rehabilitera arbetsskadade, som fått bestående eller mer omfattande skador, tillbaka till arbetslivet. Vi anser att sådana satsningar bör ha större prioritet i kassornas arbete med arbetsskadeförsäkringen än en återinförd arbets- skadesjukpenning. Ett annat förslag som syftar till att förbättra kom- pensationen under sjukskrivningstiden är förslaget i avsnitt 5.9 om en särskild arbetsskadeersättning för att täcka inkomstbortfallet under de karensdagar som den arbetsskadade har haft under olika sjukperioder. 
 Vi anser således att det inte finns tillräckliga skäl för att föreslå att arbetsskadesjukpenningen ska återinföras i det skick den var när den avskaffades 1993. 
 Att återinföra arbetskadesjukpenningen bara för olycksfallen – som ju är mer lättbedömda och därför skulle medföra förhållandevis små administrativa utgifter – strider mot direktiven för vårt uppdrag att ut- forma reglerna så att olycksfallen och arbetssjukdomar behandlas lika. 
 Vi kan inte heller se att det finns någon möjlighet att särskilja  
 EN SPECIELL SKADETYP  
 och införa en särskild arbetsskadesjukpenning för dem som drabbas av en sådan skada. Det har visserligen förts fram kri- tik mot att skärpningen av arbetsskadeförsäkringens regler 1993 lett till att antalet godkända arbetssjukdomar har minskat och att reglerna missgynnar kvinnor som drabbas av arbetsutlösta besvär i t.ex. rörelse- och stödjeorganen. Att införa en särskild ersättning enbart för denna skadetyp skulle dock inte förbättra möjligheterna att få sjukdomen godkänd som arbetsskada. Vi har i avsnittet 5.6 visat på att just arbets- utlösta besvär i rörelse- och stödjeorganen är av komplicerad natur och ofta kräver en djupare utredning. 
 Vi anser följaktligen att arbetsskadesjukpenningen inte heller bör återinföras i någon mer begränsad omfattning eller form. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 175 
  
 5.9 
  
 Särskild arbetsskadeersättning 
  
 De bestämmelser om karensdag som infördes 1993 strider mot den av Sverige 1969 ratificerade  
 ILO-konventionen 
  om förmåner vid yrkesskada. 
 Vi föreslår att den som drabbats av en arbetsskada och får ersätt- ning i form av exempelvis omställningsersättning eller livränta också ska få kompensation för karensdagar under sjukdomstiden. 
 Ersättningen, som kallas särskild arbetsskadeersättning, ska utgå enligt en schablon som innebär ersättning för två karensdagar. Kan den skadade visa att han eller hon haft fler karensdagar, lämnas er- sättning även för dessa. 
  
 5.9.1 
  
 Bakgrund 
  
 !RBETSSKADEF¶RS¤KRINGEN OCH DEN ALLM¤NNA F¶RS¤KRINGEN 
 Arbetsskadeförsäkringen är enligt LAF samordnad med den allmänna försäkringen i fråga om såväl ersättning vid sjukdom som ersättning vid bestående nedsättning av arbetsförmågan. Beträffande ersättning vid sjukdom gäller – utom i fråga om ersättning för vissa kostnader – att sjukersättning utges som vid annan sjukdom från sjukförsäkringen en- ligt AFL. Samordningen är mycket betydelsefull från administrativ synpunkt, eftersom rätten till ersättning enligt LAF inte behöver prövas i de fall den skadade tillfrisknar och kan återgå i arbete. Samordningen mellan arbetsskadeförsäkringen och sjukförsäkringen medför samtidigt att ändringar i sjukförsäkringen omedelbart får genomslag också för de arbetsskadade. 
 +ARENSDAGEN 
 Från den 1 april 1993 infördes en  
 KARENSDAG  
 i sjukförsäkringen, dvs. för den första dagen i en sjukperiod. 
 Anledningen till att man införde en självrisk i sjukersättningen var den allvarliga statsfinansiella kris som Sverige befann sig i. Som skäl angavs att karensdagen infördes för att motverka omotiverad korttids- frånvaro. 
 Föredragande statsråd anförde i propositionen 1992/93:50 att snabba åtgärder var nödvändiga både för att få ett bättre fungerande system och minska underskottet i sjuk- och arbetsskadeförsäkringen. 
  
 176  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Vidare angavs att betydande fördelar med (den då gällande) samord- ningstiden skulle gå förlorade om den som drabbas av arbetsskada skulle undantas från reglerna om en karensdag. Följderna av en sådan ordning skulle bli att försäkringskassan måste pröva om sjukfall beror på arbetsskada även om de avslutats under samordningstiden. En sådan ordning skulle bli mycket administrativt betungande. Regeringen fann därför – trots  
 ILO-konventionens 
  bestämmelser om karenstid, se nedan 
 – att det inte var möjligt att föreslå undantagsregler för den som drabbats av en arbetsskada. 
 Enligt AFL och lagen (1991:1047) om sjuklön begränsas antalet 
 karensdagar för en försäkrad till tio dagar under en tolvmånaders- period, s.k.  
 ALLM¤NT H¶GRISKSKYDD 
 . Sjukpenning utges i sådant fall 
 fr.o.m. januari 1998 med kompensationsnivån 80 procent redan från första dagen i sjukperioden. Detta kommer att gälla i alla fortsatta sjuk- fall under en tolvmånadersperiod räknat från den första av de tio karensdagarna. Egenföretagare som har valt en karenstid av 3 eller 30 dagar omfattas inte av det allmänna högriskskyddet. 
 Enligt AFL och lagen (1991:1047) om sjuklön kan en försäkrad an- 
 söka hos försäkringskassan om att i stället för karensdag få sjukpenning även för första ersättningsdagen i varje sjukperiod, s.k.  
 S¤RSKILT H¶GRISKSKYDD 
 . Ett sådant beslut får fattas endast om den försäkrade har 
 en sjukdom som kan antas medföra ett större antal sjukperioder med rätt till sjukpenning under en tolvmånadersperiod. Sjukdomstillståndet bör vara väl medicinskt dokumenterat, ofta krävs att den försäkrades uppgifter styrks med ett läkarintyg. 
 ),/S KONVENTION NR OM F¶RM¥NER VID YRKESSKADA 
 År 1964 antog ILO en konvention (nr 121) om förmåner vid yrkes- skada. Konventionen ratificerades av Sverige år 1969 med verkan från år 1970. Konventionens förmåner utgörs dels av olika former av hälso- och sjukvård, dels av kontantförmåner. 
 En medlemsstat som tillhandahåller  
 hälso-och 
  sjukvård och därmed sammanhängande förmåner enligt ett allmänt sjukförsäkringssystem kan låta detta bli tillämpligt även på de yrkesskadade under förutsätt- ning att systemet har sådant innehåll att vederbörande inte utsätts för ekonomiska svårigheter. Vidare är det inte något hinder för en med- lemsstat, som tillhandahåller ifrågavarande förmåner enligt ett återbe- talningssystem, att uppställa särskilda regler enligt vilka de försäkrade själva får svara för viss del av kostnaden. Reglerna måste även i detta fall vara sådana att de inte medför ekonomiska svårigheter för den ska- dade. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 177 
  
 Konventionens artikel 9 föreskriver dels att förmånerna skall utges så länge följderna består, dels att det i fråga om kontantförmåner inte får förekomma karensdagar såvida inte medlemslandet vid anslut- ningen till konventionen tillämpade ett system med karensdagar eller – i samband med anslutningen – hade avgett förklaring om temporärt un- dantag från konventionens bestämmelser till följd av otillräckligt ut- 
 vecklade ekonomiska resurser och sjukvårdsanordningar. I den svenska lagstiftningen gällde fram till den 1 januari 1967 en karenstid om tre dagar i sjukförsäkringen. Genom propositionen (prop. 1966:113) med förslag om förbättrad sjukpenningförsäkring upphävdes bestämmelsen om karenstid fr.o.m. nämnda datum. 
 Kontantförmåner kan, enligt artikel 13 i konventionen, beräknas på två sätt. 
 Kontantförmånerna inklusive eventuella familjebidrag för en stan- dardförmånstagare ska enligt det  
 ENA  
 beräkningssättet (artikel 19) ut- göra minst 60 procent av dennes tidigare arbetsförtjänst ökade med de familjebidrag som utgår till en skyddad person med samma försörj- ningsplikt. Man har med detta beräkningssätt dock rätt att lämna in- komster som överstiger medelinkomsten för en yrkesutbildad manlig industriarbetare utan kompensation. 
 Enligt det  
 ANDRA  
 beräkningssättet som konventionen anvisar (artikel 20) ska kontantförmånerna för alla standardförmånstagare oavsett tidigare inkomst inklusive familjebidrag utgöra minst 60 procent av en oskolad manlig industriarbetares lön ökad med de familjebidrag som utgår till en skyddad person med samma försörjningsplikt. För annan förmånstagare ska förmånen stå i rimlig relation till standardförmåns- tagarens förmån. 
 Varje land kan fritt välja beräkningssätt för uppfyllande av kraven på kontantförmånens storlek. 
 I konventionen finns dessutom följande rekommendation. Kontant- förmåner vid arbetsoförmåga bör utges från och med den första dagen vid varje tillfälle av inkomstbortfall samt uppgå till minst två tredje- delar av den skadades inkomster eller av genomsnittsinkomsten för ar- betstagaren inom den undergrupp av ekonomisk verksamhet som sys- selsätter det största antalet förvärvsarbetande manliga personer. 
  
 ILO-konventionen 
  kan sägas upp av ett medlemsland vart tionde år. Sverige har möjlighet att säga upp konventionen år 1999 med verkan från år 2000. 
  
 178  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.9.2 
  
 Sveriges tillämpning av ILOs konvention nr 121 om förmåner vid yrkesskada 
  
 Frågan om Sveriges efterlevnad av konventionen har varit uppe till diskussion i ILO. 
 LO och TCO har tillsammans med FFI (Fria Fackföreningsinterna- tionalen) gett in klagomål till ILO beträffande Sveriges tillämpning av konventionen nr 121. 
 1993 fattade ILOs styrelse ett beslut om att tillsätta en kommitté för att undersöka hur Sverige tillämpade konventionen. Inför styrelsens möte i november samma år förelåg kommitténs rapport. Styrelsen kon- staterade att en karensdag inte var förenlig med Sveriges åtaganden en- ligt konventionen och ålade Sverige att under 1994 rapportera om vid- tagna och planerade åtgärder för att uppfylla konventionens bestäm- melser vad gäller karensdagen. Regeringen hänvisade i en rapport till förslaget i budgetpropositionen (prop. 1994/95:100) om att avskaffa karensdagen från januari 1997. 
 ILOs expertkommitté kommenterade rapporten och angav att Sverige fortfarande bröt mot konventionen. Sverige rekommenderades att modifiera eller avskaffa den aktuella bestämmelsen och att rappor- tera om vidtagna och planerade åtgärder för att uppfylla konventionens bestämmelser. Regeringen har därefter kontinuerligt lämnat in rappor- ter om vidtagna och planerade åtgärder rörande karensdagen. Frågan om Sveriges efterlevnad av konventionen har varit uppe till diskussion i den s.k. Applikationskommittén 1995. 
 När konventionen ratificerades år 1969 tillämpade Sverige inte någon karensdag i sjuk- och arbetsskadeförsäkringen och kan således inte åberopa något av de undantag som  
 ILO-konventionen 
  anger. Av  
 ILO-konventionens 
  bestämmelser om karensdagar respektive minsta ersättningsnivå följer att det strider mot konventionen att tillämpa reg- lerna om karensdagar i arbetsskadeförsäkringen. Det har härvidlag ingen betydelse om Sverige totalt sett har förmåner i sin arbetsskade- försäkring som vida överstiger de miniminormer som läggs fast i ILO- konventionen. 
 I direktiven till vår utredning uttalas att Sveriges åtaganden enligt internationella överenskommelser på arbetsskadeområdet ska beaktas. Vi bör således göra ett försök att lösa problemet. I det följande går vi därför igenom vilka alternativ som kan stå till buds. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 179 
  
 5.9.3 
  
 Överväganden 
  
 +ARENSDAGEN SLOPAS 
 För att uppfylla konventionen fullt ut skulle Sverige behöva slopa karensdagen för hela sjukförsäkringssystemet. Men att helt slopa karensdagen är knappast möjligt. Tidigare förslag att slopa karens- dagen har inte genomförts på grund av att budgetläget bedömts som an- strängt och då det fortfarande ansetts vara önskvärt med självrisker i sjukförsäkringssystemet. Statistiken tyder på att karensdagen fått önsk- värd effekt och att korttidsfrånvaron minskat. Att ta bort karensdagen enbart i syfte att uppfylla åtaganden enligt konventionen när det gäller förmåner vid arbetsskada torde inte utgöra skäl nog. 
 En annan lösning skulle vara att slopa karensdagen enbart för de ar- betsskadade. En sådan lösning skulle föra med sig en omfattande handläggning för försäkringskassorna. En anmäld arbetsskada skulle behöva prövas på ett mycket tidigt stadium och i samband med såväl korta som långa sjukfall. Inte heller detta kan anses vara en realistisk lösning. 
 ),/ KONVENTIONENS BEST¤MMELSER ¤NDRAS ALTERNATIVT KONVENTIONEN S¤GS UPP 
 Sverige har ratificerat  
 ILO-konventionen 
  och har att följa den. Kon- ventionen medger rätt för länderna att välja olika lösningar i en rad si- tuationer. När det gäller förbud mot karensdagar ger konventionen emellertid inte de medlemsländer som har antagit konventionen någon rätt att välja en annan lösning. 
 Om medlemsländerna kommer överens kan de ändra bestämmelser- nas innehåll. Det är emellertid en tidsödande process. Konventionen ger inte någon rätt att säga upp vissa delar av innehållet, utan den kan endast sägas upp i sin helhet. 
  
 ILO-konventionen 
  löper på 10 år i taget. Sverige har nu möjlighet att säga upp konventionen år 1999 med verkan från år 2000. Uppsäg- ningstiden är reglerad. Sverige har sedan möjlighet att ansluta sig igen och ratificera konventionen med undantag för bestämmelserna om karensdagar. 
 För ett sådant alternativ talar att Sverige i realiteten ändå uppfyller konventionens grundläggande villkor. En arbetsskadad har här en laglig grundtrygghet kompletterad med avtalsbunden ersättning som vida överstiger de 60 procent som konventionen anger. 
  
 180  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 %N S¤RL¶SNING F¶R DE ARBETSSKADADE 
 Inom Socialdepartementet har man tidigare gjort försök att uppfylla konventionens bestämmelser för de arbetsskadade genom att föreslå särregler. 
 En arbetsgrupp inom Socialdepartementet, som under våren 1992 beredde ett förslag att införa två karensdagar, föreslog en särlösning när det gäller karensdagarna för de arbetsskadade. Förslaget gick i den delen ut på att den arbetsskadade skulle kompenseras för det faktiska antalet karensdagar i varje sjukperiod som hade samband med ar- betskadan. Arbetsgruppen uppskattade den ytterligare handläggnings- kostnaden för att pröva arbetsskador som avslutats inom samordnings- tiden till ca 100 miljoner kronor. 
 I samband med remissbehandlingen framkom det att många remiss- instanser ansåg att förslaget skulle kräva tidsödande administration och att det skulle komma att leda till en omfattande extra arbetsbelastning hos försäkringskassorna. Riksförsäkringsverket ansåg att kostnaderna för administration och handläggning sammanlagt kunde uppskattas till över 200 miljoner kronor. 
 Sedermera beslöt regeringen att införa en karensdag i sjukersätt- ningssystemet men utan några särlösningar för arbetsskadade. Enligt regeringens uppfattning skulle de betydande fördelarna med samord- ningstiden gå förlorade om den som drabbades av en arbetsskada skulle undantas från reglerna om en karensdag. Följderna av en sådan ordning skulle bli att försäkringskassan måste pröva om sjukfall beror på ar- betsskada även om de avslutats inom samordningstiden. En sådan ord- ning ansågs mycket administrativt betungande. 
 Även om den föreslagna lösningen inte visade sig bärkraftig eko- nomiskt sett, får särregler för de arbetsskadade fortfarande anses vara det rimligaste alternativet för att uppfylla konventionens bestämmelser för de arbetsskadade. I det följande föreslås därför en modell som Gonzales rar sig på en sådan särlösning. 
  
 5.9.4 
  
 Förslag 
  
 %N MODELL MED S¤RL¶SNING F¶R DE ARBETSSKADADE 
 Socialdepartementets arbetsgrupp föreslog 1992 att karensdagen skulle 
 slopas för de arbetsskadade och att ersättning skulle utges  
 VID VARJE SJUKFALL  
 som hade anknytning till arbetsskadan. Utifrån dagens ersätt- 
 ningsregler sker prövning i ett mycket sent skede. Om prövningen skulle komma att göras i ett tidigt skede och ersättning utges vid varje 
  
 SOU 1998:37  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 181 
  
 särskilt sjukfall med karensdag, skulle avgörande fördelar med nuva- rande system gå förlorade. 
 Dessutom skulle en utbetalning i samband med varje sjukfall inne- bära en omfattande hantering och administration i försäkringskassorna. Man skulle behöva skilja ut de ersättningsbara karensdagarna för ar- betsskador och det på ett tidigt stadium. En sådan lösning skulle också föra med sig någon form av beviskrav för den försäkrade även vid korta sjukfall. 
 Det är bara om arbetsskadesjukpenningen skulle återinföras som det ter sig naturligt med en direkt utbetalning för karensdagar, eftersom försäkringskassan i sådant fall ändå prövar arbetsskadan från en ti- digare tidpunkt. Vi, för vår del, anser dock inte att det för närvarande föreligger tillräckliga skäl att återinföra arbetsskadesjukpenningen (se avsnitt 5.8). 
 I dag prövar försäkringskassan en arbetsskada i huvudsak först när det blir fråga om livränta, ofta långt efter att de inledande sjukfallen har avslutats. Som framgår av avsnitt 5.10 föreslår vi emellertid en ny ersättningsform under rehabilitering, omställningsersättning, vilken kommer att medföra att försäkringskassan ofta får ta ställning till om 
 det föreligger en arbetsskada eller inte tidigare än i dag. Ett mer rimligt alternativ är därför att utge ersättning för karensdagar  
 I EFTERHAND 
  
 ILO-konventionen 
  lägger inte heller några hinder i vägen för en så- dan lösning. Konventionen antyder inget om tidsperspektivet utan är mer inriktad på ersättningsnivåer. Ett ytterligare skäl att utge ersättning i efterhand är att man då behåller karensdagens syfte att motverka omotiverad korttidsfrånvaro. 
 För att kunna hålla nere de administrativa kostnaderna anser vi att 
 ersättningen för karensdagar ska prövas och betalas ut vid ett tillfälle  
 I SAMBAND MED  
 att kassan betalar ut  
 ANNAN ERS¤TTNING  
 enligt LAF. 
 3KA KARENSDAGARNA BEST¤MMAS SCHABLONM¤SSIGT ELLER MED FAKTISKT ANTAL ERS¤TTNINGSBER¤TTIGADE DAGAR 
 Om Sverige ska uppfylla konventionens intentioner om full kostnads- täckning bör den försäkrade erhåller ersättning för det faktiska antalet karensdagar. En sådan lösning torde även upplevas som mer rättvis för den försäkrade. Vi anser emellertid att den har uppenbara nackdelar. Den skulle antingen ställa särskilda beviskrav på den försäkrade eller medföra en omfattande utredningsskyldighet för försäkringskassorna. 
 Om försäkringskassorna skulle bli skyldiga att utreda antalet dagar i varje arbetsskadeärende, så skulle det bli administrativt kostsamt för försäkringen. Försäkringskassorna skulle behöva göra omfattande ut- 
  
 182  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 redningar när det gäller sjukfall som endast varat några dagar och inte finns registrerade vid försäkringskassan. Dessutom skulle försäkrings- kassorna behöva utreda fall där det saknas diagnos eller denna är diffus. 
 För att minska de administrativa kostnaderna kan man i sådana fall lägga bevisbördan på den försäkrade, som då ska visa att han eller hon under sjukskrivning för arbetsskada har gått miste om sjukpenning under ett visst antal dagar på grund av karensdagsregeln. Mot en sådan ordning talar att den enskilde enligt  
 ILO-konventionen 
  har  
 R¤TT  
 till er- sättning i form av kontantförmåner och att det skulle kunna framstå som oskäligt att i detta sammanhang lägga hela utredningsansvaret på den försäkrade. 
 Vi anser i stället att den bästa lösningen är att bevilja de arbets- skadade en viss ersättning efter schablon och därutöver låta den som kan och vill själv visa att han eller hon är berättigad till ersättning för ytterligare karensdagar. Denna lösning betyder att försäkringskassan inte behöver pröva fler ärenden än den annars ska göra och att den nya ersättningsformen blir relativt enkel för försäkringskassorna att admi- nistrera, samtidigt som den fyller rimliga rättvisekrav. 
 Det kan diskuteras om den föreslagna lösningen uppfyller  
 ILO-kon- 
  ventionens krav fullt ut. Även om lösningen skulle accepteras av de or- ganisationer som klagat till ILO över Sveriges bristande tillämpning av konventionen och de skulle dra tillbaka sin anmälan, så är ILO oför- hindrad att gå vidare med saken. Sverige kan således komma att få redogöra för vidtagna åtgärder inför ILO och även att få rapportera hur lösningen fungerar i praktiken. Har inte lösningen haft tillräcklig fram- gång riskerar Sverige att få kritik från ILO. 
 Det är emellertid vår uppfattning att den föreslagna lösningen ändå uppfyller rimliga krav på att Sverige infriar sina åtaganden enligt ILO- konventionen, och den är den bästa möjliga tekniskt sett. Vi anser att det skulle ge felaktiga signaler till omvärlden om Sverige i stället skulle säga upp konventionen bara för att sedan ratificera den igen med reservation för förbudet mot karensdagar. Det är givetvis viktigt att Sverige slår vakt om sitt goda anseende i  
 ILO-sammanhang. 
  
 3¤RSKILD ARBETSSKADEERS¤TTNING 
 Utöver de schablonmässigt bestämda dagarna ska den arbetsskadade således enligt vårt förslag ges möjlighet att inom en viss tid komma in med en utredning som visar att han eller hon har rätt till ersättning för ytterligare karensdagar. Preskriptionstiden för att få ut ersättning enligt LAF är normalt sex år. Vi anser det tillräckligt av utredningsskäl att 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 183 
  
 låta ersättningen basera sig på karensdagar under halva den tiden, alltså tre år. 
 För att förenkla handläggningen och administrationen föreslår vi att schablonersättningen och ersättningen för faktiska karensdagar ska be- räknas utifrån de principer som gäller för beräkningen av huvudför- månen (omställningsersättningen eller livräntan). Det innebär att er- sättningens storlek ska bestämmas med ledning av den sjukpenning- grundande inkomst (SGI) som den försäkrade har vid den tidpunkt då omställningsersättning eller livränta enligt LAF ska ges ut eller den in- komst som då skulle ha utgjort SGI om försäkringskassan hade känt till samtliga förhållanden. Underlaget får vidare inte överstiga 7,5 gånger basbeloppet vid begynnelseårets ingång. 
 Enligt tillgänglig statistik är det genomsnittliga antalet karensdagar för varje sjukdom 1,82. Vi saknar statistik för enbart sjukdom på grund av arbetsskada men utgår från att den ligger något högre än genom- snittet. Vi föreslår därför att den försäkrade ska få kompensation enligt en schablon som motsvarar två karensdagar. Ersättning enligt schablo- nen och för de ytterligare karensdagar som den försäkrade kan visa bör 
 utgå med 80 procent av beräkningsunderlaget. Ersättningen bör kallas 
 S¤RSKILD ARBETSSKADEERS¤TTNING 
 . 
  
 0R¶VNINGEN 
 Enligt 8 kap. 3 § andra stycket LAF ska frågan om den försäkrade har ådragit sig en arbetsskada endast prövas i den mån det behövs för att bestämma ersättning enligt lagen. 
 Som vi har angett tidigare bör den särskilda arbetsskadeersättningen prövas och betalas ut vid ett tillfälle i samband med att kassan beslutar om annan ersättning på grund av arbetsskadan. Det kan gälla omställ- ningsersättning eller livränta eller i undantagsfall ersättning för sär- skilda vårdkostnader. 
 Frågan om en försäkrad har ådragit sig en arbetsskada till följd av olycksfall avgörs av tjänsteman, och följaktligen ska tjänstemannen även besluta om särskild arbetsskadeersättning. Även frågor om ersätt- ning till följd av vårdförmåner m.m. avgörs av tjänsteman. 
 Enligt nuvarande regler är det däremot socialförsäkringsnämnden som ska avgöra om en försäkrad har ådragit sig en arbetsskada till följd av annat än olycksfall i de fall saken rör livränta eller särskild efter- levandelivränta. Även rätten till omställningsersättning ska enligt vårt förslag prövas av nämnden.Vi anser dock att ett följdbeslut om särskild arbetsskadeersättning som ju endast rör lagenlig ersättning och inte har 
  
 184  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 inslag av kvalificerad skälighetsbedömning bör fattas av en tjänsteman och inte av nämnden. 
 Den försäkrade bör givetvis kunna få omprövning av ett beslut om särskild arbetsskadeersättning och också överklaga det omprövade be- slutet till allmän förvaltningsdomstol. 
 R¥N VILKEN TIDPUNKT SKA REGLERNA B¶RJA G¤LLA 
 Enligt de principer som gäller på socialförsäkringsområdet brukar övergångsbestämmelser utformas så att nya bestämmelser ska tillämpas på fall som inträffat efter lagens ikraftträdande, medan äldre be- stämmelser ska tillämpas på fall som inträffar före lagändringen. Med en sådan princip skulle valet bli den dag då arbetsskadan visade sig. En nackdel med en övergångsbestämmelse av det slaget är att det erfaren- hetsmässigt tar lång tid innan den nya lagstiftningen får fullt genom- slag. Snabbast effekt av lagändringen uppnås om nya bestämmelser görs tillämpliga på alla ärenden som inte avgjorts slutligt den dag då ändringen träder i kraft. 
 Enligt vår mening bör det sistnämnda alternativet styra tillämp- ningen av den nya bestämmelsen. Det är fråga om en helt ny ersätt- ningsform och en gynnande bestämmelse som ska gälla från en viss tidpunkt. Konsekvensen av en sådan övergångslösning blir visserligen att valet av lagstiftning i någon mån bli avhängigt av handläggnings- tider och ärendebalanser i försäkringskassor och förvaltningsdomstolar. Även om lösningen är ovanlig inom socialförsäkringsområdet, anser vi att det finns skäl att här föreslå en sådan övergångsregel. 
 Vi föreslår att den särskilda arbetsskadeersättningen ska införas den 1 juli 1999 och således gälla i samband med de beslut som försäkrings- kassan fattar i livräntefrågor m.m. från och med nämnda datum. 
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
 Förslaget kommer att innebära att särskild arbetsskadeersättning kan utges även i de, säkerligen få, fall då den skadade inte varit sjukskriven alls. Ersättningen skulle därmed kunna uppfattas som en form av ideellt skadestånd. Det bör därför klargöras att den särskilda arbetsskadeer- sättningen ska betraktas som ersättning för inkomstbortfall och att be- loppet ska beskattas. 
 Bestämmelserna om särskild arbetsskadeersättning bör även gälla för dem som har rätt till ersättning enligt lagen (1977:265) om statligt personsskadeskydd eller till ersättning enligt lagen (1977:267) om 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 185 
  
 krigsskadeersättning till sjömän. Genom hänvisningen i dessa lagar till LAF kommer reglerna om kompensation för karensdagar att tillämpas även för dessa ersättningar. 
 Sjukpenning enligt 13 § YFL beräknas enligt bestämmelserna i 3 kap 4 § AFL. Den föreslagna kompensationen för karensdagar bör gälla också vid ersättning enligt YFL. Förändringen bör bli densamma för ersättning enligt (1950:261) militärersättningslagen. Det rör sig sammantaget om endast någon handfull fall årligen. Därutöver finns även äldre lagstiftning, t.ex. förordningen (1927:234) om ersättning i anledning av kroppsskada, ådragen under militärtjänstgöring. För den sistnämnda gruppen rör det sig antagligen mest om ersättning för läkarvård och ersättning i form av livränta. Vårt förslag kommer tro- ligen inte att beröra dem. 
  
 5.10 
  
 Omställningsersättning m.m. 
  
 Sedan arbetsskadesjukpenningen slopades har det uppkommit vissa oklarheter om när det kan utges ersättning från arbetsskadeförsäk- ringen. Domar från Regeringsrätten under senare tid har undanröjt en del av dessa oklarheter i fråga om rätten till livränta under den tid den arbetsskadade genomgår olika former av rehabilitering. 
 Vi anser det emellertid viktigt att arbetsskadeförsäkringen ges en tydlig och aktiv roll när det gäller rehabiliteringen av de arbets- 
 skadade och föreslår att det i lagen om arbetsskadeförsäkring ska införas en ny ersättningsform, kallad  
 OMST¤LLNINGSERS¤TTNING 
  
 Omställningsersättningen ska liksom livräntan ge i princip 100 procent kompensation och lämnas när den skadade enligt en av för- säkringskassan upprättad plan genomgår medicinsk rehabilitering i förebyggande syfte eller arbetslivsinriktade rehabilitering. 
 Om det inte är möjligt att rehabilitera den skadade ska livränta utges liksom hittills, när den skadade har fått en bestående nedsätt- ning av sin arbetsförmåga. 
 Vid sidan om omställningsersättningen ska ett särskilt omställ- ningsbidrag kunna utges under rehabiliteringstiden för kostnader som uppstår för den arbetsskadade i samband med rehabiliteringen. 
  
 186  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 5.10.1 
  
 Våra direktiv 
  
 I direktiven sägs att det har uppkommit vissa oklarheter i fråga om rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen sedan den särskilda arbetsskadesjukpenningen slopades. Dessa oklarheter gäller bl.a. när ersättning kan lämnas från arbetsskadeförsäkringen under såväl medi- cinsk som arbetslivsinriktad rehabilitering samt frågan om vid vilken tidpunkt det inträder rätt till livränta. Enligt direktiven ska vi vid över- synen analysera olika lösningar och redovisa eventuella kostnadskon- sekvenser. 
 I våra direktiv anges att sedan den särskilda arbetsskadesjukpen- ningen slopades har livräntans betydelse som ersättningsform kommit att öka. När den tidigare  
 LAF-sjukpenningen 
  kompenserade inkomst- bortfallet med 100 procent av den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst, hade tidpunkten för övergång från  
 LAF-sjukpenning 
  till LAF- livränta i flertalet fall inte någon större betydelse. Numera kan den som skadas i sitt arbete under själva sjukdomstiden endast få ersättning enligt lagen om allmän försäkring (AFL) i form av sjukpenning. Tidpunkten för övergången har då blivit av stor betydelse. 
 I direktiven hänvisas till en skrivelse av Riksförsäkringsverket den 17 juni 1997 till Socialdepartementet. I skrivelsen har verket redovisat konsekvenserna av en dom (RÅ 1996 ref 81) av Regeringsrätten angå- ende rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen under rehabili- tering. 
 I våra direktiv framhålls vidare att det under senare år har skett en del regelförändringar i sjukförsäkringen och förtidspensioneringen som skulle ha påverkat även arbetsskadeförsäkringen, men där denna har undantagits. Här avses den förändring som skedde den 1 januari 1997 av beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten i fråga om semesterlön och semesterersättning samt skattepliktiga förmåner och kostnadsersättningar. Vid förändringen anförde regeringen att förslaget inte skulle påverka storleken av livräntan i avvaktan på Sjuk- och ar- betsskadekommitténs förslag. 
 Sedan den 1 januari 1997 gäller även nya kriterier i AFL för rätt till sjukpenning och förtidspension. 
 Vi ska enligt våra direktiv vid översynen av arbetsskadeförsäkringen utreda om det är lämpligt att anpassa lagstiftningen till de förändringar som sålunda har gjorts i sjukförsäkringen och förtidspensioneringen i de nämnda hänseendena samt beskriva konsekvenserna av en sådan anpassning. 
 I våra direktiv anges att vi är fria att pröva ersättningsnivåerna. Vi ska dock beakta att olycksfall och arbetssjukdomar bör behandlas lika. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 187 
  
 Likaså ska vi beakta det som enligt direktiven motiverade samord- ningen med sjukförsäkringen, nämligen incitamenten för rehabilitering. 
  
 5.10.2 
  
 Rehabiliteringsreformen 
  
 Den 1 januari 1992 infördes i 22 kap. lagen om allmän försäkring reg- 
 ler om rehabilitering och rehabiliteringsersättning. En av de mest be- tydelsefulla nyheterna var att  
 ARBETSGIVARENS ANSVAR  
 för att klarlägga en 
 anställds behov av rehabilitering ökade. En utredning av rehabilite- ringsbehovet ska göras i samråd med den anställde och genomföras bl.a. i de fall den anställde varit sjukskriven fyra veckor i följd. Utred- ningen ska vara genomförd inom åtta veckor från dagen för insjuknan- det. Arbetsgivarens vidgade ansvar innebär även en skyldighet att svara för att arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder vidtas på arbets- platsen. 
 Rehabiliteringens syfte är att hjälpa försäkrade i yrkesverksam ålder att återfå sin förmåga att försörja sig genom eget förvärvsarbete. För att 
 nå det målet kan såväl medicinska och sociala som arbetslivsinriktade åtgärder behövas. Kassans rehabiliteringsansvar gäller all rehabilite- ring, dvs. inte enbart den arbetslivsinriktade utan också insatser för att skynda på den medicinska och sociala rehabiliteringen (prop. 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering, sid. 49 f.). 
 I proposition 1989/90:62 Om insatser för aktiv rehabilitering och ar- 
 betslivsfondens verksamhet m.m. definierades begreppen inom rehabi- literingen. Den  
 MEDICINSKA REHABILITERINGEN  
 avser närmast att återställa 
 grundläggande funktioner och tillhör sjukvårdshuvudmannens ansvars- 
 område medan primärkommunerna främst svarar för frågor om  
 SOCIAL REHABILITERING  
 som service, råd, upplysning och bistånd i personliga an- gelägenheter. Den  
 YRKESINRIKTADE REHABILITERINGEN  
 består av insatser 
 som ska kunna underlätta för människor med olika handikapp att få och /eller behålla ett arbete. I den yrkesinriktade rehabiliteringen ingår bl.a. åtgärder för arbetsanpassning, dvs. individinriktade åtgärder i den fysiska arbetsmiljön. 
 För att det ska föreligga rätt till rehabiliteringsersättning enligt AFL ska det vara fråga om  
 ARBETSLIVSINRIKTAD REHABILITERING 
 . Med arbets- 
 livsinriktad rehabilitering avses (proposition 1991/92:40 Om vissa socialförsäkringsfrågor m.m., sid. 32) t.ex. arbetsprövning, arbets- träning och utbildning som tar sikte på att återge den försäkrade hans möjligheter att kunna klara av sitt arbete eller få ett annat lämpligt ar- 
 bete. 
 Det är således  
 ARBETSGIVAREN  
 som har förstahandsansvaret för att uppmärksamma och utreda behov av arbetslivsinriktad rehabilitering 
  
 188  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 enligt 22 kap. AFL, se till att åtgärderna kommer till stånd och finan- siera dem. Ansvaret för finansieringen får dock begränsas till det an- svar som arbetsgivaren har för de åtgärder som kan vidtas inom eller i anslutning till den egna verksamheten eller för att den anställde ska kunna vara kvar inom verksamheten. Vad som är rimligt att kräva av arbetsgivaren i fråga om åtgärder får avgöras efter en prövning av om- ständigheterna i det enskilda fallet där såväl den anställdes som arbets- givarens förutsättningar vägs in (proposition 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering, sid. 52). 
 Inriktningen ska vara att den anställde ska beredas fortsatt arbete hos arbetsgivaren och att andra alternativ ska prövas först när arbets- givarens möjligheter är uttömda (proposition 1990/91:140 Om reha- bilitering och rehabiliteringsersättning m.m., sid. 3). Ofta kan arbets- givaren i samarbete med företagshälsovården finna lösningar på pro- blemen för den anställde. 
 Exempel på arbetslivsinriktade åtgärder som arbetsgivaren ansvarar för enligt 22 kap. AFL är åtgärder på arbetsplatserna som ändring av den fysiska miljön, t.ex. minskad belastning eller anskaffning av sär- skild utrustning som anpassad arbetsstol, telefonförstärkning för hör- selskadade, särskild belysning för synsvaga m.m. En annan arbet- livsinriktad åtgärd kan gälla arbetsinnehållet och arbetsorganisationen. Det kan bli fråga om helt eller delvis förändrade arbetsuppgifter eller omplacering. Arbetsrotation och lagarbete är andra relativt vanliga åt- gärder. Åtgärder för den enskilde arbetstagaren kan vara arbetspröv- ning, arbetsträning, omskolning och utbildning. Det kan också vara olika slags stödåtgärder som fadderverksamhet, psykosociala insatser och friskvård. Anpassning av arbetstid, successiv återgång efter sjuk- 
 skrivning eller mer långsiktigt anpassad arbetstid kan bli aktuell.  
 ¶RS¤KRINGSKASSANS ANSVAR  
 för rehabilitering innebär enligt 22 kap. 
 AFL att samordna och utöva tillsyn över de insatser som behövs för re- habiliteringsverksamheten enligt lagen. Försäkringskassan ska i samråd med den försäkrade se till att hans eller hennes behov av rehabilitering snarast klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. 
 Om den försäkrade medger det skall försäkringskassan i arbetet med rehabiliteringen samverka med den försäkrades arbetsgivare och arbets- tagarorganisation, hälso- och sjukvården, socialtjänsten samt arbets- marknadsmyndigheterna och andra myndigheter som kan vara berörda. Kassan ska i sådant fall även se till att var och en av aktörerna vidtar nödvändiga åtgärder inom sitt verksamhetsområde. Försäkringskassan ansvarar även för att det upprättas en rehabiliteringsplan, den ser till att planen följs och att det vid behov görs nödvändiga ändringar i den. Planen ska såvitt möjligt upprättas i samråd med den försäkrade. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 189 
  
 2EHABILITERINGSERS¤TTNING  
 ska utges när en försäkrad, vars arbets- förmåga till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsför- mågan. Arbetsförmågan ska under tiden för rehabiliteringsåtgärden an- ses nedsatt i den mån den försäkrade på grund av åtgärden är förhind- rad att förvärvsarbeta (22 kap. 9 § AFL). 
 Rehabiliteringsersättning utges efter ansökan av den försäkrade. En förutsättning för rätt till ersättning är att försäkringskassan har upp- rättat en rehabiliteringsplan, i vilken den aktuella rehabiliteringsåtgär- den ingår. 
 Rehabiliteringsersättning består av rehabiliteringspenning och sär- skilt bidrag. Rehabiliteringspenningen, som uppgår till 80 procent av SGI, ska täcka den inkomstförlust som uppstår för en försäkrad som deltar i en rehabilitering och det särskilda bidraget ska täcka kostnader som uppstår i samband med rehabiliteringen. 
 Särskilt bidrag kan lämnas för vissa kursavgifter, kostnader för tal- och punktskriftböcker, läromedel, resekostnader och i form av trakta- menten. 
 Samtidigt som rehabiliteringsreformen antogs infördes särskilda regler för försäkrade som avhåller sig från arbete för att under tiden delta i sjukdomsförebyggande behandlingsåtgärder i form av medicinsk behandling eller rehabilitering (3 kap. 7 b § AFL). För rätt till sjuk- penning i dessa fall krävs att en läkare på grundval av vetenskap och beprövad erfarenhet konstaterar att den försäkrade har en förhöjd sjuk- domsrisk. Den sjukdom som kan befaras uppkomma ska vara av sådan art att den kan väntas leda till nedsättning av arbetsförmågan. Läkaren ska ha ordinerat deltagande i behandlingen eller rehabiliteringen. För- säkringskassan ska godkänna åtgärden och upprätta en rehabiliterings- plan. 
  
 5.10.3 
  
 Fortsatt lagstiftningsarbete på rehabiliteringsområdet 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén fann i sitt slutbetänkande (SOU 1996:113) att rehabiliteringsreformens intentioner hade fått ett alltför litet genomslag. Trots att rehabiliteringsarbetet länge hade varit inriktat på att få till stånd insatser så tidigt som möjligt hade detta inte skett. En anledning ansågs vara att arbetsgivaransvaret inte var tillräckligt preci- serat. Den ekonomiska ansvarsfördelningen samt ansvaret för rehabili- teringsutredningarna mellan arbetsgivaren och försäkringskassan var oklar, vilket gav en dålig drivkraft för tidiga insatser. Det huvudsakliga 
  
 190  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 problemet var att det saknas en mer konsekvent genomförd metodik i rehabiliteringsarbetet. 
 Försäkringskassorna borde i större utsträckning arbeta offensivt och arbetsplatsinriktat för att tidigt fånga upp behov av rehabilitering. Sam- verkan måste förbättras mellan huvudmän med närliggande verksam- heter, och resurserna måste samordnas för att förbättra rehabiliterings- arbetet. 
 Den allmänna sjukförsäkringen har enligt kommittén två viktiga syften. Dels att medverka till ett effektivt föreb yggande arbetsmiljöar- bete, dels att bedriva tidiga, aktiva och samordnade rehabiliterings- åtgärder. Arbetsplatserna var därmed en viktig utgångspunkt för sjukförsäkringens verksamhet. 
 Kommittén föreslog bl.a. att arbetsgivarens ansvar skulle preciseras i tid och att arbetsgivaren även skulle ges ett ekonomiskt ansvar. För att underlätta samverkan mellan aktörerna föreslog kommittén att försäk- ringskassorna, arbetsförmedlingen och kommunen skulle bilda en sam- verkansorganisation på lokal nivå för planering och beställning av reha- biliterings- och andra arbetsförberedande tjänster. 
 Sjuk- och arbetsskadekommitténs förslag har i nämnda delar inte lett till några lagändringar. Regeringen tillsatte i stället en ny utredning 
 –  
 AGRA-utredningen 
  (Dir. 1997:90) – som har till uppgift att närmare utreda arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering m.m. 
 Vi vill redan nu påpeka att våra förslag i det följande kan komma att få anpassas till vad  
 AGRA-utredningen 
  föreslår (se avsnitt 5.10.17). 
  
 5.10.4 
  
 Rehabiliteringen och arbetsskadeförsäkringen 
  
 Efter den 1 juli 1993 har man i tillämpningen fram till Regeringsrättens tidigare nämnda dom normalt lämnat ersättning vid arbetslivsinriktad rehabilitering till den som är arbetsskadad endast i den utsträckning som anges i 22 kap. AFL. Det har inneburit att tiden för en rehabilite- ringsåtgärd har varit begränsad till ett år. Vidare har ersättningsnivån under tiden för en rehabiliteringsåtgärd begränsats till vad som kunnat utges i sjukpenning eller rehabiliteringsersättning. Någon prövning av rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen har inte gjorts under tiden. Normalt sett har frågan om arbetsskada kommit upp först i sam- band med att rätten till sjukbidrag/förtidspension prövats eller vid inkomstförlust till följd av arbetsbyte. 
 Referatrubriken till Regeringsrättens dom (RÅ 1996 ref. 81) lyder: 
 ¶RS¤KRAD HAR ANSETTS BER¤TTIGAD TILL ARBETSSKADELIVR¤NTA UNDER AR BETSLIVSINRIKTAD REHABILITERING I FORM AV Ward 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 191 
  
 MER ¤N STUDIEVECKOR  
 Regeringsrätten anför i sin dom bl.a. att hän- visningen i 6 kap. 5 § LAF till 22 kap.7 § AFL rent språkligt torde syfta närmast på den i detta lagrum lämnade definitionen arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan. 
 Det framgår inte att denna rehabilitering definitionsmässigt skulle vara tidsbegränsad eller villkorad av rätten till rehabiliteringsersättning. Efter att ha granskat uttalanden i förarbeten drar Regeringsrätten den slutsatsen att livränta kan ges ut under en längre tids rehabilitering och oberoende av om det föreligger rätt till rehabiliteringsersättning eller inte. 
 RÅ 1996 ref 81 har föranlett Riksförsäkringsverket att ändra sina Allmänna råd beträffande rehabilitering vid arbetsskada (ändring den 23 september 1997 av Allmänna råd 1994:3). Vid en arbetsskada som hindrar den skadade att fortsätta sitt tidigare arbete kan enligt verkets mening livränta utges enligt LAF under tid den skadade genomgår arbetslivsinriktad rehabilitering. Vidare anges i de allmänna råden att eftersom det inte finns särskilda regler för rehabilitering i LAF, ska förutsättningarna för rehabilitering och vilka åtgärder som är lämpliga m.m. bedömas enligt reglerna i AFL. Härvid anger verket att det bör göras en bedömning enligt AFLs regler av arbetsförmågan enligt den 
 s.k.  
 steg-för-steg-modellen. 
  I de fall det visar sig att lämpliga åtgärder inte ryms inom AFLs regler  
 REKOMMENDERAR  
 verket att försäkrings- 
 kassan gör en bedömning av om det finns andra alternativ som gör att den försäkrade kan återfå sin förmåga att försörja sig. Planeringen ska då ske med stöd av LAF. 
 Under utredningens gång har Regeringsrätten meddelat två domar som behandlar rätten till ersättning i form av livränta under sjukbi- dragstid (mål nr 896/97 och 5221/96). En av domarna kommer att re- fereras. 
 Regeringsrätten drar i sina domar bl.a. den slutsatsen att det mot bakgrund av bestämmelserna i 4 kap. 1 § LAF jämte lagmotiv alltjämt är möjligt att en försäkrad, som uppbär sjukbidrag, samtidigt tiller- känns livränta enligt LAF. Slutsatsen vinner stöd av ersättningsbe- stämmelserna i 6 kap. 5 § LAF, som föreskriver att under tid då den försäkrade är föremål för sådan behandling eller rehabilitering som av- ses i 3 kap. 7 b § (medicinsk rehabilitering) eller 22 kap. 7 § AFL ska hans förmåga att skaffa sig utkomst genom arbete anses nedsatt även i den mån åtgärden hindrar honom att förvärvsarbeta. Bestämmelserna förutsätter alltså att livränta kan utges under tid för medicinsk rehabi- litering enligt 3 kap. 7 b § AFL. 
 I de förevarande fallen fick det anses utvisat att den egentliga sjuk- doms- och läkningsprocessen inte längre kunde anses pågå, när de för- 
  
 192  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 säkrade beviljades sjukbidrag. Den medicinska behandling de genom- gick under sjukbidragstiden kunde inte betraktas som återställande be- handling, inriktad på att återge dem i huvudsak deras tidigare kapacitet att förvärvsarbeta. Eftersom de försäkrade alltså har fått en för en längre tid bestående, tillräckligt omfattande nedsättning av sin för- värvsförmåga, har de enligt regeringsrätten rätt till ersättning i form av livränta för den inkomstförlust som de åsamkats. De försäkrade ansågs berättigade till tidsbegränsad livränta för den tid de uppburit sjukbi- drag. 
  
 5.10.5 
  
 Riksförsäkringsverkets skrivelse 
  
 Riksförsäkringsverket framhåller i den tidigare nämnda skrivelsen till Socialdepartementet att det bör klargöras om rehabiliteringen av arbets- skadade ska skilja sig från annan rehabilitering och i så fall på vilket sätt. Enligt verkets mening har det uppkommit problem och oklarheter som en följd av Regeringsrätten dom (RÅ 1996 ref. 81). Regerings- rättens bedömning skiljer sig på avgörande punkter från verkets tidi- gare ställningstagande i fråga om tillämpningen av bestämmelserna om ersättning under rehabilitering som sker på grund av arbetsskada. 
 Riksförsäkringsverket anför vidare att LAF fortfarande – trots ge- nomförda förändringar på rehabiliteringsområdet – saknar särskilda be- stämmelser om rehabilitering. LAF innehåller enbart en bestämmelse i 6 kap 5 § som anger att förvärvsförmågan ska anses nedsatt i den mån åtgärd som avses i 22 kap. 7 § AFL utgör hinder för förvärvsarbete. Bestämmelsens utformning svarar mot den som återfinns i 7 kap 3 § AFL och som möjliggör att sjukbidrag ges under rehabilitering. Förutsättningarna för rehabiliteringsarbetet och målet för detta finns enbart i 22 kap. AFL. 
 Enligt Riksförsäkringsverket saknas det anledning att anta annat än att de ramar för rehabilitering som anges i 22 kap. AFL gäller även vid arbetsskador i likhet med vad som gällde vid tillämpningen av rehabi- literingsreglerna för såväl arbetsskadade som andra skadade före reha- biliteringsreformen. Enligt verkets mening bör det förbud som införts mot rehabiliteringsersättning vid högskolestudier (se 3 § i förordningen 1991:1321 om rehabiliteringsersättning) gälla även ersättning från ar- betsskadeförsäkringen. 
 Riksförsäkringsverket framhåller att Regeringsrättens avgörande bör uppfattas så att de bestämmelser som i 22 kap. AFL anger mål och ramar för rehabiliteringen inte gäller vid arbetsskada. Regeringsrätten verkar enligt Riksförsäkringsverket i stället fästa avseende vid att det rör sig om en arbetslivsinriktad rehabilitering som ingår i en av arbets- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 193 
  
 marknadsmyndighet godkänd rehabiliteringsplan. Enligt verket skulle det innebära att den praxis som gällde före rehabiliteringsreformen fortfarande är aktuell när det gäller rehabilitering av arbetsskadade. Detta kan förorsaka betydande svårigheter för försäkringskassornas fortsatta rehabiliteringsarbete och kräver, enligt verket, en lösning. Dessutom får den aktuella domen administrativa konsekvenser. Verket beräknar att denna leder till att försäkringskassornas administrations- kostnader ökar med ca 40 miljoner kronor/år. 
  
 5.10.6 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Det särskilda försäkringsskyddet i arbetsskadeförsäkringen bygger på principen att en skadad så långt som möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. Arbetsskadeförsäkringen har ett renodlat ekonomiskt invali- ditetsbegrepp som överensstämmer med de skadeståndsrättsliga princi- perna. Arbetsskadeersättning utges för att kompensera inkomstbort- fallet när den skadade helt eller delvis saknar förmåga att skaffa sig in- komst till följd av en arbetsskada. 
 Sjukförsäkringen är uppb yggd efter något andra principer än arbets- skadeförsäkringen. Målet är inte lika högt satt när det gäller att kom- pensera för inkomstförlust. När det gäller sjukförsäkring och förtids- pension måste det finnas en medicinsk orsak som påverkar förmågan att utföra arbete och förmågan att försörja sig genom arbete. Numera är det i princip endast medicinska skäl som ger rätt till ersättning. 
 En utveckling mot att helt anpassa arbetsskadeförsäkringen till sjuk- försäkringen och förtidspensioneringen skulle i och för sig kunna ge vinster i administrativt hänseende, men det är enligt vår mening ingen helt framkomlig väg. Ersättning från arbetsskadeförsäkringen bör – vilket också framgår av Regeringsrättens tolkning av hittillsvarande regler – utges med hänsynstagande till LAFs särskilda mål och prin- ciper. Det är då viktigt att detta görs tydligt i lagen för att undanröja de oklarheter som uppenbarligen har funnits i tillämpningen. 
 Vi anser att arbetsskadeförsäkringen bör behålla de grundläggande principerna i 4 kap. 1 och 3 §§ LAF om när rätten till ersättning enligt LAF ska inträda. Det innebär att när en försäkrad till följd av arbetsskada, i vart fall för en längre tid och med tillräckligt omfattande nedsättning av förvärvsförmågan, har fått sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt, ska han eller hon vara berättigad till ersättning enligt LAF för den inkomstförlust som han eller hon åsamkats. När det gäller arbetsmarknadslägets betydelse vid bedöm- ningen av förvärvsförmågan, se vidare avsnitt 5.10.14. 
  
 194  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Under senare år har den allmänna försäkringens allt starkare inrikt- ning mot arbetslinjen och på rehabilitering av den sjuke eller skadade fått en allt större betydelse även för arbetsskadeförsäkringen. För en försäkring med ett ekonomiskt invaliditetsbegrepp är det givetvis vik- tigt att de förvärvsmässiga konsekvenserna av en skada minimeras. Ar- betsskadeförsäkringen bör därför enligt vår mening ha en betydelsefull roll redan i samband med rehabiliteringen av den skadade. Hårdare krav på arbetsmarknaden har under de senaste årens ekonomiska kris förvärrat situationen för de grupper som av olika skäl är utsatta för särskilda risker i sina arbeten. Det krävs därmed ofta mer långtgående insatser för att en skadad ska återfå sin arbetsförmåga. 
 Arbetsskadeförsäkringen bör således kunna komma in i ett tidigt skede och garantera den enskilde en ekonomisk trygghet som, om det behövs, går utöver vad den allmänna försäkringen kan erbjuda för att hjälpa den skadade att återgå i arbete med om möjligt oförändrad lön. Försäkringen ska vidare som hittills även utge ersättning vid bestående nedsättning av arbetsförmågan m.m. Vi vill framhålla värdet av att ar- 
 betsskadeförsäkringen även i fortsättningen har en såväl  
 REPARATIV  
 som  
 PREVENTIV  
 roll. Det är då väsentligt att försäkringen innehåller en väl av- 
 vägd balans mellan målet att upprätthålla arbetslinjen, d.v.s. motverka passivt kontantstöd, och att så långt som möjligt hålla den försäkrade ekonomiskt skadeslös. 
 Arbetslinjen innebär att aktiva åtgärder för att stärka den enskilde ska prioriteras före ett passivt kontantstöd till försörjningen. Det finns avgörande fördelar med att låta även arbetsskadeförsäkringen mera uttalat sträva mot arbetslinjen. Den som drabbas av en skada/sjukdom kan då återfå arbetsförmågan och förutsättningarna att försörja sig genom förvärvsarbete så snart det är möjligt. Om man får till stånd insatser tidigt och det leder till att arbetsskadan minimeras, kan man för övrigt även räkna med att kostnaderna för de livsvariga egenlivräntorna kommer att minska. 
 Man har tidigare satt i fråga om arbetsskadeförsäkringen ska med- verka i ett tidigt skede, eftersom man har befarat att höga ersättnings- nivåer verkar rehabiliteringshämmande. Föredragande statsråd angav bl.a. följande i det lagförslag som ledde fram till att arbetsskadesjuk- penningen slopades :Genom förslaget att i huvudsak slopa rätten till arbetsskadesjukpenning anser jag att förutsättningarna för att få den försäkrade att medverka i en framgångsrik rehabilitering ökar väsent- ligt. Samma uppfattning hade tidigare framförts bl.a. av Riksdagens revisorer och Skaraborgs läns allmänna försäkringskassa. 
 Skaraborgskassan undersökte under 1990 om sjukfallens längd på- verkas negativt av en pågående arbetsskadeprövning. Undersökningen baserade sig på uppgifter från fem olika stora kontor i Skaraborg och 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 195 
  
 visade att sjukskrivningsärenden som samtidigt hade en koppling till arbetsskadeanmälan genomgående pågick under längre tid än övriga ärenden. Några mer långtgående slutsatser drog man inte. Andra fakto- rers möjliga inverkan på sjukskrivningstiden som sjukdomsorsak, ålderskillnader m.m. utreddes exempelvis inte. 
 Senare erfarenheter pekar dock på att bilden är mer komplex. 
 Två mindre studier vid Malmöhus läns allmänna försäkringskassa, som genomfördes 1992, gav inte stöd för att LAF skulle vara rehabilite- ringshämmande. I studierna anges sammanfattningsvis följande. En anmälan om arbetsskada fördubblar sannolikheten att börja en rehabili- tering jämfört med dem som inte anmält någon arbetsskada. Att rehabi- literingsprocessen dessutom löper snabbare både vad gäller de kontak- ter som försäkringskassan tar med syftet att utreda rehabiliteringsbehov samt att påbörja en rehabiliteringsåtgärd talar emot påståendena om att arbetsskadeförsäkringen skulle vara rehabiliteringshämmande. 
 I RFV redovisar 1994:5 En studie av rehabiliteringsarbetet på för- säkringskassan har RFV följt upp de åtgärder som försäkringskassan och andra rehabiliteringsaktörer vidtagit för att begränsa sjukfallens längd. Det datamaterial som RFV har använt sig av täcker perioden  
 1986–1991 
  och har inhämtas från försäkringskassornas lokalkontor. I undersökningen ingick cirka 2 800 personer som hade drygt 4 300 långvariga sjukskrivningar omfattande minst 60 dagar. Mot bakgrund av att arbetsskadeförsäkringen har ansetts hämma påbörjandet av rehabiliteringen studerade RFV speciellt när rehabiliteringen ägt rum i förhållande till arbetsskadehandläggningen. Resultatet visade dock inte på några tendenser att hämma rehabiliteringen. Efter ett år hade 23 procent av de som anmält en arbetsskada påbörjat en rehabilitering, medan motsvarande andel bland övriga som inte anmält arbetsskada var 16 procent. 
 RFV angav att skillnaden var anmärkningsvärd, eftersom man här hade att göra med mycket långa sjukfall, som i de flesta fall borde vara i behov av rehabilitering. Efter två år hade nästan hälften av de med ar- betsskadeanmälan gått in i rehabilitering, medan en tredjedel gjort det- samma bland de övriga. Även en jämförelse för den vanligaste sjuk- domsgruppen bland arbetsskadeanmälningar, sjukdomar i rörelseorga- nen, visade på en snabbare process fram till rehabilitering för dem som anmält arbetsskada än för de övriga. 
 Enligt vår uppfattning kan det dock trots allt ha funnits visst stöd för att hävda att försäkringen har haft rehabiliteringshämmande effekter. Den ökade ärendemängden under  
 1980-talet 
  medförde såväl administ- rativa påfrestningar för försäkringskassorna som en alltför lång väntetid för beslut av försäkringskassan om arbetsskada. De långa väntetiderna påverkade och försenade i hög grad den försäkrades rehabilitering. För- 
  
 196  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 säkringskassorna hade stora ärendebalanser när arbetsskadesjukpen- ningen togs bort. Balanserna torde nu till övervägande del ha arbetats ned. Ärendemängden är hanterbar, och efter vad vi förstår så finns det i dag ingen anledning till att den försäkrade ska behöva vänta på ett beslut längre än vad som kan anses nödvändigt för att utreda och ta ställning i frågan. 
 Det är svårt att säga i vad mån höga ersättningsnivåer i försäkringen 
 i sig påverkar en försäkrads inställning till rehabiliteringen. Det finns nog inte skäl att anta annat än att den försäkrade är angelägen om att få komma igång med rehabiliteringen så snart som möjligt. 
 Allmänt sett bör det vara enklare för försäkrade med en entydig diagnos att snabbt komma i gång med en adekvat rehabilitering. När det däremot gäller försäkrade med mer diffusa diagnoser, t.ex. rygg- sjukdomar, krävs det ofta en utförlig medicinsk utredning. Om en för- säkrad i en sådan situation får vänta på att få sin sak prövad innan en adekvat rehabilitering kan ta form, kan det tänkas verka hämmande för rehabiliteringen. 
 Genom de förslag som vi lägger fram i det följande bör under alla förhållanden försäkringens eventuella negativa inverkan på rehabilite- ringsarbetet kunna minskas eller försvinna helt. 
 Vår avsikt är inte att ändra de möjligheter som arbetsskadeförsäk- ringen, enligt vad Regeringsrättens nämnda domar visar, har i dag i form av rätt till ersättning (livränta) under rehabilitering. Som vi ser det behövs det emellertid en del förändringar och förtydliganden av lagens regler för att underlätta tillämpningen och få lagen att verka i önskvärd riktning. 
 Vi vill slå fast som en grundläggande utgångspunkt att arbetsskade- försäkringen liksom sjukförsäkringen bör ha en stark betoning på en tidig, aktiv och samordnad rehabilitering samt andra mer föreb yggande åtgärder för att arbetsskadan inte ska leda till en bestående arbetsoför- måga. I likhet med den allmänna försäkringen bör arbetsskadeförsäk- ringen vara inriktad på att ge den skadade möjlighet att komma tillbaka till förvärvslivet. Dessutom bör försäkringen upprätthålla den skade- ståndsrättsliga principen att den skadade så långt som möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. 
 De senaste årens nya bestämmelser inom den allmänna försäkringen om rehabilitering och rehabiliteringsersättning har inte lett till några ändringar i arbetsskadeförsäkringens regelsystem när det gäller rätten till livränta. Det har medfört oklarheter i rättstillämpningen vilka kan sägas ha blivit undanröjda först på den senaste tiden genom de tidigare nämnda domarna av Regeringsrätten. 
 Vår ambition är nu att med beaktande av innehållet i de nämnda domarna åstadkomma sådana förändringar i lagen om arbetsskadeför- 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 197 
  
 säkring att försäkringens roll när det gäller rehabiliteringen av den ar- betsskadade blir så tydlig som möjligt. Det är viktigt för den långsik- tiga stabiliteten inom arbetsskadeförsäkringen att de regler som vi ska använda oss av i fortsättningen blir så klara och entydiga som möjligt, och att försäkringen vid arbetsskada blir anpassad till både dagens och morgondagens arbetsmarknad. 
 Syftet med ändringarna är därmed inte i första hand att vare sig minska eller öka försäkringens möjligheter – och därmed dess kostna- der – utan att få arbetsskadeförsäkringen att fungera effektivt inom be- fintliga ramar. Det hindrar inte att de klarlägganden av arbetsskadeför- säkringens möjligheter som Regeringsrättens domar inneburit i kom- bination med de regelförändringar vi föreslår indirekt kan få till effekt att de arbetsskadade i ökad utsträckning ansöker om ersättning från LAF under rehabiliteringstiden. 
 Innan vi beskriver våra förslag närmare ska vi granska de regler som gäller för rätt till ersättning i form av livränta enligt LAF. 
  
 5.10.7 
  
 Gällande rätt – ersättningsrätten enligt LAF 
  
 I dag prövar försäkringskassorna anmälningarna om arbetsskada i huvudsak först i samband med att frågan aktualiseras om rätt till liv- ränta. Frågan om när den försäkrade har rätt till ersättning i form av liv- ränta har därmed kommit att bli avgörande. 
 För rätt till livränta krävs att den sjukdom som förorsakats av arbetsskadan har upphört samt att den skadade lider en inkomstförlust till följd av skadan. Den grundläggande bestämmelsen finns i 4 kap. 1 § LAF. 
 Enligt gammal praxis ska rätten till livränta inträda när det akuta sjukdomstillståndet har upphört. Riksförsäkringsanstalten, som var föregångare till Riksförsäkringsverket, angav till vägledning för till- lämpningen av bestämmelserna härom i 1916 års lag om försäkring för olycksfall i arbetet att sjukdomstillstånd ansågs fortfara under den tid under vilken den egentliga sjukdoms- och läkningsprocessen pågick samt så länge läkarvård eller annan behandling för skadades åter- ställande erfordrades. 
 Uttalandet härrör från en tid då den medicinska invaliditeten fort- farande var avgörande för rätten till invaliditetsersättning vid yrkes- skada. 
 Därefter har det skett en övergång till ett ekonomiskt invaliditetsbe- grepp genom LAFs tillkomst. I samband med att LAF infördes angav föredragande statsrådet i specialmotiveringen till 4 kap. 1 § LAF (pro- positionen 1975/76:197) att livränta ska avlösa sjukpenning som er- 
  
 198  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 sättning för inkomstförlust när det akuta sjukdomstillståndet har upp- hört. Någon förändring i synen på frågan om när sjukdomstillståndet anses ha upphört föreslogs inte. 
 Arbetsskadeförsäkringens grundläggande bestämmelser om rätt till livränta har inte berörts av de ändringar som gjordes i försäkringen år 1993. 
 Sjuk- och arbetsskadekommittén föreslog att 4 kap. 1 § LAF skulle ändras redaktionellt för att underlätta tillämpningen (SOU 1996:113). Det skulle av lagtexten framgå att rätten till livränta inträder vid den tidpunkt då nedsättningen av arbetsförmågan kan bedömas vara bestå- ende. Kommittén angav bl.a. att LAF har ett ekonomiskt invaliditets- begrepp och att livränta skulle utges för att kompensera ett bestående inkomstbortfall i förmågan att skaffa sig inkomst som en arbetsskada har givit upphov till. 
 En sjukdom behöver därför enligt kommittén inte vara medicinskt färdigbehandlad eller ett sjukdomstillstånd ha upphört för att det ska vara möjligt att fastslå att en försäkrads förvärvsförmåga blivit bestå- ende nedsatt. De förvärvsmässiga effekterna av en arbetsskada kan inte sällan fastställas i ett tidigt skede. Genom ändringen av paragrafens in- nehåll skulle livräntan kunna utges även om den skadade gavs läkar- vård eller annan medicinsk vård eller medicinsk behandling. 
 Regeringen fann i proposition 1996/97:63 (s.79) inte skäl att följa kommitténs förslag. Kommitténs förslag bidrog inte till att klargöra problemet, vilket också hade påpekats av flera remissinstanser. Dess- utom kunde det tänkas medföra ökade kostnader för försäkringen. 
 Vi kan konstatera att lagen om arbetsskadeförsäkring inte ställer upp några hinder för att ge ersättning i form av livränta i ett relativt tidigt skede. Ersättningsbestämmelserna i 6 kap. 5 § LAF föreskriver också att under den tid då den försäkrade är föremål för sådan behand- ling eller rehabilitering som avses i 3 kap.7 b § (medicinsk rehabilite- ring) eller 22 kap. 7 § AFL (arbetslivsinriktad rehabilitering) skall hans eller hennes förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete anses nedsatt även i den mån åtgärden hindrar den försäkrade att förvärvsarbeta. 
 Rätt till ersättning föreligger således även under tid för sådan medi- cinsk rehabilitering som kan anses föranledd av sjukdomsbesvär som kvarstår efter det att den egentliga sjukdoms- och läkningsprocessen har upphört. Det är då fråga om behandling och rehabilitering som syftar till att föreb ygga en fortsatt försämring av arbetsförmågan eller på att lindra de besvär som uppkommit till följd av skadan eller sjukdomen. Livränta bör kunna fastställas för den konstaterade be- stående nedsättningen av förvärvsförmågan. Att det inte heller före- ligger några hinder mot att utge ersättning under rehabilitering som är arbetslivsinriktad är klarlagt. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 199 
  
 Dessa slutsatser understryks av de tidigare nämnda, uppmärk- sammade domarna av Regeringsrätten (se avsnitt 5.10.4). 
 Avgörande för rätt till ersättning i form av livränta är således inte i första hand om det (fortfarande) pågår något slag av medicinsk behand- ling utan om det går att fastställa att den sjukdom/skada som har förorsakats av arbetsskadan har upphört och att arbetsskadan har fått förvärvsmässiga konsekvenser på så sätt att den skadade fått en för längre tid bestående, tillräckligt omfattande nedsättning av sin förvärvsförmåga. 
  
 5.10.8 
  
 Omställningsersättning 
  
 Som har framgått av avsnitt 5.8 anser vi att det inte finns tillräckliga skäl att föreslå att den tidigare särskilda arbetsskadesjukpenningen ska återinföras. Det är enligt vår mening i stället angeläget att man inom ar- betsskadeförsäkringen – innan man utger en livränta för den arbets- skadades kanske hela återstående yrkesverksamma tid – i stället inriktar ansträngningarna på att så långt det är möjligt stödja den skadades möj- ligheter att efter en medicinsk eller arbetslivsinriktad rehabilitering återgå i arbete, helt eller delvis. 
 Efter vad vi förstått vid underhandskontakter med några försäkrings- kassor tillämpas arbetsskadeförsäkringen något olika. I några kassor försöker man tidigt klarlägga om den skadade eller sjuke har en arbets- skada. Det sker då redan i samband med att man inleder en rehabilite- ringsplanering tillsammans med den försäkrade. Försäkringskassans handläggare i de olika ärendeslagen är måna om att ha ett nära och na- turligt samarbete. Visar det sig att det föreligger en arbetsskada, har den skadade möjlighet att få ersättning enligt LAFs regler i form av en livränta under den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. 
 Andra försäkringskassor prövar frågan om det föreligger en arbets- skada först i samband med att AFLs möjligheter att utge rehabilite- ringsersättning är uttömda. Stöd för detta anser man sig ha i Riksför- säkringsverkets tidigare nämnda Allmänna råd om rehabilitering vid arbetsskada. Visar det sig att det föreligger en arbetsskada, kan den försäkrade få livränta enligt LAFs regler för fortsatt rehabilitering. Ibland för detta förfarande med sig att man vid en prövning enligt LAFs mer generösa regler ger den försäkrade möjlighet till rehabili- tering med en ny inriktning. 
 Det är naturligtvis inte bra att tillämpningen skiljer sig åt i olika för- säkringskassor på detta sätt. Frågorna om ersättning enligt AFL respek- tive LAF under rehabiliteringen kan få stor betydelse i det enskilda fallet. Även om det bör vara möjligt för Riksförsäkringsverket att i sina 
  
 200  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Allmänna råd verka för en större enhetlighet, är det inte tillfreds- ställande att lagens regler ger utrymme för så olika tolkningar. 
 Som också framgått av våra allmänna utgångspunkter i tidigare av- snitt är det samtidigt viktigt att lagen om arbetsskadeförsäkring ger ett klart uttryck för minst samma ambitionsnivå som lagen om allmän för- säkring numera gör i fråga om betydelsen av rehabilitering för den som inte utan särskilda insatser kan återgå i arbete efter en akut sjukdoms- tid. Inte minst genom sina förhållandevis större möjligheter att kom- pensera den skadade ekonomiskt bör den framtida arbetsskadeförsäk- ringen ges en tydlig och aktiv roll i ansträngningarna på att så långt möjligt rehabilitera den skadade. 
 De senaste årens förändringar inom främst den allmänna försäk- ringen och den ökade betoningen på arbetslinjen gör det också ange- läget att i LAF klarare avgränsa ersättningen under rehabilitering från annan mer livsvarig ersättning. 
 Mot den nu angivna bakgrunden föreslår vi att det i LAF ska införas en särskild form av ekonomisk ersättning för den arbetsskadade under den tid han eller hon genomgår rehabilitering. Redan i dag har den försäkrade rätt till sådan ersättning i form av livränta, vilket framgår av 
 6 kap. 5 § LAF. Även Regeringsrättens tidigare nämnda domar ger stöd för detta. Vad vi föreslår ska närmast ses som en kodifiering av gällande rätt. Den särskilda ersättningsformen kommer att utges på samma sätt som livränta och under motsvarande tid. I dag kan denna särskilda ersättning närmast liknas vid en sk. tillfällig eller tids- begränsad livränta. För att tydliggöra och betona arbetsskadeför- säkringens inriktning på rehabilitering och klargöra avgränsningen från livräntan, som ska vara en mer livsvarig ersättning, anser vi att det finns behov av att ge den särskilda ersättningsformen ett eget namn. 
 Eftersom avsikten är att ersättningsformen ska ges ut när den skada- 
 de ställer om sig till nya förutsättningar i det gamla arbetet eller till ett helt nytt arbete, föreslår vi att den ska kallas  
 OMST¤LLNINGSERS¤TTNING 
  
 De allmänna principerna för rätt till ersättning som anges i 4 kap. 1 § LAF ska gälla även för omställningsersättningen. Men omställ- ningsersättningen ska träda in och ge ekonomisk kompensation under den tid den skadade genomgår rehabilitering för att återfå sin för- värvsförmåga helt eller delvis. Står det klart redan från början att detta inte är möjligt bör livränta kunna beviljas i stället. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 201 
  
 5.10.9 
  
 Närmare om omställningsersättningens förutsättningar och former 
  
 Vi har övervägt möjligheten att låta omställningsersättningen gå in först sedan den allmänna försäkringens insatser med sjukpenning m.m. pågått en viss tid (således efter 90 eller 180 dagars samordningstid). Vi har dock inte velat föreslå en sådan lösning. Den skadade bör kunna komma i gång med rehabilitering på ett så tidigt stadium som möjligt. 
 Om det infördes en samordningstid skulle det föra med sig att en del försäkrade, som snabbt kunde komma i gång med rehabilitering, hamnade under AFLs regelsystem, medan det för andra försäkrade gjordes en bedömning först efter 90 eller 180 dagar. De senare skulle i sådant fall behandlas enligt LAFs mer generösa regelsystem. För- farandet skulle kunna få rehabiliteringshämmande effekter. Det skulle också kunna ses som en inskränkning i förhållande till de möjligheter som enligt Regeringsrättens domar föreligger redan i dag att få livränta under rehabiliteringstid. 
 För att kunna göra en bedömning av hur en skada/sjukdom har påverkat den försäkrades möjligheter att arbeta måste man ofta avvakta resultatet av inledande medicinsk behandling och rehabilitering. Det rör sig om en sjukdoms- och läkningsprocess och om läkarvård eller annan återställande behandling/rehabilitering. 
 Om den försäkrade begär att en arbetsskada ska prövas innan det med säkerhet går att bedöma hans eller hennes resterande arbetsför- måga, så bör det inte finnas något som hindrar försäkringskassan att fatta ett beslut om att frågan är för tidigt väckt (sk. avvisningsbeslut). Eftersom frågan inte prövas i sak bör beslutet fattas av tjänsteman med stöd av förvaltningslagens bestämmelser och förses med över- klagandehänvisning. 
 Såväl den medicinska rehabiliteringen som den arbetslivsinriktade rehabiliteringen ska ta sikte på att återföra den skadade i förvärvslivet och bör avse de åtgärder och de insatser som en person behöver för att avhjälpa de ekonomiska följderna av en arbetsskada. Målet är att den arbetsskadade ska återfå eller behålla sin förvärvsförmåga i arbete eller delar av förvärvsförmågan efter att läkning och återställande medicinsk behandling till följd av arbetsskadan är avslutad. 
 Behövs ingen återställande behandling eller rehabilitering eller kan en sådan genomföras samtidigt som den försäkrade genomgår t.ex. arbetslivsinriktad rehabilitering, bör åtgärder naturligtvis vidtas så att den försäkrade kan påbörja en rehabilitering enligt LAFs regler i syfte att komma tillbaka till förvärvslivet. 
  
 202  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 $EN MEDICINSKA REHABILITERINGEN  
 ska vara inriktad på åtgärder som förebygger fortsatt försämring av arbetsförmågan eller lindrar de sjuk- 
 domsbesvär som uppkommit till följd av skadan eller sjukdomen. 
 $EN ARBETSLIVSINRIKTADE REHABILITERINGEN  
 ska vara inriktad på åtgär- der som en person behöver för att återfå eller behålla sin förvärvsför- måga. 
  
