sou 2000 106 d1 
 Till statsrådet Higgins 
 Regeringen beslutade den 28 januari 1999 att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av krav på svenskt medborgarskap och andra krav relaterade till medborgarskap i lagstiftningen. Den 16 mars 1999 förordnade statsrådet Coleman riksdagsledamoten Henderson till särskild utredare. 
 I direktiven till utredningen (dir. 1999:4) angav regeringen att parlamentarisk medverkan kunde komma att behövas om översynen kunde tänkas resultera i förslag till grundlagsändringar eller förändringar i fråga om rösträtt och valbarhet vid val till kommun- och landstingsfullmäktige. 
 I skrivelse till regeringen den 30 november 1999 anmälde den särskilde utredaren att det fortsatta utredningsarbetet borde utföras av en parlamentariskt sammansatt kommitté. 
 Regeringen beslutade den 27 januari att Utredningen om medborgarskapskrav (Ku 1999:02) från och med den 1 februari 2000 skulle utföra sitt arbete som en parlamentarisk kommitté. 
 Den 1 mars 2000 förordnades som ledamöter i kommittén riksdags- ledamoten Henderson (s), ordförande, f.d. statsrådet och ambassadören Moran (fp), direktören Jones 
  (kd), riksdagsledamoten Warren (s), gruppledaren Drake (mp) samt riksdagsledamöterna  
 Williamson 
  Dunker (m), Sanders (c), Burnett (v) och Perry (s). 
 Att som sakkunniga biträda kommittén förordnades den 16 februari 2000 regeringsrådet Gardner och professorn Martinez. 
 Att som experter biträda den särskilde utredaren förordnades den 16 mars 1999 rättssakkunniga Moore, departementssekreteraren Johnson, rättssakkunniga Bailey, handläggaren Welch, rättssakkunniga Diaz Dràb, departements- sekreteraren Abbott och verksjuristen Valencia. Welch entledigades den 29 oktober 1999 och ersattes samma dag av handläggaren Vazquez. Abbott entledig- ades samma dag och ersattes av departementssekreteraren Welch. Williams och Johnson entledigades den 16 februari 2000. Samma dag förordnades att som experter biträda 
 kommittén departementsrådet Ramirez och rättssakkunnige West. 
 Som sekreterare förordnades den 22 april 1999 hovrättsassessorn Thompson (huvudsekreterare) och den 23 februari 2000 hovrättsassessorn Nash. Hovrättsassessorn Stewart förordnades den 26 oktober 1999 att för tiden den 1 november 1999 t.o.m. den 31 december 1999 vara sekreterare åt den särskilde utredaren. 
 Härmed överlämnas betänkandet Medborgarskapskrav i svensk lagstiftning (SOU 2000:106). 
 Till betänkandet fogas reservationer. Kommitténs uppdrag är därmed avslutat. 
 Stockholm den 1 december 2000 
 Henderson 
  
 Moran 
  
 Jones 
  
 Warren 
  
 Moore Mccoy 
  
 BurchPatterson 
  
 Sanders 
  
 Burnett 
  
 Perry 
  
 Jones 
  
 Nash 
  
 SOU 2000:106 
  
 Innehåll  
 5 
  
 Innehåll 
  
 Förkortningar  
 ............................................................................................... 
  
 17 
  
 Sammanfattning 
 ............................................................................................ 
  
 19 
  
 Författningsförslag 
 ....................................................................................... 
  
 35 
  
 1 
  
 Förslag till Lag om ändring i regeringsformen ............................. 
  
 35 
  
 2 
  
 Förslag till Lag om ändring i tryckfrihetsförordningen ................ 
  
 37 
  
 3 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1919:426) om flottning 
  
 i allmän flottled ............................................................................. 
  
 38 
  
 4 
  
 Förslag till Lag om ändring i rättegångsbalken ............................ 
  
 39 
  
 5 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1952:166) om härads- 
  
 allmänningar.................................................................................. 
  
 44 
  
 6 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1952:167) om 
  
 allmänningsskogar i Norrland och Dalarna .................................. 
  
 45 
  
 7 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1970:417) om 
  
 marknadsdomstol m.m.................................................................. 
  
 46 
  
 8 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna 
  
 förvaltningsdomstolar ................................................................... 
  
 47 
  
 9 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången 
  
 i arbetstvister ................................................................................. 
  
 49 
  
 10 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1977:729) om Patent- 
  
 besvärsrätten ................................................................................. 
  
 50 
  
 11 
  
 Förslag till Lag om ändring i fastighetstaxeringslagen 
  
 (1979:1152)................................................................................... 
  
 51 
  
 12 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1981:324) om 
  
 medborgarvittnen .......................................................................... 
  
 53 
  
 13 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1988:1385) om 
  
 Sveriges riksbank .......................................................................... 
  
 54 
  
 14 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1990:886) om 
  
 granskning och kontroll av filmer och videogram ........................ 
  
 55 
  
 15 
  
 Förslag till Lag om ändring i kommunallagen 
  
 (1991:900)..................................................................................... 
  
 56 
  
 16 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1993:1426) 
  
 med instruktion för Riksdagens arvodesnämnd ............................ 
  
 57 
  
 6  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:106 
  
 17 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1994:260) om 
  
 offentlig anställning ...................................................................... 
  
 58 
  
 18 
  
 Förslag till Lag om ändring i lagen (1994:692) om kom- 
  
 munala folkomröstningar .............................................................. 
  
 60 
  
 19 
  
 Förslag till Lag om ändring i sjölagen (1994:1009) ..................... 
  
 61 
  
 20 
  
 Förslag till Lag om ändring i rättshjälpslagen 
  
 (1996:1619)................................................................................... 
  
 64 
  
 21 
  
 Förslag till Lag om ändring i vallagen (1997:157) ....................... 
  
 65 
  
 22 
  
 Förslag till Förordning om ändring i kungörelsen (1910:72 s. 1) angående grunder för förvaltningen av 
  
 vissa kronan tillhöriga vattenfall................................................... 
  
 66 
  
 23 
  
 Förslag till Förordning om ändring i kungörelsen (1933:618) angående biträde av Justitiedepartementet 
  
 för delgivning av handlingar i utlandet ......................................... 
  
 67 
  
 24 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1971:704) om synemän enligt 9 kap. jordabalken....................... 
  
 69 
  
 25 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1988:784) med instruktion för exekutionsväsendet..................... 
  
 70 
  
 26 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren ............................. 
  
 71 
  
 27 
  
 Förslag till Förordning om ändring i åklagarförord- 
  
 ningen (1996:205) ......................................................................... 
  
 72 
  
 28 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:377) med instruktion för Högsta domstolen ....................... 
  
 73 
  
 29 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:378) med instruktion för Regeringsrätten........................... 
  
 74 
  
 30 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:379) med hovrättsinstruktion.............................................. 
  
 75 
  
 31 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:380) med kammarrättsinstruktion....................................... 
  
 76 
  
 32 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:381) med tingsrättsinstruktion............................................ 
  
 77 
  
 33 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:382) med länsrättsinstruktion ............................................. 
  
 78 
  
 34 
  
 Förslag till Förordning om ändring i förordningen (1997:898) med instruktion för Ekobrotts- 
  
 myndigheten.................................................................................. 
  
 79 
  
 SOU 2000:106 
  
 Innehåll  
 7 
  
 Del I 
  
 Bakgrund 
  
 1 
  
 Utredningsuppdraget och dess genomförande  
 ............................. 
  
 81 
  
 1.1 
  
 Uppdraget...................................................................................... 
  
 81 
  
 1.2 
  
 Genomförandet.............................................................................. 
  
 82 
  
 2 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap ........ 
  
 85 
  
 2.1 
  
 Inledning 
  
 ....................................................................................... 
  
 85 
  
 2.2 
  
 Den formella medborgarskapsrätten ............................................. 
  
 86 
  
 2.2.1 
  
 Grundläggande principer ............................................... 
  
 86 
  
 2.2.2 
  
 Förvärv och förlust av svenskt medborgarskap ............. 
  
 87 
  
 2.2.3 
  
 Förslag till ny lag om svenskt medborgarskap .............. 
  
 89 
  
 2.3 
  
 Den materiella medborgarskapsrätten........................................... 
  
 96 
  
 2.3.1 
  
 Den rättsliga utvecklingen ............................................. 
  
 96 
  
 2.3.2 
  
 Tidigare utredningar ...................................................... 
  
 96 
  
 2.4 
  
 Ett förändrat samhälle ................................................................... 
  
 98 
  
 2.5 
  
 Medborgarskap och integration .................................................. 
  
 100 
  
 2.6 
  
 EG-rätt 
  och internationella konventioner.................................... 
  
 104 
  
 Del II 
  
 Kartläggning 
  
 3 
  
 Vår kartläggning av medborgarskapskrav i 
  
 lagstiftningen 
 ............................................................................... 
  
 107 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 ..................................................................................... 
  
 107 
  
 3.2 
  
 Allmänna utgångspunkter och avgränsningar ............................ 
  
 108 
  
 4 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag.  
 .................................................. 
  
 111 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 ..................................................................................... 
  
 111 
  
 4.2 
  
 Grundläggande fri- och rättigheter i RF...................................... 
  
 112 
  
 4.2.1 
  
 Allmänt ........................................................................ 
  
 112 
  
 4.2.2 
  
 Fri- och rättighetskatalogen ......................................... 
  
 114 
  
 4.2.3 
  
 De materiella skyddsreglerna ...................................... 
  
 120 
  
 4.2.4 
  
 Närmare om fördelningen av normgivningsmakten .... 
  
 121 
  
 4.3 
  
 Allmänt om skyddet för utlänningars fri- och rättigheter 
  
 i RF.............................................................................................. 
  
 123 
  
 4.4 
  
 Fri- och rättigheter som inte tillkommer utlänningar 
  
 enligt RF ..................................................................................... 
  
 127 
  
 8  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:106 
  
 4.4.1 
  
 Förbudet mot åsiktsregistrering (3 § första 
  
 stycket)......................................................................... 
  
 127 
  
 4.4.2 
  
 Friheten att förflytta sig inom riket och att 
  
 lämna detta (8 § andra meningen) ............................... 
  
 128 
  
 4.5 
  
 Föreskrifterna i 2 kap. 22 § andra stycket  
 1-7 
  RF....................... 
  
 130 
  
 4.5.1 
  
 De positiva opinionsfriheterna (1 §)............................ 
  
 130 
  
 4.5.2 
  
 Skyddet mot tvång att ge till känna åskådning 
  
 (2 § första meningen)................................................... 
  
 131 
  
 4.5.3 
  
 Skyddet för integriteten i vissa fall (6 §) ..................... 
  
 131 
  
 4.5.4 
  
 Skyddet mot frihetsberövande (8 § första 
  
 meningen) .................................................................... 
  
 132 
  
 4.5.5 
  
 Rätten till domstolsprövning av administrativa 
  
 frihetsberövanden (9 § andra och tredje 
  
 styckena)...................................................................... 
  
 133 
  
 4.5.6 
  
 Rätten till offentlighet vid domstolsförhandling 
  
 (11 § andra stycket) ..................................................... 
  
 133 
  
 4.5.7 
  
 Skyddet mot ingrepp på grund av åskådning 
  
 (12 § andra stycket tredje meningen) .......................... 
  
 134 
  
 4.6 
  
 Tryckfrihetsförordningen (TF).................................................... 
  
 134 
  
 4.6.1 
  
 Allmänt om TF ............................................................ 
  
 134 
  
 4.6.2 
  
 Skyddet för tryckfriheten (1 kap. 1 § m.fl.)................. 
  
 134 
  
 4.6.3 
  
 Ägare och utgivare av periodisk skrift 
  
 (5 kap.  
 1-2 
  §§).............................................................. 
  
 135 
  
 4.7 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) .............................................. 
  
 137 
  
 4.7.1 
  
 Allmänt om YGL......................................................... 
  
 137 
  
 4.7.2 
  
 Skyddet för yttrandefriheten (1 kap. 1 § m.fl.)............ 
  
 137 
  
 4.7.3 
  
 Utgivare av radioprogram m.m. (4 kap. 2 §) ............... 
  
 138 
  
 5 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 ........................ 
  
 139 
  
 5.1 
  
 Inledning 
  
 ..................................................................................... 
  
 139 
  
 5.2 
  
 Kommuner och landsting ............................................................ 
  
 140 
  
 5.2.1 
  
 Kommunal verksamhet................................................ 
  
 140 
  
 5.2.2 
  
 Kommunala organ ....................................................... 
  
 141 
  
 5.2.3 
  
 Förtroendevalda ........................................................... 
  
 142 
  
 5.3 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val.................................. 
  
 143 
  
 5.3.1 
  
 Val till kommun- och landstingsfullmäktige ............... 
  
 143 
  
 5.3.2 
  
 Val till styrelse och annan nämnd i kommun 
  
 och landsting................................................................ 
  
 146 
  
 5.3.3 
  
 Val till förbundsfullmäktige samt förbundsstyrelse 
  
 och annan nämnd i regionförbund ............................... 
  
 146 
  
 5.3.4 
  
 Förtroendeuppdragets upphörande .............................. 
  
 147 
  
 5.3.5 
  
 Bakgrund och motiv till särregleringen. ...................... 
  
 148 
  
 5.3.6 
  
 Några statistiska uppgifter ........................................... 
  
 151 
  
 SOU 2000:106 
  
 Innehåll  
 9 
  
 5.3.7 
  
 Rösträtt vid kommunala val i övriga nordiska 
  
 länder, m.m. ................................................................. 
  
 154 
  
 5.3.8 
  
 Tidpunkt när kommunal rösträtt kan utövas för 
  
 första gången................................................................ 
  
 156 
  
 5.4 
  
 Val till sametinget ....................................................................... 
  
 161 
  
 5.5 
  
 Folkomröstning ........................................................................... 
  
 163 
  
 5.5.1 
  
 Folkomröstning i hela riket.......................................... 
  
 163 
  
 5.5.2 
  
 Kommunal folkomröstning.......................................... 
  
 164 
  
 6 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 ........................................ 
  
 167 
  
 6.1 
  
 Vår kartläggning ......................................................................... 
  
 167 
  
 6.1.1 
  
 Inledning...................................................................... 
  
 167 
  
 6.1.2 
  
 Schematisk översikt..................................................... 
  
 168 
  
 6.2 
  
 Krav på svenskt medborgarskap i RF ......................................... 
  
 179 
  
 6.3 
  
 Krav på svenskt medborgarskap i LOA...................................... 
  
 180 
  
 6.4 
  
 Bakgrund och motiv till föreskrifterna om svenskt med- 
  
 borgarskap i RF och LOA........................................................... 
  
 181 
  
 6.4.1 
  
 1809 års RF.................................................................. 
  
 181 
  
 6.4.2 
  
 Utredningen om översyn av bestämmelserna i 28 § 
  
 RF om svenskt medborgarskap såsom villkor för 
  
 erhållande av statstjänst ............................................... 
  
 182 
  
 6.4.3 
  
 Författningsutredningen............................................... 
  
 185 
  
 6.4.4 
  
 Grundlagberedningen .................................................. 
  
 187 
  
 6.4.5 
  
 1973 års proposition med förslag till ny regerings- 
  
 form och ny riksdagsordning m.m............................... 
  
 190 
  
 6.4.6 
  
 1974 års proposition med förslag till lag om ändring 
  
 i statstjänstemannalagen (1965:274), m.m. ................. 
  
 191 
  
 6.5 
  
 EG-rätten 
  och kravet på svenskt medborgarskap........................ 
  
 195 
  
 6.6 
  
 Anställningar och uppdrag med anknytning till riksdagen 
  
 och regeringen............................................................................. 
  
 198 
  
 6.6.1 
  
 Riksdagen .................................................................... 
  
 198 
  
 6.6.2 
  
 Regeringen................................................................... 
  
 204 
  
 6.6.3 
  
 Moderna museet och kravet på svenskt medborgar- 
  
 skap för myndighetschefen - ett praktikfall ................. 
  
 208 
  
 6.7 
  
 Anställningar och uppdrag vid allmän domstol .......................... 
  
 212 
  
 6.7.1 
  
 Inledning...................................................................... 
  
 212 
  
 6.7.2 
  
 Lagfarna domare.......................................................... 
  
 213 
  
 6.7.3 
  
 Nämndemän vid tingsrätt (inklusive fastighets- 
  
 domstol) och hovrätt.................................................... 
  
 214 
  
 6.7.4 
  
 Scott i vissa tryckfrihets- och yttrande- 
  
 frihetsmål ..................................................................... 
  
 218 
  
 6.7.5 
  
 Övriga domare ............................................................. 
  
 219 
  
 6.7.6 
  
 Andra anställningar...................................................... 
  
 223 
  
 10  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.8 
  
 Anställningar och uppdrag vid allmän förvaltnings- 
  
 domstol........................................................................................ 
  
 224 
  
 6.9 
  
 Särskilt om notariemeritering...................................................... 
  
 227 
  
 6.10 
  
 Anställningar och uppdrag vid särskilda domstolar samt i 
  
 vissa nämnder m.m. med anknytning till rättsväsendet .............. 
  
 229 
  
 6.10.1 
  
 Ledamöter i Marknadsdomstolen ................................ 
  
 229 
  
 6.10.2 
  
 Ledamöter i Arbetsdomstolen ..................................... 
  
 230 
  
 6.10.3 
  
 Ledamöter och föredragande i Patentbesvärs- 
  
 rätten ............................................................................ 
  
 231 
  
 6.10.4 
  
 Ledamöter i arrendenämnderna och hyres- 
  
 nämnderna.................................................................... 
  
 231 
  
 6.10.5 
  
 Ledamöter i Rättshjälpsnämnden ................................ 
  
 233 
  
 6.10.6 
  
 Ledamöter i Statens  
 va-nämnd .................................... 
  
 234 
  
 6.10.7 
  
 Dispaschör enligt sjölagen........................................... 
  
 235 
  
 6.10.8 
  
 Gode män vid fastighetsbildningsförrättning .............. 
  
 235 
  
 6.10.9 
  
 Synemän vid arrendesyn.............................................. 
  
 236 
  
 6.10.10 
  
 Ledamöter i övervakningsnämnderna och 
  
 Kriminalvårdsnämnden................................................ 
  
 237 
  
 6.11 
  
 Anställningar inom åklagarväsendet........................................... 
  
 238 
  
 6.12 
  
 Anställningar och uppdrag inom polisväsendet .......................... 
  
 240 
  
 6.13 
  
 Anställningar och uppdrag med anknytning till Försvars- 
  
 makten 
  
 ..................................................................................... 
  
 242 
  
 6.13.1 Ledamöter i förfogandelagens värderings- 
  
 nämnder ....................................................................... 
  
 242 
  
 6.13.2 Ledamöter i inskrivningsnämnderna vid 
  
 Totalförsvarets pliktverk.............................................. 
  
 243 
  
 6.13.3 Behörighetskrav för kvinnor som genomgår 
  
 militär grundutbildning................................................ 
  
 244 
  
 6.13.4 
  
 Frivilligt försvarsverksamma....................................... 
  
 244 
  
 6.13.5 
  
 Tjänstgöring i hemvärnet............................................. 
  
 245 
  
 6.14 
  
 Anställningar vid kronofogdemyndigheterna ............................. 
  
 245 
  
 6.15 
  
 Övriga anställningar och uppdrag ............................................... 
  
 247 
  
 6.15.1 
  
 Överinspektör vid Elsäkerhetsverket........................... 
  
 247 
  
 6.15.2 
  
 Ledamöter i Oljekrisnämnden ..................................... 
  
 248 
  
 6.15.3 Ledamöter i en statlig kommitté.................................. 
  
 248 
  
 6.15.4 
  
 Ledamöter i skattenämnderna...................................... 
  
 249 
  
 6.15.5 Överförmyndare och ledamöter i överförmyndar- 
  
 nämnd .......................................................................... 
  
 251 
  
 6.15.6 
  
 Medborgarvittnen ........................................................ 
  
 251 
  
 6.15.7 Ledamöter i styrelsen för allmän försäkrings- 
  
 kassa och i socialförsäkringsnämnd ............................ 
  
 252 
  
 6.16 
  
 Säkerhetsklassade anställningar.................................................. 
  
 254 
  
 6.16.1 
  
 Regleringen i säkerhetsskyddslagen............................ 
  
 254 
  
 SOU 2000:106 
  
 Innehåll  
 11 
  
 6.16.2 Bakgrund och motiv till kravet på svenskt 
  
 medborgarskap för säkerhetsklassade offentliga 
  
 anställningar................................................................. 
  
 260 
  
 7 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 ............................. 
  
 263 
  
 7.1 
  
 Vår kartläggning ......................................................................... 
  
 263 
  
 7.2 
  
 Advokatverksamhet..................................................................... 
  
 263 
  
 7.3 
  
 Nyttjanderätt till vissa staten tillhöriga vattenfall....................... 
  
 268 
  
 7.4 
  
 Befälhavare på handelsfartyg m.m.............................................. 
  
 269 
  
 7.5 
  
 Bistånd vid vistelse utomlands.................................................... 
  
 270 
  
 7.6 
  
 Deltagande i adelsmöte ............................................................... 
  
 272 
  
 7.7 
  
 Fastställande av könstillhörighet................................................. 
  
 273 
  
 7.8 
  
 Kostnadsansvar för delgivning av handlingar i utlandet ............ 
  
 274 
  
 7.9 
  
 Ledamöter i allmänningsstyrelse m.m. ....................................... 
  
 275 
  
 7.9.1 
  
 Häradsallmänningar..................................................... 
  
 275 
  
 7.9.2 
  
 Allmänningsskogar i Norrland och Dalarna................ 
  
 275 
  
 7.10 
  
 Ledamöter i Carnegiestiftelsens styrelse .................................... 
  
 276 
  
 7.11 
  
 Ledamöter i flottningsstyrelse..................................................... 
  
 276 
  
 7.12 
  
 Registrerat partnerskap ............................................................... 
  
 277 
  
 7.13 
  
 Namnlagen .................................................................................. 
  
 278 
  
 7.14 
  
 Tillstånd för bedrivande av militärt inriktad utbildning av 
  
 personer som inte är svenska medborgare, m.m. ........................ 
  
 280 
  
 7.15 
  
 Tillstånd till luftfart m.m. ........................................................... 
  
 282 
  
 7.16 
  
 Tillstånd till marinvetenskaplig forskning .................................. 
  
 285 
  
 7.17 
  
 Tillträde till militärt skyddsområde ............................................ 
  
 286 
  
 7.18 
  
 Utlämning för brott ..................................................................... 
  
 287 
  
 Del III Överväganden och förslag 
  
 8 
  
 Utgångspunkter för våra överväganden  
 ..................................... 
  
 293 
  
 8.1 
  
 Medborgarskap sett ur historisk synvinkel ................................. 
  
 293 
  
 8.2 
  
 Medborgarskap i dag................................................................... 
  
 295 
  
 8.3 
  
 Medborgarskapets betydelse ....................................................... 
  
 296 
  
 9 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag. .................................................. 
  
 305 
  
 9.1 
  
 Inledning 
  
 ..................................................................................... 
  
 305 
  
 9.2 
  
 Regeringsformen......................................................................... 
  
 306 
  
 9.2.1 
  
 Samband med utlänningslagstiftningen....................... 
  
 306 
  
 9.2.2 
  
 Skyddet mot åsiktsregistrering .................................... 
  
 307 
  
 9.2.3 
  
 De materiella skyddsreglerna ...................................... 
  
 307 
  
 9.3 
  
 Tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen........... 
  
 310 
  
 12  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:106 
  
 10 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m 
 . 
  
 ........................ 313 
  
 10.1 
  
 Inledning ..................................................................................... 
  
 313 
  
 10.2 
  
 Folkomröstning i hela riket ......................................................... 
  
 314 
  
 10.3 
  
 Treårsregeln ................................................................................ 
  
 315 
  
 10.4 
  
 Särskilt om valbarhet .................................................................. 
  
 319 
  
 10.5 
  
 Sametinget................................................................................... 
  
 320 
  
 11 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 ........................................ 
  
 321 
  
 11.1 
  
 Inledande överväganden.............................................................. 
  
 321 
  
 11.1.1 Nuvarande regelsystem................................................ 
  
 321 
  
 11.1.2 Motiven till kravet på svenskt medborgarskap för 
  
 offentliga anställningar och uppdrag ........................... 
  
 323 
  
 11.2 
  
 Behovet av ett reformerat regelsystem........................................ 
  
 324 
  
 11.3 
  
 Utgångspunkter för ett reformerat regelsystem .......................... 
  
 326 
  
 11.4 
  
 Regeringens kompetens att förbehålla statliga anställ- 
  
 ningar och uppdrag åt svenska medborgare................................ 
  
 328 
  
 11.5 
  
 Statschefen .................................................................................. 
  
 332 
  
 11.6 
  
 Anställningar och uppdrag med anknytning till 
  
 riksdagen ..................................................................................... 
  
 333 
  
 11.7 
  
 Anställningar och uppdrag med anknytning till regeringen........ 
  
 336 
  
 11.7.1 
  
 Statsråd ........................................................................ 
  
 336 
  
 11.7.2 
  
 Anställning i Regeringskansliet närmast 
  
 under statsråd............................................................... 
  
 337 
  
 11.7.3 
  
 Anställning som svenskt sändebud.............................. 
  
 338 
  
 11.7.4 
  
 Ämbeten och myndigheter som lyder 
  
 omedelbart under regeringen ....................................... 
  
 339 
  
 11.8 
  
 Anställningar och uppdrag vid domstolarna ............................... 
  
 344 
  
 11.8.1 
  
 Inledning...................................................................... 
  
 344 
  
 11.8.2 
  
 Nuvarande krav på svenskt medborgarskap 
  
 för domare.................................................................... 
  
 348 
  
 11.8.3 
  
 Allmänna överväganden beträffande 
  
 medborgarskapskrav för domare ................................. 
  
 349 
  
 11.8.4 
  
 Domare vid allmän domstol och allmän 
  
 förvaltningsdomstol ..................................................... 
  
 350 
  
 11.8.5 
  
 Nämndemän och jurymän............................................ 
  
 354 
  
 11.8.6 
  
 Tingsnotarier och länsrättsnotarier .............................. 
  
 358 
  
 11.8.7 
  
 Annan personal vid allmän domstol och 
  
 allmän förvaltningsdomstol ......................................... 
  
 361 
  
 11.8.8 
  
 Ledamöter i Marknadsdomstolen ................................ 
  
 364 
  
 11.8.9 
  
 Ledamöter i Arbetsdomstolen ..................................... 
  
 365 
  
 11.8.10 
  
 Ledamöter och föredragande i 
  
 Patentbesvärsrätten ...................................................... 
  
 366 
  
 11.9 
  
 Domstolsliknande nämnder m.m................................................. 
  
 368 
  
 SOU 2000:106 
  
 Innehåll  
 13 
  
 11.9.1 
  
 Ledamöter i hyres- och arrendenämnder ..................... 
  
 368 
  
 11.9.2 
  
 Ledamöter i Rättshjälpsnämnden ................................ 
  
 369 
  
 11.9.3 
  
 Ledamöter i Statens  
 va-nämnd .................................... 
  
 370 
  
 11.9.4 
  
 Dispaschör enligt sjölagen........................................... 
  
 371 
  
 11.9.5 
  
 Gode män vid fastighetsbildningsförrättning .............. 
  
 371 
  
 11.9.6 
  
 Synemän vid arrendesyn.............................................. 
  
 372 
  
 11.9.7 
  
 Krav på domarkompetens för anställningar och 
  
 uppdrag utanför domstolarna....................................... 
  
 372 
  
 11.10 
  
 Anställningar inom åklagarväsendet........................................... 
  
 373 
  
 11.11 
  
 Anställningar och uppdrag inom polisväsendet .......................... 
  
 375 
  
 11.11.1 
  
 Polisman ...................................................................... 
  
 375 
  
 11.11.2 
  
 Ledamöter i polisstyrelser och polisnämnder.............. 
  
 378 
  
 11.12 
  
 Anställningar och uppdrag med anknytning till 
  
 Försvarsmakten ........................................................................... 
  
 380 
  
 11.13 
  
 Anställningar vid kronofogdemyndigheterna ............................. 
  
 382 
  
 11.14 
  
 Överinspektör vid Elsäkerhetsverket .......................................... 
  
 383 
  
 11.15 
  
 Ledamöter i Oljekrisnämnden..................................................... 
  
 384 
  
 11.16 
  
 Säkerhetsklassade anställningar.................................................. 
  
 384 
  
 11.17 
  
 Andra behörighetskrav relaterade till medborgarskap 
  
 än krav på svenskt medborgarskap.............................................. 
  
 387 
  
 11.17.1 
  
 Inledning...................................................................... 
  
 387 
  
 11.17.2 
  
 Ledamöter i övervakningsnämnderna.......................... 
  
 387 
  
 11.17.3 
  
 Ledamöter i skattenämnderna...................................... 
  
 388 
  
 11.17.4 Överförmyndare och ledamöter i överför- 
  
 myndarnämnd .............................................................. 
  
 388 
  
 11.17.5 
  
 Medborgarvittnen ........................................................ 
  
 389 
  
 11.17.6 Ledamöter i styrelsen för allmän försäkringskassa 
  
 och i socialförsäkringsnämnd ...................................... 
  
 390 
  
 12 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 ............................. 
  
 391 
  
 12.1 
  
 Advokatverksamhet..................................................................... 
  
 391 
  
 12.2 
  
 Nyttjanderätt till vissa staten tillhöriga vattenfall ....................... 
  
 393 
  
 12.3 
  
 Befälhavare på handelsfartyg m.m.............................................. 
  
 394 
  
 12.4 
  
 Bistånd vid vistelse utomlands.................................................... 
  
 395 
  
 12.5 
  
 Fastställande av könstillhörighet................................................. 
  
 396 
  
 12.6 
  
 Kostnadsansvar för delgivning av handlingar i utlandet............. 
  
 397 
  
 12.7 
  
 Ledamöter i allmänningstyrelse m.m.......................................... 
  
 397 
  
 12.8 
  
 Ledamöter i flottningsstyrelse..................................................... 
  
 398 
  
 12.9 
  
 Registrerat partnerskap ............................................................... 
  
 399 
  
 12.10 
  
 Namnlagen .................................................................................. 
  
 400 
  
 12.11 
  
 Tillstånd för bedrivande av militärt inriktad utbildning av 
  
 personer som inte är svenska medborgare, m.m. ........................ 
  
 400 
  
 12.12 Tillstånd till luftfart m.m. ........................................................... 
  
 401 
  
 14  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:106 
  
 12.13 
  
 Tillstånd till marinvetenskaplig forskning 
  
 .................................. 402 
  
 12.14 
  
 Tillträde till militärt skyddsområde ............................................ 
  
 402 
  
 12.15 
  
 Utlämning för brott ..................................................................... 
  
 403 
  
 12.16 
  
 Deltagande i adelsmöte och ledamotskap i Carnegie- 
  
 stiftelsens styrelse ....................................................................... 
  
 404 
  
 Del IV Övrigt 
  
 13 
  
 Konsekvenser av våra förslag  
 ..................................................... 
  
 405 
  
 13.1 
  
 Ekonomiska konsekvenser.......................................................... 
  
 405 
  
 13.2 
  
 Integrationspolitiska konsekvenser ............................................. 
  
 405 
  
 13.3 
  
 Förhållandet till  
 EG-rätten .......................................................... 
  
 407 
  
 13.4 
  
 Generella direktiv........................................................................ 
  
 407 
  
 14 
  
 Författningskommentar 
 ............................................................... 
  
 409 
  
 14.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i regeringsformen.......................... 
  
 409 
  
 14.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i tryckfrihetsförordningen............. 
  
 411 
  
 14.3 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1919:426) om flottning 
  
 i allmän flottled ........................................................................... 
  
 411 
  
 14.4 
  
 Förslaget till lag om ändring i rättegångsbalken......................... 
  
 411 
  
 14.5 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1952:166) om härads- 
  
 allmänningar................................................................................ 
  
 412 
  
 14.6 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1952:167) om 
  
 allmänningsskogar i Norrland och Dalarna ................................ 
  
 413 
  
 14.7 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1970:417) om 
  
 marknadsdomstol m.m. ............................................................... 
  
 413 
  
 14.8 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna 
  
 förvaltningsdomstolar ................................................................. 
  
 413 
  
 14.9 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:371) om rätte- 
  
 gången i arbetstvister .................................................................. 
  
 414 
  
 14.10 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1977:729) om patent- 
  
 besvärsrätten ............................................................................... 
  
 414 
  
 14.11 
  
 Förslaget till lag om ändring i fastighetstaxeringslagen 
  
 (1979:1152)................................................................................. 
  
 415 
  
 14.12 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:324) om 
  
 medborgarvittnen ........................................................................ 
  
 415 
  
 14.13 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:1385) om 
  
 Sveriges riksbank ........................................................................ 
  
 416 
  
 14.14 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:886) om 
  
 granskning och kontroll av filmer och videogram ...................... 
  
 416 
  
 14.15 
  
 Förslaget till lag om ändring i kommunallagen 
  
 (1991:900)................................................................................... 
  
 416 
  
 SOU 2000:106 
  
 Innehåll  
 15 
  
 14.16 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:1426) 
  
 med instruktion för Riksdagens arvodesnämnd .......................... 
  
 417 
  
 14.17 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:260) om 
  
 offentlig anställning .................................................................... 
  
 417 
  
 14.18 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:692) om kom- 
  
 munala folkomröstningar ............................................................ 
  
 420 
  
 14.19 
  
 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1994:1009).................. 
  
 420 
  
 14.20 
  
 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen 
  
 (1996:1619)................................................................................. 
  
 421 
  
 14.21 
  
 Förslaget till lag om ändring i vallagen (1997:157).................... 
  
 421 
  
 14.22 
  
 Förslaget till förordning om ändring i kungörelsen (1910:72 s. 1) angående grunder för förvaltningen av 
  
 vissa kronan tillhöriga vattenfall................................................. 
  
 421 
  
 14.23 
  
 Förslaget till förordning om ändring i kungörelsen 
  
 (1933:618) angående biträde av Justitiedepartementet 
  
 för delgivning av handlingar i utlandet ....................................... 
  
 422 
  
 14.24 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1971:704) om synemän enligt 9 kap. jordabalken..................... 
  
 422 
  
 14.25 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1988:784) med instruktion för exekutionsväsendet................... 
  
 423 
  
 14.26 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren ........................... 
  
 423 
  
 14.27 
  
 Förslaget till förordning om ändring i åklagarförord- 
  
 ningen (1996:205) ....................................................................... 
  
 423 
  
 14.28 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:377) med instruktion för Högsta domstolen ..................... 
  
 424 
  
 14.29 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:378) med instruktion för Regeringsrätten......................... 
  
 424 
  
 14.30 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:379) med hovrättsinstruktion............................................ 
  
 424 
  
 14.31 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:380) med kammarrättsinstruktion..................................... 
  
 425 
  
 14.32 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:381) med tingsrättsinstruktion .......................................... 
  
 425 
  
 14.33 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1996:382) med länsrättsinstruktion ........................................... 
  
 426 
  
 14.34 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1997:898) med instruktion för Ekobrotts- 
  
 myndigheten................................................................................ 
  
 426 
  
 Reservationer 
 .............................................................................................. 
  
 427 
  
 16  
 Innehåll 
  
 SOU 2000:106 
  
 Del V 
  
 Bilagor 
  
 1 
  
 Kommittédirektiv ........................................................................ 
  
 437 
  
 2 
  
 Utredningens skrivelse till regeringen den 30 november 1999 
  
 (Ku 1999/3508/IM)..................................................................... 
  
 447 
  
 3 
  
 Tilläggsdirektiv ........................................................................... 
  
 461 
  
 4 
  
 Förteckning över myndigheter som lyder omedelbart under 
  
 regeringen.................................................................................... 
  
 463 
  
 5 
  
 Kommunsystem i andra  
 EU-länder 
  (exkl. Danmark och 
  
 Finland) ..................................................................................... 
  
 471 
  
 6 
  
 Schematisk översikt (kap. 7)....................................................... 
  
 481 
  
 7 
  
 Referenser ................................................................................... 
  
 485 
  
 SOU 2000:106 
  
 Förkortningar  
 17 
  
 Förkortningar 
  
 a.a. 
  
 anfört arbete 
  
 bet. 
  
 betänkande 
  
 dir. 
  
 direktiv 
  
 DO 
  
 Ombudsmannen mot etnisk diskriminering 
  
 dnr 
  
 diarienummer 
  
 Ds 
  
 betänkande/promemoria i departementsserien 
  
 EES 
  
 Europeiska ekonomiska samarbetsområdet 
  
 EU 
  
 Europeiska unionen 
  
 EG 
  
 EG-fördraget 
  (i dess lydelse efter Amsterdamfördraget) 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 JuU 
  
 Justitieutskottet 
  
 MedbL 
  
 lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap 
  
 kap. 
  
 kapitel 
  
 KomL 
  
 kommunallagen 
  
 prop. 
  
 proposition 
  
 RB 
  
 rättegångsbalken 
  
 RF 
  
 regeringsformen 
  
 RO 
  
 riksdagsordningen 
  
 rskr. 
  
 riksdagsskrivelse 
  
 RÅ 
  
 Riksåklagaren 
  
 SCB 
  
 Statistiska centralbyrån 
  
 skr. 
  
 regeringsskrivelse 
  
 SFS 
  
 Svensk författningssamling 
  
 SOU 
  
 betänkande i serien Statens offentliga utredningar 
  
 TF 
  
 tryckfrihetsförordningen 
  
 UD 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 YGL 
  
 yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 18  
 Förkortningar 
  
 SOU 2000:106 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 19 
  
 Sammanfattning 
 Uppdraget 
 Vår uppgift har varit att göra en översyn av krav på svenskt medbor- garskap och andra krav relaterade till medborgarskap i lagstiftningen. I uppdraget har ingått att 
  
 kartlägga i vilka sammanhang det i lagar och andra författningar ställs krav på svenskt medborgarskap eller andra krav relaterade till medborgarskap, 
  
 analysera dels de argument med vilka förekommande krav tidigare motiverats, dels vad olika krav relaterade till medborgarskap i prak- tiken innebär, såväl för den enskilde som inte är svensk medborgare som för samhället i stort, 
  
 pröva relevansen av befintliga krav samt vid behov föreslå författ- ningsändringar eller andra åtgärder samt 
  
 särskilt analysera skälen för och emot att i lagar och andra författ- ningar i olika avseenden göra skillnad mellan å ena sidan medbor- gare i andra medlemsstater i EU, å andra sidan utlänningar i övrigt. 
  
 Uppdraget har haft en generell inriktning. Vissa frågor eller särskild lagstiftning har dock uttryckligen undantagits från vårt uppdrag, nämligen skyddet mot landsförvisning, frågor om medborgarskap knutna till lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap, utlänningslagen (1989:529), rösträtt och valbarhet till riksdagen, rösträtt vid val till  
 EU-parlamentet 
  och frågor som har tagits upp i betänkandet En lag om socialförsäkringar (SOU 1997:72). 
 Den ledande principen för arbetet har varit att lika rättigheter och skyldigheter oavsett medborgarskap i största möjliga utsträckning skall gälla för landets invånare. Det skall alltid ligga i sammanhanget god- tagbara sakliga skäl bakom krav på svenskt medborgarskap eller andra krav relaterade till medborgarskap. Vår utgångspunkt har varit att 
  
 20  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 medborgarskapskrav i lagstiftningen skall tas bort om det inte är sakligt motiverat att behålla kraven. 
 Kartläggningen av medborgarskapskrav i lagstiftningen 
 Kartläggningen omfattar bestämmelser i lagstiftningen som innebär att utlänningar eller grupper av utlänningar särbehandlas i förhållande till vad som gäller för svenska medborgare. Mot bakgrund av den redo- visade huvudprincipen om lika rättigheter och skyldigheter för landets invånare oavsett medborgarskap, har kartläggningen begränsats till att endast omfatta olikartad behandling av utlänningar med hemvist i Sverige. 
 Vi har delat in de s.k. medborgarskapskraven i fyra områden: 
  
 fri- och rättigheter i grundlag, 
  
 rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m., 
  
 offentliga anställningar och uppdrag och 
  
 övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen. 
  