 Omställningsersättning ska beviljas i de fall försäkringskassan räk- nar med att den försäkrade kommer att återfå sin förvärvsförmåga eller delar av den. Står det klart redan från början att detta inte är möjligt, bör förutsättningarna för livränta prövas i stället. 
 En grundläggande förutsättning för att omställningsersättning ska kunna utges bör liksom när det gäller rehabiliteringsersättning enligt AFL vara att det föreligger en rehabiliteringsplan. En sådan ska upp- rättas av försäkringskassan och såvitt möjligt också i samråd med den försäkrade. 
 Behandling och rehabilitering är i sig ingen tydlig verksamhet utan bedrivs i någon form av olika aktörer inom ramen för olika myndig- heters ansvarsområde. Olika slag av insatser flyter ofta in i varandra och alla delar måste fungera och samspela för ett lyckat resultat. Van- ligen behöver en person olika former av behandling och rehabilitering. Vi är medvetna om att det inte går att dra någon helt klar gräns mellan medicinsk, social, yrkesinriktad och arbetslivsinriktad rehabilitering. 
 Försäkringskassans allmänna rehabiliteringsansvar gäller i princip all rehabilitering, liksom även viss behandling, och i ansvaret ligger att se till att åtgärder kommer till stånd. I den arbetslivsinriktade rehabili- teringen kan det förekomma inslag av såväl medicinsk som social re- habilitering. Vad som är medicinsk rehabilitering samt arbetslivsin- riktad rehabilitering måste avgöras utifrån behovet i den enskilda fallet och med utgångspunkt i vad som är målet med rehabiliteringen. 
 Naturligtvis bör den arbetsskadade kunna få omställningsersättning i de fall han eller hon under en sjukdomstid genomgår återställande 
 medicinsk behandling parallellt med en medicinsk eller arbetslivsin- riktad rehabilitering. Likaså bör omställningsersättning kunna utges om en under sjukdoms- och läkningsprocess återställande medicinsk behandling ingår i en rehabiliteringsplan och utgör ett led i den arbets- livsinriktade rehabiliteringen. 
 I det följande ska vi närmare beskriva de olika former av rehabilite- ring som bör kunna berättiga till omställningsersättning. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 203 
  
 -EDICINSK 
  REHABILITERING 
 Omställningsersättning bör som tidigare har antytts kunna utges när den skadade får medicinsk rehabilitering som avser att föreb ygga en fortsatt försämring av arbetsförmågan eller lindra de besvär som skadan eller sjukdomen fört med sig, t.ex. sjukgymnastik och arbetsterapi. 
 För rätt till omställningsersättning bör det krävas att en läkare på grundval av vetenskap och beprövad erfarenhet har konstaterat att den försäkrade har en förhöjd sjukdomsrisk till följd av arbetsskadan och att den sjukdom som kan befaras uppkomma är av sådan art att den kan befaras leda till nedsatt förvärvsförmåga. En läkare bör ha ordinerat be- handlingen i fråga. 
 Behandlingsåtgärden bör innebära att den hindrar den försäkrade från att förvärvsarbeta, och den bör pågå i oavbruten följd utan mellan- liggande uppehåll i ersättningsperioden. Medicinsk behandling eller re- habilitering som ligger i direkt anslutning till en sjukperiod bör däre- mot oftast anses som återställande åtgärder som tillhör det akuta sjuk- domstillståndet. Som vi har nämnt tidigare omfattar LAF inte i dag sådana åtgärder, och de bör inte heller berättiga till omställningser- sättning. 
 !RBETSLIVSINRIKTAD REHABILITERING 
 Målet för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen är att den arbets- skadade ska återfå eller behålla sin förvärvsförmåga. 
 Omställningsersättning ska kunna utges när den arbetsskadade ställer om sig till nya förutsättningar i det gamla arbetet eller till ett nytt arbete. 
 I dag finns det ett arbetsgivaransvar som omfattar dels ett ansvar för arbetsmiljön, dels ett rehabiliteringsansvar. Arbetsgivaransvaret är oklart formulerat och rymmer olika tolkningsmöjligheter. Vi vill nämna att det ingår i  
 AGRA-utredningens 
  uppdrag att bl.a. försöka klarlägga ansvarsfördelningen mellan arbetsgivaren och försäkringskassan be- träffande rehabiliteringsansvaret. Se närmare avsnitt 5.10.17. 
 Vår beskrivning i det följande kommer att basera sig på de regler som gäller i dag för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Till stöd för tillämpningen har Riksförsäkringsverket utgett Allmänna råd 1991:12 (med ändring  
 1994-06-21). 
  
 Som vi ser det kommer arbetsskadeförsäkringens regler om omställ- ningsersättning att kunna anpassas till AFLs nuvarande regler om den arbetslivsinriktade rehabiliteringen i de delar som gäller arbetsgivarens 
  
 204  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 förstahandsansvar, försäkringskassans allmänna rehabiliteringsansvar, kassans samordnarroll och tillsynsansvar samt utredningsansvar. 
 I samband med rehabiliteringsreformen 1992 gavs, som har fram- gått, arbetsgivaren ett första ansvar för de anställdas rehabilitering. Genom sjuklönereformen har arbetsgivaren också ett ekonomiskt ansvar för de korta sjukfallen. 
 I korthet innebär detta att arbetsgivaren har ett förstahandsansvar för att uppmärksamma och utreda behov av rehabilitering samt se till att åt- gärderna vidtas. Inriktningen är att den anställde så långt möjligt ska beredas fortsatt arbete hos sin arbetsgivare. Inom vissa branscher har arbetsgivaren redan ett väl fungerande system för att förebygga skador och sjukdom samt för att anställda som behöver rehabiliteringsåtgärder. 
 Försäkringskassan har ett övergripande ansvar för att de försäkrade får nödvändig rehabilitering och fungerar i dag som samordnare av in- satserna i förhållande till arbetsgivaren. I försäkringskassans ansvar in- går att i ett tidigt skede uppmärksamma när en försäkrad har behov av rehabilitering och att klarlägga behovet av åtgärder för den som inte har en arbetsgivare. För försäkrade som har en arbetsgivare ska kassan bevaka att rehabiliteringsbehovet klarläggs av arbetsgivaren. Finns det särskilda skäl åligger det kassan att ta över ansvaret för att den an- ställde inte skall bli utan rehabiliteringsåtgärder. 
 I många fall kan en anställd som drabbas av ett olycksfall i arbetet eller av en arbetsrelaterad sjukdom ges stöd i form av att arbetsgivaren vidtar åtgärder i arbetsmiljön eller ändrar arbetsinnehållet eller vidtar andra stödåtgärder på arbetsplatsen eller som rör arbetsorganisationen. Insatser av detta slag omfattas av regler i arbetsmiljölagen och till före- skrifter i anslutning härtill och vidtas inom eller i anslutning till arbets- givarens verksamhet eller för att den enskilde ska ha möjlighet att stanna kvar inom verksamheten. 
 Omställningsersättningen bör omfatta sådana arbetslivsinriktade re- habiliteringsinsatser som i första hand syftar till att försöka återföra den arbetsskadade i motsvarande förvärvsarbete hos arbetsgivaren. I andra hand bör omställningsersättningen utges under tid det pågår en arbetslivsinriktad rehabilitering som syftar till att ge den arbetsskadade möjligheter att klara ett nytt förvärvsarbete. Det är här fråga om in- dividinriktade åtgärder som kräver en aktiv medverkan av den försäk- rade som t.ex. arbetsträning, omskolning och utbildning. Ersättningen ska lämnas när den skadade trots relativt lång sjukskrivning inte har kunnat återgå i arbete fullt ut. 
 Vid valet av åtgärd bör försäkringskassan utgå från vad som är rim- ligt med hänsyn till den arbetsskadades hela situation för att kunna återföra honom eller henne i förvärvsarbete med motsvarande inkomst som oskadad. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 205 
  
 För att omställningsersättning ska beviljas under längre utbildning krävs inte bara att den försäkrades förhållanden är sådana att omskol- ning är nödvändig, utan även att utbildningen anses lämplig med hän- syn till skadan. Avsikten är att studierna ska föreb ygga ytterligare ned- sättning av den arbetsskadades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete. 
 Redan i dag finns det möjlighet att få utbildning som en rehabilite- ringsåtgärd enligt AFL med rehabiliteringsersättning. Men de gällande bestämmelserna i rehabiliteringshänseende avser som regel endast vissa angivna utbildningar på högst ett år och högskoleutbildningar endast om de omfattar högst 40 studieveckor. Enligt vår mening finns det inte skäl att inskränka den skadades möjligheter till utbildning en- ligt LAF, utan omställningsersättning ska kunna utges också vid t.ex. mer långvariga utbildningar och högskoleutbildningar. 
 .¤R SKA OMST¤LLNINGSERS¤TTNINGEN B¶RJA UTGES 
 Enligt skadeståndsrättsliga regler ska ersättning utges fr.o.m. den tid- punkt då rätten till förmånen inträder. Vi anser att denna princip bör upprätthållas även inom arbetsskadeförsäkringen. När det gäller rätten till omställningsersättning innebär det följande. 
 Står det klart redan från början i samband med prövningen av ersätt- ningsanspråk till följd av arbetsskada att den försäkrade har rätt till om- ställningsersättning och inom kort också kan påbörja en rehabilitering, bör omställningsersättningen utges i samband med att beslut fattas om rätten till ersättning. 
 Förflyter det däremot en längre tid innan den arbetsskadade kan på- börja sin rehabilitering med stöd av LAFs regler, bör det i stället före- ligga skäl att utge en tidsbegränsad livränta under väntetiden. Det kan exempelvis röra sig om en utbildning som endast kan påbörjas ter- minsvis. När den arbetsskadade sedan faktiskt börjar den avsedda reha- biliteringen, bör omställningsersättning utges i stället. 
 Anledningen till att det inte bör gå någon längre tid mellan ersätt- ningsbeslutet och den tidpunkt då rehabiliteringsåtgärderna påbörjas, är att det under rehabiliteringstiden bör finnas särskilda regler länkade till rätten till omställningsersättning. Hit hör en regel som gör det möjligt för försäkringskassan att vägra eller dra in en utgående förmån i de fall den försäkrade inte ställer upp på nödvändiga åtgärder eller avbryter en påbörjad rehabilitering (se vidare 5.10.10). 
 Enligt nuvarande regler kan en livränta endast omprövas i de fall en ändring av betydelse har skett i de förhållanden som var avgörande för beslutet (4 kap. 12 § LAF). Om inte någon ändring av betydelse – vare 
  
 206  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 sig medicinskt eller på annat sätt – har inträffat, kan därvid en livränta som beviljats inte omprövas. 
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNINGENS L¤NGD I NORMALFALLET 
 Rehabiliteringsersättning enligt AFLs nu gällande regler utges således endast i undantagsfall under längre tid än ett år. En arbetslivsinriktad rehabilitering eller utbildning begränsad till högst ett år är dock i en del fall otillräcklig för att återställa en skadads förvärvsförmåga. Detta gäller särskilt i de fall skador drabbar förvärvsarbetande som behöver skaffa sig en helt ny yrkesutbildning. 
 Förutom den inkomstförlust som kan bli följden av en sådan mer be- gränsad rehabilitering kan den skadade också riskera att förlora en etablerad ställning i arbetslivet. Den skadade löper risken att inte klara konkurrensen på arbetsmarknaden och kan därmed på sikt komma att drabbas av arbetslöshet. Denna risk får i så fall den skadade bära på egen hand, eftersom LAF normalt inte täcker inkomstförlust som upp- kommer till följd av arbetslöshet. 
 Det är ofta svårt att med tillräcklig säkerhet bedöma den framtida nedsättningen av förvärvsförmågan hos en skadad. Det kan därför i osäkra fall vara lämpligt att till en början bestämma omställningsersätt- ningen för en begränsad tid för att få möjlighet att följa utvecklingen. Man kan också under denna tid pröva olika rehabiliteringsåtgärder och få en uppfattning om hur den skadade anpassar sig till den nya för- värvssituationen. 
 Det är enligt vår mening inte möjligt att fastställa en övre, fast gräns för hur länge en rehabilitering med omställningsersättning ska få pågå. En allmän bedömning ger dock vid handen att också mer omfattande rehabiliteringsåtgärder normalt sett bör kunna vara avslutade inom tre år. Ofta behöver naturligtvis den arbetsskadade endast en kortare ar- betslivsinriktad rehabilitering för att kunna återfå motsvarande inkomst som han eller hon hade före skadan. I en del fall bör det vara riktigt att utge omställningsersättning ytterligare någon tid efter det att rehabilite- ringen enligt LAFs regler är avslutad, exempelvis för att ge den arbets- skadade skäligt rådrum att söka ett nytt arbete efter t.ex. omskolning eller utbildning. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 207 
  
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNINGENS STORLEK 
 Omställningsersättningen bör beräknas utifrån samma principer som nu gäller för beräkning av livränteunderlaget. Det innebär att omställ- ningsersättningen ska beräknas med ledning av den försäkrades in- komst före skadan (livränteunderlaget) och utges med så stor del av underlaget som motsvarar graden av nedsättning av den försäkrades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete som förorsakats av skadan. Omställningsersättningen ska således liksom livräntan i princip ge 100 procent kompensation för inkomstförlusten. 
 Enligt LAF är livränteunderlaget den sjukpenninggrundande in- komst (SGI) som den försäkrade har vid tidpunkten då ersättningen ska ges ut eller den inkomst som då skulle ha utgjort hans eller hennes SGI om försäkringskassan känt till samtliga förhållanden. Livränteunder- laget får vidare inte överstiga 7,5 gånger basbeloppet vid begynnelse- årets början. 
 Som vi har nämnt i avsnitt 5.10.1 har det under senare år skett en del regelförändringar i sjukförsäkringen och förtidspensioneringen som skulle ha påverkat även arbetsskadeförsäkringen, men där denna har undantagits. Här avses den förändring som skedde den 1 januari 1997 av beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten vad gäller semesterlön och semesterersättning samt skattepliktiga förmåner och kostnadsersättningar. 
 Vi anser att dessa regelförändringar bör påverka storleken av om- ställningsersättningen. Förmånen ska endast ersätta den inkomstförlust som den skadade får genom att delta i en bestämd åtgärd och avser att kompensera inkomstbortfall under en begränsad tid. Det är därför rim- ligt att räkna bort utgående semesterförmåner och skattepliktiga förmå- ner samt andra kostnadsersättningar som faktiskt kvarstår under reha- biliteringstiden. I annat fall kommer den skadade att överkompenseras. 
  
 5.10.10 
  
 Försäkringskassans rehabiliteringsansvar och de arbetsskadade 
  
 I försäkringskassans ansvar ingår att i ett tidigt skede uppmärksamma när en försäkrad har behov av såväl medicinsk rehabilitering som ar- betslivsinriktad rehabilitering och att klarlägga behovet av åtgärder för den som inte har någon arbetsgivare. För de försäkrade som har en ar- betsgivare ska kassan bevaka att rehabiliteringsbehovet klarläggs av ar- betsgivaren. 
 Signaler om att den skadade behöver medicinsk rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering ska uppmärksammas av arbetsgivaren 
  
 208  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 och försäkringskassan. Signalerna bör komma i samband med att en ar- betsskada anmäls, i samband med att den försäkrade väcker ersättnings- anspråk enligt LAF eller från den försäkrade själv i samband med före- komsten av vissa sjukdomsbesvär eller svårigheter att klara sitt nuva- rande arbete. 
 Som vi har nämnt tidigare ankommer det i dag i första hand på ar- betsgivaren att i samråd med den anställde svara för att den anställdes behov av arbetslivsinriktad rehabilitering snarast klarläggs och att åt- gärder vidtas. 
 Försäkringskassan ska senast inför planeringen med den försäkrade m.fl. av lämplig medicinsk rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabi- litering uppmärksamma och pröva om det föreligger en arbetsskada. En sådan prövning får dock inte medföra att behandlingen eller rehabilite- ringen försenas. För att försäkringskassan ska kunna ge ett snabbt be- sked i arbetsskadefrågan och samtidigt börja planera ärendet behövs det därför ett löpande och nära samarbete mellan försäkringskassans handläggare inom områden för rehabilitering och arbetsskada (se av- snitt 5.6). 
 Försäkringskassan har således det övergripande ansvaret för att nöd- vändiga åtgärder vidtas för den försäkrade och ska kunna kräva att den försäkrade medverkar till att gå igenom de åtgärder som syftar till att underlätta den försäkrades åtgång i arbete och begränsa den framtida inkomstförlusten. Vi anser inte att det finns skäl att ändra på den all- männa principen, som infördes i samband med LAFs tillkomst, att den försäkrade i princip är skyldig att avhjälpa de ekonomiska följderna av en arbetsskada. Åtgärder måste dock givetvis bedömas som rimliga och skäliga i förhållande till den försäkrades förutsättningar och behov. Samråd bör fortlöpande ske med den försäkrade och med övriga deltagare. Även de fackliga företrädarna bör ha del av dialogen om den försäkrade medger detta. 
 Om den skadade på eget initiativ eller i samråd med annan myndig- het men utan att först ha varit i kontakt med försäkringskassan påbörjar t.ex. sjukgymnastik eller en omskolning, kan den försäkrade inte utan vidare anses berättigad till omställningsersättning enligt LAF. Försäk- ringskassan har då inte haft möjlighet att medverka i planeringen. Däre- mot bör kassan i efterhand kunna godkänna utredningen och fastställa en rehabiliteringsplan som ger rätt till omställningsersättning. 
 Om den arbetsskadade vägrar att delta i planerade rehabiliteringsåt- gärder och försäkringskassan anser att den försäkrade inte har någon giltig anledning till detta, bör kassan kunna besluta att omställningser- sättningen till vidare inte ska utges. Om den skadade efter vägran ång- rar sig och beslutar att delta i rehabiliteringsåtgärden kan ersättningen börja utges igen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 209 
  
 Försäkringskassornas tidigare stora balanser har nu till övervägande del arbetats ned. Kassans uppgifter att pröva anmälda skador har be- gränsats och hanteringen av arbetsskadeärenden löper nu betydligt snabbare. Trots detta får den skadade ibland vänta tämligen länge innan beslut fattas i arbetsskadeärendet. För att få till stånd en snabbare han- tering har vi i avsnitt 5.6 bl.a. föreslagit att handläggningen ska kon- centreras och effektiviseras samt att försäkringskassan, när det inte finns särskilda skäl för längre handläggning, ska kunna fatta ett beslut i arbetsskadefrågan inom sex månader. 
  
 5.10.11 
  
 Särskilt omställningsbidrag 
  
 Enligt AFLs regler kan den som beviljats rehabiliteringsersättning i form av rehabiliteringspenning även få ett särskilt bidrag under rehabi- literingstiden för kostnader som uppstår för den försäkrade i samband med rehabiliteringen. 
 Vi anser att den som skadats i sitt arbete och under rehabiliterings- tiden uppbär omställningsersättning på motsvarande sätt enligt LAF bör kunna få ett särskilt bidrag för att täcka vissa kostnader som upp- 
 kommer i samband med rehabiliteringen. Vi föreslår att det särskilda bidraget ska kallas  
 S¤RSKILT OMST¤LLNINGSBIDRAG 
 . 
 Enligt förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning lämnas särskilt bidrag för vissa kursavgifter, för tal- och punkt- skriftsböcker, läromedel, resekostnader och i form av traktamenten. Motsvarande bör gälla det särskilda omställningsbidraget enligt LAF. 
  
 5.10.12 
  
 Beslut om rätt till omställningsersättning m.m. 
  
 Socialförsäkringsnämndernas uppgift är i dag inriktad på att bedöma arbetsskadads rätt till ersättning i form av livränta enligt LAF och stor- leken på utgående ersättning. 
 Regeringen har i proposition 1997/98:41 Om socialförsäkringens administration m.m. uttalat bl.a. att nämndernas beslutsbefogenhet bör koncentreras till ärenden som under avsevärd tid har väsentlig bety- delse för den enskilde från försörjningssynpunkt eller där ersättningen är ägnad att höja den enskildes livskvalitet. Ärendet ska även innehålla utrymme för bedömning. Med avsevärd tid avses minst ett år. 
 Beslut om omställningsersättning under medicinsk rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering inrymmer mått av skälighetsbe- dömning och har ofta en stor ekonomisk betydelse för den enskilde. Er- 
  
 210  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 sättningen kan i många fall komma att utges under flera år. Vi föreslår därför att socialförsäkringsnämnderna ska pröva arbetsskadads rätt till omställningsersättning under planerad rehabilitering. Det bör däremot vila på tjänstemän att besluta om storleken på den utgående ersätt- ningen och om eventuellt särskilt omställningsbidrag. 
 Eftersom försäkringskassan kommer att ha till uppgift att pröva be- hovet av medicinsk rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering enligt LAF, bör ett ställningstagande i fråga om en viss åtgärd betraktas som ett beslut i ett ärende. Den skadade ska ha möjlighet att få saken granskad genom att begära överprövning av de beslut som fattas i fråga om rehabiliteringsåtgärder. Det är av rättssäkerhetsskäl viktigt att det finns en möjlighet till prövning av om försäkringskassans bedömning 
 är riktig, särskilt mot bakgrund av att den enskilde riskerar att förlora sin ersättning om han inte medverkar i de av försäkringskassan före- slagna åtgärderna. 
 Det skulle dock avsevärt belasta försäkringskassornas verksamhet om de blev skyldiga att meddela ett formellt beslut i samtliga ärenden av denna typ. Vi föreslår därför att den försäkrade ska kunna begära ett beslut av kassan i frågor som gäller sådana åtgärder. Försäkringskassan ska upplysa den arbetsskadade om hans eller hennes rättigheter i de fall den skadade och försäkringskassan har olika uppfattning. 
 Från vilken tidpunkt ska reglerna om omställningsersättning gälla? Det är fråga om en helt ny ersättningsform och en gynnande bestäm- melse som ska gälla från en viss tidpunkt. Syftet är att ge den nya om- ställningsersättningen genomslag så snabbt som möjligt. Detta uppnås om den nya omställningsersättningen görs tillämplig på alla arbetsska- dor som inträffat fr.o.m. i kraftträdandedagen. Man kan därigenom av- gränsa de fall som ska bedömas efter ny respektive äldre lagstiftning. Försäkringskassorna m.fl. skulle få tillämpa parallella regelsystem under en viss övergångstid men med hänsyn till att det nu gäller en helt ny ersättningsform bör det inte leda till alltför stora problem. 
 Vi föreslår att omställningsersättningen ska införas den 1 juli 1999 och gälla arbetsskador som inträffar fr.o.m. den dagen. 
  
 5.10.13 
  
 Livränta 
  
 Rätt till omställningsersättning föreligger under tid då den försäkrade genomgår sådan medicinsk rehabilitering som är avsedd att föreb ygga fortsatt försämring av arbetsförmågan eller lindra besvären och under tid då den försäkrade genomgår arbetslivsinriktad rehabilitering. Ersätt- ningen ska kunna beviljas i de fall där man kan räkna med att den för- säkrade kommer att återfå sin förvärvsförmåga eller delar av den och 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 211 
  
 endast utges under en begränsad tid. Syftet är att den försäkrade ska återfå sin förvärvsförmåga eller delar av den. 
 Som vi har nämnt tidigare innebär det sagda inte någon ändring av de möjligheter som lagen enligt Regeringsrättens tidigare nämnda domar ger utrymme för i dag i form av livränta. 
 I en del fall kan man tänka sig att försäkringskassan kommer att pröva rätt till ersättning i form av livränta först  
 EFTER  
 att den skadade 
 genomgått sådan behandling eller rehabilitering som angetts ovan och för vilken omställningsersättning ska utges. Står det däremot klart redan från början att den försäkrade inte kommer att återfå sin för- värvsförmåga eller delar av den, bör förutsättningarna för livränta prövas i stället. 
 Livränta kommer vanligtvis att utges när man kan konstatera en be- stående nedsättning av förvärvsförmågan. Men det finns situationer, t.ex. vid allvarliga olycksfall, där det är omöjligt att fastställa att den försäkrades arbetsförmåga blivit bestående nedsatt förrän efter flera år 
 av läkningsprocess och läkarbehandling. Att i sådan situationer kräva att rätten till livränta ska inträda först när den skadade är medicinskt färdigbehandlad kan inte anses rimligt. Det finns även sjukdomar som inte låter sig botas eller aldrig upphör, t.ex. allergier, vissa cancerfor- mer eller lungsjukdomar. Även i dessa situationer kan livränta komma i fråga. 
 Om arbetsskadeprövningen aktualiseras av en omplacering eller ett arbetsbyte, kan den skadade ha rätt till ersättning i form av livränta. Detta gäller under den förutsättningen att det är försämringen i sig och inte förekomsten av en eventuell grundsjukdom som föranlett omplace- ringen eller arbetsbytet. Det måste således vara fråga om en bestående försämring som gör att den försäkrade inte har möjlighet att fortsätta i sitt tidigare arbete, i varje fall inte fullt ut. Det förutsätts även att det föreligger ett fortsatt medicinskt samband med den skadliga inverkan. Det sagda innebär inte några förändringar i förhållande till vad som gäller i dag. 
 Efter de ändringar som har gjorts i AFLs regler har LAF mer gene- rösa kriterier för bedömning av arbetsförmågans nedsättning än AFL. 
 Vi föreslår emellertid inte några ändringar i förhållande till vad som gäller i dag. Det vanligaste kommer fortfarande att vara att livränte- frågan prövas i samband med att det lämnas in en ansökan om sjuk- bidrag eller förtidspension. 
 Den arbetsskadade befinner sig i en utsatt situation och bör rimligen kompenseras för sin inkomstförlust. En samlad bedömning av för- hållandena kan leda till att en försäkrad med viss restarbetsförmåga ändå inte kan försörja sig på en rimlig nivå. Han eller hon bör därför i 
  
 212  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 vissa fall ha rätt till livränta enligt LAF trots att han inte uppfyller för- utsättningarna för rätt till sjukbidrag/förtidspension enligt AFL. 
 I sammanhanget kan nämnas att de insatser som krävs av den försäkrade under sjukbidragstiden i hög grad påminner om de åtgärder som förutsätts för rätt till omställningsersättning. Den försäkrade kan under sjukbidragstiden exempelvis genomgå medicinsk rehabilitering för att förebygga försämringar eller lindra besvär till följd av sjukdom. I en del fall kan den försäkrade även genomgång arbetslivsinriktade insatser som arbetsträning eller omskolning under sjukbidragstiden. Sjukbidrag likställs dock i alla avseenden med förtidspension, och enda skillnaden mellan dem hänför sig till varaktighetskravet. I övrigt gäller samma invaliditetsbegrepp och invaliditetsbedömning samt inkomstberäkning som för förtidspension. Även om det finns re- habiliteringsmöjligheter inrymt i sjukbidragsbegreppet så anser vi att det finns skäl att låta ersättningen kunna utges i form av livränta när sjukbidrag kan komma i fråga. Eftersom sjukbidrag ska vara begränsat till viss tid bör även livräntan tidsbegränsas. 
 ,IVR¤NTEUNDERLAGET 
 Som vi har nämnt i avsnitt 5.10.1 har det under senare år skett en del regelförändringar i sjukförsäkringen och förtidspensioneringen som skulle ha påverkat även arbetsskadeförsäkringen, men där denna har undantagits. Här avses den förändring som skedde den 1 januari 1997 av beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten när det gäller semesterlön och semesterersättning samt skattepliktiga förmåner och kostnadsersättningar. 
 Vi anser inte att den förändring som skedde den 1 januari 1997 av beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten när det gäller semesterlön och semesterersättning samt skattepliktiga förmåner och kostnadsersättningar ska påverka storleken av livräntan. 
 Livräntan grundas på ett i princip livsvarigt underlag. Underlaget bör således motsvara den skadades hela inkomstförlust och kompensa- tionen vara i princip  
 100-procentig. 
  Vi föreslår därför inte någon änd- ring av arbetsskadeförsäkringens gällande bestämmelse i detta hänse- ende (se 4 kap. 5 § LAF). 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 213 
  
 5.10.14 
  
 Arbetsmarknadslägets betydelse 
  
 LAF innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om vilken betydelse arbetsmarknadsläget bör ha när man prövar rätten till ersättning. 
 Så som bestämmelserna i 4 kap.  
 1-3 
  §§ LAF är utformade ger de in- direkt stöd för att rätten till ersättning och ersättningens storlek beror av den försäkrades förmåga – bedömd med hänsyn till de omständig- heter som nämns i paragrafen – att utföra ett visst, för honom eller henne lämpat arbete och inte möjligheterna att med hänsyn till det rådande läget på arbetsmarknaden få ett sådant arbete. 
 I 4 kap. 3 § LAF föreskrivs sålunda att förmågan att skaffa sig in- komst genom arbete skall bedömas med beaktande av vad som rimligen kan begäras av den försäkrade med hänsyn till arbetsskadan, hans ut- bildning och tidigare verksamhet samt ålder, bosättningsförhållanden och andra sådana omständigheter. 
 I LAFs förarbeten har man särskilt berört frågan om vilken betydel- se det rådande arbetsmarknadsläget ska ha vid bedömningen av den försäkrades kvarvarande förvärvsförmåga. Yrkesskadeförsäkrings- kommittén (SOU 1975:84 s. 121) ansåg att det, om den försäkrade på grund av en arbetsskada måste byta yrke och trots ihärdiga ansträng- ningar inte lyckas få ett nytt arbete, var obilligt att vid livräntepröv- ningen beräkna en restarbetsförmåga för den försäkrade. Däremot an- såg kommittén inte att det kunde komma ifråga att låta försäkringen svara för sådant inkomstbortfall som kan anses vara följden av en till- fällig konjunkturnedgång. Utgångspunkten borde vara den försäkrades möjligheter att erhålla arbete vid ett normalt arbetsmarknadsläge. I prop. 1975/76:197 anslöt sig föredragande statsråd till kommitténs för- slag. I specialmotiveringen till 4 kap. 3 § LAF angav föredragande statsråd bl.a. att samma principer för invaliditetsbedömningen som gäller inom den allmänna försäkringen borde gälla även inom arbets- skadeförsäkringen. 
 I två refererade avgöranden av Regeringsrätten (RÅ 1996 Ref 58  
 I-II) 
  har rätten till livränta enligt LAF bestämts med hänsyn till bl.a. den försäkrades förmåga att trots arbetsskadan skaffa sig inkomst genom arbete. Förvärvsförmågan har därvid bestämts utan hänsyn till det allmänna läget på arbetsmarknaden. 
 Vi anser att en allmän brist på arbetstillfällen inte ska utgöra en sådan omständighet av personlig art som bör ha betydelse vid tillämp- ningen av den försäkrades förvärvsförmåga. Utgångspunkten vid be- stämmandet av ersättning enligt LAF bör vara att den försäkrades för- värvsförmåga ska bestämmas utan hänsyn till det allmänna läget på ar- betsmarknaden. Detta ligger även i linje med arbetsskadeförsäkringens syfte, att ersätta inkomstbortfall som beror på arbetsskada. 
  
 214  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 En annan sak är att det rådande arbetsmarknadsläget indirekt kan få betydelse vid tillämpningen. Enligt skadeståndsrättsliga principer bör det inte rimligen krävas av den försäkrade att han eller hon utnyttjar varje möjlighet att erhålla ett förvärvsarbete. 
 Skyldigheten att söka annat arbete bör därför som hittills främst avse de förvärvsmöjligheter som står till buds inom den del av arbets- marknaden som bedöms vara rimlig med hänsyn till hans utbildning, tidigare verksamhet och eventuell omskolning med anledning av skadan. Inte heller när det gäller byte av bostadsort bör skyldigheten att flytta vara så absolut att den avser varje ort där förvärvsarbete kan erbjudas. Den försäkrades ålder, familjeförhållanden och fastighets- innehav utgör omständigheter som även fortsättningsvis bör beaktas. 
 Kraven på den försäkrades medverkan kan ställas olika från fall till fall beroende på dessa omständigheter. Men som en allmän princip bör gälla att den försäkrade ska vara skyldig att medverka i rehabiliterings- åtgärder som syftar till att återställa hans eller hennes förvärvsförmåga. 
 Åtgärderna måste dock vara rimliga och skäliga i förhållande till den försäkrades förutsättningar. 
 Det kan inte heller anses rimligt att relatera förvärvsförmågan till ett arbete som har rationaliserats bort av strukturella skäl. Arbetsförmågan bör således inte relateras till ett arbete med mindre än att det också är tillgängligt för den försäkrade. 
  
 5.10.15 
  
 Anpassningen till lagändringen den 1 januari 1997 i fråga om sjukpenning och förtidspension 
  
 Som vi har angett inledningsvis anser vi att prövningen enligt LAF bör hållas åtskild från den som görs enligt AFL. Att samordna arbetsskade- försäkringen till de förändringar som skett i sjukförsäkringen och för- tidspensionen fr.o.m. den 1 januari 1997 låter sig inte göras, även om det finns skäl att i viss mån samordna hanteringen av LAFs regler med den allmänna försäkringen. 
 De förändringar som genomförts i sjukförsäkringen och förtidspen- sioneringen 1997 innebar att rätten till ersättning stramades upp och att bedömningen nu ska ske mer renodlat utifrån medicinska grunder. En- ligt den s.k.  
 steg-för-steg-modellen 
  ska den försäkrades arbetsförmåga prövas mot arbetsmarknaden om det saknas möjligheter till annat ar- bete hos arbetsgivaren eller om det krävs alltför långvariga rehabilite- ringsinsatser. Vidare har den försäkrade inte rätt till ersättning från den allmänna försäkringen, om han trots sin sjukdom kan klara ett annat på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 215 
  
 Rehabiliteringsersättning enligt AFLs regler lämnas endast i undan- tagsfall under längre tid än ett år. Som vi har sagt tidigare kan en ar- betslivsinriktad rehabilitering eller utbildning i högst ett år vara otill- räcklig för att återställa en skadads förvärvsförmåga. 
 Även när det gäller rätten till sjukbidrag/förtidspension har utrym- met minskat för att vid bedömningen av arbetsförmågans nedsättning beakta andra faktorer än rent medicinska. En samlad bedömning av förhållandena i det enskilda fallet bör enligt förarbetena i samband med AFLs ändring endast göras i undantagsfall. Enligt vår mening bör LAF behålla sin mer generösa bedömning av arbetsförmågan, se ovan. 
 Bl.a. mot bakgrund av det skadeståndsrättsliga inslaget i arbets- skadeförsäkringen finner vi inte anledning att låta storleken av livrän- tan enligt LAF påverkas av de regelförändringar som skett i sjukförsäk- ringen och förtidspensioneringen fr.o.m. den 1 januari 1997. Vid be- räkningen av arbetsskadelivräntan bör man således i underlaget ta med semesterlön och semesterersättning samt skattepliktiga förmåner och kostnadsersättningar. Däremot anser vi att regelförändringarna bör på- verka storleken av omställningsersättningen. Förmånen ska endast er- sätta den inkomstförlust som den skadade får genom att delta i en be- stämd åtgärd och kompenserar endast inkomstbortfall under en begrän- sad tid. Det är därför rimligt att på samma sätt räkna bort utgående semesterförmåner och andra skattepliktiga naturaförmåner samt andra kostnadsersättningar som kvarstår under rehabiliteringstiden. I annat fall kommer den skadade att överkompenseras. 
  
 5.10.16 
  
 Förtidspensionsutredningen (SOU 1997:166) 
  
 Förtidspensionsutredningen har föreslagit en sammanhållen ohälsoför- säkring som innefattar alla ersättningsfall vid nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom. Det innebär att förtidspensionen släpper kopplingen till ålderspensionssystemet och i stället slås samman med sjukförsäk- ringen. En förtidspensionär ska enligt förslaget under vissa förut- sättningar kunna arbeta och studera utan att detta i sig leder till pröv- ning av indragning eller minskning av förtidspensionen. Utredningen föreslår även ett nytt system inom ohälsoförsäkringen för ersättning till personer med långvarigt men inte bestående nedsatt arbetsförmåga. 
 Ersättningen kallas långtidssjukpenning och träder in efter ett års sjukskrivning. Under tiden för såväl vanlig sjukpenning som långtids- sjukpenningen ska alla möjligheter till rehabilitering prövas. Det ska bli lättare att som rehabiliteringsåtgärd påbörja en längre högskoleut- bildning än ett år om det bedöms nödvändigt ur rehabiliteringssyn- punkt. Försäkringen bör dock inte svara för finansieringen annat än 
  
 216  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 under det första året. Efter det första året bör individen hänvisas till or- dinarie studiemedelssystem. Rehabiliteringsersättning och sjukbidrag föreslås avskaffas som begrepp. Den s.k.  
 steg-för-steg-bedömningen 
  ska dock finnas kvar. 
 I det nya förtidspensionssystemet ska utges ett garantibelopp som utgör ett grundskydd för dem som inte har någon eller endast en ringa inkomstrelaterad förtidspension samt inkomstrelaterad pension beräk- nad med utgångspunkt i arbetsinkomster intjänade under tiden före pensionsfallet. 
 Går förslagen igenom i sin helhet eller till viss del kan det komma att krävas ändringar i både LAF samt i lagar och förordningar som an- knyter till LAF. Det är naturligtvis svårt att i dagsläget dra några mer långtgående slutsatser. 
 Utredningens förslag påverkar, såvitt vi kan överblicka, inte direkt vårt förslag när det gäller rätten till omställningsersättning under medicinsk rehabilitering i föreb yggande syfte och under arbetslivsin- riktad rehabilitering. Som vi har betonat tidigare bör rätten till omställ- ningsersättning enligt LAF hållas åtskild från AFLs regler. 
 Om förtidspensionsutredningens förslag att slopa sjukbidraget samt att väsentligen ändra reglerna för rätt till förtidspension och medge återgång i arbete med viss bibehållen förmån genomförs, kan det kom- ma att medföra omfattande förändringar när det gäller rätten till liv- ränta enligt LAF. 
 Om det nya förtidspensionssystemet antas utesluter vi heller inte att det finns behov av nya regler om samordning mellan arbetsskadeliv- räntor m.fl. livräntor enligt angränsande lagstiftning och förtids- pension. 
  
 5.10.17 
  
 Utredningen om arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering (Dir. 1997:90) /  
  
 AGRA-utredningen 
  
 I samband med rehabiliteringsreformen 1992 gavs, som har framgått, arbetsgivaren ett första ansvar för de anställdas rehabilitering. Genom sjuklönereformen har arbetsgivaren också ett ekonomiskt ansvar för de korta sjukfallen. 
 Enligt kritik som har framförts från flera olika håll på senare tid har rehabiliteringsreformens intentioner fått alltför litet genomslag. 
  
 AGRA-utredningen 
  har tillsatts för att utreda bl.a. när arbetsgiva- rens kostnadsansvar ska inträda och hur långt det ska sträcka sig. Det gäller såväl tidsmässigt som i fråga om åtgärdernas art, inriktning och kostnader. Utredningen ska även belysa arbetsgivarens förutsättningar 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 217 
  
 att fullgöra ett rehabiliteringsansvar, bl.a. små och stora företags skilda förutsättningar. Vidare ingår i uppdraget att utreda hur gränsen ska dras mellan rehabiliteringsansvar som åligger arbetsgivaren och det som i första hand ankommer på försäkringskassan men även övriga aktörer. 
 Vi har tidigare förutskickat att vårt förslag om omställningsersätt- ning under bl.a. arbetslivsinriktad rehabilitering kan komma att få an- passas till de förslag som  
 AGRA-utredningen 
  lägger fram. 
  
 5.11 
  
 Jämställdhetsfrågor 
  
 Kvinnor drabbas något oftare än män av arbetssjukdomar. Män råkar å andra sidan oftare än kvinnor ut för olycksfall i arbetet. 
 Inte minst när det gäller kvinnor är det viktigt att informera om vikten av att anmäla arbetsskador. Kvinnor kan genom arbetsskade- anmälningar visa att det finns problem på arbetsplatserna som sär- skilt orsakar belastningsskador och skador av psykosocial natur. 
 Vid ärendehandläggningen är det angeläget att ta till vara både mäns och kvinnors värderingar och livserfarenheter. Vi anser att för- säkringskassorna bör anställa fler manliga handläggare än vad man gör i dag. 
 Undersökningar tyder på att vissa symptom i rörelseorganen är vanligare hos förvärvsarbetande kvinnor än män. Det är möjligt att kriterierna för bedömning av skadlig inverkan ska vara olika för män och kvinnor. Detta bör beaktas i det fortsatta arbetet på att få en säk- rare handläggning av arbetsskadeärendena. 
 Vi föreslår att arbetsskadeförsäkringen ska få en mer aktiv roll i rehabiliteringen av de arbetsskadade. Då är det viktigt att se till att innehållet i rehabiliteringsåtgärderna inte skiljer sig mellan män och kvinnor. 
  
 5.11.1 
  
 Direktiven m.m. 
  
 I direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (Dir. 1994:124) ges riktlinjer för hur kommittéer och särskilda utredare ska ge jämställdhetsfrågorna ökad uppmärksamhet i utredningsverksamheten. De förslag som läggs fram ska föregås av en analys och innehålla en redovisning av de jäm- ställdhetspolitiska effekterna. 
  
 218  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Enligt direktiven till vår egen utredning ingår det i uppdraget att analysera de senaste årens förändringar i arbetsskadeförsäkringen för att se om försäkringen ger en tillfredsställande tr ygghet för den som drabbas av en arbetsskada. Vi ska också se över grunderna för vad som ska betraktas som arbetsskada i första hand inom ramen för en offentlig försäkring. Vi ska pröva om det finns anledning att ompröva er- sättningsreglerna utifrån principen att en skadad så långt som möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. Vi ska också enligt direktiven belysa vilka effekter förslagen kan få för kvinnor respektive män. 
 Det finns enligt bl.a. Arbetslivsinstitutets rapport om bedömning i domstol av belastningsskador hos kontorister och sjuksköterskor, som vi bl.a. har nämnt i avsnitt 5.5.2, belägg för att domstolarna redan före ändringen av bevisreglerna den 1 januari 1993 hade börjat tillämpa då gällande sambandsregler på ett restriktivare sätt än tidigare. Minsk- ningen av antalet anmälda skador inleddes också redan innan sam- bandsreglerna hade skärpts. 
 Vi har i de föregående kapitlen bl.a. redogjort för att vi anser att frågan om en analys av de senaste årens förändringar i arbetsskadeför- säkringen kanske är för tidigt väckt. Vi har studerat Domstolsverkets statistik över måltillströmningen i förvaltningsdomstolarna under åren 1993 – 1996 samt viss aktuell kammarrätts- och regeringsrättspraxis. Det finns för närvarande bara en begränsad överrättspraxis där de änd- rade reglerna om skadlig inverkan och orsakssamband i 2 kap. 1 och 2 §§ har LAF har tillämpats. 
 Med stöd av det begränsade material som finns tillgängligt i dag går det inte att dra några egentliga slutsatser om vad just skärpningen av bevisreglerna har betytt i praktiken. Det finns i stället mycket som talar för att de handläggande myndigheternas och förvaltningsdomstolarnas tillämpning av de  
 LAF-regler 
  som gällde före ändringen av bevis- reglerna har lett till att den enskilde arbetstagarens förväntningar på försäkringen successivt har sjunkit. Detta faktum i kombination med slopandet av arbetsskadesjukpenningen i juli 1993 har enligt vår me- ning lett fram till den minskning av antalet anmälda arbetsskador som sedan har slagit igenom i alla led, hos försäkringskassorna såväl som hos förvaltningsdomstolarna. 
 Vi har i de föregående avsnitten också redogjort för att vi inte kom- mer att lägga fram några förslag om att ändra de bevisregler som finns i dag i 2 kap. 1 och 2 §§ LAF. Det vi föreslår är att det görs ett förtyd- ligande i lagtexten om hur de psykiska och psykosomatiska sjukdomar som anmäls som arbetsrelaterade ska bedömas. Vi föreslår också bl.a. åtgärder för att arbetsskadeförsäkringen ska få en säkrare och snabbare tillämpning än i dag. 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 219 
  
 Vi ska i det följandet redogöra för hur de regler som finns i dag be- rör kvinnor respektive män. Vi ska försöka tydliggöra de problem som finns i dag för att ge de handläggande myndigheterna och domstolarna ett incitament till en bättre tillämpning av de redan gällande reglerna. Vi ska också försöka se konsekvenserna av att arbetsskadeförsäk- ringens roll i rehabiliteringsarbetet förstärks. 
  
 5.11.2 
  
 Hur försäkras kvinnor och män i det svenska socialförsäkringssystemet? 
  
 Det offentliga socialförsäkringssystemet innehåller ett antal riskförsäk- ringar, nämligen  
 sjuk-, 
 arbetsskade-, 
  förtidspensions- och sjukbidrags- försäkringarna. Dessa försäkringar är enhetliga och inte differentierade efter risk beroende på vilket kön den försäkrade har. Kvinnor och män inträder i socialförsäkringssystemet på lika villkor. Inkomster som är högre än 7,5 basbelopp ersätts inte. Systemets konstruktion har därför omfördelningseffekter. Kvinnor arbetar, åtminstone i vissa skeden i livet, oftare deltid än vad män gör. Kvinnor har också oftare än män in- komster som inte når upp till socialförsäkringssystemets övre ersätt- ningsgräns. I ett sådant perspektiv gynnar socialförsäkringssystemet kvinnor i större utsträckning än män, eftersom kvinnors inkomstför- luster vid t.ex. en godkänd arbetsskada blir mindre än männens. 
 Arbetsskadeförsäkringens ersättningar fördelas olika för kvinnor och män beroende på om det är fråga om arbetssjukdomar eller ar- betsolycksfall. Kvinnor drabbas enligt den statistik som redovisats i kapitel 4 generellt sett något oftare än män av arbetssjukdomar. Sta- tistiken visar också att män oftare än kvinnor råkar ut för olycksfall i arbetet. Både kvinnor och män riskerar således att drabbas av arbets- skada, även om skadans bakomliggande orsaker kan vara olika. 
  
 5.11.3 
  
 Genderperspektivet – vad är det? 
  
 Socialdepartementet har tillsatt en idégrupp för att genomföra ett gen- derprogram för social välfärd inom departementets myndighetsom- råden. Idégruppen framhåller i ett första idédokument som framlägger utgångspunkter bl.a. följande. Ett övergripande genderperspektiv hän- för sig till de egenskaper och de möjligheter som är förknippade med att vara kvinna eller man, samt de sociokulturella förhållandena för kvinnor och män. Dessa egenskaper, möjligheter och förhållanden är socialt betingade och lärs in genom socialiseringsprocessen. De är an- passade till sitt sammanhang och möjliga att förändra över tiden. 
  
 220  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 Kvinnors och mäns likvärdiga ställning i samhället ska inte ses som en kvinnofråga. Med ett genderperspektiv som ansats ser man både kvinnor och män och deras respektive roller, skyldigheter, rättigheter, prioriteringar, behov och möjligheter. Det ligger i tiden att låta gender- perspektivet med jämlikhet mellan kvinnor och män ingå som en själv- klar del i alla former av beslut (s.k. mainstreaming). Att integrera ett genderperspektiv kräver att det görs analyser av vilka olika potentiella effekter ett beslut kan få på kvinnors respektive mäns situation inom området och att ett besluts konsekvenser beskrivs i en genderanalys (konsekvensanalys). 
 I en utredning bör vid en genderanalys frågor ställas om hur kvin- nors och mäns möjligheter att påverka inom utredningens område ser ut och hur resurserna fördelas mellan kvinnor och män i den fråga/frågor utredningen omfattar. Andra frågor är vems erfarenheter och behov verksamheten grundas på och hur verksamheten skulle kunna se ut om 
  
 vi 
  
 utgick från båda könens behov. 
  
 5.11.4 
  
 Försök till genderanalys och våra överväganden 
  
 I vår genderanalys vill vi ställa just de frågor som rekommenderats av Socialdepartementets idégrupp. 
 (UR SER KVINNORS OCH M¤NS M¶JLIGHETER ATT P¥VERKA UT Brooks OMR¥DE 
 Arbetsskadeutredningens område är vidsträckt. I princip gäller vårt uppdrag hela arbetsskadebegreppet, dess definition och tillämpning. Vi kommer inte att lägga några förslag som förändrar själva arbets- skadebegreppet. Det ska även i fortsättningen vara ett generellt begrepp som kommer att avgränsas av bevisreglerna i 2 kap. 1 och 2 §§ LAF. Bevisreglerna kommer inte heller att ändras enligt vårt förslag. Hur har då kvinnor respektive män möjlighet att påverka situationen inom utredningens område? 
 Kvinnornas situation borde kunna påverkas genom att det antagna 
 mörkertalet av ej anmälda arbetsskador minskas. Ansträngningar bör därför göras för att informera  
 KVINNOR  
 om att det även i fortsättningen 
 är angeläget att anmäla arbetsskador. Det är viktigt att särskilt rikta in- formation till kvinnor om att LAF existerar och har en viktig funktion att fylla även framgent. Genom att fortsätta att anmäla arbetsskador kan kvinnorna visa att det finns problem på arbetsplatserna som fortfarande 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 221 
  
 ger upphov särskilt till belastningsskador och till skador av psykosocial natur. Detta borde kunna ge incitament till arbetsgivarna att se över för- hållandena på arbetsplatserna. 
 Det är också i arbetsgivarnas intresse att de anställda mår bra och håller sig friska. Arbetsgivarna kan genom att skapa en bättre arbets- miljö både fysiskt och psykiskt i förlängningen få friskare anställda och på så sätt spara in på både sjuklöner till de anställda och rehabilite- ringsinsatser som annars i efterhand måste göras för att söka rehabili- 
 tera anställda som blivit sjuka genom sitt arbete. 
 Även  
 M¤NNEN  
 har ett intresse att påverka sin arbetssituation genom att fortsätta att anmäla arbetsskador. Arbetssituationer där t.ex. tunga belastande lyft eller arbetsskadligt buller förekommer borde på så sätt kunna tydliggöras och åtgärdas på arbetsplatserna. Situationen kan i vissa fall kräva att facket stöttar både kvinnor och män så att de tar ini- tiativ till att anmäla sina arbetsskador. Redan en arbetsskadeanmälan pekar på att något i arbetsmiljön inte fungerar som det ska. En anmälan borde därför kunna ses som ett incitament till arbetsgivaren att under- söka om arbetsmiljön kan förbättras både för den anställdes och för ar- betsgivarens skull. 
 (UR F¶RDELAS RESURSERNA MELLAN KVINNOR OCH M¤N I DEN FR¥GA FR¥GOR UTREDNINGEN OMFATTAR 
 Meningen är att LAF ska vara könsneutral och behandla män och kvinnor lika. De medel och resurser som administrationen av arbets- skadeförsäkringen förfogar över ska fördelas lika mellan de arbets- skadade utan någon hänsyn till vilket kön den arbetsskadade har. Hur förhåller det sig då med könsfördelningen mellan de arbetsskadade? Generellt sett kan det sägas att det är fler män än kvinnor som råkar ut för olycksfall i arbetet och att det är fler kvinnor än män som drabbas av arbetssjukdomar. Arbetsolycksfallen brukar vara lätta att verifiera. Bland arbetssjukdomarna dominerar belastningsskadorna bland både män och kvinnor. 
 Männens belastningsskador hänför sig i större utsträckning till an- strängningar vid lyft etc., medan kvinnornas belastningsskador många gånger ter sig mer diffusa eftersom någon direkt påvisbar faktor inte kan utpekas. Detta faktum kan ha lett till att fler av de män som anmält arbetsskada har fått skadan godkänd, medan fler av de kvinnor som anmält skada fått avslag. I ett sådant perspektiv kan det sägas att de re- surser som LAF förfogar över i viss mån rent faktiskt kan ha fördelats till männens förmån. 
  
 222  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 6EMS ERFARENHETER OCH Parker VERKSAMHETEN P¥ 
 Om man med verksamheten menar handläggning och tillämpning av  
 LAF-reglerna 
  är det i första instans försäkringskassans tjänstemän och ledamöterna i försäkringskassans socialförsäkringsnämnder som avgör om ett anmält olycksfall eller en anmäld skada ska anses vara en arbets- skada eller inte. Till sin hjälp har tjänstemännen och nämnden vanligen läkarjournalanteckningar, läkarutlåtanden av den behandlande läkaren och kanske av en specialistläkare. Det finns också arbetsplatsutredning och andra eventuella handlingar som den som anmält en skada vill åbe- ropa. 
 Handläggarna i försäkringskassorna är i mycket stor utsträckning kvinnor. Ledamöterna i socialförsäkringsnämnderna är av båda könen. Läkarna som skriver utlåtanden är av båda könen. När ärendena even- tuellt når förvaltningsdomstolarna och deras olika instanser görs hand- läggningen företrädesvis av jurister. Det är då jurister och nämndemän som avgör hur arbetsskadan ska bedömas. Även i domstolarna är perso- nalen av båda könen. 
 Vi anser att det finns anledning att anlägga ett genderperspektiv på handläggningen av arbetsskadelagstiftningen i försäkringskassorna, eftersom de flesta handläggarna där är kvinnor. Kvinnors och mäns värderingar och livserfarenheter kan variera, och de kan ha olika ut- gångspunkter vid ärendehandläggningen. Det har ett värde i sig att det finns både kvinnliga och manliga handläggare i alla instanser som kan diskutera och analysera fakta och problemställningar utifrån sina pers- pektiv. Det skulle därför vara bra om försäkringskassorna kunde an- ställa fler manliga handläggare i arbetsskadeärenden än vad som är fallet i dag. Vad man i övrigt borde göra är att på olika sätt klargöra för dem som tillämpar LAF att lagen gäller i lika stor utsträckning för kvinnor som för män, men att okunskap om skadornas orsaker, liksom bevisreglerna rent faktiskt missgynnar kvinnorna. 
 I dag anordnas egentligen inte några möten mellan de olika försäk- rings- och specialistläkarna som är inblandande i arbetsskadehandlägg- ningen. Vi har i avsnitt 5.6 föreslagit att det ska hållas konsensuskonfe- renser mellan främst läkare inom olika specialiteter. Där bör läkarna kunna diskutera olika sjukdoms- och symptombilder och dryfta nya medicinska rön. Det är viktigt att läkarna når en samsyn om hur läkarintyg ska formuleras och vilka medicinska rön man ska stödja sig på i sina intyg. Det är också viktigt att läkarna får klart för sig att LAFs regler ska tillämpas lika såväl för arbetsskadade kvinnor som för ar- betsskadade män. 
 Det ingår visserligen redan i dag i viss utsträckning undervisning i försäkringsmedicin i läkarutbildningen. Det krävs dock enligt vår 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 223 
  
 mening därutöver sådan information som konsensuskonferenser med olika praktiskt tillämpande läkare skulle kunna ge. Även om det t.ex. finns många arbetsskadefall för kvinnor med diffusa belastningsskador finns det unika komponenter i varje enskilt fall som kan lyftas fram och bli avgörande för hur ärendena ska bedömas. 
 Vi vill i sammanhanget peka på att det enligt professor Walters, Yrkesmedicin, Sahlgrenska Universitetsjukhuset i Göteborg finns flera undersökningar som tyder på att vissa symptom i rörelse- organen är vanligare hos förvärvsarbetande kvinnor än hos män. Or- sakerna är oklara, men olika faktorer har nämnts: Kvinnor har en mer ogynnsam exponering i arbetet (repetitivt arbete, låsta arbetsställningar m.m.), dubbelarbete, genetiska faktorer  
 (hormon-balans, 
  muskelfiber- typer m.m.) och kulturella skillnader (kvinnor kan reagera på psyko- logisk stress med spända muskler mer än män?). 
 En fjärdedel av landets yrkesverksamma kvinnor arbetar inom vård och omsorg. En vanlig orsak till arbetsoförmåga inom vård och omsorg är skada/sjukdom i rörelseorganen. De särskilda förhållandena inom vården kan behöva beaktas. Manuell hantering (lyft) kan t.ex. inte be- traktas lika när man lyfter säckar som när man flyttar patienter. 
 Eftersom exponering i arbete och hälsoinverkan kan vara olika för män och kvinnor bör särskild hänsyn tas till detta vid bedömningen av om det föreligger en arbetsskada. Det är enligt Walker möjligt (troligt) att kriterierna för bedömning av skadlig inverkan ska vara olika för män och kvinnor. Detta motiveras också i de särskilda vetenskapliga litteraturöversikter avseende bildskärmsarbete och sjukvårdsanställda som nyligen har publicerats. 
 Vi vill för vår del understryka vikten av att de här frågorna om skill- nader mellan kvinnor och män i fortsättningen uppmärksammas mera när det gäller deras utsatthet för skadlig inverkan i rörelse- och stödje- organen. Frågorna bör t.ex. tas upp på dagordningen vid de konsensus- konferenser som vi har nämnt tidigare och också beaktas i de allmänt hållna beskrivningar som vi i avsnitt 5.6.5 har föreslagit ska utarbetas till hjälp och stöd för tillämpningen när det gäller de svårbedömda sjukdomarna – inte minst i rörelse- och stödjeorganen. 
 Det är viktigt att försöka undvika en slentrianmässig hantering av fallen. En mer individuell syn på varje arbetsskadeärende borde kunna främja den enskildes benägenhet att anmäla en arbetsskada till pröv- ning. Märker t.ex. kvinnor med belastningsskador att deras ärenden be- handlas på ett noggrant och uttömmande sätt, borde det kunna sporra till att göra anmälan i flera fall än vad som sker i dag. Vår uppfattning är att det oavsett utgången i ett arbetsskadeärende är viktigt för den en- skilde att känna att hans/hennes ärende blivit ordentligt utrett och be- handlat av myndigheterna. 
  
 224  
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG 
  
 SOU 1998:37 
  
 (UR SKULLE VERKSAMHETEN KUNNA SE UT OM VI UTGICK FR¥N B¥DA K¶NENS BEHOV 
 Kvinnors och mäns arbetsskademönster skiljer sig enligt den redovisa- de statistiken något åt, eftersom männen i större utsträckning råkar ut för olycksfall i arbetet, medan kvinnorna i större utsträckning drabbas av arbetssjukdomar av främst belastningstyp. Att utgå från att kvinnor och män har ett lika stort behov av stöd från arbetsskadeförsäkringen är för oss självklart. Det är mot denna bakgrund viktigt att försäkringen upplevs som rättvis och könsneutral när man väl drabbats av en skada. 
 Ett sätt att nå det målet är att upplysa och på så sätt skapa en sam- stämmighet i hanteringen av arbetsskadeärendena mellan de olika kate- gorier av människor som i olika roller ska tillämpa lagstiftningen. Det är viktigt att tillämparna får klart för sig att varje fall är unikt och för- tjänar en sakkunnig och noggrann bedömning. En sådan bedömning kan givetvis ändå inte leda fram till att alla anmälningar om arbets- skador också blir godkända som sådana. Om den enskilde känner att hans fall blivit grundligt utrett och analyserat seriöst, borde även ett av- slag kunna accepteras lättare. Båda könens behov av ett arbetsskade- skydd enligt LAF borde på så sätt kunna tillgodoses inom lagens ramar. 
  
 5.11.5 
  
 Vilka konsekvenser ur ett genderperspektiv får de förslag till förbättringar av arbetsskadeskyddet som vi lägger fram i detta betänkande 
  
 Vår förhoppning är att arbetsskadeförsäkringens aktiva och ökade roll när det gäller rehabiliteringen av de arbetsskadade kommer att få posi- tiva effekter för både kvinnor och män. 
 Enligt Riksförsäkringsverkets rapport RFV redovisar 1997:6  
 Risk-, 
  friskfaktorer – sjukskrivning och rehabilitering i Sverige (s. 118 f.) tydde vissa förhållanden på att män och kvinnor inte har behandlats likartat av försäkringskassan. Om man betraktade innehållet i rehabili- teringsåtgärderna fanns det stora skillnader mellan män och kvinnor under perioden 1986 – 1991. Männen fick mer utbildning och arbets- livsinriktad utredning och kvinnorna fick i betydligt högre utsträckning än männen träning i arbetsmiljö. 
 Under perioden 1991 – 1994 kom männens rehabilitering allt mer att likna kvinnornas. Kanske kunde, enligt rapporten, denna utveckling ha samband med arbetsgivarnas utökade ansvar för rehabilitering av de 
  
 SOU 1998:37 
  
 –VERV¤GANDEN 
  OCH F¶RSLAG  
 225 
  
 anställda. För arbetsgivarna borde det ligga nära till hands att erbjuda arbetsträning på den egna arbetsplatsen. 
 Rapporten pekade på att bl.a. sjukskrivna kvinnor med okvalifice- rade arbetaryrken inom tjänstesektorn och kvinnor med fibromyalgi och liknande hälsoproblem inte fick sina behov av rehabiliteringsåt- gärder tillgodosedda på ett bra sätt. Arbetslösa män fick enligt rap- porten utbildningsåtgärder i betydligt lägre grad än andra sjukskrivna. Enligt rapporten var det möjligen så att försäkringskassan i sitt reha- biliteringsarbete hade stora svårigheter att identifiera problem och be- hov hos vissa grupper av sjukskrivna. 
 Riksförsäkringsverkets slutsats var att rehabiliteringsarbetet överlag behövde utvecklas. Självklart bör detta ske inte bara vid rehabilitering inom sjukförsäkringens ramar utan även inom arbetsskadeförsäkringen. 
 Det faktum att arbetsskadeförsäkringen ska ha en tidigare och mer aktiv roll i rehabiliteringen av de arbetsskadade ställer enligt vår mening än högre krav på kvaliteten i kassans rehabiliteringsåtgärder. 
 Kassans personal måste därför genom utbildningsinsatser bibringas fördjupade kunskaper om rehabiliteringsreglerna och dess möjligheter. Vi anser sammantaget att det i förlängningen kommer att vara positivt för både kvinnor och män att handläggarnas kunskaper om lämpliga re- habiliteringsåtgärder ökas. 
  
 SOU 1998:37 
  
 227 
  
 6 
  
 Förebyggande arbete och arbetsmiljöförbättringar 
  
 Det är viktigt att alla arbetsskador – också de som bara leder till en kortare sjukfrånvaro – rapporteras till försäkringskassan och därifrån till Arbetarskyddsstyrelsens informationssystem om arbetsskador. 
 Vi föreslår att arbetsskadeanmälan ska göras av arbetsgivaren ome- delbart och  
 SENAST INOM DAGAR 
 . 
 Arbetsmiljön har inte blivit bättre i länder med differentierade ar- betsgivaravgifter. Vi kan inte se att en sådan differentiering har några skadeförebyggande effekter. 
 För det skadeförebyggande arbetsmiljöarbetet är det viktigt att behålla det generella arbetsskadebegreppet. 
 Våra förslag i avsnitt 5.6 till en säkrare och snabbare handlägg- ning av arbetsskadeärendena i försäkringskassorna har, liksom den aktiva roll vi vill ge arbetsskadeförsäkringen i rehabiliteringen av de arbetsskadade, också viktiga skadeförebyggande effekter. 
  
 6.1 
  
 Direktiven 
  
 Det är enligt direktiven viktigt att försäkringen vid arbetsskada stimule- rar till föreb yggande arbete. Arbetsskadeförsäkringen och genom en till denna kopplad statistik har betydelse för det föreb yggande arbetsmiljö- arbetet och för möjligheterna att upptäcka nya arbetsmiljörisker. Vi ska utreda på vilket sätt arbetsskadeförsäkringen kan stimulera till arbets- miljöförbättringar. 
  
 6.2 
  
 Översiktligt om arbetsmiljölagstiftningen 
  
 Att förebygga skador i arbetet är minst lika viktigt som att kompensera redan inträffade skador. Därför finns  
 ARBETSMILJ¶LAGEN  
 (1977:1160) 
 som ger grundläggande regler om arbetsmiljöns utformning. Arbets- 
  
 228  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 miljölagen omfattar i princip allt yrkesmässigt arbete. Framförallt är det anställningsförhållanden som avses. Lagen omfattar också i allt väsentligt den som genomgår utbildning, den som under vård i anstalt utför anvisat arbete, den som tjänstgör enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt eller deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsvaret. Elever på grundskolans högstadium, i gymnasieskolan och studerande på högre utbildningsnivåer och i vuxenutbildning ges också sedan den 1 juli 1990 tillfälle att bl.a. medverka i miljöarbetet på sitt arbetsställe genom elevskyddsombud (prop. 1989/90:61 och 
 1989/90 UbU28 s 2). 
 I  
 ARBETSMILJ¶F¶RORDNINGEN  
 (1977:1166) finns vissa bemyndiganden för Arbetarskyddsstyrelsen att lämna vidare föreskrifter om bl.a. till- verkning, användning, märkning och kontroll i arbetsprocesser. Fort- löpande säkerhetskontroller och arbetshygieniska undersökningar kan också föreskrivas av Arbetarskyddsstyrelsen. Användning av vissa maskiner och teknisk utrustning såväl som ämnen, arbetsprocesser och arbetsmetoder kan i vissa fall betyda så stora risker för de anställda att det kan föreskrivas förbud att använda dem. 
 Statens skolverk och styrelserna för universitet och högskolor be- myndigas vidare att meddela föreskrifter om hur elevskyddsombud ska 
 medverka i arbetsmiljöverksamhet på sitt arbetsställe. 
 Det finns ett särskilt kapitel i arbetsmiljölagen med  
 TILLSYNSBEST¤M MELSER 
 . Tillsyn över efterlevnaden av lagen och med stöd av lagen läm- 
 nade föreskrifter utövas av Arbetarskyddsstyrelsen och, under dess överinseenden och ledning, av Yrkesinspektionen. Yrkesinpektionen kan meddela de förelägganden och förbud som behövs för att arbets- 
 miljölagen och dess föreskrifter ska efterlevas. 
 Det finns bestämmelser om  
 ANSVARSP¥F¶LJDER  
 i arbetsmiljölagen. Huvudparten av föreskrifterna i arbetsmiljölagen är inte direkt straff- sanktionerade. Ett direkt straffhot inträder i de flesta fall inte förrän Yrkesinspektionen i det enskilda fallet har meddelat ett föreläggande eller ett förbud. Yrkesinspektionen kan välja mellan att sätta ut vite i föreläggande och förbud eller att meddela föreläggande alternativt för- bud utan vite. Har vite inte satts ut inträder i stället automatiskt ett straffhot. Om vite har satts ut kan å andra sidan sen inte dömas till straff. Även Arbetarskyddsstyrelsen kan använda tvångsmedel i form av föreläggande och förbud. 
 I arbetsmiljölagen finns också bestämmelser om direkta straffsank- tioner som inte förutsätter förelägganden eller förbud. Det rör sig huvudsakligen om föreskrifter om vissa formella förfaranden och om preciserade villkor eller förbud som har meddelats av Arbetarskydds- styrelsen med stöd av arbetsmiljölagen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 229 
  
 Fr.o.m. den 1 oktober 1994 infördes en möjlighet för Arbetar- skyddsstyrelsen att föreskriva att en särskild avgift (sanktionsavgift) ska betalas om en överträdelse har skett av en föreskift av visst slag. Avgiften ska påföras den verksamhet där överträdelsen skedde. Av- giften beräknas på särskilt sätt och varierar mellan lägst 1 000 och högst 100 000 kr. Avgiften får jämkas eller efterges under vissa för- hållanden. 
  
 6.3 
  
 Arbetslivsfonden 
  
 Arbetslivsfonden verkade under åren 1990 – 1995. Fonden, som finan- sierades med en särskild arbetsmiljöavgift, kom till därför att statsmak- terna ansåg att det krävdes förändringar av bl.a. arbetsmiljön och sättet att organisera arbetet. Arbetslivsfondens verksamhet var att lämna bi- drag till arbetsgivare för åtgärder för en förbättrad arbetsmiljö, föränd- 
 rad arbetsorganisation samt tidig och aktiv rehabilitering. Bidrag till ar- betsmiljöförbättrande åtgärder kunde ges för att bl.a. b ygga upp refe- rensarbetsplatser som kunde utvecklas till förebilder för andra liknande arbetsplatser, stödja utvecklings- och försöksverksamhet bl.a. när det gällde arbetsorganisatoriska förändringar, stödja projekt om planering, ledning och uppföljning av verksamhet från arbetsmiljösynpunkt, stödja riktade utbildnings- och informationsinsatser på arbetsmiljöom- rådet och stödja sådana konkreta arbetsmiljöåtgärder som arbetsgivaren inte var skyldig att vidta. Fonden skulle därvid särskilt stödja småföre- tag och beakta småföretagens särskilda förutsättningar samt prioritera arbetsplatser där de mest utsatta arbetena fanns. 
 Under sin verksamhet beviljade Arbetslivsfonden närmare 10 miljarder kr som bidrag till flera tusen arbetsplatsprogram som be- rörde några miljoner anställda. De beviljade bidragen gällde främst ar- betsorganisation men också fysisk arbetsmiljö, rehabilitering, utveck- ling av ny teknik och metoder/rutiner m.m. 
  
 6.4 
  
 Särskilt om internkontroll av arbetsmiljön 
  
 Arbetsmiljölagen utökades (enl. prop. 1990/91:140) den 1 juli 1991 med ett tillägg som förtydligade de sedan tidigare underförstådda kraven på arbetsgivaren att planera, leda och kontrollera sin verksam- het för att säkerställa att gällande arbetsmiljökrav uppfylls. Arbetsgiva- ren ska (3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen) systematiskt planera, leda och 
  
 230  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 SOU 1998:37 
  
 kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön upp- fyller kraven i arbetsmiljölagen och dess föreskrifter. Arbetsgivaren ska också utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka riskerna i verk- samheten och vidta de åtgärder som föranleds av detta. Åtgärder som inte kan vidtas omedelbart ska tidsplaneras. 
 Arbetarskyddsstyrelsen har utarbetat regler för tillämpning av 3 kap. 2 a § vilka trädde i kraft den 1 januari 1993. Med stöd av 18 § arbets- miljöförordningen meddelades särskilda internkontrollföreskrifter 
 (AFS 1992:6). Föreskrifterna omarbetades och fr.o.m. den 1 mars 1997 gäller föreskrifterna (AFS 1996:6) om  
 INTERNKONTROLL AV ARBETSMILJ¶N 
 . 
 Enligt dessa tillämpningsföreskrifter ligger i ansvaret som arbetsgivare bl.a. att ha en fungerande internkontroll av arbetsmiljön. Internkontroll innebär i första hand att planera verksamheten med tanke på arbets- miljön och åtgärda risker innan det blir problem på arbetsplatsen. Man ska inte skadas eller fara illa, fysiskt eller psykiskt, av sitt jobb. För att det hela ska fungera måste arbetsgivare och anställda samarbeta. De anställda har exempelvis en viktig uppgift i att rapportera risker och tillbud i jobbet. 
 För att få internkontrollen att fungera ska arbetsgivaren och de an- ställda tillsammans gå igenom verksamheten. Checklistor kan vara till god hjälp. Det gäller att kartlägga de arbetsmoment där det finns risker som behöver undanröjas och annat på arbetsplatsen som kan behöva förbättras. Företagshälsovården kan hjälpa till. De risker som upptäcks vid kartläggningen ska åtgärdas så snart som möjligt. Arbetsgivaren be- stämmer vem som ska ansvara för att det blir gjort. Den eller de perso- ner som får uppdraget att genomföra förändringarna i arbetsmiljön måste ha de kunskaper och de resurser som behövs. 
 Det behövs vanligen en årlig handlingsplan för att genomföra för- bättringsåtgärder. Planen ska innehålla uppgifter om vad som ska göras, när åtgärderna ska vara genomförda och vem som ska ha an- svaret för att åtgärderna genomförs. Alla åtgärder måste följas upp. Det 
 är arbetsgivaren som ska se till att de anställda vet vem eller vilka som har ansvaret för uppföljningen. Om åtgärderna inte varit tillräckliga ska de kompletteras. Varje år ska internkontrollarbetet följas upp av arbetsgivaren. Om det visar sig att internkontrollarbetet inte fungerar bra ska det förbättras. 
 Arbetsmiljölagen talar om ohälsa och olycksfall i arbetet. De skador i arbetet och allvarliga tillbud som trots allt inträffar måste utredas, så att de förhoppningsvis inte händer igen. Ett enkelt system för av- rapportering av vad som har hänt är en bra hjälp när man ska fånga upp riskerna och åtgärda dem. Arbetsgivaren är skyldig att årligen göra en skriftlig sammanställning av ohälsa, olycksfall och allvarliga tillbud i arbetet. De arbetsmiljöregler som gäller för verksamheten ska finnas 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 231 
  
 tillgängliga på arbetsplatsen. En på förhand bestämd ordning för att hantera arbetsmiljöaspekter vid all form av planering ska finnas. Ibland kan det även i små företag finnas behov av viss skriftlig doku- mentation. 
 Yrkesinpektionen är tillsynsmyndighet och kommer ut på arbets- platserna för att kontrollera att det finns ett godtagbart internkontroll- arbete där. Under arbetet med att revidera internkontrollreglerna genomfördes bl.a. enkäter till yrkesinpektionsdistrikten, möten med ar- betsmarknadens parter och diskussionsseminarier på Arbetarskydds- styrelsen för att ta reda på hur internkontrollföreskrifterna hade funge- rat i praktiken. En erfarenhet var att arbetsplatserna ofta hade fastnat på den formella sidan av internkontrollen. En annan var att föreskrifterna upplevts som krångliga och betungande för många småföretag. Ofta hade internkontrollarbetet stannat vid upprättande av dokumentation som sen kunde visas upp för tillsynsmyndigheten. Undersökningen visade också att det i huvudsak var de större arbetsgivarna, såväl privata som offentliga, som hade kommit igång med sitt internkon- trollarbete. 
 Arbetarskyddsstyrelsen och Yrkesinspektionen genomförde under tiden den 1 oktober 1996 och fram till årsskiftet 1996/97 ett fältarbete med inspektions- och informationsinsatser hos företag med mindre än 50 anställda. Tyngdpunkten var lagd på företag med 1 – 20 anställda. 
 Ca 100 inspektörer deltog. Mer än 36 000 småföretag informerades om internkontrollreglerna. Minst 1 000 inspektioner riktade till småföretag i skadedrabbade branscher genomfördes. Det förväntade resultatet av insatserna är på kort sikt att huvuddelen av de inspekterade företagen ska komma i gång med sitt internkontrollarbete under första delen av år 1997. Ett annat mål är att minst 80 procent av de inspekterade före- tagen har ett fungerande internkontrollarbete när de går in i nästa år- tusende. 
 Arbetarskyddsstyrelsen planerar ett uppföljningsprojekt där 50 pro- cent av de inspekterade företagen ska besökas igen för att utvärdera Yrkesinspektionens insatser. Det bedöms som angeläget eftersom små- företag med mindre än 50 anställda utgör 98 procent av landets arbets- givare. 
 Det finns vinster i att göra rätt i internkontrollarbetet. Vinsten för den enskilde är mindre lidande och en bibehållen privatekonomi. För företagsledningen sker vinsten genom minskade utgifter för sjukskriv- ningar och vikarier. Vinsten blir också generellt ett bra arbetsklimat som bidrar till en produktion med få störningar och bra kvalitet. 
  
 232  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 6.5 
  
 Om anmälan om arbetsskada 
  
 I 8 kap. 1 § LAF ges bestämmelser om anmälan om arbetsskada. Lik- som tidigare enligt YFL ska arbetsskada som har drabbat anställd omedelbart rapporteras till arbetsgivaren eller arbetsföreståndaren. Om det gäller en arbetssjukdom kan det i stället vara en tidigare arbets- givare som ska underrättas. Beträffande skador under yrkesutbildning e.d. är det i allmänhet skolans rektor som ska underrättas. 
 Om arbetsgivare eller motsvarande har fått kännedom om att någon av de anställda har drabbats av arbetsskada ska han omedelbart anmäla skadan till försäkringskassan på särskild blankett. Det är alltså arbets- givaren och inte den anställde som ska göra skadeanmälan. Den som underlåter att fullgöra sin anmälningsskyldighet kan bötfällas. 
 Uppdragstagare och egenföretagare ska själva vända sig till försäk- ringskassan. Vid dödsfall ska en sådan skadeanmälan göras av den som har rätt att företräda dödsboet enligt civilrättens regler. 
 I förarbetena till LAF har förutsatts att försäkringskassan även utan anmälan ska utreda om försäkrad eller försäkrads efterlevande har rätt till ersättning p.g.a. arbetsskada när det av andra uppgifter hos kassan framgår att sådan ersättning kan komma i fråga. En sådan prövning kan enligt rekommendation av Riksförsäkringsverket (Allmänna råd 1994:3 s. 74) exempelvis tillämpas i ärenden om rehabilitering, förtidspension och handikappersättning. 
 Enligt 2 § arbetsmiljöförordningen ska en arbetsgivare utan dröjs- mål underrätta Yrkesinspektionen om olycksfall eller annan skadlig in- verkan i arbete som föranlett dödsfall eller svårare personskada eller samtidigt har drabbat flera arbetstagare. Det finns ingen koppling till LAF i arbetsgivarnas rapporteringsskyldighet härvidlag. 
 Enligt 2 a § arbetsmiljöförordningen har läkare skyldighet att till Arbetarskyddsstyrelsen eller Yrkesinpektionen anmäla sjukdomar som kan ha samband med arbete och är av intresse från arbetsmiljösyn- punkt. 
 Arbetsskadeanmälan ska göras enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Sådana föreskrifter finns i förordningen (1977:284) om ar- betsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis). Anmäl- ningsskyldigheten enligt reglerna i Davis är betydligt mer omfattande än vad rätten till ersättning enligt LAF är. Detta beror på att man har velat tillgodose även arbetsskadestatistiken (ISA och Statistiska Cent- ralbyrån) och det förebyggande arbetarskyddet. 
 I 8 – 15 §§ Davis ges närmare föreskrifter om hur en skadeanmälan ska ske. Det föreskrivs bl.a. att anmälan ska göras till försäkringskassan på blankett enligt formulär som Riksförsäkringsverket fastställer efter 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 233 
  
 samråd med Arbetarskyddsstyrelsen och att kassan ska sända en kopia av anmälan till bl.a. Yrkesinspektionen. 
  