 Överväganden och förslag 
 Medborgarskapets betydelse 
 Uppfattningen om i vilken utsträckning krav på svenskt medborgarskap och andra krav relaterade till medborgarskap bör behållas i lag- stiftningen hör nära samman med vilken betydelse man tillmäter med- borgarskapet. Det finns emellertid inte någon allmänt vedertagen grundsyn avseende medborgarskapets värde för individen. Därtill kommer att betydelsen inte är statisk. Innebörden av ett medborgarskap torde förändras i takt med såväl den nationella som den internationella samhällsutvecklingen. Den närmare innebörden torde vidare variera från ett land till ett annat. 
 Enligt vår uppfattning saknas förutsättningar att – inom ramen för vårt uppdrag – slå fast vilken grundsyn som generellt sett bör gälla för det svenska medborgarskapet. I vad mån det föreligger sakligt godtag- bara skäl att behålla de medborgarskapskrav som uppställs i lag- stiftningen får bedömas efter en samlad utvärdering från fall till fall. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 21 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
 I våra grundlagar återfinns bestämmelser om olika fri- och rättigheter som i ett eller annat avseende särbehandlar utlänningar. De ifråga- varande grundlagarna är regeringsformen (RF), tryckfrihets- förordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). 
 Följande fri- och rättigheter i 2 kap. RF hör - helt eller delvis - samman med utlänningslagstiftningen; 1) de positiva opinions- friheterna, 2) skyddet mot tvång att ge till känna åskådning, 3) skyddet för integriteten i vissa fall, 4) friheten att flytta sig inom riket och att lämna detta, 5) rätten till domstolsprövning av s.k. administrativa frihetsberövanden, 6) rätten till offentlighet vid domstolsförhandling och 7) skyddet mot ingrepp på grund av åskådning. Utlännings- lagstiftningen ligger utanför vårt uppdrag. Vi har därför inte prövat om möjligheten till inskränkningar av skyddet är sakligt motiverad när det gäller de nyss uppräknade fri- och rättigheterna. Detsamma gäller de s.k. materiella skyddsregler som har samband med utlännings- lagstiftningen. 
 Skyddet mot åsiktsregistrering i 2 kap. RF följer såvitt gäller svenska medborgare av grundlag medan skyddet för utlänningar här i riket följer av vanlig lag. Den ventil som avsaknaden av grundlags- skydd beträffande utlänningar här i riket ger bör enligt vår mening finnas kvar med hänsyn till rikets säkerhet, t.ex. om det säkerhets- politiska läget i landet blir ett annat. 
 Enligt 2 kap. 12 § andra stycket RF gäller följande vid inskränkning av merparten av de fri- och rättigheter som tillkommer svenska med- borgare: 1) Begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. 2) Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och 3) inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Dessa s.k. materiella skyddsregler behöver inte iakttas vid inskränkning av utlänningars fri- och rättigheter. Vi gör i detta betänkande bedöm- ningen att denna särbehandling är sakligt motiverad utifrån hänsyn till rikets säkerhet. 
 Den generella yttrandefriheten enligt TF och YGL kan beträffande utlänningar begränsas genom lag. Någon sådan begränsning finns dock inte för närvarande. Vidare skall ägare och utgivare av periodisk skrift liksom utgivare av radioprogram m.m. enligt TF/YGL vara svensk medborgare. I lag får föreskrivas att även utlänning får äga eller ge ut periodisk tidskrift respektive ge ut radioprogram m.m. Utlänningar har i dessa avseenden i lag jämställts med svenska medborgare. Den sär- behandling som föreligger genom att den generella yttrandefriheten för 
  
 22  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 utlänningar kan begränsas genom lag respektive att rätten för utlänningar att äga/ge ut periodisk skrift och att ge ut radioprogram m.m., kan tas bort genom ändring av vanlig lag, är enligt vår bedöm- ning motiverad utifrån hänsyn till rikets säkerhet. 
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
 Den som är folkbokförd i kommunen och senast på valdagen fyller 18 år samt är medborgare i Sverige eller i någon annan av Europeiska unionens medlemsstater (unionsmedborgare) eller i Island eller Norge har rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige. Andra utlänningar måste ha varit folkbokförda i Sverige tre år i följd före valdagen för att ha rösträtt. Denna sista regel brukar kallas treårsregeln. Den som är röstberättigad vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige i en kommun inom ett landsting har rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i landstingsfullmäktige. För närvarande gäller, och skall enligt vår bedömning även fortsättningsvis gälla, att den som har rösträtt vid de kommunala valen i princip även är valbar. 
 Frågan om rösträtt vid val till riksdagen ligger utanför vårt uppdrag. Vi har därför inte sett skäl att överväga bestämmelserna om rösträtt vid folkomröstning i hela riket. 
 Villkoren för rösträtt vid kommunal folkomröstning bör enligt vår uppfattning även fortsättningsvis vara de samma som villkoren för rösträtt vid val till kommun- och landstingsfullmäktige. 
 Motivet bakom treårsregeln är bl.a. att det är viktigt att utlänningar som är bosatta i Sverige har ett direkt politiskt inflytande på det kom- munala området och att det med en treårig kvalifikationstid skapas rimliga garantier för att den utländska väljaren dels har vissa inte alltför obetydliga kunskaper i svenska språket samt känner till och har förståelse för svenska förhållanden, dels har ett intresse inte bara för de alldeles aktuella förhållandena i kommunen utan även för de mer långsiktiga kommunala angelägenheterna. Ungefär 42 procent av utlänningarna i Sverige - unionsmedborgare samt medborgare i Island och Norge - omfattas dock inte av treårsregeln. Den särbehandling som föreligger mellan utlänningar som är medborgare i länder inom EU eller i Island eller Norge och utlänningar som inte är det, är enligt vår bedömning inte sakligt motiverad. Vi föreslår därför att treårsregeln slopas. Förslaget innebär att den som är folkbokförd i kommunen respektive inom landstinget och senast på valdagen fyller 18 år har rösträtt vid de kommunala valen. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 23 
  
 I betänkandet gör vi även bedömningen att den särbehandling av utlänningar som finns i sametingslagen (1992:1433) beträffande rösträtt och valbarhet till Sametinget är sakligt motiverad. 
 Offentliga anställningar och uppdrag 
 Nuvarande regelsystem 
 11 kap. 9 § tredje stycket RF innehåller bestämmelser om i vilken utsträckning svenskt medborgarskap krävs för innehav eller utövande av offentliga anställningar (tjänster) och uppdrag. Som huvudregel gäller att utlänningar är likställda med svenska medborgare i fråga om behörighet att få statliga eller kommunala anställningar eller uppdrag. Det finns emellertid ett stort antal undantag från huvudregeln om likställdhet. Krav på svenskt medborgarskap för vissa statliga anställ- ningar eller uppdrag uppställs direkt i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. Enligt nämnda föreskrift får endast den som är svensk medborgare inneha eller utöva domartjänst, ämbete som lyder omedelbart under regeringen, tjänst eller uppdrag såsom chef för myndighet som lyder omedelbart under riksdagen eller regeringen eller såsom ledamot av sådan myndighet eller dess styrelse, tjänst i Regeringskansliet närmast under statsråd eller tjänst som svenskt sändebud. Även i annat fall får endast den som är svensk medborgare inneha tjänst eller uppdrag, om tjänsten eller uppdraget tillsätts genom val av riksdagen. I övrigt får krav på svenskt medborgarskap för behörighet att inneha eller utöva tjänst eller uppdrag hos staten eller kommun uppställas endast i lag eller enligt förutsättningar som anges i lag. 
 Utöver den grundläggande regleringen i 11 kap. 9 § tredje stycket RF finns det även några specialbestämmelser i RF som uppställer krav på svenskt medborgarskap som behörighetsvillkor för vissa anställ- ningar och uppdrag. Bestämmelserna avser riksdagsledamöter (3 kap. 10 § jfr 2 § första stycket RF), den som tjänstgör som statschef (5 kap. 2 § första stycket RF) och statsråd (6 kap. 9 § första stycket RF). För behörigheten att vara statsråd krävs svenskt medborgarskap sedan minst tio år. 
 I övrigt uppställs krav på svenskt medborgarskap för statliga anställningar främst i lagen (1994:260) om offentlig anställning (LOA). Enligt 5 § får bara svenska medborgare ha en anställning som åklagare eller polis eller ha en militär anställning. I 6 § första stycket ges regeringen befogenhet att föreskriva, eller för särskilda fall besluta, att vissa kategorier av anställningar skall förbehållas svenska medborgare, nämligen 
  
 24  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 anställning inom Regeringskansliet eller utrikesförvaltningen, 
  
 statlig anställning som kan vara förenad med myndighetsutövning eller handläggning av frågor som rör förhållandet till andra stater eller till mellanfolkliga organisationer och 
  
 statlig anställning som kan medföra kännedom om förhållanden som är av betydelse för landets säkerhet eller för andra viktiga, allmänna eller enskilda ekonomiska intressen. 
  
 De befogenheter som regeringen har enligt andra och tredje punkterna ovan utövas i fråga om arbetstagare hos riksdagen eller dess myndig- heter av riksdagen eller den myndighet som riksdagen bestämmer (6 § andra stycket LOA). 
 Därutöver uppställs krav på svenskt medborgarskap som behörig- hetsvillkor för offentliga anställningar eller uppdrag i olika författ- ningar som har lagstöd i 11 kap. 9 § tredje stycket RF eller i 6 § LOA. 
 Av vår kartläggning framgår att det med undantag för regleringen i säkerhetsskyddslagen (se särskilt avsnitt längre ner) endast ställs krav på svenskt medborgarskap för  
 statliga  
 anställningar och uppdrag. 
 Ett reformerat regelsystem 
 Med utgångspunkt i vår kartläggning konstaterar vi att dagens regelverk, där krav på svenskt medborgarskap föreskrivs för ett stort antal statliga anställningar och uppdrag, är oöverskådligt och omfattar fler anställningar och uppdrag än vad som är sakligt motiverat. Bland annat är den närmare innebörden och räckvidden av föreskrifterna i 11 kap. 9 § tredje stycket RF oklar. Regelverket bör enligt vår upp- fattning ersättas av ett mindre omfattande och tydligare system. 
 Vi gör den bedömningen att krav på svenskt medborgarskap som behörighetsvillkor för offentliga anställningar och uppdrag bör behållas när det är motiverat med hänsyn till rikets säkerhet eller förhållandet till andra stater. Även viss verksamhet inom staten som på ett ingripande sätt berör enskildas rättsförhållanden bör alltjämt förbehållas den som är svensk medborgare. I grundlag bör i första hand fästas krav på svenskt medborgarskap för de viktigaste anställningarna eller uppdragen hos de högsta statsorganen samt hos organ med funktioner inom ramen för den konstitutionella kontrollen. Beträffande övriga anställningar eller uppdrag för vilka krav på svenskt medborgarskap är sakligt motiverat, är det enligt vår uppfattning tillräckligt att kravet uppställs i lag eller enligt förutsättningar som anges i lag. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 25 
  
 Vi anser att regeringen bör ha kvar sin befogenhet enligt 6 § första stycket LOA att förordna eller för särskilda fall besluta om krav på svenskt medborgarskap för statliga anställningar. Regeringens kom- petens bör även omfatta uppdrag hos staten (jfr avsnitt om anställningar och uppdrag med anknytning till regeringen). Mot bakgrund av de utgångspunkter som enligt vår bedömning bör gälla för ett reformerat regelsystem, bör vidare de särskilda förutsättningar som föreskrivs för regeringens kompetens ändras. Vi föreslår att regeringen skall ha befogenhet att föreskriva eller för särskilda fall besluta att bara svenska medborgare får ha eller utöva statlig anställning eller uppdrag 
  
 som kan medföra kännedom om omständigheter som är av betydelse för rikets säkerhet, 
  
 som kan vara förenad med handläggning av frågor som rör förhållandet till andra stater eller till mellanfolkliga organisationer eller 
  
 som kan vara förenad med myndighetsutövning som på ett ingripande sätt berör enskildas rättsförhållanden. 
  
 Statschefen 
 Den som tjänstgör som statschef har som sin viktigaste uppgift att vara symbol för riket och representera Sverige. Han eller hon får del av information som är av central betydelse för rikets säkerhet. Kravet på svenskt medborgarskap har enligt vår uppfattning ett så naturligt och självklart samband med tjänsteutövningen, att det är sakligt motiverat att behålla kravet. Någon ändring föreslås därför inte. 
 Anställningar och uppdrag med anknytning till riksdagen 
 Mot bakgrund av att frågor om rösträtt och valbarhet till riksdagen uttryckligen har undantagits från vårt uppdrag, konstaterar vi att den politiska makten på riksnivå alltjämt kommer att förbehållas svenska medborgare. Med beaktande härav samt med hänsyn till rikets säkerhet och förhållandet till andra stater anser vi att dagens krav på svenskt medborgarskap för anställningar och uppdrag med anknytning till riksdagen bör behållas. Föreskrifter härom bör alltjämt i princip ställas i grundlag, dock med en delvis annan lagteknisk utformning. 
 Av vår kartläggning framgår att flertalet anställningar och uppdrag för vilka det i dag ställs krav på svenskt medborgarskap - dock inte ledamöterna i Riksbankens direktion och Riksdagens arvodesnämnd 
  
 26  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 samt cheferna för utskottens och  
 EU-nämndens 
  kanslier - tillsätts genom val av riksdagen. Medborgarskapskravet avseende anställningar och uppdrag som tillsätts genom val av riksdagen bör fortfarande regleras i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. Vi föreslår att föreskriften i samma lagrum om att endast svenska medborgare får inneha eller utöva tjänst eller uppdrag såsom chef för myndighet som lyder omedelbart under riksdagen eller såsom ledamot av sådan myndighet eller dess styrelse tas bort. Vidare föreslår vi att krav på svenskt medborgarskap för ledamöterna av Riksbankens direktion ställs i 9 kap. 12 § andra stycket RF och att medborgarskapskrav för ledamöterna i Riksdagens arvodesnämnd regleras i 2 § lagen (1993:1426) med instruktion för Riksdagens arvodesnämnd istället för i grundlag. Krav på svenskt medborgarskap för cheferna för utskottens och  
 EU-nämndens 
  kanslier bör fortfarande ställas i riksdagsordningen. 
 Anställningar och uppdrag med anknytning till regeringen 
 Kravet på tio års medborgarskap för  
 statsråd  
 är sakligt motiverat. Med hänsyn till rikets säkerhet och förhållandet till andra stater är det ett oeftergivligt krav att endast svenska medborgare får ha befattning som statsråd. Den särskilda kvalifikationstiden bör behållas, eftersom den borgar för att statsråden är tillräckligt förtrogna med allmänna och mer långsiktiga frågor som rör det svenska samhällets grundläggande struktur och värderingar. Vidare torde faran för påtryckningar i spänt läge vara något mindre för den som har varit svensk medborgare en längre tid innan han eller hon utses till statsråd. 
 Kravet på svenskt medborgarskap för  
 anställning i Regerings- kansliet närmast under statsråd  
 (f.n. statssekreterarna och kabinett- sekreteraren) och  
 anställning som svenskt sändebud  
 är som regel sakligt motiverat med hänsyn till rikets säkerhet och förhållandet till andra stater. Ett absolut medborgarskapskrav för nämnda anställningar bör dock inte ställas. Vi utesluter nämligen inte att det kan finnas skäl att göra undantag från kravet på svenskt medborgarskap för statssekreterare som ansvarar för någon speciell fråga. När det gäller anställning som svenskt sändebud kan vi förutse situationer, bl.a. inom ramen för det löpande europeiska samarbetet, där det av praktiska eller andra skäl torde kunna uppkomma behov av att låta utlänningar före- träda Sverige och representera svenska intressen. Även oklarheterna beträffande föreskrifternas närmare innebörd och omfattning talar för att de bör tas bort. Vi föreslår att föreskrifterna i 11 kap. 9 § tredje stycket RF om krav på svenskt medborgarskap för tjänst i Regeringskansliet närmast under statsråd och tjänst som svenskt 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 27 
  
 sändebud tas bort. Det ankommer då i stället på regeringen att med stöd av 6 § första stycket LOA reglera frågan om medborgarskapskrav för nämnda anställningar. 
  
 Bestämningen  
 ämbete som lyder omedelbart under regeringen  
 torde i dag endast avse JK och RÅ. Med beaktande av att omfattningen och den närmare innebörden av föreskriften i 11 kap. 9 § tredje stycket RF om krav på svenskt medborgarskap för innehav eller utövande av ämbete som lyder omedelbart under regeringen är oklar och då JK och RÅ omfattas och även framdeles bör omfattas av samma reglering i fråga om krav på svenskt medborgarskap som övriga myndighetschefer, föreslår vi att nämnda föreskrift tas bort. 
  
 Enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF får endast svenska medborgare  
 inneha eller utöva tjänst eller uppdrag såsom chef för myndighet som lyder omedelbart under regeringen eller såsom ledamot av sådan myndighet eller dess styrelse.  
 Vår kartläggning visar att ett mycket stort antal myndigheter inom vitt skilda verksamhetsområden omfattas av regleringen i RF. De tillämpningssvårigheter och den allmänna ovisshet som råder beträffande föreskriftens räckvidd talar i sig för att den bör utgå eller ändras. 
 Intresset av att få så kvalificerade innehavare som möjligt till offent- liga anställningar och uppdrag gäller i hög grad myndighetschefer samt ledamöter av sådana myndigheter och dess styrelser. Även det allmänna önskemålet att den kulturella mångfalden i samhället bör åter- speglas inom statsorganisationen på alla nivåer bör beaktas. En ökad etnisk och kulturell mångfald inom myndigheternas ledning bör dessutom betraktas som en kvalitets- och kompetenshöjning i sig. 
 Hänsynen till rikets säkerhet och förhållandet till andra stater motiverar emellertid att kravet på svenskt medborgarskap behålls för ledningen inom ett antal myndigheter som lyder omedelbart under regeringen. Ett annat motiv till att medborgarskapskravet bör behållas kan vara att myndigheten bedriver verksamhet som på ett ingripande sätt berör enskildas rättsförhållanden. När det gäller ett betydande antal andra myndigheter som lyder omedelbart under regeringen synes kravet på svensk medborgarskap för myndighetens ledning knappast motiveras av ovan nämnda hänsyn. Enligt vår uppfattning saknas i stor utsträckning godtagbara sakliga skäl att upprätthålla kravet på svenskt medborgarskap för ledningen i myndigheter med i huvudsak kulturell verksamhet samt för ledningen vid universitet, högskolor och andra inrättningar som i huvudsak bedriver undervisning eller forskning. Som regel är det inte heller sakligt motiverat att ställa krav på svenskt medborgarskap för ledamöter i statliga kommittéer och för särskilda utredare. 
  
 28  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 Det är emellertid inte möjligt att inom ramen för vårt arbete närmare precisera vilka myndigheter för vars ledning kravet på svenskt med- borgarskap bör finnas kvar. Det är inte heller lämpligt att föra in mer precisa föreskrifter i RF. En ordning där det ankommer på regeringen att aktivt ta ställning till i vilka fall svenskt medborgarskap bör upp- ställas som behörighetsvillkor är enligt vår uppfattning den lämpligaste lösningen. Regleringen blir då tydligare och antalet befattningar där svenskt medborgarskap krävs kan minimeras i förhållande till vad som i dag följer av RF:s generella föreskrifter. 
 Vi föreslår därför att föreskriften i 11 kap. 9 § tredje stycket RF om medborgarskapskrav för chefer m.fl. i myndigheter som lyder omedelbart under regeringen tas bort. Det bör enligt vår uppfattning överlåts på regeringen att med stöd av 6 § första stycket LOA föreskriva eller för särskilda fall besluta om krav på svenskt medborgarskap för ledningen i myndigheter som lyder omedelbart under regeringen, liksom för övriga anställningar och uppdrag hos regeringens myndigheter. 
 Anställningar och uppdrag vid domstolarna och domstolsliknande nämnder m.m. 
 Domstolarnas självständighet under lagarna utgör en av hörnstenarna i det svenska statsskicket. Domstolarna utför traditionellt uppgifter som är av stor betydelse för invånarna. I centrum för verksamheten står invånarnas rättssäkerhet och rättstrygghet. Syftet med kraven på domstolarnas sammansättning och ordinarie domares oavsättlighet i 11 kap. RF är att slå vakt om självständigheten i dömandet. Ytterst är det de enskilda domarna som självständigt utövar den dömande makten. De har således en central roll i det svenska samhället och kan i hög grad sägas vara bärare av det svenska samhällets offentliga makt. 
 Vi gör i detta betänkande bedömningen att som huvudregel bör gälla att domare skall vara svenska medborgare. Detta motiveras med hänsyn till rikets säkerhet och förhållandet till andra stater samt då verksamheten innefattar myndighetsutövning som på ett ingripande sätt berör enskildas rättsförhållanden. Vi utesluter emellertid inte att utlänningar i viss utsträckning ges behörighet att utöva dömande verksamhet, om vägande skäl talar för en sådan lösning. 
 Enligt vår uppfattning bör ordinarie domare, icke ordinarie domare (dvs. assessorer och fiskaler) samt särskilda ledamöter i allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol fortfarande vara svenska medborgare. Även medborgarskapskravet för ledamöterna i Marknadsdomstolen, Arbetsdomstolen och Patentbesvärsrätten bör behållas. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 29 
  
 Nämndemän och jurymän  
 är domare när de utövar sina förtroendeuppdrag. De deltar i rätten i egenskap av representanter för allmänheten, dvs. alla invånare i landet. Deras medverkan bidrar till att allmänhetens förtroende för domstolarna upprätthålls. Bland annat mot bakgrund härav anser vi att även utlänningar som är folkbokförda bör vara valbara som nämndemän och jurymän. Kravet på svenskt medborgarskap för dessa bör därför tas bort. 
 Tingsnotarier och länsrättsnotarier  
 fungerar som icke ordinarie domare vid tingsrätt respektive länsrätt när de efter förordnande utövar viss dömande verksamhet. Med hänsyn bl.a. till att notarie- tjänstgöringen har ett stort utbildningsvärde för alla jurister, bör det inte längre krävas svenskt medborgarskap för sådan tjänstgöring. 
  
 Med hänsyn till domstolarnas konstitutionella betydelse och då bestämmelser om ordinarie domares ställning finns i grundlag, anser vi att medborgarskapskravet för dessa fortfarande bör föreskrivas i grundlag. I övrigt är det tillräckligt att medborgarskapskrav för den som utövar dömande verksamhet regleras i lag. 
 Mot bakgrund av det anförda föreslår vi att föreskriften i 11 kap. 9 § tredje stycket RF om innehav eller utövande av domartjänst ersätts med en föreskrift om att ordinarie domare skall vara svensk medborgare. Vidare föreslår vi att det införs en ny föreskrift i 5 § LOA om krav på svenskt medborgarskap för den som har eller utövar anställning eller uppdrag som domare. Vad som sägs om domare i sistnämnda bestämmelse skall dock inte gälla nämndemän, jurymän och notarier. I syfte att undvika dubbelreglering föreslår vi också att föreskrifter om svenskt medborgarskap för domare i andra lagar och förordningar tas bort. 
 Vid domstolarna finns ett antal  
 anställningar där befattnings- havarna inte har några dömande uppgifter 
 . Vi anser att kravet på svenskt medborgarskap för hovrättsfiskalsaspiranter och kammarrätts- fiskalsaspiranter bör behållas, eftersom samma behörighetsvillkor bör gälla för samtliga led i domarutbildningen. Beträffande övriga befattningar - särskild föredragande i allmän förvaltningsdomstol och Patentbesvärsrätten, revisionssekreterare, regeringsrättssekreterare, chef för administrativ enhet i hovrätt och kammarrätt samt kanslichef i Högsta domstolen och Regeringsrätten - föreslår vi att kravet på svenskt medborgarskap tas bort. 
 Krav på svenskt medborgarskap uppställs också för vissa anställningar eller uppdrag vid domstolsliknande nämnder och andra organ med anknytning till rättsväsendet, nämligen 
  
 ledamöter i hyres- och arrendenämnder, 
  
 ledamöter i Statens  
  
 va-nämnd, 
  
 30  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 dispaschör enligt sjölagen (1994:1009), 
  
 ledamöter i Rättshjälpsnämnden, 
  
 gode män vid fastighetsbildningsförrättning enligt fastighets- bildningslagen (1970:988) och 
  
 synemän vid arrendesyn enligt 9 kap. jordabalken. 
  
 Vi anser att medborgarskapskravet för  
 ledamöterna i hyres- och arrendenämnderna, Statens  
  
 va-nämnd 
  
  och dispaschören  
 bör behållas. Nämnda befattningshavare har uppgifter som i viss utsträckning kan jämställas med dömande verksamhet vid domstol. Samma behörighets- villkor bör därför gälla för dessa som för de domare som enligt vårt förslag omfattas av den nya föreskriften i 5 § LOA. 
  
 De frågor som  
 ledamöterna i Rättshjälpsnämnden  
 har att ta ställning till är däremot inte är jämförbara med dömande verksamhet. Vi föreslår att medborgarskapskravet för ledamöterna tas bort. 
  
 Vi anser inte heller att det är sakligt motiverat att ställa krav på svenskt medborgarskap för  
 gode män vid fastighetsbildningsförrättning  
 eller  
 synemän vid arrendesyn. 
  
 Slutligen vill vi framhålla att det i lagstiftningssammanhang bör uppmärksammas att krav på domarkompetens som behörighetsvillkor för offentliga anställningar och uppdrag indirekt innebär att befattningshavaren skall vara svensk medborgare. Behörighetskrav bör om möjligt utformas så att även utlänningar kan komma ifråga för offentliga anställningar och uppdrag. 
 Övriga kategorier av anställningar och uppdrag 
  
 När det gäller flertalet  
 anställningar vid kronofogdemyndigheterna  
 och  
 överinspektörer vid Elsäkerhetsverket  
 har vi utifrån de övergripande principer som redovisas ovan i fråga om 11 kap. 9 § RF och LOA, gjort bedömningen att det inte är sakligt motiverat att behålla medborgar- skapskravet. 
  
 Kravet på svenskt medborgarskap för anställning som  
 åklagare  
 är enligt vår bedömning sakligt motiverat, eftersom de uppgifter åklagare fullgör är viktiga för den svenska rättsstaten och innefattar myndighets- utövning som på ett ingripande sätt berör enskildas rättsförhållanden. 
 Även kravet på svenskt medborgarskap för anställning som  
 polis  
 är enligt vår bedömning sakligt motiverat bl.a. eftersom verksamheten utgör myndighetsutövning som på ett ingripande sätt berör enskildas rättsförhållanden. Av samma skäl anser vi att kravet på svenskt med- borgarskap för uppdrag som ledamot eller suppleant i polisstyrelse eller polisnämnd bör behållas. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 31 
  
 I betänkandet görs även bedömningen att beträffande  
 ledamöter i Riksvärderingsnämnden  
 och  
 de lokala värderingsnämnderna  
 enligt förfogandelagen (1978:262) och  
 ledamöter i Oljekrisnämnden  
 är medborgarskapskravet sakligt motiverat. 
 Följande kategorier av anställningar och uppdrag har vi bedömt ligga utanför vårt uppdrag eftersom de har anknytning till lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, vilken ligger utanför vårt uppdrag: 
  
 ledamöter i inskrivningsnämnderna vid Totalförsvarets pliktverk, 
  
 militär grundutbildning för kvinnor, 
  
 frivilligt försvarsverksamma och 
  
 tjänstgöring i hemvärnet. 
  
 För valbarhet till vissa förtroendeuppdrag krävs rösträtt vid kommunala val. Ett sådant krav innebär att utlänningar som inte är medborgare i ett land inom EU, Norge eller Island skall ha varit folkbokförda i Sverige minst tre år i följd för att vara valbara till förtroendeuppdraget. Vårt förslag om att treårsregeln tas bort leder automatiskt till att den särbehandling av utlänningar som föreligger beträffande följande kategorier försvinner: 
  
 ledamöter i övervakningsnämnderna, 
  
 ledamöter i skattenämnderna samt 
  
 Överförmyndare och ledamöter i överförmyndarnämnd samt 
  
 ledamöter i styrelsen för allmän försäkringskassa och i social- försäkringsnämnd. 
  
 I linje med förslaget beträffande treårsregeln, tas även det särskilda kravet i lagen (1981:324) om medborgarvittnen på att utlänningar skall ha varit folkbokförda i Sverige i tre år för att vara valbara till uppdrag som medborgarvittne bort. 
 Säkerhetsklassade anställningar 
 Med säkerhetsskydd avses olika åtgärder för att skydda totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt. Rikets säkerhet kan sägas avse såväl den yttre säkerheten för det nationella oberoendet som den inre säkerheten för det demokratiska statsskicket. De grundläggande bestämmelserna om säkerhetsskyddet finns i säkerhetsskyddslagen (1996:627). Av dess 29 § följer att  
 en säkerhetsklassad anställning vid staten, en kommun eller ett landsting  
 får innehas endast av den som är svensk medborgare. Regeringen får i enskilda fall medge undantag från kravet. Det finns tre 
  
 32  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 olika säkerhetsklasser  
 (1-3). 
  Klass 1 - den högsta klassen - avser verk- samhet där den deltagande i stor omfattning får del av uppgifter som omfattas av sekretess och är av synnerlig betydelse för rikets säkerhet. Säkerhetsklass 2 avser tillgång till sådana uppgifter i en omfattning som inte är obetydlig. Säkerhetsklass 3 avser verksamhet där den deltagande i övrigt får del av uppgifter som omfattas av sekretess och som är av betydelse för rikets säkerhet, om ett röjande av uppgifterna kan antas medföra men för rikets säkerhet som inte endast är ringa. 
 Att anställningar vid staten eller i kommun eller landsting i säkerhetsklasserna 1 och 2 även i fortsättningen skall vara förbehållna svenska medborgare ser vi som motiverat utifrån tillgången till information som är av synnerlig betydelse för rikets säkerhet. När det gäller säkerhetsklass 3 har vi gjort följande överväganden. Vi vet lite om hur dagens säkerhetsskyddslagstiftning tillämpas eller vilken verksamhet som säkerhetsklassats i respektive klass. De drygt tio år gamla siffror som finns tillgängliga gällde tillämpningen av äldre lagstiftning och är med stor sannolikhet föråldrade. Det förhållandet att man i detalj inte vet vilken verksamhet som är säkerhetsklassad och vilka verksamheter som hör till respektive säkerhetsklass, är enligt vår bedömning otillfredsställande och gör att det inte är möjligt att bedöma vilka effekter en eventuell justering beträffande säkerhetsklass 3 kan få. Vi föreslår därför dels att regeringen ger Rikspolisstyrelsen och Försvarsmakten i uppdrag att undersöka hur säkerhetsskyddslagen tillämpas, dels att regeringen med utgångspunkt i resultatet av undersökningen ser över eller låter se över kravet på svenskt med- borgarskap i 29 § säkerhetsskyddslagen. Regeringen bör med ledning av resultatet av undersökningen överväga en öppning av 29 § såvitt gäller säkerhetsklass 3, mot bakgrund av att samhällets etniska och kulturella mångfald bör tas som utgångspunkt för den generella politikens utformning och genomförande på alla samhällsområden och nivåer samt att lika rättigheter, skyldigheter och möjligheter skall gälla för alla i landet oavsett etnisk och kulturell bakgrund. 
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
 I betänkandet gör vi bedömningen att följande övriga medborgarskaps- krav inte är sakligt motiverade och därför bör tas bort: 
  
 krav på svenskt medborgarskap eller medborgarskap inom EU/EES för antagning till ledamot i Sveriges advokatsamfund, 
  
 medborgarskapskrav beträffande nyttjanderätt till vissa staten till- höriga vattenfall, 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sammanfattning  
 33 
  
 vid borgen för vissa delgivningskostnader i utlandet vid biträde av Justitiedepartementet, 
  
 för ledamöter i allmänningsstyrelser m.m. och 
  
 för ledamöter i flottningsstyrelser. 
  
 Vi gör beträffande följande övriga medborgarskapskrav bedömningen att de är sakligt motiverade och bör finnas kvar: 
  
 för befälhavare på handelsfartyg m.m., 
  
 för fastställande av könstillhörighet, 
  
 för tillämpning av reglerna om automatiska namnförvärv i namn- lagen, 
  
 för tillstånd enligt lagen om krigsmateriel (1992:1300), 
  
 för tillstånd till luftfart m.m., 
  
 för tillstånd till marinvetenskaplig forskning, 
  
 för tillträde till militärt skyddsområde och 
  
 vid utlämning för brott. 
  
 När det gäller kravet på antingen visst medborgarskap eller två års hemvist för en av partnerna såvitt gäller registrering av partnerskap, gör vi bedömningen att kravet är sakligt motiverat och bör finnas kvar. Vi anser att det inte ligger inom ramen för vårt uppdrag att pröva de medborgarskapskrav som finns beträffande deltagande i adelsmöte och ledamotskap i Carnegiestiftelsens styrelse. När det gäller bistånd vid vistelse utomlands har vi mot bakgrund av att regeringen nyligen tillsatt en särskild parlamentarisk sammansatt kommitté att se över hela regelverket om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m., valt att inte överväga de bestämmelser i ifrågavarande reglering som ligger inom ramen för vårt uppdrag. 
 Konsekvenser av våra förslag 
 Ekonomiska konsekvenser 
 Vårt förslag att rösträtten för utlänningar vid kommunala val utvidgas genom att den s.k. treårsregeln tas bort kommer att medföra att ett större antal utlänningar än tidigare får rösträtt vid de kommunala valen. Genomförandet av förslaget får ekonomiska effekter genom en smärre ökning av de administrativa kostnaderna i samband med val, t.ex. beträffande röstkort, valsedlar etc. Dessa ökade kostnader torde dock vara försumbara och falla inom ramen för normal variation av antalet nytillkomna röstberättigade, t.ex. hur stor kullen av tonåringar är som 
  
 34  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2000:106 
  
 under ett valår hamnar på rätt sida om  
 18-årsregeln 
  (senast på valdagen fyller 18 år). I betänkandet lämnas även en rad förslag som kommer att medföra att ett stort antal anställningar och uppdrag på det offentliga området öppnas upp och blir tillgängliga även för utlänningar. Genomförandet av dessa förslag leder enligt vår bedömning inte till ökade offentliga utgifter. Uppdraget som vi föreslår att regeringen ger åt Försvarsmakten och Rikspolisstyrelsen när det gäller säkerhets- skyddslagstiftningen, bör kunna utföras inom ramen för respektive myndighets ordinarie anslag. I övrigt har vi gjort bedömningen att våra förslag inte medför ökade offentliga utgifter. 
 Integrationspolitiska konsekvenser 
 Det är vår uppfattning att man genom att utvidga rösträtten ökar utlänningarnas direkta politiska inflytande på det kommunala området. Ett slopande av treårsregeln innebär att utlänningar utanför den nuvarande kretsen av medborgare i nordiska länder och i länder inom EU, får samma rättigheter som utlänningar i denna krets. Härigenom värnas grundläggande demokratiska värden. Ett ökat inflytande är även ägnat att stimulera det lokala och regionala samhällets ansträngningar att motverka utlänningarnas svårigheter på olika områden samt att stärka utlänningarnas självkänsla och främja deras solidaritet med det svenska samhället. Genom att öppna upp ett stort antal offentliga anställningar och uppdrag för utlänningar samt att ta bort otidsenliga krav relaterade till svenskt medborgarskap, gynnas samhällets etniska och kulturella mångfald. För att öka mångfalden i samhället behövs attitydförändringar. Statliga myndigheter har i detta sammanhang ett stort ansvar som normgivare och bör genom tydliga signaler och budskap motverka stereotypa uppfattningar och generaliseringar om olika grupper i samhället. Ett konkret sätt att visa detta bör vara att statsförvaltningen i ökad utsträckning strävar efter att avspegla den arbetsföra befolkningens etniska sammansättning. Våra förslag främjar en sådan utveckling. 
 Förhållandet till  
 EG-rätten. 
  
 Det vår bedömning att de krav på svenskt medborgarskap som vi ansett sakligt motiverade och därför bör finnas kvar, är förenliga med EG- rätten. Rådets direktiv 94/80/EG ställer inte några hinder mot vårt förslag om slopande av den s.k. treårsregeln. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i regeringsformen 
 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 12 § och 11 kap. 9 § regeringsformen 
 1  
 skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 9 kap. 
  
 12 § 
  
 Riksbanken är rikets centralbank och en myndighet under riksdagen. Riksbanken har ansvaret för penningpolitiken. Ingen myndighet får be- stämma hur Riksbanken skall besluta i frågor som rör penningpolitik 
  
 Riksbanken har elva full- 
  
 Riksbanken har elva full- 
  
 mäktige, som väljs av riksdagen. 
  
 mäktige, som väljs av riksdagen. 
  
 Riksbanken leds av en direktion, 
  
 Riksbanken leds av en direktion, 
  
 som utses av fullmäktige. 
  
 som utses av fullmäktige.  
 Haley 
  
 möterna i direktionen skall vara 
  
 svenska medborgare. 
  
 Riksdagen prövar om ledamöterna i fullmäktige och direktionen skall beviljas ansvarsfrihet. Om riksdagen vägrar en fullmäktig an- svarsfrihet är han därmed skild från sitt uppdrag. Fullmäktige får skilja en ledamot av direktionen från hans anställning endast om han inte längre uppfyller de krav som ställs för att han skall kunna utföra sina uppgifter eller om han gjort sig skyldig till allvarlig försummelse. 
 Bestämmelser om val av fullmäktige och om Riksbankens ledning och verksamhet meddelas i lag. 
  
 1  
 Lagen omtryckt 1998:1437. 
  
 36  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 11 kap. 
  
 9 § 
  
 Tjänst vid 
  
 domstol eller vid förvaltningsmyndighet som lyder under 
  
 regeringen 
  
 tillsättes av regeringen eller av myndighet som regeringen 
  
 bestämmer. 
 Vid tillsättningen av statlig tjänst skall avseende fästas endast vid sakliga grunder, såsom förtjänst och skicklighet. 
  
 Endast den som är svensk 
  
 Ordinarie domare och den 
  
 medborgare får inneha eller ut- 
  
 som utses genom val av riksda- 
  
 öva domartjänst, ämbete som 
  
 gen skall vara svensk medborga- 
  
 lyder omedelbart under rege- 
  
 re 
 . I övrigt får krav på svenskt 
  
 ringen, tjänst eller uppdrag så- 
  
 medborgarskap för behörighet 
  
 som chef för myndighet som ly- 
  
 att inneha eller utöva tjänst eller 
  
 der omedelbart under riksdagen 
  
 uppdrag hos staten eller kom- 
  
 eller regeringen eller såsom le- 
  
 mun uppställas endast i lag eller 
  
 damot av sådan myndighet eller 
  
 enligt förutsättningar som angi- 
  
 dess styrelse, tjänst i regerings- 
  
 ves i lag. 
  
 kansliet närmast under statsråd 
  
 eller tjänst såsom svenskt sän- 
  
 debud. Även i annat fall får en- 
  
 dast den som är svensk medbor- 
  
 gare inneha tjänst eller upp- 
  
 drag, om tjänsten eller uppdra- 
  
 get tillsättes genom val av riks- 
  
 dagen.  
 I övrigt får krav på 
  
 svenskt medborgarskap för be- 
  
 hörighet att inneha eller utöva 
  
 tjänst eller uppdrag hos staten 
  
 eller kommun uppställas endast i 
  
 lag eller enligt förutsättningar 
  
 som angives i lag. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 37 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i tryckfrihetsför- ordningen 
 Härigenom föreskrivs att 12 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen 
 1  
 skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse 
 Till jurymän  
 skola  
 utses  
 svenska medborgare,  
 som  
 äro  
 bosatta inom länet. De bör vara kända för omdömesgillhet, självstän- dighet och rättrådighet. Bland jurymännen bör skilda samhälls- grupper och meningsriktningar samt olika delar av länet vara företrädda. Den som är under- årig eller som har förvaltare en- ligt särskilda bestämmelser i lag får inte vara juryman. 
 Föreslagen lydelse 
 12 kap. 
 5 § 
 Till jurymän  
 skall  
 utses  
 perso- ner  
 som  
 är  
 bosatta inom länet. De bör vara kända för omdö- mesgillhet, självständighet och rättrådighet. Bland jurymännen bör skilda samhällsgrupper och meningsriktningar samt olika delar av länet vara företrädda. Den som är underårig eller som har förvaltare enligt särskilda bestämmelser i lag får inte vara juryman. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Lagen omtryckt 1998:1438. 
  
 38  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled 
 Härigenom föreskrivs att 39 § lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled skall ha följande lydelse 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 39 § 
 1 
  
 Styrelsen väljes å flottningsstämma. Av 40 och 40 a §§ följer dock att styrelseledamot kan utses på annat sätt. 
 Till styrelseledamot må utses annan person än flottande. 
  
 Ledamot av 
  
 styrelsen 
  
 skall 
  
 Ledamot av styrelsen skall 
  
 vara här i riket bosatt  
 svensk 
  
 vara här i riket bosatt  
 person 
 , 
  
 medborgare 
 , där ej för särskilt 
  
 där ej för särskilt fall regeringen 
  
 fall regeringen 
  
 medgiver 
  
 un- 
  
 medgiver undantag. 
  
 dantag. 
 Styrelseledamot må ändå att den tid, för vilken ha blivit utsedd, ej gått till ända, skiljas från uppdraget genom beslut av den, som utsett honom. 
 Avgår av föreningen vald styrelseledamot, innan den tid, för vilken ha blivit vald, gått till ända, och finnes ej ersättare, åligger det övriga styrelseledamöter, såframt styrelsen ej är beslutför med kvarstående ledamöter eller enligt reglementet fulltalig styrelse alltid skall förefin- nas, att ofördröjligen föranstalta om val av ny ledamot. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1977:1093. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 39 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i rättegångsbalken 
 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 1, 6 och 10 a §§ samt 8 kap. 2 och 7 §§ rättegångsbalken skall följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 kap. 
  
 1 § 
 1 
  
 Lagfaren domare skall  
 vara 
  
 Lagfaren domare skall  
 ha  
 avlagt 
  
 svensk medborgare och hava  
 av- 
  
 för behörighet till domarämbetet 
  
 lagt för behörighet till domaräm- 
  
 föreskrivna kunskapsprov. 
  
 betet föreskrivna kunskapsprov. 
  
 Ej må den utöva domarämbete, som är i konkurstillstånd eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
 Om kunskapsprov och villkor i övrigt för utövande av domarämbete förordnar regeringen. 
 6 § 
 2 
  
 Valbar till nämndeman är  
 varje svensk medborgare,  
 som är folk- bokförd i kommunen eller, i frå- ga om nämndeman i hovrätt, i länet eller den del därav som hör till hovrätten, och som inte är underårig eller har förvaltare en- ligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Den som är lagfaren domare, be- fattningshavare vid domstol, åklagare, polisman eller advokat eller den som eljest har till yrke att föra andras talan inför rätta får inte vara nämndeman. 
  
 1 
  
 Senaste lydelse 1988:1260. 
  
 2 
  
 Senaste lydelse 1994:1620. 
  
 Valbar till nämndeman är  
 den  
 som är folkbokförd i kommunen eller, i fråga om nämndeman i hovrätt, i länet eller den del där- av som hör till hovrätten, och som inte är underårig eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § för- äldrabalken. Den som är lagfa- ren domare, befattningshavare vid domstol, åklagare, polisman eller advokat eller den som eljest har till yrke att föra andras talan inför rätta får inte vara nämn- deman. 
  
 40  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Ingen får samtidigt vara nämndeman i hovrätt och tingsrätt. 
 Den som fyllt sextio år eller uppger något giltigt hinder är inte skyl- dig att ta emot uppdrag som nämndeman. Den som har avgått som nämndeman är inte skyldig att ta emot nytt uppdrag förrän efter fyra år. 
 Rätten prövas självmant den valdes behörighet. 
 10 a § 
 3 
  
 Regeringen förordnar för tre år i sänder dem som skall tjänstgöra som ekonomiska experter enligt 1 kap. 8 § och 2 kap. 4 a §. Under treårspe- rioden får vid behov ytterligare personer förordnas för återstående del av perioden. Inträffar medan en ekonomisk expert deltar i behandlingen av ett mål en omständighet som medför att förordnandet skall upphöra att gälla, skall förordnandet oberoende därav anses ha fortsatt giltighet 
  
 såvitt avser det pågående målet. 
  
 Den som skall tjänstgöra som 
  
 Den som skall tjänstgöra som 
  
 ekonomisk expert  
 skall vara 
  
 ekonomisk expert får ej vara un- 
  
 svensk medborgare och  
 får ej 
  
 derårig eller i konkurstillstånd 
  
 vara underårig eller i konkur- 
  
 eller ha förvaltare enligt 11 kap. 
  
 stillstånd eller ha förvaltare en- 
  
 7 § föräldrabalken. 
  
 ligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
  
 8 kap. 
  
 2 § 
 4 
  
 Till ledamot av advokat- samfundet får endast antas den som 
 1 
 .  
 är svensk medborgare eller medborgare i en annan stat in- om Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samar- betsområdet, 
  
 2 
 . har hemvist i Sverige eller i en annan stat inom Europeiska unionen eller Europeiska eko- nomiska samarbetsområdet, 
  
 3 
 . har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörig- het till domarämbete, 
  
 4 
 . har genomgått för advokat- verksamhet erforderlig praktisk 
  
 3 
  
 Senaste lydelse 1988:1260. 
  
 4 
  
 Senaste lydelse 2000:172. 
  
 Till ledamot av advokat- samfundet får endast antas den som 
  
 1 
 . har hemvist i Sverige eller i en annan stat inom Europeiska unionen eller Europeiska eko- nomiska samarbetsområdet, 
  
 2 
 . har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörig- het till domarämbete, 
  
 3 
 . har genomgått för advokat- verksamhet erforderlig praktisk 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 41 
  
 och teoretisk utbildning, 
  
 5 
 . har gjort sig känd för redbar- het, och 
  
 6 
 . även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatverksamhet. 
 Advokatsamfundets styrelse får i enskilda fall medge undan- tag från antagningskraven såvitt gäller första stycket 1  
 och 2 
 . Detsamma gäller antagningskra- ven enligt första stycket  
 3 och 4  
 beträffande den som är auktori- serad som advokat i en annan stat i enlighet med där gällande bestämmelser. 
 Den som har genomgått ut- bildning som krävs för att bli advokat i en stat inom Europeis- ka unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och som i Sverige genomgått ett prov som visar att han har till- räckliga kunskaper om den svenska rättsordningen, skall anses uppfylla kraven enligt första stycket  
 3 och 4 
 . Detsam- ma gäller den som registrerats enligt 2 a § och som därefter un- der minst tre år bedrivit faktisk och regelbunden advokatverk- samhet i Sverige, under förut- sättning antingen att verksam- heten huvudsakligen omfattat svensk rätt eller att, om verk- samheten inte huvudsakligen omfattat svensk rätt, den regist- rerade på annat sätt har förvärvat tillräckliga kunskaper och erfa- renheter för att antas till ledamot i samfundet. 
 Den som har blivit auktorise- rad som advokat i Danmark, Finland, Island eller Norge i en- 
 och teoretisk utbildning, 
  
 4 
 . har gjort sig känd för redbar- het, och 
  
 5 
 . även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatverksamhet. 
 Advokatsamfundets styrelse får i enskilda fall medge undan- tag från antagningskraven såvitt gäller första stycket 1. Detsam- ma gäller antagningskraven en- ligt första stycket  
 2 och 3  
 beträf- fande den som är auktoriserad som advokat i en annan stat i enlighet med där gällande be- stämmelser. 
 Den som har genomgått ut- bildning som krävs för att bli advokat i en stat inom Europeis- ka unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och som i Sverige genomgått ett prov som visar att han har till- räckliga kunskaper om den svenska rättsordningen, skall anses uppfylla kraven enligt första stycket  
 2 och 3 
 . Detsam- ma gäller den som registrerats enligt 2 a § och som därefter un- der minst tre år bedrivit faktisk och regelbunden advokatverk- samhet i Sverige, under förut- sättning antingen att verksam- heten huvudsakligen omfattat svensk rätt eller att, om verk- samheten inte huvudsakligen omfattat svensk rätt, den regist- rerade på annat sätt har förvärvat tillräckliga kunskaper och erfa- renheter för att antas till ledamot i samfundet. 
 Den som har blivit auktorise- rad som advokat i Danmark, Finland, Island eller Norge i en- 
  
 42  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 lighet med där gällande bestäm- 
  
 lighet med där gällande bestäm- 
  
 melser och som därefter under 
  
 melser och som därefter under 
  
 minst tre år på ett tillfredsstäl- 
  
 minst tre år på ett tillfredsstäl- 
  
 lande sätt har tjänstgjort som 
  
 lande sätt har tjänstgjort som 
  
 biträdande jurist på advokatbyrå 
  
 biträdande jurist på advokatbyrå 
  
 i Sverige skall anses uppfylla 
  
 i Sverige skall anses uppfylla 
  
 kraven enligt första stycket  
  
 3-6 
 . 
  
 kraven enligt första stycket  
  
 2-5 
 . 
  
 Den som är försatt i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte antas till ledamot. Inte heller får den antas till ledamot som enligt 3 § lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmäs- sig rådgivning i vissa fall, m.m. är förbjuden att utöva rådgivningsverk- samhet. 
 Lagfaren domare i eller befattningshavare vid domstol eller allmän åklagare eller kronofogde får inte antas till ledamot; inte heller den som annars är anställd i en stats eller kommuns tjänst eller hos någon annan enskild än advokat, om inte advokatsamfundets styrelse medger un- dantag. 
 7 § 
 5 
  
 En advokat, som i sin verksamhet uppsåtligen gör orätt eller som an- nars förfar oredligt, skall uteslutas ur advokatsamfundet. När det gäller en sådan advokat som avses i 2 a § skall registreringen upphävas. Är omständigheterna mildrande, får i stället varning tilldelas honom. 
 Åsidosätter en advokat annars sina plikter som advokat, får varning eller erinran meddelas honom. Är omständigheterna synnerligen för- svårande, får han uteslutas ur samfundet eller, i fråga om en sådan ad- vokat som avses i 2 a §, hans registrering upphävas. 
 Tilldelas en advokat en varning, får han, om det finns särskilda skäl, även åläggas att utge en straffavgift till samfundet med lägst ettusen och högst femtiotusen kronor. 
 Om det bedöms tillräckligt får disciplinnämnden, i stället för att tilldela en advokat erinran, göra ett uttalande om att advokatens åtgärd 
  
 är felaktig eller olämplig. 
  
 Inträder beträffande en advo- 
  
 Inträder beträffande en advo- 
  
 kat sådan omständighet att han 
  
 kat sådan omständighet att han 
  
 enligt 2 § femte eller sjätte 
  
 enligt 2 § femte eller sjätte 
  
 stycket inte får antas till ledamot 
  
 stycket inte får antas till ledamot 
  
 av samfundet, är han skyldig att 
  
 av samfundet, är han skyldig att 
  
 genast träda ur samfundet. Om 
  
 genast träda ur samfundet. Om 
  
 han inte gör det, skall styrelsen 
  
 han inte gör det, skall styrelsen 
  
 förordna om hans uteslutning. 
  
 förordna om hans uteslutning. 
  
 5  
 Senaste lydelse 2000:172. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 43 
  
 Detsamma gäller, om en advokat 
  
 Detsamma gäller, om en advokat 
  
 inte längre uppfyller  
 medbor- 
  
 inte längre uppfyller hemvist- 
  
 garskapskravet enligt 2 § första 
  
 kravet enligt 2 § första stycket  
 1 
  
 stycket 1 eller  
 hemvistkravet en- 
  
 och styrelsen inte medger att han 
  
 ligt 2 § första stycket  
 2  
 och sty- 
  
 får stå kvar som ledamot av sam- 
  
 relsen inte medger att han får stå 
  
 fundet. 
  
 kvar som ledamot av samfundet. 
  
 Om en sådan advokat som avses 
  
 i 2 a § fråntas rätten att uppträda 
  
 som advokat i den stat där han är 
  
 auktoriserad, skall styrelsen upp- 
  
 häva hans registrering. 
 I beslut varigenom någon uteslutits ur samfundet får förordnas att beslutet genast skall verkställas. Detsamma gäller ett beslut att upphäva en registrering. 
 Brott mot tystnadsplikt enligt 4 § första stycket andra meningen får inte åtalas av annan än Justitiekanslern. Åtal får väckas endast om det är påkallat från allmän synpunkt. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 44  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1952:166) om häradsallmänningar 
 Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1952:166) om häradsallmänningar skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 23 § 
 1 
  
 Ledamöterna i en allmännings- 
  
 Ledamöterna i en allmännings- 
  
 styrelse skall vara här i landet 
  
 styrelse skall vara  
 bosatta  
 här i 
  
 bosatta svenska medborgare 
 , om 
  
 landet, om inte länsstyrelsen för 
  
 inte länsstyrelsen för ett särskilt 
  
 ett särskilt fall medger något an- 
  
 fall medger något annat. Leda- 
  
 nat. Ledamöterna får inte vara 
  
 möterna får inte vara underåriga 
  
 underåriga eller ha förvaltare 
  
 eller ha förvaltare enligt 11 kap. 
  
 enligt 11 kap. 7 § föräldrabal- 
  
 7 § föräldrabalken. 
  
 Johnson. 
  
 Om en allmänningsstämma beslutar det, får en ledamot av en all- männingsstyrelse skiljas från sitt uppdrag innan tiden för uppdraget har gått ut. 
 Om en styrelseledamot avgår innan tiden för uppdraget har gått ut och det inte finns någon suppleant, skall övriga styrelseledamöter ge- nast se till att en ny ledamot väljs för den tid som återstår. Om styrelsen ändå är beslutsför och om det inte strider mot bestämmelserna i regle- mentet, får valet skjutas upp till nästa ordinarie allmänningsstämma. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1990:90. 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 22 § 
  
 1 
  
 Ledamöterna i en allmännings- styrelse eller ekonominämnd skall vara  
  
 bosatta  
  
 här i landet, om inte länsstyrelsen för ett sär- skilt fall medger något annat. Ledamöterna får inte vara under- åriga eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 45 
  
 6 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1952:167) om allmänningsskogar i Norrland och Dalarna 
 Härigenom föreskrivs att 22 § lagen (1952:157) om allmänningsskogar i Norrland och Dalarna skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse 
 Ledamöterna i en allmännings- styrelse eller ekonominämnd skall vara här i landet  
 bosatta svenska medborgare 
 , om inte länsstyrelsen för ett särskilt fall medger något annat. Leda- möterna får inte vara underåriga eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
 Om den som utsett en ledamot i en allmänningsstyrelse eller i en ekonominämnd beslutar det, får ledamoten skiljas från sitt uppdrag in- nan tiden för uppdraget har gått ut. 
 Om en styrelse- eller nämndledamot som är vald av delägarna avgår innan tiden för uppdraget har gått ut och det inte finns någon suppleant, skall allmänningsstyrelsen genast se till att en ny ledamot väljs för den tid som återstår. Om styrelsen eller nämnden ändå är beslutsför och om det inte strider mot bestämmelserna i reglementet, får valet skjutas upp till nästa ordinarie allmänningsstämma. Om ledamoten har utsetts av länsstyrelsen skall allmänningsstyrelsen i stället genast göra anmälan dit, så att en ny ledamot kan utses. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1990:91. 
  
 46  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 7 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. 
 Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1970:419) om marknadsdomstol m.m. skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 7 § 
 1 
  
 Ledamot och ersättare i mark- nadsdomstolen  
 skall vara svensk medborgare och  
 får inte vara underårig eller ha förvaltare en- ligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Innan ledamot eller ersättare börjar tjänstgöra i domstolen, skall han ha avlagt domared. 
 Ledamot och ersättare i mark- nadsdomstolen får inte vara un- derårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. In- nan ledamot eller ersättare bör- jar tjänstgöra i domstolen, skall han ha avlagt domared. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1988:1288. 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 20 § 
  
 1 
  
 Valbar till nämndeman i kam- marrätt och länsrätt är  
  
 den  
  
 som är folkbokförd i det län eller den del av länet som hör till kam- marrättens eller länsrättens domkrets och som inte är under- årig eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 47 
  
 8 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar 
 Härigenom föreskrivs att 20 och 28 §§ lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse 
 Valbar till nämndeman i kam- marrätt och länsrätt är  
 svensk medborgare  
 som är folkbokförd i det län eller den del av länet som hör till kammarrättens eller länsrättens domkrets och som inte är underårig eller har för- valtare enligt 11 kap. 7 § föräld- rabalken. 
 Anställd vid domstol, skattemyndighet, länsstyrelse eller under länsstyrelse lydande myndighet, allmän försäkringskassa eller Riksför- säkringsverket får inte vara nämndeman. Detsamma gäller lagfaren domare, åklagare, polisman och advokat eller annan som har till yrke att föra andras talan inför rätta samt ledamot av skattenämnd eller soci- alförsäkringsnämnd. 
 Nämndeman i länsrätt får inte samtidigt vara nämndeman i kammar- rätt. 
 Den som har fyllt sextio år eller uppger något giltigt hinder är inte skyldig att ta emot uppdrag som nämndeman. Den som har avgått som nämndeman är inte skyldig att ta emot nytt uppdrag förrän efter fyra år. 
 Rätten prövar självmant den valdes behörighet. 
  
 1  
 Senaste lydelse 1997:1088. 
  
 28 § 
  
 2 
  
 Den som är underårig eller i konkurstillstånd eller som har förvaltare enligt 1 kap. 7 § för- äldrabalken får inte utöva be- fattning som ledamot eller före- dragande  
  
 i allmän förvaltnings- domstol 
  
 . I fråga om nämndemän i kammarrätterna och länsrätter- na gäller 20 och 21 §§. 
  
 48  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Ledamöter och föredragande i allmän förvaltningsdomstol skall vara svenska medborgare.  
 Den som är underårig eller i konkurs- tillstånd eller som har förvaltare enligt 1 kap. 7 § föräldrabalken får inte utöva befattning som ledamot eller föredragande. I fråga om nämndemän i kammar- rätterna och länsrätterna gäller 20 och 21 §§. 
  
 Ledamöter och fördragande i allmän förvaltningsdomstol skall ha avlagt domared. 
 De som står i sådant förhållande till varandra som anges i 4 kap. 12 § rättegångsbalken får inte samtidigt tjänstgöra som ledamöter i allmän förvaltningsdomstol. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 2  
 Senaste lydelse 1988:1287. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 49 
  
 9 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister 
 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 1 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister 
 1  
 skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 kap. 
  
 1 § 
 2 
  
 Arbetsdomstolen består av högst fyra ordförande, högst fyra vice ord- 
  
 förande samt sjutton andra ledamöter. 
  
 Ledamot  
 skall vara svensk 
  
 Ledamot får ej vara underårig 
  
 medborgare och  
 får ej vara un- 
  
 eller i konkurstillstånd eller ha 
  
 derårig eller i konkurstillstånd 
  
 förvaltare enligt 11 kap. 7 § för- 
  
 eller ha förvaltare enligt 11 kap. 
  
 äldrabalken. Innan ledamot tar 
  
 7 § föräldrabalken. Innan leda- 
  
 säte i arbetsdomstolen, skall han 
  
 mot tar säte i arbetsdomstolen, 
  
 ha avlagt domared. 
  
 skall han ha avlagt domared. 
 För annan ledamot än ordförande skall finnas högst tre ersättare. Vad i denna lag sägs om ledamot gäller även ersättare, om ej annat sär- skilt anges. 
 Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen för tre år. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1 
  
 Lagen omtryckt 1977:530. 
  
 2 
  
 Senaste lydelse 1992:124. 
  
 50  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 10 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1977:729) om Patentbesvärsrätten 
 Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1977:729) om Patentbesvärsrätten skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 7 § 
 1 
  
 Ledamot i 
  
 Patentbesvärsrätten 
  
 Ledamot i Patentbesvärsrätten 
  
 skall  
 vara 
  
 svensk medborgare 
  
 skall ha avlagt domared. Den 
  
 och  
 ha avlagt domared. Den som 
  
 som är underårig eller i konkurs 
  
 är underårig eller i konkurs eller 
  
 eller som har förvaltare enligt 
  
 som har förvaltare enligt 11 kap. 
  
 11 kap. 7 § föräldrabalken får ej 
  
 7 § föräldrabalken får ej utöva 
  
 utöva befattning som ledamot. 
  
 befattning som ledamot. 
 Första stycket gäller även föredragande hos Patentbesvärsrätten som ej är ledamot. 
 De som står i sådant förhållande till varandra som sägs i 4 kap. 12 § rättegångsbalken får ej samtidigt tjänstgöra som ledamöter i Patentbe- svärsrätten. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1988:1291. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 51 
  
 11 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i fastighetstaxe- ringslagen (1979:1152) 
 Härigenom föreskrivs att 21 kap. 9 § och 22 kap. 5 § fastighetstaxe- ringslagen (1979:1152) skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 21 kap. 
  
 9 § 
 1 
  
 Värderingsteknisk 
  
 ledamot 
  
 i 
  
 Värderingsteknisk ledamot i 
  
 länsrätt  
 skall vara svensk med- 
  
 länsrätt får inte vara underårig 
  
 borgare och  
 får inte vara under- 
  
 eller ha förvaltare enligt 11 kap. 
  
 årig eller ha förvaltare enligt 
  
 7 § föräldrabalken. Han skall ha 
  
 11 kap. 7 § föräldrabalken. Han 
  
 sakkunskap i fråga om fastig- 
  
 skall ha sakkunskap i fråga om 
  
 hetsvärdering. Bland de värde- 
  
 fastighetsvärdering. 
  
 Bland 
  
 de 
  
 ringstekniska ledamöterna skall 
  
 värderingstekniska 
  
 ledamöterna 
  
 finnas företrädd sådan sakkun- 
  
 skall finnas företrädd sådan sak- 
  
 skap beträffande olika slag av 
  
 kunskap beträffande olika slag 
  
 fastigheter. 
  
 av fastigheter. 
 Bestämmelsen i 20 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar skall också tillämpas beträffande värderingstek- nisk ledamot. 
 22 kap. 
 5 § 
 2 
  
 Regeringen förordnar för högst fem år i sänder för varje kammarrätt minst nio, högst tjugo i praktiska värv förfarna personer med god kän- nedom om fastighetsförhållanden i allmänhet att efter kallelse inträda såsom ledamöter i kammarrätten vid handläggning av mål om allmän fastighetstaxering. Av dessa personer skall i fråga om varje kammarrätt 
  
 1 
  
 Senaste lydelse 1988:1283. 
  
 2 
  
 Senaste lydelse 1990:1382. 
  
 52  
 Författningsförslag  
 SOU 2000:106 
  
 minst tre äga kunskap beträffande värdering av skogsmark och växande skog, minst två beträffande värdering av vattenfallsfastighet, minst två beträffande värdering av lantbruksenhet i övrigt och minst två beträf- fande värdering av annan taxeringsenhet än lantbruksenhet i övrigt. Avgår sådan person under den tid, för vilken han har blivit utsedd, för- ordnar regeringen annan person i hans ställe. 
  
 Ledamot som här sägs  
 skall 
  
 Ledamot som här sägs får 
  
 vara svensk medborgare. Han 
  
 inte vara underårig eller i kon- 
  
 får inte vara underårig eller i 
  
 kurstillstånd eller ha förvaltare 
  
 konkurstillstånd eller ha förval- 
  
 enligt 11 kap. 7 § föräldrabal- 
  
 tare enligt 11 kap. 7 § föräldra- 
  
 Johnson. 
  
 balken. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 53 
  
 12 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1981:324) om medborgarvittnen 
 Härigenom föreskrivs att 3 § lagen (1981:324) om medborgarvittnen skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
 1 
  
 Valbar till medborgarvittne är 
  
 Valbar till medborgarvittne är 
  
 var och som är folkbokförd inom 
  
 var och som är folkbokförd inom 
  
 kommunen och som inte är un- 
  
 kommunen och som inte är un- 
  
 derårig eller har förvaltare enligt 
  
 derårig eller har förvaltare enligt 
  
 11 kap. 7 § föräldrabalken.  
 Den 
  
 11 kap. 7 § föräldrabalken. Den 
  
 som inte är svensk medborgare 
  
 som är anställd inom polisvä- 
  
 är valbar endast om han sedan 
  
 sendet får inte väljas till med- 
  
 tre år är folkbokförd i Sverige. 
  
 borgarvittne. 
  
 Den som är anställd inom po- 
  
 lisväsendet får inte väljas till 
  
 medborgarvittne. 
  
 Om ett medborgarvittne upphör att vara valbar, förfaller uppdraget genast. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1991:527. 
  
 54  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 13 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank 
 Härigenom föreskrivs att 9 kap. 3 § i lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank 
 1  
 skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse 
 Enligt förutsättningar som anges i 6 §  
 punkterna 2 och 3  
 lagen (1994:260) om offentlig anställ- ning får Riksbanken i särskilda fall besluta att endast svenska medborgare får vara anställda inom Riksbanken. 
 Föreslagen lydelse 
  
 9 
  
 kap. 
  
 3 § 
 Enligt förutsättningar som anges 
  
 i 
  
 6 §  
 första stycket  
 lagen (1994:260) om offentlig anställ- ning får Riksbanken i särskilda fall besluta att endast svenska medborgare får vara anställda inom Riksbanken. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Lagen omtryckt 1999:19. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 55 
  
 14 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1990:886) om granskning och kontroll av fil- mer och videogram 
 Härigenom föreskrivs att 23 § lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 23 § 
  
 Regeringen förordnar för högst fem år i sänder minst sex, högst tio per- soner att efter kallelse inträda som särskilda ledamöter i kammarrätten vid handläggning av mål enligt denna lag. Av dessa personer skall hälften ha särskilda kunskaper om film och hälften ha särskilda kun- skaper i beteendevetenskapliga ämnen. Avgår sådan person under den tid, för vilken han har blivit utsedd, förordnar regeringen annan person i hans ställe. 
  
 De särskilda ledamöterna 
  
 De särskilda ledamöterna får 
  
 skall vara svenska medborgare. 
  
 inte vara underåriga eller i kon- 
  
 De  
 får inte vara underåriga eller 
  
 kurs eller ha förvaltare enligt 
  
 i konkurs eller ha förvaltare en- 
  
 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
  
 ligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 56  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 15 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i kommunallagen (1991:900) 
 Härigenom föreskrivs att 4 kap. 2 § kommunallagen (1991:900) 
 1  
 skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse 
 Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäk- tige har den som är folkbokförd i kommunen 
 ,  
 senast på valdagen fyller 18 år  
 och 
  
 1. 
  
 är medborgare i Sverige eller i någon annan av Europeiska unionens medlemsstater (unionsmedborgare), 
  
 2. 
  
 är medborgare i Island eller Norge, eller 
  
 3. 
  
 för det fall de är andra utlän- ningar, har varit folkbokförda i Sverige tre år i följd före valda- gen 
  
 . 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 
  
 kap. 
  
 2 § 
 Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäk- tige har den som är folkbokförd i kommunen  
 och  
 senast på valda- gen fyller 18 år 
 . 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Lagen omtryckt 2000:277. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 57 
  
 16 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1993:1426) med instruktion för Riksdagens arvodesnämnd 
 Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1993:1426) med instruktion för Riksdagens arvodesnämnd skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § 
  
 Nämnden består av tre ledamöter. 
  
 Nämnden består av tre ledamöter. 
  
 En av dem är ordförande. 
  
 En av dem är ordförande.  
 Ledamö- 
  
 terna skall vara svenska medborga- 
  
 re. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 58  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 17 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1994:260) om offentlig anställning 
 Härigenom föreskrivs att 3, 5 och 6 §§ lagen (1994:260) om offentlig anställning skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
 1 
  
 Lagen gäller inte 
  
 1. 
  
 statsråden, 
  
 2. 
  
 riksdagens ombudsmän, 
  
 3. 
  
 arbetstagare som är lokalanställda av svenska staten utomlands och som inte är svenska medborgare, 
  
 4. 
  
 arbetstagare som har anvisats beredskapsarbete eller skyddat arbete. 
  
 För justitiekanslern, justitie- råden och regeringsråden gäller bara 4 § om bedömningsgrunder vid anställning, 7 § om bisysslor och  
 23-29 
  §§ om arbetskonflik- ter. 
 Utöver de krav på svenskt med- borgarskap som följer av rege- ringsformen eller någon annan lag gäller också att bara svenska medborgare får ha  
 en  
 anställning som åklagare  
 eller  
 polis eller  
 ha en  
 militär  
 anställning. 
  
 För justitiekanslern, justitie- råden och regeringsråden gäller bara 4 § om bedömningsgrunder vid anställning,  
 5 § om svenskt medborgarskap som behörig- hetsvillkor,  
 7 § om bisysslor och  
 23-29 
  §§ om arbetskonflikter. 
 5 § 
 Utöver de krav på svenskt med- borgarskap som följer av rege- ringsformen eller någon annan lag gäller också att bara svenska medborgare får ha  
 eller utöva  
 anställning  
 eller uppdrag  
 som  
 domare, eller ha anställning som  
 åklagare, polis eller militär. 
 Vad som sägs i första stycket 
  
 1  
 Senaste lydelse 1999:311. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 59 
  
 Regeringen får föreskriva eller för särskilda fall besluta att bara svenska medborgare får ha 
  
 1. 
  
 anställning inom regerings- kansliet eller utrikesförvaltning- en, 
  
 2. 
  
 statlig anställning som kan vara förenad med myndighets- utövning eller handläggning av frågor som rör förhållandet till andra stater eller till mellan- folkliga organisationer, 
  
 3. 
  
 statlig anställning som kan medföra kännedom om förhål- landen som är av betydelse för landets säkerhet eller för andra viktiga, allmänna eller enskilda ekonomiska intressen. 
  
 De befogenheter som rege- ringen har enligt första stycket  
 2 och 3  
 utövas i fråga om arbets- tagare hos riksdagen eller dess myndigheter av riksdagen eller den myndighet som riksdagen bestämmer. 
 om domare gäller inte nämnde- män, jurymän och notarier. 
 6 § 
 2 
  
 Regeringen får föreskriva eller för särskilda fall besluta att bara svenska medborgare får ha  
 eller utöva statlig anställning eller uppdrag 
  
 1. som kan medföra kännedom om omständigheter av betydelse för rikets säkerhet, 
 2 
 .  
 som kan vara förenad med handläggning av frågor som rör förhållandet till andra stater el- ler till mellanfolkliga organisa- tioner eller 
 3. som kan vara förenad med myndighetsutövning som på ett ingripande sätt berör enskildas rättsförhållanden. 
 De befogenheter som rege- ringen har enligt första stycket utövas i fråga om arbetstagare  
 och uppdragstagare  
 hos riksda- gen eller dess myndigheter av riksdagen eller den myndighet som riksdagen bestämmer. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 2  
 Senaste lydelse 1999:311. 
  
 60  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 18 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i lagen (1994:692) om kommunala folkomröstningar 
 Härigenom föreskrivs att 5 § lagen (1994:692) om kommunala folkom- röstningar skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 5 § 
 Rösträtt vid folkomröstning i en kommun har den som är folkbokförd i kommunen och som fyller 18 år senast på dagen för folkomröstningen. 
 Andra än svenska medborga- re har rösträtt bara om de varit folkbokförda i Sverige den 1 no- vember de tre åren närmast före det år då folkomröstningen hålls. 
 Rösträtt vid folkomröstning i ett landsting har den som har rösträtt vid folkomröstning i en kommun inom landstinget. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 61 
  
 19 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i sjölagen (1994:1009) 
 Härigenom föreskrivs att 18 kap. 10 § och 21 kap. 11 § sjölagen (1994:1009) skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 18 kap. 
  
 10 § 
 1 
  
 Sjöförklaring inom landet hålls av den tingsrätt som enligt 21 kap. 1 § utsetts att vara sjörättsdomstol. Behörig är den domstol som är närmast den hamn eller ort där sjöförklaringen skall hållas enligt 9 §. Regering- en kan dock för en viss hamn förordna att en annan av sjörättsdomsto- larna skall vara behörig, om det är ändamålsenligt med hänsyn till tra- fikförbindelserna och övriga förhållanden. 
 Om annat inte följer av denna lag, gäller för sjöförklaring inför domstol lagen (1996:242) om domstolsärenden. 
  
 Vid sammanträde för sjöför- 
  
 Vid sammanträde för sjöför- 
  
 klaring skall rätten bestå av en 
  
 klaring skall rätten bestå av en 
  
 lagfaren domare som ordförande 
  
 lagfaren domare som ordförande 
  
 och två personer med kunskap 
  
 och två personer med kunskap 
  
 om och erfarenhet av sjöfart. 
  
 om och erfarenhet av sjöfart. 
  
 Åtminstone en av de senare bör 
  
 Åtminstone en av de senare bör 
  
 ha grundlig erfarenhet från tjänst 
  
 ha grundlig erfarenhet från tjänst 
  
 som fartygs- eller maskinbefäl 
  
 som fartygs- eller maskinbefäl 
  
 på handelsfartyg och nyligen ha 
  
 på handelsfartyg och nyligen ha 
  
 utövat en sådan tjänst. Rätten 
  
 utövat en sådan tjänst. Rätten 
  
 utser för varje sjöförklaring 
  
 de 
  
 utser för varje sjöförklaring de 
  
 särskilda ledamöterna från 
  
 en 
  
 särskilda ledamöterna från en 
  
 förteckning som Sjöfartsverket 
  
 förteckning som Sjöfartsverket 
  
 årligen upprättar för varje sjö- 
  
 årligen upprättar för varje sjö- 
  
 fartsinspektionsdistrikt. Förteck- 
  
 fartsinspektionsdistrikt. Förteck- 
  
 1  
 Senaste lydelse 1996:268. 
  
 62  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 ningen skall uppta minst tjugo 
  
 ningen skall uppta minst tjugo 
  
 personer. Om det är ändamåls- 
  
 personer. Om det är ändamåls- 
  
 enligt i ett visst fall att en person 
  
 enligt i ett visst fall att en person 
  
 med särskild sakkunskap deltar, 
  
 med särskild sakkunskap deltar, 
  
 får rätten tillkalla en sådan per- 
  
 får rätten tillkalla en sådan per- 
  
 son att inträda som ytterligare 
  
 son att inträda som ytterligare 
  
 ledamot i rätten även om han 
  
 ledamot i rätten även om han 
  
 inte är upptagen i förteckningen. 
  
 inte är upptagen i förteckningen. 
  
 De särskilda ledamöterna skall 
  
 Den som är underårig eller i 
  
 vara svenska medborgare.  
 Den 
  
 konkurstillstånd eller som har 
  
 som är underårig eller i konkurs- 
  
 förvaltare enligt 11 kap. 7 § för- 
  
 tillstånd eller som har förvaltare 
  
 äldrabalken får inte vara  
 särskild 
  
 enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken 
  
 ledamot. De särskilda ledamö- 
  
 får inte vara ledamot. De sär- 
  
 terna har rätt till ersättning av 
  
 skilda ledamöterna har rätt till 
  
 allmänna medel enligt bestäm- 
  
 ersättning av allmänna 
  
 medel 
  
 melser som meddelas av rege- 
  
 enligt bestämmelser som 
  
 med- 
  
 ringen. 
  
 delas av regeringen. 
 I Danmark, Finland och Norge hålls sjöförklaring för ett svenskt fartyg av den domstol som är behörig enligt det landets lag. 
 I övrigt hålls sjöförklaring utomlands av svensk utlandsmyndighet som enligt bemyndigande av Utrikesdepartementet har sådan behörig- het. Om det lämpligen kan ske skall vid sjöförklaringen delta två av myndigheten tillkallade, i sjöfart kunniga personer, helst svenska, danska, finska eller norska medborgare, mot vilka inte förekommer jäv som gäller mot domare. Är ett deltagande av person med särskild sak- kunskap ändamålsenligt i ett visst fall, får myndigheten tillkalla även en sådan person. På en ort där behörig svensk utlandsmyndighet inte finns, hålls sjöförklaringen av behörig dansk, finsk eller norsk ut- landsmyndighet. 
 I fråga om sjöförklaring inför en utlandsmyndighet gäller bestäm- melserna om sjöförklaring vid domstol i tillämpliga delar. Utlands- myndigheten får dock inte ta upp ed eller utfärda vitesföreläggande. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 63 
  
 21 kap. 
  
 11 § 
 2 
  
 För en domsaga vars tingsrätt får ta upp dispaschmål skall Sjöfartsver- ket varje år upprätta en förteckning, i vilken tas upp minst tolv personer som är kunniga i handel och sjöfart och som är lämpliga att tjänstgöra som särskilda ledamöter i dispaschmål. Bland dem som tagits upp i förteckningen utser rätten för varje mål tre för tjänstgöring som sär- skilda ledamöter. Om på grund av förfall eller något annat hinder före- skrivet antal ledamöter inte kan utses från förteckningen, utser rätten någon annan lämplig person att vara särskild ledamot. 
  
 En särskild ledamot skall va- 
  
 Den som är underårig eller i 
  
 ra svensk medborgare.  
 Den som 
  
 konkurstillstånd eller som har 
  
 är underårig eller i konkurstill- 
  
 förvaltare enligt 11 kap. 7 § för- 
  
 stånd eller som har förvaltare 
  
 äldrabalken får inte vara  
 särskild 
  
 enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken 
  
 ledamot. Den särskilda ledamo- 
  
 får inte vara ledamot. Den sär- 
  
 ten har rätt till ersättning av all- 
  
 skilda ledamoten har rätt till er- 
  
 männa medel enligt bestämmel- 
  
 sättning av allmänna medel en- 
  
 ser som meddelas av regeringen. 
  
 ligt bestämmelser som meddelas 
  
 av regeringen. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 2  
 Senaste lydelse 1996:11. 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 48 § 
  
 Rättshjälpsnämnden består av en ordförande, som skall vara eller ha varit ordinarie domare, två ledamöter som skall vara advo- kater samt två övriga ledamöter.  
  