 6.6 
  
 Statistiska redovisningar 
  
 Arbetarskyddsstyrelsen står som huvudman för Informationssystemet om arbetsskador (ISA). 
 ISA bygger på arbetsskadeanmälningar som lämnas till försäkrings- kassan och som enligt bestämmelserna i Davis sedan sänds till Yrkesin- spektionen. Så fort en arbetsolycka eller ett arbetssjukdomsfall inträffat är arbetsgivaren skyldig att göra en anmälan som ska föras in i ISA. 
 I teorin ska statistiken vara heltäckande. Det finns vissa formella av- gränsningar i registreringen av arbetsskador genom ISA som följer av arbetsskadeförsäkringens anmälningsrutiner och arbetsskadebegrepp. 
 Lindrigare olycksfall utan sjukskrivning fångas t.ex. inte upp av den statistiken. Det finns också en bortfallsfaktor som beror på underrap- portering dvs. underlåtenhet att göra anmälan och på bortfall i den efterföljande hanteringen.  
 ISA-statistiken 
  är ändock det mest tillförlit- liga arbetsskadestatistikmaterial som finns i dag. 
 Arbetarskyddsstyrelsen ger i samarbete med Statistiska Central- byrån årligen ut två publikationer av statistik som rör arbetsskador. In- formationen har hämtats in genom informationssystemet om arbets- skador (ISA) som Arbetarskyddsstyrelsen står som huvudman för. Publikationerna belyser fr.o.m. 1989 både arbetssjukdomar och ar- betsolyckor. Den senaste utgåvan från 1997 gäller arbetssjukdomar och arbetsolyckor som anmälts till ISA under 1995. 
 Det finns också ett statistiskt meddelande av Arbetarskyddsstyrelsen och Statistiska Centralbyrån (Am 69 SM 9701) om Arbetsskador 1996. 
 Arbetskraftsundersökningar (AKU) utförs löpande av Statistiska Centralbyrån. Syftet med undersökningarna är dels att beskriva de aktu- ella sysselsättningsförhållandena men också att ge information om ut- vecklingen på arbetsmarknaden. Alla i Sverige folkbokförda personer i gruppen 16 – 64 år finns med i urvalet som dras från Registret över To- tala Befolkningen (RTB). Varje månad ingår ca 17 000 personer i ur- valet. Urvalet är ett roterande urval där varje utvald person deltar vid åtta tillfällen under en tvåårsperiod. Urvalsrotationen innebär att 7/8 av urvalet intervjuas igen tre månader senare och att 1/8 byts ut mot nya personer. Intervjuerna görs per telefon och behandlar olika aspekter av de intervjuades sysselsättningsförhållanden, t.ex. arbetets omfattning, yrkesställning, yrke, näringsgrenstillhörighet, huvudsyssla, bisyssla, an- 
  
 234  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 ställningstyp, fackförbundstillhörighet, arbetslöshet, frånvaro från arbe- tet, arbetsställets storlek m.m. 
 Bland frågorna ingår också frågor om sjukfrånvaro under en mät- vecka. Som sysselsatta i urvalsgrupperna räknas de som under en viss vecka utfört något arbete under minst en timme. Arbetet ska ha utförts som avlönad arbetstagare eller som avlönad egen företagare. Oavlöna- de medhjälpare i företag som tillhör maka/make eller annan familje- medlem räknas också med. Som sysselsatta betecknas också personer som inte utförde något arbete men som hade en anställning eller var egen företagare men som var tillfälligt frånvarande p.g.a. sjukdom, semester etc. 
  
 AMF-trygghetsförsäkringar 
  som administrerar den avtalsb aserade arbetsskadeförsäkringen har ett verktyg i det skadeförebyggande arbe- tet i TSI – Trygghetsförsäkringens Skadeinformationssystem. I TSI finns AMF- trygghetsförsäkrings alla anmälda arbetsskador. T ill skill- nad från den lagstadgade arbetsskadeförsäkringen finns det i den av- talsbaserade ingen skyldighet att anmäla skador. Däremot finns det ett ekonomiskt incitament att anmäla skador eftersom avtalsförsäkringen även i de fall som inte leder till bestående nedsättning av arbetsför- mågan betalar ut ersättning. TSI ger information om varför skador in- träffar och vilka konsekvenser de medför för den enskilde och för samhället. 
  
 AMF-trygghetsförsäkringar 
  har gett ut en särskild ra pport över all- varliga arbetsskador i Sverige 1994 – 1995. I rapporten presenteras all- varliga arbetsolycksfall i Sverige som inträffat under 1994 och 1995 som har anmälts till  
 AMF-tr 
  ygghetsförsäkring och där bedömts som er- sättningsbara. AMF har i sin statistiska bearbetning använt siffrorna i Statistiska Centralbyråns AKU som jämförelsetal för olika yrkeskate- gorier. Statistiska Centralbyrån och AMF har således olika urvals- metoder, men enligt AMF går det ändå att dra vissa slutsatser om de relativa skaderiskerna med stöd av de olika urvalen. 
 Några stora förändringar av de allvarliga arbetsskaderiskerna i det svenska arbetslivet kunde AMF knappast rapportera. Det framstod sna- rare som om vissa yrkesspecifika skaderisker var mycket stabila och påfallande motståndskraftiga mot informations- och förebyggande in- satser. Somliga typer av trauma tycktes ha ökat under senare år i skade- materialet; andelen skador orsakade av avsiktligt våld var betydande, liksom andelen psykiska trauma bland kollektivtrafikpersonal i samband med ihjälkörningar av personer som befann sig på spåret. 
 Arbetslivsinstitutet sammanställde i en rapport (1997:22) material om samband mellan sjukvårdsarbete och ländryggsbesvär. Enligt rapporten utgör  
 hälso-, 
  sjuk- och socialvård den näringsgren som rapporterar flest antal sjukskrivningsdagar på grund av arbetsskador, 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 235 
  
 totalt 358 770 dagar för arbetsskador under 1995. I rapporten uttalades under rubriken forskningsbehov bl.a. följande: Det saknas fort- farande kunskap om betydelsen av risk- och hälsofaktorer för ländryggsbesvär i vårdarbete. Det finns ett behov av prospektiva stu- dier som identifierar och värderar olika riskfaktorer. För förebyggande arbete behöver enkla metoder utvecklas för värdering av vårdmiljö i syfte att skapa god rygghälsa. Med tanke på den trend som för närva- rande är rådande, det vill säga att behandlingsinsatserna kontinuerligt flyttas från sluten till öppen vård, är det inte minst situationen inom hemsjukvården/hemtjänsten som måste bli nytt fokus för forskning i framtiden. 
 I rapporten angavs vidare bl.a. att arbetsskaderapporteringens roll för att förebygga arbetsskador måste utvecklas. I nuvarande situation var det troligt att det förekommer en underrapportering av arbetsska- dor. Angående orsakerna till underrapporteringen hänvisade rapporten (s. 14) till bl.a. en engelsk studie. Orsakerna kunde vara att skadan skedde vid annan aktivitet än patientomvårdnad, att det fanns oro för att riskera sin anställning, att sjukvårdspersonalen lärt sig att förneka ryggbesvär, att det var naturligt att gå hem efter avslutat skift med mo- lande ryggvärk, att administrationen ansåg det oviktigt och att rygg- värken inte kunde kopplas samman med någon viss skadehändelse. 
  
 6.7 
  
 Några tidigare utredningar om arbetsskadestatistik m.m. 
  
 6.7.1 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén skulle enligt sina direktiv bl.a. analy- sera och föreslå åtgärder som ger drivkrafter för arbetsgivare att före- bygga sjukdom och skador. Kommittén redogjorde i detta sammanhang (SOU 1996:113 s. 130 f.) för samhällets behov av information inom ohälsoområdet och konstaterade då att rapporteringen av sjuklönefall och kort sjukfrånvaro inte fungerade tillfredsställande. Arbetsgivarnas anmälningsbenägenhet inom arbetsskadeområdet hade minskat och ut- vecklingen hade fört med sig en sämre kvalitet på informationen. 
 Kommittén hade två alternativa tillvägagångssätt för att förbättra in- formationen om kort sjukfrånvaro och arbetsskador. Det första alterna- tivet avsåg en förbättring av dagens system så att kvalitén kunde höjas och samhällets krav tillgodoses. Det andra alternativet, som utarbetats av Statistiska Centralbyrån byggde på en kombination av dagens system och ett urvalssystem. Förslaget var att, oavsett vilket av 
  
 236  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 alternativen som regeringen valde, införa en fråga i sjukfalls- rapporteringssystemet om sjukfallet orsakats av en arbetsskada. Där- med skulle Arbetarskyddsstyrelsen och Yrkesinspektionen få tillgång till översiktlig arbetsskadeinformation som sen kunde användas som avstämning gentemot annan rapportering som lagligen skulle ske till dem. 
 Kommittén ansåg också bl.a. att arbetsgivarnas generella anmäl- ningsplikt avseende arbetsskador skulle behållas. 8 kap 1 § LAF skulle dock ändras så att arbetsskadeanmälan ska göras senast när ett sjukfall som följer på skadan överlämnas till försäkringskassan enligt 12 § första stycket lagen (1991:1047) om sjuklön. (dvs. senast vid utgången av den kalendermånad som följer efter den under vilken sjuklöneperio- den löpte ut.) 
  
 6.7.2 
  
 Prop. 1996/97:63 om samverkan, socialförsäkringens ersättningsnivåer och administration, m.m. 
  
 I prop. 1996/97:63 uttalade regeringen (s. 72 f.) bl.a. att det var viktigt att informationen om arbetsskador var god. Arbetsskadeanmälan och den statistik som bygger på denna anmälan var av stor betydelse för det förebyggande arbetsmiljöarbetet, inte minst för Yrkesinspektionens till- syn. Regeringen aviserade ett uppdrag till Riksförsäkringsverket och Arbetarskyddsstyrelsen att i samråd med Statistiska Centralbyrån ar- beta fram ett system som täcker samhällets behov av information om dels den korta sjukfrånvaron, dels arbetsskador. En utgångspunkt borde vara det system som utarbetats av Statistiska Centralbyrån som bygger på en kombination av dagens system och ett urvalssystem. 
  
 6.7.3 
  
 Regeringsuppdrag till Riksförsäkringsverket och Arbetarskyddsstyrelsen 
  
 Enligt lagen (1991:1047) om sjuklön (SjLL) ska arbetsgivaren lämna uppgift om sjukdomsfall som har gett arbetstagare hos honom rätt till sjuklön. Uppgiften ska enligt 12 § SjLL lämnas till Riksförsäkrings- verket. Regeringen eller Riksförsäkringsverket får, efter regeringens bemyndigande, föreskriva att uppgifterna i stället ska lämnas till för- säkringskassan samt att uppgifterna får lämnas med hjälp av automatisk databehandling. Enligt SjLL ska uppgifterna lämnas senast vid ut- gången av den kalendermånad som följer efter den under vilken sjuk- 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 237 
  
 löneperioden avslutas. Avsikten med bestämmelsen är att tillgodose försäkringsadministrationens behov av uppgifter som rör sjukdomsfall som anslutas inom sjuklöneperioden. 
 Uppgifterna behövs för att försäkringskassornas sjukhistorik ska kunna omfatta även de korta sjukfallen, vilket har betydelse bl.a. för att få en heltäckande sjukstatistik. Den nuvarande totalrapporteringen fun- gerar dock inte på ett tillfredsställande sätt, och samhällets information om kort sjukfrånvaro har försämrats avsevärt sedan sjuklöneperioden infördes år 1992. Rapporteringsbenägenheten hos speciellt de små före- tagen har visat sig inte vara tillräckligt stor. Det finns sålunda ett stort behov av att förbättra informationen om den korta sjukfrånvaron. Sjuk- frånvarostatistiken måste kunna ge en sannare bild av den samlade sjukfrånvaron och hälsoläget än vad som är fallet i dag. 
 Mot denna bakgrund och med beaktande av Sjuk- och arbetsskade- kommitténs förslag som nyss redovisats uppdrog regeringen den 19 juni 1997 åt Riksförsäkringsverket och Arbetarskyddsstyrelsen att till- sammans med Statistiska Centralbyrån arbeta fram system som täcker samhällets behov av information dels om den korta sjukfrånvaron under sjuklöneperioden och dels om arbetsskador. Förhoppningen var bl.a. att bortfallsfaktorerna i ISA skulle kunna minimeras. 
 Arbetarskyddsstyrelsen redovisade sitt uppdrag den 19 december 1997. Redovisningen innehåller förslag om att behålla totalredovis- ningen och utveckla ett system för kvalitetsdeklaration av statistiken. Vidare finns förslag om att göra om de aktuella anmälningsblanketter- na. RFV redovisade sitt uppdrag den 2 februari 1998. Se vidare om RFVs uppdrag och redovisning i avsnitt 4.1.7. 
  
 6.8 
  
 Frågan om skadeförebyggande åtgärder i form av differentierade avgifter 
  
 6.8.1 
  
 Arbetsmiljökommissionen 
  
 I betänkande av Arbetsmiljökommissionen (SOU 1990:49), bilagedel D, lämnades det bl.a. en redogörelse för sjuk- och arbetsskadeförsäk- ring i Sverige och andra länder. De undersökta länderna utgjordes av Danmark, Finland, Norge, Sverige, Belgien, Nederländerna, Tyskland, Frankrike, Storbritannien, USA, Kanada, Australien, Nya Zeeland och Japan. I en sammanfattande översikt redogjorde kommissionen bl.a. för att finansieringen av arbetsskadeförsäkringen sköttes på olika sätt i olika länder men att det alltid fanns en myndighet som stod för tillsyn och normer. Arbetsgivarnas premier till arbetsskadeförsäkringen var 
  
 238  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 graderade efter risk i samtliga undersökta länder utom i Sverige, Storbritannien och Nederländerna. 
 I ett särskilt avsnitt om det föreb yggande arbetet uttalades bl.a. att arbetsskadeförsäkringen allmänt ansågs ha stor betydelse för benägen- heten att anmäla arbetsskador. Däremot var man i allmänhet mer tvek- sam till försäkringens betydelse för det föreb yggande arbetet. Den lokala skyddsverksamheten hade en stor roll i arbetsmiljöarbetet. Vid tiden för arbetsmiljökommissionens rapport fanns det inte några svenska regler om internkontroll. Böter och liknande instrument som viten och skadestånd användes som styrmedel i ett antal länder. I praktiken kom de dock inte så ofta till användning utan fungerade bäst som hot för att driva på det miljöförbättrande arbetet. 
 Det anfördes att de flesta länder differentierade premierna till ar- betsskadeförsäkringen i förhållande till risk, men att frågan var om det verkligen var en effektiv metod för att åstadkomma en god arbetsmiljö. I Danmark, Tyskland och Finland trodde man på en positiv inverkan på benägenheten till arbetsmiljöföreb yggande åtgärder men betvivlade att det ledde till lägre försäkringskostnader. I Belgien, Frankrike och de transoceana länderna ansåg man att differentieringen var ofrånkomlig som styrmedel. Det konstaterades att det knappast fanns några veten- skapliga studier som kunde bekräfta vare sig den ena eller den andra ståndpunkten. Vissa försök till studier hade gjorts i Tyskland. Resultatet blev där positivt för differentieringen. 
 Arbetsmiljökommissionen lade ett principförslag som innefattade bl.a. ett system för differentierade avgifter inom den offentliga arbets- skadeförsäkringen som ett ekonomiskt styrmedel i det föreb yggande ar- betsmiljöarbetet. Kommissionen anförde att man med en differentierad arbetsgivaravgift skulle skapa ett effektivt system som ledde till för- delar både för individen, företaget och samhället. En differentierad ar- betsgivaravgift skulle skapa ett incitament för att få företagen att satsa på en bättre arbetsmiljö. 
 Det föreslogs att delar av den dittillsvarande arbetsgivaravgiften skulle föras samman till en arbetslivsavgift. Avgiften skulle i princip sänka kostnaderna för sjukfrånvaro och förtidspensioneringarna som berodde på brister i arbetsmiljön. Arbetslivsavgiften skulle bestå av en generell del, som solidariskt skulle betalas av alla arbetsgivare och en kostnadsanpassad del. Den kostnadsanpassade delen av arbetslivsav- giften skulle bestämmas utifrån företagets kostnader för sjukfrånvaro (vanlig sjukpenning och arbetsskadesjukpenning plus begränsad kost- nad för förtidspensioner och arbetsskadelivräntor). Försäkringskassor- na skulle administrera systemet. Företagen och förvaltningarna skulle placeras i ett antal avgiftsklasser, på basis av information om deras kostnader för sjukfrånvaro, arbetsskador och förtidspensioner. Arbets- 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 239 
  
 givare som tagit initiativ utöver det vanliga för att åstadkomma bättre arbetsmiljö och motverka utslagning skulle därutöver kunna få sänkt avgift. 
  
 6.8.2 
  
 Prop. 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering 
  
 I prop. 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering fördes i en bak- grundsteckning resonemang om bl.a. det goda arbetet som mål för ar- betsgivarna (s. 25 f.). Det uttalades där bl.a. att det var arbetsgivaren som hade huvudansvaret för arbetsmiljön inom den verksamhet som han bedrev. Behovet av insatser från statens och samhällets sida samt vikten av att arbetsmiljöarbetet skedde i samverkan med arbetstagarna och deras fackliga organisationer fick inte skymma detta grundläggan- de förhållande. 
 Det var viktigt att företag och förvaltningar internt utvecklade styr- medel och incitament som skyndade på de förändringsprocesser som ledde till ett arbetsliv där arbetet inte var riskfyllt eller ohälsosamt utan innehållsrikt, utvecklande och meningsfullt och gav de anställda infly- tande och kontroll över det egna arbetet. Även samhällets styrmedel borde, t.ex. genom differentierade arbetsgivaravgifter, utformas så att produktion med bra arbeten premierades medan de arbeten som vållade skador fick ta en större del av kostnaderna för skadorna. Sjuklönen var ett steg i den riktningen. Det anfördes vidare att arbetsmiljökommissio- nens principförslag om ett system med differentierade avgifter gav ut- gångspunkt för ett fortsatt utredningsarbete. Syftet var att skapa ett ekonomiskt styrmedel för att ge arbetsgivaren incitament att förbättra både det förebyggande och det rehab iliterande arbetet. Chefen för Socialdepartementet föreslog att ett sådant system skulle utredas vida- re. 
  
 6.8.3 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén hade bl.a. att utreda en arbetsskade- försäkringslösning med tilläggsförsäkringar där arbetsmarknadens parter skulle bära det ekonomiska och administrativa ansvaret för för- säkringen. I delbetänkandet Försäkringsskydd vid sjukdom (SOU 1995:149) avvisades en sådan lösning. 
 Kommittén valde att i stället granska förutsättningarna för en priva- tisering av försäkringen (SOU 1996:113 s. 430 f.). Utgångspunkten var att skapa en försäkring som vilade på en lagstadgad skyldighet för ar- 
  
 240  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 betsgivare att hos valfri försäkringsgivare teckna arbetsskadeförsäkring till förmån för sina anställda. Vid en privatisering av arbetsskadeförsäkringen förutsattes premien bli fastställd efter för- handling mellan försäkringstagare och försäkringsgivare. Avgörande för premiens storlek skulle bl.a. bli den risk som åtagandet kunde be- dömas innebära. Vid premiesättningen skulle ett försäkringsbolag sannolikt ta hänsyn till allmän kunskap om skadefrekvensen i den bransch i vilken företaget var verksamt, företagets tidigare skadehisto- rik, vilka arbetsmiljöåtgärder som vidtagits inom företaget samt vilka rutiner som gällde för att underlätta för sjukskrivna att återgå i arbete. Även de anställdas kön och åldersstruktur torde sannolikt kunna komma att få viss betydelse vid premiesättningen. 
 Eftersom arbetsskadeförsäkringen enligt kommitténs förslag skulle komplettera en ohälsoförsäkring och endast ge viss kompensation för inkomstbortfall fanns det enligt kommittén sannolikt inte några till- räckligt positiva drivkrafter för försäkringstagare och försäkringsgivare 
 att gemensamt hålla skadekostnaderna låga. Kommittén uttryckte också farhågor om att skadestatistiken skulle kunna bli sämre vid en privatisering eftersom man inte kunde förvänta sig någon mer om- fattande samverkan i fråga om skadeinformation mellan försäkrings- givarna. Därigenom skulle förutsättningarna för arbetsmiljöarbetet snarast försämras. Sjuk- och arbetsskadekommittén lade inte fram något förslag om differentierade skadepremier varken i en arbetsskade- försäkring administrerad av arbetsmarknadens parter eller i ett privat försäkringsalternativ för arbetsgivarna. 
 Kommittén diskuterade (SOU 1996:113 s. 155 f.) även frågan om den ekonomiska drivkraft som ett system med differentierade avgifter till den allmänna sjukförsäkringen och arbetsskadeförsäkringen skulle utgöra. Tanken skulle då vara att framgångsrikt folkhälsoarbete, före- byggande arbete i företagen och förvaltningarna samt arbetslivsinriktat rehabiliteringsarbete i samverkan skulle kunna resultera i, enligt visa regler, rabatterade arbetsgivar- och egenavgifter. Kommittén studerade utländska erfarenheter och även det system som arbetsmiljökommissio- nen hade fört fram. Kommittén konstaterade dock att utrednings- direktiven utgick från att en allmän ohälsoförsäkrings avgifter ej skulle vara differentierade. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 241 
  
 6.9 
  
 Våra överväganden och förslag 
  
 om arbetsskaderapporteringen och differentierade avgifter i skadeförebyggande syfte m.m. 
 För att en arbetsskadestatistik ska kunna ha en reell uppgift att fylla i det skadeförebyggande arbetsmiljöarbetet måste systemet innehålla uppgifter som är så nära sanningen som möjligt. 
 Det är viktigt att alla arbetsskador rapporteras oberoende av om det i det enskilda fallet är fråga om lång, kort eller ingen sjukfrånvaro alls. Många arbetsskador som t.ex. hörselskador, vibrationsskador och ar- betsolyckor med hot och våldsinslag m.fl. leder till bestående skador utan att den drabbade måste vara frånvarande från sitt arbete i större ut- sträckning. Ur förebyggande sy npunkt är det väsentligt att även arbets- skador som leder till frånvaro under sjuklöneperioden rapporteras. Många gånger är det bara en tillfällighet om det blir kort eller lång frånvaro till följd av ett specifikt skadefall. Fall med upprepad kort- tidsfrånvaro är vidare ur förebyggande sy npunkt en ovärderlig kun- skapskälla. 
 När lagen om Sjuklön (SjLL) infördes 1992 ändrades förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis) så att frånvaro som medfört eller kunde antas medföra rätt till sjuklön enligt SjLL såväl som ersättning från arbetsskadeförsäkringen skulle anmälas till försäkringskassan. Det är enligt vår mening viktigt markera att också frånvaro under sjuklöneperioden (de första fjorton dagarna) ska anmälas till kassan. 
 För att tydliggöra att arbetsgivarna ska rapportera även kortare ar- betsrelaterade sjukfall föreslår vi att bestämmelserna om anmälnings- 
 skyldighet kompletteras. Kompletteringen innebär att arbetsskadean- mälan ska göras  
 SENAST INOM FJORTON DAGAR  
 efter det att arbetsgivaren 
 fått underrättelse eller kännedom om ett arbetsskadefall. På det sättet markeras både att kortare sjukfall under sjuklöneperioden ska rapporte- ras till kassan och vilken den senaste tidpunkten för en arbetsskadean- mälan till kassan ska vara. 
 Omedelbarhetskriteriet ska dock behållas som ett rättesnöre för när arbetsgivaren ska göra sin anmälan om inträffad arbetsskada till försäk- ringskassan. Vi anser att den föreslagna ändringen i LAF kommer att föra med sig att arbetsgivaren och arbetstagaren i varje sjukfall får an- ledning att fundera på och diskutera om sjukfallet i fråga beror på att något i arbetsmiljön är skadligt redan när fjortondagsgränsen närmar 
  
 242  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 
  
 SOU 1998:37 
  
 sig. På så sätt kan en skadeförebyggande arbetsmiljöfaktor komma in tidigt i bilden. 
 Den av oss föreslagna ändringen i LAF kan också föra med sig att försäkringskassan kan göra sammanställningar över arbetsskadorna re- lativt snabbt. Detta kan ge en tidig signal på hur utvecklingen av arbets- skadorna sker på en övergripande nivå. Detta är en väsentlig del av det skadeförebyggande arbetsmiljöarbetet. 
 Frågan om de skadeförebyggande effekterna av en differentierad ar- betsgivaravgift utreddes av arbetsmiljökommissionen i början av 1990- talet. Kommissionen lade också fram ett differentieringsförslag. Senare utredningar i frågan har emellertid visat att en sådan differentiering inte har några egentliga skadeföreb yggande effekter. Arbetsmiljön är inte bättre i länder som har ett differentierat premiesystem. Den slutsatsen har också professor Antoinette Hetzler kommit till när hon jämfört den svenska arbetsskadeförsäkringen med utländska modeller. Hetzler har särskilt studerat förhållandena i vissa delstater i USA och i Australien och funnit att en differentierad premiesättning inte har någon effekt på det skadeförebyggande arbetet. 
 Ett arbetsmiljöarbete som bedrivs av lokala skyddsombud ute på ar- betsplatserna i kombination med de internkontrollregler som beskrivits i avsnitt 6.4 för med sig skadeföreb yggande effekter som enligt vår me- ning är längre verkande än den premiedifferentiering som finns i andra länder. 
 Vi har därför för vår del avstått från att studera frågan vidare. I ka- pitel 10 presenterar vi ett alternativ med en tilläggsförsäkring administ- rerad av arbetsmarknadens parter. I ett sådant system kan möjligen för- utsättningarna att åstadkomma arbetsmiljöförbättringar genom en diffe- rentierad premiesättning vara större än inom ett fortsatt offentligt sys- tem. 
 Vi föreslår ingen ändring av det generella arbetsskadebegreppet. Det är allmänt omvittnat att LAF med sitt generella skadebegrepp har bidragit till att kunskapen om sjukdomars orsak och uppkomst har breddats på många medicinska forskningsområden. Med en generell regel kan man snabbt fånga in den medicinska och tekniska utveck- lingen. Kravet på medicinskt underlag har medfört att kunskapen om arbetsmiljöns inverkan på de förvärvsarbetandes hälsa ökar. Ska ar- betsskadeförsäkringen utgöra ett verktyg i det skadeförebyggande ar- betet är det med andra ord ändamålsenligt att behålla det generella ar- betsskadebegreppet. 
 Vi föreslår i avsnitt 5.6 olika åtgärder för att åstadkomma en säkrare och snabbare handläggning av arbetsskadeärendena i försäkrings- kassorna. I avsnitt 5.10 föreslår vi vidare att arbetsskadeförsäkringen ska ges en mer aktiv roll i rehabiliteringen av de arbetsskadade bl.a. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR  
 243 
  
 genom nya regler om omställningsersättning. En på olika sätt förbättrad tillämpning har enligt vår mening liksom den aktiva roll vi vill att ar- betsskadeförsäkringen ska ha i framtiden också viktiga skadeföre- byggande effekter. 
  
 SOU 1998:37 
  
 245 
  
 7 Särskilda frågor 
  
 7.1 
  
 Samordningsfrågor 
  
 För att förhindra möjligheter till överkompensation föreslår vi att samordningsreglerna i lagen om arbetsskadeförsäkring och lagen om allmän försäkring ska kompletteras i vissa avseenden. 
  
 7.1.1 
  
 Våra direktiv 
  
 I direktiven anges att Riksförsäkringsverket i en skrivelse den 18 juni 1996 till Socialdepartementet föreslagit en komplettering av samord- ningsreglerna i lagen om arbetsskadeförsäkring och i lagen om allmän försäkring. Det gäller dels samordning mellan livränta och förtidspen- sion/sjukbidrag, dels livränta och tidigare utbetalad sjukpenning. 
 Vi ska vid översynen av arbetsskadeförsäkringen se över reglerna för samordning av arbetsskadelivränta och ersättning enligt lagen om allmän försäkring. 
  
 7.1.2 
  
 Samordningen med förtidspension/sjukbidrag 
  
 2IKSF¶RS¤KRINGSVERKETS SKRIVELSE 
 Riksförsäkringsverket framhåller i den nämnda skrivelsen att enligt nu- varande regler samordnas livränta och förtidspension då en person ar- betar och drabbas av både arbetsrelaterade sjukdomsbesvär och icke arbetsrelaterade besvär och prövningen av rätten till förmånerna sker samtidigt. Däremot saknas det regler som föreskriver att en samordning ska ske mellan den del av förtidspensionen/sjukbidraget som svarar mot hela inkomsten som oskadad och arbetsskadelivräntan om förmå- nerna prövas vid skilda tillfällen. 
 RFV anger att oavsett om rätten till förtidspension och livränta prö- vas samtidigt eller om livräntan och förtidspensionen beviljas vid skilda tillfällen bör en samordning göras. Förmånerna bör dock endast 
  
 246  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 samordnas till den del som de täcker samma inkomstförlust och kom- pensationen bör bli 100 procent till den delen. För att uppnå det bör samordningsreglerna ändras i 6 kap. 1 § LAF. 
  
 –VERV¤GANDEN 
  
 Enligt nuvarande regler i 6 kap. 1 § LAF samordnas livränta och för- tidspension då en person arbetar och drabbas av både arbetsrelaterade 
 sjukdomsbesvär och icke arbetsrelaterade sjukdomsbesvär och pröv- ningen av rätten till förmånerna sker  
 SAMTIDIGT  
 Förmånerna samordnas 
 till den del som de täcker samma inkomstförlust och kompensationen blir 100 procent till den delen. 
 Enligt förarbetena grundas rätten till arbetsskadelivränta på samma invaliditetsbegrepp som inom den allmänna försäkringen (proposition 1975/76:197 sid. 104 ff). Den allmänna försäkringens förmåner är grundläggande i arbetsskadefallen och livränta ska ges ut som ett kom- plement. Sammanlagt ska förmånerna ges ut med ett belopp som svarar mot hela den genom arbetsskadan föranledda inkomstförlusten. Prin- cipen är att den försäkrade ska försättas i samma ekonomiska situation som om arbetsskadan inte hade inträffat. Arbetsskadelivräntan svarar endast för den del av inkomstförlusten som inte ersätts genom pension från den allmänna försäkringen. Livräntans nettobelopp kommer därför att variera beroende på den skadades pensionsförhållanden. Brutto- nivån kommer emellertid alltid att vara oberoende av utfallande pen- sionsförmåner. Den bestäms uteslutande av den genom arbetsskadan föranledda inkomstförlusten. Är arbetsförmågan nedsatt av både ar- betsskada och annan sjukdom görs det en bedömning av hur stor andel av den totala invaliditeten som kan hänföras till arbetsskadan. 
 Föredragande statsrådet uttalade bl.a. att i de fall en person på grund av arbetsskada har invalidiserats till mindre än 50 procent och således lyfter arbetsskadelivränta men inte pension, skall inte livräntan sam- ordnas med en pension som senare utges på grund av annan inkomst- förlust än den som har föranletts av arbetsskadan (sid. 105). Skulle rätten till pension i detta fall till viss del vara avhängig av den gamla arbetsskadan, bör dock denna del av pensionen samordnas med liv- räntan. Medför arbetsskada  
 40-procentig 
  invaliditet och får den arbets- skadade sedermera full pension på grund av en helt annan skada, bör samordning ske med 40 procent av pensionen. 
 I tidigare domstolspraxis har man ansett att samordning inte ska göras i de fall en person har beviljats arbetsskadelivränta till mindre än 50 procent och vid senare tidpunkt på grund av icke arbetsrelaterade 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 247 
  
 sjukdomsbesvär beviljas förtidspension, under förutsättning att för- månerna inte föranletts av samma sjukdomsbesvär ( jfr. FÖD 1995:28). 
 Den lösning som man har valt i praxis leder emellertid till att den försäkrade i många fall blir överkompenserad, dvs. får mer än 100 procent av tidigare inkomst som frisk. Dessutom leder det till en till- lämpning som inte är enhetlig. Att många försäkrade blir överkompen- serade beror på att livränta enligt LAF jämställs med förvärvsinkomst och i likhet med förtidspension/sjukbidrag enligt AFL grundar rätt till pension. Samma regler som gäller för livräntan gäller även vår före- slagna omställningsersättning. Detta innebär att beviljad omställ- ningsersättning eller livränta ingår som del i den pensionsgrundande inkomsten och att förmånerna påverkar tilläggspensionens storlek i po- sitiv riktning. En senare beviljad förtidspension beräknas utifrån den  
 ATP-poäng 
  som grundats av både ersättning enligt LAF och för- värvsinkomst. Om senare beviljad förtidspension/sjukbidrag inte sam- ordnas med en utgående omställningsersättning eller livränta, kommer förmånerna därför att kompensera samma inkomstförlust. 
 Huvudprincipen bör vara att den försäkrade ska försättas i samma ekonomiska situation som om arbetsskadan inte inträffat. Samord- ningen bör därför begränsas till att avse fall där ersättningen enligt LAF och förtidspensionen/sjukbidraget avser att kompensera samma inkomstbortfall. Föreligger det inte en sådan situation saknas det skäl till att den ersättningsberättigade inte skulle få uppbära båda förmåner- na ograverade. 
 Enligt vår uppfattning bör en samordning göras om förmånerna prövas vid skilda tillfällen och oavsett förmånernas art och utfallande nivå. En samordning bör därför göras även i de fall den enskilde till följd av arbetsskada har invalidiserats till en mindre del och senare efter omplacering i nytt arbete beviljas t.ex. halv förtidspension till följd av en icke arbetsrelaterad sjukdom. Förmånerna bör dock sam- ordnas endast  
 TILL DEN DEL  
 de avser att täcka samma inkomstförlust. En- ligt vår mening ger uttalandena i förarbetena också stöd för detta. 
 I dag saknas det regler som föreskriver att en samordning ska ske när den försäkrade beviljas livränta enligt LAF och vid en senare tid- punkt anses berättigad till förtidspension /sjukbidrag med anledning av en icke arbetsrelaterad sjukdom. Enligt vår mening finns det skäl att föra in regler som föreskriver att en samordning bör ske i sådant fall. 
 Eftersom vi föreslår att det ska införas en särskild ersättningsform i arbetsskadeförsäkringen, omställningsersättning (se avsnitt 5.10), bör samordningsreglerna även omfatta denna. 
 Vi föreslår att det i 6 kap. 1 § LAF förs in att samordning ska göras om någon som har rätt till omställningsersättning enligt 3 kap. och 
  
 248  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 samtidigt är berättigad till förtidspension/sjukbidrag till följd av icke arbetsrelaterade sjukdomsbesvär. 
 Vi föreslår att en ändring görs i 6 kap. 1 § LAF på så sätt att när en försäkrad beviljas omställningsersättning eller livränta enligt LAF och vid en senare tidpunkt anses berättigad till förtidspension/sjukbidrag med anledning av icke arbetsrelaterad skada/sjukdom, ska förmånerna samordnas på samma sätt som om prövningen av ersättningen enligt LAF och förtidspensionen/sjukbidraget hade skett samtidigt. 
 En fråga som har kommit upp i utredningens slutskede är hur sam- ordningen av förmåner som prövas vid skilda tillfällen närmare ska kunna göras. Det har bl.a. framförts önskemål om beräkningsmodeller. Enligt vår mening förutsätter emellertid detta en mer grundläggande och omfattande utredning på området än vi har haft möjlighet att göra utifrån den tid som vi har till förfogande. 
  
 7.1.3 
  
 Samordningen med sjukpenningen 
  
 Riksförsäkringsverket framhåller i den nämnda skrivelsen att det är an- geläget att förtydliga vad som gäller i fråga om samordning av arbets- skadelivränta och sjukpenning enligt AFL. Mot bakgrund av rättsläget och förändringar i lagen om arbetsskadeförsäkring 1993 saknas det, enligt verkets mening, erforderligt lagstöd för att vid beviljande av ret- roaktiv livränta göra avdrag för den sjukpenning som redan betalats ut med stöd av 3 kap. 7 § AFL. Det finns anledning att befara att enbart gällande reglerna i 6 kap. 7 § LAF jämförd med 17 kap. 1 § AFL inte skulle hålla vid en domstolsprövning, särskilt som det i förarbetena till bestämmelserna framgår att de förutsättningar som ges i bidragshänse- ende bör vara vägledande för samordningen och inte en skälighetsbe- dömning. Något klargörande gjordes inte i samband med att arbets- skadesjukpenningen togs bort 1993. 
 Ett förtydligande kan lämpligen ske genom att i 3 kap. 5 § första stycket AFL – bland övriga anledningar – införa bestämmelser om om- prövning av sjukpenninggrundande inkomst när livränta beviljas. I 3 kap. 7 § AFL kan – till där nämnda förmåner – läggas till livränta en- ligt LAF. Därmed skulle det finnas samma stöd för samordning mellan sjukpenning och livränta som mellan sjukpenning och pension. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 249 
  
 '¤LLANDE R¤TT 
 Den 1 januari 1983 infördes en allmän avräkningsregel vid retroaktiv utbetalning av förmåner i 17 kap. 1 § AFL. Samtidigt infördes i 6 kap. 7 § LAF en hänvisning till 17 kap. 1 § AFL . 
 Enligt 17 kap. 1 § AFL ska ersättning enligt AFL eller enligt annan författning, som har betalats ut av en allmän försäkringskassa eller ar- betslöshetskassa, minskas om det senare beviljas annan ersättning ret- roaktivt enligt AFL för samma tid som den tidigare utbetalade ersätt- ningen. Minskningen ska ske med det belopp som överstiger vad som ska utges för perioden om beslutet om båda ersättningarna hade före- legat samtidigt. 
 I förarbetena till 17 kap. 1 § AFL uttalade föredragande statsrådet bl.a. följande beträffande 6 kap. 7 § LAF (propositionen 1982/83:3 s. 74). För närvarande saknas det helt avräkningsregler när retroaktiva förmåner utgår från arbetsskadeförsäkringen. Bestämmelsen ska till- lämpas bl.a. när livränta betalas ut retroaktivt och delpension har utgått under retroaktivtiden. I övrigt hänvisades till specialmotiveringen i 17 kap. 1 § AFL. 
 I den allmänna motiveringen och i specialmotiveringen till 17 kap. 1 § AFL (proposition 1982/83:3 s. 63 f och 67) uttalade föredragande statsrådet bl.a. att det var orealistiskt att – som direktiven angav – för- söka skapa en generell samordningsregel. I viss utsträckning kunde man dock förenkla de samordningsregler som redan fanns och göra dem mer heltäckande. Man föreslog att det skulle införas regler för av- räkning vid retroaktiva förmåner och beräkning av livränteunderlag vid arbetsskada. I övrigt borde orimliga konsekvenser av att en samord- ningsregel saknas kunna undvikas genom att de tillämpande myndig- heterna ser till syftet med olika bidrag och förhindrar samtidig utbetal- ning av flera bidrag när det uppenbarligen inte kan vara åsyftat av lag- stiftaren. 
 Vidare uttalade föredragande statsrådet att den nya regeln skulle gå ut på att försäkringskassorna vid retroaktiv utbetalning av en ersättning enligt AFL skulle räkna av andra ersättningar som hade utgetts under den tid som den retroaktiva ersättningen avsåg, förutsatt att det var fråga om ersättningar som enligt särskilda regler eller direkt på grund av bidragsvillkoren inte ograverade fick utges samtidigt. Någon upp- räkning av vilka situationer som avsågs skulle inte göras. Utgångs- punkten skulle i stället vara att avräkning skulle göras om en försäkrad, därför att en viss ersättning betalas ut retroaktivt, skulle få en totalt sett högre ersättning än han skulle ha fått om myndigheten haft att ta ställ- ning till båda förmånerna samtidigt. 
  
 250  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 För att kunna göra den bedömningen måste den myndighet som hade att fatta beslut om en retroaktiv ersättning ta reda på vilka andra ersättningar som hade getts ut under retroaktivtiden, exempelvis genom att inhämta uppgift därom från den försäkrade. Vidare måste myndig- heten gå tillbaka till de regler som gällde för de aktuella förmånerna och undersöka om dessa hade kunnat utgå samtidigt och utan minsk- ning under löpande förmånstid. Om så inte var fallet borde avräkning göras med så stort belopp som hade utgetts utöver vad som skulle ha betalats ut om någon retroaktivsituation inte hade förelegat. 
 Socialförsäkringsutskottet uttalade i SfU 1982/83:14 att det var självklart att de förutsättningar som fanns angivna i bidragsbestämmel- serna för att få en förmån måste styra handläggningen av ärendena när förmåner utgavs samtidigt. Någon skälighetsprövning därutöver kunde således inte komma i fråga. Utskottet ville emellertid understryka vik- ten av att man, i de situationer där det kunde uppkomma fråga om att samtidigt utge flera förmåner, särskilt noga klarlade förutsättningarna för förmånernas utgivande, eftersom det i lagstiftningens övergripande syfte låg att man skulle uppnå ett materiellt tillfredsställande resultat. 
 Vidare ställde sig utskottet positivt till att införa en allmän regel om att försäkringskassan vid retroaktiva utbetalningar av en förmån enligt AFL skulle kunna avräkna tidigare ersättningar enligt denna lag eller annan bidragsförfattning som utgått under den tid som den retroaktiva ersättningen avsåg. Avräkningsreglerna i AFL skulle även gälla inom arbetsskadeförsäkringen. 
  
 –VERV¤GANDEN 
  
 Sedan arbetsskadesjukpenningen slopades 1993 har arbetsskadade som är sjukförsäkrade enligt AFL vid arbetsskada under sjukdom rätt till samma förmåner från sjukförsäkringen som vid annan sjukdom. Ersätt- ning från arbetsskadeförsäkringen har huvudsakligen utgått i form av livränta. Något klarläggande av tillämpningen av avräkningsreglerna gjordes inte i samband med att arbetsskadesjukpenningen togs bort. 
 I avsnitt 5.10 har vi föreslagit att det ska införas en särskild ersätt- ningsform i arbetsskadeförsäkringen, omställningsersättning. Försäk- ringskassan ska ha möjlighet att betala ut omställningsersättning när den arbetsskadade enligt försäkringskassans upprättade plan genomgår en rehabilitering. I en del fall kan det komma att dröja innan försäk- ringskassan fattar beslut om rätt till omställningsersättning, vilket med- för att sjukpenning kan komma att utbetalas under väntetiden. Den för- säkrade kan under tiden ha börjat sin rehabilitering. Omställningser- 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 251 
  
 sättningen kan i sådant fall komma att avse samma tid som redan utbe- talad sjukpenning enligt AFL. 
 Livränta beviljas sedan den sjukdom som har förorsakats av skadan har upphört och kan beviljas retroaktivt sex år tillbaka från tidpunkten för framställan om ersättning. Även livräntan kan komma att avse samma tid som redan utbetalad sjukpenning enligt AFL. 
 Tillämpningen av samordningen av ersättning enligt LAF och sjuk- penning enligt AFL bygger på att den först utbetalade förmånen inte lagligen kan utges samtidigt med den retroaktivt beviljade förmånen. Reglerna är emellertid inte helt klara och det finns skäl att förtydliga vad som gäller i fråga om samordning av såväl omställningsersättning som arbetsskadelivränta enligt LAF och sjukpenning enligt AFL. 
 Riksförsäkringsverket förordar att det i 3 kap. 7 § AFL bland där nämnda förmåner läggs till livränta enligt LAF, vilket möjliggör att vid beviljande av retroaktiv livränta göra avdrag för den sjukpenning som redan har betalats ut. Dessutom framhåller verket att det i 3 kap. 5 § första stycket AFL förs in en bestämmelse om omprövning av den sjukpenninggrundande inkomsten när livränta beviljas. 
 Det kan diskuteras om RFVs föreslagna lösning underlättar tillämp- ningen och tydliggör reglerna på ett önskvärt sätt. Andra möjliga lös- ningar skulle kunna vara att infoga bestämmelser i LAF eller att låta RFV lösa frågan i föreskrifter. Vi har emellertid funnit att RFVs för- slag i nuläget är godtagbart. Ändringarna bör avse både livränta och omställningsersättning. Det finns därmed samma stöd för samordning mellan sjukpenning och livränta/omställningsersättning som mellan sjukpenning och pension. Dessutom undviks situationen att sjukpen- ning betalas ut efter en sjukpenninggrundande inkomst som inkluderar den inkomstminskning som redan kompenseras av liv- ränta/omställningsersättning. I sammanhanget kan nämnas att förtids- pensionsutredningens förslag kan komma att få konsekvenser för åt- minstone reglerna i 3 kap. 5 § AFL. 
  
 7.1.4 
  
 Samordningen med rehabiliteringsersättningen 
  
 Rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. AFL betalas ut till en försäkrad som deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering. Rehabiliteringsersätt- ningen består av rehabiliteringspenning och särskilt bidrag. 
 I 22 kap.15 § AFL finns det samordningsregler som anger att reha- biliteringspenningen ska minskas med det belopp som den försäkrade för samma tid får som sjukpenning och livränta enligt LAF. 
  
 252  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 Om en försäkrad, som har en godkänd arbetsskada genomgår ar- betslivsinriktad rehabilitering kan det föreligga förutsättningar för rätt till såväl rehabiliteringspenning enligt AFL som omställningsersättning enligt LAF. I de fall som försäkringskassan i efterhand får information om att en försäkrad har påbörjat en arbetslivinriktad rehabilitering kan omställningsersättning komma att beviljas med retroaktiv verkan. Det kan därför uppkomma behov av att samordna förmånerna så att rehabi- literingspenningen minskas med det belopp som den försäkrade får för samma tid som omställningsersättningen. 
 Vi föreslår därför att det i punkten 2 i första stycket av 22 kap. 15 § AFL läggs till att rehabiliteringspenning ska minskas med det belopp den försäkrade för samma tid får som omställningsersättning enligt LAF. 
 Under den arbetslivsinriktade rehabiliteringen enligt AFL kan den försäkrade medges ett särskilt bidrag för kostnader som uppstår i sam- band med rehabiliteringen. Vi har i avsnittet 5.10 föreslagit att även en 
 arbetsskadad ska kunna medges täckning för sådana kostnader genom att beviljas ett  
 S¤RSKILT OMST¤LLNINGSBIDRAG  
 enligt LAFs regler. Det kan i 
 vissa fall även här uppkomma behov av att samordna förmånerna så att det särskilda bidraget enligt AFL minskas med det belopp som den för- säkrade får för samma tid som särskilt omställningsbidrag. 
 För att få klara och entydiga regler föreslår vi att det ska anges sär- skilt att det särskilda bidraget i AFL ska minskas med det belopp de försäkrade för samma tid får som särskilt omställningsbidrag enligt LAF. Ett särskilt stycke som behandlar detta kan lämpligen föras in i 22 kap. 15 § LAF. 
  
 7.2 
  
 Försäkringsskyddet för studerande 
  
 Arbetsskadeförsäkringen gäller i viss omfattning också dem som genomgår utbildning. Det bästa försäkringsskyddet i denna krets har i dag de som deltar i arbetsmarknadsutbildning, är inskrivna vid ar- 
 betsmarknadsinstitut eller deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering m.m. Här gäller samma regler som för de förvärvsarbetande. 
 För övriga särskilt uppräknade elevkategorier gäller försäkringen bara vid praktiska moment som stämmer överens med eller liknar vanligt förvärvsarbete. 
 Vi föreslår nu en utvidgning så att de som genomgår yrkesutbild- ning eller förberedande sådan utbildning eller eftergymnasial utbild- ning som syftar till yrkesutbildning ska omfattas av arbetsskadeför- säkringen under både teoretiska och praktiska moment. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 253 
  
 7.2.1 
  
 Direktiven 
  
 Kammarkollegiet har i en skrivelse den 25 februari 1997 till  
 Finans-, 
  Utbildnings- och Socialdepartementen pekat på att skyddet för studen- ter allmänt sett är bristfälligt i förhållande till andra grupper i sam- hället. Vi ska därför enligt direktiven också se över studenternas ar- betsskadeskydd. 
  
 7.2.2 
  
 Nuvarande regler 
  
 Arbetsskadeförsäkringen gäller enligt 1 kap. 1 § andra stycket LAF även den som genomgår utbildning i den mån utbildningen är förenad med särskild risk för arbetsskada. Regeringen eller myndighet som re- geringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter härom. Regeringen har meddelat sådana föreskrifter i  
 2–4 
  §§ förordningen (1977:284) om 
 arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis). 
 I 2 §  
 F¶RSTA STYCKET  
 Davis preciseras till en början vilka utbildningar som utan närmare restriktioner omfattas av LAF. Arbetsskadeförsäk- ringen gäller enligt nämnda föreskrift även för den som 
  
 1. 
  
 deltar i arbetsmarknadsutbildning, 
  
 2. 
  
 är inskriven vid arbetsmarknadsinstitut eller genomgår arbetsträning som har godkänts av allmän försäkringskassa, 
  
 3. 
  
 före antagning till arbetsmarknadsutbildning eller inskrivning vid arbetsmarknadsinstitut efter beslut av länsarbetsnämnden deltar i obligatoriskt studiebesök eller besök för kartläggning av sökandens yrkeskunskaper eller 
  
 4. 
  
 deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering enligt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring. 
  
 Arbetsskadeförsäkringen skall i den omfattning som anges i 4 §, dess- utom 2 §  
 ANDRA STYCKET  
 gälla den som 
  
 1. 
  
 efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning eller förberedan- de sådan utbildning, 
  
 2. 
  
 genomgår 
  
 årskurs 7 eller högre årskurs i grundskolan, särskolans yrkesskola, 
 gymnasieskolan eller motsvarande utbildning. 
 Enligt 4 § Davis gäller i dessa fall arbetsskadeförsäkringen under moment i utbildningen då eleven utför arbete som stämmer överens 
  
 254  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvs- arbete. 
 I AMSFS 1992:5 om ersättning vid personskada till elev i viss ar- betsmarknadsutbildning m.m. föreskrivs sedan den 1 juli 1992 att er- sättning av statsmedel kan utgå för sveda, värk och lyte eller annat be- stående men samt olägenheter i övrigt i enlighet med bestämmelserna i kollektivavtalet om ersättning vid personskada (PSA) som eleven ådragit sig till följd av personskada som omfattas av LAF. 
 Studentbegreppet definieras i 1 kap. 6 § högskoleförordningen (1993:100). Med student avses den som är antagen till och bedriver högskoleutbildning. En särskild kategori av högskolestuderande är doktoranderna. En doktorand definieras i den nämnda paragrafen som en student som är antagen till och särskilt bedriver forskarutbildning, allt i den mån inte annat anges särskilt. 
 De doktorander som uppbär lön för sitt arbete under exempelvis assistenttjänstgöring är direkt arbetsskadeförsäkrade enligt reglerna i LAF på samma sätt som övriga förvärvsarbetande. Under den tid han eller hon uppbär utbildningsbidrag omfattas doktoranden däremot av samma elevskydd som andra högskolestuderande enligt den gällande tolkningen av nuvarande 2 § andra stycket första punkten Davis. 
 För de studerande gäller bl.a. följande särskilda ersättningsregler. Enligt 3 kap. 2 a § LAF utges sjukpenning från arbetsskadeförsäk- ringen vid sjukdom som efter en tid av 180 dagar efter det att skadan inträffade sätter ned den försäkrades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete med minst en fjärdedel. Sjukpenning utges då på grund- val av den försäkrades livränteunderlag enligt vissa garantinivåer. 
 För tid inom 180 dagar i ett sjukfall har den studerande vid arbets- skada rätt till samma förmåner från sjukförsäkringen som vid annan sjukdom om han eller hon är sjukförsäkrad enligt AFL. Om den stude- rande inte är berättigad till sjukpenning från den allmänna sjukförsäk- ringen eller inte är sjukförsäkrad enligt AFL, så har han eller hon vid arbetsskada för tid inom 180 dagar i ett sjukfall rätt till ersättning från arbetsskadeförsäkringen i enlighet med vad som skulle ha utgått om AFL hade varit tillämplig. 
 Vid bestående nedsättning av arbetsförmågan beräknas livränte- underlaget för de studerande som omfattas av LAF enligt särskilda regler. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 255 
  
 7.2.3 
  
 Elevskyddets utveckling 
  
 4ILLKOMSTEN AV ,! 
 I förarbetena till LAF fördes resonemang om  
 PERSONKRETSEN 
 . I betänk- andet (SOU 1975:84) Ersättning vid arbetsskada anförde  
 9RKESSKADE F¶RS¤KRINGSKOMMITT©N  
 (s. 171 f.) att studerande inte hade något obliga- 
 toriskt skydd vid yrkesskada och att regeringen enligt en viss bestäm- melse i dåvarande lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring (YFL) fick förordna att den som studerade vid anstalt för yrkesutbildning eller deltog i praktisk yrkesorientering skulle anses som arbetstagare vid till- lämpning av lagen. Med stöd därav hade det utfärdats en kungörelse (1954:715) angående tillämpning av YFL å vissa elever m.fl. Enligt denna skulle den som undervisades vid sådan anstalt som upptogs i en till kungörelsen fogad förteckning anses som arbetstagare enligt YFL. 
 Förteckningssystemet ledde till att ändringar och kompletteringar behövde göras upprepade gånger i takt med att utbildningsanstalter upphörde eller tillkom. På grund av den snabba och omfattande ut- vecklingen på utbildningsområdet hade justeringar av förteckningen fått göras nästan årligen. Att alltjämt låta principen om utbildningens riskfylldhet ligga i botten vid elevskyddets avgränsning fann kom- mittén vara principiellt oriktigt. Kommittén föreslog att förtecknings- metoden skulle överges och att arbetsskadeskyddet i stället i princip skulle omfatta de kategorier av studerande som efter fullgjord skolplikt var berättigade till studiestöd enligt studiestödslagen. Arbetsskade- skyddet borde rimligen inte sättas in redan i grundskolan utan först då eleven påbörjat yrkesutbildning eller därmed jämförlig utbildning. 
 Kommitténs förslag tog därför endast sikte på elever som fullgjort sin skolplikt. Grundskole- eller särskoleelever som i samband med praktisk yrkesorientering uppehöll sig på ett arbetsställe skulle dock omfattas av försäkringen på samma sätt som där verksamma personer. Förslaget skulle enligt yrkesskadekommittén innebära en inte oväsent- lig utvidgning av den obligatoriska elevförsäkringen. Trots den före- slagna anknytningen av elevskyddet till det studiesociala systemet kunde det finnas ytterligare elevsysselsättningar där det kunde anföras skäl för ett försäkringsskydd. Regeringen skulle därför ges möjlighet 
 att föreskriva att även annan studerande skulle jämställas med arbets- 
 tagare. 
 I  
 PROP  
 frångicks yrkesskadeförsäkringskommitténs förslag till utformning av försäkringsskyddet för studerande. Före- dragande statsrådet anförde (s. 69 f.) följande. Till grund för det nuva- rande förteckningssystemet ligger att vissa yrkesutbildningar har an- setts förenade med särskild risk för yrkesskada. Som kommittén har 
  
 256  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 framhållit är den förteckning som gäller i dag mindre tillfredsställande. Jag förordar därför att reglerna omarbetas för att bättre motsvara de krav som kan ställas. 
 En utgångspunkt för de nya reglerna bör vara att försäkringsskyddet inom arbetsskadeförsäkringen ska sträckas ut till studerande i den mån utbildningen kan anses vara förenad med särskild risk för arbetsskada. Försäkringsskydd bör finnas under utbildningsmoment då sådan risk föreligger. Detta kommer främst i fråga vid olika slag av utbildning med praktisk inriktning. Regeringen eller myndighet som regeringen 
 bestämmer bör få besluta om de föreskrifter som behövs. 
 Beträffande  
 ERS¤TTNINGEN  
 från arbetsskadeförsäkringen för studeran- de förklarade  
 YRKESSKADEF¶RS¤KRINGSKOMMITT©N  
 i SOU 1975:84 (s. 134 
 f.) följande. En studerande har under utbildningstiden som regel ingen eller mycket låg arbetsinkomst. I många fall är det därför omöjligt att grunda en yrkesskadelivränta på inkomstförhållanden under studie- tiden. I andra fall är en beräkning i och för sig möjlig men den skulle leda till icke godtagbara resultat. Kommittén påpekade att YFL därför innehåller en specialbestämmelse där den årliga arbetsförtjänsten för en studerande som drabbas av yrkesskada ska beräknas till vad han skulle ha tjänat om han vid tiden för skadans inträffande avbrutit studierna och ägnat sig åt förvärvsarbete. Man framhöll att en studerande vanligtvis erhåller en högre inkomst om han fullföljer en utbildning än om han avbryter den. 
 För tid efter den beräknade studietiden föreslog kommittén en be- stämmelse som skulle ta sikte på den inkomst som den försäkrade efter avslutad utbildning skulle ha uppnått då han börjat förvärvsarbeta. Vid den tidpunkt då studierna kunde antas vara avslutade skulle därför liv- ränteunderlaget, om det därigenom kunde bli högre, beräknas till den inkomst av förvärvsarbete som den försäkrade skäligen kunde antas ha uppnått om skadan inte inträffat. För varje enskilt fall fick det under- sökas vad som skulle anses vara en normal begynnelselön i yrket. Om den skadade inte utbildades till något bestämt yrke var en individuell bedömning av de framtida inkomstförhållandena knappast möjlig. Kommittén föreslog därför en garantiregel för sådana studerande som innebar att livränteunderlaget skulle beräknas till två gånger basbe- loppet för tiden före 21 års ålder, två och en halv gånger basbeloppet för tiden därefter fram till 25 års ålder samt tre gånger basbeloppet för 
 tiden från och med 25 års ålder. 
 I  
 PROP  
 om arbetsskadeförsäkring anslöt sig det före- dragande statsrådet till det förslag som yrkesskadeförsäkringskom- mittén hade lagt fram i sitt betänkande beträffande beräkningen av er- sättningsunderlaget för de studerande. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 257 
  
 När Davis infördes gällde generellt den begränsningen att arbets- skadeförsäkringen, för alla de kategorier som fanns uppräknade i den dåvarande 2 § Davis, endast skulle gälla under moment i utbildningen då eleven utförde arbete som stämde överens med eller till sin art lik- nade sådant som vanligen utfördes vid förvärvsarbete. 
 Det fanns dock, SOU 1985:54 s. 145, inte något garanterat skydd under resa till och från utbildningsstället, under raster och vid teore- tiska ämnen i LAF. Den generella begränsningen av skyddet under ut- bildningar bekräftades också av rättspraxis (se särskilt FÖD 849/81) så att det inte erkändes något generellt  
 LAF-försäkringsskydd 
  vid färd- olycksfall under de utbildningar som var kungjorda i Davis. Enligt för- 
 ordningen (AMSFS 1979:7) som i den ursprungliga lydelsen hade ru- briken om ersättning av statsmedel vid personskada till elev i arbets- marknadsutbildning med utbildningsbidrag enligt arbetsmarknads- kungörelsen eller studiestöd enligt studiestödslagen och till deltagare i arbetsprövning/arbetsträning kunde ersättning ges för bl.a. färdolycks- fall. 
 2IKSF¶RS¤KRINGSVERKET 
 Det väcktes vid olika tillfällen motioner om att elever som deltar i ar- betsmarknadsutbildning med utbildningsbidrag skulle omfattas av ett  
 LAF-försäkringsskydd 
  i samband med olycksfall vid resor mellan bo- staden och utbildningsstället. I anledning av motion 1977/78:1071 ut- talade SfU 1977/78:30 bl.a. att det av rättviseskäl borde ifrågasättas om inte elever vid vissa typer av utbildningar med hänsyn till dennas speci- ella karaktär borde jämställas med arbetstagare och åtnjuta samma ar- betsskadeskydd som dessa. Utskottet tänkte därvid särskilt på elever som genomgått arbetsmarknadsutbildning eftersom sådan utbildning i allmänhet ägde rum under förhållanden som inte nämnvärt avvek från dem som gäller för de förvärvsarbetande. 
 Utskottets förslag ledde till att Riksförsäkringsverket (RFV) fick i uppdrag att utreda en utvidgning av elevskyddet. I december 1979 redovisade RFV sitt uppdrag. Ett första alternativ var att anknyta för- säkringsskyddet för elever under arbetsmarknadsutbildning, arbets- prövning och arbetsträning till LSP i stället för Davis och därigenom tillförsäkra eleverna ett lika omfattande skydd som arbetstagarna har enligt LAF. Ett andra alternativ var att göra en generell översyn av elevskyddets omfattning och utformning. 
  
 258  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 3TUDIEST¶DSUTREDNINGEN 
 Studiestödsutredningen föreslog i betänkandet (DsU 1981:11) att stu- derande skulle ges ett förbättrat försäkringsskydd genom en utvidgning av LAF. Arbetsskadeförsäkringen föreslogs omfatta elever i grund- skolans högstadium och särskolans yrkesskola samt studerande i ut- bildningar med studiestöd enligt studiestödslagen, arbetsmarknads- kungörelsen, förordningen om utbildningsbidrag för doktorander och förordningen för timersättning vid grundutbildning för vuxna. Försäk- ringsskyddet föreslogs även gälla under färd till och från undervis- ningen och under teoretiska moment i utbildningen. Studiestödsutred- ningen uppskattade den årliga merkostnaden för det förbättrade försäk- ringsskyddet till 300 000 kr. 
 0ROP 
 Studiestödsutredningens förslag genomfördes inte. Frågan utreddes ånyo och i prop. 1989/90:62 om insatser för aktiv rehabilitering och ar- betslivsfondens verksamhet m.m. presenterades ett förslag om försäk- ringsskydd vid arbetsprövning och arbetsträning. 
 Föredragande statsrådets bedömning var att den som deltar i ar- betsmarknadsutbildning eller är inskriven vid arbetsmarknadsinstitut eller genomgår arbetsprövning eller arbetsträning, som har godkänts av en allmän försäkringskassa, bör ha samma arbetsskadeskydd som de som förvärvsarbetar. Skälen för statsrådets bedömning (s. 24) var följ- ande. 
 Den som deltar i arbetsmarknadsutbildning, är inskriven vid Morgan eller genomgår arbetsprövning eller arbetsträning, som har godkänts av allmän försäkringskassa, omfattas av arbetsskadeförsäkringen under de moment i utbildningen då han utför sådant som vanligen utförs vid för- värvsarbete. Detta innebär t.ex. att arbetsskadeförsäkringen inte gäller vid resor till och från arbetsplats där arbetsträningen sker, under raster eller vid teoretiska moment i utbildningen. 
 Genom bestämmelser som Arbetsmarknadsstyrelsen (AMS) utfärdat (AMSFS 1979:7) får dock deltagare i arbetsmarknadsutbildning och in- skrivna vid arbetsmarknadsinstitut samma ersättning som anställda och omfattas helt av arbetsskadeförsäkringen. Den som arbetsprövas eller tränas på en arbetsplats där han inte är anställd och som inte är in- skriven vid ett Ami har dock den tidigare angivna begränsningen i sitt försäkringsskydd. 
 En grundläggande princip för rätt till försäkringsskyddet enligt LAF är att utbildningen är förenad med särskild risk för arbetsskada. Så an- 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 259 
  
 ses vara fallet främst i fråga om utbildning med praktisk inriktning. De utbildningar som redogjorts för tillhör denna kategori. Enligt stats- rådets uppfattning företedde de nämnda utbildningarna stora likheter med förvärvsarbete. Den utbildning, prövning eller träning som bedrivs sker regelmässigt under förhållanden som inte avviker från dem som gäller i förvärvslivet i övrigt. Riskerna för arbetsskada är således i huvudsak likartade. 
 Den som omfattas av dessa utbildningsformer är främst personer som har anknytning till arbetsmarknaden. Statsrådet ansåg därför det vara rimligt att de har samma försäkringsskydd som gäller för arbets- marknaden i övrigt. Skyddet borde därför inte begränsas till vissa moment i utbildningen. Skyddet borde vidare gälla vid färd till och från utbildningsstället. Statsrådet föreslog regeringen förordningsbestäm- melser med detta innehåll. 
 Socialförsäkringsutskottet hade (1989/90:SfU Henderson) inget att in- vända mot ändringsförslagen. Den begränsning som tidigare gällt för de nämnda kategorierna togs därefter bort genom att 4 § Davis inte längre gjordes tillämplig för dem (SFS 1990:206). 
  
 7.2.4 
  
 Kammarkollegiets skrivelse 
  
 Kammarkollegiet uttalar i den inledningsvis nämnda skrivelsen att man under sitt arbete med statens riskhantering (se förordning 1995:1300 om statliga myndigheters riskhantering) har funnit att studenternas skydd vad gäller personskador allmänt sett är lågt i förhållande till andra grupper i samhället. Andelen studenter är numera så stor att det enligt kollegiet finns anledning att på allvar jämföra denna grupps vill- kor med andras i samhället. Universitetsstudier innebär periodvis ett alternativ till yrkesarbete och är ju en förutsättning för framtida yrkes- arbete för många. 
 Kammarkollegiet hemställer därför att regeringen överväger frågan om förbättrat arbetsskadeskydd för studenter. Till skrivelsen finns fogad en utredning som utförts av en arbetsgrupp om Studerandeskydd som haft representanter från universitet och högskolor samt Kammar- kollegiet. Arbetsgruppen har jämfört försäkringsskyddet vid skada för anställda, värnpliktiga, studerande vid gymnasium och studerande vid högskolor och funnit att försäkringsskyddet vid skada f.n. är bristfälligt särskilt för dem som studerar vid högskolor. 
  
 260  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 %NK¤T 
 Arbetsgruppen har också under år 1996 genomfört en enkät vid univer- sitet och högskolor i syfte att kartlägga förekomsten och arten av olycksfall som inträffar under studietiden. I enkäten efterfrågades också vilka konsekvenser inträffade olycksfall haft för den enskilde studentens fortsatta studier. I enkäten tillfrågades 34 universitet och högskolor. Fem enkäter förblev obesvarade. I tio enkätsvar rapportera- des det inga skador. Två av de tillfrågade visste inte eller hade ingen registrering av tillbud. I de ingivna enkätsvaren hade de flesta hög- skolorna och universiteten begränsat sin rapportering till fall som in- träffat under  
 1990-talet. 
  I enkätsvaren redogjordes också i viss mån för hur skadekostnaderna hade hanterats. 
 Den högsta frekvensen av skador var rapporterad vid olika vårdut- bildningar. Det fanns förhållandevis många fall av stick/skärskador från laboratorieglas, sprutor etc. Inga fall av smitta från blod (HIV och gulsot) var kända. Vårdskolor nämnde också patientvåld som en risk, enstaka skadefall hade inträffat. Stänk i ögon och i sår var vanliga skadefall för vårdskolorna och för andra utbildningar där det förekom kemilaborationer. 
 I slöjdlärarutbildningar fanns det frekventa skador med skadade fingertoppar vid hyvling och rapport om ett och annat skärsår. För konststuderande hade skärsår med kniv rapporterats. Vid teater- och dansutbildningar förekom sträckningsskador, knäskador och krockar 
 i mindre omfattning. Vid tyngre teknikutbildningar förekom enstaka allvarliga skador vid praktik vid olika maskiner. 
 Oftast ledde skadorna inte till någon sjukskrivning alls eller endast till några dagars sjukskrivning. Enstaka fall hade dock lett till om- fattande utredningar och längre konvalescens. Det fanns inga eller mycket osäkra uppgifter om kostnader etc. 
 2ISKFINANSIERINGSSKYDD 
 Arbetsgruppen Studerandeskydd anför i en skrivelse den 25 februari 1997 att staten i dag inte har något ansvar för skador som studenter åd- rar sig under studietiden utöver ett allmänt skadeståndsansvar. Univer- sitet och högskolor kan genom att teckna överenskommelse med Kam- markollegiet enligt förordningen (1995:1300) om statliga myndigheters riskhantering få ett riskfinansieringsskydd som omfattar deras skade- ståndsskyldighet enligt lag. Detta skydd täcker inte rena olycksfall. 
 Flera universitet och högskolor har under åren tecknat kollektiva olycksfallsförsäkringar hos enskilda försäkringsbolag. De enskilda 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 261 
  
 studenterna har också möjlighet att teckna frivilliga olycksfallsförsäk- ringar via studentkårerna och Centrala Studiestödsnämnden (CSN). Långt ifrån alla studenter tecknar en sådan försäkring. Anledningen kan vara kortsiktiga personliga prioriteringar kombinerad med okunnighet om det försäkringsskydd som finns. 
 Arbetsgruppen anför som sin ståndpunkt bl.a. följande. Att bedriva studier jämställs i dag alltmer med förvärvsarbete. Ofta varvas arbete med studier och det torde inte vara ovanligt att en person framgent kommer att genomföra långa utbildningsperioder till i många fall nya yrken. Studiebidragsdelen kommer som en följd därav att vara pen- sionsgrundande i det nya pensionssystemet. Arbetsgruppen anser därför att det är rimligt och nödvändigt att studenternas försäkringsskydd an- passas till vad som gäller för merparten av anställda i dag. 
 Arbetsgruppen föreslår att Davis ska ändras och utvidgas att gälla den som är inskriven vid svenskt universitet eller högskola. Försäk- ringen ska gälla under den tid den studerande vistas inom universitetets lokaler för att deltaga i undervisning eller bedriva studier. Försäkringen ska också gälla under fältarbete eller undervisning som av utbild- ningsskäl förlagts till annan plats inom eller utom riket. Arbetsgruppen föreslår också en författningsändring av reglerna i lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. för att bereda skadade studenter rätt till ideell ersättning och ersättning för sjukvårdskostnader på samma sätt som för värnpliktiga under grundutbildning. 
 Beträffande kostnader anför arbetsgruppen följande. Av enkäten framgår att antalet kända olyckstillfällen är få och att kända skadekost- nader är mycket begränsade. Arbetsgruppen anser att det finns anled- ning att tro att det finns ett betydande mörkertal. De direkta kostnader- na totalt sett för skador inträffade under studietiden torde ändå vara låga. Vid skador som medför ett långvarigt eller t.o.m. ett definitivt av- brott i studierna torde samhället redan i dagsläget få stå för totalkost- naderna. 
 Kostnaderna för det föreslagna personskadeskyddet bör slutligen bäras av universitet och högskolor. Statliga arbetsgivare svarar för de kostnader som uppkommer genom arbetsskadeförsäkringen och det statliga personskyddet. De utbildningsanstalter som tecknat försäkring bär i dag en motsvarande kostnad. 
  
 7.2.5 
  
 1997 års budgetproposition 
  
 I budgetpropositionen för år 1998 (prop. 1997/98:1 utgiftsområde 16 avsnitt 5.5.7 (s. 98 f.) anförs bl.a. att arbetsskadeskyddet för studenter, inklusive doktorander som inte har anställning nu, är bristfälligt i all- 
  
 262  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 mänhet. Det hänvisas till att vår utredning ska se över detta skydd. I budgetpropositionen ges vissa förslag till studiefinansieringsformer i forskarutbildningen. För närvarande finansieras sådana studier på olika sätt. Det finns enligt budgetpropositionen drygt 16 000 forskare vid universiteten. Drygt 6 000 av dessa finansierar sina doktorandstudier genom en anställning som doktorand. De övriga finansieringsformerna utgörs av annan tjänst i högskolan, förvärvsarbete med forskningsan- knytning, studiemedel, stipendier m.m., annan försörjning samt utbild- ningsbidrag. Det föreslås i budgetpropositionen bl.a. att en doktorand med utbildningsbidrag ska erbjudas anställning senast när två år åter- står av studierna enligt den individuella studieplanen. 
  
 7.2.6 
  
 Våra överväganden och förslag 
  
 Yrkesskadeförsäkringskommittén var som tidigare framgått i mitten av  
 1970-talet 
  inne på tanken att studenterna mer generellt skulle omfattas av reglerna i LAF. Regeringen valde den gången en annan lösning. Frågan har på nytt utretts vid senare tillfällen. Studiestödsutredningen föreslog i början av  
 1980-talet 
  ett förbättrat försäkringsskydd för stude- rande. Förbättringarna kom emellertid inte att genomföras. Försäk- ringsskyddet har i stället utvidgats för de studerandegrupper som an- setts ha en särskilt stark anknytning till arbetsmarknaden och som finns uppräknade i 2 § första stycket Davis. Dessa gruppers försäkringsskydd gäller numera även vid resor till och från arbetsplats där arbetsträning etc. sker, under raster och vid teoretiska moment i utbildningen sedan hänvisningen till 4 § Davis tagits bort för dem. 
 För de studerandegrupper som i dag omnämns i 2 § andra stycket första och andra punkterna Davis (se avsnitt 7.2.2) gäller dock arbets- skadeskyddet enligt hänvisning till 4 § Davis bara under moment i ut- bildningen då eleven utför arbete som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvsarbete. Härav följer att dessa studerandekategorier inte heller omfattas av LAF vid färdolycksfall. 
 I lagkommentaren Arbetsskadeförsäkring och statligt personskade- skydd (Phillips/Rodriguez, femte upplagan) anges bl.a. (s. 64 f.) att högskolestudier i allmänhet faller in under den dåvarande 2 § 1 mom FASP som överensstämmer med den nuvarande 2 § andra stycket första punkten Davis. Enligt i kommentaren redovisad praxis (FÖD 84:13) omfattades en högskolestuderande som hade skadat sig vid resa  
 I  
 stu- diearbete som konsult (företagsanalys) av LAF. Det var fråga om ett uppdrag som ingick i ett obligatoriskt moment i civilingenjörsutbild- ning. I kommentaren anförs vidare att om man bara läser ett enstaka 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 263 
  
 ämne som hobby eller för ren allmänbildning torde LAF inte komma att tillämpas. 
 De studerandegrupper, däribland högskolestuderande, som i dag  
 TOLKAS  
 in i 2 § andra stycket första punkten Davis har således rätt till 
 arbetsskadeersättning bara under moment i utbildningen då eleven utför arbete som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvsarbete. I Kammarkollegiets undersökning påpekas att andelen studenter numera är så stor att det finns anledning att jämföra denna grupps villkor med andras i samhället och att univer- sitetsstudier periodvis innebär ett alternativ till yrkesarbete och är en förutsättning för framtida yrkesarbete för många. 
 En grundläggande princip för rätten till försäkringsskydd till stude- rande är enligt nuvarande regel i 1 kap. 1 § andra stycket LAF att ut- bildningen är förenad med särskild risk för arbetsskada. Så anses vara fallet främst i fråga om utbildning med praktisk inriktning. Kraven på ett förbättrat försäkringsskydd för studenter har dock ständigt vuxit. 
 Vi har i avsnitt 7.2.4 redogjort för resultatet av Kammarkollegiets enkätundersökning. Undersökningen visar att de redovisade skadorna mestadels har uppkommit under praktiska moment av arbetslivsliknan- de karaktär i universitets- och högskoleundervisningen. Det har t.ex. gällt skada vid praktisk verksamhet i en experimentverkstad, skada i samband med praktisk metallbearbetning vid valsverk och skada vid användande av olika maskiner som används i slöjdlärarutbildning. Det har också varit fråga om bl.a. skador i vård- och undersökningsmoment 
 i sjukvårdsmiljö, skada vid tillämpade studier i datormiljö och i prak- tisk rörelse- och dansundervisning. 
 Kammarkollegiets enkätundersökning visar sålunda att högskole- studenter i viss, begränsad omfattning skadas i sin verksamhet vid hög- skolorna. Eftersom det uppenbarligen råder en viss osäkerhet om och i vilken mån studerandeskyddet också gäller studenter vid universitet och andra högskolor, finns det i och för sig anledning att i Davis för- tydliga i vilken omfattning studerandeskyddet gäller även för dem. 
 Vi anser emellertid att det kan finnas skäl att överväga studerande- skyddet ytterligare. 
 Grundprincipen att en utbildning måste vara förenad med särskild risk för arbetsskada för att berättiga till ersättning enligt LAF har under senare år frångåtts för studerande som omfattas av bestämmelserna i nuvarande 2 § första stycket Davis. Enligt vad vi har inhämtat under hand från Arbetsmarknadsstyrelsen är ansvaret för arbetsmarknadsut- bildningarna m.m. i dag decentraliserat på länsarbetsnämnder och ar- betsförmedlingar. Utbildningarna finns i s.k. moduler. Hela modulut- bildningar eller utvalda delar därav upphandlas efter behov och kan skräddarsys för en enskild elev. 
  