 Ledamöterna  
  
 får inte vara un- deråriga eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
  
 64  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 20 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i rättshjälpslagen (1996:1619) 
 Härigenom föreskrivs att 48 § rättshjälpslagen (1996:1619) skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse 
 Rättshjälpsnämnden består av en ordförande, som skall vara eller ha varit ordinarie domare, två ledamöter som skall vara advo- kater samt två övriga ledamöter. 
 Alla ledamöter skall vara svens- ka medborgare. De  
 får inte vara underåriga eller ha förvaltare en- ligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
  
 Regeringen förordnar ledamöter och utser ordförande för viss tid. För ordföranden skall finnas en eller flera ersättare. I övrigt får rege- ringen utse lämpligt antal ersättare. Bestämmelserna om ordförande och ledamöter tillämpas också på ersättare. 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 65 
  
 21 
  
 Förslag till 
  
 Lag om ändring i vallagen (1997:157) 
 Härigenom föreskrivs att 1 kap. 3 § vallagen (1997:157) skall ha föl- jande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 1 
  
 kap. 
  
 3 § 
 Rösträtt vid val till landstingsfullmäktige har den som fyller 18 år se- nast på valdagen och är folkbokförd inom landstinget. Rösträtt vid val till kommunfullmäktige har den som fyller 18 år senast på valdagen och är folkbokförd i kommunen. 
 Medborgare i någon av Eu- ropeiska unionens medlemssta- ter (unionsmedborgare) samt medborgare i Island eller Norge som fyller 18 år senast på val- dagen och är folkbokförda i lan- det har rösträtt vid val till landstings- och kommunfullmäk- tige. 
 Andra utlänningar som fyller 18 år senast på valdagen har rösträtt vid val till landstings- och kommunfullmäktige om de ha varit folkbokförda i landet tre år i följd före valdagen. 
 Bestämmelser om rösträtt vid val till landstings- och kommunfull- mäktige finns i 4 kap.  
 2-4 
  §§ kommunallagen (1991:900). 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 66  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 22 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i kungörel- sen (1910:72 s. 1) angående grun- der för förvaltningen av vissa kro- nan tillhöriga vattenfall 
 Härigenom föreskrivs att 20 § kungörelsen (1910:37 s. 1) angående grunder för förvaltningen av vissa kronan tillhöriga vattenfall, skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse 
 Vattenfallsrätt  
 må icke  
 utan  
 Kungl. Maj:ts  
 tillstånd upplåtas eller  
 överlåtas  
 till annan än i Sverige bosatt  
 svensk medbor- gare  
 eller handelsbolag,  
 vars  
 samtliga medlemmar är  
 svenska medborgare,  
 bosatta här i riket 
 , eller aktiebolag, vars bolags- ordning föreskriver, dels att ak- tie icke må utan Kungl. Maj:ts tillstånd tecknas av eller över- låtas å andra än i Sverige bo- satta svenska medborgare, dels att ändring i bolagsordningen i detta hänseende icke är giltig, med mindre Kungl. Maj:t till ändringen lämnat medgivande. 
  
 Föreslagen lydelse 
 20 § 
 1 
  
 Vattenfallsrätt  
 får inte  
 utan  
 re- geringens  
 tillstånd upplåtas eller 
 överlåtas  
 till  
 någon  
 annan än i Sverige bosatt  
 person  
 eller  
 till ett  
 handelsbolag,  
 vars  
 samtliga medlemmar är bosatta här i ri- ket. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1911:68. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 67 
  
 23 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i kungörelsen (1933:618) angående biträde av Jus- titiedepartementet för delgivning av handlingar i utlandet 
 Härigenom föreskrivs att kungörelsen (1933:618) angående biträde av Justitiedepartementet för delgivning av handlingar i utlandet 
 1  
 skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 
 Den som vill påkalla Justitiedepartementets biträde för handlings del- givning med någon, som vistas utom riket, skall till departementet ingi- va eller insända skriftlig framställning därom med uppgift om adressen å den, med vilken delgivning skall ske, och, såvitt möjligt, om hans medborgarskap samt, i förekommande fall, huruvida delgivning önskas verkställd endast under förutsättning att det kan ske före viss tid. Vid framställningen skola fogas två exemplar, i huvudskrift eller besannad avskrift, av den handling som skall delgivas. 
  
 Enskild sökande skall dess- 
  
 Enskild sökande skall dess- 
  
 utom förbinda sig att svara för 
  
 utom förbinda sig att svara för 
  
 delgivningskostnaden. Där det 
  
 delgivningskostnaden. Där det 
  
 särskilt äskas av Justitiedepar- 
  
 särskilt äskas av Justitiedepar- 
  
 tementet, vare han ock pliktig 
  
 tementet, vare han ock pliktig 
  
 antingen att nedsätta det belopp, 
  
 antingen att nedsätta det belopp, 
  
 vartill nämnda kostnad skäligen 
  
 vartill nämnda kostnad skäligen 
  
 kan beräknas, eller att avlämna 
  
 kan beräknas, eller att avlämna 
  
 löftesskrift av två vederhäftiga 
  
 löftesskrift av två vederhäftiga 
  
 inom riket bosatta  
 svenska med- 
  
 inom riket bosatta  
 personer 
 , vil- 
  
 borgare 
 , vilka en för båda och 
  
 ka en för båda och båda för en 
  
 1  
 Senaste lydelse 2000:707. 
  
 68  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 båda för en borga för kostnaden 
  
 borga för kostnaden såsom för 
  
 såsom för egen skuld. 
  
 egen skuld. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 69 
  
 24 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1971:704) om synemän enligt 9 kap. jordabalken 
 Härigenom föreskrivs att 2 § förordningen (1971:714) om synemän en- ligt 9 kap. jordabalken skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 2 § 
 1 
  
 Smith  
 skall vara svensk med- borgare och  
 får inte vara under- årig och inte heller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabal- Johnson. Han skall vara förtrogen med arrende- och jordbruksför- hållandena i länet. 
  
 Smith får inte vara underårig och inte heller ha förvaltare en- ligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Han skall vara förtrogen med arrende- och jordbruksförhållan- dena i länet. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 1  
 Senaste lydelse 1991:672. 
  
 70  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 25 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1988:784) med instruktion för exekutionsväsendet 
 Härigenom föreskrivs att 3 kap. 20 § 
 1  
 förordningen (1988:784) med instruktion för exekutionsväsendet skall upphöra att gälla vid utgången av år 2002. 
  
 1  
 Senaste lydelse 1996:1449. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 71 
  
 26 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren 
 Härigenom föreskrivs att 14 § 
 1  
 förordningen (1989:847) med instruk- tion för Riksåklagaren skall upphöra att gälla vid utgången av år 2002. 
  
 1  
 Senaste lydelse 1999:771. 
  
 72  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 27 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i åklagarförordningen (1996:205) 
 Härigenom föreskrivs att 24 § åklagarförordningen (1996:205) skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 24 § 
  
 Den som efter juris kandidatex- 
  
 Den som efter juris kandidatex- 
  
 amen eller juristexamen har för- 
  
 amen eller juristexamen har för- 
  
 värvat notariemeritering får an- 
  
 värvat notariemeritering  
 och som 
  
 tas till åklagaraspirant. 
  
 är svensk medborgare  
 får antas 
  
 till åklagaraspirant. 
  
 Med svensk juris kandidatexamen och juristexamen jämställs ju- ristutbildning som till övervägande del har ägt rum i Danmark, Finland, Island eller Norge. Om denna utbildning är mer än ett år kortare än den svenska utbildningen, skall sökanden genomgå en kompletteringsut- bildning som avslutas med ett kunskapsprov. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 73 
  
 28 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1996:377) med instruktion för Högsta domstolen 
 Härigenom föreskrivs att 27 § förordningen (1996:377) med instruktion för Högsta domstolen skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 27 § 
 Endast den som är svensk med- borgare får inneha eller utöva anställning som kanslichef eller revisionssekreterare. 
 Revisionssekreterarna skall vara lagfarna. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 74  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 29 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1996:378) med instruktion för Regeringsrätten 
 Härigenom föreskrivs att 26 § förordningen (1996:378) med instruktion för Regeringsrätten skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 26 § 
 Endast den som är svensk med- borgare får inneha eller utöva anställning som kanslichef eller regeringsrättssekreterare. 
 Regeringsrättssekreterarna skall vara lagfarna. Om kunskaper om ett särskilt rättsområde behövs får även den som inte är lagfaren anställas som regeringsrättssekreterare. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 75 
  
 30 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1996:379) med hovrättsin- struktion 
 Härigenom föreskrivs att 38 § förordningen (1996:379) med hov- rättsinstruktion skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 38 § 
  
 Andra anställningar beslutas av hovrätten. 
  
 Endast den som är svensk 
  
 Endast den som är svensk 
  
 medborgare får  
 inneha eller ut- 
  
 medborgare får  
 antas till  
 hov- 
  
 öva anställningar som chef för 
  
 rättsfiskalsaspirant. 
  
 den administrativa enheten, som 
  
 hovrättsfiskal eller som  
 hovrätts- fiskalsaspirant 
 . 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 76  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 31 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1996:380) med kammar- rättsinstruktion 
 Härigenom föreskrivs att 38 § förordningen (1996:380) med kammar- rättsinstruktion skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 38 § 
  
 Andra anställningar beslutas av kammarrätten. 
  
 Endast den som är svensk 
  
 Endast den som är svensk 
  
 medborgare får  
 inneha eller ut- 
  
 medborgare får  
 antas till  
 kam- 
  
 öva anställningar som chef för 
  
 marrättsfiskalsaspirant. 
  
 den administrativa enheten, som 
  
 kammarrättsfiskal eller som  
 kammarrättsfiskalsaspirant 
 . 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 77 
  
 32 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1996:381) med tings- rättsinstruktion 
 Härigenom föreskrivs att 44 § förordningen (1996:381) med tings- rättsinstruktion skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 
 44 § 
 Tingsnotarier anställs genom beslut av Domstolsverket enligt före- skrifter i notarieförordningen (1990:469). 
 Endast den som är svensk medborgare får inneha eller ut- öva en anställning som tings- notarie. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 78  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 33 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1996:382) med länsrättsin- struktion 
 Härigenom föreskrivs att 39 § förordningen (1996:382) med läns- rättsinstruktion skall ha följande lydelse. 
 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 
 39 § 
 Länsrättsnotarier anställs genom beslut av Domstolsverket enligt före- skrifter i notarieförordningen (1990:469). 
 Endast den som är svensk medborgare får inneha eller ut- öva en anställning som läns- rättsnotarie. 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2003 
  
 SOU 2000:106 
  
 Författningsförslag  
 79 
  
 34 
  
 Förslag till 
  
 Förordning om ändring i förord- ningen (1997:898) med instruktion för Ekobrottsmyndigheten 
 Härigenom föreskrivs att 13 § förordningen (1997:898) med instruktion för Ekobrottsmyndigheten skall upphöra att gälla vid utgången av år 2002. 
  
 80  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2000:106 
  
 SOU 2000:106 
 Del I 
 Bakgrund 
  
 SOU 2000:106 
  
 Utredningsuppdraget och dess genomförande  
 81 
  
 1 
  
 Utredningsuppdraget och dess genomförande 
  
 1.1 
  
 Uppdraget 
  
 Regeringen beslöt den 28 januari 1999 att tillkalla en särskild utredare, vilken utsågs den 16 mars samma år, för att göra en översyn av krav på svenskt medborgarskap och andra krav relaterade till medborgarskap i lagstiftningen. Av direktiven (dir. 1999:4) framgår att den ledande principen för arbetet skall vara att lika rättigheter och skyldigheter oavsett medborgarskap i största möjliga utsträckning skall gälla för landets invånare. Enligt regeringen skall det alltid ligga i samman- hanget godtagbara sakliga skäl bakom krav på svenskt medborgarskap eller andra krav relaterade till medborgarskap. Sådana skäl kan enligt regeringen t.ex. vara hänsyn till rikets säkerhet eller allmän säkerhet eller förhållandet till främmande stat eller mellanfolklig organisation. 
 Uppdraget har en generell inriktning. Vissa frågor eller särskild lag- stiftning har dock uttryckligen undantagits från utredarens uppdrag, nämligen: 
  
 skyddet mot landsförvisning, 
  
 frågor om medborgarskap knutna till lagen (1994:1809) om totalför- svarsplikt, 
  
 lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap, 
  
 utlänningslagen (1989:529), 
  
 rösträtt och valbarhet till riksdagen, 
  
 rösträtt vid val till  
  
 EU-parlamentet 
  och 
  
 frågor som har tagits upp i betänkandet En lag om socialförsäk- ringar (SOU 1997:72). 
  
 I direktiven anges följande riktlinjer för utredningsarbetet. Utredaren skall 
  
 kartlägga i vilka sammanhang det i lagar och andra författningar ställs krav på svenskt medborgarskap eller andra krav relaterade till medborgarskap, 
  
 82  
 Utredningsuppdraget och dess genomförande 
  
 SOU 2000:106 
  
 analysera dels de argument med vilka förekommande krav tidigare motiverats, dels vad olika krav relaterade till medborgarskap i prak- tiken innebär, såväl för den enskilde som inte är svensk medborgare som för samhället i stort, 
  
 pröva relevansen av befintliga krav samt vid behov föreslå författ- ningsändringar eller andra åtgärder samt 
  
 särskilt analysera skälen för och emot att i lagar och andra författ- ningar i olika avseenden göra skillnad mellan å ena sidan medbor- gare i andra medlemsstater i EU, å andra sidan utlänningar i övrigt. 
  
 Utredaren åläggs att i relevanta delar samråda med Demokratiutred- ningen (SB 1997:01) samt ta del av resultaten av arbetet inom 1997 års medborgarskapskommitté. 
 I direktiven anges slutligen att om översynen kan tänkas resultera i förslag till grundlagsändringar eller förändringar i fråga om rösträtt och valbarhet vid val till kommun- och landstingsfullmäktige skall detta redovisas till regeringen, eftersom regeringen då bedömer att parlamentarisk medverkan kan komma att behövas. 
 Utredaren redovisade i skrivelse till regeringen den 30 november 1999 sin preliminära inställning i frågan om vilka reformbehov som förelåg samt anförde att det fortsatta utredningsarbetet borde utföras av en parlamentariskt sammansatt kommitté, bilaga 2. 
 Regeringen beslutade den 27 januari 2000 att Utredningen om medborgarskapskrav från och med den 1 februari samma år skulle utföra sitt arbete som en parlamentarisk kommitté. Av tilläggs- direktiven (dir. 2000:3), bilaga 3, framgår att de förutsättningar som angavs i de ursprungliga direktiven även gäller för kommitténs arbete. Dagen för slutredovisning av uppdraget ändrades dock till den 1 december 2000. 
  
 1.2 
  
 Genomförandet 
  
 Utredningen påbörjade sitt arbete i maj 1999 då sekretariatet tillsattes. Utredningen hade fem expertsammanträden. Efter övergången till en parlamentarisk kommitté har kommittén fortsatt arbetet med utgångs- punkt från utredningens kartläggning. Vi har hållit åtta sammanträden. Därutöver har ytterligare två expertsammanträden hållits. 
 Ett första led i utredningsarbetet har varit att kartlägga vilka krav på svenskt medborgarskap och andra krav relaterade till medborgarskap som finns i dagens lagstiftning. Kartläggningen omfattar ett mycket stort antal lagar och andra författningar. Arbetet med att finna motiven till medborgarskapskraven har krävt omfattande studier av förarbetena 
  
 SOU 2000:106 
  
 Utredningsuppdraget och dess genomförande  
 83 
  
 till lagstiftningen. Utgångspunkter och avgränsningar för kartlägg- ningsarbetet redovisas i kapitel 3. 
 För att vidga kunskaperna inom olika rättsområden och utröna effekterna av medborgarskapskraven har vi inhämtat synpunkter från myndigheter, organisationer m.fl. som berörs av kraven. Samman- träffande har ägt rum med Integrationsverket, Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO), Rikspolisstyrelsen och Säkerhetspolisen (SÄPO), Försvarsmakten, Utvecklingsrådet för den statliga sektorn, Regeringens råd för etnisk jämlikhet och integration, vissa organisa- tioner som har ledamöter i rådet samt Samarbetsorganet för invandrare (SIOS). Vi har även varit i kontakt med Sveriges advokatsamfund, Riksskatteverket, Riksåklagaren, Sametinget samt den särskilde utredaren i Demokratiutredningen m.fl. Avdelningsdirektören Davis, Integrationsverket och generaldirektören Everett, Styrelsen för psykologiskt försvar har hållit föredrag inför kommittén. 
  
 84  
 Utredningsuppdraget och dess genomförande 
  
 SOU 2000:106 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 85 
  
 2 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 2.1 
  
 Inledning 
  
 Med begreppet medborgarskap avses i rättslig mening det formella för- hållandet mellan en individ och en stat i fråga om rättigheter och skyl- digheter. Medborgarskapet kan sägas vara en rättslig kvalitet, till vilken lagstiftningen knyter vissa rättsverkningar. Medborgarskapet har både en formell och en materiell sida. 
 Den  
 formella sidan  
 berör frågan om vilka förutsättningar som skall vara uppfyllda för att en person skall anses vara medborgare i en stat. Enligt folkrätten bestämmer varje stat själv genom sin lagstiftning vilka personer som skall räknas som dess medborgare. Någon form av natur- lig samhörighet mellan individen och staten, t.ex. att personen är född där eller har föräldrar som är medborgare i den staten, måste dock före- ligga. Ett förvärv av medborgarskap utan någon anknytning till landet är inte folkrättsligt tillåtet. Reglerna om förvärv och förlust av svenskt medborgarskap finns i lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap (MedbL), som trädde i kraft den 1 januari 1951 (se avsnitt 2.2.2). 
 Den formella medborgarskapslagstiftningen har varit föremål för en genomgripande översyn. 1997 års medborgarskapskommitté har bl.a. haft i uppdrag att se över MedbL samt utreda vissa frågeställningar som rör medborgarskapslagstiftningen. Kommittén redovisade i mars månad 1999 sitt uppdrag i slutbetänkandet Svenskt medborgarskap (SOU 1999:34). Under försommaren år 2000 överlämnade regeringen en proposition till riksdagen med förslag till en ny lag om svenskt med- borgarskap (prop. 1999/2000:147). Förslaget presenteras i avsnitt 2.2.3. Riksdagen kommer att ta ställning till propositionen i början av år 2001. 
 Den  
 materiella sidan  
 handlar om medborgarskapets innebörd och rättsliga betydelse. Detta framgår normalt inte av medborgarskapslag- stiftningen utan får sökas bl.a. i enskilda lagar, t.ex. regeringsformens bestämmelse att den som innehar eller utövar domartjänst skall vara svensk medborgare (11 kap. 9 § tredje stycket regeringsformen). 
  
 86  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 Vårt uppdrag omfattar endast den materiella lagstiftningen (se avsnitt 2.3). MedbL är såsom tidigare redovisats uttryckligen undan- tagen från uppdraget. Medborgarskapslagstiftningen och förändringar av denna kan dock vara av intresse för vår bedömning om de medbor- garskapskrav som uppställs i den materiella lagstiftningen skall finnas kvar eller tas bort. Det bör vidare framhållas att medborgarskapskrav som uppställs i olika sammanhang utan stöd i lag eller annan författ- ning faller utanför vårt uppdrag. Det förekommer t.ex. att arbetsgivare kräver svenskt medborgarskap för andra anställningar och uppdrag än sådana där medborgarskapskravet föreskrivs i författning. Regleringen i lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet syftar bl.a. till att motverka förekomsten av sådana krav. 
 Medborgarskapet har förutom en rättslig betydelse också en infor- mell betydelse. Kunskaperna om vad medborgarskapet faktiskt betyder för människor är emellertid mycket begränsade. 
 1 
  
 2.2 
  
 Den formella medborgarskapsrätten 
  
 2.2.1 
  
 Grundläggande principer 
  
 MedbL bygger på härstamningsprincipen, som innebär att föräldrarnas medborgarskap är avgörande för vilket medborgarskap ett barn skall få vid födelsen. Denna princip tillämpas även av våra nordiska grannlän- der samt av de flesta staterna i Europa i övrigt. Andra länder – t.ex. USA och flertalet av de sydamerikanska – har i stället territorialprinci- pen som huvudregel, vilket innebär att medborgarskap i första hand förvärvas på grund av födelse inom statens territorium. 
 Beträffande tillämpningen av härstamnings- respektive territorial- principen kan sägas att de i vissa fall kombineras med varandra på sådant sätt att ett lands lagstiftning visserligen i huvudsak bygger på den ena principen, men att det också finns inslag av bestämmelser som är hänförliga till den motsatta principen. 
 Ytterligare viktiga grundläggande principer som präglar den nuva- rande MedbL är en strävan att undvika dubbelt medborgarskap och statslöshet. 
  
 1  
 Medborgarskapets informella betydelse har belysts av 1997 års medborgar- skapskommitté, se SOU 1999:34 s. 130 ff. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 87 
  
 2.2.2 
  
 Förvärv och förlust av svenskt medborgar- skap 
  
 I det följande redovisas endast huvudprinciperna för förvärv och förlust av svenskt medborgarskap. En utförlig genomgång av bestämmelserna i lagen om svenskt medborgarskap finns bl.a. i betänkandet Svenskt medborgarskap (SOU 1999:34 s. 40 ff). 
 Enligt lagen om svenskt medborgarskap (MedbL) kan svenskt med- borgarskap förvärvas på tre olika sätt, dels automatiskt när ett visst faktum inträffar (ett barns födelse eller äktenskap mellan dess föräld- rar), dels efter anmälan och kontroll om vissa formalia är uppfyllda, dels efter ansökan som underkastas en fri prövning. 
 Enligt 1 § MedbL förvärvar barn svenskt medborgarskap vid födel- sen om modern är svensk medborgare eller fadern är svensk med- borgare och gift med barnets moder, eller om fadern är avliden men vid sin död var svensk medborgare och gift med barnets moder. Hittebarn som anträffas här i riket anses såsom svensk medborgare intill dess annat utröns. Ett barn som inte fyllt tolv år och som adopteras av svensk medborgare blir vid adoptionen som regel automatiskt svensk medborgare (1 a §). 
 2 
  
 Ingår svensk man äktenskap med utländsk kvinna, blir före äkten- skapet fött barn till makarna svensk medborgare, om det är ogift och inte har fyllt arton år (2 §). Barn som inte förvärvat svenskt medborgar- skap enligt 1 eller 2 § MedbL kan under vissa särskilt angivna förutsättningar förvärva medborgarskap efter anmälan av vårdnads- havare (2 a §). 
 Bestämmelser om förvärv av svenskt medborgarskap genom lång- varig hemvist i Sverige finns i 3 § MedbL. Bland annat föreskrivs att utlänning, som oavbrutet haft sitt hemvist i riket från det hon eller han fyllt sexton år och dessutom tidigare haft sitt hemvist här under sammanlagt minst fem år, förvärvar svenskt medborgarskap genom att, efter det hon eller han fyllt tjugoett år men inte tjugotre år, hos Migrationsverket 
 3  
 skriftligen anmäler sin önskan att bli svensk med- borgare. För sökande som saknar medborgarskap eller som förlorar det utländska medborgarskapet vid förvärv av svenskt medborgarskap finns 
  
 2 
  
 Detta gäller dock inte i de fall då ett utländskt adoptionsbeslut har automatisk giltighet i Sverige till följd av en bestämmelse i lagen (1971:796) om internationella rättsförhållanden rörande adoption. I sådant fall krävs att barnet ansöker om naturalisation enligt 6 § MedbL. 
  
 3 
  
 Statens invandrarverk har bytt namn till Migrationsverket. Ändringen trädde i kraft den 1 juli 2000 (prop. 1999/2000:43, bet. 1999/2000:SfU9, rskr. 1999/2000:159). 
  
 88  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 särskilda föreskrifter i samma lagrum. Till grund för bestämmelsen lig- ger uppfattningen att en person som har vuxit upp och fått sin utbild- ning här, rimligen skall ha rätt att bli svensk medborgare om hon eller han själv önskar det. 
 I 4 § MedbL ges möjlighet för en person, som förlorat sitt svenska medborgarskap, att under vissa förutsättningar återfå svenskt medbor- garskap genom ett anmälningsförfarande. För att återfå svenskt med- borgarskap krävs att sökanden blivit svensk medborgare vid födelsen, oavbrutet haft sitt hemvist i Sverige intill arton års ålder, samt dess- utom har hemvist här sedan två år. 
 I 5 § regleras bl.a. under vilka förutsättningar ett ogift barn får svenskt medborgarskap genom att barnets far och/eller mor förvärvar svenskt medborgarskap efter anmälan enligt 3 § eller 4 § samma lag. 
 De centrala bestämmelserna beträffande förvärv av svenskt medbor- garskap finns i 6 § första - tredje stycket MedbL. Paragrafen reglerar villkoren för erhållande av svenskt medborgarskap genom naturalisa- tion 
 4  
 och första - tredje stycket har följande lydelse. 
 Utlänning kan på ansökan tas upp till svensk medborgare (naturaliseras) om han 
  
 1. 
  
 styrkt sin identitet, 
  
 2. 
  
 fyllt 18 år, 
  
 3. 
  
 sedan fem år eller, i fråga om dansk, finländsk, isländsk eller norsk medborgare, sedan två år har hemvist här i landet, samt 
  
 4. 
  
 fört och kan förväntas komma att föra en hederlig vandel. 
  
 Även om villkoren enligt första stycket  
 2-4 
  inte är uppfyllda kan naturali- sation beviljas, 
  
 1. 
  
 om det är till gagn för landet att sökanden blir svensk medborgare, 
  
 2. 
  
 om sökanden tidigare har varit svensk medborgare eller är gift med en svensk medborgare, eller 
  
 3. 
  
 om det annars med hänsyn till sökandens förhållanden finns särskilda skäl för ett svenskt medborgarskap. 
  
 Även om kravet på styrkt identitet enligt första stycket 1 inte kan uppfyllas får naturalisation beviljas, om sökanden sedan minst åtta år har hemvist här i landet och gör sannolikt att den identitet han uppger är riktig. 
 Huvudregeln vid förvärv av svenskt medborgarskap efter ansökan är att sökanden inte tillåts ha kvar sitt utländska medborgarskap. Om det utländska medborgarskapet inte förloras automatiskt vid förvärv av det svenska, kan det som villkor för svenskt medborgarskap föreskrivas att 
  
 4  
 Med naturalisation avses att en utlänning genom särskilt beslut upptas till en stats medborgare. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 89 
  
 sökanden inom viss tid visar att han eller hon erhållit medgivande till befrielse från det utländska medborgarskapet. I ett beslut om naturalisa- tion skall det bestämmas om naturalisationen skall omfatta även sökan- dens ogifta barn under arton år (6 § femte - sjätte stycket). 
 I 7 § MedbL regleras vad som gäller i fråga om automatisk förlust av svenskt medborgarskap genom förvärv av utländskt medborgarskap. Syftet med bestämmelsen är att undvika dubbelt medborgarskap. Svenskt medborgarskap förloras bl.a. av den som förvärvar utländskt medborgarskap efter ansökan eller uttryckligt samtycke. Svensk med- borgare, som är född utom riket samt aldrig har haft hemvist och inte heller uppehållit sig här under förhållanden som tyder på samhörighet med Sverige förlorar under vissa förutsättningar sitt svenska medbor- garskap, när han fyller tjugotvå år (8 §). 
 Migrationsverket 
 5  
 får enligt 9 § MedbL på ansökan befria den som är eller önskar bli utländsk medborgare från hans eller hennes svenska medborgarskap. 
  
 2.2.3 
  
 Förslag till ny lag om svenskt medborgarskap 
  
 Genom beslut av regeringen tillsattes 1997 års medborgarskaps- kommitté med uppdrag att se över MedbL samt att utreda vissa speci- ella frågeställningar som rör medborgarskapslagstiftningen (dir. 1997:5). I uppdraget ingick att kommittén skulle överväga åtgärder som kan stärka medborgarskapets status. Kommittén fick senare genom tilläggsdirektiv (dir. 1998:50) i uppdrag att förutsättningslöst utreda frågan om dubbelt medborgarskap. I kommitténs direktiv angav regeringen bl.a. att den svenska medborgarskapslagstiftningen även fortsättningsvis borde bygga på härstamningsprincipen. Regeringen framhöll vidare att undvikande av statslöshet var en viktig utgångs- punkt och att kommittén borde överväga om ytterligare åtgärder kunde vidtas för att underlätta för statslösa personer att bli svenska med- borgare. Kommittén redovisade huvuddelen av sitt uppdrag i slut- betänkandet Svenskt medborgarskap (SOU 1999:34). 
 6  
 Efter remiss- behandling och yttrande från Lagrådet överlämnade regeringen den 8 juni 2000 propositionen Lag om svenskt medborgarskap (prop. 1999/2000:147) till riksdagen. Regeringen föreslår att den nya 
  
 5 
  
 Tidigare Statens invandrarverk. 
  
 6 
  
 I delbetänkandet Medborgarskap och identitet (SOU 1997:162) behandlade kommittén frågeställningar som hänger samman med kravet på styrkt identitet vid ansökan av svenskt medborgarskap. Delbetänkandet ledde till en ändring i 6 § MedbL (prop. 1997/98:178, bet. 1998/99:SfU3, rskr. 1998/99:27, SFS 1998:1453). 
  
 90  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 medborgarskapslagen skall träda i kraft den 1 juli 2001. Riksdagen kommer att ta ställning till propositionen i början av år 2001. 
 I det följande lämnas en kort redogörelse för regeringens över- väganden och förslag som i huvudsak bygger på 1997 års medborgar- skapskommittés slutbetänkande. I sammanhanget bör noteras att en person som har dubbelt eller flerfaldigt medborgarskap, varav ett är svenskt, betraktas som svensk medborgare i den svenska rättsordningen. Medborgarskapskrav i lagstiftningen utgör därför som regel inte något hinder för en sådan person. 
 Huvudpunkterna i regeringens förslag (prop. 1999/2000:147) 
 Dubbelt medborgarskap 
 7 
  
 Den svenska medborgarskapslagstiftningen bygger sedan gammalt på att dubbelt medborgarskap i princip bör undvikas. Samhällsutveck- lingen har emellertid medfört att människor i allt högre utsträckning känner verklig och djup anknytning till mer än ett land. I takt därmed har önskemålen om att få vara medborgare i mer än ett land blivit allt fler. I propositionen framhåller regeringen följande fördelar av ett dubbelt medborgarskap. 
 Bland de praktiska fördelar för enskilda som följer av dubbelt medborgar- skap märks en möjlighet att utan särskilt tillstånd kunna bosätta sig och arbeta i vart och ett av medborgarskapsländerna. Ytterligare en fördel är att det enkelt, utan hänsyn till eventuella visumregler, går att besöka ursprungslandet. Det är självfallet även så att möjligheten att behålla det gamla medborgarskapet i olika avseenden underlättar för de människor som har tankar på att förr eller senare återvända till sitt ursprungsland. Sett från den enskildes synpunkt medför dubbelt medborgarskap vidare som regel en möjlighet att delta i parlamentsvalet i de länder där han eller hon är medborgare. En person som har mer än ett medborgarskap har därmed möjlighet att påverka den demokratiska utvecklingen i flera länder. 
 För den enskilde kan det vara svårt att avsäga sig sitt tidigare med- borgarskap med allt vad det bär med sig i form av identitet, traditioner och kulturarv. Att det för dessa människor upplevs som angeläget att ha dubbelt medborgarskap är lätt att förstå, i synnerhet om de har planer på att i ett senare skede återvända till ursprungslandet. I förlängningen kan även den trygghet som det innebär att ha det gamla medborgarskapet kvar bidra till ökad trivsel och en snabbare integrering i det nya samhället. Att få svenskt 
  
 7  
 Med begreppet dubbelt medborgarskap avses att en person har fler än ett medborgarskap (a.a. s. 17). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 91 
  
 medborgarskap kan också i sig ses som ett viktigt led i integra- tionsprocessen. Detta talar för en mer öppen attityd till dubbelt medborgar- skap, men också för att underlätta för barn och ungdomar att förvärva svenskt medborgarskap. Att som i dag kräva att sökanden skall avsäga sig det gamla medborgarskapet vid en ansökan om svenskt medborgarskap kan avhålla många från att söka medborgarskap. Detta kan i sin tur motverka integrationen i det svenska samhället. 
 Regeringen konstaterar att önskemålen från enskilda att få ha dubbelt medborgarskap dock måste ställas mot de skäl mot dubbelt medborgar- skap som är grunden för den nuvarande principen. Enligt regeringen är det därför nödvändigt att göra en samlad bedömning av för - respektive nackdelar med dubbelt medborgarskap, varvid den nuvarande ordningen bör bestå endast om betydande nackdelar kan påvisas med en ordning som i större utsträckning än i dag tillåter dubbla medborgar- skap. Regeringen framhåller att vid denna bedömning bör även vägas in att det finns ett stort antal personer med dubbelt medborgarskap bosatta i Sverige och att de undantag från huvudregeln som finns innebär att principen om undvikande av dubbelt medborgarskap redan i dag måste betraktas som i betydande grad modifierad. 
 Regeringen behandlar främst fyra områden där problem kan uppstå till följd av att personer innehar dubbla medborgarskap, nämligen röst- rätten och valbarheten i flera länder, möjligheterna att ge konsulärt bistånd, skyldigheten att fullgöra värnplikt samt säkerhetsaspekter. Enligt regeringen utgör inte något av dessa områden ett hinder mot att tillåta dubbelt medborgarskap fullt ut. Regeringen redovisar sitt ställningstagande till frågan om dubbelt medborgarskap enligt följande. 
 Trots att det, som tidigare nämnts, redan i dag finns ett stort antal personer bosatta i Sverige med dubbelt medborgarskap har det inte framkommit några tecken på att detta skulle ha medfört några mer påtagliga problem. Med hänsyn till det höga antalet borde eventuella problem av annan än obetydlig art ha visat sig vid det här laget. Att så inte skett kan tas till intäkt för att problemen är av begränsad omfattning. 
 De svenska erfarenheterna ligger väl i linje med vad som framkommit i kommitténs internationella undersökning. De länder som tillåter dubbelt medborgarskap har i sina svar till kommittén således inte gett uttryck för att denna hållning i sig skulle ha skapat några problem av betydelse. 
 Den internationella utvecklingen får för övrigt sägas innebära att dubbelt medborgarskap tillåts i allt större utsträckning. Inte något av de länder som ingår i kommitténs undersökning redovisar planer på att minska möjligheterna till dubbelt medborgarskap utan förekommande strömningar rör sig i stället åt andra hållet. Ett annat uttryck för den internationella 
  
 92  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 SOU 2000:106 
  
 utvecklingen är att 1997 års konvention, till skillnad från 1963 års konvention, är neutral i frågan. 
 Mot denna bakgrund och med beaktande av den genomgång som gjorts framstår nackdelarna som kan följa av dubbelt medborgarskap som relativt begränsade. Därför väger enligt regeringens mening de enskildas intresse av att få inneha dubbelt medborgarskap tyngre än de nackdelar som kan vara förknippade med sådant innehav. Det bör därför bli fullt ut tillåtet att ha dubbelt medborgarskap. Detta innebär att nu gällande bestämmelser i MedbL som tar sikte på att begränsa dubbelt medborgarskap inte bör få någon motsvarighet i den nya lagen. 
 Medborgarskap efter svensk far 
 Regeringen föreslår att ett barn med svensk far alltid skall förvärva svenskt medborgarskap vid födelsen om barnet föds i Sverige. Detta bör enligt regeringen gälla även om fadern är avliden men vid sin död var svensk medborgare. 
 I fråga om barn som föds utomlands – och som har svensk far – föreslår regeringen att det införs en möjlighet till förvärv av svenskt medborgarskap genom anmälan. 
 Svenskt medborgarskap genom adoption 
 Regeringen – som anser att adoptivbarn i fråga om medborgarskap så långt möjligt skall vara likställda med andra barn – föreslår att även ett utomnordiskt adoptionsbeslut som gäller i Sverige på grund av lag skall medföra automatiskt förvärv av svenskt medborgarskap för adoptivbar- net om någon av personerna som adopterar är svensk medborgare och barnet inte har fyllt tolv år. 
 Statslösa barn och ungdomar 
 Ett barn som föds i Sverige förvärvar inte alltid ett medborgarskap vid födelsen. Således blir t.ex. ett barn som föds i Sverige statslöst om båda föräldrarna är statslösa. Detsamma gäller om två föräldrar – som visser- ligen har medborgarskap men vars länder tillämpar en ordning som innebär att födelse på landets territorium är avgörande för om man skall få det landets medborgarskap – får barn i Sverige. Vidare kan ett barn som föds i Sverige under vissa förutsättningar bli statslöst även om barnet har en svensk far. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 93 
  
 Det totala antalet statslösa barn i Sverige, dvs. personer som inte fyllt arton år, uppgick den 31 december 1997 till 4 243. Av dessa barn var 3 883 födda i Sverige. 
 Regeringen konstaterar i propositionen (s. 35) att undvikande av statslöshet är en viktig utgångspunkt för svensk lagstiftning och praxis på medborgarskapsområdet. Den föreslår att ett statslöst barn som föds i Sverige skall kunna få svenskt medborgarskap genom anmälan om barnet har permanent uppehållstillstånd i Sverige och hemvist här. En sådan anmälan skall göras innan barnet fyllt fem år. Ett statslöst barn som kommer till Sverige under sin uppväxt skall kunna få svenskt medborgarskap genom anmälan om barnet har permanent uppehålls- tillstånd i Sverige och hemvist här sedan minst tre år. Anmälan skall göras innan barnet fyllt arton år. Anmälan kan också göras efter det att en statslös person fyllt arton år men innan denne fyllt tjugo år. Då krävs att denne har permanent uppehållstillstånd i Sverige och hemvist i landet sedan han eller hon fyllde femton år. 
 Barn och ungdomar med enbart utländskt medborgarskap 
 Regeringen föreslår att barn med utländskt medborgarskap skall kunna förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan om barnet har perma- nent uppehållstillstånd i Sverige och dessutom har hemvist här sedan fem år. En sådan anmälan skall göras innan barnet fyllt arton år. 
 Anmälan kan också göras efter det att en person med utländskt medborgarskap fyllt arton år men innan denne fyllt tjugo år. Då krävs det att personen har permanent uppehållstillstånd i Sverige och hemvist här i landet sedan han eller hon fyllde tretton år. 
 Enligt regeringen är fördelarna med att underlätta för de nu aktuella barnen att få svenskt medborgarskap främst att det kan bidra till integrationen i det svenska samhället. Barn som föds här i landet kommer i många fall också att tillbringa hela sin uppväxt och resten av sitt liv här. Genom att förenkla villkoren för förvärv av svenskt medborgarskap visar Sverige att barnen är välkomna och att de betraktas som fullt ut tillhöriga den svenska samhällsgemenskapen. 
 Återvinning av svenskt medborgarskap 
 Regeringen föreslår att återvinning av svenskt medborgarskap skall vara möjlig för den som har fyllt arton år och har haft hemvist i Sverige under sammanlagt tio år före arton års ålder och som dessutom har hemvist här sedan två år. Som en konsekvens av förslaget i fråga om 
  
 94  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 dubbelt medborgarskap bör det enligt regeringen inte krävas att sökan- den i samband med återvinningen befriar sig från sitt utländska med- borgarskap. Möjligheten till återvinning bör stå öppen även för den som har förvärvat sitt svenska medborgarskap på annat sätt än genom födelsen. 
 Ytterligare villkor för naturalisation 
 Regeringen föreslår att utöver nu gällande krav skall som ytterligare villkor för naturalisation föreskrivas att sökanden skall ha permanent uppehållstillstånd i Sverige samt vad gäller den som är statslös eller att bedöma som flykting i enlighet med 3 kap. 2 § utlänningslagen (1989:529), att denne skall ha haft hemvist i Sverige sedan fyra år. Förslaget innebär en kodifiering av gällande praxis. 
 Dispensgrunden "till gagn för landet" i 6 § MedbL 
 Regeringen föreslår att den särskilda möjligheten att bevilja dispens från något av villkoren för naturalisation om det är till gagn för Sverige att sökanden blir svensk medborgare tas bort. Det skall dock finnas en möjlighet att bevilja dispens om det finns särskilda skäl. Den som är sambo med en svensk medborgare skall jämställas med den som är gift med en svensk medborgare i fråga om möjlighet till dispens. Samma förhållande skall gälla för homosexuella sambor. 
 Villkorad naturalisation 
 Regeringen föreslår – som en konsekvens av förslaget om att dubbelt medborgarskap bör tillåtas – att systemet med villkorad naturalisation slopas. 
 Säkerhetsärenden 
 Ett av de villkor för förvärv av svenskt medborgarskap som uppställs i 6 § MedbL är att sökanden fört och kan förväntas komma att föra en hederlig vandel. Som ett led i prövningen av om detta villkor är upp- fyllt begär Migrationsverket i naturalisationsärenden där sökanden fyllt femton år ett s.k. kontrollbesked hos Säkerhetspolisen. Syftet med denna begäran är att utröna om det finns några hinder av säkerhets- mässig karaktär mot att bevilja svenskt medborgarskap. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 95 
  
 I de fall då ett medborgarskapsärende visar sig innefatta någon säkerhetsaspekt har Migrationsverket och Utlänningsnämnden getts möjlighet att under vissa förutsättningar överlämna ärendet till rege- ringen för avgörande. För att ett överlämnande skall få ske på säker- hetsmässiga grunder krävs att ärendet bedöms ha betydelse för rikets säkerhet eller annars för allmän säkerhet. Då ett överlämnande sker prövar regeringen ärendet som första instans och det finns inte någon möjlighet att överklaga regeringens beslut. 
 Regeringen föreslår i propositionen att säkerhetsärenden skall avgö- ras av Migrationsverket som första instans och att verkets beslut i dessa ärenden skall kunna överklagas till regeringen. Såväl den sökande som Rikspolisstyrelsen, om beslutet går parten emot, bör enligt regeringens mening ha rätt att överklaga ett sådant beslut. 
 Språkkunskaper och kunskaper om det svenska samhället 
 Regeringen anser att det inte bör ställas krav på språkkunskaper eller kunskaper om det svenska samhället som villkor för att få svenskt medborgarskap. 
 Information om svenskt medborgarskap 
 Enligt regeringen bör det vara en uppgift för Integrationsverket att svara för att information om medborgarskapets innebörd utarbetas och att den sprids på lämpligt sätt såväl bland svenska som utländska med- borgare och statslösa. Att informera om förutsättningarna för att erhålla svenskt medborgarskap och om anmälningsprocessen bör dock som hittills ankomma på Migrationsverket. 
 Särskilda ceremonier för nya svenska medborgare 
 Regeringen anser att det bör hållas särskilda ceremonier för personer som förvärvar svenskt medborgarskap. Enligt regeringen bör detta dock som hittills vara ett frivilligt åtagande för kommunerna. 
 Tillträde till 1997 års europeiska konvention om medborgarskap 
 Enligt regeringens uppfattning råder det inte någon tvekan om att bestämmelserna i förslaget till ny medborgarskapslag står i överens- 
  
 96  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 stämmelse med 1997 års europeiska konvention om medborgarskap. Regeringen föreslår att riksdagen godkänner konventionen. 
  