 264  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 Det är den enskilde elevens behov av utbildning som styr. Och det är de decentraliserade myndigheterna som fattar beslut om arbetsmark- nadsutbildning och som fyller ut innehållet i utbildningarna. En sådan utbildning kan också innehålla mått av grundläggande skolutbildning även om den sortens utbildning numera egentligen är kommunernas sak. Innehållet i de upphandlade utbildningarna kan vara båda teori och praktik. 
 Förhållandena på arbetsmarknaden är i dag sådana att arbete och studier i större utsträckning än tidigare varvas för att ge den enskilde en bred och användbar kompetens. Långa utbildningsperioder kan numera som ett mer naturligt inslag i arbetslivet leda till anställning i nya yrken. Studier och arbete avlöser på så sätt ofta varandra i ett livslångt lärande. Studier på olika plan, och kanske i synnerhet eftergymnasiala studier, är därför i dag i högre grad än tidigare att jämställa med för- värvsarbete. Studiebidragsdelen kommer enligt ett förslag att vara pen- sionsgrundande i det nya pensionssystemet. 
 Det ter sig därför enligt vår mening rimligt att söka anpassa försäk- ringsskyddet för dem som är i eftergymnasial utbildning till det som grupperna i 2 § första stycket Davis har. Det kan mot den bakgrund som vi nyss har redovisat inte anses sakligt motiverat att de elever som omfattas av 2 § första stycket Davis ska ha ett arbetsskadeskydd vid både teoretiska och praktiska undervisningsmoment, medan de som i dag omfattas av 2 § andra stycket första punkten Davis ska ha ett LAF- skydd bara under mer praktiska undervisningsmoment. 
 Vi föreslår därför att bestämmelserna ska ändras så att de elever som efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning eller förbered- ande sådan utbildning ska omfattas av LAF under  
 B¥DE  
 teoretiska och praktiska moment i undervisningen. 
 Bestämmelserna bör utformas så att de utöver studerande i yrkesut- bildning eller förberedande sådan utbildning också innefattar stude- rande som genomgår eftergymnasial utbildning som syftar till yrkesut- bildning. Med studerande i sådan utbildning avses här även inskriven doktorand som inte är anställd av läroanstalten. För den doktorand som är anställd behövs ingen särreglering i Davis. Han eller hon faller au- tomatiskt in under reglerna i LAF. 
 Kravet på att högskoleutbildning eller annan eftergymnasial utbild- ning ska syfta till yrkesutbildning innebär att studier i ämnen som be- drivs som en hobby eller i rent allmänbildande syfte inte täcks av ar- betsskadeförsäkringen. Försäkringsskyddet ska vidare bara gälla vid teoretiska och praktiska studier i arbetsmiljö dvs. i skolmiljö eller i annan miljö som har naturlig anknytning till skolan såsom t.ex. ett sär- skilt praktikställe, eller på annat ställe som skolan bestämt. Därmed faller t.ex. teoretiska studier i hemmet utanför. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 265 
  
 De förändringar vi föreslår kräver också att lagtexten i 1 kap. 1 § andra stycket LAF ändras. Vi föreslår att LAF hädanefter ska gälla även den som genomgår utbildning i den mån regeringen eller myndig- het som regeringen bestämmer föreskriver det. 
 ¶RS¤KRINGSSKYDD ¤VEN VID F¤RDOLYCKSFALL 
 De studerande som omfattas av reglerna i 2 § första stycket Davis har i dag ett  
 LAF-skydd 
  som ger dem rätt till ersättning vid färdolycksfall enligt 2 kap. 1 § tredje stycket LAF. Frågan är då hur färdolycksfalls- frågorna ska behandlas nu när vi föreslår att de i yrkesutbildning och annan eftergymnasial utbildning ska omfattas av LAF vid både teore- tiska och praktiska moment i utbildningen. 
 Färdolycksfall definieras i 2 kap. 1 § tredje stycket LAF. Där sägs att olycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbe- 
 tet. Sjuk- och arbetsskadekommittén (SOU 1996:113) har (s. 438 f.) redogjort för historiken bakom färdolycksfallsbegreppet och de olika motiv som har anförts för och emot att färdolycksfallen ska omfattas av LAF. Det huvudsakliga skälet till att färdolycksfall omfattas av LAF är att den nödvändiga färden till eller från arbetet är förenad med vissa risker och att denna färd har ett så påtagligt samband med själva arbetet att den alltsedan yrkesskadeförsäkringens tillkomst varit försäkrings- skyddad. 
 Den kritik som har riktats mot försäkringsskyddet vid färdolycksfall har i huvudsak haft sin utgångspunkt i att en arbetsgivare inte har någon möjlighet att påverka den risk en anställd utsätter sig för på väg till eller från arbetet. Risken att drabbas av färdolycksfall står inte i re- lation till själva arbetets farlighet. En annan kritik mot färdolycksfalls- skyddet har varit att färdolyckor i vissa fall även omfattas av trafikför- säkringen och att den som skadas i trafiken genom den obligatoriska trafikförsäkringen är tillförsäkrad ersättning enligt skadeståndsrättsliga regler för bl.a. inkomstförlust och ideell skada. 
 Enligt trafikskadelagen är ansvaret objektivt, dvs. ersättning lämnas utan att något vållande behöver styrkas. Även t.ex. en skadad gångtra- fikant eller cyklist har rätt till sådan ersättning om ett trafikförsäkrings- pliktigt fordon varit inblandat i olyckan. Ett skydd motsvarande trafik- skadelagens finns även vid skada som inträffar vid färd med spårbun- den trafik, dvs. tåg, spårvagn eller tunnelbana. Även enligt järnvägstra- fiklagen, som är tillämplig i dessa fall, lämnas ersättning enligt reglerna 
 i skadeståndslagen. 
  
 266  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 I det tidigare nämnda referatet FÖD 1984:13 var det fråga om en högskolestuderande som på morgonen var på väg från sin utbildnings- anstalt i Linköping till ett företag där han som ett praktiskt moment av obligatorisk karaktär skulle utföra en företagsanalys i Sollentuna. Stu- denten kom aldrig fram till företaget i fråga eftersom han skadade sig i en trafikolycka på motorvägen söder om Södertälje. FÖD fann att olyckan inte skulle ses som ett färdolycksfall utan att även resorna till och från arbetsstället skulle ses som ett praktiskt moment i utbild- ningen. Genom att FÖD gjorde en sådan tolkning vidgades begreppet praktiskt moment i utbildningen samtidigt som man klargjorde att högskolestuderande inte hade något generellt  
 LAF-skydd 
  vid färd- olycksfall. 
 Skälen till att de i arbetsmarknadsutbildning m.m. som avses i 2 § andra stycket Davis har getts en sådan särställning beror på att dessa studerandekategorier i högre grad än andra studerande ofta har en anknytning till arbetsmarknaden. Och den utbildning, prövning eller träning som bedrivs sker regelmässigt under förhållanden som inte av- viker från dem som gäller i förvärvslivet i övrigt. Skillnaderna när det gäller att ta sig till arbetet respektive utbildningen kan ofta te sig små om ens några. Att också färdolycksfallsskyddet får gälla denna grupp kan mot den bakgrunden anses motiverat. 
 Samma nära koppling till den vanliga arbetsmarknaden har sällan de som går i annan yrkesutbildning eller eftergymnasial utbildning. Även om vi föreslår ett utvidgat skydd för dessa studerande till både prak- tiska och teoretiska moment i studierna, anser vi att skälen till att låta dem omfattas av skyddet vid färdolycksfall inte är lika starka. Vi före- slår därför ingen ändring på denna punkt när det gäller dem. Hur resor vid praktiska moment i arbetet ska bedömas får bli en fråga att ta ställ- ning till i varje enskilt skadefall. Viss ledning kan här hämtas av tidiga- re praxis på området, t.ex. FÖD 1984:13. 
 %LEVER I GRUNDSKOLA OCH GYMNASIESKOLA 
 Våra förslag innebär ingen ändring för de elevkategorier som räknas upp i 2 § andra stycket andra punkten Davis. Kommunerna försäkrar i dag sina grund- och gymnasieelever mot olycksfallsskador under skol- dagen och under resor till och från skolan. Under utbildningsmoment som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvsarbete träder LAF in. Detta är en ordning som funge- rat länge och som inte har ifrågasatts under utredningens gång. Vi finner därför inte anledning att i detta sammanhang föreslå någon änd- ring i de gällande reglerna för de nämnda elevkategorierna. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 267 
  
 )DEELL ERS¤TTNING 
 Kammarkollegiet har i sin skrivelse den 25 februari 1997 också före- slagit att studenterna ska kunna få ersättning enligt lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. i likhet med vad som gäller för värnpliktiga under grundutbildning. 
 Lagen om ersättning vid ideell skada gäller dock i dag bara för den som omfattas av lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd (LSP). Studenterna tillhör inte LSPs personkrets och deras behov av ideell er- sättning bör därför enligt vår mening lösas på annat sätt t.ex. genom kollektivt eller individuellt tecknade olycksfallsförsäkringar. 
  
 7.3 
  
 Personskadeskyddet för totalförsvarspliktiga 
  
 Totalförsvarspliktiga som är under grundutbildning på mer än 60 dagar har enligt lagen om personskadeskydd rätt till särskild sjuk- penning motsvarande 80 procent av den sjukpenninggrundande in- komsten, om de fortfarande är sjukskrivna efter tjänstgöringstidens slut. 
 Vi föreslår att den särskilda sjukpenningen ska höjas till 90 procent för den som inte på grund av anställning genom kollektiv- avtal har rätt till så mycket i sammanlagd sjukersättning. 
  
 7.3.1 
  
 Våra direktiv 
  
 I direktiven till vår utredning sägs följande. De flesta totalförsvarsplik- tiga som rycker in till grundutbildning har ännu inte kommit in på ar- betsmarknaden. Vid personskador som inträffar under grundutbild- ningen beräknas sjukpenningunderlaget enligt bestämmelserna i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. För de totalförsvarspliktiga som således saknar sjukpenninggrundande inkomst (SGI) lämnas särskild sjukpenning, vilket medför att de endast får en lägre ersättning. Detta har uppmärksammats bl.a. i betänkandet Totalförsvarspliktiga m 95 (SOU 1996:18) och i Försvarsmaktens skrivelse  
 1997-06-13 
  till rege- ringen samt i skrivelse  
 1997-06-12 
  till Försvarsdepartementet från Överstyrelsen för civil beredskap. Utredaren ska därför också närmare 
 se över personskadeskyddet för de totalförsvarspliktiga. 
  
 268  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 7.3.2 
  
 Förslag från Försvarsmakten 
  
 2EGERINGSUPPDRAG 
 Regeringen uppdrog den 15 maj 1997 åt Överstyrelsen för civil bered- skap (ÖCB) respektive Försvarsmakten (FM) att bl.a. redovisa synen på hur förbättringar skulle kunna göras i ersättningssystemet för total- försvarspliktiga med personskador till följd av tjänstgöring. 
 ÖCB redovisade sitt uppdrag i en skrivelse den 12 juni 1997 till Försvarsdepartementet och instämde i huvudsak med de förslag som FM lämnade i sin redovisning den 13 juni 1997 till regeringen. 
 FM påpekade inledningsvis att det i betänkandet Totalförsvarsplik- tiga m 95 hade föreslagits att de nuvarande ersättningsreglerna för per- sonskador som drabbar totalförsvarspliktiga skulle förbättras. Skälen härför var främst att pliktpersonalen som inkallas enligt tvångslagstift- ning utsätts för risker under sin plikttjänstgöring som den annars inte skulle utsättas för och att pliktpersonalen inte heller kan påverka mer- risken. 
 Det beräknades att de värnpliktsskador som inträffat i tjänsten inom FM som årligen anmälts till försäkringskassorna var drygt 4 000. Det stora flertalet var s.k. bagatellskador som inte föranledde någon sjuk- skrivning. Enligt FM överlämnade försäkringskassorna varje år ca 1 500 – 1 800 skadefall till Arbetsmarknadsförsäkringar (AMF) för be- dömning av ersättningsrätten. De skadefall som innebar avbrott i tjänstgöringen uppskattades med stöd av statistikunderlag från AMF till mellan 200 och 400 per år. 
 '¤LLANDE REGLER 
 I sitt yttrande redogjorde FM för gällande ersättningsregler vid per- sonskador som drabbar totalförsvarspliktig personal. Från det att in- ryckningsresa påbörjas till dess utryckningsresa avslutas har pliktper- sonal rätt till förmåner enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt och förordningen (1995:239) om förmåner till totalförsvarspliktiga. Det är då fråga om fri hälso- och sjukvård, fri grupplivförsäkring, fri tand- vård, begravningshjälp m.m. Även efter utryckningsdagen har en total- försvarspliktig som vid tiden för utryckningen får sluten vård vid vårdinrättning alltjämt rätt till sådan fri sjukvård under högst 90 dagar därefter. 
 Om en totalförsvarspliktig ådrar sig en personskada under den tid han är inkallad och skadan medför  
 SJUKSKRIVNING EFTER UTRYCKNINGEN 
  
 lämnas sjukpenning enligt lagen (1977:265) om statligt personskade- 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 269 
  
 skydd (LSP). Sjukpenningen lämnas med samma belopp som sjukpen- ning enligt AFL. 
 Vid sjukskrivning lämnas alltså ingen sjukpenning för den första sjukdagen i en sjukperiod. Sedan den 1 januari 1998 ges sjukpenning enligt AFL ut med 80 procent av SGI och fr.o.m. den 1 april 1998 kommer sjuklön att betalas av arbetsgivaren för endast 14 dagar. Under den tid en totalförsvarspliktig är inkallad har han däremot inte rätt till någon sjukpenning enligt LSP. 
 Den som har anställning kan också f.n. få 10 procent extra av SGI enligt kollektivavtal från dag 29 t.o.m. dag 90 i ett sjukfall. Om skadan inträffat till följd av ett olycksfall lämnas ersättning för inkomstförlust enligt lagen (1977:266) om ersättning vid ideell skada (LI) med 10 procent av SGI från den 91:a dagen i varje sjukperiod. 
 FM redogjorde också för att det enligt gällande regler i 22 kap. AFL är arbetsgivaren som har det primära ansvaret för rehabiliteringen men att det är försäkringskassan som har det övergripande ansvaret för att rehabilitering kommer till stånd. Eftersom de totalförsvarspliktiga ofta saknar arbetsgivare, är det vanligt att det är försäkringskassan som har hela rehabiliteringsansvaret. Skäliga kostnader för erforderlig rehabili- tering ersättts från lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada (LI). En annan förmån är att det sammantaget lämnas full ersätt- ning för en totalförsvarspliktigs begravningskostnader. 
 Ersättningar till vissa anhöriga vid dödsfall utges dels enligt tjänste- grupplivförsäkring i Statens Löne- och Pensionsverk (SPV) och dels enligt LI från den statliga Trygghetsnämnden. 
 0ROBLEMORIENTERING 
 Den grundläggande problematiken med det nuvarande ersättnings- systemet var enligt FM att de flesta värnpliktiga rycker in till grund- utbildning innan de hunnit få arbete och därmed inkomst. Då sjuk- ersättningen är baserad på den enskildes SGI enligt AFL medför det oftast en låg ersättning när det inträffar en skada. För den som inte har någon fastställd SGI lämnas enligt LSP i normalfallet en särskild sjukpenning som beräknas på ett underlag av två basbelopp för den som är yngre än 21 år, 2,5 basbelopp för den som är mellan 21 och 25 år och tre basbelopp för den som fyllt 25 år. 
 FM påpekade också att en myndighet med totalförsvarspliktig per- sonal inte har något arbetsgivaransvar efter utryckning och att det där- för inte heller finns något rehabiliteringsansvar efter hemförlovning annat än det som försäkringskassorna har generellt. 
  
 270  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 Man framhöll vidare att många värnpliktiga avbryter sin tjänst- göring till följd av sjukdom av psykisk eller psykosomatisk art och att dessa sjukfall inte omfattas av det nuvarande statliga personskade- skyddet. 
 2EDAN GENOMF¶RDA F¶RSLAG 
 FM lämnade i sitt yttrande en rad förslag, i vilka som nämnts ÖCB i huvudsak instämde. 
 Regeringen behandlade huvudparten av förslagen i 1997 års bud- getproposition. Riksdagen biföll regeringens förslag den 5 december 1997. De innebär följande. 
 Minimibeloppen i LSP för beräkning av sjukpenningunderlag och livränteunderlag, liksom för beräkning av underlag för den särskilda sjukpenningen, höjs för dem som omfattas av bestämmelserna om längre grundutbildning än 60 dagar enligt lagen om totalförsvarsplikt. För dessa återinförs också rätten till ersättning för nödvändiga kostna- der för läkarvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård samt läkeme- del. 
 Sjukpenning- och livränteunderlagen för de nämnda totalför- svarspliktiga ska i fortsättningen grunda sig på fyra basbelopp för den som är yngre än 21 år, fyra och ett halvt basbelopp för den som är mellan 21 och 25 år och fem basbelopp för den som fyllt 25 år. Även underlaget för den särskilda sjukpenningen enligt 13 § LSP ändras på motsvarande sätt. 
 När det gäller rätten till ersättning för vissa sjukvårdskostnader in- förs i LSP en ny bestämmelse, 13 a §, av innebörd att den som omfattas av bestämmelserna om längre grundutbildning än 60 dagar enligt lagen om totalförsvarsplikt och som har skadats under sådan utbildning har efter skyddstidens utgång även rätt till ersättning för nödvändiga kost- nader för läkarvård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård samt läke- medel under en tid av högst tre år. I kostnader för vård skall inräknas nödvändiga kostnader för resor. 
 Regeringen hänvisar i 1997 års budgetproposition till ett uttalande i förarbetena till LSP (prop. 1976/77:64, s. 127) där det framgår att be- greppet skada  enligt LSP innefattar både olycksfallsskada och sjuk- dom. FMs ifrågasättande av att sjukdomar av psykisk eller psykosoma- tisk art inte omfattas av det nuvarande statliga personskadeskyddet be- höver då inte föranleda någon åtgärd. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 271 
  
 7.3.3 
  
 Våra överväganden och förslag 
  
 Vi ska här redogöra för vår inställning till sådana förslag av bl.a. FM i den tidigare nämnda skrivelsen som regering och riksdag inte redan har tagit ställning till. 
 3JUKPENNINGNIV¥N I ,30 
 FM har föreslagit att sjukpenning ska ges ut enligt (LSP) med 100 pro- cent av SGI. 
 Vi anser att det för närvarande inte är rimligt att ge ut sjukpenning till de totalförsvarspliktiga enligt LSP med 100 procent av SGI. Anled- ningen är främst att ersättningsnivåerna vid sjukskrivningar i allmänhet har sänkts under de senaste åren på grund av det statsfinansiella läget. Det finns inga incitament för att återigen höja de generella nivåerna i den allmänna försäkringen över de 80 procent av den sjukpenning- grundande inkomsten som gäller sedan den 1 januari 1998. 
 Det kan emellertid finnas skäl att i viss mån kompensera de totalför- svarspliktiga utöver de 80 procent av SGI som ges vid sjukskrivningar i allmänhet. En totalförsvarspliktig som har en civil anställning kan en- ligt de kollektivavtal som gäller i dag få 10 procent extra av SGI från dag 29 t.o.m. dag 90 i ett sjukfall. 
 Den del av de inkallade årskullarna som redan har ett arbete vid in- kallelsen har på så sätt i dag en förmån till skillnad från de inkallade som var utan arbete vid inkallelsen. De utan arbete förlorar under in- kallelsetiden möjligheten att söka och få ett arbete och har därför ingen möjlighet att genom kollektivavtal få sjukpenning med sammanlagt 90 procent av SGI från dag 29 t.o.m. dag 90 i ett sjukfall. 
 De totalförsvarspliktiga i längre grundutbildning än 60 dagar har genom lag ålagts att genomföra sin plikttjänstgöring. De utsätts för merrisker utan att själva kunna påverka innehållet i sin plikttjänst- göring. Det är enligt vår mening särskilt angeläget att kompensera denna grupp vid sjukdom som kan ersättas enligt LSP. Vi anser därför att också totalförsvarspliktiga inom denna kategori – som alltså inte genom kollektivavtal har rätt till sammanlagt 90 procent i sjukersätt- ning – bör få detta genom särskild sjukpenning med 90 procent av SGI. 
 Vi föreslår följaktligen att sjukpenningreglerna i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd ska ändras. Ändringarna bör gälla fr.o.m. den 1 juli 1999. För sjukfall som hänför sig till tiden dessförinnan bör äldre bestämmelser gälla. 
  
 272  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RSVARSMAKTENS REHABILITERINGSANSVAR 
 FM har ansett att om en värnpliktig skadas under tjänstgöringstiden bör FM, även efter utryckningen, ha ett ansvar för att sådana rehabilite- ringsuppgifter fullgörs som enligt 22 kap. AFL åvilar en arbetsgivare. FMs ansvar skulle inte frånta den skadades arbetsgivare dennes ansvar för rehabilitering enligt arbetsmiljölagen (1977:1160). 
 Regeringen lade inget förslag om rehabiliteringsansvaret i budget- propositionen. I förordningen (FFS 1984:31) om förmåner till anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten infördes i 15 § nya regler om re- habiliteringsansvar för FM fr.o.m. den 1 januari 1997. Bestämmelserna ska tillämpas beträffande personer som skadats efter år 1992. I den nämnda paragrafen stadgas nu att om någon som har anställts i utlands- styrkan skadas under anställningen ska FM, även efter det att anställ- ningen i utlandsstyrkan upphört, ha ett ansvar för att de rehabiliterings- uppgifter som enligt 22 kap. AFL åvilar en arbetsgivare fullgörs. 
 Enligt vad vi inhämtat från Försvarsdepartementet kommer Utredningen om översyn av reglerna för Försvarsmaktens fredsbe- främjande verksamhet utomlands att föreslå en lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten och en förordning om utlandsstyrkan inom För- svarsmakten som är tänkta att ersätta bl.a. FFS 1984:31 fr.o.m. den 1 januari 1999. Lagförslaget innehåller bl.a. regler som innebär ett ansvar för Försvarsmakten att ordna lämplig arbetsträning inom ramen för Försvarsmaktens verksamhet och medverka till att den skadade får till- gång till lämplig arbetsträning eller annan fortsatt utbildning som är ägnad att stärka hans eller hennes förvärvsförmåga. Försvarsmakten ska enligt förordningsbestämmelse ha en lämpligt organiserad verk- samhet för att genomföra de ålagda rehabiliteringsuppgifterna. 
 Vi anser att det inte finns anledning att nu lämna förslag om ett re- habiliteringsansvar för FM beträffande de totalförsvarspliktiga. Frågan kan väckas igen och lämpligen utredas inom Försvarsdepartementet om förslaget om nya regler för Försvarsmaktens fredsbefrämjande verk- samhet utomlands leder till lagstiftning. Vi lämnar därför inget förslag i denna del. 
 3T¶D TILL ANH¶RIGA 
 FM har ansett att de förslag som den pågående utredningen om Översyn av reglerna för Försvarsmaktens fredsbefrämjande utom- lands lämnar avseende stöd till anhöriga till skadade bör övervägas även för de värnpliktiga. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 273 
  
 Enligt vad vi inhämtat från Försvarsdepartementet kommer deras ut- redning att lämna vissa förslag om stöd till anhöriga till de utlandsbase- rade. Det gäller ersättning för kostnader som uppkommer då anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den skadades rehabilitering, en mer schabloniserad anpassning av vissa ersättningar som de anhöriga kan få när utomlands skadade flygs hem till förläggning i Linköping samt skäligt bidrag till psykosocialt stöd i vissa fall. 
 Vi gör här samma bedömning som vi gjort tidigare beträffande För- svarsmaktens rehabiliteringsansvar för de totalförsvarspliktiga. Vi läm- nar därför inget förslag i denna del. 
  
 –Hanna 
  AV TIDIGARE PLIKTF¶RM¥NSSYSTEM 
 FM har anfört att tidigare pliktförmånssystem vid hemförlovning även i övrigt bör ges en översyn för att kunna tillämpas i lämplig form vid hemförlovning på grund av skada alternativt sjukdom. FM har påpekat att tidsförhållanden inte medgav ett genomarbetat förslag i dessa avse- enden. 
 Vår uppgift enligt direktiven är att närmare se över personskade- skyddet för de totalförsvarspliktiga. Som vi ser det bör den utredning som FM efterfrågar bättre kunna göras i Försvarsdepartementets regi. 
 2ISKGARANTI 
 FM har anfört att en riskgaranti för värnpliktiga bör införas vid svårare skador och dödsfall i likhet med vad som utgår för utlandsstyrkans per- sonal enligt den i dag gällande förordningen (FFS 1984:31) om för- måner till anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Frågan bör enligt FM utredas vidare, bl.a. med avseende på vilka som ska omfattas av den och vilken verksamhet den skall avse. 
 Enligt Försvarsdepartementets utredning kommer den föreslagna förordningen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten som är tänkt att ersätta förordningen (FFS 1984:31) fr.o.m. den 1 januari 1999 att inne- hålla förnyade regler om statens riskgaranti. Det är fråga om ersättning för skador som inträffat under bl.a. väpnad tjänstgöring eller annan sär- skilt riskfylld tjänstgöring, krigshändelser eller andra utomordentliga händelser som har samband med ett fredsbevarande uppdrag. Vid full invaliditet föreslås ersättning utgå enligt riskgarantin med tolv basbe- lopp. Dessutom föreslås livränta med ett årligt belopp om två basbe- lopp under den skadades resterande livstid. Vid lägre invaliditetsgrad som uppgår till minst fem procent föreslås livränta med det lägre be- 
  
 274  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 lopp som motsvarar invaliditetsgraden. Vid dödsfall föreslås ersättning med maximalt tolv basbelopp till dödsboet. Efterlevande maka eller sambo samt gemensamma barn ska enligt förslaget också ha rätt till vissa belopp. 
 Vid bestående nedsättning av arbetsförmågan kommer de totalför- svarspliktiga att få sitt livränteunderlag beräknat efter regler som är förmånligare än tidigare. Vi anser därför att det inte finns tillräcklig anledning att nu lägga fram något förslag om att införa en riskgaranti för de totalförsvarspliktiga som liknar den som finns för utlands- styrkans personal. 
 !RBETSL¶SHETSPROBLEMATIK Kelley ville i sin skrivelse den 13 juni 1997 också fästa uppmärksamheten på att om en värnpliktig skadas och hemförlovas med en skada av ringa art som inte föranleder sjukskrivning alternativt endast en kortare sjuk- skrivningsperiod, så medför det ekonomiska svårigheter vid en eventu- ell arbetslöshet. De värnpliktiga får då inte tillgodogöra sig grundut- bildningen för kvalificering till det kontanta arbetsmarknadsstödet (KAS). 
 Det var enligt FM också viktigt att en översyn av reglerna som om- fattar ersättningssystemet för de värnpliktiga är heltäckande så att en insats som exempelvis minröjning i Baltikum inte hamnar mellan olika regelsystem. 
 Frågan om hur de värnpliktiga ska kvalificera sig för att få kontant arbetsmarknadsstöd faller enligt vår mening utanför vårt uppdrag. Frågan bör i stället utredas inom Arbetsmarknadsdepartementet. Vi lämnar därför inte något förslag i denna del. Vi finner då heller inte anledning att gå närmare in på hur exempelvis minröjning i Baltikum ska regleras. 
  
 7.4 
  
 Förslagens betydelse för de avtalsbundna försäkringarna 
  
 7.4.1 
  
 Inledning 
  
 I detta avsnitt görs i enlighet ned direktiven en kortfattad analys av för- slagens betydelse för det kompletterande försäkringsskydd som vilar på överenskommelser mellan arbetsmarknadens parter, främst TFA, TFA- KL och PSA. Enligt vår bedömning kommer förslagen inte alls, eller endast marginellt, att påverka de avtalsbundna försäkringarna. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 275 
  
 7.4.2 
  
 Förslagen till ändringar i LAF 
  
 Som har framgått av kapitel 5 föreslås inga ändringar av arbetsskade- begreppet. Reglerna för bedömning av arbetsskada föreslås också bli oförändrade. Vi har heller inte funnit det möjligt att återinföra den sär- skilda arbetsskadesjukpenningen. I fråga om ersättning under rehabili- tering till följd av arbetsskada föreslår vi en ny ersättningsform, om- ställningsersättning. Beträffande förslaget om denna ersättning kan sägas att vad vi föreslår snarast ska ses som en kodifiering av gällande rätt som den under senare tid kommit till uttryck i flera domar från Re- geringsrätten. 
 Våra förslag beträffande omställningersättningen har utformats så att de står i överensstämmelse med gällande praxis. Förslagen är där- med kostnadsneutrala. Skulle det uppkomma en kostnadsökning inom de avtalsbundna försäkringarna till följd av förslaget, så är det endast en indirekt effekt. Om antalet ersättningsberättigade skadefall skulle komma att öka inom de kollektivavtalade försäkringarna är det främst en effekt av att tidigare osäkerhet beträffande arbetsskadeförsäkringens räckvidd på detta område nu undanröjts. En sådan kostnadsökning skulle alltså uppkomma utan vårt förslag. 
  
 7.4.3 
  
 Förslaget om en tilläggsförsäkring administrerad av arbetsmarknadens parter 
  
 I kapitel 10 kommer vi i enlighet med direktiven att presentera ett al- ternativ med en tilläggsförsäkring vid arbetsskada, TVA. Alternativet innebär i korthet att det införs en skyldighet för arbetsgivare att teckna arbetsskadeförsäkring till förmån för sina anställda. Försäkringen ska tecknas i bolag som parterna kommer överens om i kollektivavtal. Den obligatoriska delen i försäkringen kommer att i princip motsvara dagens arbetsskadeförsäkring inom socialförsäkringen. Utöver det obligatoriska skydd som ryms inom TVA kommer det att stå parterna fritt att, som i dag, teckna ytterligare försäkring vid arbetsskada. 
 Det finns som vi ser det ingen anledning att förmoda att parterna som, sedan länge, tecknar försäkring i ett partsägt bolag kommer att frångå denna princip. Det partsägda bolaget,  
 AMF-trygghetsförsäkring, 
  har en god konsolidering, och har under årens lopp haft en framgångs- rik kapitalförvaltning. Vidare har bolaget en lång erfarenhet av att ad- ministrera arbetsskadeförsäkring och verksamheten bedrivs på ett kost- nadseffektivt sätt. Premien har därigenom kunnat hållas förhållandevis låg. Alternativet TVA förändrar inte på något sätt förutsättningarna att 
  
 276  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 även i framtiden teckna kollektivavtal om trygghetsförsäkring vid ar- betsskada. 
  
 7.5 
  
 Generella kommittédirektiv 
  
 7.5.1 
  
 Offentliga åtaganden 
  
 Enligt direktiven om offentliga åtaganden (dir. 1994:23) ska vi förut- sättningslöst pröva om det offentliga åtagandet som är föremål för vårt uppdrag bör vara en offentlig angelägenhet. Om prövningen av åtagan- det leder till bedömningen att det får anses vara en offentlig ange- lägenhet ska lämplig nivå för verksamheten (t.ex. statlig eller kommu- nal) anges. Enligt dessa direktiv ska vi också, om förslagen innebär ut- giftsökningar eller inkomstminskningar för staten, visa hur dessa ska finansieras samt analysera möjligheterna till besparingar och effektivi- seringar. 
 I vårt uppdrag ingår att pröva ett alternativ till nuvarande arbets- skadeförsäkring innebärande att arbetsmarknadens parter tar över det organisatoriska och finansiella ansvaret för en obligatorisk tilläggsför- säkring vid arbetsskada. Vi redovisar den delen av vårt uppdrag i kap. 10. Efter en analys av förutsättningarna drar vi den slutsatsen att det inte föreligger några avgörande hinder mot att föra över ansvaret för arbetsskadeförsäkringen på arbetsmarknadens parter i form av en tilläggsförsäkring vid arbetsskada (TVA). Flera av de sakkunniga – som representerar arbetsmarknadsparterna i utredningen – har emellertid uttryckt starka tvivel på möjligheterna att i nuvarande situa- tion kunna genomföra detta. Mot den bakgrunden är det vår bedömning att arbetsskadeförsäkringen så långt vi nu kan överblicka bör vara ett offentligt åtagande. 
 Även om försäkringskassorna har ett särskilt förhållande till staten, bör som en allmän uppfattning gälla att arbetsskadeförsäkringen enligt nuvarande ordning ska handhas som en offentlig angelägenhet på stat- lig nivå. Frågor rörande kostnader, finansiering, besparingar och effek- tiviseringar inom nuvarande offentliga angelägenhet har vi behandlat i kap. 8. 
  
 7.5.2 
  
 Regionalpolitiska konsekvenser 
  
 Enligt direktiven (dir. 1992:50) ska vi redovisa de regionalpolitiska konsekvenserna av våra förslag. Vi ska särskilt beakta hur förslagen på- verkar sysselsättningen och den offentliga servicen i olika delar av 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA FR¥GOR  
 277 
  
 landet, hur planerade förändringar av taxor, avgifter, skatter och bidrag påverkar de ekonomiska förutsättningarna för kommuner, näringsliv och privatpersoner i olika delar av landet. Med hänsynstagande till verksamhetens karaktär och omfattning ska vid förslag till större och mer omfattande omorganisationer eller bildande av nya myndigheter eller motsvarande, överväganden om decentralisering och lokalisering utanför Stockholmsregionen redovisas. 
 Våra förslag skulle kunna få regionalpolitiska konsekvenser på en- dast en av de i direktiven omnämnda punkterna nämligen beträffande sysselsättningen och den offentliga servicen. 
 I avsnitt 5.6.2 En säkrare och snabbare handläggning föreslår vi att ärendehanteringen av arbetsskadeärenden ska koncentreras till i varje kassa något eller några få kontor. Genomsnittligt stora kassor bör bilda avdelningar med 5 – 10 arbetsskadehandläggare. 
 I avsnittt 5.6.1 redogör vi för hur arbetsskadeförsäkringen i nuläget har en undanskymd roll i försäkringskassornas arbete, och att arbets- skadehandläggningen ofta ger arbetsuppgifter till endast någon enstaka handläggare på varje lokalkontor. Denna handläggare får i dag inte sällan dela sin arbetstid med att pröva ersättningsanspråk inom andra ersättningsformer än arbetsskador. Arbetsskadeärendena utgör således i dag ett litet ärendeslag på försäkringskassorna, och vi anser att den av oss föreslagna koncentreringen inte kommer att få några mer påtagliga regionalpolitiska konsekvenser. 
 En nackdel med en koncentrerad handläggning är, som vi nämner i avsnitt 5.6.2, att avståndet till den försäkrade ökar. Den mesta pröv- ningen sker dock redan i dag per telefon eller med brev. Det är som vi ser det inte en nackdel för den försäkrade att kunskapen om arbets- skadeärendena samlas och koncentreras till ett eller några få kontor. Den försäkrade kommer alltid att ha möjlighet att komma i kontakt med kunniga handläggare på arbetsskadeområdet. 
  
 7.5.3 
  
 Jämställdhetspolitiska konsekvenser 
  
 I direktiven att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124) ges riktlinjer för hur jämställdhetsfrågorna ska ges ökad uppmärksamhet i utredningsverksamheten. De förslag som läggs fram ska föregås av en analys och innehålla en redovisning av de jämställd- hetspolitiska effekterna. 
 Vi har i avsnitt 5.11 Jämställdhetsfrågor bl.a. gjort en genderanalys av vårt utredningsuppdrag och vi hänvisar beträffande de jämställdhets- politiska konsekvenserna till det nämnda avsnittet. 
  
 278  
 3¤RSKILDA FR¥GOR 
  
 SOU 1998:37 
  
 7.5.4 
  
 Konsekvenserna för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet 
  
 I direktiven (dir. 1996:49) om konsekvenserna för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet anges att alla förslag som läggs fram av kommittér eller utredare ska föregås av en analys och innehålla en re- dovisning av effekterna för brottsligheten och för det brottsföre- byggande arbetet. 
 Vi kan inte se att våra förslag kan få några direkta konsekvenser för brottsligheten. Indirekt kan emellertid förslaget komma att leda till ökade förväntningar på försäkringen och uppmuntra fler att ansöka om arbetsskadeersättning. Eventuellt kan man tänka sig att enskilda i syfte att komma i åtnjutande av arbetsskadeersättning lämnar felaktiga upp- gifter, vilket kan föranleda ett straffrättsligt ansvar. 
 Tanken är emellertid att förslaget ska leda till en mer förutsägbar ar- betsskadeförsäkring med klarare och tydligare regler. Detta torde minska benägenheten – och möjligheterna – att missbruka systemet. Risken för missbruk blir också mindre om arbetsskadeärendena som en konsekvens av våra förslag till en säkrare handläggning blir föremål för en försäkringsmässigt och medicinskt noggrann utredning innan för- säkringskassan fattar beslut i saken, se närmare avsnitt 5.6. 
  
 SOU 1998:37 
  
 279 
  
 8 De ekonomiska effekterna 
  
 8.1 
  
 Direktiven m.m. 
  
 Vi ska enligt direktiven analysera de ekonomiska effekter för såväl för- säkringen som för administrationen som kan vara förenade med de olika alternativen. Vi ska lämna förslag på ett alternativ som ryms inom dagens utgiftsnivå för arbetsskadeförsäkringen samt ytterligare alter- nativ som vi finner motiverade. I det senare förslaget ska förslag till finansiering utarbetas. 
 Vi ska i detta kapitel behandla de ekonomiska effekterna av de för- slag som vi har lämnat i det föregående för att avsluta med en summe- ring och bedömning av finansieringen. 
 De finansiella konsekvenserna av det alternativ med en tilläggsför- säkring administrerad av arbetsmarknadens parter – TVA – som vi har prövat i kapitel 10 redovisar vi separat i slutet av det kapitlet. 
  
 8.2 
  
 Försäkringens grunddrag 
  
 Som framgår av avsnitt 5.2 anser vi att det nuvarande, i princip gene- rella skadebegreppet bör vara kvar. Vi föreslår dock vissa justeringar när det gäller de särskilda undantagen från detta begrepp. 
 I avsnitt 5.3 föreslår vi sålunda ett tillägg till bestämmelsen om psy- kisk påfrestning som skadlig inverkan som främst siktar till att klargöra rättsläget, och i avsnitt 5.4 föreslår vi vissa mindre förändringar be- träffande de smittsamma sjukdomar som bör omfattas av arbetsskade- försäkringen. Inget av dessa förslag kan enligt vår bedömning få annat än mycket marginella återverkningar på försäkringens eller administra- tionens ekonomi. 
 Som framgår av avsnitt 5.5 har vi också stannat för att föreslå att de bevisregler som infördes 1993 ska behållas även i fortsättningen. I stället har vi inriktat oss på olika åtgärder för att förbättra handlägg- ningen av arbetsskadeärendena. De kostnadsmässiga konsekvenserna av dessa redovisas i det följande. 
  
 280  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA 
  
 SOU 1998:37 
  
 Vi anser att det är borttagandet av den särskilda arbetsskadesjuk- penningen som har betytt allra mest för att nedbringa försäkringens och administrationens kostnader. Inte heller på den punkten är vi beredda att tillstyrka ett återinförande. I stället vill vi att arbetsskadeförsäk- ringen ska ges en mer aktiv roll när det gäller att efter den akuta sjuk- domstiden återge den arbetsskadade förmågan att förvärvsarbeta. 
 Kostnaderna för denna satsning på arbetslinjen och på rehabilitering i form av en ny ersättningsform – omställningsersättning – behandlar vi i det följande, liksom kostnaderna för den särskilda arbetsskadeersätt- ning som vi föreslår som kompensation för karensdagar under sjuk- domstiden. 
  
 8.3 
  
 Delfrågor 
  
 (ANDL¤GGARE OCH N¤MNDLEDAM¶TER 
 Förslaget att försäkringskassorna ska koncentrera arbetsskadehand- läggningen till något eller några få kontor borde kunna genomföras utan några kostnadsökningar. Det kan i stället bli fråga om minskade kostnader, eftersom en koncentrering ger möjlighet till rationaliseringar och det antagligen inte behöver bli fråga om några nyrekryteringar i samband med koncentreringen. 
 Vi anser emellertid att kassorna i framtiden i högre grad ska satsa på högskoleutbildad personal när det gäller en så pass komplicerad hand- läggning som arbetsskadeförsäkringen förutsätter med sin blandning av medicin och juridik. Inte heller ett sådant förslag innebär emellertid enligt vår mening mätbara kostnadsökningar. 
 Däremot anser vi att kassorna behöver satsa extra under den när- maste tiden på att kompentensutveckla arbetsskadehandläggarna. I den tid av hårda rationaliseringar som försäkringskassorna nu genomgår behöver arbetsskadeförsäkringen prioriteras, och de åtgärder vi sam- mantaget föreslår för att kassorna ska få en säkrare och snabbare handläggning kräver tillsammans med de nya inslagen i försäkringen – främst omställningsersättningen – att det görs särskilda satsningar på utbildning och utarbetande av nya rutiner för handläggningen. Efter samråd med RFV föreslår vi att försäkringskassorna ska få 10 miljoner kronor för att kunna genomföra de kompetensutvecklande insatserna under år 1999. 
 Besluten i arbetsskadeärenden bör enligt vårt förslag också koncent- reras till i varje kassa någon eller några få socialförsäkringsnämnder. I linje med vad regeringen uttalat i prop. 1997/98:41 bör en sådan kon- 
  
 SOU 1998:37 
  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA  
 281 
  
 centrering föra med sig att medel kan frigöras för de särskilda utbild- ningsinsatser som vi anser behövs också för nämndledamöterna. 
 ,¤KARNA 
 Vi föreslår att kassorna i ökad utsträckning ska remittera arbetsskade- ärendena till specialistläkare. Merkostnaderna för detta är svåra att uppskatta. Enligt uppgift från Stockholms läns allmänna försäkrings- kassa motsvaras kassans kostnader i dag för en remiss till en yrkesme- dicinsk klinik där den försäkrade undersöks rent fysiskt ca 200 kr vilket motsvarar patientavgiften. Att skicka ett arbetsskadeärende till en fri- stående konsultläkare för yttrande över den befintliga utredningen kostar i dag kassan mellan 500 – 2 000 kr per ärende. Enligt uppgift från yrkesmedicinen vid Karolinska sjukhuset är den vanligaste styck- kostnaden för dem för ett remitterat arbetsskadeärende ca 8 000 kr. Yrkesmedicinen ska då betala löner och arbetsgivaravgifter för den personal som arbetar med dessa fall. 
 Enligt den senaste statistiken från RFV kan antalet anmälda skador år 1997 beräknas uppgå till ca 108 000. Av de anmälda skadorna prövades år 1996 ca 14 procent. Om man antar att ca 14 procent av de anmälda skadorna prövas även år 1997 kan prövningarna beräknas bli ca 15 000. I dag görs inte särskilt många remisser varken till yrkesme- dicin eller till konsultläkare. Det framstår ändå – med hänsyn till upp- gift från yrkesmedicinen vid Karolinska sjukhuset om ca 300 remisser årligen f.n. – som troligt att remiss görs i ca vart tionde prövat fall. Om remiss till yrkesmedicin i framtiden i stället kommer att göras i vart femte ärende (ca 3 000 fall) blir kostnaden drygt 20 miljoner om det är fråga om remiss till yrkesmedicinsk klinik (om man beaktar både kassans och yrkesmedicinens kostnader). Kassan skulle då stå för drygt en halv miljon kr och yrkesmedicinen för resten. Remiss till fristående konsultläkare skulle kosta kassan drygt 3 miljoner med ett genom- snittligt styckpris á 1 000 kr. I förlängningen medför detta ökade offentliga utgifter. Hur dessa ska bäras får avgöras i annat samman- hang. Vi kan emellertid inte se några omedelbara effekter i dag av vårt förslag i denna del. 
 Dagens anmälningsfrekvens är måhända inte tillförlitlig vid en be- räkning av hur många skador som skulle kunna komma att anmälas om våra förändringsförslag leder till ändrad lagstiftning. RFV har kalkyle- rat med att antalet nybeviljade livräntefall med en generösare rättstillämpning än i dag kan bli ca 1 000 per år. Vi antar att antalet prövningar kan komma att vara ca 2 000 fler än i dag med de föränd- 
  
 282  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA 
  
 SOU 1998:37 
  
 rade regler vi föreslår. En sådan ärendeökning borde dock inte förändra de nyss presenterade siffrorna nämnvärt. 
 Vi föreslår att RFV ska ansvara för programinnehåll och utformning för fortbildning av läkare i försäkringsmedicin. Det finns redan ett för- slag i den riktningen som Socialstyrelsen och RFV diskuterar. Beslut i frågan väntas under år 1998. Vi föreslår också att RFV ska ta initiativ till seminarier där kassorna tillsammans med forskare och läkare kan diskutera mer komplicerade och försäkringsjuridiska frågor kring till- lämpningen av LAF. Vi har beräknat att en sådan insats kostar ca 2 miljoner kr årligen och verket har instämt i vår beräkning. Förslag om att RFV i samråd med Socialstyrelsen och i samarbete med bl.a. Läkar- sällskapet ska sammanställa vetenskapliga rön för att hjälpa tillämparna och ge ut beskrivningar om vetenskapliga bedömningar om särskilt svårbedömda områden beräknas kosta ca 150 000 kr på årsbasis exklu- sive tryckkostnader. En möjlighet är att i stället använda IT – teknik för att snabbt få fram informationen till kassorna. Kostnaden för att fram- ställa tryckt material uppgår till ca 1 miljon kr. Det är svårt att kost- nadsberäkna IT – tekniken. Vi föreslår också att RFV ska se över for- mulären för anmälningar och utlåtanden i arbetsskadeärenden. En sådan verksamhet är en del av RFVs reguljära verksamhet och genere- rar inga extra kostnader. 
 3¤RSKILD ARBETSSKADEERS¤TTNING I KAP 
 Den som får en anmäld arbetsskada godkänd enligt LAF ska också er- hålla en schabloniserad kompensation i form av särskild arbetsskadeer- sättning. Ersättningen ska motsvara två karensdagar med 80 procent av den livräntegrundande inkomsten som i princip utgörs av SGIn vid den tidpunkt då huvudförmånen ska ges ut. Kompensation ska också ges för de ytterligare karensdagar som den försäkrade kan visa att han eller hon har haft. 
 En kompensation för två karensdagar med ersättningsnivån 80 procent av SGI för en normalinkomsttagare motsvarar särskild arbets- skadeersättning enligt schablonen med (370 x 2) 740 kr. 
 Vi uppskattar att möjligheten att få ersättning utöver schablonen i genomsnitt kan leda till ytterligare en dags ersättning. Om det fattas ca 9 000 nya beslut om omställningsersättning och egenlivränta m.m. en- ligt LAF varje år kan kostnaden totalt beräknas till ca 10 miljoner kr. Vid 7 000 nya beslut kan årskostnaden beräknas till närmare 8 miljoner och vid 11 000 beslut till drygt 12 miljoner kr. 
 Administrationskostnaderna för utbetalandet av de nya särskilda ar- betsskadeersättningarna kan enligt RFV uppskattas till högst 450 000 
  
 SOU 1998:37 
  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA  
 283 
  
 kr vid 9 000 nya beslut. Vid 7 000 nya beslut kan administrationskost- naderna beräknas till högst ca 350 000 och vid 11 000 nya beslut högst ca 550 000 kr årligen. 
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNING Peters 
 RFV har beräknat att kostnaderna för försäkringen kommer att öka med 160 miljoner kronor under år 1998 som en följd av Regeringsrättens dom om rätt till arbetsskadelivränta under arbetslivsinriktad rehabilite- ring (RÅ 1996 ref. 81). Verket har då antagit att 1 000 personer per år berörs och att dessa får egenlivränta under i genomsnitt tre år. 
 Verket har beräknat att kostnaderna för administrationen p.g.a. den nämnda domen kommer att öka med 40 miljoner kronor för år 1998. Regeringen har i budgeten för år 1998 godtagit att verket beviljas me- del enligt de angivna beräknade kostnaderna. 
 RFV har för arbetsskadeutredningens räkning också gjort en sär- skild beräkning av nettoutgifterna av en omställningsersättning under en arbetslivsinriktad rehabilitering. Verket har studerat statistik om av- slutade sjukperioder under 1996 med minst en dag med rehabilite- ringspenning. Verket utgår sedan i sina beräkningar från att omställ- ningsersättning under rehabilitering i genomsnitt skulle utges under i 2,77 år och att 1 000 personer per år skulle beröras. Den genomsnittliga rehabiliteringspenningen i dag är enligt verket 368 kr per dag. Liv- räntan per dag skulle motsvara 460 kr. Verket antar vidare att det vid ett ikraftträdande den 1 januari visst år skulle betalas ut noll livräntor i början av året och 1 000 livräntor i slutet av året. Genomsnittligt skulle därför utbetalas 500 livräntor år 1. Verkets nettoutgiftsberäkning av flödet vid en omställningsersättning under en första femårsperiod är följande. 
  
 Utgifter 
  
 Antal fall 
  
 Medel- 
  
 anges i 
  
 genomsnittligt 
  
 ersättning 
  
 miljoner kr 
  
 under året 
  
 per dag, kr 
  
 År 1 
  
 500 
  
 460 
  
 År 2 
  
 1 500 
  
 460 
  
 År 3 
  
 2 375 
  
 460 
  
 År 4 
  
 2 760 
  
 460 
  
 År 5 
  
 2 770 
  
 460 
  
 Utgift för 
  
 Bortfaller 
  
 arbetsskade- 
  
 kostnad för 
  
 försäkringen 
  
 rehabiliterings- 
  
 penningen 
  
 84,0 
  
 67,2 
  
 251,9 
  
 201,5 
  
 398,8 
  
 319,0 
  
 463,4 
  
 370,7 
  
 465,1 
  
 372,1 
  
 Nettoutgift 
 16,8 
 50,4 
 79,8 
 92,7 
 93,0 
 Verket har i sina nya beräkningar utgått från att det är  
 SAMMA  
 1 000 personer (både fysiskt och antalsmässigt) som skulle kunna få antingen 
  
 284  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA 
  
 SOU 1998:37 
  
 arbetsskadelivränta under arbetslivsinriktad rehabilitering enligt RÅ 1996 ref. 81 eller den av oss förslagna omställningsersättningen. 
 Administrationskostnaderna för omställningsersättningen anges av RFV brutto till 40 miljoner per år även i det ovan gjorda redovisningen. 
 Som vi kan se av RFVs beräkning av nettoutgifterna av en omställ- ningsersättning under arbetslivsinriktad rehabilitering kommer mer- kostnaderna för att föra in en sådan omställningsersättning inte att överstiga de beräkningar som RFV gjort tidigare med anledning av Re- geringsrättens dom (RÅ 1996 ref. 81) och som verket redan beviljats medel för i statsbudgeten för år 1998. 
 3TUDERANDE KAP 
 Vi lämnar i kap. 7.2 förslag till förtydliganden i förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis). Vi utökar också  
 LAF-skyddet 
  för de eftergymnasiala stude- randena till att avse teoretiska studier inom skollokalerna. 
 Frågan om att utsträcka  
 LAF-skyddet 
  även till teoretiska moment i eftergymnasiala utbildningar är en fråga av mer principiell än ekono- misk natur. De skador som inträffar vid teoretiska studier måste, med avstamp i Kammarkollegiets undersökning, antas ha endast marginella ekonomiska effekter. 
 Kammarkollegiet har varit en av initiativtagarna till vårt utrednings- uppdrag om de studerandes arbetsskadeskydd. Kollegiet har bl.a. anfört att kostnaderna för det aktuella skyddet slutligen ska bäras av ifrågava- rande universitet och högskolor. Universiteten är självständiga enheter som ansöker om anslag direkt från Utbildningsdepartementet. An- slagens storlek fastställs varje år genom regleringsbrev. Finansieringen av  
 LAF-skyddet 
  för de enskilda universiteten och högskolorna skulle kunna göras genom en utökning av anslagen till dem. Universiteten och högskolorna kan med de ökade medlen sen finansiera arbetsgivar- avgifter för sina studenter. Avgiftens storlek får fastställas särskilt i statsbudgeten. 
 Vårt förslag till regeringen om ändring i Davis innebär i realiteten dock inte mycket mer än ett förtydligande av gällande rätt. Detta för- tydligande medför enligt vår mening inga kostnadsökningar. Den för- ändring i LAF som vi föreslår är främst av principiell betydelse. Vi an- ser inte heller att den förändringen kommer att ge några mätbara eko- nomiska konsekvenser för arbetsskadeförsäkringen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA  
 285 
  
 $E TOTALF¶RSVARSPLIKTIGA KAP 
 Vi föreslår att nivån på den särskilda sjukpenningen enligt 13 § lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd (LSP) ska höjas till 90 pro- cent för de totalförsvarspliktiga i längre grundutbildning än 60 dagar. Förbättringen har betydelse endast för den del av de totalförsvarsplik- tiga som inte har någon civil anställning vid påbörjad tjänstgöring. 
 Försvarsmakten (FM) gjorde i sin skrivelse till regeringen den 13 juni 1997 en kostnadsberäkning av sina förslag om förbättringar för de totalförsvarspliktiga. 
 De föreslagna merkostnaderna för det allmänna att utge ersättning enligt lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd (LSP) med 100 procent av SGI samt ersättning för sjukvårdskostnader beräknades till sammantaget mellan 250 000 och 300 000 kr per år. Denna merkostnad skulle enligt FM sannolikt komma att bli mindre än så, eftersom det dels redan fanns ett förslag om höjning av ersättningsgraden till 80 procent av SGI (prop. 1996/97:63) och dels skulle komma att vara en minskad volym av grundutbildning inom FM p.g.a. myndighetens minskade organisation. 
 Enligt vår mening innebär den förbättring vi föreslår för de totalför- svarspliktiga bara ytterst marginella kostnader som det inte kommer att behövas några extra anslag för. 
 ¶RSLAGENS BETYDELSE F¶R F¶RVALTNINGSDOMSTOLARNA 
 Enligt vad vi inhämtat från Domstolsverket är förvaltningsdomstolar- nas resurser inte helt tillräckliga i förhållande till dagens arbetssitua- tion. De kan därför komma att behöva resursförstärkningar med anled- ning av våra förslag. 
 Enligt Domstolsverket kom 3 532 arbetsskademål in till länsrätterna år 1997. Antalet avgjorda arbetsskademål i underinstanserna var 5 800. Antalet inkomna arbetsskademål i kammarrätterna år 1997 var 2 184. Antalet avgjorda arbetsskademål var där 3 025. 
 Enligt Domstolsverket avgör en länsrättsrotel genomsnittligt ca 500 mål per år vilket kostar ca 1 miljon kr. En kammarrättsrotel avgör en- ligt Domstolsverket genomsnittligt ca 200 mål per år vilket också kostar ca 1 miljon kr. Det går enligt Domstolsverket inte att få fram siffror om hur många arbetsskademål som avgörs på en rotel under ett år. 
 Enligt statistik från RFV prövades under år 1996 ca 15 700 arbets- skadeärenden av försäkringskassorna. Av dessa bifölls ca 9 000 ären- 
  
 286  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA 
  
 SOU 1998:37 
  
 den (55,7 procent) medan närmare 7 000 ärenden avslogs. År 1996 in- kom enligt Domstolsverket 4 880 mål till länsrätterna. 
 Vi har tidigare i detta kapitel antagit att antalet anmälda arbetsska- dor kan komma att öka med ca 2 000 per år med anledning av våra änd- ringsförslag. Vi antar också högt räknat att samtliga 2 000 anmälningar också kommer att prövas av kassorna. Med ledning av 1996 års siffror skulle det då kunna bli avslag i ca 900 ärenden. Vi antar att drygt 60 procent (ca 550) av avslagsbesluten överklagas till länsrätt och att hälften av länsrättens mål (ca 225) kommer att överklagas till kammar- rätt. Vid sådant förhållande kan det komma att krävas ökade resurser till landets förvaltningsdomstolar motsvarande sammanlagt drygt 1 miljon per år för att förstärka personalresurserna när våra förslag har trätt i kraft. 
  
 8.4 
  
 Sammanfattning av förslagens beräknade kostnader 
  
 Våra förslag innebär en  
 ENG¥NGSUTGIFT  
 motsvarande 10 miljoner kr för medel till försäkringskassorna under år 1999 för kompetenshöjande in- satser inom handläggningsområdet. 
 I övrigt beräknas försäkringskassornas och RFVs kostnader för handläggningen till sammanlagt ca 2 miljoner  
 Huang. 
 Den särskilda arbetsskadeersättningen kan beräknas kosta närmare 10,5 miljoner kr  
 PER ¥R  
 med administrationskostnaderna inkluderade. Den av oss föreslagna omställningsersättningen är redan med i budget- underlaget för år 1998 och innebär enligt vår mening därför ingen mer- kostnad. 
 Ökade kostnader för förvaltningsdomstolarna torde uppkomma med ca 1 miljon kr  
 ¥RLIGEN  
 för att förstärka deras personalresurser inför den 
 förväntade måltillströmningen. 
 Sammantaget beräknas förslagen kosta 10 miljoner i form av en- gångsinsatser och ca 14 miljoner på löpande årsbasis. 
  
 8.5 
  
 Ryms förslagen inom dagens kostnadsramar 
  
 Arbetsskadeavgiften är i dag 1,38 procent av avgiftsunderlaget . Ar- betsskadeförsäkringen redovisar dock ett löpande överskott och den behövliga avgiftsnivån ligger på ca 0,8 procent. Det finns för närvaran- de ett löpande överskott men arbetsskadeförsäkringen har fortfarande 
  
 SOU 1998:37 
  
 $E EKONOMISKA EFFEKTERNA  
 287 
  
 en skuld till statsbudgeten. År 2 000 beräknas det ackumulerade under- skottet vara borta. 
 Enligt prop. 1997/98:41 om socialförsäkringens administration m.m. (s. 102 f.) ska användningen av bruttoredovisning på statsbudgeten öka. Detta innebär att statens inkomster redovisas på statsbudgetens in- komstsida och utgifter på utgiftssidan. Inom bl.a. arbetsskadeförsäk- ringen sker fortfarande redovisning netto mot inkomsttitlar. Regeringen föreslår att principen om bruttoredovisning ska tillämpas även på ar- betsskadeförsäkringen fr.o.m. budgetåret 1999. Enligt nuvarande regler ska arbetsskadeavgifterna föras till arbetsskadefonden med vars till- gångar kostnaden för arbetsskadeförsäkringen ska täckas. Regeringen föreslår nu en avveckling av fonden. Arbetsskadeavgiften bör i fort- sättningen föras till en bruttoredovisad inkomsttitel och på sedvanligt sätt finansieras från ett anslag som riksdagen redovisar för ändamålet. Arbetsskadefonden bör avvecklas. Den i fonden bokförda skulden är enligt regeringen fiktiv och kan elimineras utan statsfinansiella kon- sekvenser. Förändringen föreslås bli genomförd fr.o.m. budgetåret 1999. Den försäkrades rättigheter enligt lag och avtal påverkas inte av att redovisningen på statsbudgeten ändras. 
 Vi ska enligt direktiven utgå från dagens utgiftsnivå när vi analyse- rar förslagens effekter. Detta betyder dock inte att vi kan tillgodoräkna oss de f.n. 0,58 procent som arbetsgivaravgiften överstiger den behöv- liga avgiftsnivån med. 
 I budgeten för år 1999 har avsatts 6 080 000 000 kr till arbetsskade- försäkringens utgifter som ska finansieras med den nuvarande arbets- skadeavgiften 1,38 procent. De föreslagna engångsinsatserna ryms väl inom den nuvarande arbetsskadeavgiften. De marginella löpande kost- naderna motsvarar en höjning av arbetsskadeavgiften med 0,004 pro- cent. 
  
 SOU 1998:37 
  
 289 
  
 9 Författningskommentarer 
  
 9.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring 
  
 KAP )NLEDNING 
 g 
 Ändringen är föranledd av vårt förslag i avsnitt 7.2 att försäkrings- skyddet för studerande ska utvidgas så att alla i yrkesutbildning eller i eftergymnasiala utbildningar som syftar till yrkesutbildning ska om- fattas av arbetsskadeskydd oavsett om utbildningen är förenad med en särskild risk för arbetsskada eller inte. De närmare föreskrifterna bör ges i 2 och 4 §§ förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis). 
 Av kravet att den eftergymnasiala utbildningen ska syfta till yrkes- utbildning följer att arbetsskadeförsäkringen inte täcker exempelvis högskolestudier som bedrivs som hobby eller enbart som allmänbild- ning. Ett annat villkor som vi föreslår ska läggas fast i Davis är att skyddet bara gäller vid studier i skolmiljö eller i annan miljö som har anknytning till skolan. Det kan gälla tillämpande övningar eller praktik utanför själva skola men organiserade av denna som ett led i undervis- ningen. Avsikten är att utesluta studier i hemmiljö. 
 Till skillnad från den som deltar i arbetsmarknadsutbildning m.m. enligt 2 § första stycket punkt 1 i Davis är det heller inte meningen att den nya gruppen också ska omfattas av arbetsskadeförsäkringens färd- olycksfallsskydd. 
 KAP /M ARBETSSKADA 
 g 
 Av våra allmänna övervägandena i avsnitt 5.3.3 framgår att avsikten med tillägget i  
 ANDRA STYCKET  
 är att förtydliga rättsläget och klargöra att 
 undantagsbestämmelsen inte får tolkas extensivt. Som också har lagts fast i domar av Försäkringsöverdomstolen är trakasserier och mobbning 
  
 290  
 ¶RFATTNINGSKOMMENTARER 
  
 SOU 1998:37 
  
 exempel på skadlig inverkan som kan ge upphov till psykiska eller psykosomatiska besvär av sådan art att de kan betraktas som arbets- sjukdom. 
 Även andra kränkningar av den försäkrade i hans eller hennes arbete kan utgöra skadlig inverkan och leda till att psykiska eller psykosoma- tiska besvär anses som arbetssjukdom. Hit hör exempelvis olika former av starkt ovänligt bemötande som vårdpersonal och andra kan utsättas för av dem de är satta att vårda eller ge service, jfr. FÖD 1982:12 om elevtrakasserier av lärare. Hit hör också kränkande särbehandling eller andra grova brister i arbetsledning. Likaså bör psykiska besvär som be- ror på kraftig stress vid andra starka psykiska påfrestningar i arbetet kunna erkännas som arbetsskada, jfr t.ex. FÖD 1983:9 om medverkan i arbetstidsstudier. 
 Som framgår av den föreslagna lagtexten måste det röra sig om på- tagliga brister i arbetsmiljön. Det säger sig självt att gränsen mot all- män vantrivsel med arbetsuppgifterna kan vara svår att dra. De numera lagfästa undantagen från det generella skadebegreppet får emellertid inte locka till något slentrianmässigt avvisande av en anmälan om ar- betssjukdom på grund av psykiskt påfrestande förhållanden i arbetet. Det bör enligt vår mening fordras en noggrann utredning innan man i ett enskilt fall tar ställning till att det rör sig om ett undantag av angivet slag från huvudregeln att också psykiska och psykosomatiska sjuk- domar faller under det generella skadebegreppet. 
 KAP %RS¤TTNING VID SJUKDOM OCH REHABILITERING 
 g 
 Vi föreslår att reglerna om den nya ersättningsformen, omställningser- sättning, ska tas in i denna och följande två paragrafer. Förslaget till 
 omställningsersättning har utförligt motiverats i avsnitt 5.10. Omställ- ningsersättning ska som framgår av  
 F¶RSTA STYCKET  
 utges under två 
 huvudförutsättningar. Dels att den försäkrade till följd av sin arbets- skada har fått sin förvärvsförmåga nedsatt på det sätt som krävs för liv- ränta enligt 4 kap. 1 och 3 §§, dvs. att den försäkrade efter den mer akuta sjukdoms- och läkningsprocessen har en bestående nedsättning i förvärvsförmågan. Dels att den försäkrade genomgår förebyggande 
 medicinsk rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering. 
 Syftet ska vidare enligt  
 TREDJE STYCKET  
 vara att den försäkrade ska återfå eller behålla sin förvärvsförmåga, helt eller delvis. Står det klart redan från början att detta inte är möjligt, bör förutsättningarna för liv- ränta prövas i stället. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RFATTNINGSKOMMENTARER  
 291 
  
 Särskilt omställningsbidrag ska enligt  
 FJ¤RDE STYCKET  
 kunna utges för att täcka kostnader som den försäkrade har under rehabiliteringen. Tanken är att motsvarande regler ska gälla som för särskilt bidrag en- ligt 22 kap. 10 § AFL. 
 g 
 För omställningsersättningen ska i tillämpliga delar gälla vad som före- skrivs i 22 kap. AFL om försäkringskassans ansvar för att uppmärk- samma den enskildes rehabiliteringsbehov och för att samverka i reha- biliteringen, den försäkrades skyldigheter samt den vidare planeringen av rehabiliteringen. 
 Omställningsersättningförmånen ska vidare kunna behållas, dras in eller sättas ned i samma situationer som gäller för rehabiliteringsersätt- ningen. 
 Omställningsersättningen skall också minskas med annan utgående ersättning som den försäkrade får för samma tid. 
 g 
 Omställningsersättningen ska beräknas utifrån de principer som gäller för beräkningen av livränteunderlag i 4 kap. LAF. 
 Semesterlön, semesterersättning samt skattepliktiga förmåner och kostnadsersättningar som rent faktiskt kvarstår under tiden omställ- ningsersättning ges ut skall dock räknas bort från underlaget på sätt som anges i 3 kap. 2 § AFL. 
 g 
 Paragrafen innehåller bestämmelserna om den föreslagna särskilda ar- betsskadeersättningen. 
 Avsikten med den är att kompensera den arbetskadade för karens- dagar under sjukdomstiden. Förslaget har motiverats i avsnitt 5.9. 
 Enligt 8 kap. 3 § andra stycket ska frågan om den försäkrade har 
 ådragit sig en arbetsskada endast prövas i den mån det behövs för att bestämma ersättning enligt LAF. Som framgår av  
 F¶RSTA STYCKET  
 i före- 
 varande paragraf ska särskild arbetsskadeersättning utgå bara när den försäkrade beviljas annan ersättning enligt LAF, dvs. livränta eller om- ställningsersätttning eller i undantagsfall sjukförmån enligt 3 kap.  
 2-3 
  §§. Det betyder att två krav behöver vara uppfyllda för att särskild ar- betsskadeersättning ska kunna utges. Dels att kassan med anledning av andra ersättningsanspråk godkänner skadan som en arbetsskada, dels att ersättning i form av omställningsersättning eller livränta etc. faktiskt beviljas. Den särskilda arbetsskadeersättningen är på det sättet accesso- risk till en huvudförmån, och rätten till den kan inte prövas ensam. 
  
 292  
 ¶RFATTNINGSKOMMENTARER 
  
 SOU 1998:37 
  
 Om å andra sidan de nämnda två kriterierna är uppfyllda, faller sär- 
 skild arbetsskadeersättning ut automatiskt enligt reglerna i  
 ANDRA STYCKET  
 De innebär att den arbetsskadade alltid får ersättning för två 
 karensdagar. Men kan han eller hon visa att det under de senaste tre åren på grund av arbetsskadan förekommit fler än två karensdagar, ska särskild arbetsskadeersättning utges efter det faktiska antalet karens- dagar. Att det är den arbetsskadade som ska visa att det varit fråga om fler karensdagar än två beror på att försäkringskassan annars skulle kunna ställas inför stora svårigheter att utreda sjukfall som ligger långt tillbaka i tiden. 
 Beviskravet får naturligtvis inte drivas för långt. Kan den skadade med lönebesked eller på annat sätt visa att hon eller han varit sjuk och haft fler karensdagar, bör det exempelvis räcka att han eller hon gör troligt att sjukdomen hade samband med arbetsskadan. I 6 kap. 6 § LAF finns en regel om sex års preskription. När det gäller den särskilda arbetsskadeersättningen föreslås av utredningsskäl en treårig preskrip- tionstid. 
 Schablonersättningen och ersättningen för ytterligare, faktiska karensdagar ska enligt  
 TREDJE STYCKET  
 beräknas utifrån de principer som 
 gäller för beräkning av huvudförmånen. Är det livränta som är huvud- förmån, har vi för att kunna förenkla handläggningen så mycket som möjligt föreslagit att den särskilda arbetsskadeersättningen ska beräk- nas på samma sätt som denna enligt 4 kap.  
 5-11 
  §. I annat fall ska den särskilda arbetsskadeersättningen beräknas efter samma regler som om- ställningsersättning enligt de föreslagna bestämmelserna i 3 kap. 6 §. Detta gäller såväl när huvudförmånen är omställningsersättning som när den i undantagsfall är ersättning för vårdkostnader eller dylikt. 
 KAP 3¤RSKILDA BEST¤MMELSER OM ERS¤TTNING 
 g 
 Tillägget i  
 F¶RSTA STYCKET  
 innebär till en början att samma samordnings- regler ska gälla för omställningsersättning som för livränta, när folk- pension eller tilläggspension utges samtidigt, t. ex. i form av sjukbidrag eller förtidspension.Vidare klargörs att samma samordningsregler ska gälla för en person som beviljas omställningsersättning eller livränta och vid senare tidpunkt på grund av icke arbetsrelaterade sjukdomsbe- svär beviljas förtidspension som om prövningen av rätten till för- månerna sker samtidigt. Samordning ska endast göras till den del för- månerna avser att täcka samma inkomstförlust. Syftet är att förhindra att den försäkrade, på den del av inkomstförlusten som orsakats av ar- betsskadan, får både full livränta och hel pension utan någon samord- 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RFATTNINGSKOMMENTARER  
 293 
  
 ning och därmed blir överkompenserad. Förslaget har motiverats i av- snitt 7.1. 
 g 
 Tillägget innebär att utgående omställningsersättning följer basbe- loppet och omräknas vid förändringar av detta på samma sätt som liv- räntan. 
 g 
 Paragrafen upphävs. 
 Det finns inte längre behov av att ha kvar paragrafen. Bestämmelsen angav att ersättning enligt LAF kunde utges under tiden den försäkrade var föremål för förebyggande medicinsk behandling /rehab ilitering och arbetslivsinriktad rehabilitering enligt AFL. En motsvarighet till be- stämmelsen finns nu i 3 kap. 4 § LAF. 
 KAP  
 –VRIGA 
  BEST¤MMELSER 
 g 
 Förslaget till kompletterande bestämmelse har motiverats i avsnitt 6.9. 
 g 
 Ett arbetsskadeärende ska enligt förslaget prövas så snart det kan ske eller senast inom sex månader, kravet är dock inte absolut. Komplice- rade medicinska utredningar eller andra särskilda skäl kan motivera att beslutet måste dröja. Önskar den försäkrade få sin sak prövad senare bör det i princip inte föreligga några hinder mot det. Förslaget har mo- tiverats i avsnitt 5.6.2. 
 g 
 I denna paragraf återfinns socialförsäkringsnämndens beslutsbefogen- het. Ändringen innebär att socialförsäkringsnämnden ska pröva den ar- betsskadades rätt till omställningsersättning. Övriga beslut som rör re- habiliteringsinsatser och omställningsersättningens belopp föreslår vi ska fattas av tjänsteman. Detsamma gäller beslut om arbetsskadeersätt- ning. Vi föreslår att föreskrifter om detta ska tas in i 2 § förordningen (1988:1542) om behörighet att avgöra vissa ärenden enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. 
  
 294  
 ¶RFATTNINGSKOMMENTARER 
  
 SOU 1998:37 
  
 9.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd 
  
 g 
 Den särskilda arbetsskadeersättningen ska även utgå till den som er- håller ersättning enligt lagen om personsskadeskydd. 
 g 
 Genom ändringen i denna paragraf höjs ersättningsnivån på den sär- skilda sjukpenningen enligt LSP till 90 procent av ersättningsunder- laget för den som inte på grund av anställning genom kollektivavtal har rätt till så mycket i sammanlagd sjukersättning. Förslaget har motive- rats i avsnitt 7.3.3. 
  
 9.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1969:381) om allmän försäkring 
  
 KAP /M SJUKPENNING 
 g 
 För att klarlägga tillämpningen av avräkningsreglerna mellan LAF och AFL införs i paragrafens  
 F¶RSTA STYCKE E 
 ) att den sjukpenninggrundande inkomsten ska omprövas när omställningsersättning och livränta enligt 
 LAF beviljas den försäkrade. 
 I konsekvens med detta görs en följdändring i paragrafens  
 TREDJE STYCKE 
 . 
 Tillägget i paragrafens  
 FEMTE STYCKE  
 innebär att om den försäkrade blir sjuk under tiden då omställningsersättning och livränta betalas ut skall försäkringskassan beräkna sjukpenningen på en sjukpenninggrun- dande inkomst som fastställs på grundval av enbart den inkomst av eget arbete som den försäkrade kan antas få under samma tid. 
 g 
 I paragrafens  
 ¥TTONDE STYCKE  
 har förtydligats att vid prövning av den försäkrades rätt till sjukpenning bortses från den nedsättning av förmågan eller möjligheten att bereda sig inkomst genom arbete som ligger till grund för utgående omställningsersättning och livränta enligt LAF. 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RFATTNINGSKOMMENTARER  
 295 
  
 KAP /M REHABILITERING OCH REHABILITERINGSERS¤TTNING 
 g 
 Tillägget i paragrafens första stycke 2 punkten innebär att rehabilite- ringspenning enligt AFL kommer att minskas med det belopp den för- säkrade för samma tid får som omställningsersättning enligt LAF. 
 Även det särskilda bidraget enligt AFL som utgetts under rehabilite- ringstid kommer att minskas med det belopp den försäkrade för samma tid får som särskilt omställningsbidrag enligt LAF. 
  
 9.4 
  
 Förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370) 
  
 5R ANVISNINGARNA TILL g 
 Den särskilda arbetsskadeersättningen och omställningsersättningen skall utgöra skattepliktig intäkt om förmånen grundas på inkomst, som hänför sig till näringsverksamhet. 
 5R ANVISNINGARNA TILL g 
 Till intäkt av tjänst hänför sig också den särskilda arbetsskadeersätt- ningen och omställningsersättningen, om förmånen grundas på för- värvsinkomst, som hänför sig till tjänst. 
  
 SOU 1998:37 
  
 297 
  
 10 
  
 Alternativet med en tilläggsförsäkring administrerad av arbetsmarknadens parter 
  
 10.1 
  
 Inledning 
  
 Arbetsskadeförsäkringen är vår äldsta socialförsäkring. Som vi berätta- de om i vårt inledande kapitel (avsnitt 1.1) kom den första lagen på om- 
 rådet till redan 1901. Under flera decennier gav den ensam ett grund- läggande försäkringsskydd för grupper av förvärvsarbetande vid skador 
 i arbetslivet. 
 Från framför allt 50- och  
 60-talen 
  har dock den allmänna försäk- ringen för alla medborgare kommit att ta över det grundläggande skyddet vid sjukdom, bestående arbetsoförmåga och ålderdom. Denna utveckling har fortsatt fram till i våra dagar, även om under senare år självriskaspekten och krisen i de offentliga finanserna kommit att med- föra nedskärningar i ersättningsnivåer m.m. 
 I början av  
 1970-talet 
  slöt parterna på den privata arbetsmarknaden särskilda avtal om trygghetsförsäkring vid arbetsskada. Sådana avtal täcker numera i princip hela arbetsmarknaden. De ger den som skadats i sitt arbete ersättning efter skadeståndsrättsliga regler, bl.a. för sveda och värk och lyte och men, oberoende av om arbetsgivaren eller annan kan göras skadeståndsansvarig. 
 Genom tillkomsten av LAF 1977 blev arbetsskadeförsäkringen hel- täckande. Den kom att gälla alla förvärvsarbetande och omfatta i prin- cip alla skador i arbetet. I dag framstår emellertid arbetsskadeförsäk- ringen efter de senaste decenniernas utveckling och de nedskärningar som drabbat också den försäkringen – främst genom att den särskilda arbetsskadesjukpenningen tagits bort – som en i huvudsak komplette- rande försäkring. Den fyller ut vissa av de ersättningar som ges av den allmänna försäkringen och garanterar den som skadats i sitt arbete en hundraprocentig kompensation för inkomstbortfall vid bestående ar- betsoförmåga. 
 Motivet för att behålla en särskild arbetsskadeförsäkring är att kom- pensera för den särskilda skaderisk som förvärvsarbetande löper att 
  
 298  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 drabbas av skada. Arbetsskadeförsäkringen spelar även en betydelsefull roll i det förebyggande arbetarskyddet. Viktigt är också att arbetsskade- försäkringen tillsammans med de olika tr ygghetsförsäkringarna garan- terar skadade ersättning enligt skadeståndsrättsliga grunder. Därmed undviks en rad skadeståndsprocesser mellan arbetsgivare och arbets- tagare. 
 I detta kapitel undersöker vi i enlighet med våra direktiv möjlig- heterna att fullfölja utvecklingen genom att lyfta bort arbetsskadeför- säkringen helt från den offentliga socialförsäkringen. Arbetsskadeför- säkringen skulle då i stället bli ett ansvar för arbetsmarknadens parter i form av en tilläggsförsäkring vid arbetsskada. 
  
 10.2 
  
 Våra direktiv 
  
 I våra direktiv framhålls att Sjuk- och arbetsskadekommittén hade i uppdrag att granska hur försäkringsskyddet vid arbetsskada borde ut- formas och hur en sådan försäkring skulle samordnas med ohälsoför- säkringen. Enligt direktiven till kommittén skulle försäkringen utfor- mas som en tilläggsförsäkring som finansieras och handhas av arbets- marknadens parter. Skyldigheten att teckna en tilläggsförsäkring skulle vara lagstadgad. 
 Av kommitténs delbetänkande (SOU 1995:149) Försäkringsskydd vid sjukdom framgick att direktivens förstahandsalternativ med en obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada där det organisatoriska och finansiella ansvaret låg på arbetsmarknadens parter inte var möjligt att genomföra på grund av att samsyn inte kunde uppnås mellan parter- na. 
 Kommittén prövade i stället i sitt slutbetänkande (SOU 1996: 113) En allmän och aktiv försäkring vid sjukdom och rehabilitering om det särskilda skyddet vid arbetsskada borde behållas som en av staten or- ganiserad försäkring eller om en obligatorisk försäkring som tecknas av arbetsgivare hos konkurrerande försäkringsgivare vore att föredra. Kommittén fann vid denna prövning att fördelarna med en offentlig försäkring var så stora att man valde att inte lägga fram något förslag om en obligatorisk försäkring som tecknas av arbetsgivare hos kon- kurrerande försäkringsgivare. 
 I direktiven till vår utredning heter det att utredaren ska pröva ett alternativ till nuvarande arbetsskadeförsäkring innebärande att arbets- marknadens parter tar över det organisatoriska och finansiella ansvaret för en obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada. Inget närmare sägs om vad som ska beaktas vid denna prövning. Det framhålls endast att vad som sagts i direktiven beträffande en offentlig försäkring också 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 299 
  
 ska iakttas i detta alternativ. Om utredaren finner det motiverat bör effekterna av förslaget belysas utifrån olika branscher och olika storlek på företag. 
 Vi vill slå fast att ingenting i direktiven ger oss anledning att liksom Sjuk- och arbetsskadekommittén också pröva ett alternativ med en mer renodlad privatisering av arbetsskadeförsäkringen, alltså ett alternativ där arbetsgivarna – låt vara enligt lag – har att teckna en försäkring för sina anställda hos en valfri försäkringsgivare. Frågan om en sådan privatisering finner vi därmed vara avförd från diskussionen i samband med vår utredning. 
  
 10.3 
  
 Direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén 
  
 I avsaknad av närmare direktiv för vår utredning av alternativet med en obligatorisk tilläggsförsäkring kan en viss ledning för vårt arbete häm- tas från de direktiv som en gång gavs Sjuk- och arbetsskadekommittén i denna fråga. 
 Kommittén föregicks av Sjuk- och arbetsskadeberedningen. Denna tillsattes 1993 och hade i uppdrag att lämna förslag till en ny ordning för lagfästa försäkringsersättningar vid sjukdom och arbetsskada som innebar att försäkringsutgifterna inte ingick i statsbudgeten. 
 Av direktiven (Dir. 1993:44) till beredningen framgick att huvud- alternativet skulle vara att föra över försäkringarna till arbetsmarkna- dens parter och därmed skapa förutsättningar för att kostnaderna för sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna beaktades inom ramen för löne- bildningen. Beredningen skulle också överväga dels vilka alternativ det fanns att utveckla de nuvarande försäkringssystemen, dels ett alternativ där sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna tecknades som obligatoriska försäkringar hos konkurrerande försäkringsgivare. 
 Sjuk- och arbetsskadeberedningen fick nya direktiv i april 1995 och ombildades till en parlamentarisk kommitté. I de nya direktiven (1995:54) betonades inledningsvis i ett allmänt avsnitt om tilläggsför- säkringar att inriktningen borde vara att behålla nuvarande ordning med en allmän försäkring som ger ersättning upp till en viss nivå och tilläggsförsäkringar som i vissa fall ger kompletterande ersättning där- utöver. Genom att det organisatoriska och finansiella ansvaret för dessa tilläggsförsäkringar ligger på arbetsmarknadens parter tar parterna an- svar för en del av det samlade försäkringsskyddet, och omfattningen av detta vägs mot tillgängligt löneutrymme. 
  
 300  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 Vidare framhölls att parterna bör ha så stor frihet som möjligt att ut- forma villkoren i tilläggsförsäkringar i förhandlingar utan statlig in- blandning. Men eftersom de olika försäkringarna samspelar med var- andra och det samlade försäkringsskyddet ska uppfylla krav på effek- tivitet och rättvisa, finns det såväl samhällsekonomiska som statsfinan- siella skäl att ställa krav på villkoren i tilläggsförsäkringarna. 
 Till dessa hör att tilläggsförsäkringarna inte bör leda till att den självrisk försvinner som bör finnas för att det samlade försäkrings- skyddet ska vara effektivt. Det bör också undvikas att försäkrings- villkoren på ett omotiverat sätt i allt för hög grad kommer att skilja sig åt mellan grupper och avtalsområden. På sikt är en försäkringsstruktur som uppfattas som orättvis inte stabil. 
 En utgångspunkt borde vara att den allmänna försäkringen inte skulle behöva innehålla några minskningsregler. Om det visar sig nöd- vändigt för att uppnå ett samlat försäkringsskydd som är rättvist och effektivt, ska statens möjligheter att sätta ramar för utformningen av tilläggsförsäkringar analyseras. Analysen borde bl.a. omfatta både de minskningsregler som fanns i sjukpenningförsäkringen och möjlighe- terna att inom försäkrings- och skattelagstiftning sätta ramar för det försäkringsskydd som går utöver vad den allmänna försäkringen ger. 
 Det framhölls i direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén att tilläggsförsäkringarna bör b ygga på friv illiga överenskommelser. Men när det gäller försäkring för inkomstbortfall vid nedsatt arbetsförmåga orsakad av arbetsskada borde det dock finnas en lagstadgad skyldighet att teckna tilläggsförsäkring. Kommittén borde särskilt analysera hur en sådan tilläggsförsäkring vid arbetsskada, finansierad och skött av ar- betsmarknadens parter, borde samordnas med den allmänna ohälsoför- säkringen. Särskilda överväganden kunde därvid behöva göras såvitt gäller ersättning för arbetsskada för egenföretagare och uppdragstagare. 
 I fråga om arbetsskadebegreppet borde nuvarande regler tas som ut- gångspunkt för vad som skulle godtas som arbetsskada. 
 Inriktningen borde således vara att de grundläggande försäkrings- villkoren för arbetskadeförsäkringen samt formerna för finansieringen läggs fast i lag. Arbetsmarknadens parter ansvarar för finansieringen så att försäkringens kostnader beaktas inom ramen för lönebildningen. 
 Arbetsmarknadens parter borde vidare enligt direktiven bilda en särskild referensgrupp som under ledning av kommitténs ordförande bl.a. skulle söka finna en samsyn kring ramarna för tilläggsförsäk- ringar. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 301 
  
 10.4 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommitténs arbete 
  
 I delbetänkandet framhåller kommittén att den tilläggsförsäkring vid arbetsskada som anges i direktiven skiljer sig från dagens komplette- ringar enligt kollektivavtal bl.a. genom att det materiella innehållet i tilläggsförsäkringen till vissa delar ska läggas fast i lag. Detsamma ska också gälla formerna för finansiering och administration. Kommitténs diskussioner har därför i huvudsak kommit att gälla de frågor kring ut- formningen av försäkringsskyddet som skulle behöva bli föremål för lagstiftning. Kommittén har granskat frågor om försäkrad personkrets, skadebegrepp, ersättningsregler, finansieringsformer samt alternativ till övergångsbestämmelser. Vidare har kommittén diskuterat vilka krav t.ex.  
 EG-rätten 
  ställer på formerna för administration av en sådan för- säkring. 
 Övriga frågor hade kommittén överlåtit till diskussion mellan de re- presentanter för arbetsmarknadens parter som ingick som sakkunniga i kommittén. Vid sammanträde i referensgruppen kunde gruppen kon- statera att den samsyn i fråga om tilläggsförsäkringar som är nödvändig 
 för att bedriva ett arbete inom gruppen saknades. Av den anledningen fann kommittén det inte meningsfullt att fortsätta arbetet med att utreda förutsättningar och former för den tilläggsförsäkring vid arbetsskada som hade angetts i direktiven. 
  
 10.5 
  
 Våra överväganden och förslag 
  
 10.5.1 
  
 Inledning 
  
 Det är naturligt att vi så långt möjligt tar vid där Sjuk- och arbets- skadekommittén slutade. Vårt uppdrag enligt direktiven är att pröva ett alternativ till nuvarande arbetsskadeförsäkring som innebär en av ar- betsmarknadens parter organiserad och finansierad obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada (i fortsättningen förkortad TVA). En utgångspunkt som vi kan ha är som tidigare nämnts att söka viss led- ning från de tidigare kommittédirektiven. Samtidigt ska vi iaktta de förutsättningar som angetts i våra direktiv för vår prövning av huvud- alternativet med en fortsatt offentlig försäkring. 
  
 10.5.2 
  
 Allmänt om TVA 
  
 TVA innebär att kostnaderna för arbetsskadeförsäkringen mer uttalat ses som produktionskostnader. I fortsättningen skulle försäkringens 
  
 302  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 kostnader – åtminstone för nya skador – inte längre belasta statsbud- geten. 
 Som framhölls i direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén tar arbetsmarknadens parter ett ansvar för en del av det samlade försäk- ringsskyddet genom att svara organisatoriskt och finansiellt för en tilläggsförsäkring. Eftersom kostnaderna för TVA ska betalas av ar- betsgivaren och därmed, åtminstone indirekt, kan inkräkta på det sam- lade löneutrymmet, finns det ett gemensamt intresse hos parterna att se till att kostnaderna är skäliga i förhållande till nyttan med försäkringen 
 – till försäkringsskyddet. Som vi återkommer till måste det dock under alla förhållanden läggas fast i lagen vissa grundläggande krav på för- säkringens innehåll. 
 Utan att föregripa diskussionen när det gäller finansieringen är det väl rimligt att utgå från kostnaderna för en offentlig försäkring av mot- svarande slag när man ska bestämma hur mycket lägre arbetsgivarav- gifter som arbetsgivarna ska få i kompensation för att försäkrings- skyddet läggs över på en TVA. Därefter har parterna ett gemensamt intresse av att TVA är så kostnadseffektiv som möjligt. Samtidigt blir det en vinst samhällsekonomiskt, om kostnaderna kan minskas för att administrera en försäkring på oförändrad nivå. 
 Främst arbetstagarsidan bör med en TVA ha större möjligheter att verka för ett skydd som tillgodoser medlemmarnas intressen och behov. De senaste årens utveckling av den offentliga arbetsskadeförsäkringen har kritiserats av den fackliga rörelsen för att den inneburit ett alltför dåligt skydd t. ex. när det gäller besvär i rörelse- och stödjeorganen. I sådana avseenden skulle arbetstagarsidan med en TVA ha möjligheter att diskutera försäkringens utformning mera direkt. 
 Arbetsgivarsidan har givetvis också ett intresse av att försäkrings- skyddet uppfattas som tillfredsställande. Om försäkringen skulle av- lägsna sig för mycket från det skydd som den vanliga skadeståndsrätten erbjuder, ökar riskerna för att det väcks skadeståndstalan mot arbets- givare enligt den allmänna skadeståndsrätten. Exempel från andra länder, där denna typ av processer är regel, manar inte till efterföljd bl.a. av ekonomiska skäl. Processkostnaderna blir inte sällan höga. 
 De lagändringar som vidtogs 1993 hade ju till syfte att söka hejda den mycket snabba utvecklingen av försäkringen som skedde genom rättspraxis. Som vi konstaterar på annat ställe i betänkandet uppnåddes detta syfte kanske till och med över förväntan, när väl lagstiftningen ändrades. Det kan förutsättas att parterna på arbetsmarknaden med ett gemensamt ansvar för TVA skulle ha ett omedelbart intresse av att i en motsvarande situation reglera försäkringsvillkoren innan utvecklingen gått för långt i oönskad riktning. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 303 
  
 En avtalsbunden försäkring kan således lättare än en lagreglerad försäkring justeras allt eftersom erfarenheterna växer. Ett sådan system är med andra ord flexiblare än lagstiftning, även om givetvis också kollektivavtalen binder parterna under en viss tid. Försäkringsgivarna och försäkringstagarna får också ett särskilt ansvar för försäkringen. 
 Det kan leda till att man av  
 goodwill-skäl 
  blir mer benägen att ge er- sättning även i tveksamma fall, när den skadelidande i ett lagreglerat system riskerar att hänvisas till domstolsprövning. Man är också mer angelägen om att fortlöpande förbättra ersättningsvillkoren än om upp- giften att övervaka utvecklingen uteslutande ligger på lagstiftaren. 
 Ett annat viktigt skäl som i diskussionen har åberopats för en TVA är att förutsättningarna för en effektiv rehabilitering skulle öka. Ar- betsgivarna skulle på ett annat sätt än i dag ha ett direkt ekonomiskt intresse av att de skadade rehabiliterades i så stor utsträckning och så snart som möjligt. Detta är givetvis också ett första rangens intresse även på arbetstagarsidan, och då inte bara av ekonomiska skäl. Det är visserligen sant att TVA skulle leda till att vi fick fler instanser inblan- dade i rehabiliteringsarbetet. Det huvudsakliga ansvaret för rehabilite- ringen av den skadade vilar dock nu och framgent på arbetsgivaren. 
 Vilka är då nackdelarna med TVA? Som vi ser av det följande kan en offentlig försäkring utformad som dagens LAF inte utan vidare översättas till en avtalsbunden försäkring. Vissa grupper av försäkrade riskerar att falla utanför ett reguljärt försäkringsskydd, och vissa av de nuvarande försäkringsvillkoren riskerar att sakna en önskvärd motsva- righet i en TVA. 
 Självfallet måste man också resa frågan om det kan vara lämpligt att ta bort uppgiften att administrera arbetsskadeförsäkringen från de all- männa försäkringskassorna. Arbetsskadeförsäkringen ska ju vara ett komplement till den allmänna försäkringen, och samordningen mellan försäkringsformerna är en viktig uppgift. Försäkringskassorna förfogar över ett stort kontorsnät som är väl spritt över hela landet och har både kunnande och uppgifter som har betydelse för att kunna avgöra skade- ärendena på riktigt sätt. Även om just arbetsskadeärendena tillhör en förhållandevis svåradministrerad och därmed kostsam del av socialför- säkringen, är det svårt att tro att en TVA skulle kunna administreras till lika låga kostnader som LAF. 
 En annan viktig sak med dagens system är att prövningen av rätten till ersättning i alla mer svårbedömda fall görs av förtroendevalda ledamöter i en socialförsäkringsnämnd. Bl.a. för att stärka förtroendet hos allmänheten för regeltillämpningen har det ansetts vara bra att för- troendevalda medverkar i handläggningen av vissa ärenden. Det finns dock de som menar att skaderegleringen kan göras både bättre och 
  
 304  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 snabbare av tjänstemän som är fackmän på området, och att de förtro- endevaldas roll är överdriven. 
 Om TVA skulle administreras på i huvudsak samma sätt som TFA, innebär detta å andra sidan att man i praktiken bara behöver ha en enda försäkring mot i dag två, LAF och TFA. Det bör innebära mindre kost- nader för information och att man slipper dubbla transaktionskostnader även i övrigt. Det förenklar också för den försäkrade, när han eller hon vill kräva ersättning för en arbetsskada. En fråga som ska diskuteras närmare senare är om möjligheterna att differentiera avgifterna till för- säkringen inte är större inom TVA. Det betyder i så fall att man med avgiftssättningen kan stimulera till arbetsmiljöförbättringar. Dessutom får kostnaderna för försäkringen bäras efter risken i respektive bransch. Detta kan te sig mer rättvist i varje fall från samhällsekonomisk syn- punkt. 
 En övergång från en offentlig arbetsskadeförsäkring till en som ad- ministreras av arbetsmarknadens parter sammanhänger i viss mån med den större fråga som de senaste två åren har diskuterats flitigt, näm- ligen om man ska samla de olika utbetalningssystemen hos försäk- ringskassorna eller hos kommunerna eller eventuellt hos någon annan särskild utbetalningsmyndighet. Att lägga just arbetsskadeförsäkringen med dess ersättning för inkomstförlust på en ny organisation kan sägas motverka den strävan till samordning som finns på andra håll. 
 Arbetsskadeförsäkringen är samtidigt i dag – efter de senaste årens ganska dramatiska utveckling – en ganska liten försäkringsgren hos försäkringskassorna. Arbetsmarknadens parter har redan genom avtalen om trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) och d essas motsvarig- heter på annat håll ett ansvar för främst de ideella ersättningarna till den som skadats i sitt arbete. De som administrerar TFA i dag har där- för kunnande och erfarenheter på området, och de avgör också i viss utsträckning frågan om det alls föreligger en arbetsskada. 
 Erfarenheterna från den nuvarande prövningen av arbetsskadeären- den på de allmänna försäkringskassorna tyder också på att man skulle kunna få en bättre och mer sakkunnig handläggning av de ibland mycket komplicerade ärendena, om administrationen kunde koncentre- ras i stället för att som nu finnas utspridd på ett stort antal lokalkontor över hela landet. Vikten för den försäkrade av att ha nära till hand- läggaren ska heller inte överdrivas. Den mesta utredningen görs redan i dag med post och per telefon. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 305 
  
 10.5.3 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén och frågan om privata försäkringar 
  
 Vid sin granskning av alternativet med en renodlad privatisering av ar- betsskadeförsäkringen fann Sjuk- och arbetsskadekommittén flera pro- blem som gjorde att kommittén stannade för att inte lägga fram något förslag om en privatisering. Det kan finnas skäl i detta sammanhang att något undersöka om samma eller liknande problem kan tänkas i alter- nativet med TVA. 
 En huvudinvändning var att arbetsskadeförsäkringen enligt direk- tiven skulle var sekundär till den allmänna försäkringen. Av det följer att administrationskostnadens andel av försäkringspremien kan te sig alltför stor. Vidare var utrymmet för en differentiering av premier så litet att drivkrafterna för försäkringstagarna att bedriva ett skadeföre- byggande arbete inte blir tillräckligt starka. 
 Dessa invändningar kan i alternativet TVA inte anses lika starka, även om de finns också här. Skillnaden är att man nu kommer att ha möjlighet att slå samman TVA med TFA. Administrationskostnaden kan därför jämföras med vad TFA har för kostnader i detta avseende nu. Den arbetsskadelag som vi föreslår i det följande är dock endast av- sedd att ersätta den nuvarande lagen om arbetsskadeförsäkring. Även motivet för en differentierad premiesättning blir större i alternativet TVA. 
 Sjuk- och arbetsskadekommittén utgick från att det generella arbets- skadebegreppet skulle behållas. Man konstaterade då att det i ett privat system måste vara möjligt att bedöma den risk som ett försäkrings- åtagande innebär. Detta kräver enligt kommittén ett strikt arbetsskade- begrepp, som främst på sjukdomssidan, endast innefattar medicinskt- vetenskapligt kända uppkomstorsaker till skador. I annat fall tvingas försäkringsbolagen att avsätta reserver för en okänd kommande glid- ning i bedömningspraxis. Försäkringsgivaren kan inte i efterhand kom- pensera sig för den riskökning det innebär att försäkringsåtagandet om- fattas av sjukdomar som tidigare inte berättigat till ersättning. Försäk- ringsskyddet i en privatiserad försäkring riskerar därmed att bli mycket statiskt och kommer inte att på ett smidigt sätt kunna följa t.ex. den medicinska vetenskapens utveckling. 
 Vi är inte övertygade om att Sjuk- och arbetsskadekommitténs slut- satser är riktiga till alla delar i denna fråga. Skillnaderna mot privat- alternativet är också tämligen stora när det gäller TVA. Arbetsmarkna- dens parter kommer att ha ett stort och ofta sammanfallande intresse av både att försäkringens skadebegrepp följer den  
 medicinskt-tekniska 
  ut- vecklingen och att eventuella helt nya sjukdomar och sjukdomsorsaker, som kan uppträda exempelvis till följd av den tekniska utvecklingen, 
  
 306  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 blir täckta av försäkringsskyddet. Parterna har också ganska goda möj- ligheter att möta utvecklingen och avväga försäkringens kostnader och därmed premiesättningen vid förhandlingsbordet om detta skulle visa sig nödvändigt. 
  
 10.5.4 
  
 Slutsatser om förutsättningarna för TVA 
  
 Vi anser att det inte föreligger några avgörande hinder mot att föra över ansvaret för arbetsskadeförsäkringen på arbetsmarknadens parter i form av en tilläggsförsäkring vid arbetsskada (TVA). 
 Flera sakkunniga som representerar arbetsmarknadsparterna i ut- redningen har dock uttryckt starka tvivel på möjligheterna att i nuva- rande situation föra över ansvaret i enlighet med det alternativ vi har haft i uppdrag att pröva. 
 Om alternativet genomförs, föreslår vi att försäkringsplikten för arbetsgivare att teckna försäkring tillsammans med de grundläggan- de försäkringsvillkoren ska läggas fast i en ny lag, kallad Arbets- skadelagen. 
 Av vad som hittills sagts om de allmänna förutsättningarna för alterna- tivet TVA följer enligt vår mening att några mer avgörande hinder mot en sådan lösning inte syns föreligga, förutsatt att arbetsmarknadens parter är beredda att axla ansvaret för denna. 
 TVA förutsätter att arbetstagarorganisationerna och arbetsgivaror- ganisationerna på arbetsmarknaden träffar överenskommelser om TVA genom kollektivavtal. Vi uppfattar vårt uppdrag så att vi ska pröva hur ett sådant alternativ skulle kunna utformas åtminstone i stora drag. Det blir sedan en fråga för statsmakterna att bedöma vilka möjligheter det finns att genomföra TVA rent praktiskt. 
 Vi vill här anmärka att flera av de sakkunniga som representerar ar- betsmarknadens parter i utredningen under vårt arbete har uttryckt starka tvivel på möjligheterna att i nuvarande situation föra över an- svaret för arbetsskadeförsäkringen på arbetsmarknadens parter i enlig- het med det alternativ som vi har i uppdrag att utreda. 
 Det är framför allt arbetsgivarsidan, dvs företrädarna för Svenska Arbetsgivareföreningen, Företagarnas Riksorganisation, Arbetsgivar- verket och Landstingsförbundet, som bl.a. anser att det inte är realis- tiskt att det stora antal kollektivavtalsslutande parter som i dag finns på arbetsmarknaden skulle kunna ena sig om en organisation som fyller TVAs krav. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 307 
  
 Andra påpekanden som har gjorts av företrädare för arbetsmark- nadsparterna är att en lagreglering av det slag som förutsätts i alterna- tivet med TVA är ett ingrepp i avtalsfriheten och att inget hindrar statsmakterna från att exempelvis senare ge nya föreskrifter i en arbets- skadelag, som man en gång varit överens om. 
 När det anges att TVA ska vara obligatorisk så innebär det att det för arbetsgivarna bör finnas en skyldighet att teckna en försäkring som är fastlagd i lag. Av lagen – som vi kallar Arbetsskadelagen – bör det vidare framgå att arbetsmarknadens parter har uppgiften att utse försäk- ringsgivare. Också de grundläggande försäkringsvillkoren samt for- merna för finansiering bör anges i lagen. I förhållande till ett offentligt system innebär dock TVA en förenkling av regelsystemet. Övriga för- säkringsvillkor, liksom detaljbestämmelserna om administrationen, bör arbetsmarknadsparterna komma överens om i kollektivavtal. 
 Här ska i fortsättningen behandlas de olika frågor som bör tas upp i Arbetsskadelagen respektive vad som bör överlämnas åt parterna. Vissa särskilda frågor kommer att behandlas i kommentarerna till den före- slagna lagen (avsnitt 10.7). 
  
 10.5.5 
  
 Den försäkrade personkretsen 
  
 Försäkringsplikten ska i princip gälla alla arbetsgivare, och försäk- ringsskyddet ska omfatta alla anställda. Detsamma ska gälla för uppdragsgivare respektive uppdragstagare. 
 Vi föreslår dock att små arbetsgivare, som låter annan utföra ar- bete i högst tolv dagar per år, ska vara befriad från försäkringsplikt. En sådan anställd ska ändå täckas av försäkringen. 
 Egna företagare ska få välja om de vill teckna frivillig arbets- skadeförsäkring i TVA. Även de som är under utbildning ska om- fattas av arbetsskadelagen, om den utbildningsansvarige har tecknat en frivillig arbetsskadeförsäkring i TVA. 
 !LLM¤NT 
 I Arbetsskadelagen bör som vi tidigare angett läggas fast att arbets- givarna är skyldiga att teckna TVA för sina anställda. LAF omfattar i dag alla förvärvsarbetande, dvs. förutom anställda också egenföretagare och uppdragstagare. Till skillnad från vad som gällde enligt tidigare lag och fortfarande ofta är fallet i andra länder görs i LAF inget undantag för t.ex. familjemedlemmar till arbetsgivaren, om ett verkligt anställ- 
  
 308  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 ningsförhållande kan konstateras. Utöver förvärvsarbetande gäller LAF under särskilda förhållanden också vissa studerande. 
 Kring frågan om vem som är anställd har det utbildat sig en rikhal- tig rättspraxis. Arbetsskadeförsäkringen har liksom den allmänna för- säkringen i princip samma arbetstagarbegrepp som gäller inom civil- rätten, närmast inom semesterlagstiftningen. Det är dock att märka att en rad nya anställningsformer har kommit fram inom arbetslivet under de senaste åren. Sannolikt står vi bara i början av en snabb utveckling. 
 En självklar utgångspunkt när arbetsskadelagens utformning disku- teras är att TVA så långt det bara är möjligt ska erbjuda försäkrings- skydd åt samma grupper som LAF. Definitionen av anställd bör kunna följa den praxis som utbildat sig inom den offentliga försäkringen. Någon anledning att göra undantag för anställda nära anhöriga till ar- betsgivare finns det inte heller. 
 Några huvudfrågor inställer sig emellertid när försäkringsplikten ska bestämmas i arbetsskadelagen. En gäller om också andra än arbets- givare kan göras försäkringspliktiga. En annan är om små arbetsgivare med bara tillfälligt anställda också ska vara skyldiga att teckna försäk- ring. En tredje är vad som ska hända när en anställd skadas vars arbets- givare har försummat att fullgöra sin försäkringsplikt. 
 TVA förutsätter att arbetsmarknadens parter kommer överens om inte bara de närmare försäkringsvillkoren utan även hur försäkringen ska administreras, alltså vem eller vilka som ska sköta den som försäk- ringsgivare. Detta kan tänkas ske i någon form som ansluter till nuva- rande AMF eller i ett eller några få andra bolag som får parternas upp- drag att ta hand om försäkringen. Om man utgår från att även staten och andra offentliga arbetsgivare genom kollektivavtal med arbets- tagarnas organisationer ansluter till de organisationsformer som väljs på den privata sidan eller väljer egna sådana, kommer endast små ar- betsgivare som inte tecknat kollektivavtal att falla utanför. 
 3M¥ ARBETSGIVARE 
 Någon anledning att lämna små arbetsgivare utanför försäkringsplikten finns det knappast generellt. Också små arbetsgivare som inte är bundna av kollektivavtal bör således i princip vara skyldiga att teckna en försäkring för sina anställda i arbetsmarknadsparternas försäkrings- bolag. Däremot kan man överväga att låta den som bara sporadiskt är arbetsgivare och i liten omfattning slippa. Vi föreslår efter förebild från ett stadgande i den finska lagen om olycksfallsförsäkring en regel som befriar den arbetsgivare från försäkringsplikt som låter annan utföra ar- 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 309 
  
 bete i högst tolv dagar per år. Den som skadas under arbete för en sådan arbetsgivare bör ändå kunna få ersättning från TVA. 
 %GENF¶RETAGARE OCH UPPDRAGSTAGARE 
 När det gäller egenföretagare och uppdragstagare kunde det enligt direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén behövas särskilda över- väganden. 
 För uppdragstagarnas del bör försäkringsplikten enligt vår mening kunna knytas till uppdragsgivarna. Det förefaller då inte finnas anled- ning att göra undantag från försäkringsplikten annat än om uppdrags- givaren lämnar ut uppdrag i liten och sporadisk omfattning. Här kan regeln för små, sporadiska arbetsgivare ges motsvarande tillämpning. 
 För egenföretagarna är läget annorlunda. I exempelvis den norska lagen är det upp till egenföretagaren själv att avgöra om han vill teckna en frivillig yrkesskadeförsäkring. Egenföretagaren kan sägas ha goda förutsättningar att själv avgöra sitt behov av försäkringsskydd. Det kan också vara svårt att i förväg beräkna omfattningen av det förvärvsarbete han eller hon kommer att utföra. Egenföretagarna kan se sig tvungna att teckna en försäkring som täcker mer än den risk de utsätter sig för. 
 Om man emellertid lämnar egenföretagaren utanför ett obligato- rium, finns det risk för att man ger verksamheten hos den egenföre- tagare som väljer att stå utanför konkurrensfördelar genom att verk- samheten inte belastas med försäkringspremier. Om premien till TVA differentieras kan detta bli särskilt märkbart i verksamheter där pre- mien kan väntas bli tämligen hög, som i byggbranschen. Man kan rent av tänka sig möjligheten att vissa företag väljer att skilja av särskilt skadebringande verksamhet till enmansföretag. Samtidigt kan grupper med låg risk välja att stå utanför försäkringen. 
 TVA är å andra sidan en tilläggsförsäkring som går utöver den all- männa försäkringens grundläggande skydd. Den är tänkt att ge extra kompensation för särskilda skaderisker, risker som en anställd normalt endast har en begränsad möjlighet att påverka. En egenföretagare har här andra förutsättningar. Han eller hon kan i stor utsträckning påverka sin arbetsmiljö själv och har också möjlighet att själv avgöra om det är värt premien att gå med i TVA. Att låta egenföretagaren, som oftast är en småföretagare, bli omfattad av ett obligatorium ter sig från dessa ut- gångspunkter inte nödvändigt. 
 Vid ett samlat övervägande anser vi att det bör vara upp till egen- företagaren själv att teckna en frivillig försäkring i TVA. Väljer han eller hon att göra det, bör det ske på samma villkor som för arbets- tagarna i samma bransch. Arbetsgivaren är ju annars fri att teckna en 
  
 310  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 försäkring vid arbetsskador i sitt arbete hos en helt fristående, privat försäkringsgivare. 
 ¶RS¤KRINGSSKYDD UNDER UTBILDNING 
 LAF gäller i viss utsträckning även vid utbildning. Försäkringen gäller bl.a. den som deltar i arbetsmarknadsutbildning, är inskriven vid ar- betsmarknadsinstitut eller genomgår arbetsträning som har godkänts av allmän försäkringskassa. Den som efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning m.m. eller genomgår bl.a. högre årskurs i grundskolan eller i gymnasieskolan omfattas av försäkringen under moment i ut- bildningen då eleven utför arbete som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utföres vid förvärvsarbete. 
 Som framgår på annan plats i detta betänkande har Kammarkolle- giet hemställt om ett förbättrat personskadeskydd för studenter. Kolle- giet påpekar att andelen studenter numera är så stor att det finns anled- ning att jämföra denna grupps villkor med andras i samhället, och att universitetsstudier periodvis innebär ett alternativ till yrkesarbete och ju är en förutsättning för framtida yrkesarbete för många. 
 Kraven på ett förbättrat försäkringsskydd för elever inom olika ut- bildningar har ständigt vuxit. Samtidigt är floran av utbildningar stor och mångfacetterad. Mycket talar för att TVA bör öppnas för alla elever under den tid de deltar i någon form av organiserad utbildning. I stället för ett obligatorium bör man emellertid tänka sig att det blir upp till varje utbildningsansvarig eller motsvarande att ta ställning till be- hovet av försäkringsskydd och teckna frivillig försäkring i TVA. 
 ¶RS¤KRINGSSKYDDET VID F¶RSUMMAD F¶RS¤KRINGSPLIKT 
 I princip alla anställda ska enligt vad vi tidigare kommit fram till vara omfattade av försäkringsskyddet. Försäkringsplikten ska dock åvila ar- betsgivaren. Frågan blir då vad som ska hända om någon anställd skadas i sitt arbete men det visar sig att arbetsgivaren har eftersatt sin försäkringsplikt. 
 Inom dagens TFA gäller att AMF går in och ersätter den skadade enligt försäkringens regler om arbetsgivaren är bunden av kollektivav- tal. De utbetalade beloppen kräver AMF sedan tillbaka av den försum- lige arbetsgivaren. Vi anser att motsvarande regler bör gälla inom TVA och då generellt för alla anställda. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 311 
  
 10.5.6 
  
 Arbetsskadebegrepp och bevisregler 
  
 Vi föreslår att TVA ska överta det generella skadebegrepp som finns i LAF. Fördelarna med ett sådant begrepp är så stora att de över- väger nackdelarna. Vi föreslår också att LAFs nuvarande bevisregler ska gälla också inom TVA men lägger även fram ett alternativ för- slag om en enklare bevisregel, som finns på en del håll inom skade- ståndsrätten 
 Ett generellt skadebegrepp innebär inom TVA större risker av ekonomisk art än inom en offentlig försäkring. Försäkringspremier- na måste täcka också skador som man tidigare inte visste kunde vara arbetsrelaterade. 
 Vi pekar emellertid på att en TVA som administreras av ett eller kanske ett fåtal försäkringsbolag innebär en mycket god risksprid- ning och att möjligheterna till återförsäkring anses vara goda. 
 När det gäller skador som beror på en faktor i arbetsmiljön som tidigare varit okänd föreslår vi vissa begränsningar i ersättnings- rätten för varje skadehändelse till högst 1 000 gånger basbeloppet och för serieskador till högst 10 000 gånger basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. 
 $IREKTIVEN 
 Frågan om vilket arbetsskadebegrepp som ska gälla inom TVA hör en- ligt vår mening till de grundläggande villkoren för tilläggsförsäkringen, och arbetsskadebegreppet bör därför åtminstone i sina huvuddrag läggas fast i Arbetsskadelagen. 
 Som tidigare nämnts borde enligt direktiven till Sjuk- och arbets- skadekommittén i fråga om arbetsskadebegreppet nuvarande regler tas till utgångspunkt för vad som ska godtas som arbetsskada. 
 Om man undantar sjukdomar som framkallats av smitta och psy- kiska och psykosomatiska sjukdomar som beror på vissa arbetsmiljö- faktorer, så har LAF ett generellt skadebegrepp. Det betyder att som arbetsskada kan utöver olycksfallsskador godtas varje slags sjukdom som uppstått till följd av annan skadlig inverkan i arbetet. 
 Det generella arbetsskadebegreppet är unikt för Sverige. I andra länder finns det regelmässigt i lagstiftningen en noggrann uppräkning av i vilka fall sjukdomar kan godtas som arbetsskador. Detsamma gällde i Sverige i den lag som fanns före LAF, alltså YFL. 
 I den offentliga försäkringens form behöver ett generellt skadebe- grepp inte innebära så stora risker av ekonomisk art. Statsmakterna har 
  
 312  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 ju möjlighet både att förändra villkoren och att besluta om avgifter som i efterhand täcker de verkliga kostnaderna. Annorlunda förhåller det sig med TVA, som ju är en mer egentlig försäkring än vad den offentliga motsvarigheten är. I TVA måste försäkringsrisken på ett rimligt sätt kunna uppskattas i förväg. Försäkringspremierna måste kunna garan- tera att det finns medel som kan täcka också skador som är oväntade, kanske därför att man tidigare inte känt till att de kunde vara relaterade till arbetsmiljön. 
 Det förhåller sig utan tvekan så att ett generellt skadebegrepp har stora fördelar och bör behållas om det bara är möjligt. Efarenheterna både i vårt land, från tillämpningen av YFL, och i andra länder är att en uppräkning av vilka sjukdomar som kan ersättas som arbetsskada snabbt riskerar att bli föråldrad. Den medicinska och tekniska utveck- lingen är snabb, och det kräver tid och arbete att ändra och lägga till i en fastställd förteckning. 
 De skadelidande som drabbas av att just deras sjukdom inte kan godtas som arbetsskada hur klart sambandet med arbetsmiljön än före- faller att vara har givetvis liten förståelse för att de ska bli utan ersätt- ning bara för att lagen inte hunnit uppdateras. Ett system med en för- teckning över ersättningsbara sjukdomar kan också föra med sig mycket arbete om förteckningen ständigt ska hållas aktuell. 
 Mot den här bakgrunden är det naturligt att man i direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén lade fast att de nuvarande reglerna bör tas som utgångspunkt för vad som ska godtas som arbetsskada. For- muleringen är dock inte sådan att direktiven utan vidare kan tolkas som att kommittén varit tvungen att arbeta med ett generellt skadebegrepp också i fortsättningen. Än mindre gäller detta naturligtvis för vår utred- ning. 
 /V¤NTAD KOSTNADSUTVECKLING 
 Vi har tidigare hävdat att en försäkring administrerad av arbetsmarkna- dens parter har större möjligheter att möta en oväntad skadeutveckling än en renodlad privat försäkring genom att man vid förhandlingsbordet kan besluta om åtgärder exempelvis när det gäller premiesättningen. Det bör också beaktas att en lösning där arbetsmarknadens parter överlåter på ett enda eller eventuellt ett litet fåtal bolag att meddela en försäkring som i princip alla landets arbetsgivare är skyldiga att teckna 
 – vilket ju i dag är fallet för AMF när det gäller TFA – innebär en mycket god riskspridning. Detta minskar ytterligare behovet av en sär- lösning när det gäller arbetssjukdomarna. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 313 
  
 Det kan emellertid finnas skäl att ändå överväga vilka övriga möj- ligheter det kan finnas att säkerhetsställa ett försäkringsåtagande för sjukdomar enligt ett generellt skadebegrepp inom ramen för en TVA. En möjlighet skulle vara att TVA återförsäkrade sig hos andra försäk- ringsbolag inom eller utom landet. En annan att TVA fick garantier av den svenska staten för den händelse försäkringen för arbetsskador skulle ta en oväntad utveckling. 
 Enligt vad vi inhämtat under hand från sakkunnigt håll inom bran- schen torde möjligheterna vara goda att skaffa sig en återförsäkring hos t.ex. ett internationellt försäkringsbolag, om det skulle anses lämpligt. I dag har också exempelvis samtliga norska försäkringsbolag som arbetar inom den norska yrkesskadeförsäkringen sådana återförsäkringar av lite olika modell. 
 Att Staten skulle vara villig att göra garantiåtaganden är också möj- ligt men inte särskilt troligt. Avsikten med att föra över arbetsskadeför- säkringen till arbetsmarknadens parter är bl.a. just att lyfta av försäk- ringen från statsbudgeten. 
 Det är dock att märka att Riksdagen beslöt om särskilda regler för hanteringen av den kostnadsövervältring på trygghetsförsäkringen som blev resultatet av regelförändringarna i LAF 1993. Parterna hade kom- mit överens om att den tillkommande premie som behövdes på grund av kostnadsövervältringen skulle bestämmas och betalas i den takt som utbetalningen beräknades ske från TFA, och försäkringsbolagen hade tagit upp denna premiefordran som en tillgång i sina årsredovisningar. 
 I en övergångsbestämmelse till en ändring (SFS 1995:779 p. 7) i försäkringsrörelselagen (1982:713) föreskrevs att – utan begränsningar som annars anges i lagen – får för skuldtäckning t.o.m. utgången av år 2001 användas en på kollektivavtal grundad överenskommelse om be- talning av de kvarvarande premier som erfordras för att slutligen reg- lera den skuldökning som uppkommit till följd av ändringarna i den allmänna socialförsäkringen. 
 Statsmakterna gick således in och godkände en successiv betalning av premierna. Det kunde enligt riksdagens uppfattning (Närings- utskottet 1994/95:NU24) inte godtas en ordning som innebar att skuldtäckningen uppnåddes genom att arbetsgivarna/försäkringstagarna debiterades premier motsvarande den kvarvarande skulden. Främst på grund av den stora belastning det skulle medföra för betydande delar av näringslivet att vid ett och samma tillfälle betala försäkringspremier på sammanlagt flera miljarder kronor. Det borde enligt utskottet också beaktas att kostnadsövervältringen uppkommit genom beslut av statsmakterna. 
  
 314  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 ¶RTECKNING ¶VER ARBETSSJUKDOMAR 
 De försäkringsmässiga riskerna med ett generellt skadebegrepp inom en TVA kan naturligtvis minskas, om man väljer att för vissa typer av sjukdomar ha strängare sambandsregler än för andra där skaderisken låter sig beräknas lättare. Vi återkommer till det. 
 Men den enda möjligheten att verkligen garantera att premiesätt- ningen i varje tid är tillräcklig för att täcka ersättningen för lidna ar- betsskador är att se till att arbetsskadebegreppet har en sådan utform- ning att det är går att försäkringstekniskt beräkna vad som behöver tas ut i premier av försäkringstagarna. 
 För olycksfallsskadorna med den uttolkning dessa har enligt hittills- varande praxis är detta inget problem, och inte heller för färdolycks- fallen. Svårigheten är att bestämma begreppet arbetssjukdom tillräck- ligt noggrant. Vi ska därför i fortsättningen pröva förutsättningarna för att begränsa möjligheterna att få sjukdomar ersatta som arbetssjuk- domar till vissa typiska eller väl kända sjukdomar och arbetssituationer. 
 Som bl.a. framgår av bilaga 1 till detta betänkande finns det i vår omvärld en provkarta på olika lösningar. Det finns flera starka likheter mellan dessa och den lagtekniska lösning med en särskild förteckning som fanns i YFL. Det är svårt att tro att det skulle finnas anledning att konstruera en förteckning som avviker i mera betydande grad från de exempel som finns i dag. 
 En utgångspunkt kan vara att jämföra LAFs sjukdomsbegrepp med det som fanns i YFL. Med skadlig inverkan i arbetet avses i LAF i princip inverkan av någon i arbetsmiljön förekommande faktor som kan påverka den fysiska eller psykiska hälsan ogynnsamt. I förarbetena till LAF pekade man på de faktorer som angavs i YFL – ämne, energi- strålning, ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser, fort- gående, upprepat eller ovanligt tryck, skakningar, eller vibrationer från maskiner eller verktyg, buller och smitta. 
 Som exempel på andra skadliga faktorer som inte fanns med i YFL nämndes i LAFs förarbeten låga eller höga temperaturer, hastiga tem- peraturväxlingar, fukt, kraftigt drag och alla ensidiga, ovanliga eller an- strängande arbetsmoment, således också ansträngande arbetsställ- ningar. En annan nyhet, som hade stor principiell betydelse, var psy- kiskt påfrestande förhållanden som är direkt knutna till arbetet. 
 Till YFL fanns fogad en kungörelse där det angavs vilka sjukdomar som beroende på typ av skadlig inverkan skulle godtas som en yrkes- skada. Sjukdom i sena eller senas omgivning och sjukdom i vävnaderna kring överarmens epikondyler godtogs under förutsättning att sjuk- domen framkallats genom inverkan av ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser. Sjukdom i slemsäck eller underhudsvävnad 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 315 
  
 godtogs om den framkallats genom inverkan av tryck. Sjukdom i benstomme, leder eller muskler kunde godtas om den framkallats genom skakningar eller vibrationer. Liknande detaljreglering fanns – och finns också i LAF – för sjukdom framkallad genom smitta. 
 Som ett för nutida ögon tämligen udda exempel på systematiken i YFL kan nämnas att den särskilda kungörelsen angav att som yrkes- skada skulle förstås bl.a. genom inverkan av ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser framkallad kramp eller darrning i armens eller handens muskler eller annan rubbning i dessas musklers samverkan (koordinationsrubbning) vid skrivning för hand eller med maskin eller vid telegrafering, piano- eller fiolspelning, spinning, mjölkning eller annan därmed jämförlig verksamhet. 
 Våra nordiska grannländer har alla olika varianter på listor över sjukdomar som under olika förutsättningar kan godkännas som arbets- skada. Inget system skiljer sig dock i princip på något avgörande sätt till sin uppläggning eller sitt innehåll från det som fanns i YFL. Dock kan det danska systemet sägas innebära en förteckning med presumtion för samband i kombination med ett generellt skadebegrepp som i övrigt har stränga beviskrav. 
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen – som hade i uppdrag att föreslå ändringar som åstadkom en tydligare avgränsning mellan arbetsrelate- rade och icke arbetsrelaterade skador – konstaterade i sitt betänkande (SOU 1992:39) Begreppet arbetsskada att om man väljer att avgränsa skadebegreppet efter ett i huvudsak liknande system som det som fanns i YFL måste förteckningen över godtagbara sjukdomar revideras i åt- skilliga hänseenden. Detsamma gällde kopplingen mellan de angivna skadliga faktorerna och den framkallade sjukdomen. Det är t.ex. nu- mera klart att sjukdom i benstomme, leder och muskler kan härledas inte endast till skadliga faktorer i form av vibrationer och skakningar utan också i vissa fall till ensidiga och ansträngande rörelser och ar- betsställningar. Psykiska och psykosomatiska sjukdomar kan under vissa förhållanden relateras till påfrestningar i arbetet. Nya medicinska rön aktualiserar ytterligare kompletteringar. 
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen påpekade vidare att även om man skulle kunna åstadkomma en ganska utförlig och detaljerad för- teckning över godtagbara arbetssjukdomar grundad på dagens medi- cinska kunskaper, kommer man inte ifrån att förteckningsmetoden ger ett statiskt arbetsskadebegrepp. Nya vetenskapliga rön kan inte fångas in utan en ändring av förteckningen. Först genom en sådan ändring blir sjukdomen ersättningsberättigande. Erfarenheten visar att många ar- betsskador blivit godkända först i högre instans därför att dessa instan- ser fått tillgång till medicinskt material som inte förelåg vid tidpunkten 
  
 316  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 för kassans handläggning. Listmetoden skulle inte göra en sådan utgång möjlig. 
 Vi kan för vår del helt ansluta oss till de bedömningar som Arbets- skadeförsäkringsutredningen gjorde om nackdelarna med att förteckna ersättningsberättigande faktorer och sjukdomar. 
 ¶RDELARNA MED ETT GENERELLT SKADEBEGREPP 
 Med en allmän regel kan man snabbt fånga in den medicinska och tek- niska utvecklingen som successivt ger nya kunskaper om hur sjuk- domar uppkommer och hur sjukdomar förhåller sig till olika faktorer i arbetet. 
 Som Arbetsskadeförsäkringsutredningen påpekade är en positiv effekt av arbetsskadeförsäkringen också att den genom kravet på medi- cinskt beslutsunderlag medfört att kunskapen om arbetsmiljöns in- verkan på de förvärvsarbetandes hälsa ökat. Under årens lopp har kraven på försäkringsersättning kommit att tvinga fram medicinska ställningstaganden på ett sätt som annars sannolikt inte blivit fallet. Försäkringen har på detta sätt stimulerat och initierat forskning och diskussion kring t.ex. muskel- och senskador i nacke och axlar, den psykosociala arbetsmiljöns betydelse, uppkomsten av allergiska besvär i olika arbetsmiljöer samt om riskerna med ämnesexponering och strål- ning t.ex. från bildskärmar. 
 Vi vill också ansluta oss till Arbetsskadeförsäkringsutredningens tankar om det ändamålsenliga med ett generellt skadebegrepp om ar- betsskadeförsäkringen ska utgöra ett verktyg i det skadeförebyggande arbetet. Som utredningen anförde inriktas Arbetarskyddsstyrelsens och Yrkesinspektionens verksamhet på att spåra och förebygga alla former av ohälsa som kan drabba de förvärvsarbetande. Att ha ett försäkrings- system som tar sikte på ett begränsat antal sjukdomsdiagnoser kan leda till att vissa andra former av ohälsa, som de förvärvsarbetande trots allt uppfattar som arbetsrelaterade, inte kommer att uppmärksammas. En sådan utveckling vore olycklig för ett arbetarskydd som verkar ur ett helhetsperspektiv. 
 3LUTSATSER 
 Mot bakgrund av det anförda finner vi det svårt att tro att arbetsmark- nadens parter, som företrädare för arbetsgivare och arbetstagare, skulle vara beredda att överge det generella arbetsskadebegrepp som nu fun- nits i 20 år och som – även med beaktande av den snabba kostnadsut- 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 317 
  
 vecklingen under  
 1980-talet 
  – visat sig ha stora fördelar både för de försäkrade och i försäkringstillämpningen och för arbetarskyddet i vid mening. 
 Som vi framhållit i kapitel 5 ser vi ingen anledning att lämna det generella skadebegreppet inom ramen för en fortsatt offentlig försäk- ring. Priset för att ta över arbetsskadeförsäkringen i form av en tilläggs- försäkring skulle då i varje fall för arbetstagarorganisationerna sanno- likt te sig alltför högt om det innebar att det generella skadebegreppet skulle överges i alternativet med TVA. 
 Även om det generella arbetsskadebegreppet behålls, kan det finnas skäl att ta fram särskilda beskrivningar till hjälp vid tillämpningen över exempelvis sådana sjukdomar i rörelse- och stödjeorganen där det en- ligt vad den medicinska vetenskapen numera känner till är väl belagt att de kan vara arbetsrelaterade. Vårt förslag i avsnitt 5.6 om att ta fram sådana beskrivningar inom ramen för en fortsatt offentlig försäkring kan tjäna till ledning också i alternativet TVA. 
 En ytterligare väg att möta svårigheterna att administrera en tilläggsförsäkring med ett generellt skadebegrepp kunde möjligen vara att överväga strängare krav på samband när det gäller arbetssjukdomar som är svårare att bedöma i tillämpningen. 
 Den bevisregel som fram till lagändringen 1993 hade gällt sedan 1968 innebär ju att man utgår från att det föreligger samband och det krävs betydligt starkare skäl mot samband än för samband för att ar- betsskada inte ska godtas. Arbetsskadeförsäkringsutredningen föreslog i sitt slutbetänkande att denna regel med presumtion för samband skulle behållas för arbetsolycksfall och för arbetssjukdomar som ur tillämp- ningssynpunkt var helt oproblematiska. För övriga sjukdomar föreslog man den strängare bevisregel som sedan kom att gälla vid alla skadefall enligt LAF och som innebär ett krav på övervägande skäl som talar för samband. 
 Till de oproblematiska sjukdomarna hör som Arbetsskadeförsäk- ringsutredningen framhöll en rad klassiska arbetssjukdomar som kan särskiljas antingen genom sin diagnos eller genom den typ av skadlig inverkan som den skadade har varit utsatt för. Kännetecknande för dessa sjukdomar är att det sällan aktualiseras några konkurrerande or- saksförklaringar utanför påfrestningarna i arbetet. Det finns dessutom, ofta sedan lång tid tillbaka, en omfattande medicinsk kunskap om dessa sjukdomar och deras uppkomst och utveckling. Rättstillämpningen är stabil och tydlig. 
 En lösning som innebär skilda bevisregler för olika skador beroende på diagnos eller uppkomstsätt har klara fördelar men också stora nack- delar, vilket framgick vid remissbehandlingen av Arbetsskadeförsäk- ringsutredningens förslag. Flertalet remissinstanser avstyrkte förslaget 
  
 318  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 på denna punkt. Man påpekade att förslaget kunde leda till tvister om vilken diagnos en viss skada ska åsättas och till andra gränsdragnings- problem vid val av bevisregel, samtidigt som förslaget skulle försvåra handläggningen. Man påpekade också att förslaget till avgränsning av klassiska arbetssjukdomar kan ifrågasättas ur vetenskaplig synpunkt. 
 Vi har i avsnitt 5.5 övervägt lämpligheten av att förenkla bevisreg- lerna inom ramen för en fortsatt offentlig arbetsskadeförsäkring. Vi har dock stannat för att inte föreslå nya regler i LAF, eftersom de nuvaran- de kom till så sent som 1993. Tanken var annars att regeln om en sär- skild skadlighetsprövning eller farlighetsbedömning skulle slopas och att med bl.a. patientskadelagen (1996:799) som mönster som enda be- visregel skulle gälla att det föreligger övervägande sannolikhet för att skadan är orsakad av olycksfall eller någon annan skadlig inverkan i arbetet. 
 Vi förslår också att de nuvarande sambandsreglerna i LAF ska föras 
 över till den nya arbetsskadelagen om alternativet med TVA genom- förs. Vid sidan av sådana oförändrade regler vill vi dock  
 ALTERNATIVT  
 i 
 lagförslaget lägga fram ett förslag till en sådan bevisregel om över- vägande sannolikhet som således finns på andra håll inom skadestånds- rätten. Det kan givetvis i alternativet med TVA framstå som en fördel om man kan få samma regel som sedan länge vunnit burskap på an- gränsande rättsområden. Regelns innebörd beskrivs närmare i författ- ningskommentarerna. 
 TVA bör liksom arbetsskadeförsäkringen i dag ersätta färdolycks- fall samt sjukdom som framkallats av smitta i samma utsträckning som vi föreslår ska gälla inom en fortsatt offentlig försäkring (se avsnitt  
 5.2-4). 
  Även för skador av psykisk eller psykosomatisk natur bör de motsvarande regler vi föreslår för LAF kunna gälla. Det innebär undantag för psykiska besvär som hänger samman med vissa förhållanden i arbetet och som det har ansetts ligga i sakens natur att de inte skulle vara ersättningsbara inom arbetsskadeförsäkringen. 
 Kvar står emellertid frågan hur TVA försäkringstekniskt ska kunna möta ersättningskrav av en helt oförutsedd omfattning beroende på att eventuellt en ny typ av sjukdomar visar sig vara arbetsrelaterad. Här skulle ledning kunna hämtas från några närliggande ersättningssystem. 
 Patientskadelagen, som trädde i kraft den 1 januari 1997, innehåller bestämmelser om rätt till patientskadeersättning och om skyldighet för vårdgivare att ha en försäkring som täcker sådan ersättning (patient- försäkring). Rätten till patientskadeersättning, som i stor utsträckning bygger på den tidigare friv illiga patientförsäkringen, är fristående från skadeståndsrätten men ersättningens storlek bestäms i huvudsak enligt skadeståndslagens regler. Patientskadeersättningen är för varje skade- händelse begränsad till högst 1 000 gånger det basbelopp enligt AFL 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 319 
  
 som gäller när ersättningen bestäms (vilket f.n. betyder drygt 36 miljoner kronor). För varje skadad patient lämnas dock ersättning med högst 200 gånger basbeloppet. I trafikskadelagen (1975:1410) är trafikskadeersättningen med anledning av en och samma händelse begränsad till 300 miljoner kronor. 
 I den frivilliga läkemedelsförsäkringen finns särskilda regler som behandlar katastrofrisken p.g.a. okända läkemedelsbiverkningar. Enligt dessa är ersättningsbeloppet för en serieskada samt det sammanlagda ersättningsbeloppet för flera serieskador som ska hänföras till samma försäkringsår begränsat till 150 miljoner kronor resp. 200 miljoner kronor. Med serieskada förstås enligt Kommentarer till bestämmelserna i Läkemedelsförsäkringen skador som under ett eller flera kalenderår har tillfogats flera personer och som beror av samma slags egenskaper hos eller substans ingående i ett eller flera läkemedel som på grund av dess skadliga biverkningar avregistrerats eller lämnats ut till förbruk- ning innan information lämnats om omfattningen av dess skadeverk- ningar. 
 För TVAs del skulle man kunna tänka sig en motsvarande begräns- ning av försäkringstekniska skäl av det totala åtagandet till 100 gånger basbeloppet när det gäller arbetsskador som flera personer har utsatts för under ett eller flera år och som beror av en och samma faktor i ar- betsmiljön vars skadlighet tidigare varit okänd. Utformningen av en sådan begränsningsregel kräver dock särskilda överväganden med tanke på att det när det gäller arbetsskador kan bli fråga om skador som visar sig under en lång följd av år, kanske långt efter det att de försäk- rade utsattes för den skadliga inverkan. 
 Det sammanlagda ersättningsbeloppet för sådana serieskador som kan hänföras till samma försäkringsår skulle exempelvis kunna begrän- sas till 10 000 gånger basbeloppet. Vidare bör man liksom i patient- skadelagen ha en regel som anger att om de fastställda ansvarighets- beloppet inte räcker till gottgörelse åt dem som är berättigade till er- sättning, så ska deras ersättningar sättas ned med samma kvotdel för var och en. 
  
 320  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 10.5.7 
  
 Rätten till ersättning 
  
 Till de grundläggande försäkringsvillkoren i en ny arbetsskadelag hör också bestämmelser om ekonomisk ersättning. 
 Vi föreslår att arbetsskadeersättningen ska utgå enligt skade- ståndsrättslig regler som finns i skadeståndslagen (1972:207) med undantag för bestämmelser om ersättning för ideell skada. Den senare ersättningen regleras ju i dag av bl.a. TFA. 
 Bestämmelserna om den ekonomiska ersättning som ska kunna utgå enligt TVA med anledning av en arbetsskada måste i huvudsak anses vara sådana grundläggande försäkringsvillkor som ska läggas fast i ar- betsskadelagen. 
 Ett alternativ skulle kunna vara att lagens regler om ersättning anges som minimiregler som kan frångås uppåt men inte nedåt. TVAs karak- tär av tilläggsförsäkring till den allmänna försäkringens förmåner gör 
 då att de bör utformas i nära anslutning till AFLs regler så att den nöd- vändiga samordningen underlättas. 
 Minimireglerna om ersättning skulle till sin inriktning och storlek kunna knyta an till det regelsystem som finns i dagens LAF. Det be- tyder att en sjukpenning som motsvarar vad som kan utgå enligt AFLs regler ska ges ut av TVA i den mån den skadade inte är sjukpenning- försäkrad enligt AFL och att den skadade ska ha rätt till ersättning för nödvändiga kostnader, som inte ersätts enligt AFL, för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel. Vid bestående nedsättning av arbetsförmågan ska det utgå en livränta, som samordnad med förtids- pension eller motsvarande enligt AFL, i princip ger 100 procent kom- pensation för inkomstförlusten. Vidare ska det finnas regler om ersätt- ning vid dödsfall som motsvarar dagens ersättningar enligt LAF. 
 Det är emellertid viktigt att arbetsskadelagen inte blir alltför detalje- rad. Det bör kunna överlämnas åt  
 TVA-administrationen 
  att utforma de 
 närmare försäkringsvillkoren. 
  
 %TT ANNAT  
 alternativ, som vi stannat för, är att i stället som patient- skadelagen lägga fast att ersättning ska utgå enligt skadeståndsrättsliga regler. Arbetsskadelagen kan då inskränkas till att ange att arbetsskade- ersättning bestäms enligt 5 kap.  
 1–5 
  §§ och 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) – med undantag för bestämmelserna om ersättning för ide- ell skada och med de begränsningar som följer av bestämmelser om högsta ersättningsbelopp bl.a. vid oförutsedda serieskador. 
 5 kap. 1 § skadeståndslagen anger att skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar ersättning för 1. sjukvårdskostnad och 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 321 
  
 andra utgifter, 2. inkomstförlust, 3. sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan. 
 Punkten 3 täcks i dag av den trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA), som parterna på arbetsmarknaden har slutit kollektivavtal om utan någon reglering i lag. 
 Ersättning för inkomstförlust motsvarar enligt 5 kap. 1 § andra stycket skadeståndslagen skillnaden mellan den inkomst som den skadelidande skulle ha kunnat uppbära, om han inte hade skadats, och den inkomst som han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas uppnå genom sådant arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter och som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare utbildning och verksamhet, omskolning eller annan liknande åtgärd samt ålder, bosättningsförhållanden och därmed jäm- förliga omständigheter. 
 5 kap. 2 § skadeståndslagen innehåller bestämmelser om ersättning vid personskada som har lett till döden. 5 kap. 3 § ger bestämmelser om avräkning av ersättningar som utgår bl.a. enligt AFL och LAF, medan 5 kap. 5 § skadståndslagen har vissa bestämmelser om livränta. Bestämmelserna behöver kompletteras i den nya arbetsskadelagen med regler om samordningen med den allmänna försäkringen som – i enlighet med vad som föreskrevs i direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén – säkerställer att självrisken inom sjukförsäkringen inte försvinner och att den allmänna försäkringen inte behöver innehålla några minskningsregler. 
 Skulle alternativet med TVA vinna anslutning, kan det finnas an- ledning att överväga om den nya arbetsskadelagen, som ju nu enbart föranleds av frågan om den offentliga arbetsskadeförsäkringen ska av- lösas av en TVA, bör innehålla en hänvisning också till skadestånds- lagens bestämmelser om rätt till ideell ersättning. Behovet av särskilda trygghetsavtal vid arbetsskada skulle då kunna falla bort. 
 Att vi stannat för att föreslå det alternativ som bygger på de all- männa skadeståndsrättsliga reglerna beror på att TVA liksom dagens arbetsskadeförsäkring är tänkt att träda i stället för vanliga skade- ståndsprocesser på grund av uppsåtligt eller vårdslöst vållande, och reglerna bör därför inte avvika alltför mycket från den allmänna skade- ståndsrättens. Och en samordning med trygghetsförsäkringen, TFA, underlättas givetvis om båda ersättningssystemen – och inte som nu bara TFA – följer den vanliga skadeståndsrättens normer. 
 Vi noterar samtidigt att en statlig utredning kommer att få till upp- gift att utifrån principiella utgångspunkter överväga ersättningsansvaret vid personskador, särskilt den slutliga fördelningen av ansvaret mellan skadevållaren, privata försäkringsgivare och offentliga tr ygghetssys- tem. 
  
 322  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 10.5.8 
  
 Administration 
  
 TVA ska skötas av arbetsmarknadens parter. Eftersom kollektivavtal sluts av  
 100-tals 
  parter på båda sidor, föreslår vi att uppgiften ska läggas på de centrala organisationerna. 
 Vi förordar ett alternativ som innebär att dessa utser en försäk- ringsgivare som ägs av dem själva. En variant är att parterna på den privata, den statliga respektive kommunal- och landstingssidan äger var sitt bolag. Vissa delar som skadereglering och kapitalförvaltning kan om man så vill överlåtas på redan etablerade bolag. 
 Ett annat alternativ är att de centrala parterna förhandlar fram försäkringar av privata, svenska eller utländska, försäkringsgivare. 
  
 TVA-administrationen 
  kommer som andra försäkringsbolag att stå under tillsyn av Finansinspektionen. Vi föreslår att det ska in- rättas en särskild arbetsskadenämnd, som får till uppgift att verka för en enhetlig praxis. 
 Den som skadats i sitt arbete ska också kunna väcka skade- ståndstalan vid allmän domstol. Inget hindrar emellertid att det in- rättas en eller flera skiljenämnder inom  
 TVA-organisationen 
  som får till uppgift att överpröva beslut som har fattas av försäkringsgivaren. 
 TVA kommer genom sin lagliga utformning att utgöra en del av det svenska socialförsäkringssystemet och därmed falla utanför EGs skadeförsäkringsdirektiv. Utseendet av försäkringsgivare bör vara undantaget från lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. 
 !LLM¤NT 
 Arbetsskadeförsäkringen administreras i dag av Riksförsäkringsverket och de allmänna försäkringskassorna. Skattemyndigheterna sköter de- bitering och uppbörd av avgift till försäkringen. 
 Den kollektivavtalade trygghetsförsäkringen vid arbetsskada (TFA), som ger den skadelidande kompletterande ersättning, särskilt ideell så- dan som kompensation för lyte och men m.m., administreras i dag av Arbetsmarknadsförsäkringar trygghetsförsäkring, försäkringsaktiebolag  
 (AMF-trygghetsförsäkring). 
  Bolaget bildades 1995 av SAF, LO och PTK. Tidigare tecknades trygghetsförsäkringen av försäkringskonsor- tiet  
 AMF-trygghetsförsäkring. 
  I detta ingick försäkringsbolagen Folksam, Skandia och  
 Trygg-Hansa. 
  
 AMF-trygghetsförsäkring 
  administrerar även en liknande kollektivt avtalad förmån på det kommunala och landstingskommunala området  
 (TFA-KL). 
  Slutligen har  
 AMF-trygghetsförsäkring 
  ett uppdrag att ad- 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 323 
  
 ministrera och skadereglera arbetsskador i enlighet med det statliga personskadeavtalet (PSA). 
 I våra direktiv sägs det att utredaren ska pröva ett alternativ till nu- 
 varande arbetsskadeförsäkring som innebär att arbetsmarknadens parter tar över det  
 ORGANISATORISKA  
 och finansiella ansvaret för ett obligatorisk 
 tilläggsförsäkring vid arbetsskada. I direktiven till Sjuk- och arbets- skadekommittén var man heller inte utförligare än så i administrations- frågan. Det talades där om att det bör finnas en lagstadgad skyldighet att teckna en tilläggsförsäkring som finansieras och handhas av arbets- marknadens parter. 
 Det hade i och för sig funnits möjligheter att utforma en tilläggsför- säkring där exempelvis uppgiften att godkänna en anmäld arbetsskada ligger på ett fristående organ. Sådana lösningar finns med litet olika ut- formning i de andra nordiska länderna. I Danmark, exempelvis, tecknas arbetsskadeförsäkring i privata försäkringsbolag, men dessa betalar ut ersättning efter beslut av den statliga Arbejdsskadestyrelsen. 
 Vi kan dock inte se att våra direktiv inrymmer andra lösningar än sådana som innebär att tilläggsförsäkringen i dess helhet ska skötas av arbetsmarknadens parter och därmed skilt från den allmänna försäk- ringens administration. Självfallet ställer detta krav på ökat samarbete mellan försäkringskassorna och TVAs administration. Det samarbete som i dag krävs exempelvis när det gäller handläggningen av LAF respektive TFA fungerar dock väl. 
 AMF har skött TFA i mer än 20 år. Sedan också skaderegleringen enligt det statliga personskadeavtalet överlåtits på AMF, har detta företag hand om trygghetsförsäkringen och motsvarande på hela ar- betsmarknaden. Det finns därmed hos AMF en långvarig och bred er- farenhet av att hantera arbetsskadeärenden. 
 En lösning som givetvis ligger nära till hands är att dagens tr ygg- hetsförsäkringar läggs samman med arbetsskadeförsäkringarna enligt TVA. Vi har dock inte sett det som vår uppgift att närmare diskutera administrationen av sådan gemensamma försäkringar med ersättning för både ekonomisk och ideell skada. 
 .¤RMARE OM 46!S ADMINISTRATION 
 En arbetsskadeförsäkring är ett långsiktigt och ekonomiskt omfattande åtagande. Långsiktigt eftersom ersättning i form av livränta kan komma att lämnas i flera tiotal år till dem som drabbas av allvarliga skador i unga år. Ekonomiskt eftersom försäkringen ska ge ersättning med inte sällan höga belopp till ett stort antal människor och dessutom möjligen eller troligen även ge ersättning för ideell skada. 
  
 324  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 SOU 1998:37 
  
 Att en sådan försäkring sannolikt skulle förutsätta ett generellt skadebegrepp gör åtagandet extra omfattande och också extra svårt att riskbedöma. Vi vill dock påminna om att förutsättningarna för risk- spridning förmodligen är goda genom möjligheterna till återförsäkring. 
 På den internationella marknaden ter sig sannolikt inte det ekonomiska åtagandet som särskilt stort. 
 Det första alternativet som inställer sig när det gäller administratio- nen är att parterna på arbetsmarknaden utser en försäkringsgivare som ägs av dem själva. Skulle alla parter som sluter kollektivavtal vara ägare rör det sig om flera hundra. Men det är också tänkbart att bolaget skulle kunna ägas av endast de stora, centrala organisationerna, t.ex. LO, PTK och OFR på arbetstagarsidan och av SAF, Arbetsgivarverket samt Kommun- och landstingsförbunden på arbetsgivarsidan. Ett sådant bolag skulle behöva ha kontraheringsplikt, dvs. inget kollektiv skulle kunna nekas att teckna arbetsskadeförsäkring. 
 En variant på detta alternativ skulle kunna vara att parterna på den privata, den statliga respektive kommunal- och landstingssidan skulle äga var sitt bolag. Även en sådan uppdelning på tre olika bolag borde kunna klara också ett så omfattande åtagande som det här är fråga om med de återförsäkringsmöjligheter som står till buds. 
 Fördelen med ett sådant bolag (eller vid en uppdelning högst tre bolag) är bl.a. att parterna i förhandlingar om försäkringens innehåll också skulle enas om den risk (det krav på premie) som ett åtagande om arbetsskadeförsäkring innebär. Så sker i dag i TFA där parterna i samband med förändringar i försäkringsvillkoren också enas om 
  
 risken/premien. 
  
 Man kan tänka sig både 
  
 ETT  
 gemensamt försäkrat kollektiv med en 
  
 premie som är gemensam 
  
 för samtliga försäkrade och  
 FLERA  
 skilda 
  
 kollektiv. Det senare blir ju automatiskt fallet om det skulle finnas olika bolag på den privata, statliga respektive kommunala sidan. Bo- lagets eller bolagens styrelser måste dock godkänna såväl försäkrings- villkor som premier. Skulle ett premiekollektiv som inte är ägare vilja teckna en försäkring till en premie som ägarna inte vill acceptera, får man tänka sig ett skiljeförfarande (jfr kontraheringsplikten). 
 Det alternativ som nu diskuterats med en (eller högst tre) försäk- ringsgivare som ägs av parterna behöver inte nödvändigtvis innebära att bolaget också ska administrera försäkringen. Skadereglering och kapitalförsäkring kan exempelvis överlåtas på redan etablerade bolag, som bl.a. efter konkurrens i fråga om effektivitet och kostnader kan ges uppdraget att sköta detta. Vi vill påminna om att TFA tidigare admi- nistrerades av ett konsortium som bestod av Skandia, Folksam och  
 Trygg-Hansa. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 325 
  
 En helt annan lösning med starkare privata inslag skulle var att par- terna gemensamt, eller som skilda kollektiv, förhandlar fram en försäk- ring och vad den får kosta (premien). Sedan handlar parterna på mark- naden upp det överenskomna skyddet (försäkringen) till det överens- komna priset (premien). Parterna skulle givetvis också med en sådan lösning ha ett påtagligt intresse av att ha ett avgörande inflytande över försäkringens tillämpning, eftersom den utgör en viktig del av kollek- tivavtalet om de anställdas förmåner. 
 Den eller de privata försäkringsgivare som blir aktuella i detta alter- nativ ska således dels acceptera den riskbedömning som parterna har gjort (dvs. godta den premie man kommit överens om i kollektivavtal), dels också acceptera ett visst inflytande från parternas sida. Försäk- ringsgivaren måste också vara beredd på att uppdraget kan upphöra efter det att avtalsperioden har löpt ut. Försäkringsgivaren måste vidare bl.a. försäkra sig om att det görs avsättningar för skador som inträffar under avtalsperioden men som inte anmäls förrän långt senare. 
 Det nu diskuterade privata alternativet innebär alltså att risken övertas av en eller flera privata, svenska eller utländska, försäkrings- givare. Om parterna (eller försäkringsgivaren) har felbedömt risken kan den situationen uppkomma att försäkringen antingen går med förlust eller att det uppkommer övervinster. I det senare fallet kommer det sannolikt att riktas kritik mot ett system som innebär att det som ar- betstagarna har avstått i löneutrymme slutar som vinst i privata försäk- ringsbolag. 
 Vi anser att det först skisserade alternativet med en (eller eventuellt högst tre) försäkringsgivare som ägs av i varje fall de större organisa- tionerna på arbetsmarknaden har de största fördelarna ur ett socialför- säkringsperspektiv. Det nära samband som TVA ska ha med reglerna i den allmänna försäkringen och med grundtankarna i den svenska socialförsäkringen gör också att det är viktigt att försäkringsgivaren har en förankring i Sverige. Det är emellertid som vi ser det inte nöd- vändigt att binda parterna för en viss lösning i lag. 
 Det kan heller inte vara lagstiftarens sak att bestämma hur administ- rationen ska byggas upp i detalj. Det bör stå arbetsmarknadens parter fritt att inom arbetsskadelagens ram organisera tilläggsförsäkringens administration på det sätt man finner lämpligt. Parterna bör t.ex. kunna välja att som nu låta hela administrationen med premieinkassering, skadehantering och kapitalförvaltning ligga på försäkringsgivaren/na eller uppdra åt fristående organ att ha hand om vissa av dessa uppgifter. 
  
 326  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 4ILLSYN OCH ¶VERPR¶VNING 
 Alla försäkringsbolag står enligt försäkringsrörelselagen (1982:713, omtryckt 1995:1567) under tillsyn av Finansinspektionen. Något behov härutöver av tillsyn över den verksamhet som  
 TVA-administrationen 
  ska bedriva från ett fristående organ eller en myndighet kan det knappast föreligga. Däremot finns det skäl att överväga en motsvarig- het till de särskilda nämnder som finns inom trafikförsäkringen respek- tive patientförsäkringen. 
 Enligt 6 § i den trafikförsäkringsförordning (1976:359) som utfär- dats beträffande verkställigheten av trafiksskadelagen (1975:1410) ska samtliga försäkringsanstalter som driver trafikförsäkringsverksamhet i Sverige tillsammans med trafikförsäkringsföreningen upprätthålla och bekosta en skaderegleringsnämnd, vars reglemente godkänns av rege- ringen. Innan en skadelidande erbjuds uppgörelse i en sådan viktig er- sättningsfråga som anges i reglementet, ska frågan hänskjutas till nämnden för yttrande. 
 Patientskadelagen (1996: 799) innehåller i 17 § bestämmelser om en patientskadenämnd. De försäkringsgivare som ingår i den patientför- säkringsförening som lagen föreskriver ska tillsammans upprätthålla och bekosta nämnden. I nämnden ska ingå representanter för patienter- nas intressen. Ytterligare föreskrifter om nämndens sammansättning lämnas av regeringen som också ska godkänna nämndens arbetsord- ning. Patientskadenämnden ska på begäran av patient eller annan skadelidande, vårdgivare, försäkringsgivare eller domstol yttra sig över ersättningsfall. Nämndens yttranden är endast en rekommendation till den som är skyldig att utge ersättning, alltså försäkringsgivaren. 
 Också inom TFA finns det ett rådgivande organ till  
 AMF-tr 
  ygghets- försäkring. Tvister om ersättning från försäkringen kan av arbetsgiva- ren eller den skadelidande hänskjutas till  
 TFA-nämnden. 
  Bestämmel- serna om denna finns i gemensamma försäkringsvillkor för  
 AMF-för- 
  säkringarna som parterna har kommit överens om. 
 Kommittén om ideell skada har i sitt slutbetänkande SOU 1995:33 anfört att skadeprövningsnämndernas organisation och verksamhet bör utvärderas i särskild ordning. Enligt vår mening finns det i avvaktan på en sådan eventuell utredning skäl att på motsvarande sätt föreskriva i arbetsskadelagen att det ska inrättas en arbetsskadenämnd. Denna skulle, liksom de tidigare beskrivna nämnderna, ha till uppgift att verka för en enhetlig praxis. Verksamheten ska underlätta skadehanteringen och medverka till att patienterna på ett snabbt och säkert sätt får ersätt- ning för sina skador. Blir det fråga om att utse mer än en försäkrings- givare i enlighet med vad vi utvecklat i avsnittet om administration bör 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 327 
  
 man överväga om det är möjligt och lämpligt att inrätta en gemensam nämnd. Detta skulle underlätta en gemensam syn i tillämpningsfrågor. 
 Enligt de gemensamma försäkringsvillkoren för  
 AMF-försäkringar- 
  na finns det en särskild skiljenämnd som avgör tvister om tolkningen och tillämpningen av försäkringsavtal eller försäkringsvillkor rörande  
 AMF-försäkringarna. 
  