 2.3 
  
 Den materiella medborgarskapsrätten 
  
 2.3.1 
  
 Den rättsliga utvecklingen 
  
 Skillnaderna mellan svenska medborgares och utlänningars rättsliga ställning har minskat genom åren, bl.a. genom 1976 års rösträttsreform då rösträtten och valbarheten i val till kommun- och landstings- fullmäktige utvidgades till att omfatta även utlänningar. Istället för medborgarskapet har bosättningen fått ökad betydelse för en persons rättigheter och skyldigheter i samhället. Utlänningar som har hemvist i Sverige jämställs numera i stor utsträckning med svenska medborgare. Utvecklingen torde vara den samma internationellt sett, inte minst i övriga länder inom den Europeiska unionen (EU). 
 I Sverige har krav på svenskt medborgarskap successivt tagits bort från lagstiftningen. En mer omfattande översyn av sådana krav redo- visades av Diskrimineringsutredningen år 1984. Även Kommunal- demokratiska kommitténs arbete från år 1983 bör nämnas i detta sammanhang. 
  
 2.3.2 
  
 Tidigare utredningar 
  
 Kommunaldemokratiska kommittén 
 I vissa statliga myndigheter och organ ingår ledamöter som utses av kommunfullmäktige eller landstingsfullmäktige. Till vissa av dessa för- troendeuppdrag är endast svenska medborgare valbara medan detta inte gäller för andra uppdrag. Kommunaldemokratiska kommittén prövade i delbetänkandet Utländska medborgares valbarhet till vissa förtroende- uppdrag (Ds C 1983:4) bl.a. om kravet på svenskt medborgarskap skulle finnas kvar för uppdrag som nämndeman i allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol. Kommitténs majoritet föreslog att kravet på svenskt medborgarskap i stor utsträckning skulle tas bort. De borgerliga ledamöterna förordade i en gemensam reservation att kravet på svenskt medborgarskap skulle behållas. Kommitténs förslag diskuterades senare av Diskrimineringsutredningen och några av kommitténs förslag behandlades i den efterföljande propositionen (prop. 1985/86:7), se nedan. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 97 
  
 Diskrimineringsutredningen 
 Diskrimineringsutredningen, som tillkallades år 1978, hade i uppdrag att göra en översyn av utlänningars rättsliga ställning i Sverige. Enligt direktiven, som anknöt till 1975 års invandrarpolitiska proposition, skulle utredningen bl.a. fästa regeringens uppmärksamhet på bestäm- melser som innebar en olikartad behandling av utländska och svenska medborgare, utan att det fanns starka skäl för det. Diskriminerings- utredningen lade i maj 1984 fram delbetänkandet Om utlänningars rättsliga ställning (Ds A 1984:6). 
 Utredningen konstaterade att det fanns särbestämmelser på åtskil- liga områden men att dessa olikheter ibland berodde på sådana omstän- digheter att särbehandling måste accepteras. De motiv som över huvud taget kunde anses godtagbara i detta avseende var enligt utredningen att det rörde rikets självständighet och oberoende, att det var av betydelse för rikets säkerhet, att det avsåg förhållandet till främmande stat eller mellanfolklig organisation samt att det rörde betydelsefullt allmänt eller enskilt ekonomiskt intresse. Skillnader kunde även accepteras beträffande anställningar där innehavaren måste fatta beslut rörande enskildas rättsliga ställning eller som innebar myndighetsutövning. Om ett eller flera motiv förelåg, fick tyngden av dem i det speciella fallet avgöra om särbehandling verkligen var nödvändig. 
 Regeringen anslöt sig i huvudsak till utredningens bedömning. Före- dragande statsrådet anförde i propositionen över förslaget (prop. 1985/86:7) att utlänningar med klar anknytning till Sverige skulle beträffande möjligheten att inneha vissa befattningar m.m. inte behandlas annorlunda än svenska medborgare annat än när och i den mån detta var nödvändigt av hänsyn till väsentliga svenska intressen. Hon föreslog därför att kravet på svenskt medborgarskap skulle avskaffas på flera områden, där kravet på anknytning till Sverige kunde tillgodoses på annat sätt. De föreslagna lagändringarna innebar att kravet på svenskt medborgarskap skulle tas bort för ett antal olika anställningar och uppdrag, bl.a. för revisorer i vissa juridiska personer, mäklare, överförmyndare samt ledamöter i överförmyndarnämnd och övervakningsnämnd. Riksdagen beslutade i enlighet med regeringens förslag våren 1986 (bet. LU1985/86:7, rskr. 1985/86:33). 
 Diskrimineringsutredningen tog inte ställning till medborgarskapets närmare innebörd och flera rättsområden var undantagna från utred- ningens uppdrag. Utredningen konstaterade att intressekonflikten mel- lan, å ena sidan, en fortsatt strävan mot jämlikhetsmålet och, å andra sidan, ett bevarande av det svenska medborgarskapets värde och övriga synpunkter som ligger bakom krav på svenskt medborgarskap för åtnju- tande av vissa rättigheter var högst påtaglig. Den grundläggande 
  
 98  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 utgångspunkten som utredningen tillämpade vid sin genomgång av ett stort antal bestämmelser var att söka räta ut gränslinjen mellan det tillåtna och det otillåtna, snarare än att föreslå någon omfattande för- skjutning av den. 
 8 
  
 2.4 
  
 Ett förändrat samhälle 
  
 På några decennier har Sverige genom invandring blivit ett land präglat av kulturell och etnisk mångfald. År 1998 uppgick Sveriges befolkning till drygt 8 850 000 personer. Av dessa var knappt 970 000 födda i utlandet. Antalet utländska medborgare som bodde i Sverige vid samma tidpunkt uppgick till nästan 500 000. Cirka 20 procent av de utländska medborgarna var födda i Sverige. Motsvarande statistiska data tjugo år tidigare framgår av tabell 1. Uppgifterna avser antalet folkbokförda personer per den 31 december. 
 9  
 Enligt 1997 års medbor- garskapskommitté finns det omkring 300 000 personer i Sverige som har dubbelt medborgarskap 
 10 
 . I SCB:s statistik redovisas dessa som svenska medborgare. Statslösa och personer med okänt medborgarskap räknas däremot till kategorin utländska medborgare. 
  
 8 
  
 Ds A 1984:6 s. 127. 
  
 9 
  
 Asylsökande och andra utlänningar i Sverige som av olika skäl inte är folkbokförda omfattas således inte av redovisad statistik. 
  
 10 
  
 Kommitténs beräkning av antalet i Sverige boende personer med dubbelt medborgarskap bygger på uppskattningar per den 31 december 1997 (SOU 1999:34 s. 173 f). 
  
 SOU 2000:106  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 99 
  
 Tabell 1 
 Befolkning, utrikes födda och utländska medborgare år 1978 och 1998 
  
 Sverige 
  
 År 1978 
  
 År 1998 
  
 folkmängd 
  
 8 284 437 
  
 8 854 322 
  
 födda i utlandet 
  
 602 892 
  
 971 383 
  
 utländska medborgare 
  
 424 188 
  
 499 931 
  
 Antalet personer som är födda i utlandet har ökat med cirka 60 procent under de senaste 20 åren. Ökningen av antalet utländska medborgare under samma period har däremot endast varit cirka 18 procent. 
 Källa: SCB:s befolkningsregister. 
 I lagstiftningen görs ibland skillnad mellan medborgare från nordiska länder, medborgare från en stat inom EU (unionsmedborgare) och medborgare från andra länder, se t.ex. bestämmelserna om rösträtt och valbarhet vid kommunala val (kapitel 5). En indelning av de utländska medborgarna år 1998 i dessa tre kategorier framgår av tabell 2. Av tabellen framgår även vilka kontinenter den sistnämnda kategori utländska medborgare kom ifrån. 
 Tabell 2 
 Nordiska medborgare, unionsmedborgare och övriga utländska medborgare år 1998 
  
 Medborgarskap 
  
 Antal 
  
 Norden utom Sverige 
  
 159 717 
  
 EU utom Norden 
  
 52 177 
  
 Europa utom EU och Norden 
  
 114 201 
  
 Afrika 
  
 27 734 
  
 Nordamerika 
  
 14 747 
  
 Sydamerika 
  
 17 932 
  
 Asien 
  
 100 469 
  
 Oceanien 
  
 2 112 
  
 Sovjetunionen 
  
 876 
  
 Okänt 
  
 4 412 
  
 Statslösa 
  
 5 554 
  
 Summa utländska medborgare 
  
 499 931 
  
 Knappt 60 procent av de utländska medborgarna i Sverige är medborgare i länder utanför Norden och EU. 
 Källa: SCB:s befolkningsregister, folkmängd efter medborgarskap  
 1900-1998. 
  
 100  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 Av tabell 2 kan utläsas att det i Sverige år 1998 fanns cirka 160 000 medborgare från något av våra nordiska grannländer, cirka 52 000 medborgare från en stat inom EU (exkl. Danmark och Finland) 
 11  
 och cirka 288 000 medborgare från övriga länder. 
 Parallellt med en ökande invandring har en internationalisering i vidare mening ägt rum. Det tydligaste utslaget av denna process är det svenska medlemskapet i EU, som bl.a. inneburit att olika rättigheter som tidigare tillkom endast svenska medborgare numera också kommer medborgare i andra medlemsstater i EU till del. 
 Integrationsprocessen och medborgarskapets betydelse för denna behandlas i avsnitt 2.5. Därefter redovisas den internationella regle- ringen avseende medborgarskap, avsnitt 2.6. 
  
 2.5 
  
 Medborgarskap och integration 
  
 Integrationspolitiken 
 I samband med att Sverige för första gången fick en samlad invand- ringspolitik, lade riksdagen år 1968 fast ett övergripande jämlikhetsmål som innebar en strävan mot att lika rättigheter och skyldigheter skulle gälla för utlänningar och för svenska medborgare (prop. 1968:142). 
 År 1975 antog riksdagen riktlinjer för invandrar- och minoritets- politiken med utgångspunkt i begreppen jämlikhet, valfrihet och sam- verkan (prop. 1975:26, bet. 1975:InU6, rskr. 1975:160). Föredragande statsrådet konstaterade att det återstod få skillnader mellan utländska och svenska medborgares rättsliga ställning och framhöll att en strävan också i fortsättningen borde vara att avlägsna återstående skillnader i lagstiftningen. Riksdagens beslut innebar ett klart avståndstagande från en assimilationspolitik. Invandrares kulturella och språkliga bakgrund skulle inte bara erkännas, den skulle också främjas. Genom att invandrarpolitiken i så stor utsträckning kom att rikta sig till invandrare som grupp och därmed ställde invandrarskapet och den invandrades kulturella och etniska bakgrund i centrum, bidrog den till att invandrarskap förknippades med annorlundaskap. Invandrarpolitiken, tillsammans med den särskilda administration som byggts upp för att genomföra den, kom på ett olyckligt sätt att förstärka en uppdelning av befolkningen i ett vi och ett dom och medverkade därigenom till 
  
 11  
 Antalet unionsmedborgare inklusive Danmark och Finland uppgick vid samma tidpunkt till cirka 177 000 personer. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 101 
  
 uppkomsten av det utanförskap som många invandrare och deras barn upplever i det svenska samhället. 
 12 
  
 I december 1997 beslutade riksdagen om regeringens integrations- politiska proposition Sverige, framtiden och mångfalden - från invan- drarpolitik till integrationspolitik (prop. 1997/98:16, bet. 1997/98:SfU6, rskr. 1997/98:68). Centrala inslag i den nya integrationspolitiken är att samhällets etniska och kulturella mångfald bör tas som utgångspunkt för den generella politikens utformning och genomförande på alla samhällsområden och nivåer samt att lika rättigheter, skyldigheter och möjligheter skall gälla för alla i landet oavsett etnisk och kulturell bakgrund. För att den generella politiken skall präglas av den mångfald som finns i samhället, bör enligt regeringen alla vara med och utforma den och ta ansvar för den. Detta kan ske först om mångfalden återspeglas i samhällets institutioner och de demokratiska besluts- processerna. Regeringen konstaterade att särskilda insatser bör vidtas för att stimulera invandrares delaktighet i samhällsutvecklingen. 
 I direktiven som ligger till grund för vårt uppdrag har regeringen framhållit att det för att den nya politiken skall få ett reellt innehåll krävs förändringar och nytänkande i hela samhället. Olika typer av hin- der i samhällslivet för personer med utländsk bakgrund - såväl formella som informella - måste enligt regeringen identifieras och i möjligaste mån undanröjas. 
 Statliga myndigheter och integration 
 I den integrationspolitiska propositionen (prop. 1997/98:16) framhöll regeringen att mångfalden i samhället bör genomsyra arbetslivet och att staten har ett särskilt ansvar som föredöme i detta avseende. Denna fråga uppmärksammades även i den förvaltningspolitiska propositionen Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst (prop. 1997/98:136, bet. 1997/98:KU31, rskr. 1997/98:294), som antogs av riksdagen i juni 1998. Regeringen anförde där att myndigheterna bör beakta den kvali- tets- och kompetenshöjning som kan uppnås genom ökad etnisk och kulturell mångfald bland de anställda samt att det är en viktig demokratifråga att statsförvaltningens personal återspeglar den arbets- föra befolkningens etniska sammansättning. 
 Under hösten 1998 och våren 1999 beslutade regeringen, mot bak- grund av inriktningen och målen för integrationspolitiken, om olika åtgärder för att få ett integrationsperspektiv att genomsyra utform- ningen och genomförandet av den allmänna politiken. Bland annat 
  
 12  
 Prop. 1997/98:16 s. 17 f. 
  
 102  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 ändrades verksförordningen (1995:1322) och förordningen (1986:856) om de statliga myndigheternas ansvar för invandrare m.fl. i detta syfte. Ändringarna innebär bl.a. att myndigheter fortlöpande skall beakta samhällets etniska och kulturella mångfald när verksamheten utformas och när den bedrivs. 
 Den 19 november 1998 beslutade regeringen att varje myndighet till respektive fackdepartement skulle redovisa dels i vilken omfattning myndigheternas mål för kompetensförsörjningen år 1998 uppnåtts, dels vilka mål som gäller för myndigheternas kompetensförsörjning budget- åren  
 1999-2002. 
  Enligt bilaga till beslutet skulle myndigheterna beakta regeringens uttalanden i den integrationspolitiska propositionen om den kvalitets- och kompetenshöjning som kan uppnås genom ökad etnisk och kulturell mångfald bland personalen. Mot bakgrund härav skulle myndigheterna också redovisa i vilken mån de vidtog åtgärder för att öka den etniska och kulturella mångfalden bland personalen. Redovis- ning lämnades våren 1999. 
 Myndigheter som lyder omedelbart under regeringen fick genom regeringens beslut den 16 september 1999 
 13  
 förnyat uppdrag att senast den 1 mars varje år 
 14  
 till respektive fackdepartement redovisa dels i vilken omfattning myndighetens mål för kompetensförsörjning avseende föregående budgetår uppnåtts, dels vilka mål som gäller för myndighetens kompetensförsörjning under innevarande budgetår och de två därpå följande åren. Enligt bilaga till beslutet skall myndig- heterna – med beaktande av regeringens uttalanden i den förvaltnings- politiska propositionen – redovisa vilka åtgärder som vidtagits eller planeras att vidtagas för att öka den etniska och kulturella mångfalden bland personalen. 
 Lagen (1999:130) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbets- livet trädde i kraft den 1 maj 1999. Enligt 4 § skall arbetsgivare inom ramen för sin verksamhet bedriva ett målinriktat arbete för att aktivt främja etnisk mångfald i arbetslivet. 
 Mot denna bakgrund uppdrog regeringen genom beslut den 7 oktober 1999 
 15  
 åt samtliga myndigheter som lyder omedelbart under regeringen att upprätta handlingsplaner för att främja etnisk mångfald bland sina anställda. Handlingsplanen skall även avse myndighetens regionala organisation där sådan finns. 
 Kulturdepartementet har gjort en sammanställning av myndigheter- nas redovisning till respektive departement. Enligt uppgift från Kultur- departementet anmärkte flera myndigheter, främst inom Försvars- 
  
 13 
  
 Ju1999/4086/PP. 
  
 14 
  
 Beträffande affärsverken senast den 1 april varje år. 
  
 15 
  
 Ku 1999/2927/IM. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 103 
  
 makten, att det krävs svenskt medborgarskap för anställning hos dem, men de berörde inte frågan om detta var ett hinder för att öka den etniska mångfalden. Endast en myndighet påtalade att krav på svenskt medborgarskap för vissa anställningar hittills hade utgjort hinder för förändring. 
 Det svenska medborgarskapets betydelse för integrationsprocessen 
 I 1997 års medborgarskapskommittés 
 16  
 uppdrag ingick att utreda och överväga behovet av åtgärder som kunde vidtas för att stärka medbor- garskapets status som ett led i integrationsprocessen. Kommittén kon- staterade att den dominerande politiska inriktningen under flera decen- nier hade varit att underlätta förvärv av svenskt medborgarskap och att förutsättningarna för en större samhörighet i landet hade ökat härigenom. Möjligheten att bli svensk medborgare var enligt kommit- téns uppfattning en mycket viktig del i integrationsprocessen. Kommitténs förslag bedömdes ha positiv betydelse för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Kommittén utvecklade sin stånd- punkt enligt följande. 
 Kommitténs uppfattning är att medborgarskapet utgör ett viktigt led i integrationsprocessen. Genom att i olika avseenden underlätta förvärvet av svenskt medborgarskap utgör kommitténs förslag därför en viktig del i strävandena efter att förverkliga de integrationspolitiska målen. Att förenkla förvärvsvillkoren för t.ex. barn som föds i Sverige eller som kommer hit under sin uppväxt innebär att det svenska samhället visar att vi räknar med att barnen hör hit och att vi betraktar dem som fullt ut tillhöriga den svenska samhällsgemenskapen. Därmed ökar också förutsättningarna för att barnen under sin uppväxt kommer att uppleva samhörighet med Sverige, något som är av stor betydelse för såväl barnen som det svenska samhället. När barnet nått en bit upp i skolåldern kan det svenska medborgarskapet i många fall vidare bidra till att barnet lättare upplever sig som en i mängden i skolgemenskapen och därmed även trivs bättre. Allt detta skapar goda förutsättningar för integration och minskar samtidigt risken för utanförskap. 
 En annan mycket viktig del av integrationsprocessen var enligt kom- mittén att det sprids information om det svenska medborgarskapet och dess betydelse. Slutligen föreslog kommittén att det bör hållas särskilda ceremonier för nya medborgare för att markera medborgarskapsförvär- vet. För den enskilde kunde ceremonierna bl.a. bidra till att förstärka 
  
 16  
 Se avsnitt 2.2.3. 
  
 104  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 känslan av samhörighet, vilket enligt kommittén utgör ett viktigt steg i den enskildes integration. 
 17  
 Regeringens bedömning överensstämmer i huvudsak med kommitténs. 
 18 
  
 2.6 
  
 EG-rätt 
  
  och internationella konventioner 
 Med det svenska medlemskapet i  
 EU  
 kom artikel 12 (tidigare art. 6) i  
 EG-fördraget 
  att gälla. Denna utgår från en likabehandlingsprincip som innebär ett förbud mot varje form av diskriminering, direkt eller indi- rekt, inom  
 EG-fördragets 
  tillämpningsområde på grund av nationalitet. Detta grundläggande förbud kompletteras av mer precist utformade diskrimineringsförbud på olika områden. Undantag finns emellertid från förbudet, t.ex. i fråga om vissa anställningar i staten och andra offentliga organ 
 19  
 samt möjligheterna att bosätta sig i ett annat med- lemsland. Syftet med bestämmelsen i artikel 12 är att förhindra att andra medlemsstaters medborgare såväl rättsligt som faktiskt sett utsätts för strängare behandling än den egna statens medborgare. Förbudet träffar såväl behandling i två likartade fall som likabehandling av två skilda fall. Det är inte heller tillåtet att förvandla krav på nationalitet till krav på bosättning eller språkkunskaper, om detta inte på rent objektiva grunder kan försvaras. 
 I  
 EG-fördraget 
  finns även regler om unionsmedborgarskap. Själva begreppet infördes genom artikel 17 (tidigare art. 8). Artikeln före- skriver att varje person som är medborgare i en medlemsstat skall vara unionsmedborgare. I en förklaring knuten till Unionsfördraget klargörs att det gemenskapsrättsliga begreppet uteslutande definieras genom en hänvisning till medlemsstaternas bestämmelser om medborgarskap. Enskilda rättigheter som är förknippade med unionsmedborgarskapet framgår av artikel  
 18-21 
  i  
 EG-fördraget. 
  Bland annat regleras rätten att uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, deltagande i kommunala val 
 20  
 och val till Europaparlamentet samt frågor om diplomatiskt skydd i tredje land. Medlemsländernas förhållningssätt till medborgare i tredje land och vilka rättigheter och skyldigheter som skall gälla för dessa berörs inte i  
 EG-fördraget. 
  
 17 
  
 SOU 1999:34 s. 330 ff, 338. 
  
 18 
  
 Prop. 1999/2000:147. 
  
 19 
  
 Se avsnitt 6.5. 
  
 20 
  
 Se avsnitt 5.3.5. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap  
 105 
  
 Europeiska rådet 
 21  
 höll den  
 15-16 
  oktober 1999 ett särskilt möte i Tammerfors om skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i EU. Vid mötet konstaterades 
 22  
 bl.a. att ett gemensamt förhållningssätt måste även utvecklas för att garantera integreringen i våra samhällen av de medborgare i tredje land som är lagligen bosatta i unionen. Bland de politiska riktlinjer och konkreta mål som Europeiska rådet enades om angavs en gemensam asyl- och migrations- politik för EU. De skilda men närbesläktade frågorna om asyl och migration kräver enligt rådet att det utvecklas en gemensam  
 EU-politik 
  varav en del avser en rättvis behandling av medborgare i tredje land. 
 På medborgarskapsrättens område finns det två konventioner som tillkommit inom ramen för det arbete som bedrivits av  
 Europarådet 
  
 23 
 . Den första av dessa är 1963 års europeiska konvention om begränsning av fall av flerfaldigt medborgarskap och om militära förpliktelser i fall av flerfaldigt medborgarskap, vilken ratificerades av Sverige år 1968. Konventionen har som huvudsakligt syfte att reducera antalet fler- faldiga medborgarskap. 
 År 1997 antog Europarådets ministerkommitté en ny konvention om medborgarskap som – till skillnad från 1963 års konvention – är neutral i fråga om dubbelt medborgarskap. Sverige undertecknade kon- ventionen i november 1997 med förbehåll för ratifikation. 1997 års europeiska konvention om medborgarskap trädde i kraft den 1 mars 2000 
 .  
 Regeringen har föreslagit att riksdagen godkänner att den gamla konventionen sägs upp och ersätts av den nya konventionen. 
 24 
  
 1997 års konvention om medborgarskap behandlar samtliga aspek- ter på medborgarskap. I konventionen finns bl.a. regler om icke- diskriminering. Reglerna innebär t.ex. att en konventionsstats med- borgarskapsregler inte får innebära åtskillnad eller omfatta någon praxis liktydig med diskriminering på grund av kön, religion, ras, hudfärg eller nationell eller etnisk härkomst. Vidare skall varje stat vägledas av principen om  
 icke-diskriminering 
  mellan sina medborgare, oavsett om de är medborgare från födseln eller har förvärvat medborgarskapet senare (art. 5). Medborgare i en konventionsstat som även har ett annat medborgarskap skall inom den konventionsstats territorium där de har hemvist ha i princip samma rättigheter och skyldigheter som andra medborgare i den konventionsstaten (art. 17). 
  
 21 
  
 Europeiska rådet består av medlemsstaternas stats- och regeringschefer samt kommissionens ordförande. 
  
 22 
  
 Uppgifterna är hämtade från rådets pressmeddelande Europeiska rådet i Tammerfors - ordförandeskapets slutsatser  
  
 16-10-1999, 
  nr 200/99. 
  
 23 
  
 Europarådet är en sammanslutning av europeiska stater som bildades år 1949 med syfte bl.a. att värna om de mänskliga rättigheterna. 
  
 24 
  
 Prop. 1999/2000:147 s. 17 f och 65. 
  
 106  
 Grundläggande frågor med anknytning till medborgarskap 
  
 SOU 2000:106 
  
 Principer rörande  
 icke-medborgare 
  finns i artikel 20. Bestämmelsen berör endast medborgare i en föregångarstat som är stadigvarande bosatta inom det territorium över vilket suveräniteten överförs till en efterträdarstat och som inte har förvärvat medborgarskap i denna stat. 
 I sammanhanget bör också nämnas den europeiska konventionen den 4 november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Konventionen med ändringar och tillägg gäller som svensk lag sedan den 1 januari 1995 (SFS 1994:1219). Enligt konventionens artikel 14 skall åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. 
 Föreskrifter om medborgarskap finns även i  
 FN 
 :s konvention om barnets rättigheter (Barnkonventionen). Sverige har ratificerat konven- tionen. Enligt artikel 7 punkt 1 i konventionen har varje barn rätt att förvärva ett medborgarskap. 
 SOU 2000:106 
 Del II 
 Kartläggning 
  
 SOU 2000:106 
  
 Vår kartläggning av medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 107 
  
 3 
  
 Vår kartläggning av medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 3.1 
  
 Inledning 
  
 Med begreppet medborgarskapskrav avses i detta sammanhang såväl krav på svenskt medborgarskap som andra krav relaterade till medbor- garskap i lagstiftningen. Kartläggningen omfattar även bestämmelser i lagstiftningen som inte uppställer krav på visst medborgarskap i egent- lig bemärkelse, men som likväl innebär en olikartad behandling av grupper av invånare på grund av medborgarskap. 
 De s.k. medborgarskapskraven kan delas in i fyra huvudgrupper: 
  
 fri- och rättigheter i grundlag (kapitel 4), 
  
 rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. (kapitel 5), 
  
 offentliga anställningar och uppdrag (kapitel 6) och 
  
 övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen (kapitel 7). 
  
 I varje kapitel redovisas vilka medborgarskapskrav som uppställs i lag- stiftningen samt bakgrund och motiv till nämnda krav. Även sakupplys- ningar som inhämtats från myndigheter, organisationer etc. återges i anslutning till redovisningen av ifrågavarande medborgarskapskrav. Inhämtade uppgifter redovisas i viss mån även i samband med våra överväganden. 
 I början av kapitel 6 finns en schematisk översikt av de medborgar- skapskrav som behandlas i kapitlet med hänvisningar till relevanta lagrum samt avsnitt där regleringen berörs närmare. Motsvarande översikt avseende kapitel 7 finns i bilaga 6. 
 I redovisningen använder vi genomgående begreppet utlänning. Här- med avses varje person som inte är svensk medborgare. Begreppet omfattar således både den som är utländsk medborgare och den som är statslös. 
  
 108  
 Vår kartläggning av medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 3.2 
  
 Allmänna utgångspunkter och avgränsningar 
  
 I lagstiftningen finns ett mycket stort antal bestämmelser som på något sätt knyter an till begreppet medborgarskap. Det är inte möjligt eller ens meningsfullt att redovisa alla sådana bestämmelser. I många fall rör det sig om självklara avgränsningar i förhållande till utlänningar som inte har någon anknytning till Sverige. 
 I direktiven anges att den ledande principen för utredningsarbetet skall vara att lika rättigheter och skyldigheter oavsett medborgarskap i största möjliga utsträckning skall gälla för landets invånare. Härav får anses framgå att kartläggningen av krav på svenskt medborgarskap och andra krav relaterade till medborgarskap i lagstiftningen skall avse föreskrifter som innebär att utlänningar eller grupper av utlänningar särbehandlas i förhållande till vad som gäller för svenska medborgare. Skillnader mellan medborgare i andra medlemsstater i EU och utlän- ningar i övrigt skall uppmärksammas särskilt. 
 Mot bakgrund av den redovisade huvudprincipen har kartläggningen vidare begränsats till att endast omfatta olikartad behandling av utlän- ningar som har hemvist 
 1  
 i Sverige. 
 Särregler för utländska företag i förhållande till vad som gäller för svenska medborgare eller svenska företag får anses falla utanför vårt uppdrag. Kartläggningen omfattar följaktligen inte utländska juridiska personers rättigheter och skyldigheter i Sverige. 
 Utifrån de kriterier som tillämpats vid kartläggningsarbetet faller bl.a. följande föreskrifter utanför kartläggningen. 
  
 Enligt vissa bestämmelser i 2 kap. brottsbalken har medborgarska- pet betydelse för tillämpligheten av svensk lag på brott som begåtts utomlands. 
  
 Enligt bestämmelser i räddningstjänstförordningen (1986:1107) har unionsmedborgarskapet i vissa fall betydelse för erhållande av behörighet för befattning inom räddningstjänst m.fl. verksam- heter. 
  
 1  
 Begreppet hemvist definieras i svensk rätt bl.a. i 7 kap. 2 § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Den som är bosatt i viss stat anses enligt den definitionen ha hemvist där, om bosättningen med hänsyn till vistelsens varaktighet och omständigheterna i övrigt måste anses stadigvarande. Denna definition anses vägledande också för tolkningen av andra internationellt privat- och processrättsliga bestämmelser. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Vår kartläggning av medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 109 
  
 Enligt bestämmelser i förordningen (1963:194) om samarbete med Danmark, Finland, Island och Norge angående verkställighet av straff m.m., har medborgarskapet betydelse för frågan om yttrande skall inhämtas från Migrationsverket. 
  
 Vår kartläggning omfattar inte heller de medborgarskapskrav som upp- ställs inom rättsområden som enligt direktiven uttryckligen har undan- tagits från utredningsuppdraget. Utanför kartläggningen faller således: 
  
 skyddet mot landsförvisning, 
  
 frågor om medborgarskap knutna till lagen (1994:1809) om totalför- svarsplikt, 
  
 lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap, 
  
 utlänningslagen (1989:529), 
  
 rösträtt och valbarhet till riksdagen, 
  
 rösträtt vid val till  
  
 EU-parlamentet 
  och 
  
 frågor som har tagits upp i betänkandet En lag om socialförsäk- ringar (SOU 1997:72). 
  
 Det finns cirka 370 gällande författningar vari begreppet medborgare eller medborgarskap ingår i författningstexten. 
 2  
 Vi har gått igenom dessa författningar och även på annat sätt strävat efter att fånga upp flertalet medborgarskapskrav i lagstiftningen. Det kan emellertid inte uteslutas att det kan förekomma ytterligare sådana krav i lagar och andra författningar. Under arbetets gång har det nämligen framkommit att medborgarskapskravet i flera fall endast framgår indirekt, t.ex. genom hänvisning till annat lagrum eller genom föreskrift att den enskilde skall ha erfarenhet som domare, vilket i sin tur förutsätter att denne är svensk medborgare. 
 I några fall, bl.a. avseende anställningar och uppdrag med anknyt- ning till Försvarsmakten (avsnitt 6.13), är det oklart om medborgar- skapskravet omfattas av vårt uppdrag. Sådana gränsdragningsfall redovisas i vår kartläggning och behandlas i övervägandedelen. 
  
 2  
 Sökning har gjorts i riksdagens publika databaser, Rixlex, under år 1999. 
  
 110  
 Vår kartläggning av medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 111 
  
 4 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 4.1 
  
 Inledning 
  
 Till medborgarskapet har historiskt knutits vissa grundläggande fri- och rättigheter, t.ex. tryck- och yttrandefrihet samt skydd mot frihets- berövande. Fri- och rättigheterna är av sådan vikt att de reglerats i den främsta av alla författningar, nämligen i grundlag. Med grundlag avses de lagar som tillsammans bildar den svenska konstitutionen eller statsförfattningen, nämligen regeringsformen (RF), successions- ordningen (SO), tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihets- grundlagen (YGL). Grundlagens särskilda dignitet markeras genom att stiftande, upphävande eller ändring av bestämmelse i grundlag bl.a. måste ske genom två separata riksdagsbeslut med mellanliggande riksdagsval. 
 1  
 Vanlig lag antas efter ett riksdagsbeslut. 
 2  
 Begreppet förordning används som beteckning på författningar som beslutas av regeringen. Före den 1 januari 1975, då den nuvarande RF trädde i kraft, användes beteckningarna på annat sätt. Förordning var beteckningen på vissa föreskrifter beslutade av riksdagen ensam (eller i ännu äldre tider av Kungl. Maj:t och riksdagen gemensamt) och lag stod för föreskrifter beslutade av riksdagen och Rios Maj:t tillsammans. För föreskrifter beslutade av Kungl. Maj:t ensam användes ofta beteckningen kungörelse. Också andra beteckningar förekom, t.ex. brev, instruktion, stadga och reglemente. Dessa beteckningar med sin gamla betydelse är ännu inte helt utmönstrade ur regelbeståndet. 
 3  
 På nivån under riksdagen och regeringen - myndighetsföreskrifter - förekommer olika beteckningar som riktlinjer, kungörelser, föreskrifter etc. 
 I detta kapitel redovisas de grundläggande fri- och rättigheterna i RF, TF och YGL samt analyseras i vilken mån utlänningar särbehandlas. Framställningen är av en nödvändighet komplicerad, framförallt såvitt gäller regeringsformens bestämmelser. Den 
  
 1 
  
 8 kap. 15 § RF. 
  
 2 
  
 8 kap. 17 § RF. Den nuvarande riksdagsordningen (RO) intar en mellanställning mellan grundlag och vanlig lag. För stiftande, upphävande eller ändring av dess huvudbestämmelser gäller särskilda procedurregler, se 8 kap. 16 RF. 
  
 3 
  
 Ds 1998:66 Riktlinjer för författningsskrivning. 
  
 112  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 särbehandling som föreligger på detta område mellan svenska medborgare och utlänningar har flera dimensioner. I vissa fall sär- behandlas utlänningar direkt i grundlag. I andra fall är utlänningar jämställda enligt grundlag medan det i vissa av dessa situationer finns en ventil som möjliggör särbehandling i föreskrift av lägre rang. En ytterligare dimension är att det föreligger skillnader i vilka regler som skall iakttas vid inskränkningar av svenska medborgares respektive utlänningars fri- och rättigheterna. 
 I avsnitt 4.2 ges en allmän beskrivning av de grundläggande fri- och rättigheterna i RF och lämnas en kort redovisning av samtliga fri- och rättigheter i RF, den s.k. fri- och rättighetskatalogen. I avsnittet lämnas även en kort beskrivning av vissa regler som måste iakttas vid in- skränkning av dessa, de s.k. materiella skyddsreglerna. I avsnitt 4.3 ges en allmän beskrivning av skyddet för utlänningars fri- och rättigheter i 2 kap. RF. Regleringen i detta kapitel i RF och motiven till särbehandlingen av utlänningar redovisas utförligt i avsnitt  
 4.4-4.5. 
  