 Man skulle i och för sig kunna tänka sig att låta motsvarande gälla också inom TVA. Det har dock ansetts att en domstolsprövning i stället för ett skiljeförfarande framstår som en naturlig lösning i ett lagreglerat system. Av 18 § patientskadelagen framgår att den skadelidande alltid har rätt att väcka skadeståndstalan vid domstol även om patientskade- ersättning kan lämnas enligt patientskadelagen. Ett i lag påbjudet obli- gatoriskt skiljeförfarande skulle också säkerligen strida mot Europa- konventionen (jfr SOU 1995:33 s. 415 med hänvisning). 
 Att TVA – till skillnad från TFA – blir obligatorisk och lagreglerad får således i så fall till följd att i stället för överprövning i förvaltnings- domstol enligt LAF kommer skadeståndstalan att kunna väckas vid allmän domstol även om arbetsskadeersättning kan lämnas enligt den nya arbetsskadelagens bestämmelser om TVA. Inget hindrar emellertid såvitt vi förstår att man vid sidan av de lagenliga möjligheterna att föra talan i domstol på frivillig väg inrättar en eller flera skiljenämnder, som inom  
 TVA-organisationen 
  får till uppgift att efter klagomål överpröva beslut som har fattats av försäkringsgivaren. 
 46! OCH %' 
 I arbetsskadelagen bör föreskrivas att TVA ska tecknas hos försäk- ringsgivare som parterna i kollektivavtal har kommit överens om. Frågan är då om detta är förenligt med  
 EG-rätten. 
  
 Enligt artikel 55 i Romfördraget ska bestämmelserna i kapitlet om etableringsrätt för den medlemsstat som är berörd inte omfatta verk- samhet som hos medlemsstaten, om än endast tillfälligt, är förenad med utövandet av offentlig makt. 
 På det sociala området syftar  
 EG-reglerna 
  i första hand till att sam- ordna de olika ländernas system för att underlätta arbetskraftens fria rörlighet. Men det är upp till medlemsländerna själva att besluta om vilka socialförsäkringssystem som ska finnas och vad dessa ska inne- hålla. 
 På försäkringsområdet finns direktiv som har till mål att genomföra etablerings- och tjänstefrihet. Den inre marknaden ska genomföras även på försäkringsområdet. Regler som begränsar den fria konkurren- sen är i princip inte tillåtna. 
  
 328  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 Arbetsskadelagen är tänkt att vara en tvingande lagstiftning som föreskriver att arbetsgivarna är skyldiga att teckna en arbetsskadeför- säkring för sina anställda hos försäkringsgivare som arbetsmarknadens parter har det finansiella och organisatoriska ansvaret för. Kan sådana regler anses konkurrenshindrande och därmed otillåtna enligt EGs skadeförsäkringsdirektiv? 
 Av det första skadeförsäkringsdirektivet (73/239/EEG) framgår att direktivet inte gäller för en försäkring som ingår i en del av ett social- försäkringssystem. TVA ska vara obligatorisk, och de grundläggande villkoren ska vara reglerade i lagen. Försäkringen kommer att omfatta i princip alla förvärvsarbetande och inte diskriminera någon. På viktiga punkter kommer den att vara samordnad med det övriga nationella socialförsäkringssystemet. Administrationen ska utan vinstintresse skötas av arbetsmarknadens parter, något som kan anses ligga den all- männa sektorn nära. 
 Vi anser därför för vår del att TVA kommer att ha en sådan laglig utformning att den får anses utgöra en del av det övriga svenska social- försäkringssystemet. TVA faller därmed utanför EGs skadeförsäk- ringsdirektiv. 
 Som jämförelser kan nämnas att de tyska Berufsgenossenschaften (BGB), som administreras av arbetsmarknadens parter, inte omfattas av EGs skadeförsäkringsdirektiv. I Finland, däremot, där försäkringen tecknas i valfritt konkurrerande försäkringsbolag anses direktivet vara tillämpligt, och den finska marknaden för yrkesskadeförsäkring kom- mer att öppnas för utländsk konkurrens. 
 En fråga som uppkommer i detta sammanhang är om lagen (1992:1528) om offentlig upphandling är tillämplig när det gäller valet av den eller de försäkringsgivare som enligt vad arbetsmarknadens par- ter förutsätts komma överens om i kollektivavtal ska ha hand om de ar- betsskadeförsäkringar som arbetsgivarna ska vara skyldiga att teckna. 
 Lagen om offentlig upphandling gäller bl.a. staten, kommunerna och landstingen. Den föreskriver i en huvudregel om affärsmässighet i 1 kap. 4 § att upphandling ska göras med utnyttjande av de kon- kurrensmöjligheter som finns och i övrigt genomföras affärsmässigt. I fråga om upphandling av tjänster framgår av 5 kap. 1 § och anslutande bilaga att lagen bl.a. gäller upphandling av finansiella tjänster till vilka hör försäkringstjänster. Bestämmelserna i det angivna kapitlet ska dock inte tillämpas vid upphandling av tjänster från en annan upphandlande enhet som på grund av lag eller annan författning har ensamrätt att ut- föra tjänsten. Anställningsavtal är också undantagna från lagens till- lämpning. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 329 
  
 Även om TVA genom sin utformning har en prägel av att vara en del av det övriga svenska socialförsäkringssystemet, kan den inte anses ha till uppgift att svara för myndighetsutövning. 
 Arbetsgivarorganisationerna i Sverige, de statliga och kommunala likaväl som de privata, förutsätts träffa avtal med arbetstagarnas orga- nisationer om att teckna arbetsskadeförsäkring för de anställda hos en viss eller vissa försäkringsgivare. Det är således i huvudsak fråga om privata åtgärder, även om också offentliga aktörer medverkar. Det rör sig heller inte om upphandling för offentliga myndigheters räkning utan om anskaffning av försäkringar som en del av anställningsavtal. 
 Det anförda pekar sammantaget på att lagen om offentlig upphand- ling inte bör hindra att arbetsmarknadsparterna utser försäkringsgivare utan att tillämpa lagen. För att undanröja varje tveksamhet föreslår vi dock en särskild bestämmelse i arbetsskadelagen som uttryckligen un- dantar utseendet av försäkringsgivare från tillämpningen av lagen om offentlig upphandling. 
  
 10.5.9 
  
 Finansieringen av TVA 
  
 TVA bör finansieras efter försäkringsmässiga principer. Av solida- ritetsskäl bör dock premierna utjämnas till viss del mellan stora och små arbetsgivare. 
 Förutsättningarna för att åstadkomma arbetsmiljöförbättringar genom en differentierad premiesättning är större inom TVA än inom ett fortsatt offentligt system. 
 Skulle vi få en enda försäkring för hela den svenska arbetsmark- naden, med ersättning för såväl inkomstförlust som ideell skada, kommer systemet i full funktion att ha tillgångar på kanske 100 miljarder kronor. 
 $IREKTIVEN 
 Enligt våra direktiv ska utredaren anlysera de ekonomiska effekter för såväl försäkringen som administrationen som kan vara förenade med de olika alternativen. Utredaren ska lämna förslag på ett alternativ som ryms inom dagens utgiftsnivå för arbetsskadeförsäkringen samt ytter- ligare alternativ som utredaren finner motiverade. I de senare alterna- tiven ska förslag till finansiering utarbetas. 
 I detta avsnitt ska vi endast ta upp de särskilda frågor som är för- knippade med alternativet TVA. I våra direktiv berörs finansieringen 
  
 330  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 härvidlag endast på det sättet att det anges att vi ska pröva ett alternativ 
 som innebär att arbetsmarknadens parter tar över det organisatoriska och  
 FINANSIELLA  
 ansvaret för en obligatorisk tilläggsförsäkring vid ar- 
 betsskada. Det sägs också allmänt att om det är motiverat bör effek- terna av förslaget belysas utifrån olika branscher och olika storlek på företag. 
 Direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén var på denna punkt något utförligare. Man framhöll där följande. Inriktningen borde vara att de grundläggande försäkringsvillkoren för arbetsskadeförsäkringen samt formerna för finansieringen läggs fast i lag. Arbetsmarknadens parter ansvarar för finansieringen så att försäkringens kostnader beak- tas inom ramen för lönebildningen. Nuvarande arbetsskadeavgift ska behållas i den omfattning som krävs för att kostnaderna täcks för ar- betsskadefall som inträffat före ikraftträdandet av en ny ordning för försäkringsskyddet. Kommittén kunde även analysera för- och nack- delar med en ordning där premien differentieras utifrån antingen ett retrospektivt synsätt där kostnader för arbetsskador beaktas eller ett prospektivt synsätt där hänsyn tas till insatser med syfte att föreb ygga ohälsa och att rehabilitera långtidssjukskrivna. 
 %N FINANSIERING EFTER F¶RS¤KRINGSM¤SSIGA PRINCIPER 
 Att arbetsmarknadens parter ska ta över det finansiella ansvaret för en obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada måste innebära att den nuvarande finansieringen med socialavgifter ska upphöra när det gäller de nya skador som TVA blir tillämplig på. Vi återkommer i de följande avsnitten till finansieringen av äldre skador och till frågan om vilka övergångsbestämmelser som bör gälla. 
 Som en fristående försäkring för vilken arbetsmarknadens parter ska bära ansvaret bör finansieringen i stort utformas efter försäkrings- mässiga principer. Även om denna grundläggande princip läggs fast i den föreslagna arbetsskadelagen, uppkommer frågan om staten i lagen ska ta ställning till hur premiesättningen ska gå till. En sak att beakta är det krav som direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén ställde om att det borde undvikas att försäkringsvillkoren på ett omotiverat sätt i allt för hög grad kommer att skilja sig åt mellan grupper och avtalsom- råden. Här kan det också finnas skäl att staten hävdar principer om so- lidaritet med sämre ställda grupper och kräver att skillnaderna åtmins- tone till en del utjämnas vid premiesättningen. 
 Parterna bör emellertid med beaktande av detta ges största möjliga frihet att avgöra i vilken mån en differentiering av premien är önsk- värd, lämplig och möjlig. Som vi har påpekat i kapitel 6 bör förutsätt- 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 331 
  
 ningarna för att kunna stimulera till arbetsmiljöförbättringar genom en differentierad premiesättning vara något bättre inom TVA än inom ett fortsatt offentligt system. 
 En konsekvens av att parterna ges ansvaret för att finansiera nya ar- betsskador inom TVA är att statens finansiella ansvar för dessa faller bort. Det blir då naturligt att arbetsskadeavgiften i form av arbetsgivar- avgifter och egenavgifter anpassas i förhållande härtill. Vi återkommer till detta i avsnitt 10.5.11. 
 I alternativet TVA blir det nödvändigt att garantera varje åtagande genom fondering. Skulle vi få en enda försäkring för hela den svenska arbetsmarknaden, med ersättning för såväl inkomstförlust som för ide- ell skada, innebär det att systemet när det är i full funktion kommer att ha tillgångar på kanske 100 miljarder kronor. En försäkring mot enbart inkomstförlust skulle behöva ha tillgångar på ungefär 50 miljarder kronor. 
  
 10.5.10 
  
 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 
  
 Den nya arbetsskadelagen kan tidigast träda i kraft den 1 juli 2000. TVA bör omfatta skador som inträffar efter denna tidpunkt. 
 Man måste förutsätta att det kommer att krävas en tämligen lång för- beredelsetid innan ansvaret för arbetsskadeförsäkringen kan föras över på arbetsmarknadens parter enligt det alternativ med TVA som vi har 
 skisserat i detta kapitel. Tidigaste kan den nya arbetsskadelagen enligt vår bedömning träda i kraft den 1 juli 2000. 
 Det måste finnas regler som anger vilka skador som ska omfattas av det nya systemet och vilka som ska hanteras enligt de äldre reglerna. Den vanligaste lösningen inom socialförsäkringen – vilken också följ- des när arbetsskadeförsäkringen den 1 juli 1977 efterträdde yrkes- skadeförsäkringen – är att föreskriva att äldre bestämmelser fortfarande ska gälla i fråga om skada som har inträffat före ikraftträdandet. Med andra ord skulle den nya ordningen gälla för olycksfall vars skadedag och för sjukdomars vars visandedag inträffar efter utgången av 1999. 
 Ett alternativ till denna ordning skulle kunna vara att i stället låta den försäkring bära kostnaden som gällde när den skadade blev utsatt för den skadliga inverkan som orsakade skadan. En sådan övergångs- regel – som bara får betydelse för arbetssjukdomarna – för med sig att man vid varje anmälan om arbetssjukdom inledningsvis måste avgöra under vilken tidsperiod som den skadliga exponeringen var aktuell. Har den skadliga inverkan förekommit innan den nya arbetsskadelagen 
  
 332  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 trädde i kraft, ska sjukdomen bedömas och ersättas enligt LAF, och kostnaderna belasta den försäkringen. 
 Många sjukdomar är av den arten att de ger sig till känna långt efter det att den skadade varit utsatt för den skadliga exponeringen. Skador enligt LAF skulle med den alternativa övergångsregeln behöva admi- nistreras under mycket lång tid framöver. Avgränsnings- och utred- ningsproblemen kan också bli många och svåra, särskilt i de fall som skadlig inverkan kan ha förekommit såväl före som efter det att den nya ordningen infördes. En möjlig variant är i och för sig att låta skadan omfattas av den försäkring som gällde när den skadade senast var utsatt för den skadliga inverkan. 
 Nackdelarna med en övergångsregel enligt det alternativ som tar sikte på när skadan orsakades är emellertid sammantagna så stora att vi föreslår att den vanliga ordningen inom socialförsäkringen ska följas också nu. TVA bör således omfatta skador som inträffar efter det att det nya systemet införts. Därmed uppstår visserligen en risk för över- vältring av kostnader på TVA. Den nya försäkringsorganisationen får ta över ansvaret för skador som det inte gjorts några reserveringar för. Det bör dock gå att finna finansiella lösningar på detta vid övergången till det nya systemet. 
  
 10.5.11 
  
 Administration och finansiering av äldre skador 
  
 Om en ny arbetsskadelag träder i kraft den 1 juli 2000, kommer för- säkringskassorna efter denna tidpunkt endast att pröva rätten till liv- ränta för försäkrade som skadats dessförinnan. Delar av kassorna administration kan därmed avvecklas ganska snabbt. 
 Gävleborgskassan, som från den 1 oktober 1998 ska ta över ad- ministrationen av livräntor enligt YFL och ännu äldre lag, bör även ta över handläggningen av  
 LAF-livräntor. 
  
 De nuvarande offentliga arbetsskadeavgifterna kan första året som TVA genomförs sänkas med ca 0,05 procent av avgiftsunder- laget. 
 Arbetsskadefall som har inträffat innan en ny ordning med TVA träder i kraft ska enligt förslaget i föregående avsnitt omfattas av LAF. Enligt nuvarande regler i LAF ska en anmälan om skada prövas endast i den mån det är nödvändigt för att bestämma rätten till ersättning från för- säkringen. Eftersom i princip endast livränta återstår som ersättnings- form, skulle försäkringskassan fr.o.m. den 1 juli 2000 endast behöva 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 333 
  
 pröva rätten till livränta för försäkrade som skadats innan det nya sys- temet trätt i kraft. Delar av försäkringskassornas administration bör därmed kunna avvecklas ganska snabbt. 
 Försäkringskassorna prövar fortfarande rätten till  
 LAF-sjukpenning 
  som avser tid före den 1 juli 1993. Rätten till sjukpenning upphör dock på grund av preskription efter sex år, och den blir därmed inte aktuell för prövning när den nya ordningen träder i kraft. 
 Däremot kommer ett stort antal livräntor enligt LAF och äldre lag- stiftning att utbetalas även efter det att TVA har tagit över. Livräntorna enligt YFL och ännu äldre lag, som i dag administreras av Riksförsäk- ringsverket, kommer den 1 oktober 1998 att tas över av Nelson allmänna försäkringskassa och handläggas vid dess lokalkontor i Söderhamn. 
 Några skäl att välja en annan lösning för att handlägga  
 LAF–liv- 
  räntor finns det knappast. Gävleborgskassan bör därför ta över även dessa den 1 juli 2000. Antalet livräntetagare var i december 1996 ca 101 000. Antalet nybeviljade livräntor har sjunkit under senare år som ett resultat av utvecklingen inom arbetsskadeförsäkringen på 1990- talet. Egenlivräntorna, som för närvarande utgör ca 98 % av hela an- talet livräntor, upphör i princip när livräntetagaren fyller 65 år, och ut- går därefter bara i den mån den försäkrade inte har rätt till en ålders- pension som motsvarar 65 % av livräntebeloppet. Uppskattningar tyder dock på att inte mindre än ca 40 % av de livräntetagare som uppnår 65 års ålder är berättigade till fortsatt livränta. 
 Enligt Riksförsäkringsverkets senaste prognoser kommer antalet ar- betsskadelivräntor att åter öka något för att år 2000 uppgå till ca 105 000 till en beräknad kostnad av ca 4,8 miljarder kronor. Arbets- skadesjukpenningar enligt äldre regler beräknas samma år bli utbetalda med 65 milj. kronor och ersättningar enligt YFL m.m. med ca 940 milj. kronor. 
 Arbetsskadeavgiften är för närvarande 1,38 % av avgiftsunderlaget. Arbetsskadeförsäkringen redovisar dock nu – om vi bortser från det ackumulerade underskottet – ett löpande överskott, och den behövliga avgiftsnivån ligger på ca 0,8 procent. Den beräknas sjunka ytterligare för att vara nere i ca 0,75 procent år 2000. Enligt våra direktiv ska vi dock utgå från dagens utgiftsnivå när vi analyserar effekterna av våra förslag. 
 Det är naturligt att de  
 LAF-livräntor 
  och övriga ersättningar enligt äldre lag som ska utgå efter det att ett nytt system har trätt i kraft får bekostas med fortsatta offentliga arbetsskadeavgifter. Alternativet med TVA kan det första året beräknas sänka den behövliga nivån på arbets- skadeavgiften med ca 0,05 procent från 0,75 till 0,70 procent för att sedan sänka den ytterligare successivt. Det betyder vid ett oförändrat 
  
 334  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 uttag att avgiften kan sänkas från 1,38 till 1,33 procent år 2000. Murphy ningen beror på både minskade försäkringskostnader och minskade administrationskostnader. Sedan arbetsskadesjukpenningen slopades utgör dock administrationskostnaderna bara ca 4 procent av de totala kostnaderna. 
  
 10.6 
  
 Förslag till Arbetsskadelag 
  
 Härigenom föreskrivs följande. 
 )NLEDANDE BEST¤MMELSER 
  
 g  
 Denna lag innehåller bestämmelser om rätt till arbetsskadeersätt- ning och om skyldighet för arbetsgivare att ha en försäkring som täcker sådan ersättning (arbetsskadeförsäkring). 
 Arbetsskadeförsäkringen är en tilläggsförsäkring till den allmänna försäkringen enligt lagen (1962:381) därom. 
 Bestämmelserna i lagen om arbetsgivare gäller också uppdragsgiva- 
 re. 
  
 g  
 Frivillig arbetsskadeförsäkring kan tecknas av 
  
 1. 
  
 egna företagare när det gäller dem själva 
  
 2. 
  
 de som anordnar utbildning när det gäller dem som studerar. Lagen gäller i tillämpliga delar även försäkringstagare som avses i 
  
 första stycket. Vad som i lagen sägs om förvärvsarbetande och arbets- skada har därvid motsvarande tillämpning på den som är under utbild- ning och skada som inträffar under den tid eleven deltar i organiserad utbildning. 
  
 g  
 Lagen gäller skador som har uppkommit i samband med förvärvs- arbete i Sverige. 
 Lagen gäller även skador som har uppkommit i samband med för- värvsarbete utomlands, om arbetet avses vara högst ett år och arbets- tagaren är utsänd av en arbetsgivare med verksamhet här i riket. 
  
 g  
 Med skada avses i denna lag personskada och skada på protes eller annan liknande anordning som användes för avsett ändamål när skadan inträffade. 
  
 g  
 Rätten till arbetsskadeersättning får inskränkas endast på grund av omständighet som har inträffat efter skadehändelsen och som enligt 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 335 
  
 lagen (1927:77) om försäkringsavtal kan medföra begränsning av för- säkringsgivarens skyldighet att utge försäkringsbelopp. 
 2¤TTEN TILL ARBETSSKADEERS¤TTNING 
  
 g  
 Arbetsskadeersättning lämnas för skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Med annan skadlig inverkan avses in- verkan av en faktor som med hög grad av sannolikhet kan ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har. 
 Om en försäkrad har varit utsatt för olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet, skall skada som han eller hon ådragit sig anses vara orsakad av den skadliga inverkan, om övervägande skäl talar för det. 
 !LTERNATIV 
  
 g  
 Arbetsskadeersättning lämnas för skada på försäkrad, om det före- ligger övervägande sannolikhet för att skadan är orsakad av olycksfall 
 eller annan skadlig inverkan i arbetet. 
 6ID BED¶MNINGEN AV OM DET F¶RELIGGER ¶VERV¤GANDE SANNOLIKHET SKALL S¤RSKILT BEAKTAS 
 HUR MEDICINSKT BELAGT ELLER SANNOLIKT DET ¤R ATT DEN P¥ST¥DDA FAKTORN I ARBETSMILJ¶N KAN ¥STADKOMMA EN S¥DAN SKADA SOM DEN F¶R S¤KRADE HAR BLIVIT UTSATT F¶R 
 HUR L¤NGE ELLER HUR OFTA OCH HUR INTENSIVT DEN F¶RS¤KRADE HAR VARIT UTSATT F¶R DEN P¥ST¥TT SKADLIGA FAKTORN SAMT 
 OM OCH I VILKEN M¥N DEN F¶RS¤KRADE HAR VARIT UTSATT F¶R ANDRA SKADEBRINGANDE FAKTORER UNDER DEN TID HAN ELLER HON INTE F¶RV¤RVSAR BETAT 
  
 g  
 Som arbetsskada anses inte en skada av psykisk eller psykosoma- tisk natur som är en följd av en företagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskattning av den försäkrades arbetsinsatser, vantrivsel med arbetsuppgifter eller arbetskamrater eller därmed jämförliga för- hållanden. 
 Vad som sägs i första stycket gäller inte om skadan har sin grund i trakasserier eller andra kränkningar av den försäkrade eller i andra lik- nande, påtagliga brister i arbetsmiljön. 
  
 g  
 Olycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbe- tet. 
  
 336  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 g  
 Om skada som beror på annat än olycksfall har framkallats av smitta, anses den som arbetsskada i den mån det framgår av försäk- ringsvillkoren. 
  
 g  
 Skada till följd av annat än olycksfall anses ha inträffat den dag då skadan visade sig. 
 (UR ARBETSSKADEERS¤TTNINGEN BEST¤MS 
  
 g  
 Arbetsskadeersättningen bestäms enligt 5 kap. 1 § första stycket p. 1 och 2 samt andra och tredje styckena, 2 – 5 §§ samt 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) med de begränsningar som anges i 12 - 16 §§ denna lag. 
  
 g  
 Är den skadade sjukförsäkrad enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, har han eller hon enligt den lagen vid arbetsskada rätt till samma förmåner som vid annan sjukdom. 
  
 g  
 Är någon som avses i 12 § inte berättigad till sjukpenning från sjukförsäkringen eller är den skadade inte sjukförsäkrad enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, har han eller hon vid arbetsskada rätt till arbetsskadeersättning i enlighet med vad som skulle ha utgått om 2, 3 och 22 kap. lagen om allmän försäkring hade varit tillämpliga på honom eller henne. 
 Ersättning motsvarande sjukpenning utgår dock inte till arbetstagare som enligt 3 kap. 16 § första stycket lagen om allmän försäkring har undantagits från rätt till sjukpenning vid sjukdom. 
  
 g  
 I den mån ersättning inte utges enligt 12 eller 13 § ersätter arbets- skadeförsäkringen nödvändiga kostnader för 
  
 1. 
  
 sjukvård utom riket, 
  
 2. 
  
 tandvård, 
  
 3. 
  
 särskilda hjälpmedel. 
  
 Ersättning utgår i övrigt inte enligt denna lag för att fylla ut rätten till ersättning enligt 2, 3, och 22 kap. lagen (1962:381) om allmän för- säkring. 
  
 g  
 Arbetsskadeersättning är för varje skadehändelse begränsad till högst 1 000 gånger det basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gäller när ersättningen bestäms. För varje skadad för- säkrad lämnas dock för varje skadehändelse arbetsskadeersättning med högst 200 gånger detta basbelopp. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 337 
  
 Ersättningsbeloppet för en serieskada som beror av annat än olycks- fall i arbetet är för samma ersättningsår begränsat till högst 10 000 gånger basbeloppet enligt första stycket. Med serieskada förstås en ar- betsskada som flera personer utsatts för under ett eller flera år och som beror av samma faktor i arbetsmiljön, vars skadliga egenskaper tidigare varit okänd. 
 De belopp som anges i första och andra styckena innefattar inte ränta eller ersättning för rättegångskostnader. 
  
 g  
 Om de ansvarighetsbelopp som gäller enligt 15 § första stycket första meningen eller andra stycket inte räcker till gottgörelse åt dem som är berättigade till ersättning, nedsätts deras ersättningar med samma kvotdel för var och en. 
 Kan det efter inträffat skadefall befaras att nedsättning enligt första stycket fordras, kan regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer förordna att ersättning tills vidare skall lämnas endast med viss kvotdel. 
 ¶RS¤KRINGSSKYLDIGHET M M 
  
 g  
 Arbetsgivare skall ha en arbetsskadeförsäkring som täcker ersätt- ning för skador som omfattas av denna lag. Försäkringen skall tecknas hos den eller de försäkringsgivare som enligt vad de centrala arbets- tagarorganisationerna och arbetsgivarorganisationerna på arbetsmark- naden har träffat kollektivavtal om skall ha hand om arbetsskadeförsäk- ringarna. Lagen (1992:1528) om offentlig upphandling är inte tillämp- lig på utseende av försäkringsgivare. 
 Arbetsgivare som låter annan utföra arbete åt sig sammanlagt högst tolv dagar under ett kalenderår är befriad från försäkringsplikt. 
 En arbetsskadeförsäkring enligt denna lag får med det undantag som framgår av 14 § andra stycket ge ersättning i vidare omfattning än som föreskrivs i lagen. 
  
 g  
 Arbetsskadeförsäkringarna finansieras med avgifter från arbets- givarna efter försäkringsmässiga principer. 
 Premierna skall bestämmas så att de även täcker riskerna för an- ställda hos icke försäkringspliktiga arbetsgivare. 
 Vid premiesättningen bör iakttas att premierna för mindre arbets- givare inte skiljer sig väsentligt från de premier som fastställs för stora arbetsgivare. Försäkringspremierna får dock differentieras för att stimulera till förbättringar i arbetsmiljön. 
  
 338  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 g  
 Saknas arbetsskadeförsäkring, svarar den försäkringsgivare hos vilken arbetsgivaren skulle ha tecknat försäkring ändå för den arbets- skadeersättning som skulle ha lämnats, om en arbetsskadeförsäkring hade funnits. 
  
 g  
 Försäkringsgivaren har rätt till gottgörelse (arbetsskade- försäkringsavgift) för den tid arbetsgivaren har saknat försäkring enligt denna lag. 
 Arbetsskadeförsäkringsavgift får högst tas ut med ett belopp som motsvarar femton procent av det basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gäller när avgiften bestäms. Om det belopp är högre som motsvarar två gånger den årliga försäkringspremie som gäller för arbetsgivare i motsvarande kategori när avgiften bestäms, får avgiften i stället beräknas på grundval av detta belopp. 
 !RBETSSKADEN¤MND 
  
 g  
 Försäkringsgivaren skall upprätthålla och bekosta en arbetsskade- nämnd. I nämnden skall det ingå företrädare för de försäkrades intres- sen. Ytterligare föreskrifter om nämndens sammansättning lämnas av regeringen som också skall godkänna nämndens arbetsordning. 
 Nämnden skall på begäran av försäkrad eller annan skadelidande, arbetsgivare, försäkringsgivare eller domstol yttra sig över ersättnings- fall. 
 3KADEST¥ND 
  
 g  
 Trots att arbetsskadeersättning kan lämnas enligt denna lag får den skadelidande i stället kräva skadestånd enligt vad som gäller därom. 
  
 g  
 Den som har utgett skadestånd med anledning av skada som avses i denna lag inträder intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till arbetsskadeersättning. Detta gäller dock inte om arbetsskadeersätt- ningen skulle ha kunnat krävas tillbaka av den skadeståndsskyldige en- ligt 24 § första stycket. 
  
 g  
 Har arbetsskadeersättning lämnats för en skada som har vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, inträder försäkringsgivaren intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd. 
 Om arbetsskadeersättning har betalats för en skada som omfattas av produktansvarslagen (1992:18), inträder försäkringsgivaren intill det 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 339 
  
 utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd enligt den lagen. 
 Omfattas en skada av trafikförsäkring enligt trafikskade- lagen(1975:1410) och har arbetsskadeersättning lämnats för skadan, inträder försäkringsgivaren intill det utgivna beloppet i den skadelidan- des rätt till trafikskadeersättning. 
  
 g  
 Har arbetsskadeersättning lämnats enligt 19 §, får ersättningen krävas tillbaka från den arbetsgivare som varit skyldig att teckna ar- betsskadeförsäkring. 
  
 g  
 En arbetsgivare som har krävts på belopp enligt 25 § inträder intill det utgivna beloppet i den rätt som enligt 23 § tillkommer försäkrings- givaren. 
 0RESKRIPTION 
  
 g  
 Den som vill ha arbetsskadeersättning enligt denna lag förlorar rätten därtill, om han eller hon inte väcker talan inom sex år, 
 beträffande sjukpenning och livränta från den dag ersättningen av- ser, 
 beträffande begravningshjälp från dagen för dödsfallet, 
 beträffande annan ersättning från den dag då den försäkrade har er- lagt belopp för vilket ersättning begärs. 
 Har den som vill ha ersättning anmält skadan hos arbetsgivaren eller försäkringsgivaren inom den tid som angetts i första stycket, har han eller hon alltid sex månader på sig att väcka talan efter att ha fått del av försäkringsgivarens slutliga ställningstagande i ärendet. 
  
 –VERG¥NGSBEST¤MMELSER 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000, då lagen (1976:380) om ar- betsskadeförsäkring upphör att gälla. Äldre bestämmelser gäller fortfa- rande i fråga om skada som har inträffat före ikraftträdandet. 
 Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag tillämpas i stället den nya bestämmelsen. 
  
 340  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 10.7 
  
 Författningskommentarer till förslaget till arbetsskadelag 
  
 Vårt förslag till arbetsskadelag följer till sin uppb yggnad och sitt inne- håll nära patientskadelagen (1996:799), som trädde i kraft den 1 januari 1997. Arbetsskadelagen har visserligen en helt annan räckvidd och del- vis andra utgångspunkter än patientskadelagen. Men de gemensamma dragen är många inte minst när det gäller sambandet med de allmänna skadeståndsrättsliga reglerna i framför allt skadeståndslagen (1972:207). 
 Arbetsskadelagen är inte så detaljerad som LAF. Den innehåller främst regler av mer grundläggande slag om försäkringsplikt, försäk- ringsgivare och försäkringstagare, om skadebegrepp och bevisregler samt om ersättning. Avsikten är att lagens bestämmelser ska fyllas ut med mer detaljerade försäkringsregler enligt vad arbetsmarknadens parter och försäkringsgivaren/na kommer överens om. 
 Att arbetsskadeförsäkringen inte längre ska tillhöra den allmänna socialförsäkringen utan få privaträttslig karaktär innebär också att den inte utan vidare kommer att följa den praxis som i skilda hänseenden är etablerad inom dagens arbetsskadeförsäkring eller den allmänna för- säkringen utan sannolikt efter hand kommer att ta intryck av skade- ståndsrättsliga regler och regler på det privata försäkringsområdet. 
 Om alternativet med TVA genomförs och arbetsskadelagen ersätter LAF, får detta betydelse för lagen om statligt personskadeskydd och andra lagar som finns i anslutning till LAF men också för skade- ståndslagen (1972:207) och lagar på andra rättsområden. Vi har dock, främst av tidsskäl, avstått från att ge förslag till sådana konsekvensänd- ringar i annan lagstiftning. 
 )NLEDANDE BEST¤MMELSER 
  
 g  
 Denna lag innehåller bestämmelser om rätt till arbetsskadeersätt- ning och om skyldighet för arbetsgivare att ha en försäkring som täcker sådan ersättning (arbetsskadeförsäkring). 
 Arbetsskadeförsäkringen är en tilläggsförsäkring till den allmänna försäkringen enligt lagen (1962:381) därom. 
 Bestämmelserna i lagen om arbetsgivare gäller också uppdrags- 
 givare. 
  
 ¶RSTA STYCKET  
 har utformats med 1 § patientskadelagen som före- bild. Här anges vad lagen reglerar, dvs. rätten till arbetsskadeersättning samt skyldigheten för arbetsgivare att hålla en försäkring som täcker en sådan ersättning. Benämningen arbetsskadeförsäkring har behållits, 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 341 
  
 eftersom det är ett väl inarbetat begrepp, och lagen b ygger på en för- säkringslösning. Lagen innebär att inte bara arbetstagare utan också efterlevande kan ha rätt ersättning. 
 I  
 ANDRA STYCKET  
 klargörs att arbetsskadeförsäkringen är en tilläggs- försäkring till den allmänna försäkringen. Det betyder att vid ett skade- fall ska ersättning i första hand utgå enligt bestämmelserna i 2, 3 och 22 kap. lagen om allmän försäkring (AFL) om ersättning för sjukvård m.m., om sjukpenning samt om rehabilitering och rehabiliteringsersätt- ning. Som framgår av 14 § kan arbetsskadeförsäkringen ersätta vissa särskilt angivna sjukvårdskostnader som inte täcks av den allmänna försäkringen, men i övrigt får arbetsskadeförsäkringen inte fylla ut rätten till ersättning enligt de angivna kapitlen i AFL, t.ex. för karens- 
 dagar. 
  
 4REDJE STYCKET  
 Dagens arbetsskadeförsäkring följer en sedan länge väl utvecklad praxis när det gäller vilka yrkesutövare som vanligtvis anses som anställda. Som vi har påpekat i avsnitt 10.5.5 är vi inne i en snabb utveckling av nya anställningsformer. De som inte räknas som anställda är antingen uppdragstagare eller egenföretagare. Det får bli en uppgift för rättsutvecklingen att göra de anpassningar som den nya tiden kräver. Vi har i tredje stycket föreslagit att arbetskadelagens be- stämmelser om arbetsgivare också ska gälla uppdragsgivare. Det inne- bär att samma regler om försäkringsplikt m.m. som gäller för arbets- givare också ska tillämpas på uppdragsgivare och att inte bara anställda utan också uppdragstagare är försäkrade enligt lagen. 
  
 g 
 Frivillig arbetsskadeförsäkring kan tecknas av 
  
 1. 
  
 egna företagare när det gäller dem själva 
  
 2. 
  
 de som anordnar utbildning när det gäller dem som studerar. Lagen gäller i tillämpliga delar även försäkringstagare som avses i 
  
 första stycket. Vad som i lagen sägs om förvärvsarbetande och arbets- skada har därvid motsvarande tillämpning på den som är under utbild- ning och skada som inträffar under den tid eleven deltar i organiserad 
 utbildning. 
 Av  
 F¶RSTA STYCKET  
 framgår att egna företagare får teckna frivillig för- säkring om de ska omfattas av arbetsskadeskyddet. Dagens arbets- skadeförsäkring avser alla förvärvsarbetande, också egna företagare. Också när det gäller studerande av olika slag anser vi att det bör vara upp till de utbildningsansvariga att teckna en frivillig arbetsskadeför- säkring. I dag omfattar LAF vissa grupper av studerande som genomgår en utbildning som anses förenad med en särskild risk för arbetsskada. Motiven till ställningstagandena för TVAs del har angetts i avsnitt 10.5.5. 
  
 342  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 Avsikten är att lagens bestämmelser så långt möjligt ska gälla också egna företagare som har tecknat försäkring för sig själva och sådana studerande som utbildningsanordnare har tecknat arbetsskadeförsäkring för. I  
 ANDRA STYCKET  
 har angetts att arbetsskadeförsäkring ska gälla under tid då eleverna deltar i organiserad utbildning. Därmed faller t.ex. hemmastudier utanför. Det får förutsättas att försäkringsgivaren närmare anger i försäkringsvillkoren var gränserna för organiserad ut- bildning ska anses gå. Det är också försäkringsgivare och försäkrings- tagare obetaget att komma överens om längre gående försäkringsvillkor när det gäller de situationer som ska omfattas, se 17 § tredje stycket. 
  
 g 
 Lagen gäller skador som har uppkommit i samband med förvärvs- arbete i Sverige. 
 Lagen gäller även skador som har uppkommit i samband med för- värvsarbete utomlands, om arbetet avses vara högst ett år och arbets- 
 tagaren är utsänd av en arbetsgivare med verksamhet här i riket.  
 ¶RSTA STYCKET  
 En arbetsskadeförsäkring enligt lagen gäller med det 
 undantag som har angetts i andra stycket endast vid förvärvsarbete i Sverige. Med förvärvsarbete avses såväl arbete som utförs i egenskap av anställd som arbete som utförs av egenföretagare. Däremot är det arbete som en s.k. hemmamake utför i det egna hemmet inte att anse 
 som förvärvsarbete. 
  
 !NDRA STYCKET  
 innehåller samma bestämmelse som 1 kap. 1 § fjärde stycket första punkten i LAF. Någon motsvarighet till specialbestäm- melsen för statliga arbetsgivare som sänder ut anställda utomlands på längre tid än ett år har inte tagits upp i arbetsskadelagen. Statliga såväl som andra arbetsgivare har enligt 17 § tredje stycket möjlighet att teckna försäkring med en större räckvidd än vad lagen föreskriver. An- gående utländska arbetsgivare, se kommentaren till 17 § första stycket. 
  
 g 
 Med skada avses i denna lag personskada och skada på protes eller annan liknande anordning som användes för avsett ändamål när skadan inträffade. 
 Vi anser att lagen utöver personskada i skadeståndslagens mening liksom hittills arbetsskadeförsäkringen enligt LAF bör ersätta skada på protes eller liknande anordning. Den praxis som redan finns när det gäller detta bör kunna vinna tillämpning också enligt den nya lagen. Vanliga glasögon, kontaktlinser, hörapparater eller käppar anses exem- pelvis inte som protes eller liknande anordning, och skada på kläder er- sätts heller inte. 
  
 g 
 Rätten till arbetsskadeersättning får inskränkas endast på grund av omständighet som har inträffat efter skadehändelsen och som enligt 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 343 
  
 lagen (1927:77) om försäkringsavtal kan medföra begränsning av för- säkringsgivarens skyldighet att utge försäkringsbelopp. 
 Bestämmelsen har utformats efter mönster av 4 § patientskadelagen. En omständighet som kan begränsa försäkringsgivarens skyldighet att utge försäkringsbeloppet är att den skadelidande inte gjort vad han kunnat för att begränsa skadan (52 § försäkringsavtalslagen). 
 2¤TTEN TILL ARBETSSKADEERS¤TTNING 
  
 g  
 Arbetsskadeersättning lämnas för skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Med annan skadlig inverkan avses in- verkan av en faktor som med hög grad av sannolikhet kan ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har. 
 Om en försäkrad har varit utsatt för olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet, skall skada som han eller hon ådragit sig anses vara orsakad av den skadliga inverkan, om övervägande skäl talar för det. 
 Det generella skadebegreppet inom arbetsskadeförsäkringen har be- hållits i förslaget till arbetsskadelag. Däremot lämnar vi förslag på två alternativa lösningar när det gäller sambandsreglerna. Huvudförslaget innebär att de nuvarande reglerna också förs över oförändrade till den 
 nya lagen. Ett alternativt förslag har tagits in under den följande ru- briken  
 ALTERNATIV 
 . Förslagen har diskuterats i de allmänna motive- 
 ringarna i avsnitt 10.5.6. 
 Bestämmelserna i förevarande paragraf motsvarar i det närmaste ordagrant 2 kap. 1 § första stycket och 2 § nuvarande lag. De torde inte behöva kommenteras i detta sammanhang. Man får räkna med att den lagtillämpning och den praxis som utbildat sig sedan bestämmelserna kom till 1993 åtminstone till en början får bilda utgångspunkten också för prövningen inom TVA. 
 !LTERNATIV 
 g!RBETSSKADEERS¤TTNING L¤MNAS F¶R SKADA P¥ F¶RS¤KRAD OM DET F¶RE LIGGER ¶VERV¤GANDE SANNOLIKHET F¶R ATT SKADAN ¤R ORSAKAD AV OLYCKSFALL ELLER ANNAN SKADLIG INVERKAN I ARBETET 
 6ID BED¶MNINGEN AV OM DET F¶RELIGGER ¶VERV¤GANDE SANNOLIKHET SKALL S¤RSKILT BEAKTAS 
 HUR MEDICINSKT BELAGT ELLER SANNOLIKT DET ¤R ATT DEN P¥ST¥DDA FAKTORN I ARBETSMILJ¶N KAN ¥STADKOMMA EN S¥DAN SKADA SOM DEN F¶R S¤KRADE HAR BLIVIT UTSATT F¶R 
  
 344  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 HUR L¤NGE ELLER HUR OFTA OCH HUR INTENSIVT DEN F¶RS¤KRADE HAR VARIT UTSATT F¶R DEN P¥ST¥TT SKADLIGA FAKTORN SAMT 
 OM OCH I VILKEN M¥N DEN F¶RS¤KRADE HAR VARIT UTSATT F¶R ANDRA SKADEBRINGANDE FAKTORER UNDER DEN TID HAN ELLER HON INTE F¶RV¤RVS ARBETAT 
 Som ett alternativ till de nuvarande reglerna föreslår vi att det ska in- föras en ny sambandsregel som överensstämmer med den som finns i patientskadelagen och miljöskadelagen (1986:225) och som också knyter an till beviskrav som Högsta domstolen har ställt upp i vissa si- tuationer inom skadeståndsrätten, särskilt vid svårutredda medicinska och tekniska förlopp. 
 Vi anser att den här föreslagna bevisregeln skulle kunna vara lättare att förstå och enklare att tillämpa än dagens mer sammansatta sam- bandsregler i skilda led. Inte minst för läkarna skulle det säkerligen underlätta bedömningen om man på detta sätt fick göra en mera sam- manfattande vägning i skadefallen av de faktorer som talar för och emot. 
 Invändningen att 1993 års regler har fått tillämpas under så kort tid att de inte redan nu bör ersättas med nya har inte samma relevans i alternativet med TVA. Ansvaret och administrationen skulle ju föras över från staten och de allmänna försäkringskassorna till arbetsmark- nadens parter och ett eller flera försäkringsbolag uppb yggda efter de försäkringsmässiga principer som finns på den privata marknaden. 
 Självfallet inställer sig frågan vilken faktisk betydelse en regel i ar- betsskadelagen av detta slag skulle få. Skulle det betyda en mot den försäkrade generösare tillämpning eller en restriktivare än den som funnits i tillämpningen av LAF? Det går troligen inte att få ett alldeles säkert eller för alla tider giltigt svar på en sådan fråga. 
 Avsikten är emellertid inte att öppna för en generösare tolkning, en- dast att åstadkomma begripligare regler och därmed också medverka till en så riktig tillämpning som möjligt. Vid en jämförelse med den ut- formning som dagens regler har är det emellertid svårt att tro att den föreslagna regelförändringen i sig skulle vara ägnad att leda till vare sig 
 en skärpning eller en lindring av beviskravet. 
  
 ¶RSTA STYCKET  
 har delvis utformats efter mönster av 6 § patient- skadelagen. Liksom i LAF görs en uppdelning av skadeorsakerna i olycksfall och annan skadlig inverkan. Det finns en relativt rikhaltig praxis från tillämpningen av både YFL och LAF om vad som förstås med olycksfall, likaså när en skada ska anses inträffat i arbetet. Denna praxis kan givetvis tjäna till ledning också vid tillämpningen av arbets- skadelagen. Man får dock utgå från att tillämpningen av reglerna inom 
  
 SOU 1998:37  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 345 
  
 skadeståndsrätten och på det privata försäkringsområdet kommer att färga av sig successivt på tillämpningen av TVA. 
 Som framgår av 7 och 9 §§ gäller vissa inskränkningar i arbets- skadebegreppet när det gäller skador av psykisk och psykosomatisk natur samt smittosamma sjukdomar. I övrigt kan alla slags sjukdomar som är relaterade till arbetet anses som arbetsskador. Till skillnad från vad som annars är det vanliga i andra länder föreslår vi således ingen särskild förteckning över sjukdomar som kan erkännas som arbetssjuk- domar i försäkringssammanhang. 
 Vi har emellertid i avsnitt 5.6 föreslagit att Riksförsäkringsverket för LAFs del ska ta fram beskrivningar till ledning för tillämpningen av mer svårbedömda sjukdomar, särskilt de i rörelse- och stödjeorganen. 
 Vi anser att också i alternativet med TVA kan det finnas anledning att utfärda sådana beskrivningar på förslag av yrkesmedicinsk expertis. Någon föreskrift om detta bör dock inte tas upp i arbetsskadelagen. 
 Den alternativt föreslagna bevisregeln om övervägande sannolikhet innebär helt enkelt att skälen för ett samband ska vara tyngre än skälen mot ett samband. Rimligen innebär detta att bevispunkten ska ligga tämligen klart över 50 procents sannolikhet, kanske vid ca 60 procents sannolikhet. 
 I vågskålen ska läggas i första hand hur belagt eller åtminstone san- nolikt det är enligt vad den medicinska vetenskapen kan säga vid råd- ande tidpunkt att den ifrågavarande sjukdomen kan orsakas av en viss faktor i arbetsmiljön. I andra hand är det fråga om hur länge och hur intensivt den skadade har varit utsatt för den skadliga faktorn. Och i tredje hand kommer givetvis frågan upp i vilken mån den skadade har varit utsatt för skadebringande faktorer utanför arbetet, t.ex. på fritiden. 
 Vi har föreslagit att dessa faktorer ska beaktas särskilt när bevis- regeln tillämpas. Men givetvis kan även andra faktorer spela in, t.ex. ärftlighet och ålder. Uppräkningen av förhållanden som ska vägas mot varandra är ingalunda uttömmande. Vi har dock sett ett viktigt pedago- giskt syfte med att exemplifiera de vanligaste konkurrerande orsakerna i själva lagtexten. 
 Ytterligare förhållanden som det kan bli aktuellt att väga in är den skadades fysiska eller psykiska tillstånd före händelsen. Det bör dock beaktas att man inom arbetsskadeförsäkringen anses vara försäkrad i befintlig skick. Arbetsskadeförsäkringsutredningen uttalade att denna princip rimligen måste tillämpas så att faktorer i arbetet som rent all- mänt inte kan anses som skadliga inte heller för en extremt känslig per- son ska kunna anses utgöra skadlig inverkan. Föredragande statsrådet hade (prop. 1992/93:30 s. 20) i sak inga invändningar mot den uttolk- ning av principen om försäkrad i befintligt skick som Arbetsskadeför- säkringsutredningen hade gjort men framhöll samtidigt som sin stånd- 
  
 346  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 punkt att praxis, liksom hittills , bör klargöra hur principen ska tilläm- pas i detta avseende. 
 Samtidigt som också vi ansluter oss till denna tolkning av principen om befintligt skick vill vi påpeka att det även i detta sammanhang har hävdats att man som ett led i den uppstramade tillämpningen av LAF inte längre tar tillräcklig hänsyn till att de försäkrade kan ha varierande grad av mottaglighet för skador. Inte sällan påstås detta gälla i synen på mäns och kvinnors olika fysiska förutsättningar att tåla påfrestningar på rörelse- och stödjeorganen. 
 En regel om övervägande sannolikhet tar i och för sig inte bort be- hovet av att ibland slå fast att den försäkrade har varit utsatt för ett olycksfall i arbetet eller för någon annan faktor som anses eller påstås vara skadlig. Om det inte kan styrkas att en olycka verkligen skett eller att en annan påstått skadlig faktor förekommit i arbetet, ska givetvis ett yrkande om att en skada ska betraktas som arbetsskada avslås på den grunden. 
  
 g 
 Som arbetsskada anses inte en skada av psykisk eller psykosoma- tisk natur som är en följd av en företagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskattning av den försäkrades arbetsinsatser, vantrivsel med arbetsuppgifter eller arbetskamrater eller därmed jämförliga för- hållanden. 
 Vad som sägs i första stycket gäller inte om skadan har sin grund i trakasserier eller andra kränkningar av den försäkrade eller i andra lik- 
 nande, påtagliga brister i arbetsmiljön. 
  
 ¶RSTA STYCKET  
 överensstämmer med 2 kap. 1 § andra stycket LAF.  
 !NDRA STYCKET  
 Av våra allmänna övervägandena i avsnitt 5.3.3 
 framgår att avsikten med tillägget är att förtydliga rättsläget och klar- göra att undantagsbestämmelsen inte får tolkas extensivt. Som också har lagts fast i domar av Försäkringsöverdomstolen är trakasserier och mobbning exempel på skadlig inverkan som kan ge upphov till psy- kiska eller psykosomatiska besvär av sådan art att de kan betraktas som arbetssjukdom. 
 Även andra kränkningar av den försäkrade i hans eller hennes arbete kan utgöra skadlig inverkan och leda till att psykiska eller psykosoma- tiska besvär anses som arbetssjukdom. Hit hör exempelvis olika former av starkt ovänligt bemötande som vårdpersonal och andra kan utsättas för av dem de är satta att vårda eller ge service, jfr. FÖD 1982:12 om elevtrakasserier av lärare. Hit hör också kränkande särbehandling eller andra grova brister i arbetsledning. Likaså bör psykiska besvär som beror på kraftig stress vid andra starka psykiska påfrestningar i arbetet kunna erkännas som arbetsskada, jfr t.ex. FÖD 1983:9 om medverkan i arbetstidsstudier. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 347 
  
 Som framgår av den föreslagna lagtexten måste det röra sig om på- tagliga brister i arbetsmiljön. Det säger sig självt att gränsen mot all- män vantrivsel med arbetsuppgifterna kan vara svår att dra. De numera lagfästa undantagen från det generella skadebegreppet får emellertid inte locka till något slentrianmässigt avvisande av en anmälan om ar- betssjukdom på grund av psykiskt påfrestande förhållanden i arbetet. Det bör enligt vår mening fordras en noggrann utredning innan man i ett enskilt fall tar ställning till att det rör sig om ett undantag av angivet slag från huvudregeln att också psykiska och psykosomatiska sjuk- domar faller under det generella skadebegreppet. 
  
 g 
 Olycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbe- tet. 
 Paragrafen överensstämmer med 2 kap. 1 § tredje stycket LAF. Regeln har stor praktisk betydelse, eftersom färdolycksfallen utgör en betydande del av de skador som reglerats inom arbetsskadeförsäkringen och tidigare yrkesskadeförsäkringen. Den praxis som har utbildat sig vid tillämpningen av äldre lag kan antas få betydelse också vid tillämpningen av arbetsskadelagen. 
  
 g  
 Om skada som beror på annat än olycksfall har framkallats av smitta, anses den som arbetsskada i den mån det framgår av försäk- ringsvillkoren. 
 Paragrafen har utformats med 2 kap. 1 § sista stycket LAF som mönster. Undantaget från det generella skadebegreppet när det gäller smitta gäller endast vid annan skadlig inverkan. Har skadan berott på olycksfall, kan den alltid anses som arbetsskada, även om den har framkallats av smitta. Undantaget vid annan skadlig inverkan har i LAF sin grund i att man inte ansett det riktigt att arbetsskadeförsäkringen ska ge ersättning vid förkylningssjukdomar och andra liknande infek- tionssjukdomar som var och en kan drabbas av antingen man förvärvs- arbetar eller inte. 
 Vi har ansett att frågan om vilka sjukdomar på grund av smitta som ska kunna ersättas enligt lagen är av så grundläggande karaktär och samtidigt så speciell att det bör framgå av lagtexten att det gäller sär- skilda försäkringsvillkor för de fall försäkringen omfattar sjukdomar som framkallats av smitta på annat sätt än genom olycksfall. Vi räknar med att avtalsparterna träffar en överenskommelse i frågan med ut- gångspunkt från vad som gäller enligt LAF och 5 § förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (Davis). I avsnitt 5.4 har vi föreslagit vissa ändringar i bestämmelserna. 
  
 348  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 g  
 Skada till följd av annat än olycksfall anses ha inträffat den dag då skadan visade sig. 
 Den s.k. visandedagen har haft stor betydelse vid tillämpningen av LAF och dessförinnan YFL. Den kommer säkerligen att spela en stor roll också vid tillämpningen av en ny arbetsskadelag, framför allt när det gäller att avgöra om gammal eller ny lag ska tillämpas. Vid olycks- fallsskador har det framstått som självklart utan någon särskild regel att de ska anses ha inträffat dagen för olycksfallet. 
 Sjukdomar som framkallats av annan skadlig inverkan ska enligt den aktuella bestämmelsen anses ha inträffat den dag då skadan visade sig. I allmänhet anses skadan visa sig när en läkare konstaterar sjuk- domen enligt besöksjournal eller intyg. Men kan det beläggas att den visat sig tidigare gäller den tidpunkten. Det finns en hel del rättsfall från tillämpningen av YFL och LAF som kan få betydelse också för en ny lag. Som visandedag har t.ex. ansetts den dag sjukdomen framträdde på röntgenfotografier, även om man först långt senare satte sjukdomen 
 i samband med arbetet. 
 (UR ARBETSSKADEERS¤TTNINGEN BEST¤MS 
  
 g  
 Arbetsskadeersättningen bestäms enligt 5 kap. 1 § första stycket p. 1 och 2 samt andra och tredje styckena, 2 – 5 §§ samt 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) med de begränsningar som anges i 12 – 16 §§ denna lag. 
 Som framgår av avsnitt 10.5.7 har vi stannat för att föreslå att er- sättning ska utgå enligt skadeståndsrättsliga regler, även om arbets- skadeersättning inte är att anse som skadestånd. Liksom i patient- skadelagen är det följaktligen skadeståndslagens ersättningsregler och den praxis som har utbildat sig i anledning därav som ska vara ut- gångspunkten för fastställandet av ersättning. Vi har översiktligt redo- gjort för dessa i avsnitt 10.5.7. 
 Undantag gäller enligt lagförslaget för skadeståndslagens regler om ersättning enligt 5 kap. första stycket punkt 3 skadeståndslagen för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan. Dessa ideella  ersättningar ersätts vid ar- betsskada redan av trygghetsförsäkringen vid arbetsskada, TFA, eller motsvarande anordningar på arbetsmarknaden. 
 Vissa begränsningar i rätten till ersättning finns i de följande fyra paragraferna. 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 349 
  
 g 
 Är den skadade sjukförsäkrad enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, har han eller hon enligt den lagen vid arbetsskada rätt till samma förmåner som vid annan sjukdom. 
  
 g  
 Är någon som avses i 12 § inte berättigad till sjukpenning från sjukförsäkringen eller är den skadade inte sjukförsäkrad enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, har han eller hon vid arbetsskada rätt till arbetsskadeersättning i enlighet med vad som skulle ha utgått om 2, 3 och 22 kap. lagen om allmän försäkring hade varit tillämpliga på ho- nom eller henne. 
  
 Ersättning motsvarande sjukpenning utgår dock inte till arbetstagare som enligt 3 kap. 16 § första stycket lagen om allmän försäkring har undantagits från rätt till sjukpenning vid sjukdom.  
  
 Arbetsskadeförsäkringen enligt denna lag ska vara en tilläggsförsäk- ring till den allmänna försäkringen. Vid sjukdom utgår sjukpenning och ersättning för sjukvårdskostnader samt rehabiliteringsersättning enligt bestämmelserna i lagen om allmän försäkring. 
  
 OCH gg  
 har överförts i oförändrat skick från 3 kap. 1 och 2 §§ LAF. 
 Däremot har någon motsvarighet till nuvarande 3 kap. 2 a § LAF inte tagits med i lagförslaget. Frivilliga försäkringar till dem som är under utbildning förutsätts emellertid få försäkringsvillkor som liknar eller stämmer överens med dem som finns i LAF. 
  
 g 
 I den mån ersättning inte utges enligt 12 eller 13 § ersätter arbets- skadeförsäkringen nödvändiga kostnader för 
  
 1. 
  
 sjukvård utom riket, 
  
 2. 
  
 tandvård, 
  
 3. 
  
 särskilda hjälpmedel. 
  
 Ersättning utgår i övrigt inte enligt denna lag för att fylla ut rätten till ersättning enligt 2, 3, och 22 kap. lagen (1962:381) om allmän för- 
 säkring. 
  
 ¶RSTA STYCKET  
 är likalydande med nuvarande 3 kap. 3 § LAF. 
 I  
 ANDRA STYCKET  
 har lagts till en bestämmelse om att arbetsskadeför- säkringen inte ska ge ersättning i de fall AFL innehåller regler om självrisk i form av exempelvis patientavgifter och karensdagar samt kompensation under 100 procent, vilka regler också gäller dem som omfattas av LAF. 
 Vi vill hänvisa till att man i direktiven till Sjuk- och arbetsskade- kommittén påpekade att eftersom de olika försäkringarna samspelar med varandra och det samlade försäkringsskyddet ska uppfylla krav på effektivitet och rättvisa, så finns det såväl samhällsekonomiska som statsfinansiella skäl att ställa krav på villkoren i tilläggsförsäkringarna. 
  
 350  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 Till dessa villkor hör att tilläggsförsäkringarna inte bör leda till att den självrisk försvinner som bör finnas för att det samlade försäkrings- skyddet ska vara effektivt. 
  
 g  
 Arbetsskadeersättning är för varje skadehändelse begränsad till högst 1 000 gånger det basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gäller när ersättningen bestäms. För varje skadad för- säkrad lämnas dock för varje skadehändelse arbetsskadeersättning med högst 200 gånger detta basbelopp. 
 Ersättningsbeloppet för en serieskada som beror av annat än olycks- fall i arbetet är för samma ersättningsår begränsat till högst 10 000 gånger basbeloppet enligt första stycket. Med serieskada förstås en ar- betsskada som flera personer utsatts för under ett eller flera år och som beror av samma faktor i arbetsmiljön, vars skadliga egenskaper tidigare varit okänd. 
 De belopp som anges i första och andra styckena innefattar inte ränta eller ersättning för rättegångskostnader. 
  
 ¶RSTA STYCKET  
 innehåller beloppsmässiga begränsningar av ersätt- ningsansvaret. Motiven för begränsningarna har angetts i avsnitt 10.5.6. För att undvika att bestämmelsen måste ändras med hänsyn till infla- tionen har beloppsgränsen knutits till basbeloppet. 
 Efter mönster av den regel om begränsning av ersätttningsrätten vid 
 katastrofrisker som finns i den frivilliga läkemedelsförsäkringen har det i  
 ANDRA STYCKET  
 tagits in en bestämmelse om begränsning vid serieska- 
 dor som beror av annat än olycksfall. Som framgår av lagtexten förstås med serieskada skador som drabbat flera personer under ett eller flera år och som beror av en och samma faktor i arbetsmiljön vars skadlighet tidigare varit okänd. Det kan bli fråga om arbetsskador som visar sig under en lång följd av år och kanske långt efter det att de skadade ut- sattes för den skadliga inverkan. Begränsningen gäller därför per er- sättningsår, vilket betyder alla ersättningar som utgår på grund av serieskadan under ett kalenderår. Också här har beloppsgränsen knutits 
 till basbeloppet. 
  
 4REDJE STYCKET  
 är utformat efter mönster av 10 § andra stycket pa- tientskadelagen. 
  
 g  
 Om de ansvarighetsbelopp som gäller enligt 15 § första stycket första meningen eller andra stycket inte räcker till gottgörelse åt dem som är berättigade till ersättning, nedsätts deras ersättningar med samma kvotdel för var och en. 
 Kan det efter inträffat skadefall befaras att nedsättning enligt första stycket fordras, kan regeringen eller den myndighet som regeringen be- 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 351 
  
 stämmer förordna att ersättning tills vidare skall lämnas endast med viss kvotdel. 
 Paragrafen, som har utformats efter mönster av 11 § patientskade- lagen, innehåller bestämmelser om förfarandet då det totala ansvarig- hetsbeloppet i något av de fall som anges i 15 § inte räcker till full er- sättning åt alla skadelidande. Bestämmelserna innebär dels att ersätt- ningarna till dem som inte kan få full gottgörelse ska sättas ned med samma kvotdel för var och en, dels att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan förordna att ersättning tills vidare ska lämnas endast med en viss kvotdel, om det kan befaras att ansvarig- hetsbeloppet inte kommer att räcka till att ersätta alla skadelidande. 
 ¶RS¤KRINGSSKYLDIGHET M M 
  
 g  
 Arbetsgivare skall ha en arbetsskadeförsäkring som täcker ersätt- ning för skador som omfattas av denna lag. Försäkringen skall tecknas hos den eller de försäkringsgivare som enligt vad de centrala arbets- tagarorganisationerna och arbetsgivarorganisationerna på arbetsmark- naden har träffat kollektivavtal om skall ha hand om arbetsskadeförsäk- ringarna. Lagen (1992:1528) om offentlig upphandling är inte tillämp- lig på utseende av försäkringsgivare. 
 Arbetsgivare som låter annan utföra arbete åt sig sammanlagt högst tolv dagar under ett kalenderår är befriad från försäkringsplikt. 
 En arbetsskadeförsäkring får med det undantag som framgår av 14 § andra stycket ge ersättning i vidare omfattning än som föreskrivs i denna lag. 
  
 ¶RSTA STYCKET  
 innehåller bestämmelser om försäkringsplikt. Alla arbetsgivare – utom de som nämns i andra stycket – är skyldiga att teckna en arbetsskadeförsäkring för sina anställda. Skyldigheten gäller offentliga arbetsgivare likaväl som privata och utländska arbetsgivare med verksamhet här i landet likaväl som svenska. Även om företaget bara bedriver en tillfällig verksamhet här i landet, ska den som tar ar- bete här i landet i ett utländskt företag vara försäkrad enligt svensk lag. En utlänning som arbetar tillfälligt här hos en vanlig svensk arbetsgiva- re ska också vara försäkrad. 
 Bestämmelserna gäller vid alla slag av anställning. Också anställda familjemedlemmar ska vara försäkrade. Som framgår av 1 § tredje stycket gäller bestämmelserna även uppdragsgivare i förhållande till uppdragstagare. Av 2 § framgår vidare att egenföretagare ska ha rätt att teckna frivillig arbetsskadeförsäkring. Av tredje meningen i före- varande stycke framgår att lagen om offentlig upphandling inte är till- 
  
 352  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 lämplig på utseende av försäkringsgivare. Bestämmelsen har motiverats i avsnitt 10.5.8. 
 Det har inte ansetts nödvändigt att låta försäkringsplikten omfatta också mycket kortvariga anställningar. I  
 ANDRA STYCKET  
 har därför gjorts 
 undantag för arbeten – och därmed också uppdrag – som varat i högst tolv dagar under ett kalenderår. Den som skadas under en sådan kort- varig anställning är emellertid inte undandragen försäkringsskydd. Han eller hon ska trots det kunna få ersättning från den försäkringsgivare som tecknar försäkringar i samma bransch. 
 Försäkringspremierna får bestämmas med hänsyn till detta, se 18 § andra stycket. 
 Endast de grundläggande bestämmelserna om försäkringsskyddets omfattning har lagts fast i lag. Tanken är att lagens regler ska fyllas ut 
 med mer detaljerade försäkringsvillkor. Dessa bör givetvis kunna ge ett bättre skydd än det lagen föreskriver. Detta klargörs i  
 TREDJE STYCKET 
 . 
 Dock gäller det undantag för självrisker som har lagts fast i 14 § andra stycket. 
  
 g  
 Arbetsskadeförsäkringarna finansieras med avgifter från arbets- givarna efter försäkringsmässiga principer. 
 Premierna skall bestämmas så att de även täcker riskerna för an- ställda hos icke försäkringspliktiga arbetsgivare. 
 Vid premiesättningen bör iakttas att premierna för mindre arbets- givare inte skiljer sig väsentligt från de premier som fastställs för stora arbetsgivare. Försäkringspremierna får dock differentieras för att sti- 
 mulera till förbättringar i arbetsmiljön. 
 I  
 F¶RSTA STYCKET  
 läggs fast huvudprincipen att arbetsskadeförsäkring- arna ska finansieras efter försäkringsmässiga principer. Det är med andra ord risken som i huvudsak ska bestämma premiens storlek. Det är att lägga märke till att det kan röra sig om ett osedvanligt långsiktigt åtagande. Det generella skadebegreppet för med sig att ersättning kan komma att krävas för arbetssjukdomar som visar sig först långt efter det att den skadelidande utsattes för skadlig inverkan i kanske ett arbete han eller hon inte längre har kvar. Övergångsproblematiken har belysts i avsnitt 10.5.10. 
 Enligt 17 § andra stycket är arbetsgivare till anställda med en sam- manlagd arbetstid om högst 12 dagar befriade från försäkringsplikt. 
 Försäkringsskyddet ska dock gälla även under så korta anställningar. I  
 ANDRA STYCKET  
 har det gjorts klart att premierna måste täcka även risker- 
 na för dessa korta anställningar, se även kommentaren till föregående 
 paragraf. 
  
 4REDJE STYCKET  
 lägger fast en solidaritetsprincip mellan stora och små arbetsgivare. Skillnaderna i premiesättning bör inte skilja sig allt- 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 353 
  
 för mycket mellan olika stora arbetsgivare i samma bransch. Med ut- trycket  
 V¤SENTLIGT  
 i den förslagna bestämmelsen avses en skillnad på ca 
 30 – 35 procent. Samtidigt klarläggs att regeln inte ska inkräkta på möjligheterna att tillämpa en premiesättning som utformas med hänsyn till att den ska stimulera till arbetsmiljöförbättringar. 
  
 g  
 Saknas arbetsskadeförsäkring, svarar den försäkringsgivare hos vilken arbetsgivaren skulle ha tecknat försäkring ändå för den arbets- skadeersättning som skulle ha lämnats, om en arbetsskadeförsäkring hade funnits. 
 I paragrafen regleras ansvaret för skador som uppkommit hos ar- betsgivare som saknar arbetsskadeförsäkring. Av 25 § framgår att för- säkringsgivaren får kräva tillbaka den ersättning som har betalats ut av den försumlige arbetsgivaren. I 20 § finns vidare bestämmelser om gottgörelse för den tid arbetsgivaren har saknat arbetsskadeförsäkring. 
  
 g  
 Försäkringsgivaren har rätt till gottgörelse (arbetsskade- försäkringsavgift) för den tid arbetsgivaren har saknat försäkring enligt denna lag. 
 Arbetsskadeförsäkringsavgift får högst tas ut med ett belopp som motsvarar femton procent av det basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gäller när avgiften bestäms. Om det belopp är högre som motsvarar två gånger den årliga försäkringspremie som gäller för arbetsgivare i motsvarande kategori när avgiften bestäms, får avgiften i stället beräknas på grundval av detta belopp. 
 I paragrafen finns bestämmelser om den sanktion som träffar en ar- betsgivare som låter bli att fullgöra sin försäkringsplikt enligt 17 §. 
 Paragrafen har utformats efter mönster av 16 § patientskadelagen. Enligt  
 F¶RSTA STYCKET  
 får arbetsskadeförsäkringsavgift tas ut för den 
 tid som arbetsskadeförsäkringen saknats. Avgiften förfaller till betal- ning vid anfordran och kan krävas ut för förfluten tid, även om arbets- givaren för tiden därefter fortsätter att vara oförsäkrad. För den fort- 
 satta underlåtenheten kan ny avgift tas ut. 
 I  
 ANDRA STYCKET  
 finns bestämmelser som anger hur stor arbetsskade- försäkringsavgiften får vara. Enligt huvudregeln får den högst uppgå till ett belopp som för år räknat motsvarar 15 procent av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Det basbelopp som ligger till grund för beräkningen är det som gäller när avgiften bestäms, dvs. vid den tidpunkt då försäkringsgivaren beslutar att ta ut avgiften. Huvudregeln kompletteras med en bestämmelse som gör det möjligt att differentiera avgiften med hänsyn till den kategori av arbetsgivare som den försum- lige arbetsgivaren tillhör. Inget hindrar att försäkringsgivaren sätter av- giften lägre än vad som följer av dessa bestämmelser, om det finns skäl 
  
 354  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 för det. Frågan om uttagande av avgiften får i sista hand prövas av domstol, om arbetsgivaren anser att avgiften i något avseende är felak- tigt påförd. 
 !RBETSSKADEN¤MND 
  
 g  
 Försäkringsgivaren skall upprätthålla och bekosta en arbetsskade- nämnd. I nämnden skall det ingå företrädare för de försäkrades intres- sen. Ytterligare föreskrifter om nämndens sammansättning lämnas av regeringen som också skall godkänna nämndens arbetsordning. 
 Nämnden skall på begäran av försäkrad eller annan skadelidande, arbetsgivare, försäkringsgivare eller domstol yttra sig över ersättnings- fall. 
 I paragrafens  
 F¶RSTA STYCKE  
 föreskrivs att försäkringsgivaren är skyl- dig att upprätthålla och bekosta en arbetsskadenämnd. Motivet för att införa en sådan nämnd har redovisats i avsnitt 7.5.8. Liksom pati- entskadenämnden enligt 17 § patientskadelagen ska arbetsskadenämn- den ha en arbetsordning som fastställs av regeringen. 
 Arbetsskadenämnden ska yttra sig i ersättningsfall på begäran av 
 försäkrad eller annan skadelidande, försäkringsgivaren eller domstol. En bestämmelse om detta finns i  
 ANDRA STYCKET  
 Nämndens yttranden är 
 endast rådgivande. 
 3KADEST¥ND 
  
 g  
 Trots att arbetsskadeersättning kan lämnas enligt denna lag får den skadelidande i stället kräva skadestånd enligt vad som gäller därom. 
 I paragrafen har tagits in en bestämmelse som erinrar om att arbets- skadelagen inte hindrar att den skadelidande för talan om ersättning enligt arbetsskadelagen i anledning av en inträffad skada. Med skade- lidande avses även efterlevande till en försäkrad. Motiven till bestäm- melsen, som motsvarar 18 § patientskadelagen, har redovisats i avsnitt 7.5.8. 
  
 g  
 Den som har utgett skadestånd med anledning av skada som avses i denna lag inträder intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till arbetsskadeersättning. Detta gäller dock inte om arbetsskadeersätt- ningen skulle ha kunnat krävas tillbaka av den skadeståndsskyldige en- ligt 24 § första stycket. 
 I paragrafen föreskrivs att den som betalt skadestånd med anledning av en skada som avses i lagen har rätt att återkräva motsvarande belopp 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 355 
  
 ur den arbetsskadeförsäkring som ger den skadelidande rätt till arbets- skadeersättning. Denna rätt finns dock inte om arbetsgivaren vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. 
  
 g  
 Har arbetsskadeersättning lämnats för en skada som har vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, inträder försäkringsgivaren intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd. 
 Om arbetsskadeersättning har betalats för en skada som omfattas av produktansvarslagen (1992:18), inträder försäkringsgivaren intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd enligt den lagen. 
 Omfattas en skada av trafikförsäkring enligt trafikskadelagen (1975:1410) och har arbetsskadeersättning lämnats för skadan, inträder försäkringsgivaren intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt 
 till trafikskadeersättning. 
 Enligt  
 F¶RSTA STYCKET  
 ges försäkringsgivaren rätt att inträda i den skadelidandes rätt till skadestånd, om han har utgett arbetsskadeersätt- ning. Försäkringsgivaren kan inte kräva mer än vad den skadelidande själv skulle ha kunnat göra, om han hade vänt sig direkt mot den skade- ståndsskyldige. Förutsättningen för återkravsrätten är att arbetsgivaren har vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. Bestämmelsen är utformad efter mönster av 20 § första stycket patientskadelagen. 
 Bestämmelsen i  
 ANDRA STYCKET  
 handlar om försäkringsgivarens rätt till återkrav mot den som är skadeståndsskyldig enligt produk- tansvarslagen. Bestämmelsen är utformad med 20 § andra stycket pati- 
 entskadelagen som förebild. 
  
 4REDJE STYCKET  
 reglerar förhållandet i fråga om skador som täcks av både arbetsskadelagen och trafikskadelagen. Det handlar alltså om er- sättning för arbetsskador som inträffat vid trafikolyckor på väg till eller från arbetet eller under detta. Principen är den att kostnaderna för ska- dan ska belasta trafikförsäkringen. Detta kommer till uttryck i denna bestämmelse – utformad med 20 § tredje stycket patientskadelagen som mönster – som ger försäkringsgivaren rätt att intill det belopp han ut- gett i arbetsskadeersättning upbära den trafikskadeersättning som den skadelidande har rätt till. 
  
 g  
 Har arbetsskadeersättning lämnats enligt 19 §, får ersättningen krävas tillbaka från den arbetsgivare som varit skyldig att teckna ar- betsskadeförsäkring. 
 I 19 § finns en bestämmelse om att försäkringsgivaren är ansvarig för arbetsskadeersättning för skador som har uppkommit hos en oför- säkrad arbetsgivare. Förevarande paragraf ger försäkringsgivaren rätt 
  
 356  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 
  
 SOU 1998:37 
  
 att kräva tillbaka utgiven arbetsskadeersättning av den arbetsgivare som skulle ha tecknat arbetsskadeförsäkring. 
  
 g  
 En arbetsgivare som har krävts på belopp enligt 25 § inträder intill det utgivna beloppet i den rätt som enligt 23 § tillkommer försäkrings- givaren. 
 I denna paragraf behandlas återkravsrätten för en oförsäkrad arbets- givare som enligt 25 § jämförd med 19 § har kompenserat försäkrings- givaren för utgiven arbetsskadeersättning. Enligt bestämmelsen har ar- betsgivaren rätt att i sin tur kräva tillbaka ersättningen av någon annan som kan vara betalningsskyldig. Arbetsgivaren kan exempelvis kräva tillbaka ersättningen av den som vållat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. Återkravsrätten kan också bl.a. gälla mot den som har pro- duktansvar enligt produktansvarslagen eller den som är skyldig att utge trafikskadeersättning för skadan. 
 0RESKRIPTION 
  
 g  
 Den som vill ha arbetsskadeersättning enligt denna lag förlorar rätten därtill, om han eller hon inte väcker talan inom sex år, 
 beträffande sjukpenning och livränta från den dag ersättningen av- ser, 
 beträffande begravningshjälp från dagen för dödsfallet, 
 beträffande annan ersättning från den dag då den försäkrade har er- lagt belopp för vilket ersättning begärs. 
 Har den som vill ha ersättning anmält skadan hos arbetsgivaren eller försäkringsgivaren inom den tid som angetts i första stycket, har han eller hon alltid sex månader på sig att väcka talan efter att ha fått del av 
 försäkringsgivarens slutliga ställningstagande i ärendet. 
  
 ¶RSTA STYCKET  
 Ersättningsrätten är liksom enligt 6 kap. 6 § LAF begränsad till sex år från angivna dagar, och den allmänna tioåriga fordringspreskriptionen gäller alltså inte här. Bestämmelsen är i övrigt utformad med 23 § patientskadelagen som mönster. Preskriptionen av- bryts genom att talan väcks vid domstol. Som anges i andra stycket kan emellertid preskriptionsavbrott även göras genom en anmälan till ar- betsgivaren eller försäkringsgivaren. 
 Preskriptionstiden räknas från det att den skadelidande fick känne- dom om att anspråket kunde göras gällande. För att den skadelidande ska anses ha sådan kännedom måste tre förutsättningar vara uppfyllda. 
 För det första måste den skadelidande ha fått kännedom om skadan. Tidpunkten räknas från det att skadan blev märkbar, oavsett om den or- sakats vid ett tidigare tillfälle. För det andra måste den skadelidande ha 
  
 SOU 1998:37 
  
 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING  
 357 
  
 klart för sig att det är fråga om en skada som är ersättningsgill enligt arbetsskadelagen. Situationen kan t.ex. vara sådan att den skadelidande inte omedelbart när skadan visar sig sätter den i samband med en skad- lig inverkan i arbetet utan blir uppmärksammad på det först senare. Slutligen ska den skadelidande veta mot vem han eller hon ska rikta sitt anspråk. Verkan av att den skadelidande inte väcker talan inom före- skriven tid är att rätten att föra talan inom föreskriven tid går förlorad. Frågan om rätten att föra talan gått förlorad beaktas endast efter in- vändning av försäkringsgivaren. 
 Forumreglerna i 10 kap. rättegångsbalken är tillämpliga. Talan kan antingen väckas där den försäkrade utsattes för skadliga inverkan eller där svaranden har sitt hemvist. Talan vid domstol torde dock inte be- höva förekomma särskilt ofta. I allmänhet torde skadan bli slutreglerad efter en anmälan av skadan till försäkringsgivaren och efter ett eventu- 
 ellt yttrande från arbetsskadenämnden. 
 Bestämmelsen i  
 ANDRA STYCKET  
 syftar till att hindra rättsförlust för den skadelidande när han eller hon väl anmält skadan till försäkrings- givaren men ärendet regleras först sedan sexårsfristen gått ut eller kort tid dessförinnan. Den skadelidande kan dock alltid hålla sig till den frist som han har enligt första stycket, om denna löper ut senare än sexmånadersfristen i förevarande stycke. 
  
 –VERG¥NGSBEST¤MMELSER 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 2000, då lagen (1976:380) om ar- betsskadeförsäkring upphör att gälla. Äldre bestämmelser gäller fort- farande i fråga om skada som har inträffat före ikraftträdandet. 
 Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag tillämpas i stället den nya bestämmelsen. 
 Som framgår av avsnitt 10.5.10 föreslå vi att gängse principer på socialförsäkringsområdet ska gälla om LAF ersätts av arbetsskade- lagen. Den nya lagen ska tillämpas bara på skador som har inträffat efter ikraftträdandet den 1 juli 2000. För skador som har inträffat tidigare gäller fortfarande LAF eller äldre lag. Enligt 10 § ska en skada som har orsakats av annat än olycksfall anses ha inträffat den dag då skadan visade sig, se närmare kommentaren till 10 §. 
  
 SOU 1998:37 
  
 359 
  
 Särskilda yttranden 
 Särskilt yttrande av Robertson, LO och 
  
 Donaldson, TCO 
 Socialförsäkringarna har under senaste åren genomgått dramatiska för- ändringar, eller riktigare uttryckt, försämringar. Som övergripande mo- tivering har anförts att förändringar är nödvändiga av ekonomiska skäl. 
 Att beakta ekonomin är givetvis väsentligt, men lika viktigt är att ana- lysera de sociala konsekvenserna samt hur förslaget verkar på helheten i socialförsäkringarna. 
 Arbetsskadeförsäkringen är ett av de områden som försämrats allra mest. Därför har regeringen i direktiven särskilt angivit bland annat att utredaren ska analysera om försäkringen ger en tillfredsställande tr ygg- het för den som drabbas av en arbetsskada samt om försäkringen upp- fyller principen att en skadad så lång möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. 
 Vår grundsyn är att den som drabbas av en arbetsskada ska ha ett fullgott ekonomiskt skydd. Den som förvärvsarbetar utsätts för risker i arbetet som hon normalt har begränsade möjligheter att påverka. Skill- nader i risk är betydande mellan olika yrkesgrupper och mellan könen. Sambandet mellan arbete och hälsa är högst påtagligt. 
 Utredningen konstaterar att arbetsskadeförsäkringen inte längre kan anses ge en tillfredsställande tr ygghet för den arbetsskadade. Vi in- stämmer i det. Vi är därför kritiska till att utredaren inte föreslår att ar- betsskadesjukpenning införs igen. Att återinföra en sådan skulle med- föra flera förbättringar. Framför allt skulle den enskilde som skadats få ett förbättrat ekonomiskt skydd. Dessutom skulle samhället få en tidigare information om arbetslivets risker och på det sättet snabbare kunna sätta in preventiva åtgärder för att dels motverka nya skador och dels sänka kostnaderna. Problemet med att uppfylla  
 ILO-konventionen 
  om att inte tillämpa någon karensdag i arbetsskadeförsäkringen skulle också kunna få sin lösning med en arbetsskadesjukpenning. 
  
 360  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN 
  
 SOU 1998:37 
  
 Sjuk- och arbetsskadekommittén föreslog en arbetsskadesjukpen- ning för olycksfallen, men inte för sjukdomarna. Ett flertal remiss- instanser yttrade sig kritiskt över detta med motiveringen att en sådan förbättring skulle gynna män mer än kvinnor eftersom kvinnor i högre grad råkar ut för arbetssjukdomar. I det nu presenterade förslaget före- slår utredaren ingen arbetsskadesjukpenning, varken för olycksfall eller sjukdomar. Vi anser att det är ett dåligt sätt att åstadkomma likabe- handling av olycksfall och arbetssjukdom och rättvisa mellan könen. 
 Den omställningsersättning som utredningen föreslår innebär ingen förbättring jämfört med utfallet av regeringsrättens domar om livränta. Förslaget är därmed inte tillräckligt för att ge en tillfredsställande trygghet för de arbetsskadade vilket vi anser att direktiven ger utrymme för. 
 Att anföra ekonomiska motiv för att inte föreslå en arbetsskadesjuk- penning är inte relevant, då intäkterna till arbetsskadeförsäkringen är betydligt större än utgifterna. Även om arbetsskadesjukpenning skulle återinföras skulle intäkterna vara högre än utgifterna. Vi tror inte att ett återinförande av arbetsskadesjukpenning skulle leda till en okontrolle- rad kostnadsökning. Kraven för att en arbetsskada ska godkännas är alltför höga för det. 
 Utredaren föreslår att bevisreglerna behålls oförändrade med moti- veringen att det gått alltför kort tid sedan de infördes för att med be- stämdhet kunna bedöma om de medfört en försämring. Vi anser att nu- varande bevisregler ställer alltför höga krav och därför behöver för- ändras för att på ett bättre sätt återspegla vilka skador som beror på arbetet och då även täcka in arbetssjukdomarna. 
 Vi menar dock att det även i fortsättningen måste finnas tydliga regler som visar på att det handlar om skadlig inverkan orsakad av ar- betet för att få en arbetsskada godkänd. Det är viktigt för att upprätt- hålla tilltron till försäkringen. 
 Utredaren har i enlighet med direktiven utrett ett alternativ till dagens ordning, där arbetsmarknadens parter tar över det organisato- riska och finansiella ansvaret för en obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada. Vi har inte avvisat att diskutera hur ett sådant alternativ skulle kunna utformas, men det borde framgå tydligare i utredningen att vår grundsyn är att arbetsskadeförsäkringen ska vara i offentlig regi. 
 Utredarens modell där arbetsmarknadens parter tar över ansvaret för försäkringen i form av en tilläggsförsäkring vid arbetsskada visar med all önskvärd tydlighet att förslaget inte skulle medföra några förbätt- ringar vare sig för den enskilde, arbetsgivaren eller samhället. Vi av- visar förslaget med bestämdhet. 
 På den korta tid utredaren haft på sig har han lyckats göra en god beskrivning av arbetsskadeförsäkringen och vissa av förslagen kom- 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN  
 361 
  
 mer, om de genomförs, att kunna leda till en förbättrad handläggning av försäkringen. Det är dock inte tillräckligt för att kunna säga att för- säkringen ger en tillfredsställande trygghet för de arbetsskadade. 
 Arbetsskadeutredningen 1997 har tyvärr, som många andra utred- ningar, haft alltför kort tid för sitt utredningsarbete. Samtidigt har det pågått andra utredningar angående näraliggande socialförsäkrings- frågor som har konsekvenser för arbetsskadeutredningens arbete. På grund av den korta utredningstiden har de andra utredningarnas förslag inte kunnat beaktas tillräckligt. 
 Särskilt yttrande av sakkunnige Fisher 
 Kostnaderna för sjukpenningen, förtidspensionen och arbetsskadeför- säkringen uppgår till i storleksordningen 75 miljarder per år inklusive kostnaden för ålderspension. I september 1992 nåddes en bred politisk enighet om att låta utreda de tre försäkringssystemen för en omläggning till en allmän ohälsoförsäkring. Genom regeringsdirektiv i april 1995 undanröjdes den breda politiska plattformen, och en ombildad ut- redning fick enligt betydligt snävare direktiv i uppgift att lägga fram ett förslag till en allmän ohälsoförsäkring. Utredningen lade fram sitt slut- betänkande i juni 1996, dock utan att ha fullgjort huvuduppgiften. 
 1997 spjälkades det ursprungligen övergripande utredningsupp- draget till fyra enmansutredningar, nämligen en om förtidspensionerna, en om arbetsskadeförsäkringen, en om arbetsgivarnas rehabiliterings- ansvar m.m. samt en om socialförsäkringsnämnderna. Till detta kom ett uppdrag till Arbetarskyddstyrelsen, Riksförsäkringsverket och Statis- tiska Centralbyrån att ta fram system som täcker samhällets behov av information om dels den korta sjukfrånvaron under sjuklöneperioden, dels arbetsskador. Ingen av utredningarna har haft någon parlamenta- risk representation i form av ledamot, sakkunnig, referensgrupp eller dylikt. 
 Frågan om den framtida förtidspensionen, sjukförsäkringen och ar- betsskadeförsäkringen har stor betydelse för många försäkrade och har också en stor samhällsekonomisk betydelse. Frågan innefattar också många principiella ställningstagande som bör avgöras på det politiska planet. Det är därför inte rimligt att de olika delfrågorna nu skall av- göras på grundval av enskilda tjänstemäns förslag. Om så sker kommer den politiska processen att få sin grund i endast ett par veckors motionstid efter det att proposition har lagt till Riksdagen. 
 Jag anser att de nu behandlade socialförsäkringarna borde ha beretts i enlighet med den breda politiska uppgörelse som träffades 1992 eller i vart fall i parlamentarisk ordning. 
  
 362  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN 
  
 SOU 1998:37 
  
 Direktiven till arbetsskadeutredningen innebär till stora delar en omtagning av det utredningsarbete som genomfördes av Arbetsskade- försäkringsutredningen 1992. Att nu analysera de förändringar som genomfördes 1993 är alldeles för tidigt, enär det ännu knappast finns några avgöranden från överdomstolarna av principiellt intresse. 
 Utredningen skulle också pröva ett alternativ till nuvarande arbets- skadeförsäkring som innebär att arbetsmarknadens parter tar över det organisatoriska och finansiella ansvaret för en obligatorisk tilläggsför- säkring vid arbetsskada. Denna uppgift prövades ingående av den par- lamentariskt tilllsatta sjuk- och arbetsskadekommittén, och kommittén konstaterade entydigt att förslaget inte visat sig vara en framkomlig väg. Det har därför inte funnits anledning att ånyo pröva denna fråga eller att lägga ned ett så omfattande utredningsarbete i frågan som har skett. 
 Utredningen kunde däremot ha fått i uppdrag att fullfölja Arbets- skadeförsäkringsutredningens uppgift att utreda om nuvarande arbets- skadeförsäkring kunde ersättas genom en obligatorisk arbetsskadeför- säkring som kan tecknas i privat försäkringsbolag. Mycket talar för att de största incitamenteffekterna skulle kunna uppnås genom en obliga- torisk arbetsolycksfallsförsäkring med primärt ersättnings- och rehabi- literingsansvar. Detsamma gäller beträffande trafikförsäkringen. 
 Utredningen kunde också ha fått i uppgift att utarbeta förslag om slopande av färdolycksfallen i arbetsskadeförsäkringen. Riksdagen har vid två tillfällen givit Regeringen till känna att ett sådant förslag borde utarbetas och redovisas. Arbetsgivaren har som regel ingen möjlighet att påverka säkerheten vid färd till eller från arbetsstället. 
 I kapitel 4 redovisas arbetsskadeförsäkringens utveckling i siffror. Framställningen är starkt vinklad bland annat genom att de senaste årens siffror i huvudsak jämförs med statistik från år då ärendetill- strömningen och bifallsfrekvensen var som störst. Utredningsmannen talar också om godkända respektive ej godkända arbetsskador. I ut- tryckssättet kan läsas in ett ställningstagande från utredningsmannens sida, att försäkringskassorna handlar felaktigt när de inte godkänner alla anmälda skador och sjukdomar som arbetsskador. Jag anser för min del att försäkringskassorna är skyldiga att pröva ärenden utifrån gällande arbetsskadebegrepp och meddela avslag när olycksfallet eller sjukdomen inte har med arbetet att göra. Utredningsmannen använder också genomgående i betänkandet första person pluralis trots att det är hans själv som ytterst bestämmer vad som skall stå i betänkandet och trots att det inte alltid har förelegat enighet bland de sakkunniga. 
 I kapitel 5 gör utredningsmannen absoluta uttalanden som går stick i stäv mot de politiskt fattade besluten 1991 – 1993. Dessa värderingar 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN  
 363 
  
 bör tillkomma de politiskt valda att göra och inte en enskild utred- ningsman. 
 I punkt 5.3 föreslås en regel som har karaktären av ett undantag från ett undantag. Trots utredningsmannens uttalande om slentrianmässig tillämpning finns det inget som visar annat än att gällande rättspraxis är både lämplig och klar. 
 I avsnitt 5.5 redovisas att utredningsmannen har övervägt att byta ut den nu gällande bevisregeln mot en som han anser vara enklare och lättare att förstå. Den alternativa bevisregeln redovisas närmare i kapi- tel 10. Jag anser att den alternativa regeln skulle vara mindre pedago- gisk än den nuvarande samt väl så svår att både tillämpa och förstå. 
 I avsnitt 5.6 och på andra ställen i betänkande finns påståenden som börjar man menar och det anses. Utredningsmannen har inte i klartext velat ange vem eller vilka sagesmän som har en viss uppfatt- ning. 
 I avsnitt 5.6.2 föreslås att försäkringskassan skall vara skyldig att pröva ett skadeärende så snart som möjligt och senast inom sex måna- der. En prövning kan genast leda till omställningsersättning eller liv- ränta enligt 5.10. Om ersättning beviljas skall också särskild arbets- skadeersättning utges för eventuella karensdagar. Fram till 1992 gällde en samordningstid på 90 dagar och därefter en samordningstid på 180 dagar. Efter den 1 juli 1993 skall arbetsskador prövas och ersättas i princip först vid bestående arbetsoförmåga. Utredningsmannens förslag innebär i praktiken att den tidigare arbetsskadesjukpenningen på 100 % återinförs och utan begränsning av någon samordningstid. Omställ- ningsersättning och omställningsbidrag föreslås utgå till den som genomgår förebyggande medicinsk behandling eller rehab ilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering. Förslaget kan innebära att den hundra- procentiga ersättningen inte utges till alla eller från mycket olika tid- punkter. Härigenom kan en sådan ersättning bli mycket orättvis gente- mot enskilda försäkrade. 
 Jag anser att det inte finns skäl att ändra på de nuvarande bestäm- melserna. Ersättningsreglerna bör vara så lika som möjligt inom olika ersättningssystem. Det finns också skäl att erinra om Riksdagens re- visorers rapport 1988/89:5 som bygger på svar från sam tliga dåvarande 26 försäkringskassor, 16 rehabiliteringskliniker samt Svenska Före- tagsläkarföreningen. Huvudbudskapet i rapporten (sid. 41) är, att er- sättningen vid sjukdom bör vara densamma oavsett sjukdomsanledning. 
 Till frågan om lika ersättningsregler hör också vilket beräknings- underlag som skall användas. Det finns inte skäl att ha kvar de sär- skilda beräkningsreglerna i arbetsskadeförsäkringen. De bör därför genast anpassas till motsvarande regler i AFL. Det är inte rimligt att er- 
  
 364  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN 
  
 SOU 1998:37 
  
 sättning skall utges för icke havda kostnader. Även reglerna i 17 § Semesterlagen bör ändras på motsvarande sätt. 
 När det gäller Sveriges eventuella brott mot  
 ILO-konventionen 
  nr 121 om Förmåner vid yrkesskada anser jag, att Sverige med råge uppfyller konventionen. Som huvudkrav uppställer konventionen näm- ligen 60 % av en normal inkomstersättning samtidigt som Sverige aldrig ligger lägre än 80 % förutom karensdagen.  
 ILO-konventionen 
  får inte vara ett självändamål utan bör anpassas till ändrade förhållanden. Jag anser att Sverige bör säga upp konventionen och sedan anta den på nytt utom beträffande den regel som rör karensdagen. 
 Samordningen enligt avsnitt 7.1 bör genomföras utan ytterligare dröjsmål. Det kan aldrig ha varit lagstiftarens mening att vissa delar av ersättningen skall kunna komma upp till 165 %. 
 Särskilt yttrande av HuynhI utredningen föreslås ett tillägg till undantagsbestämmelserna i 2 kap. 1 § lagen om arbetsskadeförsäkring vad gäller skador av psykisk eller psykosomatisk natur. Tillägget föreslås få följande lydelse: Vad nu sagts gäller inte om skadan har sin grund i trakasserier eller andra kränkningar av den försäkrade eller andra liknande, påtagliga brister i arbetsmiljön. 
 Lagen om arbetsskadeförsäkring har ett generellt skadebegrepp. I princip alla skador som kan hänföras till arbete eller faktorer i arbets- miljön omfattas av lagen. Utredningen föreslår ingen ändring i detta avseende vilket är bra. 
 Från det generella skadebegreppet har undantagits vissa omständig- heter som kan ge upphov till psykiska eller psykosomatiska besvär. Undantaget infördes 1993 men har i praktiken varit gällande sedan lagen tillkom 1997 och tillämpats med stöd av förarbeten. Det tillägg som utredningen nu föreslår innebär enligt min uppfattning en hänvis- ning från undantagsbestämmelserna tillbaka till det generella skadebe- greppet. Jag anser det vara ologiskt och obehövligt. Tillägget riskerar tvärtom medföra nya oklarheter och tolkningsproblem och bör därför inte skrivas in i lagtexten. 
 Utredningen säger sig finna anledning att ta fasta på den kritik som har framförts mot försäkringskassornas tillämpning. Vidare skriver man att det givetvis inte bör accepteras att kassan mer eller mindre slentrianmässigt konstaterar att sjukdomsbesvären inte är ersättnings- berättigade bara därför att de är hänförliga till förhållanden som beror 
 på det psykiska arbetskliminatet på arbetsplatsen. 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN  
 365 
  
 Jag instämmer naturligtvis i att en slentrianmässig tillämpning inte är acceptabel. Jag finner emellertid inga hållbara belägg för att kassor- nas tillämpning är sådan. Utredningen har inte haft möjlighet att göra någon egen genomgång och bedömning av hur undantagen beträffande psykiska besvär fungerar i praktiken, utan bygger sina överväganden på åsikter från bl.a. LO:s Rättsskydd, som tycker sig ha funnit en klar ten- dens hos försäkringskassorna att försöka tolka in väl mycket under lagens undantagsbestämmelser. Uppgifter om i vilken omfattning försäkringskassornas beslut i denna typ av ärenden har ändrats i högre instans saknas. 
 I avsnitt 5.6 om handläggningen lämnar utredningen förslag som syftar till att nå en säkrare och snabbare handläggning av arbetsskador. För att säkra en kvalificerad bedömning föreslår utredningen att ären- dehanteringen ska koncentreras till något eller några kontor i varje kassa. Utredningen anser att försäkringskassan bör bilda avdelningar med  
 5-10 
  handläggare. Förslaget stämmer illa överens med den inrikt- ning som föreslås i regeringens proposition 1997/98:41. Där ges kassans styrelse befogenheter att organisera verksamheten utifrån varje enskild försäkringskassas förutsättningar. Enligt min mening är det där- för felaktigt att på detta sätt i detalj ange hur försäkringskassan bör or- ganisera sin verksamhet för ett visst ärendeslag. 
 Särskilt yttrande av Hubbard 
 "EHOVET AV ¶VERSYN 
 Arbetsskadeförsäkringen har under senare år ändrats flera gånger, bland annat har begreppet arbetsskada justerats och arbetsskadesjuk- penningen slopats. Den översyn som nu har gjorts kommer enligt min mening för tidigt, det hade varit bättre att göra den först ett par år senare då effekterna av de senaste lagändringarna bättre hade kunnat bedömas. 
 På sikt bör behovet av en särskild försäkring för skador i arbetet tas under diskussion. Arbetslivet har under detta århundrade förändrats så att riskerna för arbetsskador minskat radikalt. En lösning är därför att låta privata försäkringar täcka arbetsolyckorna medan den allmänna försäkringen får omfatta arbetssjukdomarna. 
 3¤RSKILD ARBETSSKADEERS¤TTNING 
 Det bör alltid vara en klar skillnad mellan inkomst av eget arbete och inkomst i form av ersättning eller bidrag. Alla socialförsäkringar bör 
  
 366  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN 
  
 SOU 1998:37 
  
 därför innehålla självrisker, både på så sätt att den ersättning som läm- nas inte motsvarar hela förlusten och på så sätt att vissa delar av för- 
 lusten inte ersätts alls. Karensdagar uppfyller det senaste kravet och bör finnas också i arbetsskadeförsäkringen. 
 Det har uppmärksammats att den nuvarande utformningen på ar- betsskadeförsäkringen inte stämmer överens med våra åtaganden enligt  
 ILO-konventionen 
  (nr 121) på den punkt som gäller karensdagar. Ut- redningen noterar dock att arbetsskadade sammantaget har ett skydd enligt försäkringen som vida överstiger konventionens krav. 
 Mot bakgrund av de ekonomiska och administrativa fördelar som karensdagar medför och att den höga ersättning som totalt utgår vid ar- betsskada bör enligt min mening förslaget om en särskild arbetsskade- ersättning inte genomföras. 
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNING OCH OMST¤LLNINGSBIDRAG 
 Vid en jämförelse med andra länder har vi omfattande socialförsäk- ringar. För att finansiera dessa krävs dock höga skatter (ofta beteck- nade avgifter). När konjunkturen i ekonomin försvagades kraftigt i början av  
 1990-talet 
  blev det av statsfinansiella skäl nödvändigt att in- skränka försäkringarna. Men trots dessa och andra förändringar är till- växten i ekonomin svag. För att förbättra denna krävs reformer som stimulerar arbete och företagande, vilket i sin tur kräver minskade offentliga utgifter. Därför bör socialförsäkringarna inte utvidgas utan starka skäl. 
 Som motiv för att införa nya former för ersättning, omställningser- sättning och omställningsbidrag, anförs att arbetsskadeförsäkringen kan motverka rehabilitering. Några säkra belägg för detta redovisas dock inte. Vidare framgår av ny rättspraxis att ersättning från försäkringen redan i dag kan utgå under viss rehabilitering. 
 Jag menar därför att tillräckligt starka skäl för att införa nya ersätt- ningsformer inte har redovisats och att utredningens förslag i denna del inte bör genomföras. 
 %N TILL¤GGSF¶RS¤KRING ADMINISTRERAD AV ARBETSMARKNADENS PARTER 
 För ett par år sedan analyserades svensk ekonomi av Ekonomikom- missionen (SOU 1993:116, Nya villkor för ekonomi och politik). Kommissionen ansåg att sammanblandning mellan det offentliga och organisationer är ett problem och anförde att Det är viktigt att enskilda löntagare och företagare har realistiska möjligheter att när det gäller 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN  
 367 
  
 försäkringar stå fria från arbetsmarknadens organisationer. (Se s. 96 och 97). 
 Jag delar den uppfattning och anser att av bland annat detta skäl kan det inte komma på fråga att lägga socialförsäkringar på organisationer- na då det minskar den friheten. 
 Särskilt yttrande av Martinez och 
 Walters 
 46! TILL¤GGSF¶RS¤KRING VID ARBETSSKADA 
 I enlighet med sina direktiv har utredningen granskat ett alternativ till nuvarande arbetsskadeförsäkring innebärande att arbetsmarknadens parter övertar såväl det finansiella som administrativa ansvaret för för- säkringen. Vi kan konstatera att samtliga företrädare från arbetsgivar- organisationerna samt en majoritet av de fackliga organisationerna be- stämt avvisar en sådan ordning. Enligt vår uppfattning saknas förut- sättningar att lägga fram förslag i frågan. Att så ändå sker riskerar, en- ligt vår uppfattning, att ge fel signaler till regeringen. Det finns klara fördelar såväl ur ekonomisk som administrativ synvinkel att nuvarande ordning behålls. 
 Vi kan konstatera att förslaget om TVA, tilläggsförsäkring vid ar- betsskada, innehåller så många motsägelser och brister att det inte kan utgöra underlag för fortsatt beredning. TVA förutsätter att kollektiv- avtal träffas om t.ex. försäkringens administration och försäkringsplikt att gälla för samtliga arbetsgivare, dvs. även för arbetsgivare utan kollektivavtal. Om kollektivavtal är nödvändiga innebär detta att man för första gången i lag kräver av parterna på svensk arbetsmarknad att träffa kollektivavtal i en specifik fråga. Enligt vår uppfattning är detta ett klart ingrepp i den fria förhandlingsrätten. 
 Enligt förslaget skall försäkringen finansieras enligt försäkrings- mässiga principer och premien kunna skifta från sektor till sektor. Dock får premien inte skilja mer än  
 30-35 
  procent mellan stora och små företag. Inget sägs om hur dessa oförenliga mål ska kunna uppnås. I praktiken är detta en mindre differentiering än vad som är aktuell i dag om man tar hänsyn till avgifter och premier till arbetsskadeförsäkringen och  
 TFA-försäkringen 
  för en privat arbetsgivare. 
 Vi en internationell jämförelse har Sverige väldigt få olycksfall trots att vi inte har en differentierad avgift till arbetsskadeförsäkringen. Detta beror enligt vår uppfattning främst på det föreb yggande arbetet som, främst med stöd av arbetsmiljölagstiftningen, bedrivs på landets arbetsplatser. Införs differentierade premier kan det medföra en risk att 
  
 368  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN 
  
 SOU 1998:37 
  
 det förebyggande arbetet tonas ned och kan få till följd att olycksfallen på nytt ökar i framtiden. 
 Den föreslagna lösningen, att parterna skulle bilda egna försäk- ringsbolag för att administrera en eventuell försäkring, bedömer vi som utesluten. Enligt förslaget skall då parterna istället kunna träffa avtal med försäkringsbolag om att åta sig skadereglering. En sådan lösning skulle innebära att parterna inte i förväg kan fastställa en premie. För- säkringsbolagen kommer att ta ut den premie som krävs för att undvika underskott och för att täcka framtida, idag okända, kostnader. Möjlig- heten för arbetsgivarna att byta försäkringsbolag i framtiden kommer också att återspegla sig i premiesättningen. Sammantaget gör vi be- dömningen att kostnaderna kommer att öka för en arbetsgivare om TVA införs. Detta beror dels på att administrationen kommer att splitt- ras på flera bolag dels på att nuvarande LAF kommer att äga giltighet på gamla skadefall. I utredningen har det inte med önskvärd tydlighet förts fram att TVA kräver en komplettering i form av TFA/PSA för att dagens försäkringsskydd vid arbetsskada ska kunna bibehållas. Detta får till följd att, vid ett eventuellt genomförande av TVA, en arbets- givare får erlägga tre olika avgifter/premier för försäkringsskyddet, nämligen nuvarande LAF, den framtida TVA samt till den kollektiv- avtalade kompletteringen TFA/PSA. 
 Tanken att sammanföra TVA med TFA/PSA anser vi ej vara möjlig med hänsyn till det taleförbud som finns inom avtalsförsäkringarna. 
 .Y BEVISREGEL 
 Alternativet med en ny bevisregel, som bygger på andra försäkrings- lösningar, saknar en analys av konsekvenser för arbetsskadeförsäk- ringen. Vår bestämda uppfattning är att det inte utan vidare går att överföra de förhållanden som gäller för patientskadeförsäkringen eller trafikskadeförsäkringen till arbetsskadeområdet. Arbetsskador och uppkomsten av dessa skiljer sig markant från dessa områden. 
 /MST¤LLNINGSERS¤TTNING LIVR¤NTA 
 Under utredningens arbete har vi i princip ställt oss positiva till att in- föra en omställningsersättning i samband med rehabilitering. Denna in- ställning har vi reviderat efter nyligen meddelade domar från Blair ringsrätten som klarlagt rättsläget beträffande rätten till sådan ersätt- ning. Vi anser att det är angeläget att ha så få ersättningsformer som 
  
 SOU 1998:37 
  
 3¤RSKILDA YTTRANDEN  
 369 
  
 möjligt inom arbetsskadeförsäkringen och föreslår i 
  
 stället att 6 kap. 
  
 5 § LAF ändras enligt följande: 
  
 ¶RS¤KRAD SOM TILL F¶LJD AV ARBETSSKADA HAR F¥TT SIN F¶RM¥GA ATT Rivera GENOM ARBETE BEST¥ENDE NEDSATT F¶R EN L¤NGRE TID MED MINST EN FEMTONDEL HAR R¤TT TILL ERS¤TTNING UNDER EN ARBETSLIVSINRIKTAD REHABILITE RING SOM SYFTAR TILL ATT Cardenas ARBETSF¶RM¥GAN ) DEN M¥N ¥TG¤RDEN HINDRAR HONOM ELLER HENNE ATT Kline ERS¤TTNING I FORM AV LIV R¤NTA ENLIGT BEST¤MMELSERNA I KAP 
 Underlaget för livränta bör beräknas på samma sätt som den sjukpen- ninggrundande inkomsten med tillägg för semesterersättning på 12 procent. 
 Skattepliktiga förmåner samt kostnadsersättning bör inte ingå i un- derlaget för beräkning av livränta. 
 0SYKISK P¥FRESTNING SOM SKADLIG INVERKAN 
 Vi anser att förslaget rörande psykiskt påfrestning som skadlig in- verkan inte stämmer med hur en lagstiftning skall byggas upp. Arbets- skadeförsäkringen skulle om förslaget genomförs ha ett generellt skadebegrepp, sedan ett undantag och därefter ett undantag från undan- taget. Eventuella problem beträffande tillämpningen av lagstiftningen löses, enligt vår uppfattning, lämpligast genom information och utbild- ning. 
 +ARENSDAG I ARBETSSKADEF¶RS¤KRINGEN 
 För att lösa problemet med karensdag i samband arbetsskada anser vi att Sverige skall säga upp gällande konvention vid arbetsskada för att därefter ånyo ratificera den med reservation för förbud mot karens- dagar. Förslaget om en särskild arbetsskadesjukpenning avser uppen- barligen att vilseleda kritikerna och löser endast en bråkdel av pro- blemet och är ingen garanti för att Sverige klarar sig undan kritik från ILO. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 371 
  
 Olika metoder att avgränsa arbetsskadebegreppet i förteckning samt internationella konventioner och rekommendationer 
 I det följande ges en beskrivning av arbetsskadebegreppets utformning i lagen om yrkesskadeförsäkring, arbetsskadeförsäkringsutredningens förslag till förteckning 1992, lagstiftning i andra länder,  
 ILO-konven- 
  tionen,  
 EG-kommissionens 
  rekommendationer samt Europarådets balk om social trygghet. Därefter ges en sammanfattande översikt. 
 Begreppet yrkesskada enligt lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring/YFL 
 Arbetssjukdomarna reglerades i 6 § b) och c) YFL samt i en särskild kungörelse (1954:644) med föreskrifter enligt 6 § första stycket c) YFL. 
 I YFL föreskrevs att skada som orsakats av arbetet och framkallats genom inverkan av ämne eller strålande energi skall anses som yrkes- skada. I dessa fall görs ingen närmare bestämning, men enligt YFL och den nämnda kungörelsen förstås med yrkesskada även: 
 1) genom inverkan av ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträng- ande rörelser framkallad 
  
 a) 
  
 sjukdom i sena eller senas omgivning; 
  
 b) 
  
 sjukdom i vävnaderna kring överarmens epicondyler (epicondylit); och 
  
 c) 
  
 kramp eller darrning i armens eller handens muskler eller annan rubbning i dessa musklers samverkan (koordinationsrubbning) vid skrivning för hand eller med maskin eller vid telegrafering, piano- eller fiolspelning, spinning, mjölkning eller därmed jämförlig verksamhet. 
  
 2) 
  
 genom inverkan av fortgående, upprepat eller ovanligt tryck framkallad 
  
 a) 
  
 sjukdom i slemsäck eller underhudsvävnad; och 
  
 372 
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 b) 
  
 perifer nervförlamning (s.k. sliparsjuka, betförlamning och dylikt); 
  
 3) 
  
 genom inverkan av skakningar eller vibrationer från maskiner eller verktyg framkallad sjukdom i benstomme, leder eller muskler eller genom sådan inverkan framkallad sjukdom i blodkärlen i armar eller händer. 
  
 4) 
  
 genom inverkan av buller eller av skakningar eller vibrationer från maskiner eller verktyg framkallad sjukdom, dövhet eller hörselnedsättning; 
  
 5) 
  
 genom smitta framkallad 
  
 a) 
  
 sjukdom, som ådragits i sysselsättning vid laboratorium, där arbete med smittämnet bedrives; 
  
 b) 
  
 sjukdom, som avses i 2 § epidemilagen den 19 juni 1919 (nr 
  
 443) 
  
 eller varom förordnande utfärdats enligt 24 § samma lag, tuberkulos, epidemisk hepatit och inokulationshepatit, jämväl i annat fall än som avses under forskning å institu- tion eller laboratorium eller i sysselsättning vid sjukvårds- inrättning eller eljest under yrkesmässigt utövande av sjuk- vård eller allmän hälsovård, sjuktransporttjänst, barn- morskevård eller vård å anstalt för barn eller åldringar eller under tjänstgöring såsom hemvårdarinna i den sociala hem- hjälpsverksamheten; och 
  
 c) 
  
 bovin tuberkulos, erysipeloid, kokoppor, mjältbrand, mul- och klövsjuka, rots trichofyti, Santos, undulatfeber samt Cabrera sjukdom, jämväl i andra fall än som avses under a) och b). 
  
 Den under punkt 5 b) nämnda epidemilagen ersattes 1968 av en smitt- skyddslag (1968:231) och till den en kungörelse (1968:234) som angav allmänfarliga sjukdomar. Dit räknades bl.a. de sjukdomar som nämns under punkten 5 b). 
 Begreppet arbetsskada enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring/LAF 
 LAF innehåller ett generellt skadebegrepp som innebär att i princip alla skador som kan hänföras till arbetet eller faktorer i arbetsmiljön om- fattas av lagen. Psykiska eller psykosomatiska sjukdomar som upp- kommit under vissa förhållanden är direkt undantagna och utgör inte en arbetsskada. Även smittsamma sjukdomar är undantagna från den ge- nerella regeln och anses som arbetsskada endast om vissa förutsätt- ningar är uppfyllda. 
 I Sverige står arbetssjukdomarna för 70 procent av antalet anmäl- ningar medan olycksfallen står för 30 procent. Totalt anmäldes ca 15 700 ärenden för prövning under 1996. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA 
 373 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningens förslag till förteckning  
 (SOU 1992:39) 
  
 Arbetsskadeförsäkringsutredningen övervägde möjligheten att på nytt avgränsa arbetsskadebegreppet direkt i lagen. I betänkandet (SOU 1992:39 sid 86 ff) angavs bl.a. följande. En avgränsning av arbets- skadebegreppet skulle kunna åstadkommas antingen genom att i lagen ange vissa särskilda sjukdomar eller till vissa särskilt angivna skadliga faktorer. Lagen kunde kompletteras med en lista där det mer detaljerat angavs vilka sjukdomar och skadliga faktorer som skulle ge rätt till er- sättning. En sådan metod gav lagstiftaren möjlighet att bestämma av- gränsningen av försäkringen mycket exakt. Genom angivandet av sjuk- domsdiagnoser och beskrivning av arten och innehållet av skadliga faktorer, t.ex. frekvensen av lyft, tyngden av lyft, ämnens kemiska sammansättning, kunde omfattningen av försäkringen bestämmas gene- röst eller restriktivt. Lagen om yrkesskadeförsäkring var till viss del uppbyggd efter detta system. I en särskild kungörelse angavs vilka sjukdomar som beroende på typ av skadlig inverkan skulle godtas som en yrkesskada. Om arbetsskadebegreppet avgränsades efter ett i huvud- sak liknande system var det dock tvunget att förteckningen över god- tagbara sjukdomar reviderades i åtskilliga hänseenden. Detsamma gällde kopplingen mellan de angivna skadliga faktorerna och den fram- kallade sjukdomen. Det var t.ex. klarlagt att sjukdom i benstomme, leder och muskler inte kunde härledas endast till skadliga faktorer i form av vibrationer och skakningar utan också i vissa fall till ensidiga och ansträngande rörelser och arbetsställningar. Psykiska och psyko- somatiska sjukdomar kunde under vissa förhållanden relateras till på- frestningar i arbetet. Nya medicinska rön aktualiserade även ytterligare kompletteringar. 
 Begreppet arbetsskada i Finland 
 Grundstommen i de finska reglerna om arbetsskada är lagen om olycks- fallsförsäkring i vilken stadgas att varje arbetstagare som utför avlönat arbete har rätt till ersättning för olycksfall i arbetet. Som olycksfall be- traktas även skada som uppkommer till följd av påverkan under kort tid, högst ett dygn, och som inte ersätts som yrkessjukdom. Exempel på sådan skada är ömhet i muskel eller sena som uppkommit i samband med arbetsrörelse, sträckningar, skavsår och köldskador. Lagen komp- letteras med en särskild yrkessjukdomslag. I en särskild förordning ges sedan exempel på sjukdomar som betraktas som arbetssjukdom. 
  
 374 
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 Med arbetssjukdom avses enligt lagen sjukdom, som sannolikt huvudsakligen beror på fysikaliska faktorer (t.ex. vibrationsskada och hörselskada), kemiska faktorer (t.ex. eksem och silikos) eller biologiska faktorer (t.ex. smittsamma sjukdomar) i arbetet. Under vissa förutsätt- ningar kan även seninflammation och epicondylit i överarmen (s.k. tennisarmbåge) ersättas om det är en följd av ofta upprepat och ensidigt arbete. I den särskilda förordningen exemplifieras sjukdomar som be- traktas som arbetssjukdom om en uppräknad fysikalisk, kemisk eller biologisk faktor förekommer i tillräcklig grad. När det gäller fysika- liska faktorer anges t.ex. skakning, buller, övertryck, joniserad strål- ning, infraröd strålning och ultraviolett strålning. För kemiska faktorer nämns 36 olika ämnen som alla kan ge upphov till olika arbetssjuk- domar. Beträffande de biologiska faktorerna anges ett antal punkter i form av biologiska aktiva ämnen som frigörs från bakterier, mögel, svampar, maskar m.m. 
 Olycksfallsförsäkringsanstalternas Förbund arbetar för närvarande med att se över Yrkessjukdomsförordningen och om möjligt lägga till ytterligare sjukdomar. Ett aktuellt område som studeras är mögelexpo- nering. 
 I Finland står arbetssjukdomarna för 5 procent av anmälningarna och olycksfallen för 95 procent. Av de anmälda ärendena godkänns ca 98 procent. Typiska arbetssjukdomar är hud- och hörselproblem, sjuk- domar till följd av stress samt arm- och handbesvär. Totalt anmäldes ca 130 000 ärenden under år 1996. 
 Begreppet arbetsskada i Norge 
 I 13 kap 4 § folketrygdlagen anges vilka sjukdomar som omfattas av trygdens grundskydd. I paragrafen uttalas att det är departementet som ger föreskrifter om vilka sjukdomar som skall likställas med arbets- skada och här hänvisas till Sosial- och helsedepartementets föreskrift den 11 mars 1997 om yrkessjukdomar, klimatsjukdomar och epide- miska sjukdomar som likställs med arbetsskada. I föreskriften anges vissa specifika sjukdomar upp som orsakats av inverkan av vissa ämnen, smitta eller kemisk påverkan. Sjukdomar till följd av olika slags förgiftning anges särskilt tillsammans med den näringsgren eller arbetsprocess där sådan exponering kan förekomma. Listan är dock inte uttömmande. 
 Fr.o.m. den 1 januari 1990 gäller en särskild lag om yrkesskadeför- säkring som ger ett ekonomiskt tillägg till folketrygdens kompensation. Lagen har i princip samma innehåll som folketrygden och hänvisar till föreskriften. Genom ett särskilt stadgande i 11 § c) yrkesskadeförsäk- 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 375 
  
 ringslagen har man dock öppnat så att även  annan skada och sjukdom som kan skyllas på påverkan från skadliga ämnen eller arbetsprocesser kan godkännas som arbetsskada. I praktiken har man inte använt sig av det särskilda stadgandet. 
 Belastningsskador och psykiska sjukdomar som utvecklats under en tid, betraktas  
 INTE  
 som arbetsskada i Norge. Hur man skall komma till rätta med belastningssjukdomar och rehabilitering av dessa utreds för närvarande av experter inom Sosial- och helsedepartementet. 
 I Norge står arbetssjukdomarna för 17 procent av antalet anmäl- ningar till försäkringsbolagen medan olycksfallen står för 83 procent. Totalt anmäldes ca 4 000 ärenden till försäkringsbolagen under 1991 (observera att reglerna då såg annorlunda ut). Vi har tyvärr inte upp- gifter om hur många skador som anmäls till folketrygden. 
 Arbetsskadebegreppet i Danmark 
 Loven om arbejdsskadeforsikring, som gällde från 1978, har reviderats och fr.o.m. maj 1992 gäller lagen om forsikring mod folger av arbejds- skade. Lagändringar har sedan skett fortlöpande och senaste lydelsen gäller från juli 1996. Lagen omfattar olycksfall i arbetet, skadlig in- verkan under en tid av högst fem dagar, plötsliga lyftskador och arbets- sjukdomar. 
 Chefen för Arbejdsskadestyrelsen bestämmer vilka sjukdomar som ska anses som arbetsjukdomar och dessa fastställs i en särskild förteck- ning (Arbejdsskadestyrelsens bekendtgörelse om fortegnelse over erhvervssygdomme i medfor af lovgivning om forsikring mod folger af arbejdsskade). Förteckningen ses över vart annat år. Den senaste versionen är från 1995 och skall nu ses över. Drabbas man av en sjukdom som finns upptagen på förteckningen gäller en presumtion för rätt till ersättning. I dessa fall är det Arbejdsskadestyrelsen som ska göra sannolikt att sjukdomen beror på annat än de arbetsmässiga förhållandena. Andra sjukdomar än de som finns på förteckningen kan också godkännas men här ligger bevisbördan på den enskilde som har att göra sannolikt att det är fråga om en arbetssjukdom. Rygg- och psykiska besvär är sådana sjukdomar som ligger utanför förteckningen men som kan godkännas i särskild ordning. 
 För att en arbetssjukdom skall kunna godkännas måste vissa gene- rella förutsättningar vara uppfyllda, vilket anges i bekendtgörelsens inledande paragraf. I övrigt innehåller författningen en lista med åtta grupper av sjukdomar (gruppe  
 A-H) 
  och en till gruppe F fogad bilaga 1. Grupp A innehåller sjukdomar som förorsakats av vissa uppräknade kemiska ämnen, grupp B hudsjukdomar som orsakats av ämnen och 
  
 376 
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 annan påverkan, grupp C sjukdomar som orsakats av inandning av äm- nen, grupp D infektioner och parasitära sjukdomar, grupp E sjukdomar orsakade av fysisk påverkan, grupp F cancersjukdomar orsakade av ämnen som finns upptagna i WHO International Agency for Research on Cancer, grupp H sjukdomar i tänder och tandkött samt grupp G fosterskador till följd av skadlig inverkan i arbetet. 
 I Danmark står arbetssjukdomarna för 41 procent av det totala an- talet anmälningar och olycksfallen för 59 procent. 1996 anmäldes totalt ca 39 000 arbetsskador. 
 Begreppet arbetsskada i ILOs konvention 
 Internationella arbetsorganisationens (ILO) konvention (nr 121) om förmåner vid yrkesskada har ratificierats av Sverige med verkan från år 1970. Beträffande begreppet  
 yrkes-/arbetsskada 
  lämnas följande de- finition vad gäller arbetssjukdom. 
 Varje medlem skall 
  
 a) 
  
 antingen upprätta en sjukdomsförteckning, som omfattar minst de sjukdomar som uppräknats i den vid denna konvention fogade för- teckning och som skall anses såsom yrkessjukdomar under före- skrivna förhållanden; 
  
 b) 
  
 eller i sin lagstiftning intaga en allmän definition av begreppet yrke- ssjukdomar, vilken skall vara tillräckligt vid för att omfatta minst de sjukdomar som uppräknas i nyssnämnda förteckning; 
  
 c) 
  
 eller upprätta en förteckning över yrkessjukdomar enligt a), komp- letterad med en allmän definition av begreppet yrkessjukdom eller med bestämmelser, som gör det möjligt att fastställa sambandet mellan yrket och andra sjukdomar än sådana som förekommer i förteckningen eller som yppas under förhållanden som avviker från de föreskrivna. 
  
 ILO- konventionens förteckning över arbetssjukdomar tar upp 29 an- givna sjukdomar, som orsakats av ämnen, smitta, ljud, vibrationer och högt tryck. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA 
 377 
  
 Arbetsskadebegreppet i  
 EG-kommissionens 
  rekommendationer 
  
 EG-kommissionen 
  antog under år 1990 en rekommendation som inne- håller en lista över arbetssjukdomar. Rekommendationen reviderades år 1992. Listan upptar nära 60 ämnen och  
 30-tal 
  sjukdomar där det enligt kommissionen finns vetenskapligt säkerställda fakta för att samband föreligger mellan exponering och uppkommen sjukdom. Medlems- länderna rekommenderar att godkänna listan som ett minimum av diag- noser på arbetssjukdomar. 
 Arbetsskadebegreppet i Europarådets balk om social trygghet 
 Europarådets balk om social trygghet innehåller en lista över arbets- sjukdomar. Balken har ratificerats av Sverige. 
 Översikt 
 YFL 
 Allmän avgränsning i lag (ämnen o. strålande energi) Förteckning med faktorer och sjukdomar; 
  
 1) 
  
 ensidigt/ ansträngande rörelser; 
  
 2) 
  
 tryck; 
  
 3) 
  
 skakningar/vibrationer; 
  
 4) 
  
 buller och 
  
 5) 
  
 smitta 
  
 SOU 1992:39 (diskussion – ej förslag) 
 I lag ange vissa sjukdomar eller skadliga faktorer. 
 I förteckning görs kompl. 
 LAF 
 Generellt begrepp Undantag – psyk och psykosomatiska symtom Smittsamma sjukdomar regleras särskilt 
 FINLAND 
 I lag anges skadliga faktorer I särskild förordning anges 
 de sjukdomar som kan godkännas som arbetssjukdom. Utförlig förteckning. 
  
 378 
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 NORGE 
  
 DANMARK 
  
 I lag hänvisas till föreskrift. 
  
 I lag anges generella förut- 
  
 I föreskriften anges specifika 
  
 sättningar. 
  
 sjukdomar och faktorer i arbetet 
  
 I särskild 
  
 förteckning anges 
  
 som kan godkännas som arbets- 
  
 ytterligare generella förut- 
  
 skada. 
  
 sättningar och sedan speci- 
  
 Listan är inte uttömmande. 
  
 fika sjukdomsgrupper och 
  
 Därutöver kan försäkringsbolagen 
  
 skadliga faktorer som 
  
 bevilja ersättning i vissa ytter- 
  
 presumeras ge rätt till 
  
 ligare fall. 
  
 ersättning. 
  
 Utförlig förteckning, dock 
  
 inte uttömmande. 
  
 ILO 
  
 EG 
  
 EUROPARÅDET 
  
 Ratificerats av Sverige 
  
 Rekommendation 
  
 Ratificerats av 
  
 Förteckning skall om- 
  
 30-tal 
  sjukdomar 
  
 Sverige 
  
 fatta minst 29 sjuk- 
  
 60 ämnen. 
  
 29 sjukdomar/ 
  
 domar till följd av 
  
 skadliga faktorer 
  
 angivna skadliga 
  
 och arbeten. 
  
 faktorer och arbeten. 
  
 Jämför  
 ILO-listan. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 379 
  
 Den finska arbetsskadeförsäkringen 
 )NLEDNING 
 Förutom att ersätta inträffade arbetsskador har den finska modellen på arbetsskadeområdet också till syfte att förbättra arbetsmiljön genom samverkan av regler på olika områden för att uppnå bästa arbetsmiljö. 
 Det innebär bl.a. ett väl utvecklat inspektions- och skaderapporterings- system, särskilda regler om rehabilitering av arbetsskadade personer samt ett premiesystem som i möjligaste mån ska stimulera till skade- förebyggande insatser. Gr undstommen i de finska reglerna om arbets- skada är lagen om olycksfallsförsäkring i vilken stadgas att varje ar- betstagare som utför avlönat arbete har rätt till ersättning för olycksfall 
 i arbetet. Lagen kompletteras med en särskild yrkessjukdomslag. Även en rad andra författningar är av betydelse, exempelvis kan nämnas lagen om olycksfallsförsäkring, lag om skadestånd för olycksfall för personer som intagits i särskilda  
 straff-, 
  underhålls- och vårdanstalter och förordning angående skadestånd för olycksfall vid undervisning. Generellt sett kan sägas att de finska reglerna är mycket detaljerade och innehåller noggranna handlings- och tillämpningsföreskrifter. 
 2,1 miljoner personer är försäkrade i Finland. 170 000 är försäk- ringstagare. I Finland står olycksfallen för 95 procent av anmälningarna och yrkessjukdomarna för 5 procent. I det finska systemet ligger tyngdpunkten på ersättning vid olycksfall och i huvudsak under den akuta perioden. I Sverige är ju förhållandena de motsatta. Våra stora kostnader härrör från arbetssjukdomarna och kostnaderna uppstår först när arbetsförmågan kan anses bestående nedsatt. 
 I Finland anmäls årligen 130 000 – 140 000 arbetsolycksfall och yrkessjukdomar. Av dessa är 15 000 färdolycksfall, mer än 6 500 yrkessjukdomar och övriga olycksfall i arbetet. Typiska yrkessjuk- domar är hud och hörselproblem, sjukdomar till följd av stress och framför allt arm- och handbesvär. Av anmälda ärenden godkänns ca 98 procent. Av dessa utgör ca en fjärdedel bagatellskador som endast medför sjukvårdskostnader. Över hälften förorsakar arbetsoförmåga under högst 15 dagar och ca 85 procent under högst en månad. Endast i 1 procent av fallen leder anmälan till någon bestående inkomstförlust. 
  
 380  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 I Finland erhåller den försäkrade sjukpenning/dagpenning motsva- rande sjuklön fr.o.m. tredje dagen efter händelsen. Efter fyra veckor utgör dagpenningen 1/360 av årsarbetsförtjänsten (här inkluderas alla löneinkomster som den försäkrade har under året). Inom skilda Ryan har man tecknat kollektivavtal som kan medföra vissa variationer. Men en inte obetydlig del av det finska folket får upp till 100 % kom- pensation under de första månaderna som de är sjukskrivna. 
 I Sverige erhåller den försäkrade ersättning i form av sjuklön från arbetsgivaren under de första 14 dagarna och därefter genom sjukför- säkringen. Först långt senare kan den försäkrade erhålla arbetsskade- ersättning. Man kan därför räkna med att svenska arbetstagare inte är lika angelägna som kollegorna i Finland att anmäla inträffade händelser som arbetsskador. 
 %RS¤TTNINGSSYSTEMETS UPPBYGGNAD 
 Lagen om olycksfallsförsäkring (20.8 1948/608) skiljer sig från många andra försäkringar eftersom det i stället för sedvanliga två parter finns tre; försäkringstagaren (arbetsgivaren) som har försäkringsplikt, försäk- ringsbolaget och den försäkrade (arbetstagaren) för vars skull försäk- ringen tas. 
 Enligt lagen om olycksfallsförsäkring är alla arbetsgivare skyldiga att teckna försäkring som täcker olycksfall och yrkessjukdomar. Även om arbetsgivaren försummar att teckna försäkring är samtliga arbets- tagare skyddade genom lagens regelsystem. Skaderegleringen sköts då av Olycksfallsförsäkringsanstalternas Förbund. Lagen skyddar däremot inte arbetsgivaren själv eller honom närstående personer. Inte heller omfattas anställda i företagsledande ställning. Förhållandena för lant- brukare, fiskare och renägare regleras i särskild författning. 
 Genom särskild författning skyddas även personer som är under ut- bildning och grupper som är intagna på straff- och vårdanstalter. 
 Försäkringen tecknas i något av de 14 försäkringsbolag som har koncession för olycksfallsförsäkring. Det finns två statliga eller delvis statliga anstalter som hanterar och reglerar försäkringsskyddet för andra än anställda. Statskontoret reglerar skador för exempelvis stude- rande, militärer och omhändertagna personer samt skador för statligt anställda. Lantbruksföretagarnas Olycksfallsförsäkringsanstalt hanterar försäkring och skadereglering för lantbrukare. 
 Försäkringsvillkoren ska godkännas av tillsynsmyndigheten; Social- och hälsovårdsministeriet. Försäkringsbolagen har i princip en kontraheringsplikt, vilket innebär att de inte kan vägra att teckna för- säkring. Vidare har de skyldighet att erbjuda tilläggsförsäkring för ar- 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 381 
  
 betsgivaren och honom närstående personer som inte automatiskt om- fattas av försäkringsskyddet i lagen. 
 Olycksfallsförsäkringsanstalternas Förbund träder sedan årsskiftet in om en arbetsgivare försummar att teckna försäkring. De reglerar skadan som om försäkringen hade funnits. Förbundet kan inom vissa ramar återkräva vad man utbetalat. Vidare finns det möjlighet att kräva upp till fyrdubbel premie från arbetsgivare som inte tecknat försäkring för den tid som försummelsen gäller. Det finns inte något separat kon- trollsystem och oförsäkrade verksamheter upptäcks först i samband med att en skada anmäls. Ca 0,45 procent av den totala premievolymen avsätts för oförsäkrade och för sådana som inte har haft skyldighet att teckna försäkring men ändå omfattas av försäkringsskyddet. 
 /LYCKSFALL 
 Med olycksfall i arbetet avses skada eller sjukdom som drabbat ar- betstagaren i arbetet eller under förhållanden som har anknytning till arbetet. Skadan kan inträffa på arbetsplatsen eller på annat område som hör till arbetsplatsen eller tvärtom. I princip ersätts skador till följd av plötslig och oförutsedd, utifrån kommande händelse som inte fram- kallats uppsåtligen. Vissa sjukdomstillstånd kan också ersättas inom ramen för olycksfallsförsäkringen. Det gäller ryggsträckningar i sam- band med arbetsrörelser, skavsår, skrubbsår, skada genom frätande äm- nen eller gaser m.m. 
 9RKESSJUKDOM 
 Yrkessjukdomar enligt lagen om yrkessjukdom är sjukdomar som san- nolikt huvudsakligen beror på en fysikalisk, kemisk eller biologisk faktor i arbetet. Typiska yrkessjukdomar är bullerskador, eksem och vissa lungsjukdomar. Under vissa förutsättningar kan även senskidein- flammation och epikondylit i överarmen (s.k. tennisarmbåge) också er- sättas om det är en följd av ofta upprepat och ensidigt arbete. I en sär- skild förordning exemplifieras sjukdomar som betraktas såsom yrkes- sjukdom om en uppräknad fysikalisk, kemisk eller biologisk faktor förekommer i tillräcklig grad. När det gäller fysikaliska faktorer anges t.ex. skakning, buller, övertryck, joniserande strålning, infraröd strål- ning och ultraviolett strålning. För kemiska faktorer nämns 36 olika ämnen som alla kan ge upphov till olika yrkessjukdomar. Beträffande de biologiska faktorerna anges ett antal punkter, nämligen sporer och andra biologiskt aktiva ämnen som frigörs från bakterier och mögel, 
  
 382  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 tuberkelbacillen samt virus, bakterier, svampar, protozoer och maskar (jfr. SOU 1992:39 s. 135). 
 En sjukdom anses ha uppkommit den dag sjukdomen första gången framträtt. Det anses innebära den dag arbetstagaren första gången sökte läkare för den sjukdom som sedermera visade sig vara en yrkes- sjukdom. Ersättning utgår dock endast fr.o.m. den dag sjukdomen kon- staterades eller arbetsoförmågan inträdde. 
 %RS¤TTNINGSF¶RM¥NER 
 Följande förmåner kan utbetalas från olycksfallsförsäkringen: kostna- der för sjukvård, dagpenning (full dagpenning utgör en  
 360-del 
  av års- lönen), olycksfallspension, menersättning samt kostnader för hemvård. Vidare kan ersättning också utges till arbetstagarens anhöriga i form av familjepension. Likaledes ersätts skadade glasögon, hörapparater, pro- teser m.m. Till sjukvårdsersättningen räknas, förutom kostnader för läkarundersökning, också tillhörande kostnader, bl.a. för läkemedel och transporter till och från sjukvårdsinrättningar. Vidare kan man få er- sättning för särskilda hjälpmedel. 
 Olycksfallsförsäkringen ersätter endast patientavgifterna. Sjuk- vårdsavgiften betalar arbetsgivaren via en skatteavgift. 
 Dagersättning utges efter tredje dagen efter olycksfallsdagen. Om skadan medför endast en eller två dagars frånvaro betalar arbetsgivaren ut hela lönen. Under de första fyra veckorna utges full kompensation, men fr.o.m. den femte veckan sätts ersättningen ned till  
 360-delar 
  av årlig pension. Dagersättning utges under maximalt ett år räknat från olyckstillfället. Dagersättningen utgör skattepliktig inkomst. 
 Efter ett år utges olycksfallspension. Förutsättningarna är att arbets- kapaciteten är nedsatt med minst 10 procent och att inkomstbortfallet uppgår till 5 procent. Oftast är inkomstbortfallet ett mått på den för- lorade arbetskapaciteten. Är den försäkrade endast delvis arbetsoför- mögen reduceras pensionen. Den totala pensionen uppgår till 85 procent av årsförtjänsten. Pensionen utgör skattepliktig inkomst. 
 Menersättning utges tidigast efter utgången av den period som ger rätt till dagpenning, fr.o.m. ett år efter händelsen. Ersättning utbetalas i 20 olika klasser. Vid bedömningen tar man hänsyn till den medicinska invaliditeten. Ersättningen är skattefri. 
 I princip ersätts alla kostnader i samband med rehabilitering. Sjuk- vården svarar dock för den medicinska rehabiliteringen. Även den yrkesmässiga rehabiliteringen sker i regel utanför försäkringsbran- schen, men försäkringsbolagen förutsätts initiera ett rehabiliteringspro- gram. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 383 
  
 Efterlevande ersätts med visst belopp i form av pension. Begrav- ningskostnader ersätts med visst högsta belopp. 
 2EHABILITERING 
 Särskild vikt har fästs vid rehabilitering av arbetsskadade personer. Sålunda följer av särskild författning regler om rehabilitering i sam- band med yrkesskador. Här stipuleras att försäkringsbolaget har skyl- dighet att initiera ett rehabiliteringsprogram om en skada medför lång- varig begränsning av arbets- och funktionsförmågan. Under rehabilite- ringen utbetalas full dagpenning eller olycksfallspension, oberoende av invaliditetsgrad eller handikapp. I princip ersätts samtliga kostnader i samband med rehabiliteringen. Det kan t.ex. röra sig om hjälpmedel, kostnader för arbetsprövning, utbildning, arbetsträning eller lån alter- nativt bidrag för att starta egen rörelse. Avsikten med systemet är att underlätta för den skadade att återgå till ett för honom lämpligt för- värvsarbete, antingen i hans tidigare yrke eller i ett nytt. Även om för- säkringsbolagen betalar alla rehabiliteringskostnader är det sjukvården som ansvarar för den medicinska rehabiliteringen. Också den yrkes- mässiga rehabiliteringen sker som regel utanför försäkringsbranschen. 
 När det gäller större företag – där kopplingen mellan premiens storlek och företagets skadekostnad är uppenbar – använder sig försäk- ringsbolagen av ekonomiska argument för att få företaget att självt re- habilitera skadade personer. En lyckad rehabilitering innebär att före- taget kan göra avsevärda besparingar. Lyckas inte rehabiliteringen kommer man ändå att få betala lönen i form av en livränta som finan- sieras genom företagets försäkringspremie. 
 3AMORDNING 
 Ersättning från olycksfallsförsäkringen är primär i förhållande till an- nan social försäkring. Om den försäkrade är berättigad till ersättning från annat håll utges endast den del som överstiger vad som utges från olycksfallsförsäkringen. Försäkringsbolaget kan återkräva vad man ut- betalat i två fall, nämligen om det finns någon som enligt annan lag är skadeståndsskyldig för samma skada eller om det rör sig om en trafik- skada. 
  
 384  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 !DMINISTRATION  
 –  
 ¶RS¤KRINGSBOLAGEN 
 I Finland hanteras olycksfallsförsäkringen således av f.n. 14 försäk- ringsbolag. Därutöver finns som tidigare nämnts Lantbruksföretagarnas Olycksfallsförsäkringsanstalt, Statskontoret och Olycksfallförsäkrings- anstalternas Förbund som har hand om speciella grupper och oförsäk- rade. 
 Som tidigare nämnts ska försäkring tecknas hos försäkringsbolag som har koncession för olycksfallsförsäkring. För närvarande delar de fem största försäkringsbolagen på 96 procent av marknaden. Olycks- fallsförsäkringen är den tredje största försäkringsgrenen inom finsk skadeförsäkring, vilket motsvarar ca 17 procent av marknaden. Den sammanlagda premieinkomsten från olycksfallsförsäkringen var i början av  
 1990-talet 
  (har ej senare uppgifter) 2,1 miljarder Mark. Skadeutbetalningarna var ca 2 miljarder Mark. 
 Den genomsnittliga skadekostnaden för olycksfallen är drygt 7 000 Mark, medan motsvarande siffra för färdolycksfallen är runt 8 000 Mark. För yrkessjukdomarna är genomsnittskostnaden omkring 20 000 Mark. 
 Ett försäkringsbolag får inte vägra att bevilja eller upprätthålla en försäkring. Vidare är en uppsägning av en försäkring inte giltig annat än i de fall en motsvarande försäkring tecknats hos något annat försäk- ringsbolag. 
 Den arbetstagare som drabbas av olycksfall i arbetet ska anmäla skadan till arbetsgivaren. Sedan är det arbetsgivarens skyldighet att omedelbart anmäla skadan till försäkringsbolaget om det kan antas att skadan kan komma att berättiga till ersättning. Anmälan kan även ini- tieras direkt av arbetstagaren. Försäkringsbolaget är då utrednings- skyldigt. Även läkare har anmälningsplikt till försäkringsbolaget när han diagnosticerat en yrkessjukdom. Om försäkringsbolaget menar att något annat bolag i stället bör stå risken, ska det försäkringsbolaget som mottagit anmälan lämna ett förskott som motsvarar ersättningen. Frågan om vem som slutligen ska stå för kostnaderna avgörs av Olycksfallsnämnden. Beslut av nämnden i en sådan fråga kan inte överklagas (om nämnden jfr. nedan under rubriken överprövning). 
 I sin skadeförebyggande verksamhet sysslar försäkringsbolagen i hög grad med arbetarskydd. Man ser arbetarskyddet – som utgör en stor del av det förebyggande arbetet – som en naturlig del av det skadeföre- byggande arbetet inom näringslivet. Kontakterna mellan försäkrings- bolag och arbetsgivare uppges vara goda. Försäkringsbranschen anser att arbetsgivarna inte ser försäkringsbolagets skadeingenjörer som ett hot på det sätt som myndighetspersoner ibland kan uppfattas. Försäk- 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 385 
  
 ringsbolaget och arbetsgivaren har ett gemensamt intresse av att få ner premiekostnaderna. 
 De flesta försäkringsbolag skickar skadestatistik till sina kunder med jämna mellanrum. Det innebär att företaget kan se vem som är ar- betsskadad, antalet sjukdagar, kostnaden samt hur mycket som reserve- rats i skadan. På detta sätt kan kunden kontinuerligt följa upp kostna- derna till följd av olycksfall i arbetet. Dessutom får man möjlighet att i sin egen organisation följa skadekostnaderna till källan. Ofta innehåller informationen också uppgifter om hur företagets skadestatistik ligger till i jämförelse med branschgenomsnittet. 
 Försäkringsbolagen ersätter inträffade skadefall fullt ut. Det finns inget övre tak för ersättningen i en och samma skada. De bolag som har koncession för olycksfallsförsäkring kan emellertid återförsäkra sina skadekostnader över ett visst belopp per skada i en försäkringspool. 
 /LYCKSFALLSF¶RS¤KRINGSANSTALTERNAS ¶RBUND 
 Olycksfallsförsäkringsanstalternas Förbund är en gemensam intresse- organisation för de bolag som har koncession samt för de statliga för- säkringsanstalterna. Förbundet är en s.k. registrerad förening och de flesta arbetsuppgifterna regleras i lagen om olycksfallsförsäkring. Samtliga bolag som har koncession är också skyldiga att delta i förbun- dets verksamhet. Förbundet medverkar i utredningar i samband med katastrofartade olycksfall och dödsfall. Vidare upprättar förbundet sta- tistik när det gäller arbetsolycksfall och summerar följder och kostna- der. Fyra gånger per år ska försäkringsbolagen meddela skadestatistik till förbundet. Det är på dessa uppgifter som försäkringsbolagen senare grundar sina premieberäkningar. 
 Förbundet likriktar också ersättningsnivåerna och verkar för en en- hetlig praxis. Förbundet kan ses som en länk mellan de privata försäk- ringsbolagen och tillsynsmyndigheten. Vidare utfärdas direktiv och re- kommendationer till försäkringsbolagen. Inom förbundet finns ett antal utskott med representanter från försäkringsbranschen, tillsynsmyndig- heten och ibland arbetsmarknadens parter. Den viktigaste verksam- heten sker inom juristutskottet som bereder frågor angående nya regler och förändrade försäkringsförmåner. Vidare finns ett försäkringsut- skott, ett informationsutskott och ett statistikutskott. Förslag till föränd- ringar av olycksfallsförsäkringssystemet initieras ofta inom ett försäk- ringsbolag, som därefter för frågan vidare till förbundet där saken kan diskuteras med företrädare för de inblandade parterna. 
 Dessutom svarar Olycksfallsförsäkringsanstalternas Förbund för Finlands samtliga internationella åtaganden. Det gäller regeltillämp- 
  
 386  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 ning vid inträffade arbetsskador för utländska medborgare i Finland samt för finska medborgare i andra länder. 
 Förbundet har fr.o.m. 1997 fått ökat inflytande. Som tidigare nämnts träder det numera in om arbetsgivaren försummar att teckna försäkring. I de fall det uppstår oklarhet om lagens tillämpning och saken har principiell betydelse har förbundet även getts rätt att avgöra ärendet. Förbundet tar inte över ärenden självmant utan parterna har att ansöka om att förbundet ska avgöra saken. 
 För det fall försäkringsanstalterna inte meddelar sitt beslut i ärendet senast inom tre månader efter att anstalten mottog utredningen i ären- det och när det gäller efterlevandepensionsärenden inom ett år övergår handläggningen av ärendet på Olycksfallsförsäkringsanstalternas För- bund. Detsamma gäller om inte försäkringsanstalterna betalar ut ersätt- ning till följd av dess eget beslut inom fjorton dagar efter att beslutet gavs eller inte verkställer besvärsinstansens beslut inom 30 dagar efter att de mottog utredningen och beslutet vunnit laga kraft. Förbundet har sedan regressrätt gentemot försäkringsanstalten för sina kostnader i ärendet. 
 0REMIEN 
 Enligt olycksfallsförsäkringslagen ska premien fastställas så att den täcker skadeutbetalningarna samt skäliga förvaltningskostnader. I prin- cip råder därför ett vinstförbud och den exakta premien fastställs först när slutliga uppgifter om lönesumman föreligger. Om den slutliga pre- mien är högre än den preliminära sker en återbetalning till försäk- ringstagaren. 
 I princip bestäms premien på basis av de risker det specifika arbetet 
 medför samt de löner som arbetsgivaren betalar. Medelpremien är ca 1,1 procent av lönesumman. Det ena är den s.k.  
 TABELLTARIFFERING  
 där 
 premien enbart beräknas på risken inom den aktuella branschen som 
 helhet. Tekniken används i första hand av mindre företag. Den andra tekniken, s 
 PECIALTARIFFERING  
 bygger i stället på skaderisken i det en- 
 skilda företaget. Denna teknik förutsätter något större företag. Försäk- ringsbolagen erbjuder dessutom olika kombinationer, allt från en ren tabellpremie till en lösning där företaget i efterhand debiteras hela skadekostnaden (halvindividuell, individuell eller självrisksystem). 
 Tabelltariffen fastställs genom en lista med ca 600 olika arbeten in- delade i 11 olika riskklasser. Dessutom finns sex arbetstyper som var för sig bildar en egen riskklass. Varje år räknas en särskild riskpremie- sats för varje klass baserad på det färskaste statistiska materialet. Denna siffra utgör alltså det enskilda företagets risk och anges i pro- 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 387 
  
 mille. Den kan variera mellan 2 – 60 promille. Riskpromillen multipli- ceras sedan med lönesumman, vilket ger företagets riskpremie. Ungefär 50 % av den sammanlagda premiesumman utgörs av tabellpremier. 
 Ett företag blir automatiskt specialtarifferat om premien under tre år överstigit en viss gräns. Under 1993 var gränsen 100 000 Mark. Som nämnts ovan kan specialtariffen bygga på olika premieberäkningsgrun- der, där företagets egen skadestatistik påverkar premien i skiftande grad. Det är alltså först om företaget specialtarifferas som det egna skaderesultatet kan påverka premien. 
 Det förekommer inte särskilt stora variationer när det gäller risk- premiens storlek mellan de olika försäkringsbolagen. Enhetliga pre- mieberäkningsgrunder används och tarifferna baseras ju dessutom på den gemensamma skadestatistiken. Som mest kan premierna variera runt 6 % mellan högsta och lägsta premie. I princip kan försäkrings- bolagen endast konkurrera med premier om de kan visa att de har lägre administrationskostnader än genomsnittet eller kan påvisa bättre av- kastning på de insatta premierna. 
 För företag som precis passerat gränsen för att bli specialtarifferade används ofta en teknik där halva premien fastställs enligt tabellpre- miemetoden och andra hälften bestäms av företagets skadestatistik. För de största företagen innebär dock specialtarifferingen att företaget i princip förväntas betala sina egna skadekostnader. Visserligen betalas ersättningarna ut av försäkringsbolaget, men kostnaderna debiteras företaget i efterskott. Här kan man i stället för försäkring tala om att köpa skaderegleringstjänster. I den mån man kan klara svängningar i skaderesultatet är detta system den mest förmånliga modellen. Om man däremot inte kan klara skadekostnaderna fullt ut, kan man kanske klara av dem upp till ett viss belopp och väljer då en mycket hög självrisk. 
 Premietekniken för de företag som är specialtarifferade innebär  
 INTE  
 att man omedelbart får lägre premie om man vidtagit skadeförebyggan- de åtgärder. Förklaringen är att systemet bygger på att företaget på längre eller kortare sikt kommer att betala sina egna skadekostnader i form av premier. Vid specialtarifferingen för de största företagen ligger skaderesultatet under de senaste fem åren till grund för premien. Skadeförebyggande åtgärder innebär därför att skadorna kommer att bli färre och därmed premien lägre. Eftersom sådana investeringar kom- mer att leda till lägre skadekostnader får företaget ändå utdelning på längre sikt. 
 Systemet med att premierna fastställs på grund av skaderesultatet de senaste åren har den fördelen att varje företag kommer att betala sina egna skadekostnader och därmed uppnår man maximalt incitament för att vidta skadeförebyggande åtgärder. Å andra sidan innebär systemet en eftersläpning, vilket kan resultera i att premien går upp samtidigt 
  
 388  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 som skadestatistiken det aktuella året har en nedåtgående trend. Social- och hälsovårdsministeriet har beslutat om särskilda regler vid byta av försäkringsbolag. Första året ska premien i det nya försäkringsbolaget vara lika stor som året innan. Denna regel har tillkommit för att före- tagen inte ska byta försäkringsbolag när skadeutvecklingen pekar neråt. Social- och hälsovårdsministeriet utövar en sträng tillsyn över pre- miesättningen. Premiegrunderna ska på förhand fastställas av ministe- riet. Den genomsnittliga administrationskostnaden är 13,5 % av pre- mien och endast bolag som kan visa lägre kostnader kan tillåtas sänka premien. Förklaringen till att administrationskostnaderna är så låga uppges bl.a. bero på att försäkringspremien inte belastas av några marknadsföringskostnader. Vidare anses debiteringssystemet adminis- trativt effektivt. Dessutom präglas försäkringen av en hög grad av cent- ralisering med bl.a. datoriserade beslut. Slutligen uppges också samar- 
 betet mellan arbetsgivare och försäkringsbolag vara mycket bra. Förutom riskpremien ska också administrationskostnader och andra 
 utgifter finansieras genom premierna. Tilläggen ska bl.a. täcka utbetal- ningar till personer vars arbetsgivare försummat att teckna försäkring och för anställda vars arbetsgivare inte har tillräcklig omfattning på sin verksamhet för att vara skyldiga att teckna försäkring. Vidare tillkommer kostnaderna för Olycksfallsnämnden samt en avgift till Arbetarskyddsfonden för att användas för arbetsmiljöfrämjande åt- gärder. 
 0REVENTION 
 Premiens nivå är relaterad till hur riskfylld miljön är. Det kan därför förutsättas att arbetsgivaren är mer villig rent ekonomiskt att investera i en förbättrad miljö. Ersättning vid olycksfall utbetalas ofta endast under akut sjukdomstid och det kan därför vara förhållandevis lätt att motivera arbetsgivaren att vidta förebyggande åtgärder. Arbetssjuk- domar torde däremot vara svårare att komma åt den vägen, då de visar sig först senare. Försäkringsbolagen är dock aktiva och informerar, in- spekterar ,utbildar och håller med statistikunderlag. De medverkar även i projekt för tryggare arbetsmiljö. Preventiva åtgärder bör vara lättare att genomföra i ett system som påminner om det finska, eftersom pre- mienivån står i direkt konsekvens med företagets arbetsmiljö. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 389 
  
 –VERPR¶VNING 
  
 Det är försäkringsbolagen som i första hand beslutar huruvida en ar- betsskada ska godkännas eller ej. Ungefär 98 procent av alla anmälda skador godkänns. I vissa fall har försäkringsbolaget skyldighet att in- hämta utlåtande från Ersättningsnämnden för olycksfallsärenden som är ansluten till Olycksfallsförsäkringsanstalternas Förbund. Försäk- ringsbolagens beslut kan sedan överklagas till Olycksfallsnämnden och därefter till Försäkringsdomstolen och slutligen till Högsta domstolen. Alla sakägare kan i princip överklaga ett beslut. Eftersom arbetsgivaren som regel lagt ut ersättning förekommer det relativt ofta att det är ar- betsgivaren som överklagar. Om ärendet gäller tvist om ersättningens storlek, t.ex. årsarbetsförtjänsten eller invaliditetsklass är Försäkrings- domstolen sista instans. Till Högsta domstolen krävs prövningstill- stånd. 
 Som tidigare nämnts anmäls årligen över 130 000 olycksfall och sjukdomar. I dessa ärenden fattar försäkringsbolagen ca 300 000 skilda beslut. 5 000 av dessa beslut överprövas till Olycksfallsnämnden. Som regel är det arbetstagaren som kräver högre ersättning. Olycksfalls- nämnden fastställer 85 % av de överprövade ärendena. I 15 % av fallen ändras besluten till den försäkrades fördel. Ytterligare 1 000 ärenden överklagas till Försäkringsdomstolen, där ca 5 – 10 % ändras till den försäkrades fördel. Till Försäkringsdomstolen förs vissa ärenden direkt. Cirka 200 fall överklagas till Högsta domstolen. Endast i 20 % av fallen meddelas prövningstillstånd. 
 Eftersom olycksfallsförsäkringen är en obligatorisk försäkring kan även arbetsgivaren besvära sig över storleken på sin försäkringspremie. Om han anser att premien strider mot lag eller avtal kan han inom två år från försäkringstidens början anföra besvär hos Olycksfallsnämnden. 
 Enligt lagen om olycksfallsförsäkring skall Olycksfallsnämnden be- stå av en heltidsanställd ordförande, minst två viceordförande, tre lag- farna ledamöter, tre läkarledamöter samt sex arbetsmarknadsrepresen- tanter. Tre arbetsmarknadsrepresentanter ska föreslås av arbetsgivarna och tre av arbetstagarna. Regeringen förordnar ledamöterna för tre år i taget. Verksamheten är indelad i sektioner, vilka består av ordförande, en lagfaren medlem, en läkarledamot samt två arbetsmarknads- medlemmar samt en lantbruksföretagsmedlem. Slutligt beslut av nämnden är tvingande och verkställs såsom lagakraftvunnen dom i tvistemål. Verksamheten bekostas av de försäkringsanstalter som har koncession. 
  