 Utöver föreskrifterna om grundläggande fri- och rättigheter finns det ytterligare ett antal föreskrifter i RF enligt vilka det uppställs krav på svenskt medborgarskap. Av 3 kap. 2 och 10 §§ RF framgår att endast svenska medborgare har rösträtt och är valbara vid val till riksdagen. Bestämmelserna faller dock utanför vårt uppdrag (se avsnitt 3.2). I kapitel 6 redovisas medborgarskapskrav för offentliga anställ- ningar och uppdrag som har stöd i bl.a. en bestämmelse i RF - 11 kap. 9 § tredje stycket. 
 I avsnitt  
 4.6-4.7 
  redovisas skillnader mellan svenska medborgare och utlänningar såvitt gäller tryckfrihet enligt TF och motsvarande frihet att yttra sig i radio m.m. enligt YGL samt andra fri- och rättighe- ter relaterade till medborgarskap som uppställs i dessa grundlagar. Kravet på svenskt medborgarskap för jurymän i tryckfrihetsmål och yttrandefrihetsmål behandlas i samband med offentliga anställningar och uppdrag (se avsnitt 6.7.4). 
  
 4.2 
  
 Grundläggande fri- och rättigheter i RF 
  
 4.2.1 
  
 Allmänt 
  
 Enligt regeringsformens (RF) inledande kapitel utgår all offentlig makt i Sverige från folket (1 kap. 1 § först stycket). Detta begrepp tog ursprungligen sikte på enbart svenska medborgare. 
 4  
 Numera torde begreppet avse även utlänningar som har rösträtt vid val till kommun 
  
 4  
 Petrén/Ragnemalm s. 17 och 40 ff. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 113 
  
 och landsting, eftersom det ytterst är genom rösträtten som folkstyret utövas. Enligt RF:s inledande kapitel skall vidare den offentliga makten utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet (1 kap. 2 § första stycket). Denna föreskrift kan sägas utgöra grunden för det svenska rättssamhället och utgångspunkten för den detaljerade regleringen om grundläggande fri- och rättigheter som följer i 2 kap. RF. Ett led i den offentliga makten är rättskipningen och domstolarna. Domstolar, liksom förvaltnings- myndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen, skall i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 §). 
 Rättighetsreglerna i 2 kap. RF har utformats mot bakgrund av Sveriges internationella åtaganden på området; i första hand Europakonventionen. 
 5  
 Rättighetskapitlet i 2 kap. RF i nu föreliggande skick är dock främst uttryck för svenska erfarenheter och värderingar. 
 6  
 Regelverket i kapitlet är komplicerat och svåröverskådligt. Kapitlet innehöll när det trädde i kraft den 1 januari 1975 fem paragrafer. Idag är kapitlet med sina 23 bestämmelser ett lapptäcke med hänvisningar mellan olika bestämmelser. 
 Som följer av redovisningen nedan (avsnitt 4.3) brukar de grundläggande fri- och rättigheterna delas in i tre kategorier, nämligen fri- och rättigheter (i) som enligt RF är garanterade endast svenska medborgare, (ii) där svenska medborgare och utlänningar är likställda enligt RF och (iii) där svenska medborgare och utlänningar här i riket är likställda enligt RF, men där det i lag är möjligt att meddela andra 
  
 5 
  
 Europarådets konvention den 4 november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Konventionen ratificerades av Sverige redan år 1952 men den inkorporerades i svensk lagstiftning först den 1 januari 1995 genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Enligt 2 kap. 23 § RF får lag eller annan föreskrift ej meddelas i strid med Sveriges åtaganden på grund av Europakonventionen. Bestämmelsen innebär en markering av att Europakonventionen skall ha en särskild betydelse utan att konventionen för den skull har status som grundlag. Orsaken till att konventionen inkorporerats genom vanlig lag och inte grundlag är enligt regeringen (prop. 1993/94:117 s. 36) att det i Sverige redan finns en omfattande reglering av fri- och rättigheter, inspirerad av Europakonventionen, i 2 kap. RF och att det bör undvikas att en inkorporering på grundlagsnivå medför en dubbelreglering på samma konstitutionella nivå av vissa rättigheter och hur dessa får inskränkas. 
  
 6 
  
 Inom EU har under senare tid pågått arbete med en  
  
 EU-stadga 
  om mänskliga rättigheter - en särskild rättighetskatalog. Vid toppmötet i Biarritz den  
 13-14 
  oktober 2000 presenterades ett förslag till stadga. 
  
 114  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 bestämmelser för utlänningar. Av kategorierna är i detta sammanhang primärt endast (i) och (iii) av intresse. 
 År 1976 förstärktes grundlagskyddet vad gäller fri- och rättigheter genom dels en komplettering och precisering av rättighetskatalogen, dels införandet av 2 kap. 20 § (nuvarande 2 kap. 22 §) vilken reglerar rättighetsskyddet för utlänningar här i riket. Motiven till denna bestämmelse framgår främst av 1973 års fri- och rättighetsutrednings betänkande Medborgerliga fri- och rättigheter (SOU 1975:75). Rege- ringen följde i princip utredningsförslaget beträffande utlänningars rättighetsskydd (prop. 1975/76:209) och propositionen antogs av riksdagen (KU 1975/76:56) utan några ändringar vad gällde utlän- ningars fri- och rättigheter. 
 Slutligen skall kort endast nämnas bestämmelsen i 13 kap. 10 § andra stycket RF som avser den situationen att Sverige helt eller delvis är ockuperat av främmande makt. I en sådan situation får ett offentligt organ inte i strid med folkrättens regler ålägga svensk medborgare att lämna ockupationsmakten bistånd. Vi har inte sett anledning att överväga den särbehandling som regeln innebär. 
  
 4.2.2 
  
 Fri- och rättighetskatalogen 
  
 Reglerna om grundläggande fri- och rättigheter i 2 kap. RF är rättsligt bindande och skall ge de enskilda ett visst skydd gentemot det allmänna. Med det allmänna avses i första hand de organ som handhar rättskipning och förvaltning. Bestämmelserna om de s.k. fackliga friheterna samt skyddet för äganderätten respektive upphovsrätten (17– 19 §§), gäller dock även i förhållandet mellan enskilda. Reglerna i 2 kap. riktar sig också till de normgivande organen, men i princip endast inom det offentligrättsliga området. De avser inte att binda riksdagen som lagstiftare inom privaträtten område, med undantag för diskrimineringsförbuden (15 och 16 §§), vilka gäller för all norm- givning. 
 Vissa av de grundläggande fri- och rättigheterna är absoluta i den meningen att de inte kan begränsas utan grundlagsändring medan andra kan begränsas genom lag eller, i vissa undantagsfall, genom annan författning efter bemyndigande i lag, s.k. relativa rättigheter. För att begränsning skall få ske måste vissa materiella krav vara uppfyllda (se avsnitt 4.2.3). Beslut om begränsningar är också underkastade vissa förfaranderegler (12 § tredje stycket) genom ett skyddssystem som träder i funktion på yrkande av minst tio riksdagsledamöter. Dessa 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 115 
  
 förfaranderegler gäller i princip även vid begränsningar av utlänningars fri- och rättigheter. 
 7 
  
 I det följande redovisas samtliga fri- och rättigheter som grundlagsfästs i 2 kap. RF, den s.k. fri- och rättighetskatalogen. Dessa tillkommer i första hand svenska medborgare. 
 De positiva opinionsfriheterna 
 De positiva opinionsfriheterna framgår av 1 §. Varje medborgare är gentemot det allmänna tillförsäkrad 
  
 1. 
  
 yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor, 
  
 2. 
  
 informationsfrihet: frihet att inhämta och mottaga upplysningar samt att i övrigt taga del av andras yttranden, 
  
 3. 
  
 mötesfrihet: frihet att anordna och bevista sammankomst för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte eller för framförande av konstnärligt verk, 
  
 4. 
  
 demonstrationsfrihet: frihet att anordna och deltaga i demonstration på allmän plats, 
  
 5. 
  
 föreningsfrihet: frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften, 
  
 6. 
  
 religionsfrihet: frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. 
  
 Av dessa fri- och rättigheter är religionsfriheten absolut medan de övriga är begränsningsbara. 
  
 7  
 Möjligheterna att påkalla vilandeförklaring av ett förslag till lag om inskränkning gäller beträffande svenska medborgare bl.a. inte vid förslag till lag som enbart angår viss tystnadsplikt, husrannsakan eller liknande intrång eller frihetsstraff som påföljd för viss gärning. Motsvarande undantag från skyddssystemet gäller inte vid inskränkning av utlänningars fri- och rättigheter (jfr 22 § tredje stycket). Detta innebär exempelvis att skyddssystemet kan tillämpas på förslag till lag som öppnar möjlighet till husrannsakan gentemot enbart utlänningar, se bl.a. Munoz/Lester, s. 118 och 141 och debatten om det s.k. bihangsproblemet. 
  
 116  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 De negativa opinionsfriheterna 
 I 2 och 3 §§ ges ett skydd för de s.k. negativa opinionsfriheterna. Skyddet är absolut. 
 Enligt 2 § är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot tvång att ge till känna sin åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. Han eller hon är därjämte gentemot det allmänna skyddad mot tvång att deltaga i sammankomst för opi- nionsbildning eller i demonstration eller annan meningsyttring eller att tillhöra politisk sammanslutning, trossamfund eller annan sammanslut- ning för politisk, religiös, kulturell eller annan åskådning. 
 I 3 § föreskrivs särskilt att anteckning om medborgare i allmänt register inte får utan hans samtycke grundas enbart på hans eller hennes politiska åskådning. Genom ordet "enbart" markeras, att förbudet inte avser att hindra att en persons politiska åskådning antecknas i samband med andra omständigheter, t.ex. begångna brott, som gör att personen i fråga beaktas som en säkerhetsrisk. Förbjuden är däremot registrering av politiska åsikter, som sker antingen helt fristående eller tillsammans med uppgifter som saknar varje samband med den politiska åskådningen; även i sistnämnda fall måste nämligen anteckningen anses grundad enbart på den politiska åskådningen. Förbudet bortfaller vid samtycke t.ex. vid registrering av kandidatur i samband med riksdagsval. 
 Vidare skall enligt andra stycket samma lagrum varje medborgare, i den utsträckning som närmare anges i lag, skyddas mot att hans eller hennes personliga integritet kränks genom att uppgifter om honom eller henne registreras med hjälp av automatisk databehandling. Bestämmel- sen skiljer sig från flertalet andra fri– och rättigheter genom att den inte innebär att det allmänna måste avstå från att lagstifta på ett visst sätt utan tvärt om ålägger lagstiftaren att stifta och vidmakthålla en viss lagstiftning. Grundlagsbestämmelsen kan aldrig tillämpas direkt av myndigheterna. 
 De kroppsliga fri- och rättigheterna 
 Skyddet för den enskildes frihet och säkerhet till person, de kroppsliga fri- och rättigheterna behandlas i 4 – 8 §§. 
 Enligt 4 § får inte dödsstraff förekomma. Förbudet är absolut och gäller även i krigstid. Varje medborgare är enligt 5 § skyddad mot kroppsstraff, mot tortyr och mot medicinsk påverkan i syfte att framtvinga eller hindra yttranden. Skyddet är absolut. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 117 
  
 I 6 § föreskrivs att varje medborgare även i annat fall är skyddad gentemot det allmänna mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Han eller hon är därjämte skyddad mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång samt mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse och mot hemlig avlyssning eller upptagning av telefonsamtal eller annat förtroligt meddelande. Skyddet är begränsningsbart. 
 Enligt 7 § får ingen medborgare landsförvisas eller hindras att resa in i riket. Vidare får ingen medborgare som är eller har varit bosatt i riket berövas sitt medborgarskap i annat fall än då han eller hon samtidigt, efter uttryckligt samtycke eller genom att inträda i allmän tjänst, blir medborgare i annan stat. Utan hinder härav får dock föreskrivas att barn under arton år i fråga om sitt medborgarskap skall följa föräldrarna eller en av dem. Vidare får föreskrivas att, i enlighet med överenskommelse med annan stat, den som sedan födelsen är medborgare även i den andra staten och är varaktigt bosatt där förlorar sitt svenska medborgarskap vid arton års ålder eller senare. Skyddet för medborgarskapet är absolut med undantag för de begränsningar som grundlagsregeln själv innehåller. Bestämmelser om förlust av medborgarskap finns i  
 7-9 
  §§ lagen (1950:382) om svenskt medborgar- skap. 
 8 
  
 Enligt 8 § är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Han eller hon är även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Skyddet för rörelsefriheten är begränsningsbart. Som exempel på i lag medgivna frihetsberövanden kan i första hand nämnas reglerna om fängelsestraff men också häktning och andra former av tvångsomhändertaganden t.ex. inom sjukvården. Som begränsningar av rörelsefriheten kan nämnas reglerna om reseförbud, värnplikt och skolplikt. 
 Särskilda rättssäkerhetsgarantier 
 I 9 – 11 §§ behandlas vissa särskilda rättssäkerhetsgarantier. 
 Rätten till domstolsprövning av frihetsberövanden framgår av 9 §. Har annan myndighet än domstol berövat någon medborgare friheten med anledning av brott eller misstanke om brott, skall denne kunna få saken prövad av domstol utan oskäligt dröjsmål. Rätten är absolut. Om verkställigheten av ett av en utländsk domstol ådömt fängelsestraff överflyttas till Sverige, finns dock ingen rätt att få saken domstols- prövad också i Sverige. Detsamma skall i princip gälla vid frihets- 
  
 8  
 Genom den nya lagen om medborgarskap som är tänkt att träda i kraft den 1 juli 2001 införs delvis nya bestämmelser, se framställningen i avsnitt 2.2.3. 
  
 118  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 berövanden av annan anledning än brott eller misstanke om brott. Med prövning av domstol likställs i sådant fall prövning av nämnd, om nämndens sammansättning är bestämd i lag och ordföranden i nämnden skall vara eller ha varit ordinarie domare. Har prövning som nu sagts inte uppdragits åt myndighet som är behörig enligt föreskrifterna där, skall den ankomma på allmän domstol. 
 I 10 § första stycket förbjuds retroaktiv straffrättskipning. Straff eller annan brottspåföljd får inte åläggas för gärning som inte var belagd med brottspåföljd, när den förövades. Inte heller får svårare brottspåföljd åläggas för gärningen än den som var föreskriven då. Med brottspåföljd jämställs förverkande och annan särskild rättsverkan av brott. Vidare föreskrivs ett förbud mot uttagande av retroaktiv skatt eller statlig avgift (10 § andra stycket). Som huvudregel gäller, att skatt eller statlig avgift inte får uttagas i vidare mån än som följer av föreskrift, som gällde när den omständighet inträffade som utlöste skatt– eller avgiftsskyldigheten. Om riksdagen finner särskilda skäl påkalla det, får dock lag innebära att skatt eller statlig avgift uttages trots att lagen inte hade trätt i kraft när nyssnämnda omständighet inträffade, om regeringen eller riksdagsutskott då hade lämnat förslag härom till riksdagen. Med förslag jämställs ett meddelande i skrivelse från regeringen till riksdagen om att sådant förslag är att vänta. Riksdagen får föreskriva undantag från huvudregeln, om riksdagen finner att det är påkallat av särskilda skäl i samband med krig, krigsfara eller svår ekonomisk kris. Förbuden är absoluta. 
 Enligt 11 § får domstol inte inrättas för redan begången gärning och inte heller för viss tvist eller i övrigt för visst mål. Vidare föreskrivs att förhandling vid domstol skall vara offentlig. Förbudet mot tillfälliga domstolar är absolut medan domstolsoffentlighet kan begränsas i lag. 
 Allmänna diskrimineringsförbud 
 I  
 15–16 
  §§ fastslås vissa allmänna diskrimineringsförbud; förbud mot minoritetsdiskriminering och könsdiskriminering. Förbuden är, såsom tidigare påpekats, bindande vid normgivning av alla slag. Enligt 15 § får lag eller annan föreskrift inte innebära att någon medborgare missgynnas därför att hon eller han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör minoritet. I 16 § föreskrivs att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgare missgynnas på grund av sitt kön, om inte föreskriften utgör led i strävanden att åstadkomma jämställdhet mellan män och kvinnor eller avser värnplikt eller motsvarande tjänsteplikt. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 119 
  
 Rättigheter med svagt grundlagsskydd 
 I  
 17-21 
  §§ behandlas vissa rättigheter med vad som brukar benämnas svagt grundlagsskydd. De i 12 § fastslagna principerna för rättig- hetsbegränsningar gäller inte för dessa rättigheter, dvs. rättigheterna i  
 17-21 
  §§ kan inskränkas utan att reglerna i 12 § behöver iakttas. 
 Enligt 17 § har förening av arbetstagare samt arbetsgivare och förening av arbetsgivare rätt att vidtaga fackliga stridsåtgärder, om annat inte följer av lag eller avtal; de s.k.  
 fackliga friheterna. 
  
 Äganderätten  
 åtnjuter ett visst skydd enligt 18 §. I första stycket föreskrivs att varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad, utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Andra stycket innehåller vissa föreskrifter om ersättning för förlust m.m. 
 9  
 Oberoende av äganderättsskyddet skall alla enligt sista stycket ha tillgång till naturen enligt allemansrätten. 
 I 19 § föreskrivs ett skydd för  
 upphovsrätten 
 . Författare, konstnärer och fotografer har rätt till sina verk enligt bestämmelser som meddelas i lag. 
  
 Närings- och yrkesfriheten  
 regleras i 20 §. Utgångspunkt för regleringen är en ekonomisk likhetsprincip. Begränsningar i rätten att driva näring eller utöva yrke får införas endast för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. I samma bestämmelse ges en grundlags- förankring av samernas rätt att bedriva renskötsel som den reglerats i lag. 
 Rätten till grundläggande utbildning  
 slås fast i 21 §. Alla barn som omfattas av den allmänna skolplikten har rätt att kostnadsfritt erhålla grundläggande utbildning i allmän skola. Det allmänna skall svara också för att högre utbildning finns. 
  
 9  
 Bestämmelsen om äganderättsskyddet som tillkom genom en ändring i RF år 1994 är mycket omdebatterad, se bl.a. Larson s. 125 ff. Kommittén om vissa frågor som rör regeringsformen (Ju 1999:13) har bl.a. i uppdrag att göra en översyn av bestämmelsen (dir. 1999:7). Kommitténs arbete i denna del skall vara avslutat senast den 31 december 2000. 
  
 120  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Undantag från RF:s tillämpningsområde 
 Tryckfriheten  
 och motsvarande  
 frihet att yttra sig i radio m.m 
 . är undantagna från RF:s tillämpningsområde, eftersom dessa exklusivt regleras i TF och YGL, se avsnitt  
  
 4.6-4.7. 
  
 4.2.3 
  
 De materiella skyddsreglerna 
  
 I 2 kap. RF anges uttryckligen vilka fri- och rättigheter som tillkommer svenska medborgare. Vissa av dessa rättigheter kan begränsas för svenska medborgare genom lag eller, i några få fall, genom annan författning (12 § första stycket). För begränsning ställs dock upp vissa generella krav genom  
 de materiella skyddsreglerna  
 i 12 § andra stycket samt 13 och 14 §§. 
 Enligt 12 § andra stycket gäller följande. 
  
 Begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle (första meningen). 
  
 Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och ej heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar (andra meningen). 
  
 Begränsning får ej heller göras enbart på grund av politisk, religiös, 
  
 kulturell eller annan sådan åskådning (tredje meningen). 
 Vissa ytterligare begränsningar gäller enligt 13 och 14 §§ beträffande yttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet, demonstra- tionsfrihet och föreningsfrihet. 
 Omfattningen av skyddet för utlänningars fri- och rättigheter följer dels direkt av 22 §, dels av bestämmelsen motsatsvis (e contrario). Enligt 22 § första stycket är utlänningar på vissa områden helt likställda med svenska medborgare. Enligt bestämmelsens andra stycke är utlänningar likställda med svenska medborgare även inom vissa andra områden men skyddet kan på dessa områden begränsas i lag. En närmare beskrivning av regleringen ges i avsnitt 4.5. Flera av dessa fri- och rättigheter kan inskränkas även för svenska medborgare (se mer om detta sist i avsnitt 4.3). 
 Att särskilt notera är att de materiella skyddsregler som måste iakttas vid inskränkning av svenska medborgares fri- och rättigheter - med undantag för skyddet mot ingrepp på grund av åskådning (12 § andra stycket tredje meningen) - inte behöver iakttas vid särlagstiftning i fråga om utlänningar (22 § tredje stycket e contrario). Detta medför att för de fall fri- och rättighet begränsats genom lag både för svenska medborgare och utlänningar, kvarstår särbehandling såtillvida att de 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 121 
  
 materiella skyddsreglerna inte behövt iakttas fullt ut beträffande utlänningar. De fri- och rättigheter där sådan särbehandling är möjlig är: 
  
 De positiva opinionsfriheterna exkl. religionsfriheten (1 §  
  
 1-5 
  jämförd med 22 § andra stycket 1), 
  
 skyddet för integriteten i vissa fall (6 § jämförd med 22 § andra stycket 3), 
  
 skyddet mot frihetsberövande (8 § första meningen jämförd med 22 § andra stycket 4) och 
  
 rätten till offentlighet vid domstolsförhandling (11 § andra stycket jämförd med 22 § andra stycket 6). 
  
 Skyddet mot ingrepp på grund av åskådning (12 § andra stycket 
 tredje meningen) betraktas som en separat fri- och rättighet och behandlas i avsnitt 4.5.7. 
  
 4.2.4 
  
 Närmare om fördelningen av normgivningsmakten 
  
 Grundlagsreglerna om normgivningsmakten har som främsta uppgift att fördela normgivningskompetensen mellan riksdagen och regeringen. I andra hand avser de att reglera möjligheterna att anförtro normgiv- ningskompetens åt förvaltningsmyndigheter och kommuner. Grundlagen gör en förstahandsfördelning av normgivningsmakten och möjliggör samtidigt i viss utsträckning avvikelser från denna fördelning. Förstahandsfördelningen innebär en gruppering av ämnena för normgivning inom två områden; riksdagens primärområde (ofta benämnt det primära lagområdet) och regeringens primärområde. Riksdagens primärområde består av dels det obligatoriska lagområdet, inom vilket föreskrifter kan meddelas endast i lag, dels det fakultativa lagområdet, inom vilket delegation till regeringen eller andra offentliga organ är tillåten. Riksdagens primärområde anges i 8 kap.  
 2-5 
  §§ och i ett antal mer eller mindre speciella stadganden i olika kapitel av RF samt i tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). 
 10  
 Exempel på sådana stadganden är normgivningsreglerna i 2 kap. RF. Vissa av normgivningsreglerna i 2 kap., t.ex. den i 22 § andra stycket, faller inom det obligatoriska lagområdet, medan andra, som exempelvis de som räknas upp i 12 § första stycket första meningen, hör till det fakultativa lagområdet. 
 Vi har ställt oss frågan om riksdagen i något fall kan delegera rätten att inskränka de grundläggande fri- och rättigheterna till regeringen och 
  
 10  
 Se bl.a. Moore s. 48 f. 
  
 122  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 om detta i så fall i någon situation innebär särbehandling av utlän- ningar. Av 12 § första stycket andra och tredje meningarna följer att riksdagen - beträffande svenska medborgare - har vissa möjligheter till delegation. Efter bemyndigande i lag får enligt en uttrycklig regel i 12 § första stycket andra meningen de rättigheter som räknas upp i 12 § första stycket första meningen, begränsas genom annan författning om det gäller förbud att röja sådant som någon har erfarit i allmän tjänst eller under utövande av tjänsteplikt (8 kap. 3 § och 7 § första stycket 7). Regeringen kan efter bemyndigande i lag även bestämma att föreskrift i lagen skall börja eller upphöra att tillämpas (8 kap. 10 §). Den senare regeln tar sikte på de s.k. fullmakts- eller beredskapsla- garna. Enligt en regel i 12 § första stycket tredje meningen kan delegation ske även i fråga om begränsning av mötesfriheten och demonstrationsfriheten av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot vilket förefaller naturligt eftersom dylika beslut kan behöva fattas med kort varsel. Det framstår som märkligt att motsvarande delegationsmöjlighet inte finns beträffande utlänningar. 
 Innebörden av stadgandet i 12 § första stycket är att lagformen - förutom i uttryckligen angivna fall - är nödvändig även om föreskriften gäller ett ämne som i och för sig skulle kunna bli föremål för delegation enligt det åttonde kapitlet (särskilt 7 §). 12 § lägger alltså hinder i vägen för en annars möjlig delegation av normgivningsmakten. 
 11  
 När det gäller utlänningar är kravet på lagform enligt 22 § andra stycket - i motsats till enligt 12 § - inte försett med undantag. 
 12  
 Svaret på frågan - om riksdagen i något fall beträffande utlänningar kan delegera rätten att inskränka de grundläggande fri- och rättigheterna till regeringen - är således nej. 
 Det sagda har givetvis bäring endast på de rättigheter som följer av 22 §. På de områden där utlänningar inte har något grundlagsskydd (22 § e contrario, se avsnitt 4.4) gäller bestämmelserna om normgiv- ning i 8 kap. Riksdagen kan alltså enligt dessa i vissa fall, t.ex. beträffande utlännings vistelse i riket, delegera sin normgivningsmakt till regeringen (8 kap. 3 § och 7 § första stycket 2). Riksdagen kan även medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela bestämmelser i ämnet, s.k. subdelegation (8 kap. 11 §). 
  
 11 
  
 A.a., se även Munoz/Lester s. 254 samt prop. 1975/76:209 s. 152 och 
  
 12 
  
 13 kap. 6 § möjliggör dock rättighetsbegränsningar genom förordning med stöd av bemyndigande i lag vid krig, krigsfara och vissa andra extraordinära förhållanden, se Moore s. 82. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 123 
  
 4.3 
  
 Allmänt om skyddet för utlänningars fri- och rättigheter i RF 
  
 Det skydd för fri- och rättigheter som ges i 2 kap.  
 1–21 
  §§ RF, tillkommer såsom tidigare nämnts i första hand svenska medborgare. Utlänningar som befinner sig här i riket är emellertid i stor utsträckning likställda med svenska medborgare. Med utlänning avses i RF såväl utländsk medborgare som den som är statslös. 
 I 2 kap. 22 § första stycket RF anges beträffande vilka fri- och rättigheter utlänning här i riket är helt likställd med svensk medborgare. Av andra stycket framgår att utlänning här i riket likställs med svensk medborgare i fråga om ytterligare ett antal fri- och rättigheter, om inte annat följer av särskilda föreskrifter i lag. 
 I bestämmelsen används uttrycket utlänning här i riket. Detta begrepp är vidare än den kategori vi enligt våra direktiv har att överväga, nämligen utlänningar med hemvist i Sverige. Normalt utgår regeln från att utlänningen finns i Sverige, men vissa rättigheter kan åtnjutas även av den som inte vistas här. Exempelvis kan en utlänning åtnjuta åsiktsfrihet genom att framföra en teaterpjäs eller ett musikstycke i Sverige, utan att han eller hon själv uppehåller sig i landet. 
 13  
 Med utlänning avses i RF i tillämpliga fall även utländsk juridisk person. 
 14 
  
 Med utgångspunkt från föreskrifterna i 2 kap. 22 § RF brukar fri- och rättighetsreglerna delas in i tre kategorier; (i) de som endast gäller svenska medborgare, (ii) de som gäller både svenska medborgare och utlänningar och (iii) sådana där utlänningar och svenska medborgare i och för sig är likställda, men där rättighetsskyddet kan inskränkas för utlänningar. 
 15 
  
 Fri- och rättigheter som enligt RF är garanterade endast svenska medborgare 
  
 1. 
  
 Förbud mot åsiktsregistrering (3 § första stycket), 
  
 2. 
  
 förbud mot landsförvisning och hinder att resa in i riket (7 § första stycket), 
  
 3. 
  
 skydd mot förlust av medborgarskapet (7 § andra stycket) och 
  
 4. 
  
 friheten att förflytta sig inom riket och att lämna detta (8§ andra meningen). 
  
 13 
  
 Petrén/Ragnemalm s. 89. 
  
 14 
  
 SOU 1975:75 s. 208. 
  
 15 
  
 Se t.ex. SOU 1999:34 s. 111 ff. 
  
 124  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter där svenska medborgare och utlänningar enligt RF är likställda 
 1. Skydd mot tvång att deltaga i sammankomst för opinionsbildning eller i demonstration eller annan meningsyttring eller att tillhöra trossamfund eller annan sammanslutning (2 § andra meningen), 
 2. skydd för personlig integritet vid automatisk databehandling (3 § andra stycket), 
  
 3. 
  
 skydd mot dödsstraff, kroppsstraff och tortyr samt mot medicinsk påverkan i syfte att framtvinga eller hindra yttrande (4 och 5 §§), 
  
 4. 
  
 rätt till domstolsprövning av frihetsberövande med anledning av brott eller misstanke om brott (9 § första och tredje styckena), 
  
 5. 
  
 skydd mot retroaktiv brottspåföljd och annan retroaktiv rättsverkan av brott samt mot retroaktiv skatt eller statlig avgift (10 §), 
  
 6. 
  
 skydd mot inrättande av domstol i vissa fall (11 § första stycket), 
  
 7. 
  
 skydd mot missgynnande på grund av ras, hudfärg eller etniskt ursprung eller på grund av kön (15 och 16 §§), 
  
 8. 
  
 rätt till fackliga stridsåtgärder (17 §), 
  
 9. 
  
 skydd mot expropriation eller annat sådant förfogande samt mot inskränkningar i användningen av mark eller byggnader (18 §) och 
  
 10. 
  
 rätt till utbildning (21 §). 
  
 Fri- och rättigheter där svenska medborgare och utlänningar enligt RF är likställda, men där det i lag är möjligt att meddela andra bestämmelser för utlänningar 
  
 1. 
  
 Yttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet, demonstrations- frihet, föreningsfrihet och religionsfrihet (1 §), 
  
 2. 
  
 skydd mot tvång att giva till känna åskådning (2 § första meningen), 
  
 3. 
  
 skydd mot kroppsligt ingrepp även i annat fall än vad gäller skyddet mot dödsstraff, kroppsstraff, tortyr samt mot medicinskt ingripande som avses i 4 och 5 §§, mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång samt mot intrång i förtrolig meddelelse (6 §), 
  
 4. 
  
 skydd mot frihetsberövande (8 § första meningen), 
  
 5. 
  
 rätt till domstolsprövning av frihetsberövande av annan anledning än brott eller misstanke om brott (9 § andra och tredje styckena), 
  
 6. 
  
 offentlighet vid domstolsförhandling (11 § andra stycket), 
  
 7. 
  
 skydd mot ingrepp på grund av åskådning (12 § andra stycket tredje meningen), 
  
 8. 
  
 författares, konstnärers och fotografers rätt till sina verk (19 §) och 
  
 9. 
  
 rätt att driva näring eller utöva yrke (20 §). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 125 
  
 Uppställningen i den tredje kategorin är något missvisande eftersom en jämförelse med 2 kap. 12 § första stycket måste göras för att man skall få en fullständig bild av den särbehandling som föreligger mellan svenska medborgare och utlänningar här i riket. I 12 § första stycket regleras vilka fri- och rättigheter som kan inskränkas för svenska medborgare. Religionsfriheten (del av punkt 1) jämte punkterna 2, 5 och 7 ovan är sådana fri- och rättigheter som är absoluta för svenska medborgare men relativa för utlänningar. Beträffande övriga fri- och rättigheter i den tredje kategorin - punkterna 1 (exkl. religionsfriheten), 3, 4, 6, 8 och 9 - gäller att dessa kan begränsas även för svenska medborgare. 
 Den särbehandling som beträffande dessa fri- och rättigheter rent faktiskt förekommer (här bortses tillfälligt från de materiella skyddsreglerna, se avsnitt 4.2.3) hänför sig inte till regleringen i RF utan till den lagstiftning som har sitt stöd i 22 § andra stycket. En del av de inskränkningar som gjorts exempelvis i skyddet för de positiva opinionsfriheterna (punkt 1 exklusive religionsfriheten) - bl.a. föreskrifter om tystnadsplikt - och i skyddet mot frihetsberövande - bl.a. föreskrifter om fängelsestraff - gäller generellt och särbehandlar inte utlänningar. Som framgår nedan av genomgången i avsnitt  
 4.4-4.5 
  är det primärt utlänningslagstiftningen som innebär inskränkning i skyddet av utlänningars fri- och rättigheter. Uppställningen i kategori 3 är därför fortfarande i viss mån relevant. Utlänningslagstiftningen ligger utanför ramen för vårt uppdrag. Vi återkommer till denna fråga i övervägandeavsnittet. 
 När det gäller rättigheterna i punkterna 8 och 9, dvs. skyddet för upphovsrätten (19 §) samt närings- och yrkesfriheten (20 §), föreligger i praktiken ingen särbehandling. 
 Enligt 19 § har författare, konstnärer och fotografer rätt till sina verk enligt bestämmelser som meddelas i lag. Det grundlagsskydd som ges är således begränsat till att föreskriva lagform för det skydd upphovsrätten skall omgärdas av. Denna regel gäller för såväl svenska medborgare som utlänningar här i riket. För svenska medborgare följer detta direkt av 19 § medan det för utlänningar följer av 22 § andra stycket 8. Här bosatta utlänningar är likställda med svenska medbor- gare enligt den nuvarande upphovsrättsliga lagstiftningen (se i första hand 60 § lagen [1960:729] om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk). 
 Enligt 20 § första stycket får begränsningar i rätten att driva näring eller utöva yrke införas endast för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. Bestämmelsen anger ramen för inskränkningar av närings- och yrkesfriheten men föreskriver inte att inskränkning måste ske 
  
 126  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 genom författning av viss dignitet. Inskränkningar av närings- och yrkesfriheten faller inom det offentligrättsliga området (8 kap. 3 § RF). Riksdagen har på detta område, i enlighet med 8 kap. 7 § RF, förhållandevis vida möjligheter att delegera normgivningsmakten och även att - enligt 8 kap. 11 § RF - medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet att meddela bestämmelser, s.k. subdelegation. Näringsverksamhet omnämns särskilt i 8 kap. 7 § punkt 3 som ett område där riksdagen kan delegera normgivningsmakten till regeringen. Det sagda gäller för inskränkningar av skyddet för svenska medborgare. När det gäller utlänningar föreskrivs i 2 kap. 22 § andra stycket lagform för inskränkningar. 
 Enligt 20 § andra stycket skall samernas rätt att bedriva renskötsel regleras i lag. På samma sätt som när det gäller skyddet för upphovsrätten (i 19 §) är grundlagsskyddet begränsat till att föreskriva lagform för det skydd den aktuella fri- och rättigheten skall omgärdas av. Denna regel gäller för såväl svenska medborgare som utlänningar här i riket. För svenska medborgare följer detta direkt av 20 § andra stycket medan det för utlänningar följer av 22 § andra stycket 9. 
 Sammanfattningsvis föreligger beträffande regleringen av närings- och yrkesfriheten i 2 kap. RF ingen särbehandling i den mening som avses i våra direktiv. Det finns emellertid exempel på särbehandling i lagstiftning som har sitt stöd i 22 § andra stycket, t.ex. reglerna om antagning till Sveriges advokatsamfund. Särbehandling när det gäller krav på svenskt medborgarskap för att få utöva vissa näringar eller yrken behandlas i kapitel 6 och 7. 
 I avsnitt 4.2.3 redovisas den särbehandling som har samband med de materiella skyddsreglerna. När det gäller inskränkningar av närings- och yrkesfriheten och av skyddet för upphovsrätten är dessa skydds- regler inte tillämpliga överhuvudtaget, dvs. inte heller beträffande svenska medborgare. Regleringen av närings- och yrkesfriheten och av skyddet för upphovsrätten utelämnas därför från den fortsatta fram- ställningen. 
 En mer korrekt beskrivning av regleringen i 2 kap. RF såvitt gäller den tredje kategorin skulle således se ut som följer. 
 Fri- och rättigheter där svenska medborgare och utlänningar enligt RF är likställda, men där det i lag är möjligt att meddela andra bestämmelser för utlänningar 
  
 1. 
  
 religionsfrihet (1 § 6), 
  
 2. 
  
 skydd mot tvång att giva till känna åskådning (2 § första me- ningen), 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 127 
  
 3. 
  
 rätt till domstolsprövning av frihetsberövande av annan anledning än brott eller misstanke om brott (9 § andra och tredje styckena), 
  
 4. 
  
 skydd mot ingrepp på grund av åskådning (12 § andra stycket tredje meningen) 
  
 Eftersom det med stöd av regleringen i RF meddelats lagstiftning, i första hand utlänningslagstiftningen, som i olika avseenden sär- behandlar utlänningar, och eftersom utlänningslagstiftningen ligger utanför vårt uppdrag, har vi i vårt arbete inledningsvis utgått från den första uppräkningen, dvs. den uppräkning som görs i 22 § andra stycket (utom såvitt gäller skyddet för upphovsrätten och skyddet för närings- och yrkesfriheten) för att kunna exkludera de fri- och rättigheter som har samband med och inskränks genom utlänningslagstiftningen. 
  
 4.4 
  
 Fri- och rättigheter som inte tillkommer utlänningar enligt RF 
  
 4.4.1 
  
 Förbudet mot åsiktsregistering (3 § första stycket) 
  
 Förbudet mot åsiktsregistrering avser registrering i allmänt register som sker utan samtycke och enbart på grund av politisk åskådning. Registrering av medborgare som t.ex. kandiderar vid val till riksdagen, faller utanför regleringen eftersom registrering sker med den registrerades samtycke. Tonvikt skall läggas på ordet enbart. Förbudet avser dessutom endast allmänna register, dvs. sådana som upprättas och förs av myndigheter. 
 16 
  
 Enligt 1973 års fri- och rättighetsutredning (SOU 1975:75) kunde utlänningar inte likställas med svenska medborgare i fråga om skydd mot åsiktsregistrering, eftersom utlänningar enligt gällande bestämmelser får registreras enbart på grund av att de tillhör eller sympatiserar med organisation eller grupp som kan befaras här i landet eller i andra stater bedriva eller ha bedrivit politisk omstört- ningsverksamhet vari ingår utnyttjande av våld, hot eller tvång som medel (s. 174 f) vad utredningen kallade terroristorganisation (s. 135). Med gällande bestämmelser avsåg utredningen bl.a. personal- kontrollkungörelsen (1969:466). Den relevanta frågan när det gäller möjligheten att inskränka utlänningars skydd på området var således enligt fri- och rättighetsutredningen om åsiktsregistering av utlänningar 
  
 16  
 Petrén/Ragnemalm s. 51. 
  
 128  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 skall få ske enbart på den grund att de tillhör eller sympatiserar med en s.k. terroristorganisation. Utredningen besvarade frågan jakande (s. 135). 
 Personalkontrollkungörelsen trädde i kraft den 1 oktober 1969 och innehöll bestämmelser om det s.k.  
 SÄPO-registret, 
  dvs. det polisregister som fördes vid säkerhetsavdelningen inom Rikspolis- styrelsen beträffande den särskilda polisverksamheten för hindrande och uppdagande av brott mot rikets säkerhet m.m. (2 § första stycket). Genom kungörelsen förbjöds åsiktsregistrering (2 § andra stycket) såväl beträffande svenska medborgare som utlänningar. För tillämp- ningen av bestämmelserna om  
 SÄPO-registret 
  har flera gånger meddelats hemliga föreskrifter. 
 17 
  
 Bestämmelser om  
 SÄPO-registret 
  återfanns sedan personalkontroll- kungörelsen upphävts i 5 a § förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen. Sedan den 24 oktober 1998 återfinns bestämmelser om  
 SÄPO-registret 
  i polisdatalagen (1998:622). Enligt 5 § denna lag får uppgifter om en person inte behandlas enbart på grund av vad som är känt om bl.a. personens politiska åsikter. I lagen görs ingen skillnad mellan svenska medborgare och utlänningar. 
 Polisdatalagens bestämmelser utgör ett komplement och en precisering av de allmänna regler om behandling av personuppgifter som finns i personuppgiftslagen (1998:204). Lagen innehåller be- stämmelser om s.k. känsliga personuppgifter enligt vilka det som regel är förbjudet att behandla personuppgifter som avslöjar bl.a. politiska åsikter (13 §). Lagen gör ingen skillnad mellan uppgifter om svenska medborgare och om utlänningar. 
 Både svenska medborgare och utlänningar är således skyddade mot åsiktsregistrering. Skillnaden är att skyddet såvitt gäller svenska medborgare följer av grundlag, medan skyddet för utlänningar följer av vanlig lag. 
  