 390  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 +OMMENTAR 
 I princip uppfyller det finska systemet många av de målsättningar som poängteras i vår utrednings direktiv. Av särskilt intresse är premiesys- temets preventiva effekt. Konkurrens mellan försäkringsbolagen borde även kunna leda till färre skador och lägre kostnader. I Finland före- kommer mycket liten konkurrens mellan bolagen. Emellertid ser man inte konkurrensen som ett mål i sig utan systemet bygger på att varje arbetsgivares skaderesultat om möjligt ska återspeglas i premiekost- naderna. Systemet förutsätter att det finns en tillräcklig skadevolym för att bygga statistik på samt att genomsn ittskostnaden för varje skada är relativt låg. Förhållandena är emellertid inte desamma i Sverige då vi ändrat arbetsskadebegreppet och tagit bort ersättningsslag från försäk- ringen. Vi har därigenom fått ett minskat antal skador. Det kan därför vara svårt att överföra de finska erfarenheterna. 
 I Finland har man en helt annan skadebild än i Sverige. Upp mot 90 procent av kostnaderna för arbetsskador i Finland skulle sannolikt falla in under den allmänna försäkringen i Sverige och inte medföra någon ersättning alls från arbetsskadeförsäkringen. 
 Regelverket kring rehabiliteringen är omfattande i Finland. Men eftersom flertalet skadade är tillbaka i arbete redan efter en månad och endast 1 procent av anmälda fall leder till bestående arbetsoförmåga kan man tänka sig att underlaget är förhållandevis litet. 
 I Finland har arbetsgivaren i regel ett gemensamt intresse med ar- betstagaren att anmäla en arbetsskada eftersom övervägande delen av arbetstagarens kostnader, utlägg och bortavaro betalas via olycksfalls- försäkringen. Något sådant samstämmigt intresse finns inte i Sverige. 
 I Finland räknar man med att handläggningen av ett arbetsskade- ärende inte överstiger tre månader. I annat fall anger lagen att Olycks- fallsförsäkringsanstalternas Förbund kan ta över hanteringen. Förbun- det bevakar inte själv att bolagen håller sig till lagen utan ärendet förs över efter ansökan av parten i ärendet. Även om det skulle vara till för- del för den försäkrade och öka effektiviseringen så är det inte rimligt att införa en sådan regel i Sverige. Oftast kan försäkringskassan inte påbörja någon handläggning eller prövning av arbetsskadeärendet in- nan beslut har fattats om rehabilitering och pensionsförmån enligt lagen om allmän försäkring. 
 Under 1990 anmäldes 190 000 arbetsskador och olycksfall till de finska försäkringsbolagen. Sedan mitten av  
 1990-talet 
  anmäls årligen ca 130 000 – 140 000. Antalet anmälda fall minskar och i första hand anser man i Finland att det beror på lägre sysselsättningsgrad. Samma tendens kan man se i Sverige. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA 
 391 
  
 Vid vårt besök i Finland framkom att regeringen gett Olycksfalls- försäkringsanstalternas Förbund i uppdrag att se över stora delar av lagen om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomslagen samt ankny- tande författningar. Förbundet har att se över ersättningsgrunderna för ryggskador och sambandstidens längd när det gäller olika sjukdomar. Dessutom ska förbundet utvärdera menklassificeringen, ersättnings- nivåerna och grunderna för ersättning när det gäller olika diagnoser, rehabiliteringsansvaret i anslutning till sysselsättningsåtgärder samt försäkringsskyddet för studenter och skolelever i samband med olycks- fall. Slutligen är det tänkt att förbundet ska se över tillämpningen av lagen om olycksfallsförsäkring när det gäller specifika sjukdomar (bl.a. stressreaktioner till följd av trauma) och lägga till ytterligare yrkes- sjukdomar i den särskilda förordningen. 
 I Finland är man medveten om att ministeriets fastställande av för- säkringsbolagens premiegrunder/villkor strider mot EG:s tredje skade- försäkringsdirektiv. Olycksfallsförsäkringsanstalternas Förbund har därför även i uppdrag att förverkliga skadeförsäkringsdirektivet sam- tidigt som man ska se till att ministeriet bibehåller sin tillsynsfunktion. En annan målsättning är att öppna det finska systemet för utländska försäkringsbolag. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 393 
  
 Den norska arbetsskadeförsäkringen 
 ,AGEN OM OLKETRYGD MED S¤RSKILDA BEST¤MMELSER OM ERS¤TTNING F¶R YRKESSKADOR 
 Den första socialförsäkringslagen i Norge är från 1894 då en lag om olycksfallsförsäkring för arbetare i fabriker kom till. År 1928 öppnades en möjlighet för industriarbetare att få vissa yrkessjukdomar likställda med olycksfall i arbetet. 1935 presenterades den första listan över 
 yrkessjukdomar. Utvecklingen ledde fram till en gemensam lag om yrkesskadeförsäkring från 1958 som omfattade industriarbetare, fiskare och sjömän samt en rad nya persongrupper. Lagen kom att omfatta alla arbetstagare oavsett arbetets art, dessutom omfattades skolelever, studenter och vissa andra grupper. Genom en lag 1961 omfattades även militär personal, värnpliktiga och civilförsvarspliktiga av bestämmel- serna. De tidigare reglerna om ersättningar vid yrkesskador och yrkes- sjukdomar ersattes den 1 januari 1971 av ett särskilt kapitel (kapitel 11) i Folketrygdlagen. Kapitlet innehöll särbestämmelser för yrkesskador så att dessa kunde berättiga till en något högre ersättning än alla andra olycks- och sjukdomsfall. Yrkesskadedelen av folketrygden administre- rades liksom den övriga folketrygden med statliga medel. Den 1 maj 1997 genomfördes en mer redaktionell ändring av reglerna i 11 kapitlet i Folketrygdlagen. De nya reglerna återfinns i kapitel 13 om yrkes- skadetäckning (lag om Rodriguez den 28 feb. 1997 nr. 19). 
 0ERSONKRETSEN 
 Folketrygdlagens särskilda bestämmelser om yrkesskadetäckning ger ett grundskydd vid yrkesskada för arbetstagare, fiskare och andra fångstmän, militärer och värnpliktiga, brand- och räddningspersonal, de flesta elever och studenter, deltagare i arbetsmarknads- och rehabilite- ringsåtgärder, vissa andra personkategorier såsom intagna i fångvårds- anstalter. Slutligen omfattas självständiga näringsidkare och frilansare som tecknat en frivillig anslutningsförsäkring till folketrygden. 
  
 394  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 3KADOR SOM OMFATTAS AV LAGEN 
 I den nuvarande 13 kap. 3 § Folketrygdlagen definieras begreppet ar- betsolycka. Det stadgas att arbetsolyckor per definition ger rätt till ersättning enligt lagen. Färdolycksfallen är generellt sett undantagna. I samma paragraf sägs uttryckligen att belastningsskador i muskler och skelett och psykiska påkänningar som har utvecklat sig under en tid inte omfattas av ersättningsreglerna. Det anges vidare i 13 kap. 4 § samma lag vilka sjukdomar som omfattas av trygdens grundskydd. I paragrafen uttalas att det är departementet som ger föreskrifter om vilka sjukdomar som ska likställas med yrkesskada. Det hänvisas till Sosial- och helsedepartementets föreskrifter den 11 mars 1997 om yrkessjukdomar, klimatsjukdomar och epidemiska sjukdomar som ska likställas med yrkesskada resp. föreskrifter om sjukdomar och förgift- ningar som ska likställas med yrkesskada. I föreskrifterna räknas vissa sjukdomar såsom lungsjukdomar och förgiftningssjukdomar p.g.a. olika inverkningar upp (påverkan av finfördelade ämnen resp. kemisk påverkan). Föreskrifterna innehåller också vissa specificerade sjuk- domar p.g.a. smitta och andra särskilda arbetsförhållanden. 
 6ISANDEDAG 
 Visandedagen för olycksfall är enligt 13 kap. 5 § själva olycksfalls- dagen. För yrkesskadesjukdom är visandedagen dagen för det första läkarbesöket. Har den skadliga inverkan upphört när skadan visar sig fastställs visandedagen till den sista arbetsdagen med skadlig inverkan. 
 "EVISREGEL 
 I 13 kap. 4 § ges en bevisregel där yrkesbetingade faktorer ska vägas mot andra möjliga orsaksfaktorer såsom annan sjukdom eller annan på- verkan. När andra möjliga orsaksfaktorer inte ger en mer närliggande eller sannolik förklaring till de aktuella symptomen betalas ersättning regelmässigt ut. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 395 
  
 %RS¤TTNINGAR 
 De ersättningar som folketrygdens regler om yrkesskadetäckning kan ge är bl.a. viss grundersättning vid varaktig inkomstförlust, menersätt- ning, sjuk- och rehabiliteringssjukpenning, ersättning för läkar- och tandläkarbesök, fysikalisk behandling och läkemedel, särskild medi- cinsk utrustning, förbrukningsmaterial och särskilda hjälpmedel. Vida- re ges viss ersättning till efterlevande vid dödsfall. Bestämmelser som anger hur ersättningarna ska beräknas finns dels i Folketrygdlagen och dels i särskilda föreskrifter som utfärdats av Sosial- och helsedeparte- mentet. 
 !DMINISTRATION M M 
 Det är Rikstrygdeverket som administrerar folketrygden centralt. På det regionala planet finns fylkestrygdekontor och lokalt finns trygdekontor. Besluten om yrkesskador fattas av trygdekontoren. Besluten kan sedan prövas av Rikstrygdeverket och överklagas till Rikstrygderätten. 
 !NTALET SKADEANM¤LNINGAR 
 Enligt  
 SOS-registret 
  som har uppgifter om skadeanmälningar och men- ersättningssaker fr.o.m. 1992 var skadeanmälningarna till trygdekon- toren år 1993 49 044 st, år 1994 55 209 st och år 1995 60 984 st. 
 Kraven på menersättning till trygdekontoren var år 1993 2 851 st, år 1994 2 598 st och år 1995 3 013 st. 
 ,AG OM YRKESSKADEF¶RS¤KRING 
 Från och med den 1 januari 1990 infördes en särskild lag om yrkes- skadeförsäkring i Norge (lag 16 juni 1989 nr. 65) för att ge ett tillägg till folketrygdens ersättningar. Meningen med yrkesskadeförsäkrings- lagen är att ge den skadade full ekonomisk täckning för yrkeskada eller yrkessjukdom. 
 Genom yrkesskadeförsäkringslagen har Norge infört ett system med en obligatorisk arbetsskadeförsäkring som tecknas av arbetsgivarna i privata försäkringsbolag. Ersättning enligt lagen om yrkesskadeförsäk- ring ska komplettera grundskyddet enligt folketrygdens olika regler. 
  
 396  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 0ERSONKRETSEN 
 Försäkrade är arbetstagare som är anställda hos arbetsgivare i Norge. Möjlighet att utfärda föreskrifter för norska arbetsgivare i utlandet, på fartyg och bostadsplattformar finns. Den som utför arbete för en ar- betsgivare omfattas av lagens bestämmelser. Ombudsmän i offentlig verksamhet, befäl och meniga i militärtjänstgöring tillhör personkret- sen. Andra som under pålagd skyldighet att tjänstgöra för det allmänna deltar i arbetsverksamhet i fångvårdsanstalter och sjukvårdsinstitutio- ner är också försäkrade. 
 Elever, studenter, uppdragstagare och självständiga näringsidkare tillhör inte lagens personkrets. 
 3KADOR SOM OMFATTAS AV LAGEN 
 Yrkesskadeförsäkringslagens skadebegrepp är i princip detsamma som folketrygdens. Som yrkesskada anses således skada och sjukdom p.g.a. arbetsolycka samt yrkessjukdomar, klimatsjukdomar och epidemiska sjukdomar som enligt Sosial- och helsedepartementets föreskrifter den 11 mars 1997 ska likställas med yrkesskada. Belastningsskador och psykiska påkänningar som utvecklat sig under en tid faller enligt lagens förarbeten utanför lagens tillämpningsområde. Inte heller färdolycks- fallen är ersättningsbara. 
 Genom ett särskilt stadgande i 11 § c) yrkesskadeförsäkringslagen öppnas en möjlighet att med yrkesskadeförsäkringen också täcka  an- nan skada och sjukdom som kan skyllas på påverkan från skadliga äm- nen eller arbetsprocesser. Den särskilda möjlighet till ersättning som stadgandet skulle kunna ge har inte förändrat någonting i praktiken. Vanligtvis avvaktar de privata försäkringsbolagen besluten från folke- trygdens instanser och följer dessas beslut utan någon utvidgning. För att den skadade fortare ska få ut sin ersättning betalar försäkringsbo- lagen ofta, om ersättningsfrågan verkar klar, ut ett á  
 conto-belopp 
  innan trygdemyndigheterna har fattat sina beslut. 
 "EVISREGELN 
 Bevisregeln i yrkesskadeförsäkringen är densamma som den i lagen om folketrygd. Yrkesskadebetingade faktorer ska även här vägas mot andra möjliga orsaksfaktorer såsom annan sjukdom eller annan påverkan. När andra möjliga orsaksfaktorer inte ger en mer närliggande eller sannolik förklaring till de aktuella symptomen betalas ersättning regelmässigt ut. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 397 
  
 Den generösare bevisregeln i 11 § c) i yrkesskadeförsäkringslagen har som nämnts inte någon betydelse i praktiken. 
 %RS¤TTNINGAR 
 De ersättningar man kan få enligt yrkesskadeförsäkringslagen är dels ersättning för faktiska merutgifter och dels för inkomstförlust som akut orsakats av skadan och som är högre än sex norska basbelopp (G). G är sedan maj 1997 fastställt till 42 500 nkr. I de nämnda fallen sker en in- dividuell bedömning och de utbetalade beloppen blir skattepliktig in- komst. 
 Sedan 1991 gäller vissa förordningar om standardiserade ersätt- ningar enligt yrkesskadeförsäkringslagen. Ersättningar för framtida ut- gifter, framtida inkomstförluster,  
 men-ersättning, 
  utgifter vid dödsfall, ersättning till änka/sambo/barn bestäms enligt standardiserade mallar och utbetalas som engångsbelopp. Engångsbeloppen är skattebefriade. Det är bara avkastningen av beloppen som inkomstbeskattas. Ersätt- ningar till andra som den döde har försörjt bestäms individuellt men betalas också ut som engångsbelopp. 
 Vid bedömning av framtida utgifter bestäms ersättningen till olika standardiserade belopp beroende på den skadades ålder. Det högsta beloppet betalas ut om den skadade är yngre än 35 år och det lägsta om han/hon har fyllt 70 år. Vid bedömningen av framtida inkomstförluster är ersättningen vid 100 % förvärvsmässig invaliditet minst 22 x G om den skadade tidigare har haft en inkomst upp till 7 G. Om den tidigare inkomsten varit högre än 7 G höjs sedan beloppet stegvis för att som maximal ersättning ge 30 x G vid en tidigare inkomst över 10 G. Om den förvärvsmässiga invaliditeten är lägre än 100 % reduceras ersätt- ningen. Har den skadade fyllt 47 år vid skadan sker viss reduktion för varje år därutöver. Om en person skadas vid 67 års ålder måste den skadade för att få ersättning visa att han/hon kommer att göra en fram- tida inkomstförlust. Den standardiserade ersättningen ska i princip ge den skadade full kompensation men ger i praktiken viss överkompen- sation vid lägre inkomster och en viss underkompensation vid högre inkomster.  
 Men-ersättning 
  standardiseras med ett lägsta ersättningsbe- lopp om 0,75 x G vid medicinsk invaliditet mellan  
 15-24 
  % och ett högsta belopp om 5,5 x G vid betydligt större skada än 100 % medi- cinsk invaliditet. Även vid  
 men-ersättningen 
  har åldern betydelse. De standardiserade ersättningarna till änka/sambo/barn bestäms i för- hållande till den efterlevandes ålder och vissa procentsatser av AtkinsonErsättningen enligt det standardiserade systemet utbetalas utan av- räkning av de förmåner som erhållits från folketrygden, pensioner eller 
  
 398  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 andra försäkringsersättningar. Förtida  
 á-contoutbetalningar 
  från försäk- ringsbolagen underlättas genom ett sådant system eftersom någon sena- re avräkning av trygdens utbetalda belopp inte behöver göras. 
 /M F¶RS¤KRING SAKNAS 
 Om det inte finns någon betalningsansvarig försäkringsgivare p.g.a. att den skadades arbetsgivare inte har tecknat någon försäkring svarar samtliga försäkringsbolag som kan teckna försäkringar solidariskt för skadan. Skadesumman fördelas mellan bolagen enligt särskilda före- skrifter. Försäkringsbolagen har bildat en gemensam sammanslutning – Yrkesskadeforsikringsforeningen, som ska bära det ekonomiska an- svaret för och ombesörja skaderegleringen när det saknas försäkring. 
 INANSIERING BentonYrkesskadeförsäkring ska tecknas i försäkringsbolag som har godkänts av Kredittillsynet. Myndigheten ska också godkänna bolagens försäk- ringsvillkor. Ett tjugotal försäkringsbolag i Norge har fått ett sådant godkännande. De fem största bolagen är Floyd, Mason, Vesta, Samvirke och  
 KLP-skade. 
  Storebrand har ca 30 %, Gjensidige ca 30 % och Vesta ca 30 % av marknaden. Även utländska företag kan kon- kurrera om uppdragen. För utländska försäkringsbolag är koncession i hemlandet tillräcklig. De måste dock ha sina försäkringsvillkor skrivna på norska. Ett japanskt och ett brittiskt försäkringsbolag har hittills till- fälligt under något år förekommit på marknaden. 
 Alla arbetsgivare är skyldiga att teckna försäkring som täcker yrkes- skada och yrkessjukdom. En arbetsgivare med bara en anställd måste teckna försäkring för denne. Staten har ingen försäkringsplikt. Arbets- tagaren kan i stället kräva ersättning för yrkesskada direkt av sin ar- betsgivare, staten. 
 Från den 1 januari 1991 har det införts regler om återföring, s.k. re- fusjon av Rikstrygdeverkets kostnader för yrkesskador. Försäkrings- bolagen och arbetsgivarna har på så sätt pålagts hela den ekonomiska risken för arbetsskadorna. Refusjonsordningen innebär att försäkrings- bolagen ska återbära ett belopp till folketrygden som beräknas i procent av bolagens gjorda försäkringsutbetalningar. Procentsatsen har sedan refusjonssystemet infördes år 1991 varit densamma; 120 % av bolagens utbetalda försäkringsersättningar ska refunderas till trygdesystemet. 
 Motiven för refusjonsordningen är att arbetsgivarna bör finansiera det allmännas utgifter för arbetsskadorna fullt ut och att kostnaden 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 399 
  
 därmed tydligt ska framstå som en produktionskostnad. Refusjonen ska vara ett incitament för skadeförebyggande verksamhet. 
 0REMIES¤TTNING 
 Premien är baserad på en fareklassindelning som har utarbetats genom Norges Forsikringsforbund. Norges Forsikringsforbund är en gemen- sam intresseorganisation för de norska bolag som har koncession att teckna försäkringar för yrkesskadeförsäkring. Arbetstagarna är indelade 
 i sju olika fareklasser som uttrycker riskrelationen mellan olika yrkeskategorier. Fareklassindelningen grundar sig på erfarenheter och statistik från en tidigare frivillig yrkesskadeförsäkring som arbetsgivar- na kunde teckna för sina anställda som ett komplement till trygdeer- sättningarna. 
 De olika försäkringsbolagen har att konkurrera om kunderna genom sin egen premiesättning. Vissa bolag sätter premien med utgångspunkt från antalet anställda inom varje fareklass hos den enskilde arbetsgiva- ren. Andra bolag bedömer näringen och företaget som sådant. Prin- ciperna för riskvärdering och premiesättning är upp till varje försäk- ringsgivare. Genomsnittspremien för en anställd är f.n. 570 kr per år. 
 Det har under åren framförts kritik från norska LO och den norska arbetsgivarföreningen mot yrkesskadeförsäkringssystemet. Kritiken har huvudsakligen gått ut på att försäkringsbolagen har tagit ut för höga premier för att fondera medel för framtida skador och att försäkringens administrationskostnader varit höga. Det har också varit en mer allmän uppfattning att små företag fått finansiera stora företag genom en för- hållandevis högre premie. 
 Undersökningar som Norges Forsikringsförbund har genomfört har enligt en statusrapport i augusti 1997 visat att de administrativa kostna- derna för försäkringen uppgår till drygt 20 %. Förbundet har också undersökt om det faktiskt är så att små företag med mindre än 20 an- ställda är missgynnade i förhållande till de större företagen. Det är en- ligt förbundet svårt att i nuläget dra några säkra slutsatser eftersom systemet ännu inte har varit verksamt under någon längre tidsrymd. De undersökningar som gjorts tyder dock inte på att småföretagen har missgynnats. Det är ändå så att de mindre företagen har en genomsnitt- ligt högre premie än de större. Detta beror på att skadefrekvensen varit högre hos de mindre företagen. På senare år har de genomsnittliga för- säkringspremierna dock minskat för alla företagskategorier. 
  
 400  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 9RKESSKADEF¶RS¤KRINGENS FRAMTID I .ORGE 
 Enligt vad vi inhämtat från Sosial- och helsedepartementet och från Norges Forsikringsförbund har försäkringen haft en svår inkörnings- period. Försäkringsbolagen har med tiden lärt sig att föra bättre statis- tik. De har fått mer kontroll över sin verksamhet och gjort erfarenheter för framtiden. Premierna är nu lägre än tidigare. Det kommer troligen inte att ske några större förändringar i ramreglerna i framtiden. Yrkes- skadeförsäkringen har kommit för att stanna. 
 En fråga som har tagits upp till diskussion på senare tid är att det borde etableras en särskild nämnd för en effektiv och bra konfliktlös- ning av medicinska och juridiska frågor inom yrkesskadeförsäkringens område. Norges Forsikringsforbund har vid ett flertal tillfällen upp- vaktat myndigheterna angående den frågan. Också stortingets sosial- komité har diskuterat frågan. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 401 
  
 Den danska arbetsskadeförsäkringen 
 En dansk lov om arbejdsskadeforsikring trädde i kraft år 1978. Lagen var resultatet av ett utredningsarbete under åren 1974 – 1977. Lagen reviderades och i maj 1992 antogs en helt ny lag (lov nr. 390 af 20. maj 1992) om forsikring mot följder av arbetsskada. Lagändringar har skett fortlöpande och lagens senaste lydelse gäller fr.o.m. den 1 juli 1996 (lov nr. 789 af 28. augusti 1996). 
 Lagen omfattar både olycksfall i arbetet och arbetsrelaterade sjuk- domar. Det danska systemet är konstruerat som en obligatorisk försäk- ringsordning. Arbetsgivarna är enligt lagen skyldiga att teckna försäk- ringar i privata försäkringsbolag som betalar ut ersättning till de ar- betstagare som drabbas av skador. Det är arbetsgivarna som får bära den ekonomiska skaderisken. 
 Den statliga centrala förvaltningsmyndigheten Arbejdsskadestyrel- sen avgör om en skada lagligen ska godkännas som arbetsskada och hur stor ersättningen ska vara. Arbejdsskadestyrelsen informerar också allmänheten om försäkringsordningen, avger yttranden till domstolar och försäkringsbolag, utarbetar förslag till lagändringar samt utfärdar tillämpningsföreskrifter. 
 0ERSONKRETSEN 
 Lagen om forsikring mot följder av arbetsskada har ett vidsträckt tillämpningsområde. De personer som omfattas av lagen är enligt 1 kap. 1 – 4 §§ de som har arbete hos en arbetsgivare i Danmark med eller utan lön, varaktigt, tillfälligt eller övergående. Tillfälligt arbete utanför Danmark kan under vissa förhållanden omfattas under lagens bestämmelser. En sjöman som tjänstgör på ett danskt fartyg omfattas också av lagen. Medlemmar av arbetsgivarens familj som arbetar i ar- betsgivarens verksamhet omfattas. Äkta make omfattas bara om vissa avtalsmässiga förhållanden är uppfyllda. Foster som skadas av arbets- förhållandena under moderns graviditet tillhör personkretsen. I övrigt omfattas personer som är borgerliga och kommunala ombud och perso- 
  
 402  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 ner som utför vissa samhälleliga räddningsåtgärder både med och utan anknytning till det vanliga arbetet. 
 För personer som arbetar i ett privat hushåll och utför privata tjäns- ter där under en tid som inte överstiger 400 timmar per kalenderår gäller särskilda bestämmelser. De ses inte som anställda av en arbets- givare i lagens mening. De omfattas inte av någon obligatorisk för- säkringsplikt. Vid eventuell arbetsskada är det Arbejdsskadestyrelsen som betalar ut ersättning till den skadade för att sedan fördela kostna- derna på samtliga försäkringsbolag som har koncession att teckna ar- betsskadeförsäkringar. Arbejdsskadestyrelsen och Finanstillsynet fast- ställer gemensamt de närmare fördelningsreglerna. 
 Uppdragstagare och självständiga företagare omfattas inte av lagens regler. Studenter är enligt huvudregeln inte täckta av försäkringen. Det är endast om studenten utför ett praktiskt arbetsmoment i utbildningen eller om skolan i eget intresse skickar studenten på någon kurs där han/hon skadas som ersättning kan komma i fråga. 
 3KADOR SOM OMFATTAS AV LAGEN 
 I 2 kap. 9 § anges vad som är arbetsskada. Olycksfall i arbetet och skadlig inverkan under en tid av högst fem dagar, plötsliga lyftskador och yrkessjukdomar omfattas av lagens bestämmelser. 
 Ett olycksfall i arbetet definieras som ett olycksfall som beror på ar- betet eller på arbetsförhållandena. Olycksfall vid färd till och från ar- betet (s.k. färdolycksfall) räknas inte som ett olycksfall i arbetet. Det ska vara fråga om en plötsligt utifrån kommande händelse som bevis- ligen påverkar den försäkrades hälsotillstånd. Händelsen får inte vara beroende av den försäkrades egen vilja. 
 Skadlig inverkan med en varaktighet av högst fem dagar som beror på arbetet eller arbetsförhållandena omfattas av reglerna. Om en sådan kortvarig inverkan har orsakat en skada ersätts denna. Det är här egent- ligen fråga om en utvidgning av olycksfallsbegreppet. 
 Plötsliga lyftskador omfattas av reglerna. Begreppet infördes genom en lagändring fr.o.m. den 1 juni 1996 och regleras i en ny lagparagraf (2 kap. 9 a §). Plötsliga lyftskador är muskel- nerv- och ledskador som uppstår spontant med omedelbar anknytning till lyftarbete i obekväma arbetsställningar hos personer som i övrigt har ett belastande arbete med lyft. Skadan ska till övervägande del vara förorsakad av det plöts- liga lyftarbetet. Eftersom begreppet är så nytt har Arbejdsskadestyrel- sen hittills bara fått in ca 1 400 anmälningar om plötsliga lyftskador. 600 av dessa har blivit administrativt avvisade. De första sju ärendena togs under hösten 1997 upp för avgörande. En kommande praxis ska 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 403 
  
 lägga fast vad som ska förstås med lyft, obekväma arbetsställningar och ett i övrigt belastande arbete med lyft. 
 Med arbetssjukdomar (erhvervssygdommer) avses sjukdomar som efter medicinsk och teknisk erfarenhet i högre grad drabbar personer som varit utsatta för särskilda betingelser i arbetet. Chefen för Arbejds- skadestyrelsen bestämmer vilka sjukdomar som ska anses vara arbets- sjukdomar och dessa fastställs i en särskild förteckning. Denna för- teckning ses över vart annat år. Den senaste versionen är nr 54 af 19. januari 1995, men enligt tjänstemän vid Arbejdsskadestyrelsen ut- arbetas för närvarande en ny version. 
 Andra sjukdomar än de som finns på förteckningen kan också god- kännas om arbetssjukdomar om vissa specifika kriterier är uppfyllda. Se vidare under rubriken bevisregler. 
 6ISANDEDAG 
 För olycksfall, kortvarig skadlig inverkan och plötsliga lyftskador är huvudregeln att visandedagen är den dag då skadan uppstod. För ar- betssjukdomar gäller som visandedag den tidpunkt då den skadade fått vetskap om att sjukdomen antagligen är en arbetssjukdom. 
 "EVISREGLER 
 Vid olycksfall och kortvarig skadlig inverkan ska den skadade ge de upplysningar som krävs för att göra det sannolikt att det är den anmälda händelsen i sig som har förorsakat skadan. Vid plötsliga lyftskador ska den skadade kunna redogöra för omständigheter som pekar på att skadan uteslutande eller i övervägande grad har orsakats av lyftarbetet. 
 För en person som har en sjukdom som finns med i förteckningen över arbetssjukdomar gäller en presumtion för rätt till ersättning. Det är 
 i dessa fall Arbejdsskadestyrelsen som ska göra sannolikt att sjuk- domen beror på något annat än de arbetsmässiga förhållandena. 
 Andra sjukdomar än de som finns på förteckningen kan också god- kännas som arbetssjukdomar. Det gäller då för den försäkrade att göra sannolikt att den aktuella sjukdomen enligt de senaste medicinska rönen uppfyller de krav som generellt ställs på sjukdomar som tas in i förteckningen eller att göra sannolikt att sjukdomen i uteslutande eller övervägande grad är förorsakad av arbetets särskilda art. Ryggbesvär är 
 en sådan åkomma som inte finns med på förteckningen men som i vissa fall kan ersättas ändå. Det är i dessa fall fråga om in  
 casu-avgöranden 
  efter väldigt stränga kriterier. Det är och har varit en politisk fråga i 
  
 404  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 Danmark om ryggbesvär ska föras in i förteckningen eller inte. Rygg- besvären finns fortfarande utanför listan. 
 %RS¤TTNINGAR 
 De ersättningar som kan komma i fråga är: 
 – ersättning för vissa utgifter för sjukvårdsbehandling och sju kgym- nastik under ärendets handläggning hos Arbejdsskadestyrelsen som inte kan ersättas enligt den allmänna sjukförsäkringens regler. 
  
 – 
  
 ersättning i vissa fall för kostnader i samband med anskaffning av proteser, glasögon och liknande hjälpmedel samt sjuktransporter under ärendets handläggning. 
  
 – 
  
 ersättning för reparationskostnader p.g.a. skador på proteser, glas- ögon och liknande hjälpmedel som har använts i arbetet. 
  
 – 
  
 ersättning för inkomstförlust 
  
 – 
  
 ersättning för varaktigt men 
  
 – 
  
 ersättning vid dödsfall 
  
 – 
  
 ersättning vid förlust av försörjare 
  
 Ersättningen för inkomstförlust är en ekonomisk ersättning som beräk- nas med utgångspunkt från den skadades årslön innan skadan. Bara 4/5 av årslönen ersätts. Den maximala årslönen som man kan utgå ifrån är (september 1997) 305 000 kr. Ersättning utges bara t.o.m. det 67:e lev- nadsåret. För tid därefter kan man få ett belopp som motsvarar två års ersättning. Ersättning kan ges ut med minst 15 och högst 100 % av den framräknade lönesumman beroende på hur stor del av inkomstförlusten som kan anses bero på arbetsskadan. Ersättningen kapitaliseras auto- matiskt om inkomstförlusten beräknas vara under 50 %. Vid större förlust kan man ansöka om kapitalisering upp till 50 %. Beloppen som överstiger 50 % betalas alltid ut löpande. De kapitaliserade beloppen är skattefria. De löpande ersättningarna är skattepliktiga. 
 Ersättning för varaktigt men kan ges ut för en medicinsk invaliditet om minst 5 och högst 100 (eller i vissa fall 120) %. Vid en  
 100-pro- 
  centig invaliditet ges (september 1997) 369 000 kr ut. En  
 120-procentig 
  invaliditet motsvarar vid samma tillfälle 442 800 kr. När den medi- cinska invaliditeten är mindre än 100 % minskas ersättningen stegvis för att som minst vid en  
 fem-procentig 
  medicinsk invaliditet vara 18 450 kr. För levnadsåren mellan 60 och 69 sker en reduktion med 5 % för varje år. Enligt huvudregeln sker det ingen samordning av men- ersättningen med övriga sociala ersättningar eller med ersättning från egen försäkring. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 405 
  
 Ersättning vid dödsfall utges schablonmässigt med 96 000 kr till änka/sammanboende. Det uppställs vissa tidskrav på äktenskapet och på sammanboendet. 
 Dessutom betalas ersättning för förlust av försörjare till änka/sam- manboende men bara om det rent faktiskt har skett en försörj- ningsförlust. Ersättningen utgör 30 % av den dödes årslön i löpande utbetalningar. Ersättningen är tidsbegränsad men kan förlängas. 
 Ersättning till barn ges om den döde har haft försörjningsplikt mot barnet. Ersättningen utgör 10 % av den dödes årslön i löpande utbetal- ningar intill dess att barnet fyller 18 år, eller 21 år om barnet är under utbildning. Om det är fråga om flera barn reduceras beloppet för de andra barnen i viss utsträckning. 
 !DMINISTRATION M M 
 Det är Arbejdsskadestyrelsen som fattar beslut om ersättning enligt lagen om försäkring mot följder av arbetsskada. 
 Ärenden som gäller sådana sjukdomar som inte finns i förteck- ningen över arbetssjukdomar och plötsliga lyftskador ska föredras inför Erhvervsygdomsutvalget innan Arbejdsskadestyrelsen fattar beslut. Erhvervsygdomsutvalget är en särskild kommitté med representanter från arbetsmarknadens parter, Sundhetsstyrelsen, Direktoratet för ar- bejdstilsynet samt Arbejdsskadestyrelsen som är rådgivande i för- hållande till Arbejdsskadestyrelsen. I praktiken följer dock styrelsen kommitténs rekommendationer. 
 Ehrvervssygdomsutvalget ska också vara rådgivande inför beslut om att ta upp nya sjukdomar på Arbejdsskadestyrelsens förteckning över godkända arbetssjukdomar. 
 Arbejdsskadestyrelsens beslut kan överklagas till den sociale Anke- styrelse. Den sociala Ankestyrelsens avgöranden kan överklagas till de vanliga domstolarna. 
 !NTALET SKADEANM¤LNINGAR 
 Enligt Arbejdsskadestyrelsens statistik var antalet anmälningar år 1992 sammanlagt 38 670 st, av dessa avsåg 22 018 olyckor, 13 132 sjuk- domar och 3 520 sakskador. Antalet anmälningar steg sedan fram till år 1995 då antalet anmälningar kulminerade med 42 835 st. Av dessa gällde 24 762 olyckor, 15 913 sjukdomar och 2 190 sakskador. År 1996 uppgick anmälningarna till 40 942 st, varav 23 032 olyckor, 16 130 sjukdomar och 1 780 sakskador. 
 406  
 "ILAGA  
 SOU 1998:37 
 Enligt statistiken avgjordes år 1996 5 205 olycksfallsärenden och 1 867 sjukdomsärenden, eller sammanlagt 7 072 ärenden där mener- sättning beviljades. Arbejdsskadestyrelsen utgifter för dessa menersätt- ningar var 235 milj. kr. Samma år avgjordes 2 153 ärenden om in- komstförlust p.g.a. olyckor och 779 sådana ärenden om sjukdomar. Ut- gifterna för inkomstförlustärendena angavs till 1 629 milj. kr. De sam- manlagda utgifterna för menersättningar och inkomstförluster var 1 864 milj. kr. 
 INANSIERING Cox ska sedan år 1993 finansiera verksamheten dels med bidrag från försäkringsbolagens premieintäkter och dels med bi- drag av olika statsinstitutioner. Ett visst administrationsbidrag ska be- talas för varje arbetsskadeärende som styrelsen behandlar. Administra- tionsbidraget är fastställt så att det ska täcka de genomsnittliga utgif- terna vid Arbejdsskadestyrelsens ärendebehandling. Fram till utgången av år 1996 var administrationsbidraget beräknat efter olika grunder för försäkringsbolagen resp. för de statliga institutionerna. Fr.o.m. januari 1997 beräknas bidraget enligt gemensamma grunder. Det är svårt att ange hur stora resurser som läggs ned på varje enskilt ärende men i statistiken har det bl.a. tagits fasta på antal ingående och utgående brev från Arbejdsskadestyrelsen under årens lopp. Arbejdsskadestyrelsens sammanlagda intäkter var enligt en ekonomisk redovisning för år 1996 drygt 127,3 milj. kr. Utgifterna för löner och övrig drift var samma år drygt 122,5 milj. kr. 
 ¶RS¤KRINGEN 
 Försäkringsplikten gäller för varje arbetsgivare och skeppsredare som sysselsätter en person som omfattas av försäkringen. Stat och kommun behöver inte teckna försäkring för sina anställda. Staten självförsäkrar medan de flesta kommuner ändå tecknar arbetsskadeförsäkring. Det finns också särskilda regler för den som arbetar i begränsad omfattning i privata hushåll som redan berörts under rubriken personkretsen. 
 Det finns idag tjugotvå försäkringsbolag i Danmark som bedriver arbetsskadeförsäkringsverksamhet. De två största bolagen är FFE (en sammanslutning av försäkringsbolag för arbetssjukdomar  
 )  
 och KGF – kommunernes Mason. Finanstillsynet ger koncession till försäk- ringsverksamheten och kan bl.a. kontrollera att bolagen är solventa. Det finns ingen statlig tillsyn över premiesättningen som sådan. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA 
 407 
  
 Premiens storlek varierade enligt uppgift i juli 1992 beroende på verksamhetens karaktär och skadefrekvensen från mindre än 100 kr ända upp till närmare 7 000 kr per anställd och år. 
 Premiernas storlek ska i princip avtalas mellan arbetsgivare och för- säkringsbolag utan myndigheternas inblandning. Det finns för när- varande vissa begränsningar, bl.a. en s.k. avancebegränsning som in- skränker bolagens möjlighet att fritt använda försäkringens överskott. 
 Bolagen ska vid räkenskapsårets slut skicka information till Arbejds- skadestyrelsen och till Finanstillsynet om premieintäkterna under det föregående året. 
 I mitten av  
 1980-talet 
  skedde en dramatisk skadeutveckling. Finanstillsynet beslöt under år 1987 att det skulle inrättas en gemensam försäkringspool för yrkessjukdomar. Alla försäkringsbolag med kon- cession är skyldiga att medverka i denna erhvervssygdomspool. Syf- tet med poolen är att utjämna kostnaderna för arbetssjukdomar mellan bolagen. Poolens styrelse fastställer en intern tariff som används av poolens alla bolag. Det finns tio fastställda tariffriskgrupper. Indel- ningen i de olika riskgrupperna sker på grundval av tillgänglig skade- statistik. Konkurrensen mellan de bolag som ingår i poolen sker inte med premien utan med helhetslösningar för varje arbetsgivare. När ar- betsgivarna ska välja bolag väger de vid sitt val in även andra försäk- ringsprodukter än bara arbetsskadeförsäkringen. 
 Arbetsskadeförsäkringen är delad i två olika delar: olycksfallsför- säkring och arbetssjukdomsförsäkring. Både administrativt och pre- miemässigt hålls försäkringarna isär. Beträffande olycksfallsförsäk- ringarna hade olycksfallsförsäkringsförbundet tidigare monopol på för- säkringsmarknaden. Detta monopol upphävdes genom en lagändring den 1 juli 1994. 
 Det pågår för närvarande en översyn av lagen om forsikring mot följder av arbetsskada. Översynens syfte är att anpassa lagen efter EG:s bestämmelser i Rådets Direktiv 92/49/EEG av den 18 juni 1992 om samordning av lagar och andra författningar som avser annan direkt försäkring än livförsäkring (EG:s tredje skadedirektiv). Det finns nu lagförslag (L 104 och L 107) som behandlades av Folketinget den 2 december 1997. Enligt L 104 ska en ny myndighet Arbejdsmarkedets EhrvervssygdomsSikring (AES) inrättas som ska ha flera administra- tiva uppgifter. AES ska så att säga överta försäkringsbolagens arbets- uppgifter på arbetssjukdomsområdet och infordra bidrag (AES – bi- drag) från alla arbetsgivare för att finansiera verksamheten. Skadeer- sättningar ska vidare beräknas och ersättning ska utbetalas till de ska- dade. Alla arbetsgivare privata såväl som offentliga bli tvungna att an- sluta sig till AES. AES liknar ett försäkringsbolag. AES ska ha en sty- relse med arbetsmarknadens parter och det ska (enligt L 107) göras en 
 408  
 "ILAGA  
 SOU 1998:37 
 koppling till det skadeförebyggande arbetet som kan ge vi ssa premie- rabatter. 
 Förslaget har kritiserats redan eftersom det kan bli svårt att be- stämma kriterierna för premierabatterna. 
 /M F¶RS¤KRING SAKNAS 
 Om en arbetsgivare inte har tecknat försäkring eller om arbetsgivaren är okänd betalas ersättning ut av Arbejdsskadestyrelsen som om försäk- ring hade funnits. Skadeersättningen återkrävs sedan från arbetsgiva- ren. Om arbetsgivaren inte har betalat försäkring måste han dessutom alltid betala sin försäkringspremie i efterskott. Beloppet betalas till Ar- bejdsskadestyrelsen som sedan gottgör samtliga försäkringsbolag i för- hållande till bolagens premieinkomster. 
 ¶RS¤KRINGENS FRAMTID I $ANMARK 
 Det danska systemet ska nu  
 EG-anpassas. 
  Systemet kommer antagligen i framtiden att finna former för att premiera arbetsgivare som satsar på arbetarskydd och förebyggande åtgärder. 
 De nya skadebegreppet plötsliga lyftskador som har införts under 1996 tycks komma att få en mycket snäv tillämpning. Systemet med sjukdomslistor och med särskilt stränga kriterier för att godkänna sjuk- domar utanför denna lista gör det förhållandevis lätt för statsmakten att överblicka omfattningen av de framtida utbetalningarna. 
 Det danska systemet är inarbetat där och det kommer säkert att bestå inom en överblickbar framtid. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 409 
  
 Exempel på tillämpning av arbetsskadeförsäkringen för skador/sjukdomar i rörelseorganen (rygg, leder och muskler) 
 "AKGRUND 
 De senaste 10 åren har kunskapen avseende samband mellan expone- ring i arbete och hälsoeffekter på rörelseorganen (rygg, leder och muskler) ökar explosionsartat. Exempelvis är det inte förrän de senaste 5 åren vi har fått vetenskapliga undersökningar som visat samband mellan epidondylit (tennisarmbåge) och repetitiva kraftgrepp med händerna. Trots detta fanns epikondylit listad som en yrkessjukdom redan för tillämpningen av den gamla yrkesskadeförsäkringen. 
 I propositionen till nuvarande lagstiftning anges Uppfattningen att en viss faktor med hög grad av sannolikhet orsakar skada måste därmed vara allmänt accepterad ... då olika forskares och läkares uppfattning på ett markant sätt går isär beträffande den skadebringande effekten kan kravet på hög grad av sannolikhet inte anses uppfyllt. Denna beskriv- ning innebär att en vetenskaplig värdering av publicerade undersök- ningar bör ha utförts för att en viss faktor ska anses innebära skadlig inverkan i arbetet. NIOSH (Arbetarskyddsstyrelsen i USA) publicerade i juli 1997 en omfattande vetenskaplig värdering och översikt över epi- demiologiska bevis för arbetsrelaterade skador i rörelseorganen  
 1 
 . Denna översikt, plus vetenskapliga översikter som publiceras i veten- skapligt granskade tidskrifter och av Arbetslivsinstitutet kan vara bas för bedömning av skadlig inverkan. 
 Nedan följer några fallbeskrivningar där exempel på bedömningar av tillämpning av nuvarande arbetsskadelagstiftning i Sverige med kommentarer. 
 Yrkestitel kan inte i något fall användas för bedömning av skadlig inverkan. En utredning av exponering där arbetsuppgifter och arbets- 
  
 1  
 US Department of Health and Human Services NIOSH. Musculoskeletal disorders and workplace factors. Edited by Cook, Taylor 1997. 
  
 410  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 moment karaktäriseras är nödvändig. Utredning kan utföras av försäk- ringskassa, företagshälsovård eller yrkesmedicinsk klinik. 
 ALL  
 -AN 
  MED SENINFLAMMATION AXELLED 
  
 30-årig 
  man som arbetat i huvudsak med kylskåpsmontering sedan 2 år. Vid kylskåpsmontering borrade patienten 13 hål i varje bakstycke. Fäste därefter skruv, kondensator och kablar i hålet. En arbetsplatsut- redning utförd av ergonom med fotografering av arbetsmomenten visa- de att momenten innebar mer än 30  
 o  
 framåt/utåtföring av armen i axel- led. Totalt utförde patienten 2 418 framåt/utåtföring i axelleden per dag. Patienten fick en smygande värkdebut i vänster och höger axel efter ett år i arbete. Läkarundersökning visade lokal palpationsömhet, injektioner av bedövningsmedel och cortison visade på att detta var en seninflammation i en axelledsmuskel (Powell). Inga tecken på reumatologisk sjukdom eller andra förklaringar till seninflammationen fanns. Patienten blev besvärsfri efter två år. Han kunde ej återgå till sitt gamla arbete då symtomen återkom. Han har efter omskolning erhållit arbete som ej medför repetitiva framåt/utåtföringar av armen i axel- leden. Han klarar av detta arbete. 
 $IAGNOSTISKT FASTST¤LLD SENINFLAMMATION I AXELLEDSMUSKEL SUPRASPINA TUSTENDINIT SAMT EXPONERING F¶R REPETITIVA FRAM¥T UT¥TF¶RNING AV ARMEN I AXELLEDEN 3¥LEDES F¶RELIGGER EN SKADLIG INVERKAN 0ATIENTEN HADE INGA TECKEN P¥ N¥GON REUMATOLOGISK SJUKDOM ELLER ANNAT TILLST¥ND SOM KUNDE T¤NKAS ORSAKA INFLAMMATIONEN  
 –VERTYGANDE 
  SK¤L TALAR F¶R ATT EXPONERING I ARBETET JUST I PATIENTENS FALL ORSAKAT SENINFLAMMATIONEN 
 ALL +VINNA MED SENINFLAMMATION AXELLED 
  
 48-årig 
  kvinnlig träindustriarbetare. I 12 års tid arbetat med klyvning av plankor, som var mellan 1,80 och 4 meter långa. Hon tog ner plankorna från en vagn, lassens höjd varierade mellan 1,70 – 2,0 m från golv, som stod till vänster om henne till en bänk i skrivbordshöjd. Ar- marna lyftes högt sannolikt lyftes händerna högre än axelhöjd. Dvs. framåtförningar på mer än 60 grader i axelleden. Det vara 120 till 240 plankor på vagnen, arbetet utfördes 8 timmar per arbetsdag. Således var antalet armlyft högrepetitivt. Därefter matade patienten in dem i en klyvmaskin som också var i skrivbordshöjd. Varannan vecka arbetade hon med en rondellslipmaskin som vägde  
 1–1,5 
  kg. 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 411 
  
 Besvär från vänster axel och nacke efter 8 års arbete, aldrig sjuk- skriven för besvären och sökte inte läkare förrän efter 12 års arbete. Ortoped fann smärta vid abduktion eller framåt elevation vid ca  
 70–80 
  grader. Palpationsöm över främre delen av rotatorkuffen. Vid injektion av bedövningsmedel i bursa subacromialis kan patienten fritt röra i ax- larna. Bedömd som impingement syndrom dvs. inklämmings syndrom av senor i axeln (seninflammation). 
 $IAGNOSTISKT FASTST¤LLD SENINFLAMMATION Rodriguez EXPONERING F¶R REPETITIVA FRAM¥T UT¥TF¶RNING AV ARMEN I AXELLEDEN 3¥ LEDES F¶RELIGGER EN SKADLIG INVERKAN 0ATIENTEN HADE INGA TECKEN P¥ N¥GON REUMATOLOGISK SJUKDOM ELLER ANNAT TILLST¥ND SOM KUNDE T¤NKAS ORSAKA SENINFLAMMATIONEN  
 –VERTYGANDE 
  SK¤L TALAR F¶R ATT EXPONERING I ARBETET JUST I PATIENTENS FALL ORSAKAT SENINFLAMMATIONEN 
 ALL +VINNA MED KARPALTUNNELSYNDROM 
  
 40-årigt 
  skolmåltidsbiträde. Söker efter 13 års arbete för värk i skuldra och  
 händer-handleder. 
  Utredningen visar att i det i arbetet förekommit repetitiva kraftgrepp i form av tunga lyft, hantering av disk och stor- köksmaskiner. Diskade ca 420 portioner per arbetsdag. Plockning av tallrikar, tallrikstravar, pannor och kantiner. Vid diskningen var patien- ten tvungen att lyfta backar med tallrikar, glas och bestick. Varje back med tallrikar vägde ca 9 kg. Dessa fick lyftas ca 50 ggr per arbetsdag. Vid läkarutredning konstateras karpaltunnelsyndrom (nervinklämning i handleden). Patienten förbättras efter handkirurgi. Andra faktorer som kan förklaras karpaltunnelsyndrom saknas. 
 0ATIENTENS DIAGNOS ¤R KLAR AVSEENDE HANDLEDER H¤NDER NERVINKL¤M NING KARPALTUNNELSYNDROM $IAGNOSEN BLEV OBJEKTIV VERIFIERAD GENOM NERVLEDNINGSHANTERINGSUNDERS¶KNING 3KADLIG INVERKAN FINNS I ARBETET GENOM REPETIVITIVA KRAFTGREPP $ET ¤R M¶JLIGT ATT PATIENTENS SYMTOM I SKULDROR SAMMANH¤NGER MED EXPONERINGEN OCH ELLER KARPALTUNNEL SYNDROMET 
 ALL +VINNA MED OSPECIFIK V¤RK I NACKE OCH SKULDRA  
 NACKMYALGI 
  
 54-årig 
  kvinna med värk i nacke och skuldror. Kontorsarbete i 35 år. Arbetet var till 90 % tangentarbete, huvudsakligen maskinskrivning, maskinbokföring och maskinräkning. De sista 10 exponeringsåren var 
  
 412  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 arbetsuppgifterna i huvudsak tangentbordsarbetet, datainmatning av text. Debut av värk i nacke och skuldra efter 29 års arbete. I samband med debut av värk uppger patienten höga krav i arbetet i form av tidspress samt att hon varit tvungen att sitta i en framåtböjd vriden ställning med huvudet. Läkarundersökning visar ömhet över nack- skuldermuskulaturen. Patienten har fått flera olika diagnoser för samma tillstånd myalgi, cevikobrakiellt smärtsyndrom och rizopati. 
 ALL +VINNA MED OSPECIFIK NACK SKULDER V¤RK 
  
 41-årig 
  kommunalanställd kvinna som insjuknar med ospecifik nack- skulder värk. Kontorsarbete i 22 år. Börjat med datainmatning 3 år före insjuknandet.  
 80–90 
  procent av arbetstiden var data inmatning. Arbetat 8 timmar per dag, övertid förekom. Under arbetet suttit vid arbetsbord, tillsammans med inmatningen haft huvudet vridit åt vänster  
 45–60 
 o  
 samt nedåtböjt. Ospecifik  
 nack-skulder 
  värk som förhindrat arbete. Inga objektiva mätningar/registreringar som visar skada. 
 +OMMENTAR TILL FALL OCH 
 0ATIENTERNA HAR EN SYMTOM DIAGNOS CERVIKOBRAKIELLET SM¤RTSYNDROM %NLIGT EXPERTDOKUMENT F¶RELIGGER STOR RISK F¶R Wilson VID INTEN Roberts MED ¤N TIM DAG S¤RSKILT VID TIDSPRESS 3KADLIG INVERKAN F¶RELIGGER ¶VERV¤GANDE SK¤L TALAR F¶R SAMBAND MELLAN PATIENTENS EXPONERING OCH SYMTOM 
 %N SV¥R FR¥GA VID BED¶MNING AV SYMTOMDIAGNOSER UTAN OBJEKTIVA M¤TNINGAR REGISTRERING AV SKADA ¤R F¶LJANDE  
 (UR L¤NGE KAN MAN ANSE ATT ARBETSORSAKAT TILLST¥ND F¶RELIGGER 
  
 Vazquez VILKEN DIAGNOS OCH VILKA SKADESTRUK TURER SOM F¶RELIGGER !V DEN BESKRIVNING SOM F¶RELIGGER AV PATIENTENS SYMTOM BETRAKTAR JAG PATIENTERNAS DIAGNOSER SOM OSPECIFIKA NACK SKULDERSM¤RTOR D¤R UPPGIFTER OM SKADADE STRUKTURER ¤R OKLAR VEN OM R¶NTGEN VISAT F¶R¤NDRINGAR I HALSRYGGEN FINNS DET FLERA UNDERS¶KNINGAR SOM VISAT ATT SAMBAND MELLAN R¶NTGENFYND OCH SYMTOM ¤R D¥LIGA (OS PERSONER I ¥RS ¥LDERN ¤R F¶REKOMSTEN AV SPONDYLOS DVS 
  
 2 
  
 Punnet L, Bergqvist U. Upper extremity disorders among VDU operators. Arbete och Hälsa 1997;16:  
  
 1-100 
  
 3 
  
 Bryan, Gross and Rodriguez (1963).  Degenerative disc disease of the cervical spine.   
  
 4HE *OURNAL OF "ONE AND *OINT 3URGERY  
  
 45-A:1171-1178. 
  
 Stein, Lopez (1969). Disc degeneration, its frequency and relationships to symptoms.  
 !NN 2EUM  
  
 $IS  
 :121-138 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 413 
  
 DEGENERATION AV DISKER OCH BEN NYBILDNING I HALSKOTPELAREN VANLIG OCH F¶REKOMMER HOS  
  
 $EN TYP AV SKADA PATIENTERNA HAR ELLER HAR HAFT KAN HA VARIT AV TYPEN TYP ¶VERBELASTNINGSMUSKELSKADA %NLIGT DENNA TEORI KAN L¥NGVARIGA STATISKA BELASTNINGAR Vega MUSKELN UNDER ARBETET ELLER I DAGLIG AKTIVITET SOM INNEB¤R EN ¶VERBELASTNING AV TYP MUSKEL FIBRERNA 4YP MUSKELFIBRERNA ¤R DE FIBRER SOM MAN ANV¤NDER VID L¥GA KONTRAKTIONSNIV¥ER %N L¥G STATISK MUSKELKONTRAKTION UNDER ARBETE KAN RESULTERA I ATT ENDAST TYP MUSKELFIBRER REKRYTERAS F¶R ATT KLARA AV KONTRAKTIONEN VILKET KAN LEDA TILL ¶VERBELASTNING AV JUST DESSA MUSKEL FIBRER ) BIOPSIER FR¥N PATIENTER MED KRONISK TRAPEZIUSMUSKELSM¤RTA RELATERAT TILL STILLASITTANDE MONTERINGSARBETE ELLER DATORARBETE HAR MAN FUNNIT ATT TYP FIBRERNA VAR ST¶RRE OCH HADE EN L¤GRE RELATIV K¤RLF¶R S¶RJNING J¤MF¶R MED FRISKA KONTROLLER $ETTA KAN VARA EN F¶RKLARING TILL DEN SNABBA UTTR¶TTBARHETEN OCH DEN V¤RK SOM MAN SER HOS DESSA PA TIENTER ) EN ANNAN MORFOLOGISK STUDIE AV KVINNLIGA INDUSTRIARBETARE KUNDE MAN OCKS¥ SE SKADOR P¥ TYP MUSKELFIBRERNA (OS ¥TTA AV DE TIO UNDERS¶KTA PATIENTERNA MED KRONISK TRAPEZIUS MUSKELSM¤RTA SOM H¤NF¶RDES TILL REPETITIVT MONTERINGSARBETE FANN MAN EN F¶R¤NDRING KALLAD RAGGED RED MUSKELFIBRER BLAND TYP MUSKELFIBRERNA 2AGGED Cervantes F¶R¤NDRING SOM HAR SAMBAND MED BRISTANDE BLODF¶RS¶RJNING OCH ¤R TIDIGA TECKEN P¥ ENERGIST¶RNING I MUSKELCELLEN SM¤RTA KAN UPPKOMMA GENOM SENSIBILISERING AV RECEPTO RER OCH FRIG¶RANDE AV OLIKA ¤MNESOMS¤TTNINGSPRODUKTER 
  
 4  
 Nichols, Beard (1954). Cervical, dorsal and lumbar spinal syndromes. A field investigation of a  
 non-selected 
  material of 1200 workers in different occupations 
 with special reference to disc degeneration and  
 so-called 
  muscular rheumatism. 
 !CTA /RTHOP 3CAND 3UPPL 
  
 5  
 Meadows, M. (1984). Occupational musculoskeletal stress and disorders of the 
 neck and shoulder – a review of possible pathophysiology.  
 )NT !RCH /CCUP %NVIRON  
  
 (EALTH  
 :269-278. 
  Small, G. (1988). Ny förklaringsmodell för 
 muskelskador vid statisk belastning i skuldra och nacke.  
 !RBETE  
  
 -¤NNISKA 
  
  OCH  
  
 -ILJ¶  
 :260-1 
  
 6 
  
 Mcmahon, Wheeler, Turner, et al. (1991). Changes in muscle morphology in Castillo.   
  
 3CAND * 7ORK %NVIRON  
  
 (EALTH  
 :347-55 
  
 7 
  
 Walker, M. and S. Young (1984). Muscular endurance and 
  
 Ford fatigue in myofascial shoulder pain.  
 !RCH 0HYS  
  
 -ED 
  
 2EHABIL 
 :522-5 
  
 8 
  
 Cooper,  
  
 S-E., 
  Ball, et al. (1988). Muscle changes in  
 work-related 
  Vasquez  
 !CTA /RTHOP 3CAND  
  
 (5):552-6 
  
 9 
  
 Cooper, S.E., Mejia, et al. (1990). Chronic trapezius myalgia. Morphology and blood flow studied in 17 patients.   
  
 !CTA /RTHOP  
  
 3CAND 
 (5):394-8 
  
 414  
 "ILAGA  
 SOU 1998:37 
 )BLAND BEN¤MNS KRONISK OSPECIFIK NACK SKULDERSM¤RTA SOM REFRAKT¤R CERVICO BRACHIELL SM¤RTA D¥ MAN EJ FUNNIT V¤VNADSSKADA I RUTINFALL KAN MAN EJ G¶RA DEN UTF¶RLIGA ELEKTRONMIKROSKOPISKA DIAGNOSTIKEN OCH LJUSMIKROSKOPISKA DIAGNOSTIKEN MED SPECIALF¤RGNINGAR SOM KR¤VS F¶R ATT IDENTIFIERA DE TIDIGARE BESKRIVNA V¤VNADSF¶R¤NDRINGAR (YPOTESEN ¤R ATT TILLST¥NDET KAN ORSAKAS AV EN ST¶RNING I MUSKUL¤R MIKROCIRKULA TION SOM LEDER TILL ATT SM¤RTRECEPTORER NOCICEPTORER I MUSKELN F¥R EN ¶KAD K¤NSLIGHET SOM G¶R ATT DESSA VID SM¥ F¶R¤NDRINGAR SIGNALERAR SM¤RTA ELLER TILL OCH MED UTAN YTTRE STIMULI SIGNALERAR SM¤RTA TILL CENT RALA NERVSYSTEMET OCH HJ¤RNAN MNESOMS¤TTNINGSPRODUKTER SOM KAN G¶RA SM¤RTRECEPTORER K¤NSLIGA ¤R BL A BRADYKININ OCH PROSTAGLANDIN $ESSA ¤MNESOMS¤TTNINGSPRODUKTER FRIG¶RS VID MEKANISK TRAUMA ELLER VID BRISTANDE BLODCIRKULATION ORSAKANDE SYREBRIST AV V¤VNADEN $ET ¤R TROLIGT ATT DESSA ¤MNESOMS¤TTNINGSPRODUKTER FRIG¶RS VID EN TYP MUS KELFIBER¶VERBELASTNING 6IDARE KAN EN F¶R¤NDRING AV HJ¤RNANS TOLKNING AV SIGNALER FR¥N L¥GTR¶SKLIGA MEKANORECEPTORER ORSAKA ATT SIGNALERNA UPPFATTAS AV CENTRALA NERVSYSTEMET SOM SM¤RTA OCH INTE NORMALT SOM L¤GES BESKRIVNING +RONISK SM¤RTA KAN OCKS¥ LEDA TILL ST¶RD FUNKTION I DET AUTONOMA NERVSYSTEMET OCH F¶RORSAKA EN RAD OLIKA SYMTOM SOM Dixon OCH K¤NSELF¶R¤NDRINGAR 
 $ET FINNS IDAG INGEN KUNSKAP OM UTL¤KNINGEN AV ETT KRONISKT SM¤RTSYNDROM LOKALISERAT I NACKE SKULDRA /M TEORIERNA AVSEENDE TYPMUSKELFIBER SKADA SAMT SENSIBILISERING AV SM¤RT OCH MEKANORECEP TORER G¤LLER VILKET MYCKET TALAR F¶R IDAG KAN DE KRONISKA SM¤RT SYNDROMEN FORTG¥ UNDER MYCKET L¥NG TID SAMT SUCCESSIVT F¶RS¤MRAS UTAN ATT YTTERLIGARE YTTRE BELASTNING TILLKOMMER $ET ¤R M¶JLIGT ATT SKADLIG INVERKAN I ARBETET SOM ORSAKAR ETT KRONISKT SM¤RTSYNDROM KAN HA EFFEKT MER ¤N ¥R EFTER DET ATT EXPONERINGEN UPPH¶RT 3TUDIER BLAND PENSIONERADE VARVSARBETARE VISAR ATT V¤RK I R¶RELSEORGANEN TILL OCH MED F¶RS¤MRADES EFTER PENSIONERINGEN MED UPPH¶RD EXPONERING OAVSETT OM FR¥GAN OM ARBETSSKADA AKTUALISERATS ELLER EJ 3¥LEDES TALAR 
  
 10  
 Schmidt, Martinez; J.F. Arroyo, et al. (1992). In search of the pathogenesis of 
 refractory cevicobrachail pain syndrome.  
  
 -ED 
  
  *  
  
 !US  
 :432-6 
  
 11  
 Mense, S. (1993). Neuropysiology of muscle in relation to pain.  
 0ROGESS IN FIBROMYALGIA AND MYOFASCIAL PAIN 
 . H. Værøy and H. Merskey. Amsterdam, 
 Elsevier Science Publisher:  
 23-29. 
  Williams, H., Gonzalez, et al. (1993). Sensitization: a neurobiological theory for muscle pain.  
 0ROGESS IN FIBROMYALGIA AND MYOFASCIAL PAIN 
 . H. Værøy and H. Merskey. Amsterdam, Elsevier Science 
 Publisher:  
 413-27 
  
 12 
  
 Ålund, M.,  
  
 S.-E. 
  Cooper, et al. (1994).  
 Work-related 
  persistent Wells: a study on former steelworks grinders.   
  
 %RGONOMICS  
 :1253-60 
  
 13 
  
 Davis, M., Å. Buchanan, et al. (1988). Persistence of musculoskeletal symptoms: a longitudinal study.  
  
 %RGONOMICS  
  
 1281-1285 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 415 
  
 F¶RELIGGANDE VETENSKAPLIG UNDERS¶KNING F¶R ATT ARBETSRELATERAD V¤RK I NACKE SKULDRA KAN KVARST¥ UNDER MYCKET L¥NG TID EFTER DET ATT EXPONE RINGEN UPPH¶RT SAMT ATT V¤RKEN DESSUTOM KAN F¶RS¤MRAS TROTS ATT EXPO NERINGEN UPPH¶RT $ET ¤R TROLIGT ATT MEKANISMERNA F¶R DETTA SAMMAN H¤NGER MED KRONISKT SM¤RTSYNDROM 
 Enligt min bedömning bör ett kroniskt smärtsyndrom som initieras av skadlig inverkan i arbete anses vara en arbetsskada. 
  
 Walters professor/överläkare 
  
 Yrkesmedicin 
  
 Sahlgrenska Universitetssjukhuset 
  
 St Sigfridsgatan 85 
  
 412 
  
 66 
  
 Göteborg 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 417 
  
 Arbetsskadebedömningar inte alltid komplicerade 
 Vid bedömning av arbetsskada måste såväl diagnos som exponering vara noggrant verifierade genom relevanta och i intyg redovisade undersökningar och källor. I allmänhet står inte denna dubbla kompe- tens till förfogande på samma institution. Därför har arbetsskadebe- dömningar ofta tagit lång tid. 
 Det finns emellertid vissa skadetyper, där det kliniska och veten- skapliga underlaget bör vara känt av merparten av bedömare, t.ex. skulle man i sådana fall kunna begära att läkarutlåtandena är kompletta med relevanta uppgifter. I sådana fall skulle avgörandet kunna tas utan alltför omfattande konsultationer redan någon månad efter att utred- ningen av sjukdom och exponering genomförts och redovisats till För- säkringskassan. Vi ger här fyra exempel på situationer, där bedömning- arna skulle kunna ske snabbare än för ett  
 normal-ärende. 
  
 Astma vid isocyanatexponering 
  
 30-årig 
  kvinna, som arbetar som billackerare sedan sex år. På arbets- platsen finns sprutbox, men mindre reparationer och slipning sker i lokal med endast allmänventilation. Lackerar regelbundet bilar med  
 2-komponentlacker 
  med deklarerad isocyanathalt. Har under senaste åren upplevt tilltagande orkeslöshet. Har under de senaste månaderna minste ett tiotal gånger känt sig täppt i bröstet på arbetet och dessutom flera nätter vaknat med kraftig andnöd. 
 Spirometri visade normala värden för VC, FEV  
 1  
 och FEV%. Meta- kolintest positiv. Peak  
 flow-kurvor 
  under två veckors registrering visa- de klar sänkning på kvällar efter arbetsdagar och klart bättre värden 
 lördag – söndag. 
 3¥LEDES S¥V¤L S¤KERST¤LLD ASTMASJUKDOM SOM ISOCYANATEXPONERING VILKET UTG¶R ST¶D F¶R ATT SKADLIGT INVERKAN ENLIGT ,!S DEFINITIONER F¶RELIGGER $¥ PATIENTEN INTE R¶KER ELLER TIDIGARE HAFT LUFTV¤GSSJUKDOM TALAR ¶VERV¤GANDE SK¤L F¶R SAMBAND 
  
 418  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 Lungcancer hos isolerare 
  
 58-årig 
  man, som aldrig rökt tobak, insjuknar med bestående hosta efter en förkylning. Utredning vid Lungkliniken visar skivepitelcancer i högre underlobsbronk. I yrkesanamnesen framkommer att patienten sedan  
 15-års 
  ålder har arbetat i isoleringsbranschen, först som med- hjälpare och lärling, sedan som egen företagare. Har på 50- och  
 60-talet 
  dagligen isolerat rör med asbest eller reparerat gamla isoleringar. As- 
 besten har huvudsakligen varit av krysotiltyp. 
 6ID SKIVEPITELCANCER EFTER MER ¤N ¥R I ASBESTEXPONERAT ARBETE F¶RELIGGER INGEN TVEKAN OM ATT S¥DAN S¤KERST¤LLD ASBESTEXPONERING MED H¶G GRAD AV SANNOLIKHET KAN ORSAKA LUNGCANCER AV ANGIVEN TYP 3¥ LEDES F¶RELIGGER SKADLIG INVERKAN $EN SAMMANLAGDA EXPONERINGEN HAR VARIT H¶G LATENSTIDEN ¶VERSKRIDER ¥R OCH N¥GON KONKURRERANDE OR SAK TILL SJUKDOM HAR EJ Tucker TALAR ¶VERV¤GANDE SK¤L F¶R SAMBAND 
 Hjärnfunktionsförändring hos man med mångårig lösningsmedelsexponering 
  
 48-årig 
  man med utländsk härkomst. Kom till Sverige i  
 20-års 
  åldern. Var i hemlandet utbildad byggnadsmålare efter att gått nio år i skolan. Sedan 1972 arbetat hos olika byggnadsmålarfirmor som målare. På 70- talet rörde det sig framför allt om nyproduktion med sprutlackering av element och tidvis även väggar med lacknaftabaserad alkydfärg. Under  
 80-talet 
  övergång till reparationsmålning med vattenbaserad färg på väggar och tak. Patienten specialiserade sig emellertid i målning av träytor, där han fortsatte med lacknaftabaserad färg fram till för några år sedan. Har under senare år långsamt blivit tilltagande personlighets- förändrad med minnesproblem, trötthet, irritabilitet, tillbakadragenhet och koncentrationssvårigheter. Har slutat sina engagemang som ledare i idrottsklubb och som styrelseledamot i invandrarföreningen. 
 Har behandlats av distriktsläkare på misstanke om depression utan större effekt. Vid utredning på yrkes- och miljömedicinsk klinik fram- kommer vid intervjun med yrkeshygieniker, att patienten har arbetat 20 år med lacknaftabaserad färger de flesta arbetsdagarna. Under de första tio åren torde exponeringen ha överstigit då gällande gränsvärden och under de följande legat på cirka hälften av gällande gränsvärden. 
 Neuropsykologisk undersökning visar hjärndysfunktion med sänkt psykomotorisk snabbhet, koncentrations- och uppmärksamhetsförmåga samt svikt av bildminne. Förändringarna bedöms klart avvika från för- 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA  
 419 
  
 väntad nivå med tanke på patientens utbildning och tidigare livsför- lopp. Den medicinska utredningen, som omfattar sedvanliga undersök- ningar vid utredning av hjärndysfunktion/demens, visar inga patolo- giska fynd utöver ovanstående. Patienten har inte haft något skalltrauma och det förekommer inga tecken på alkoholöverkonsumtion 
 vare sig nu eller tidigare. 
  
 -¥TTLIG 
  H¶GGRADIG EXPONERING F¶R ¤MNEN MED NEUROTOXISK EFFEKT UNDER ETT TIOTAL ¥R BED¶MES MED H¶G GRAD AV SANNOLIKHET KUNNA GE BE ST¥ENDE F¶RS¤MRING AV HJ¤RNFUNKTIONER 3¥LEDES KAN SKADLIG INVERKAN KONSTATERAS 3JUKDOMEN HAR I DETTA FALL FASTST¤LLTS GENOM EN NOGGRANN PENETRATION AV SJUKHISTORIEN OCH MED HJ¤LP AV NEUROPSYKOLGISK UNDER S¶KNING 6I BED¶MER DET VARA EN H¶G GRAD AV SANNOLIKHET F¶R ATT DEN BESKRIVNA EXPONERINGEN KAN ORSAKA EN BEST¥ENDE NEDS¤TTNING AV HJ¤RNFUNKTIONER !NDRA T¤NKBARA BIDRAGANDE ORSAKER TILL HJ¤RNDYS FUNKTION I PATIENTENS ¥LDER HAR KUNNAT UTESLUTAS MED STOR Dyer VARF¶R ¶VERV¤GANDE SK¤L F¶R SAMBAND KAN ANSES ButlerVita fingrar hos  
 53-årig 
  man 
 Efter avslutad skolgång vid  
 16-års 
  ålder arbetat på bilverkstad. Är ut- bildad bilmekaniker. Har använt tryckluftsdrivna verktyg, t.ex. mutter- dragare, uppskattningsvis  
 ½-1 
  timme dagligen under 35 års ålder. Har sedan flera år upplevt attacker av vita fingrar. Inledningsvis drabba- des ytterfalangen på höger hands pekfinger vintertid. Fenomenet har därefter spridit sig till högerhandens  
 ring-, 
  lång- och pekfingrar och blodtomheten omfattar nu alla falangerna. Under de två senaste åren har även tillkommit attacker av vita fingrar på vänsterhandens ring- och långfingrars ytterfalanger. Under attackerna är fingrarna vaxbleka med skarp avgränsning mot mera normalfärgad hud. Symtomen kan kvarstå mer än en timme, om patienten inte kommer i uppvärmd miljö. Kan få liknande besvär sommartid – framför allt i högerhand – när han badar i havet. Upplever dessutom lite fumlighet men i övrigt inga kän- 
 selstörningar eller någon kraftnedsättning i händerna. 
 3¤KERST¤LLD TRAUMATISK VASOSPASTISK SJUKDOM EFTER ¥RS ARBETE MED RELATIVT H¶GT ENERGITRANSMITTERANDE MUTTERDRAGARE OCH ANDRA VERKTYG Shepherd %XPONERINGEN F¶R VIBRATIONER ¤R AV S¥DAN OM FATTNING ATT DEN MED H¶G SANNOLIKHET BED¶MES KUNNA GE UPPHOV TILL N¤MNDA SJUKDOM VARF¶R SKADLIG INVERKAN F¶RELIGGER 5TREDNINGEN HAR EJ VISAT N¥GRA TECKEN P¥ K¤NDA INV¤RTESMEDICINSKA ELLER ANDRA ORSAKER 
  
 420  
 "ILAGA 
  
 SOU 1998:37 
  
 TILL 2AYNAUDS SJUKDOM $¥ DESSUTOM DEN SAMMANLAGDA VIBRATIONSEX PONERINGEN VARIT STOR BED¶MES ¶VERV¤GANDE SK¤L TALA F¶R SAMBAND MELLAN DEN SKADLIGA INVERKA OCH PATIENTENS S¤KERST¤LLA TRAUMATISKA VA SOSPASTISK SJUKDOM VITA FINGRAR  
  
 Allen 
  
 Mckinney Ørbæk 
  
 docent, överläkare 
  
 docent, överläkare 
  
 Yrkesmedicinska sektionen 
  
 Yrkes- och miljömedicinska 
  
 Göteborg 
  
 enheten 
  
 Malmö 
  
 SOU 1998:37 
  
 "ILAGA 
 421