 4.4.2 
  
 Friheten att förflytta sig inom riket och att lämna detta (8 § andra meningen) 
  
 Den andra fri- och rättigheten som är garanterad endast svenska medborgare, är rätten att (i) förflytta sig inom riket och att (ii) lämna detta. Även svenska medborgare kan dock enligt 12 § - under i para- grafen angivna förutsättningar - få sina fri- och rättigheter begränsade 
  
 17  
 Se Registernämndens rapport till regeringen den 16 december 1998; Personalkontroll den 1 oktober 1969 - den 30 juni 1996, se även prop. 1997/98:97 s. 150 f. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 129 
  
 genom lag. Det finns ett stort antal föreskrifter om inskränkningar i form av frihetsberövande, t.ex. som en följd av brottslighet. 
 Att skyddet för rätten att förflytta sig inom riket och att lämna detta skiljer sig för utlänningar från det för svenska medborgare - vilket följer av 22 § e contrario - hänger i stora drag samman med den särskilda utlänningslagstiftningen. Enligt 1973 års fri- och rättighetsutredning (SOU 1975:75 s. 172 f) måste den utgå från att möjlighet till vissa inskränkningar kommer att behövas även framdeles. Då gällande utlänningslagstiftning tillät inskränkningar meddelade av regeringen, dvs. i förordningsform. Enligt utredningen var någon ändring på denna punkt inte möjlig (s. 173). Härmed avsåg utredningen att regeringen enligt 14 § i utlänningslagen (1954:193) 
 18  
 fick inskränka utlänningars rätt att uppehålla sig inom visst område om detta var påkallat av hänsyn till rikets säkerhet. Bemyndigandet hade utnyttjats i kungörelsen (1967:10) om skyddsområden. Förbud att lämna riket får vanligen den formen att myndigheterna vägrar att utfärda pass för viss person. 
 19 
  
 Skyddet såvitt gäller rätten att lämna riket hör således primärt ihop med utlänningslagstiftningen (se t.ex. 5 kap. 1 § utlänningslagen enligt vilken utlänning som regel skall visa upp pass, se även 5 kap. 1 § utlänningsförordningen [1989:6547]). 
 Skyddet beträffande rätten att fritt röra sig inom riket följer närmast av hänsyn till rikets säkerhet och lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. (den s.k. skyddslagen). Även när det gäller rätten att förflytta sig inom riket finns dock begränsningar i utlänningslagstiftningen. Exempelvis måste enligt 5 kap. 6 § utlänningslagen en utlänning som vistas här i riket på begäran av en polisman visa upp sitt pass eller andra handlingar som visar att han eller hon har rätt att uppehålla sig i Sverige. Denna bestämmelse begränsar i viss mån utlännings möjlighet att förflytta sig fritt. 
  
 18 
  
 Upphävd genom utlänningslagen (1980:376), vilken i sin tur upphävts av den nu gällande utlänningslagen (1989:529). 
  
 19 
  
 Petrén/Ragnemalm s. 59. 
  
 130  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 4.5 
  
 Föreskrifterna i 2 kap. 22 § andra stycket  
  
 1-7 
  RF 
  
 4.5.1 
  
 De positiva opinionsfriheterna (1 §) 
  
 Yttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet, demonstrationsfrihet, föreningsfrihet och religionsfrihet brukar ibland gemensamt benämnas de positiva opinionsfriheterna. Även benämningen andliga fri- och rättigheterna i positiv bemärkelse förekommer. 1973 års fri- och rättighetsutredning (SOU 1975:75) konstaterade att det om det inte vore för det följande skulle finnas goda möjligheter att likställa utlänning med svensk medborgare i fråga om de andliga fri- och rättigheterna i positiv bemärkelse (s. 174). 
 Regeringen får med stöd av 34 § utlänningslagen besluta om s.k. politisk utvisning av utlänning. Sådan utvisning kan - åtminstone teoretiskt (utvisningsmöjligheten har inte tillämpats utan har väsentligen beredskapskaraktär) - komma i fråga därför att utlänning utövat t.ex. sin yttrandefrihet på ett sådant sätt att paragrafen blir tillämplig utan att det är fråga om ett yttrande för vilket en svensk medborgare skulle kunna bli föremål för ett ingripande. Och även om regeringen i ett sådant fall inte beslutar utvisning utan endast föreskriver villkor för utlänningens vistelse här i landet, vilka inskränker på hans rörelsefrihet, får ett dylikt ingrepp i hans personliga förhållanden anses innebära en begränsning av hans yttrandefrihet. Det kan därför på goda grunder hävdas att reglerna om politisk utvisning - även om de som föreslagits får ett mera begränsat tillämpningsområde - utgör undantag från huvudregeln att utlänning är likställd med svensk medborgare i fråga om de andliga fri- och rättigheterna. 
 Utredningen anser därför att RF måste tillåta att det för utlänning i lag, men  
 endast i lag, särskilt får föreskrivas inskränkningar  
 i de andliga fri- och rättigheterna i positiv bemärkelse. 
 Bestämmelser om politisk utvisning utvecklades tidigt i praxis och lagreglerades första gången genom 1914 års utlänningslag. 
 Nu gällande bestämmelser om politisk utvisning framgår i materiellt hänseende av lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll. Eftersom utlänningslagen (1989:529) anger under vilka förutsättningar utlänning kan utvisas ur riket, finns i 4 kap. 11 § utlänningslagen en hänvisning till den särskilda lagen. Enligt denna får utlänning utvisas ur landet om det behövs av hänsyn till rikets säkerhet (1 § första stycket 1). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 131 
  
 4.5.2 
  
 Skyddet mot tvång att ge till känna åskådning (2 § första meningen) 
  
 Enligt rubricerat lagrum är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot tvång att ge till känna sin åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. Denna fri- och rättighet är en av de s.k. negativa opinionsfriheterna. Förevarande fri- och rättighet benämns ibland den negativa yttrandefriheten. 
 Med uttrycket åskådning avses ett mera sammanhängande komplex av åsikter inom ett visst område. 
 20 
  
 1973 års fri- och rättighetsutredning skrev (SOU 1975:75 s. 174): 
 När det gäller de negativa opinionsfriheterna vållar den negativa yttrandefriheten en särskild svårighet. I ett ärende om politisk asyl måste en utlänning kunna tillfrågas om sin politiska uppfattning. Vägrar han att svara på en sådan fråga riskerar han att han inte blir betraktad som politisk flykting och måste kanske lämna Sverige. Det kan därför sägas att en utlänning i ett dylikt fall tvingas ge sin politiska åskådning till känna. Denna inskränkning i hans negativa yttrandefrihet måste givetvis bestå - att bestämmelserna om asyl finns är ju i utlänningens eget intresse. 
 Motivet bakom särbehandlingen av utlänningar i fråga om denna fri- och rättighet hör således samman med utlänningslagstiftningen. 
  
 4.5.3 
  
 Skyddet för integriteten i vissa fall (6 §) 
  
 Det skydd som ges i 6 § får begränsas även för svenska medborgare under de förutsättningar som anges i 12 §. Skyddet för utlänningar kan begränsas enligt 22 § andra stycket. 
 När det gäller skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp i allmänhet, mot kroppsvisitation och mot husrannsakan och liknande intrång samt rätten till förtrolig kommunikation, skiljer sig detta enligt 1973 års fri- och rättighetsutredning från det för svenska medborgare. Dåvarande utlänningslagstiftning innehöll nämligen åtskilliga inskränkningar i dessa fri- och rättigheter. Utredningen utgick från att möjlighet till vissa inskränkningar kommer att behövas även framdeles (SOU 1975:75 s. 172 f). 
 Även denna fri- och rättighet hör samman med regleringen i utlänningslagstiftningen. 
  
 20  
 Petrén/Ragnemalm s. 50. 
  
 132  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 4.5.4 
  
 Skyddet mot frihetsberövande (8 § första meningen) 
  
 1973 års fri- och rättighetsutredningen (SOU 1975:75) berörde inte utlänningars skydd mot frihetsberövande särskilt. 
 Föredragande departementschefen anförde vid den utvidgning och förstärkning av de grundläggande fri- och rättigheterna som gjordes med anledning av 1973 års fri- och rättighetsutredning: 
 21 
  
 Jag delar utredningens uppfattning att det inte är möjligt att gå längre i fråga om förstärkningen av skyddet för de i RF nämnda kroppsliga fri- och rättigheterna än som har gjorts i dess förslag. De problem som möter i detta sammanhang kan belysas genom ett resonemang med utgångspunkt i grundlagsregeln om skydd för rörelsefriheten. Den vanligaste formen av begränsning av denna frihet utgörs av föreskrifter om frihetsstraff på grund av brott. Sådana föreskrifter finns inom de flesta områden för mänsklig aktivitet och tjänar ett stort antal syften. Det är uppenbarligen inte görligt att i en grundlagsregel med någon grad av konkretion ange alla de ändamål för vilka begränsningar av rörelsefriheten av här avsett slag skall få göras nu och i framtiden. Lämnar man å andra sidan strafflagstiftningen utanför skyddet blir det som utredningen framhåller inte särskilt meningsfullt att låta RF ange vissa tillåtna begränsningsändamål, eftersom omfattningen av det skyddade området med en sådan lösning blir helt beroende av vad som är kriminaliserat. Motsvarande resonemang kan föras i fråga om övriga begränsningsbara kroppsliga fri- och rättigheter. 
 Det finns ett stort antal föreskrifter - som gäller såväl svenska medborgare som utlänningar - om inskränkningar i form av frihetsberö- vande, t.ex. som en följd av brottslighet. Någon särbehandling föreligger således inte, varken i grundlag eller i lag meddelad med stöd i RF. Grundlagsregeln har heller inget samband med utlänningslagstift- ningen. Möjligheten att inskränka skyddet mot frihetsberövande - både beträffande svenska medborgare och utlänningar - motiveras främst av den straffrättsliga lagstiftningen. Den enda särbehandling som föreligger beträffande skyddet mot frihetsberövande är kopplingen till de materiella skyddsreglerna. Dessa behöver inte iakttas vid inskränkning av enbart utlänningars skydd mot frihetsberövande (se avsnitt 4.2.3). 
  
 21  
 Prop. 1975/76:209 s. 120. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 133 
  
 4.5.5 
  
 Rätten till domstolsprövning av administrativa frihetsberövanden (9 § andra och tredje styckena) 
  
 Det andra stycket i 9 § tar sikte på s.k. administrativa frihetsberövan- den, dvs. andra frihetsberövanden än sådana som föranleds av brott eller misstanke om brott. 
 Särbehandlingen av utlänningar i fråga om den särskilda rättssäkerhetsgarantin - i detta fall rätten till domstolsprövning - har sin grund i utlänningslagstiftningen. 1973 års fri- och rättighetsutredning (SOU 1975:75) uttalade att det då inte fanns förutsättningar för att i RF föra in en generell rätt till domstolsprövning av frihetsberövanden för utlänningar (s. 173). Bestämmelsen i 9 § tredje stycket ger allmän domstol behörighet att pröva frihetsberövande om inte annan myndighet fått uppdraget. 
 Enligt nuvarande utlänningslag (1989:529) har utlänning som blivit tagen i förvar rätt att få beslut härom prövat av allmän förvaltnings- domstol (7 kap. 7 §). Normalt får beslut om förvar överklagas till länsrätt. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Beslut om förvar av det statsråd som har till uppgift att föredra ärendet enligt lagen, får överklagas till Regeringsrätten. Det bör noteras att regeringen inte får besluta om förvar utan endast upphäva sådant beslut (6 kap. 10 § andra stycket). Enligt gällande rätt har således utlänningar rätt till domstolsprövning av frihetsberövande enligt utlänningslag- stiftningen. 
  
 4.5.6 
  
 Rätten till offentlighet vid domstols förhandling (11 § andra stycket) 
  
 Enligt 1973 års fri- och rättighetsutredning fanns i utlännings- lagstiftningen exempel på situationer då utlänningar inte var likställda med svenska medborgare när det gäller skydd mot hemliga rättegångar, dvs. principen om domstolsförhandlings offentlighet. 
 Enligt 6 kap. 14 § andra stycket i nuvarande utlänningslag gäller att rätten utöver vad som följer av 5 kap. 1 § rättegångsbalken får besluta att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar, om det kan antas att det vid förhandlingen kommer fram uppgifter, för vilka hos domstolen gäller sekretess som anges i sekretesslagen (1980:100). 
 Motivet till särbehandling hör således samman med utlännings- lagstiftningen. 
  
 134  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 4.5.7 
  
 Skyddet mot ingrepp på grund av åskådning (12 § andra stycket tredje meningen) 
  
 Motivet till undantaget från förbudet mot åsiktsdiskriminering var enligt 1973 års fri- och rättighetsutredning att utlännings politiska åskådning kunde föranleda särbehandling enligt reglerna om politisk utvisning (SOU 1975:75 s. 175). 
 Frågan om politisk utvisning behandlas i avsnitt 4.5.1. Där konstateras att frågan hör ihop med utlänningslagstiftningen. 
  
 4.6 
  
 Tryckfrihetsförordningen (TF) 
  
 4.6.1 
  
 Allmänt om TF 
  
 Tryckfriheten är en del av yttrandefriheten (2 kap. 1 § första stycket 1 RF, se avsnitt 4.2.4) och skyddas sedan länge av en särskild grundlag; tryckfrihetsförordningen (TF). Den första grundlagen som reglerade tryckfriheten antogs år 1766. Den nu gällande är från år 1949. Att tryckfriheten skyddas av en särskild grundlag har en historisk för- klaring. Tryckning var den teknik som först öppnade en möjlighet att sprida information till en vid och obestämd krets. 
 22 
  
 4.6.2 
  
 Skyddet för tryckfriheten (1 kap. 1 § m.fl.) 
  
 Med tryckfrihet förstås varje  
 svensk medborgares  
 rätt att, utan några av myndighet eller annat allmänt organ i förväg lagda hinder, ge ut skrifter, att sedermera endast inför laglig domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och att inte i annat fall kunna straffas därför, än om detta innehåll strider mot tydlig lag, given att bevara allmänt lugn, utan att återhålla allmän upplysning (1 kap. 1 § första stycket). Skyddet i TF omfattar även rätten att ta del av allmänna handlingar (2 kap. 1 §), rätten att själv eller med biträde av andra genom tryckpress framställa tryckalster (4 kap. 1 §) och rätten att själv eller med biträde av andra till salu hålla, försända eller annorledes sprida tryckta skrifter (6 kap. 1 §). Kravet på svenskt medborgarskap för uppdrag som juryman (12 kap. 5 §) behandlas i avsnitt 6.7.4. Frågan om rätt att vara ägare och utgivare av periodisk skrift (5 kap.  
 1-2 
  §§) behandlas i nästa avsnitt. 
  
 22  
 En närmare historisk bakgrund ges i SOU 1947:20, se även bl.a. Petrén/Ragnemalm, s. 373 ff och Oneal/Anderson/Burch s. 11. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 135 
  
 Enligt 14 kap. 5 § andra stycket är utlänning, om inte annat följer av TF eller annan lag, likställd med svensk medborgare. 
 Med uttrycket annan lag avses såväl grundlag som vanlig lag. Numera förekommer reglering i frågan dels i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrund- lagens områden, dels i 2 kap. 22 § andra stycket RF. 
 Lagen från år 1991 berörs i nästa avsnitt. Av avsnitt 4.5.1 framgår att frågan om tryckfriheten - som är en del av det vidare begreppet yttrandefrihet - kan begränsas beträffande utlänningar, hör samman med frågan om politisk utvisning. 
 TF:s tillämplighet på utlänningar reglerades först genom den nya tryckfrihetsförordningen (1949:105). Frågan behandlades i betänkandet Förslag till Tryckfrihetsförordning (SOU 1946:60) och i efterföljande proposition (prop. 1948 nr 230). Departementschefen uttalade att förslaget inte utgjorde något hinder mot att avvikande bestämmelser beträffande utlänning meddelades då det funnes vara nödvändigt (s. 194). Riksdagen antog förslaget efter smärre ändringar år 1948 och 1949. Regleringen trädde i kraft den 1 januari 1950. 
 Av betänkandet (s. 52 ff) framgår att det var oklart i vad mån tryckfrihetsförordningen skulle tillämpas även avseende utlänningar. Det konstaterades dock att en allmän ståndpunkt var att någon av grundlagen sanktionerad tryckfrihet inte tillkom annan än svensk medborgare, och att ur konstitutionell synpunkt det inte fanns hinder att utom grundlagen meddela bestämmelser om utlännings tryckfrihet och förutsättningarna för dess utövning. I betänkandet påpekades vidare att det fanns bestämmelser i grundlagen som begränsade utlännings befogenheter. Härvid anfördes: 
 Enligt allmänna grundsatser torde gälla att utlänning här i riket principiellt äger komma i åtnjutande av samma rättsliga garantier såväl i materiellt som processuellt hänseende som svensk medborgare, liksom han är underkastad samma skyldigheter. En konsekvens av denna ståndpunkt är att, i den mån särskilda bestämmelser icke äro meddelade, tryckfrihetsförordningen måste anses reglera även utlännings utövning av tryckfriheten. 
  
 4.6.3 
  
 Ägare och utgivare av periodisk skrift (5 kap.  
  
 1-2 
  §§) 
 Ägare till periodisk skrift skall vara svensk medborgare eller svensk juridisk person (5 kap. 1 § första meningen). I lag får föreskrivas att även utlänning eller utländsk juridisk person får vara ägare till sådan skrift (5 kap. 1 § andra meningen). För periodisk skrift skall finnas en 
  
 136  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 utgivare. Denne skall vara svensk medborgare (5 kap. 2 § första stycket och andra stycket första meningen). I lag får föreskrivas att även utlänning får vara utgivare (5 kap. 2 § andra stycket andra meningen). 
 Nationalitetskravet har ursprungligen ansetts erforderligt för bevarande av den svenska pressens frihet och oberoende. 
 23  
 Tidigare fanns krav på att även vissa personer med funktioner i juridiska personer skulle vara svenska medborgare. Dessa krav är numera borttagna. Kvar finns i t.ex. aktiebolagslagen (1975:1385) krav på att verkställande direktör och minst hälften av styrelseledamöterna, skall vara bosatta inom EES, om inte regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer för ett särskilt fall tillåter annat. Denna aspekt torde ligga utanför vårt uppdrag. 
 I lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetens och yttrandefrihetens områden likställs - i fråga om ägare av periodiska skrifter som trycks i Sverige - utlänningar som har hemvist i Sverige och utlänningar med medborgarskap i en stat inom EES (2 kap. 1 § första stycket). Utlänningar får på samma villkor som svenska medborgare vara utgivare för periodiska skrifter för vilka utgivningsbevis 
 24  
 finns eller skall finnas (2 kap. 6 §). Att utlänningar likställs med svenska medborgare har skett främst med tanke på invandrarna i Sverige, som kan anses ha behov av en egen utgivning av tidningar och tidskrifter. Att beakta i detta sammanhang är även föreskrifterna i 1 kap. 2 § RF om främjande av etniska och språkliga minoriteters kultur- och samfundsliv och i 2 kap. 22 § RF om utlänningars likställighet med svensk medborgare i fråga om yttrandefrihet och informationsfrihet. 
 25 
  
 Massmedieutredningen uttalade i betänkandet Förslag till lag om tillämpning av vissa bestämmelser i tryckfrihetsförordningen (Ds Ju 1976:18), att det i orostider, särskilt under krig, kan finnas anledning att i något avseende begränsa de nu behandlade rättigheterna för utlänningar. Detta kan då enligt utredningen ske genom vanlig lagändring, och det omständliga förfarandet vid grundlagsändring behöver alltså inte iakttas (s. 29). 
 Den särbehandling av utlänningar med hemvist i Sverige som förekommer när det gäller rätten att vara ägare eller utgivare av periodisk tidskrift är således att rätten beträffande svenska medborgare 
  
 23 
  
 Se SOU 1947:20 s. 233 och även s. 103 där 1944 års tryckfrihetssakkunniga motiverar medborgarskapskravet med utgivaransvarets grundläggande betydelse. 
  
 24 
  
 Enligt 5 kap. 5 § TF får periodisk skrift inte ges innan det har utfärdats ett bevis om att det inte finns något hinder mot utgivning enligt TF,  
  
 s.k. utgivningsbevis 
 . 
  
 25 
  
 Prop. 1977/78:62 s. 22 och Petrén/Ragnemalm, s. 420. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Fri- och rättigheter i grundlag  
 137 
  
 följer av TF medan den för utlänningar med hemvist i Sverige följer av vanlig lag. 
  
 4.7 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) 
  
 4.7.1 
  
 Allmänt om YGL 
  
 Som sades i avsnitt 4.6.1 är tryckfriheten en del av yttrandefriheten och skyddas sedan länge av en särskild grundlag; TF. Det uppfattades länge som en brist i vår konstitutionella ordning att friheten att yttra sig i andra medier än tryckta skrifter inte hade ett rättsligt skydd av samma styrka som det som det tryckta ordet hade. Efter ett långvarigt förberedelsearbete fylldes denna lucka i skyddet för de grundläggande fri- och rättigheterna ut genom tillkomsten av YGL som började att gälla den 1 januari 1992. 
 26 
  
 4.7.2 
  
 Skyddet för yttrandefriheten (1 kap. 1 § m.fl.) 
  
 Varje svensk medborgare är gentemot det allmänna tillförsäkrad rätt enligt YGL att i ljudradio, television och vissa liknande överföringar samt filmer, videogram, ljudupptagningar och andra tekniska upptagningar offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst (1 kap. 1 §). Skyddet i YGL omfattar även rätten att till författare och andra upphovsmän samt till utgivare, redaktioner, nyhetsbyråer och företag för framställning av tekniska upptagningar lämna uppgifter i vilket ämne som helst för offentliggörande i radioprogram och sådana upptagningar, m.m. (1 kap. 2 §), rätten att sända radioprogram genom tråd (3 kap. 1 §) och rätten att framställa och sprida tekniska upptagningar (3 kap. 8 §). Utgivare av radioprogram m.m. behandlas i avsnitt 4.7.3. När det gäller rättegången i yttrandefrihetsmål hänvisar YGL till reglerna i TF om tryckfrihetsmål, bl.a. när det gäller kravet på att endast svensk medborgare får vara juryman. De som utsetts till jurymän för tryckfrihetsmål skall också vara jurymän i yttrandefrihetsmål (9 kap. 1 §). Denna fråga behandlas i avsnitt 6.7.4. 
 Om inte något annat följer av YGL eller annan lag är utlänningar i fråga om yttrandefrihet enligt YGL likställda med svenska medborgare (11 kap. 1 § tredje stycket). 
  
 26  
 Oneal/Anderson/Burch s. 11 f. 
  
 138  
 Fri- och rättigheter i grundlag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Som framgår av avsnitt 4.6.2 förekommer numera reglering i frågan dels i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden, dels i 2 kap. 22 § andra stycket RF. 
 Lagen från år 1991 berörs i nästa avsnitt. Som konstaterades i avsnitt 4.6.2 torde frågan om utlänningars likställdhet i fråga om de positiva opinionsfriheterna - dvs. bl.a. yttrandefriheten - höra samman med regleringen i utlänningslagstiftningen. 
  
 4.7.3 
  
 Utgivare av radioprogram m.m. (4 kap. 2 §) 
  
 Radioprogram och tekniska upptagningar skall ha en utgivare (4 kap. 1 § första stycket). Utgivare skall vara svensk medborgare. I lag får föreskrivas att även utlänningar får vara utgivare (4 kap. 2 § första stycket). Den som är utgivare skall även ha hemvist här i riket (4 kap. 2 § andra stycket första meningen). 
 Enligt lagen (1991:1559) om föreskrifter på tryckfrihetens och yttrandefrihetsgrundlagens områden, får utlänningar på samma villkor som svenska medborgare vara utgivare av radioprogram (3 kap. 19 §) och tekniska upptagningar (4 kap. 3 §). Angående skälen härtill se avsnitt 4.6.3. 
 Den särbehandling som förekommer när det gäller rätten att vara utgivare av radioprogram eller teknisk upptagning är således endast att rätten beträffande svenska medborgare följer av YGL medan den för utlänningar med hemvist i Sverige följer av vanlig lag. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 139 
  
 5 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 5.1 
  
 Inledning 
  
 I detta kapitel redovisas i vilka avseenden det i lagar och andra författningar görs skillnad mellan svenska medborgare och utlänningar alternativt vissa grupper av utlänningar vad gäller rösträtt och valbarhet till kommunala val, dvs. val till kommunfullmäktige och landstings- fullmäktige. Även regleringen om rösträtt och valbarhet till Sametinget behandlas i detta sammanhang, trots att Sametinget inte är ett organ för självstyrelse utan en statlig myndighet som lyder omedelbart under regeringen. Slutligen berörs frågan om rösträtt vid folkomröstning. 
 Frågor avseende kravet på svenskt medborgarskap för rätten att rösta och vara valbar vid val till riksdagen 
 1  
 är undantagna från vårt uppdrag. Vidare faller frågan om rösträtt vid val till Europaparlamentet utanför uppdraget. Därmed får även regleringen avseende valbarhet till parlamentet anses vara undantagen från uppdraget. Rösträtt vid val till Europaparlamentet har medborgare i länder som ingår i EU under förutsättning att de fyllt 18 år senast på valdagen och är folkbokförda här samt att de inte har röstat i någon annan medlemsstat i EU (1 kap. 4 § vallagen [1997:157]). Valbar till Europaparlamentet är var och en som har rösträtt. Unionsmedborgare är dock valbara under den ytterligare förutsättningen att de visar att de i sitt hemland inte förlorat sin valbarhet vid val till Europaparlamentet. Undantag görs vidare för bl.a. ledamot av regeringen i en medlemsstat (1 kap 8 § vallagen). 
 I bilaga 5 till detta betänkande finns en kort redovisning av kommunsystemen i de icke nordiska  
 EU-länderna. 
  
 1  
 Rösträtt vid val till riksdagen har svenska medborgare som uppnått 18 års ålder på valdagen och som är eller någon gång har varit bosatta i landet (3 kap. 2 § regeringsformen, RF). Den som har rösträtt i val till riksdagen är också valbar till riksdagen (3 kap. 10 § RF). 
  
 140  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 5.2 
  
 Kommuner och landsting 
  
 5.2.1 
  
 Kommunal verksamhet 
  
 I Sverige har vi tre demokratiskt valda nivåer: Riksdagen på nationell nivå, landstinget på regional nivå och kommunen på lokal nivå - alla med olika ansvarsområden och uppgifter. Mer än två tredjedelar av den offentliga verksamheten bedrivs i kommuner och landsting. 
 Det finns 289 kommuner i landet. De har stor självbestämmanderätt; den kommunala självstyrelsen är en av grundpelarna i den svenska folkstyrelsen (se 1 kap. 1 § andra stycket RF). Kommunerna kan vara organiserade på olika sätt. Vissa verksamhetsområden är kommunerna ansvariga för enligt lag, dvs. obligatorisk verksamhet, medan annan verksamhet är frivillig. Kommunerna har enligt särskilda föreskrifter i speciallagstiftning ansvar för socialtjänsten (bl.a. barnomsorg, äldreomsorg och sociala biståndsfrågor), det offentliga skolväsendet för barn och ungdom, plan- och byggfrågor, hälso- och miljöskydd, renhållning och avfallshantering, räddningstjänst, vatten och avlopp samt ordning och säkerhet. En del obligatorisk verksamhet är att anse som myndighetsutövning mot enskild, t.ex. ärenden om rätt till bistånd eller byggnadslov. Exempel på verksamhet som sker på frivillig grund är fritids- och kulturverksamhet (bortsett från biblioteken). 
 På regional nivå är Sverige indelat i 21 län. I samtliga län finns en länsstyrelse. Länsstyrelserna - inte att förväxla med landstingen - är myndigheter som lyder omedelbart under regeringen. De sköter statliga uppgifter i länen, t.ex. polis- och körkortsregister. I arton av länen finns det landsting och i två av dem regioner. Ett län saknar landsting eller region, nämligen Gotlands län. Gotlands kommun ansvarar för all kommunal verksamhet inom länet. 
 Landstingen har till uppgift att sköta regionens gemensamma uppgifter som är allt för kostsamma för en ensam kommun att ta hand om. Deras huvuduppgift är att ansvara för all hälso- och sjukvård i landet. Landstingen är också ansvariga för planeringen av den svenska tandvården, såväl den privata som den offentliga. Den offentliga tandvården, folktandvården, drivs i landstingens regi. Förutom dessa uppgifter svarar landstingen tillsammans med kommunerna för länens kollektivtrafik. Landstingen driver också utbildning vid vårdhögskolor, gymnasieskolor och folkhögskolor och är ansvariga för gymnasie- skolans omvårdnads- och naturbruksprogram. De arbetar även med regional tillväxt och utveckling och ger bl.a. stöd till näringslivet via ALMI Företagspartner (f.d. Utvecklingsfonderna) och till turist- och kulturlivet i regionen. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 141 
  
 I december 1996 fattade riksdagen beslut om regional försöksverksamhet, som ska pågå till och med år 2002. Beslutet innebar att Skåne, Kalmar och Gotlands län fick olika former av regionala självstyrelseorgan. I juli 1997 beslutade riksdagen att även Västra Götalands län skulle få ett regionalt självstyrelseorgan. I Skåne bildades ett regionförbund som den 1 januari 1999 avlöstes av ett direktvalt regionfullmäktige. 
 2  
 Även i Västra Götaland inrättades ett direktvalt regionfullmäktige med start den 1 januari 1999. 
 3  
 I Kalmar län bildades den 1 juli 1997 ett indirekt valt regionförbund (se avsnitt 5.3.3). Samtidigt fördes det regionala utvecklingsansvaret på Gotland över till kommunen (se lagen [1996:1414] om försöksverksamhet med ändrad regional ansvarsfördelning). Syftet med försöksverksamheten är att utveckla former för en bättre demokratisk förankring av det regionala utvecklingsarbetet. De statliga uppgifter som det här är fråga om är beslut om fördelning av regionalpolitiska medel och andra utvecklingsmedel, upprättande och fastställande av länstrafikplaner och fördelning av statsbidrag till regionala kulturinstitutioner (prop. 1996/97:36 s. 1). Ökat regionalt självstyre i försökslänen innebär framför allt att ansvaret för den regionala utvecklingen, dvs. åtgärder som främjar en långsiktig utveckling av hela regionen, flyttas över från länsstyrelsen till direkt eller indirekt valda regionala självstyrelseorgan. Detta innebär i sin tur att regionens egna politiker får ett större ansvar för och inflytande över regionens framtid. 
  
 5.2.2 
  
 Kommunala organ 
  
 Kommuner och landsting har egen beskattningsrätt och egen beslutanderätt. I 1 kap. 7 § RF föreskrivs att beslutanderätten i kommunerna utövas av valda församlingar. Vilka dessa församlingar är framgår av 3 kap. 1 § kommunallagen (1991:900) - KomL - som föreskriver att det i varje kommun och i varje landsting skall finnas en beslutande församling - kommunfullmäktige i kommunerna och landstingsfullmäktige i landstingen. I kommunerna och landstingen finns även ett antal politiskt tillsatta organ, vilka handhar kommunens eller landstingets förvaltnings- och verkställighetsbestyr. Dessa organ – styrelsen och övriga nämnder – bereder ärenden som skall avgöras av 
  
 2  
 Kommunallagens bestämmelser om landstingsfullmäktige och landstings- styrelsen gäller även för regionfullmäktige och regionstyrelsen. 
  
 3  
 Region Skåne bildades genom en sammanslagning av Landstinget i Kristianstads län, Malmöhus läns landsting och sjukvården i Malmö stad. Västra Götalands- regionen bildades genom att Bohuslandstinget, Landstinget i Älvsborg och Landstinget Skaraborg, samt sjukvården i Göteborgs stad gick samman. 
  
 142  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 fullmäktige, men de har också till uppgift att verkställa fullmäktiges beslut. Härutöver har nämnderna egen beslutanderätt i sådana frågor som rör förvaltningen eller som de enligt lag eller annan författning skall handha. Den beslutanderätt som nämnderna utövar med stöd av föreskrifter i specialförfattningar, t.ex. socialtjänstlagen (1980:620) eller plan- och bygglagen (1987:10), innefattar i flera fall myndighets- utövning. Nämnderna åtnjuter i sådana fall en grundlagsfäst rätt till självständighet gentemot fullmäktige (jfr 11 kap. 7 § RF). Nämnderna beslutar också i frågor som fullmäktige delegerat till dem. Kommunerna har utifrån lokala behov och förutsättningar en betydande frihet att bestämma hur nämndverksamheten skall organiseras. I varje kommun skall det dock finnas en styrelse, en valnämnd och - såvida inte överförmyndare har utsetts - en överförmyndarnämnd. 
 I en kommun eller ett landsting finns även vissa andra organ, bl.a. revisorer, beredningar, utskott och kommunalförbund. 
  
 5.2.3 
  
 Wood 
  
 I 4 kap. KomL finns ett antal bestämmelser om de förtroendevalda inom kommuner och landsting. Med förtroendevalda avses ledamöter och ersättare i fullmäktige, nämnder och fullmäktigeberedningar samt revisorer och revisorsersättare. Vidare avses ledamöter och ersättare i den beslutande församlingen, förbundsstyrelsen eller annan nämnd, de beslutande församlingarnas beredningar samt revisorer och revisorsersättare i ett kommunalförbund (4 kap. 1 § KomL). Statliga förtroendeuppdrag som t.ex. nämndeman vid allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol faller utanför kommunallagens regler om förtroendevalda. Kommunens roll är här begränsad till att enbart fungera som valkorporation. Som förtroendevalda betraktas inte heller personer som innehar uppdrag i eller som ingår i styrelsen för särskilda juridiska personer, t.ex. kommunala företag. De förtroendevalda har det yttersta ansvaret för hela den kommunala förvaltningen, dvs. för alla led från beslutsfattande till genomförande. 
 Förtroendevalda som ägnar hela eller större delen av sin arbetstid åt sitt uppdrag, ofta ordföranden i kommunstyrelsen och olika nämnder, brukar benämnas kommunalråd och landstingsråd. Företrädare för den politiska oppositionen i kommunen som har hel- eller deltidsuppdrag brukar kallas oppositionsråd. Den 25 november 1999 lämnade regeringen direktiv till en parlamentarisk kommitté att göra en grundlig analys av de förtroendevaldas arbetsförhållanden och i det sammanhanget också utvärdera de nuvarande bestämmelserna i KomL som reglerar de förtroendevaldas villkor (dir. 1999:98). Kommittén 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 143 
  
 skall bl.a. lämna förslag på åtgärder som kan underlätta för personer med utländsk bakgrund att åta sig och genomföra politiska förtroendeuppdrag och i övrigt få insyn i och goda möjligheter att delta i den kommunala verksamheten. Utgångspunkten för dessa åtgärder skall vara att representativiteten bland de förtroendevalda skall förbättras i förhållande till samhällets etniska och kulturella mångfald. Kommittén skall redovisa sina resultat till regeringen senast den 1 februari 2001. Kommittén får lämna delbetänkanden. 
  
 5.3 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val 
  
 5.3.1 
  
 Val till kommun- och landstingsfullmäktige 
  
 Val till kommunfullmäktige och landstingsfullmäktige samt till riksdagen sker ordinärt vid ett gemensamt valtillfälle vart fjärde år. Valdag är tredje söndagen i september (3 kap. 3 § RF, 5 kap. 5 § KomL och 1 kap. 10 § vallagen). 
 4 
  
 Bestämmelser om rösträtt vid val till kommun- och landstings- fullmäktige finns i KomL och vallagen. Följande bestämmelser är av särskilt intresse. 
 4 kap. 2 § KomL 
 Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige har den som är folkbokförd i kommunen, senast på valdagen fyller 18 år och 
  
 1. 
  
 är medborgare i Sverige eller i någon annan av Europeiska unionens medlemsstater (unionsmedborgare), 
  
 2. 
  
 är medborgare i Island eller Norge, eller 
  
 3. 
  
 för det fall de är andra utlänningar, har varit folkbokförda i Sverige tre år i följd före valdagen. 
  
 4  
 I mars 2000 gav regeringen Författningsutredningen (Ju 1999:13) genom tilläggsdirektiv (dir. 2000:21) i uppdrag bl.a. att utreda frågan om skilda valdagar och vårval. Utredningen skall redovisa sitt uppdrag i denna del senast den 30 april 2002. 
  
 144  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 4 kap. 3 § KomL 
 Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare i landstingsfullmäktige har den som är röstberättigad vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige i en kommun inom landstinget. 
 1 kap. 3 § vallagen 
 Rösträtt vid val till landstingsfullmäktige har den som fyller 18 år senast på valdagen och är folkbokförd inom landstinget. Rösträtt vid val till kommunfullmäktige har den som fyller 18 år senast på valdagen och är folkbokförd i kommunen. 
 Medborgare i någon av Europeiska unionens medlemsstater (unionsmedborgare) samt medborgare i Island eller Norge som fyller 18 år senast på valdagen och är folkbokförda i landet har rösträtt vid val till landstings- och kommunfullmäktige. 
 Andra utlänningar som fyller 18 år senast på valdagen har rösträtt vid val till landstings- och kommunfullmäktige om de har varit folkbokförda i landet tre år i följd före valdagen. 
 Bestämmelser om rösträtt vid val till landstings- och kommunfullmäktige finns i 4 kap.  
 2-4 
  §§ kommunallagen (1991:900). 
 Vad som anges om rösträtt vid val till kommun- och landstingsfullmäk- tige i vallagen innebär en erinran om vad som gäller enligt KomL. Vallagen innehåller även närmare föreskrifter om förfarandet vid val av kommun- och landstingsfullmäktige, vilka också gäller val av ledamöter till riksdagen och Europaparlamentet. 
 Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare till kommunfullmäktige tillkommer sålunda den som är folkbokförd i kommunen, senast på valdagen fyller 18 år och är medborgare i Sverige eller någon annan av EU:s medlemsstater, är medborgare i Island eller Norge, eller för det fall de är andra utlänningar, har varit folkbokförda i Sverige tre år i följd före valdagen. Rösträtt vid val av ledamöter och ersättare till landstingsfullmäktige har den som är röstberättigad vid val av ledamöter och ersättare i kommunfullmäktige i en kommun inom landstinget. 
 Frågan om rösträtt föreligger skall avgöras på grundval av en före valet upprättad röstlängd (4 kap. 4 § KomL). Att varje röstberättigad person kan avge endast en röst följer av 1 kap. 1 § andra stycket RF som föreskriver att den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 145 
  
 Valbarhetsreglerna sammanfaller med reglerna för rösträtt. Bestämmelserna om valbarhet i KomL och vallagen har följande lydelse. 
 4 kap. 5 § KomL 
 Ledamöter och ersättare i fullmäktige väljs bland dem som har rösträtt enligt 2 och 3 §§. Vid valen av ledamöter och ersättare i nämnderna samt valen av revisorer och revisorsersättare är, oberoende av vad som framgår av röstlängden, den valbar som vid tidpunkten för sådant val uppfyller de villkor som uppställs i 2 och 3 §§. 
 4 kap. 6 § KomL 
 Den som är anställd hos en kommun eller ett landsting för att ha den ledande ställningen bland personalen är inte valbar. 
 Den som är chef för en förvaltning som hör till en nämnds verksamhetsområde får inte väljas till ledamot eller ersättare i nämnden. 
 1 kap. 7 § vallagen 
 Den som på valdagen har rösträtt vid val till landstings- eller kommunfullmäktige är valbar i ett sådant val. Detta regleras i 4 kap. 5 och 6 §§ kommunallagen (1991:900). 
 Ledamöter och ersättare i fullmäktige skall väljas bland dem som har rösträtt i kommun- och landstingsvalet. Personer som står under godmanskap eller förvaltarskap enligt 11 kap. 4 § respektive 7 § föräldrabalken har rösträtt och är valbara. Detta torde även gälla en unionsmedborgare som är omyndigförklarad enligt hemlandets rätt. För att markera vikten av objektivitet i den kommunala förvaltningen har ett valbarhetshinder uppställts för den som anställts hos en kommun eller ett landsting för att ha den ledande ställningen bland personalen, t.ex. en kommundirektör eller landstingsdirektör. 
 Mandattiden är fyra år. Den börjar löpa den 1 november under valåret; i Stockholms kommun dock redan den 15 oktober valåret (5 kap. 5 § KomL). 
 Fullmäktige väljer bland sina ledamöter en ordförande och en eller flera vice ordförande samt bestämmer tiden för uppdraget (5 kap. 6 § KomL). 
  
 146  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 5.3.2 
  
 Val till styrelse och annan nämnd i kommun och landsting 
  
 Fullmäktige utser ledamöter och ersättare i styrelsen och övriga nämnder. För valbarhet till styrelse eller nämnd uppställs samma krav som för valbarhet till kommun- och landstingsfullmäktige (4 kap. 5 § KomL). 
 5  
 Särskilda krav på svenskt medborgarskap uppställs inte längre. Ett sådant krav fanns tidigare beträffande bl.a. överförmyndare och ledamöter i överförmyndarnämnd. 
 Som huvudregel gäller att ledamöterna och ersättarna i styrelsen väljs för fyra år, räknat från och med den 1 januari året efter det år då val av fullmäktige har ägt rum i hela landet (6 kap. 12 § första stycket KomL). För övriga nämnder finns inga tvingande regler om mandattider, utan dessa bestäms fritt av fullmäktige (6 kap. 13 § KomL). 
  
 5.3.3 
  
 Val till förbundsfullmäktige samt förbundsstyrelse och annan nämnd i regionförbund 
  
 Regionförbund i Kalmar län 
 Försöksverksamhet med ändrad regional ansvarsfördelning genomförs för närvarande i Kalmar, Gotlands, Skåne och Västra Götalands län (se avsnitt 5.2.1). För att genomföra försöksverksamheten har bl.a. kommuner och landsting i Kalmar län bildat regionförbund för samverkan inom länet enligt lagen (1996:1415) om försöksverksamhet med regionförbund i Kalmar län och Skåne län. 
 6  
 Detta organ är dock inte någon ny typ av direktvalt kommunalt organ utan är i stället närmast jämställt med ett kommunalförbund, där beslutanderätten utövas av indirekt valda fullmäktige (bet. 1996/97:KU4). Samtliga kommuner och landsting i länet är medlemmar i regionförbundet. 
 I regionförbundet finns som beslutande församling förbunds- fullmäktige. Denna tillsätter en förbundsstyrelse för beredning och verkställighet. Förbundsfullmäktige får också tillsätta de nämnder och 
  
 5 
  
 Den 1 maj 2000 ändrades regeln så att, vid valen av ledamöter och ersättare i nämnderna samt valen av revisorer och revisorsersättare, valbar är - oberoende av vad som framgår av röstlängden - den som vid tidpunkten för sådant val uppfyller de allmänna villkoren för rösträtt i 4 kap. 2 och 3 §§, se bet. 1999/2000:KU13. 
  
 6 
  
 I Skåne län fanns ett regionförbund till utgången av år 1998. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 147 
  
 andra organ som utöver styrelsen behövs för att fullgöra regionförbun- dets uppgifter. 
 Föreskrifter om rösträtt och valbarhet 
 Föreskrifter om rösträtt och valbarhet till regionförbundets organ finns i lagen om försöksverksamhet med regionförbund i Kalmar län och Skåne län. Ledamöter i  
 förbundsfullmäktige  
 och ersättare för dessa väljs av förbundsmedlemmarnas fullmäktige (12 §). Det föreligger således ingen allmän rösträtt så som är fallet vid ordinarie kommunala val. Valbar till ledamot eller ersättare i förbundsfullmäktige är den som är ledamot eller ersättare i kommunfullmäktige eller landstings- fullmäktige i en kommun eller ett landsting inom länet (17 §). Ledamöter och ersättare i  
 förbundsstyrelsen  
 och i annan nämnd väljs av förbundsfullmäktige (22 §). Inte heller här föreligger någon allmän rösträtt. Av 24 § följer att valbarheten, till skillnad från vad som gäller för ledamöterna och ersättarna i förbundsfullmäktige, inte är begränsad till ledamöter och ersättare i kommun- och landstingsfullmäktige inom respektive län. Valbar är i stället var och en som uppfyller de allmänna valbarhetsvillkoren. Valbar till ledamot och ersättare i förbunds- styrelsen eller annan nämnd är således den som fyller 18 år senast på dagen för valet och som är folkbokförd i en kommun inom länet. Den som inte är svensk medborgare är valbar bara om han eller hon har varit folkbokförd i Sverige den 1 november de tre åren närmast före valåret. 
  
 5.3.4 
  
 Förtroendeuppdragets upphörande 
  
 Villkoren för valbarhet utgör villkor även för rätten att inneha uppdraget under mandatperioden. Enligt 4 kap. 8 § KomL upphör ett uppdrag genast om en förtroendevald upphör att vara valbar. Det har sedan länge ansetts vara en medborgerlig plikt att åta sig ett kommunalt förtroendeuppdrag och att också inneha detsamma under mandatperio- den. Fullmäktige skall dock befria en förtroendevald från uppdraget när den förtroendevalde önskar avgå, om det inte finns särskilda skäl mot det (4 kap. 9 § KomL). Det torde mera sällan inträffa, att fullmäktige kan anföra skäl av sådan tyngd, att den förtroendevalde kan tvingas kvarstå mot sin vilja. För förtroendevalda som valts av fullmäktige finns ytterligare bestämmelser om uppdragets upphörande i 4 kap. 7 § och  
 10-10 
  a §§ KomL. 
  
 148  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Kommunallagens bestämmelser om uppdragets upphörande tilläm- pas även på förtroendevalda i ett regionförbund (19 och 25 §§ lagen om försöksverksamhet med regionförbund i Kalmar län och Skåne län). 
  
 5.3.5 
  
 Bakgrund och motiv till särregleringen 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val 
 Den olikartade behandlingen av å ena sidan svenska medborgare, övriga  
 EU-medborgare, 
  medborgare i Island eller Norge och å andra sidan övriga utlänningar, består i att det för personer i den sistnämnda gruppen uppställs krav på att de skall ha varit folkbokförda i Sverige tre år i följd före valdagen för att de skall ha rätt att rösta och vara valbara vid val till i första hand kommun- och landstingsfullmäktige; den s.k. treårsregeln. 
 I det följande redovisas de argument och överväganden som ligger till grund för de nuvarande bestämmelserna om rösträtt och valbarhet vid kommunala val. 
 Före år 1976 hade endast svenska medborgare rätt att rösta och vara valbara vid kommunala val. Genom 1976 års rösträttsreform (prop. 1975/76:23, bet. 1975/76:KU25, rskr. 1975/76:78) utvidgades röst- rätten och valbarheten i val till  
 kommun-, 
  landstings- och kyrko- fullmäktige till att omfatta även utlänningar som varit folkbokförda i en kommun den 1 november de tre åren närmast före valåret. De nya reglerna tillämpades första gången vid 1976 års val. 
 7 
  
 Syftet bakom reformen var enligt förarbetena bl.a. att öka utlänningars direkta politiska inflytande på det kommunala området. Ett sådant inflytande för utlänningar skulle vara ägnat att stimulera det lokala samhällets ansträngningar att motverka utlänningars svårigheter på olika områden. Det skulle också svara väl mot att en betydande del av deras ekonomiska prestationer till det allmänna gick till kommunerna i form av skatt och kommunala avgifter. Ett sådant inflytande skulle vidare vara ägnat att stärka utlänningarnas självkänsla och främja deras solidaritet med det svenska samhället. Det framhölls också att ett direkt kommunalpolitiskt inflytande i form av rösträtt för de utlänningar som var varaktigt bosatta i landet skulle ligga väl i linje med övrig reglering av förhållandet mellan kommunerna och dess invånare. Det ansågs inte att några särskilda åtgärder borde vidtas för att förhindra s.k. dubbel kommunal rösträtt (prop. 1975/76:23 s. 89 ff). 
  
 7  
 Lagen (1972:704) om kyrkofullmäktigeval m.m. upphörde att gälla den 1 januari 2000, se SFS 1998:1591. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 149 
  
 Av propositionen (s. 93 f) framgår vidare att det med treårsregeln skulle skapas rimliga garantier för att den utländska väljaren hade vissa inte alltför obetydliga kunskaper i svenska språket, kände till och hade förståelse för svenska förhållanden och hade ett naturligt personligt intresse inte bara för de alldeles aktuella förhållandena i kommunen utan också för de mer långsiktiga kommunala angelägenheterna. Med en treårig kvalifikationstid avsågs en i princip oavbruten treårig bosättning under tiden närmast före valet. Något krav på viss tids vistelse i kommunen ansågs däremot inte böra uppställas. 
 Vad gällde frågan om valbarhet anfördes bl.a. att några särskilda begränsningar inte borde gälla för utlänningars valbarhet till de beslutande församlingarna och nämnderna eller till kommunala för- troendeuppdrag i övrigt. Rösträtten som uteslutande valbarhetsvillkor skulle gälla även för utlänningar. 
 Rösträtt och valbarhet för unionsmedborgare 
 Genom Unionsfördraget (Maastrichtfördraget) infördes i Romfördraget bestämmelser om ett unionsmedborgarskap för medlemsstaternas medborgare. Unionsmedborgarskapet har till syfte att underlätta unionsmedborgares integration i värdlandet. Genom Amsterdamfördra- get har förtydligats att grunden för unionsmedborgarskapet är det nationella medborgarskapet. 
 I nuvarande artikel 19.1 i Romfördraget infördes en bestämmelse om rösträtt och valbarhet vid kommunala val för unionsmedborgare som är bosatta i ett land inom Europeiska unionen där de inte är medborgare. Närmare bestämmelser i frågan finns i rådets direktiv 94/80/EG av den 19 december 1994. Syftet med artikel 19.1 är, enligt direktivets ingress, att säkerställa att alla unionsmedborgare, oavsett om de är medborgare i det medlemsland de är bosatta i, kan utöva sin rösträtt och vara valbara vid kommunala val i den staten på lika villkor. Regeln är ett exempel på tillämpningen av principen om jämlikhet mellan och lika behandling av en medlemsstats medborgare och medborgare i andra medlemsstater och en naturlig följd av den rätt att fritt röra sig och uppehålla sig som föreskrivits i artikel 18 i fördraget. 
 Direktivet 94/80/EG omfattar allmänna och direkta val till kommunfullmäktige (art. 2 punkt 1.b) och riktar sig till medlems- staterna (art. 16). Den som är unionsmedborgare enligt artikel 17.1 andra stycket EG och inte är medborgare i bosättningsstaten, men som på referensdagen ändå uppfyller de villkor för rösträtt och valbarhet som enligt den statens lagstiftning gäller för de egna medborgarna, skall ha rösträtt och vara valbar vid kommunala val i bosättningsstaten i 
  
 150  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 enlighet med direktivet (art. 3). Med referensdag menas den eller de dagar då unionsmedborgare enligt bosättningsstatens lagstiftning skall uppfylla villkoren för rösträtt och valbarhet i den staten (art. 2 punkt 1 f). 
 I en bilaga till direktivet bestäms närmare vilka de grundläggande lokala förvaltningsenheterna är i varje medlemsstat. För Sveriges del omfattas kommuner och landsting. 
 8 
  
 Direktivet genomfördes i svensk rätt genom en ändring i KomL och bestämmelser i ny vallag, som trädde i kraft den 1 juni 1997. 
 9  
 Treårsregeln modifierades så att unionsmedborgare fick samma rätt som svenska medborgare att rösta och vara valbara i svenska kommunala val. 
 Rösträtt och valbarhet för medborgare i Island och Norge 
 I propositionen Ny vallag (prop. 1996/97:70 s. 157 f ) konstaterades att ett genomförande av direktivet i svensk rätt inte ändrade bestämmel- serna om rösträtt och valbarhet för de medborgare i Island och Norge som var bosatta i Sverige. Regeringen ansåg, mot bakgrund av att Danmark och Finland hade gett nordiska medborgare rätt att rösta och vara valbara i kommunala val på samma villkor som de egna medborgarna och att Norge då hade för avsikt att införa sådana regler samt att det inom Norden fanns en gemensam bas vad gäller språk och samhällsstruktur, att det var rimligt att även Sverige införde en motsvarande rätt. Samma regler som för unionsmedborgare infördes därför även för medborgare i Island och Norge. 
 Övriga i Sverige bosatta personer 
 När det gällde övriga i Sverige bosatta personer gjorde regeringen, med riksdagens instämmande, den bedömningen att treårsregeln skulle ligga fast; fristen skulle dock i stället räknas från valdagen och inte den 1 november året före valet. Skälet för ändringen av kvalifikationsdag var att ett nytt system för mantalsskrivning hade gjort det tekniskt möjligt att använda valdagen istället för den 1 november som utgångs- punkt för beräkningen. 
  
 8 
  
 Se direktiv 96/30/EG av den 13 maj 1996 om ändring i direktivet 94/80/EG om närmare bestämmelser för rösträtt och valbarhet vid kommunala val för unionsmedborgare som är bosatta i en medlemsstat där de inte är medborgare. 
  
 9 
  
 Prop. 1996/97:70, bet. 1996/97:KU16, rskr. 1996/97:177. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 151 
  
 Försökslagstiftningen om regionförbund 
 De motiv som redovisats i anslutning till 1976 års rösträttsreform torde vara vägledande även för treårsregeln i 24 § lagen om försöks- verksamhet med regionförbund i Kalmar län och Skåne län. Särskild motivering saknas i förarbetena till försökslagstiftningen. 
 10 
  
 5.3.6 
  
 Några statistiska uppgifter 
  
 Utländska medborgares rösträtt vid kommunala val 
 Den 31 december 1998 fanns det 499 931 utländska medborgare som var folkbokförda i landet. 
 11  
 Av de utländska medborgarna var 385 354 18 år eller äldre. Fördelningen av dessa efter medborgarskap i nordiska länder, länder inom EU (utom Norden) och övriga länder framgår av tabell 3. 
 Tabell 3 
 Utländska medborgare folkbokförda per den 31 december 1998 
  
 Medborgarskapsland 
  
 Samtliga personer 18 år eller äldre 
  
 Norden 
  
 130 114 
  
 EU utom Norden 
  
 46 709 
  
 Övriga länder 
  
 208 531 
  
 Totalt 
  
 385 354 
  
 Källa: SCB RTB98 Tabell 1 Eget medborgarskap efter invandringsår för 18 år och äldre. 
 I enlighet med vad som tidigare redovisats i detta kapitel har medborgare i Sverige eller någon annan av EU:s medlemsstater samt medborgare i Island eller Norge rösträtt vid kommunala val om de är folkbokförda i kommunen och senast på valdagen fyller 18 år. Andra utlänningar skall ha varit folkbokförda tre år i följd före valdagen för att ha kommunal rösträtt. Av tabell 3 kan således utläsas att cirka 130 000 medborgare från våra nordiska grannländer och cirka 47 000 medborgare från övriga medlemsstater inom EU i princip hade kommunal rösträtt per den 31 december 1998. Uppgiften om antalet 
  
 10 
  
 Se prop. 1996/97:36 och bet. 1996/97:KU4. 
  
 11 
  
 Statistiska uppgifter avseende medborgarskap m.m. redovisas i avsnitt 2.4. 
  
 152  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 medborgare från andra länder måste däremot justeras med hänsyn till treårsregeln för att spegla den kommunala rösträtten. 
 Antalet utländska medborgare (utom Norden och EU) - 18 år eller äldre - som folkbokfördes under perioden  
 1996-1998 
  och som alltjämt var folkbokförda per den 31 december 1998 uppgick till 48 721 personer. Detta antal ger en ungefärlig bild av hur många utländska medborgare som skulle ha fått rösträtt om treårsregeln togs bort och val hölls år 1999. Den närmare fördelningen efter medborgarskapsland redovisas i tabell 4. Länder från vilka mer än 1 000 medborgare folkbokförts i Sverige under perioden anges separat. 
 Tabell 4 
 Utländska medborgare utom Norden och EU som invandrat till Sverige år  
 1996-1998 
  och som var folkbokförda per den 31 december 1998 
  
 Invandringsår 
  
 Medborgarskapsland 
  
 Personer 18 år eller 
  
 äldre 
  
 1996-1998 
  
 Irak 
  
 7 797 
  
 Jugoslavien 
  
 4 432 
  
 Lopez 
  
 3 220 
  
 Iran 
  
 2 714 
  
 USA 
  
 1 970 
  
 Turkiet 
  
 1 963 
  
 Somalia 
  
 1 627 
  
 Ryssland 
  
 1 496 
  
 Polen 
  
 1 419 
  
 Kina 
  
 1 368 
  
 Övriga länder (utom 
  
 Norden och EU) 
  
 20 063 
  
 statslös 
  
 437 
  
 okänt 
  
 215 
  
 Totalt 
  
 48 721 
  
 Källa: SCB RTB98 Tabell 1 Eget medborgarskap efter invandringsår för 18 år och äldre. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 153 
  
 Valdeltagandet bland utländska medborgare med kommunal rösträtt 
 I  
 1976 års kommunalval  
 där utländska medborgare för första gången fick rösta och kandidera för kommunala förtroendeuppdrag, stannade deras valdeltagande vid 60 procent. Detta resultat var avsevärt mycket lägre än den inhemska väljarkårens som var 90 procent. 
 I  
 1994 års val  
 deltog endast 40 procent av de utländska röstberätti- gade medborgarna. 
 12 
  
 Totalt fanns inför  
 valet 1998  
 drygt 342 000 utländska medborgare med kommunal rösträtt. De utgjorde fem procent av samtliga personer med kommunal rösträtt. 
 Av de utländska medborgare som hade kommunal rösträtt röstade endast cirka 35 procent av de drygt 342 000 röstberättigade. 
 Medborgare från Tyskland och Chile hade det högsta valdeltagan- det, nästan varannan röstberättigad person i dessa grupper deltog i valet. Lägst var valdeltagandet för medborgare från Irak och f.d. Jugoslavien. 
 Tabell 5 utvisar valdeltagandet i procent bland utländska medborgare i kommunfullmäktigevalen  
 1976-1998. 
  
 12  
 Smith, Smith, Invandrarna, demokratin och samhället, 2 tr. 1998, s. 45. 
  
 154  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 SOU 2000:106 
  
 Tabell 5 
  
 Medborgarskaps- 
  
 1976 
  
 1979 
  
 1982 
  
 1985 
  
 1988 
  
 1991 
  
 1994 
  
 1998 
  
 land 
  
 Bosnien- 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 31 
  
 Herzegovina 
  
 Chile 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 77 
  
 70 
  
 65 
  
 59 
  
 47 
  
 Danmark 
  
 57 
  
 46 
  
 49 
  
 46 
  
 41 
  
 42 
  
 45 
  
 38 
  
 Finland 
  
 56 
  
 51 
  
 49 
  
 45 
  
 39 
  
 35 
  
 40 
  
 35 
  
 Irak 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 42 
  
 26 
  
 Iran 
  
 - 
  
 - 
  
 - 
  
 38 
  
 39 
  
 41 
  
 41 
  
 30 
  
 Beard 
  
 66 
  
 56 
  
 52 
  
 45 
  
 38 
  
 35 
  
 27 
  
 19 
  
 Norge 
  
 59 
  
 54 
  
 52 
  
 49 
  
 45 
  
 46 
  
 42 
  
 39 
  
 Polen 
  
 64 
  
 59 
  
 54 
  
 47 
  
 40 
  
 36 
  
 32 
  
 27 
  
 Storbritannien 
  
 71 
  
 57 
  
 55 
  
 54 
  
 50 
  
 48 
  
 48 
  
 39 
  
 Turkiet 
  
 63 
  
 62 
  
 61 
  
 54 
  
 54 
  
 51 
  
 47 
  
 39 
  
 Tyskland 
  
 67 
  
 64 
  
 61 
  
 59 
  
 52 
  
 51 
  
 51 
  
 49 
  
 USA 
  
 45 
  
 45 
  
 47 
  
 45 
  
 44 
  
 43 
  
 40 
  
 38 
  
 Samtliga 
  
 60 
  
 53 
  
 52 
  
 48 
  
 43 
  
 41 
  
 40 
  
 35 
  
 Källa: Statistiskt meddelande Me 14 M 9901, Statistiska centralbyrån, juni 1999. 
  
 5.3.7 
  
 Rösträtt vid kommunala val i övriga nordiska länder, m.m. 
  
 Danmark 
 Enligt 1 § lov nr. 140 af 8. marts om kommunale valg gäller följande beträffande rösträtt i kommunala val i Danmark. Rösträtt till  
 kommu- nalbestyrelsen 
 , som inkluderar  
 Borgerrepræsentationen i Køpenhavns Kommune 
 , samt  
 amtsrådet  
 har var och en som på valdagen har fyllt 18 år, är fast bosatt i kommunen respektive amtskommunen och som härutöver antingen 
  
 1) 
  
 är dansk medborgare, 
  
 2) 
  
 är medborgare i en av de övriga medlemsstaterna i den europeiska unionen, 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 155 
  
 3) 
  
 är medborgare i Island eller Norge eller 
  
 4) 
  
 utan avbrott har varit fast bosatt i landet under de tre senaste åren före valdagen. 
  
 Norge 
 Enligt 50 § Grunnloven har norska medborgare, som har fyllt 18 år, rösträtt vid val till  
 Stortinget 
 ,  
 fylkestingsvalget  
 och  
 kommunestyre- valget.  
 Personer som inte är norska medborgare har rösträtt vid fylkestingsvalg och kommunestyrevalg om de har varit införda i norskt folkregister som bosatta i riket de tre senaste åren före valdagen. Personer som är medborgare i annat nordiskt land har rösträtt vid fylkestingsvalg och kommunestyrevalg om de den 31 mars valåret finns införda i norskt folkregister som bosatta i riket (3 § första stycket Valgloven). 
 Finland 
 Enligt 4 kap. 26 § den finska kommunallagen har finska medborgare och medborgare i andra medlemsstater i Europeiska unionen samt isländska och norska medborgare som senast valdagen fyller 18 år rösträtt i  
 kommunala val  
 som förrättas i kommunen, om de är bosatta i Finland. Andra utlänningar, som inte är  
 EU-medborgare, 
  har rösträtt om de varit bosatta i Finland i två år. 
 Island 
 Enligt lagen om kommunalval nummer 5/1998 har isländska medborgare som är bosatta i ifrågavarande kommun samt har fyllt 18 år rösträtt i det  
 kommunala valet  
 i Island. Svenska, danska, finska och norska medborgare har rösträtt i kommunalvalet i Island om de varit bosatta i Island i tre år innan valet äger rum. Andra utlänningar har inte rösträtt i det kommunala valet i Island. 
 Nästa kommunalval i Island äger rum år 2002. Socialdepartementet i Island har upplyst att reglerna - såvitt gäller kravet på tre års bosättning - för nordiska medborgare troligtvis kommer att tas bort till dess. 
  
 156  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Allmänt om rösträtt i staterna inom Europarådet/EU 
 13 
  
 I samtliga Europarådets medlemsstater - med undantag för vissa tyska Länder - erhåller man rösträtt vid 18 års ålder. I vissa österrikiska Länder måste man vara 19 eller 20 år för att få rösta. I vissa av medlemsländerna pågår för närvarande en diskussion om att sänka rösträttsåldern från 18 till 16 år. 
 I de flesta av Europarådets medlemsländer är rätten att rösta förbehållen endast de egna medborgarna. I de länder som är medlemmar i EU gäller att varje unionsmedborgare som är bosatt i en medlemsstat i vilken han eller hon inte är medborgare skall ha rätt att delta i kommunala val i denna stat på samma villkor som landets egna medborgare. 
 14  
 För övrigt gäller att endast ett fåtal av Europarådets medlemsländer tillåter utländska medborgare att delta i kommunala val. 
 I  
 Irland  
 har varje person som varit bosatt i landet femton arbetsdagar före polling day rätt att rösta i det kommunala valet. I  
 Nederländerna  
 har varje utlänning som har varit bosatt i landet under de senaste fem åren rösträtt. I  
 Spanien  
 har norska medborgare som är bosatta i landet rösträtt. I  
 Storbritannien  
 har medborgare i Yu och British Dependent Territories som är bosatta i landet rösträtt i det kommunala valet. 
 Vi konstaterar att den kommunala kompetensen i Sverige är större än i många andra länder inom Europarådet och EU. Det bör ankomma på regeringen att bevaka och verka för att svenska medborgare som är folkbokförda i andra länder får rättigheter och möjligheter motsvarande de vilka svenska medborgare som är folkbokförda i Sverige har. 
  
 5.3.8 
  
 Tidpunkt när kommunal rösträtt kan utövas för första gången 
  
 Föreskrifter om folkbokföring 
 Folkbokföringslagen (1991:481) innehåller huvudsakligen bestämmel- ser om när en person skall anses som bosatt i Sverige och var i Sverige personen skall anses bosatt. I lagen, som trädde i kraft den 1 juli 1991, ersattes begreppen kyrkobokföring och mantalsskrivning av ett enhetligt begrepp, folkbokföring, som omfattar den löpande registre- ringen av befolkningens  
 identitets-, 
  bosättnings- och familjeförhållan- 
  
 13 
  
 Uppgifterna har hämtats från Europarådets skrift Electoral systems and voting procedures at local level, Local and regional authorities in Europe, No. 68 1998. 
  
 14 
  
 Enligt Europarådets rapport (se föregående fotnot) hade dock Belgien ännu inte infört rösträtt för unionsmedborgare i kommunalt val år 1998. 
  
 SOU 2000:106  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 157 
  
 den i den utsträckning som föreskrivs i lagen (1990:1536) om folkbokföringsregister. 
 Folkbokföring innebär fastställande av en persons bosättning samt registrering av uppgifter om identitet, familj och andra förhållanden som enligt lagen (1990:1536) om folkbokföringsregister får förekomma i sådant (1 § folkbokföringslagen). 
 Ett barn som föds levande här i landet skall folkbokföras om modern är folkbokförd eller om fadern är folkbokförd och vårdnads- havare. Även ett barn som föds utom landet av en kvinna som är folkbokförd skall folkbokföras (2 § folkbokföringslagen). Ett barn som har vistats i landet sedan födelsen utan att vara folkbokförd skall folkbokföras om det har sådan anknytning till landet som framgår av det följande. 
 Förutsättningarna för upptagande i folkbokföringen vid inflyttning i landet regleras i 3 § folkbokföringslagen. Den som efter inflyttning kan antas under sin normala livsföring komma att regelmässigt tillbringa sin nattvila eller motsvarande vila (dygnsvilan) i landet under minst ett år skall folkbokföras. Även den som kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin dygnsvila både inom och utom landet skall folkbokföras om hon eller han med hänsyn till samtliga omständigheter får anses ha sitt egentliga hemvist här. 
 Beslutet om att folkbokföra en inflyttad person fattas av skattemyndigheten och ingår i beslutet om folkbokföring i en viss församling och på en viss fastighet. 
 Det grundläggande momentet för bedömningen är att nattvilan eller dygnsvilan regelmässigt tillbringas i landet under den för den inflyttandes förhållanden normala livsföringen. Till vistelser som inte bör anses ingå i normal livsföring hör i första hand sådana vistelser som föranleds eller förlängs av akut sjukdom eller frihetsberövande. När vistelsen i landet är avsedd att vara tidsbegränsad skall folkbokfö- ring ske när vistelsen är avsedd att uppgå till minst ett år. När en vistelse, som från början varit avsedd att vara kortare tid, förlängs bör folkbokföring ske så snart den inflyttades avsikt att vistas här minst ett år står klar eller senast när vistelsen varat i ett år (prop. 1990/91:153 s. 133 f). 
 Vid bedömningen av om den som har sin regelmässiga dygnsvila både utom och inom landet skall folkbokföras bör familjeförhållandena normalt tillmätas störst vikt. Den som vid vistelsen i Sverige bor hos sin familj bör således normalt anses ha sitt egentliga hemvist här. Med familj avses här normalt makar, registrerade partner och sambor enligt dels lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem, dels lagen 
  
 158  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 (1987:813) om homosexuella sambor 
 15  
 samt hemmavarande barn. För den som saknar familj bör i första hand anknytning på grund av arbetsförhållandena få väga tyngst. När det gäller personer som inte har anställning eller familj eller då familjen gemensamt har en dubbel bosättning, t.ex. pensionärer som sommartid bor i Sverige och vintertid vistas i ett annat land, får det egentliga hemvistet bestämmas bl.a. med ledning av vistelsens omfattning och bostädernas art. Genom att samtliga omständigheter skall beaktas vid bedömningen av det egentliga hemvistet finns möjlighet att ta hänsyn till de speciella omständigheter som i det enskilda fallet bör få väga tyngst (a.a. s. 134). 
 En person torde anses regelmässigt tillbringa dygnsvilan i landet om hon eller han under sin normala livsföring tillbringar dygnsvilan här minst en gång i veckan eller i motsvarande omfattning men med en annan förläggning i tiden. 
 En utlänning som är skyldig att ha uppehållstillstånd skall inte folkbokföras om han eller hon saknar sådant tillstånd och det inte finns synnerliga skäl för att han eller hon ändå folkbokförs (4 § folkbokföringslagen). (De flesta sociala rättigheter är kopplade till det bosättningskrav som tillämpas enligt folkbokföringen.) Motsatsvis av bestämmelsen i 4 § följer att beträffande utlänningar som inte behöver ha uppehållstillstånd, gäller huvudregeln i 3 § (se avsnittet nedan angående föreskrifter om uppehållstillstånd). 
 Synnerliga skäl enligt 4 § folkbokföringslagen anses föreligga om uppehållstillståndsprövningen endast är av formell natur, t.ex. för inflyttande utländskt adoptivbarn till här bosatta personer eller minderåriga barn som återförenas med här bosatta föräldrar som har uppehållstillstånd. Enligt en nyligen (augusti 2000) antagen rekom- mendation från Riksskatteverket - RSV - (central förvaltningsmyndig- het för folkbokföring) föreligger synnerliga skäl om unionsmedborgare har ansökt om uppehållstillstånd. 
 16  
 Synnerliga skäl anses även föreligga om personen utvisats men vistelsen i landet kan förutses vara under längre tid på grund av att någon verkställighet inte skall ske (a.a. s. 134 
 17 
 ). 
 Föreskrifter om uppehållstillstånd m.m. 
 Krav på uppehållstillstånd regleras primärt i 1 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529). Enligt denna bestämmelse skall en utlänning som vistas i 
  
 15 
  
 Samboendekommittén föreslog i september 1999 i betänkandet Nya samboregler (SOU 1999:104) att de båda lagarnas regler samordnas i en lag. 
  
 16 
  
 RSV:s Handbok i Folkbokföring avsnitt 18.3. 
  
 17 
  
 Se även SOU 1990:50 s. 113. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 159 
  
 Sverige i mer än tre månader ha uppehållstillstånd, om inte utlänningen är medborgare i Danmark, Finland, Island eller Norge (första stycket). Regeringen får föreskriva andra undantag från kravet på uppehålls- tillstånd. Regeringen får också föreskriva krav på uppehållstillstånd redan efter en kortare vistelsetid i Sverige än tre månader (andra stycket). En utlänning som är medborgare i en stat som ingår i EES har rätt att vistas i Sverige utan uppehållstillstånd om han eller hon har en anställning här men är bosatt inom en annan stat som omfattas av EES- avtalet, dit utlänningen vanligtvis återvänder minst en gång i veckan (3 kap. 2 a § utlänningsförordningen). 
 18 
  
 Den största andelen av de som flyttar till Sverige erhåller permanent uppehållstillstånd och skall därmed folkbokföras. Är uppehålls- tillståndet tidsbegränsat till ett år eller mer sker också regelmässigt folkbokföring. 
 Enligt en överenskommelse mellan RSV och Migrationsverket skall Migrationsverket i samband med beslut om uppehållstillstånd för kortare tid än ett år, meddela om detta kan förväntas ligga till grund för folkbokföring, dvs. om vistelsen kan antas uppgå till minst ett år. I situationer då vistelsetiden kan antas uppgå till minst ett år skall således folkbokföring ske. I praktiken innebär huvudregeln om folkbokföring (3 §) att - oavsett vilka uppehållstillstånd som meddelats (förutsatt att sådant meddelats) - folkbokföring skall ske senast när den faktiska vistelsen uppgått till ett år. Det krävs således inte att bosättningen är avsedd att vara av mer permanent natur. 
 19 
  
 Hos skattemyndigheten sker folkbokföring normalt någon vecka efter det att uppehållstillstånd meddelats. 
  
 18 
  
 Enligt 1 kap. 5 § utlänningslagen skall en utlänning som regel ha arbetstillstånd, om inte utlänningen har permanent uppehållstillstånd eller är medborgare i Danmark, Finland, Island eller Norge. Enligt 4 kap. 1 § första stycket utlänningsförordningen är en utlänning från ett  
  
 EES-land 
  undantagen från kravet på arbetstillstånd. 
  
 19 
  
 Handläggningstiderna hos Migrationsverket har varierat över åren vilket beror bl.a. på vilket land den sökande kommer ifrån och grunden för ansökan; asyl, anknytning till en person i landet m.m. De genomsnittliga handläggningstiderna vid Migrationsverket år 1999 var 226 dagar i asylärenden och om beslutet överklagades till Utlänningsnämnden ytterligare 343 dagar. (År 1998 var motsvarande siffror 221 respektive 252 dagar). För sökanden från vissa länder kan frågan om uppehållstillstånd ta flera år att utreda. Inom besöks- och bosättningsprocessen uppgår den genomsnittliga handläggningstiden till 67 dagar. Unionsmedborgares uppehållstillstånd tar i genomsnitt 56 dagar. Dessa uppgifter har lämnats av Migrationsverket och grundar sig på en genomsnittsberäkning för hela år 1999. 
  
 160  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Föreskrifter om röstlängd 
 När det skall hållas kommunala val skall skattemyndigheten upprätta en röstlängd för varje valdistrikt. En röstlängd grundar sig på uppgifterna i aviseringsregistret, enligt lagen (1995:743) om aviseringsregister, 30 dagar före valdagen (7 kap. 4 § vallagen [1997:157]). 
 20  
 Rättelse av felaktiga uppgifter i röstlängden kan ske om skriftlig begäran härom lämnats till skattemyndigheten senast måndagen före valet. Även de som anser sig vara felaktigt uteslutna ur röstlängden kan begära rättelse. Det som har hänt senare än 30 dagar före valdagen får dock inte ligga till grund för sådan rättelse (7 kap. 11 § vallagen). 
 Tidpunkt när rösträtt vid kommunala val kan utövas för första gången 
 Medborgare i länder inom Norden eller EU har rösträtt under samma förutsättningar som svenska medborgare. För medborgare från andra länder gäller den tidigare redovisade treårsregeln. Föreskrifter om folkbokföring och uppehållstillstånd m.m. medför emellertid att den faktiska tidpunkten när utlänningar som kommer till Sverige kan rösta för första gången varierar. 
 Medborgare från länder inom Norden 
 En medborgare i Danmark, Finland, Norge eller Island har rösträtt vid kommunala val om hon eller han är folkbokförd i kommunen. Kan det antas att hon eller han kommer att tillbringa dygnsvilan i Sverige (i princip bo i Sverige) under minst ett år skall folkbokföring ske. Medborgare i våra nordiska grannländer är undantagna från kravet på uppehållstillstånd. Vidare bör beaktas att skattemyndighetens beslut om folkbokföring kan dröja någon vecka efter ansökan och att uppgifterna i röstlängden grundar sig på uppgifterna i aviseringsregist- ret 30 dagar före valdagen. Nordiska medborgare kan således rösta i kommunala val för första gången efter cirka två månaders vistelse i landet. 
  
 20  
 Uppgifter som har registrerats i ett lokalt folkbokföringsregister eller i det centrala referensregistret och som får förekomma i aviseringsregistret enligt lagen om aviseringsregister skall snarast överföras till registret med hjälp av automatisk databehandling (5 § förordningen [1991:750] om folkbokföringsregister m.m.) 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 161 
  
 Medborgare från länder inom EU (utom Danmark och Finland) 
 En unionsmedborgare har rösträtt vid kommunala val om hon eller han är folkbokförd i kommunen. För folkbokföring krävs att det kan antas att dygnsvilan kommer att tillbringas i Sverige under minst ett år. Enligt folkbokföringslagen krävs för unionsmedborgare som inte är medborgare i Danmark eller Finland - om inte synnerliga skäl föreligger - att hon eller han har beviljats uppehållstillstånd i Sverige  
 (EES-medborgare 
  har under vissa förutsättningar rätt att vistas i Sverige utan uppehållstillstånd, se ovan). Som nyss sades antog RSV nyligen en rekommendation enligt vilken synnerliga skäl föreligger om unionsmedborgaren har ansökt om uppehållstillstånd. Detta innebär med beaktande av att skattemyndighetens beslut om folkbokföring kan dröja någon vecka efter ansökan och att uppgifterna i röstlängden grundar sig på uppgifterna i aviseringsregistret 30 dagar före valdagen, att även unionsmedborgare kan rösta i kommunala val för första gången efter cirka två månaders vistelse i landet. 
 Övriga utlänningar 
 Annan utlänning än unionsmedborgare och medborgare i Norge eller Island har rösträtt vid kommunala val om hon eller han har varit folkbokförd i Sverige tre år i följd före valdagen. För folkbokföring krävs som regel uppehållstillstånd. Som framgår av redovisningen ovan är förutsättningen för folkbokföring att vistelsen kan antas uppgå till minst ett år. I praktiken innebär huvudregeln om folkbokföring att sådan skall ske senast när den faktiska vistelsen uppgått till ett år (förutsatt att utlänningen erhållit beslut om uppehållstillstånd), vilket i sin tur innebär att rösträtt erhålls efter, maximalt, cirka fyra års vistelse i Sverige. 
  
 5.4 
  
 Val till Sametinget 
  
 Inledningsvis bör framhållas att Sametinget inte är något organ för självstyrelse, som skall verka i stället för riksdag eller kommunfull- mäktige eller i konkurrens med dessa organ. Sametinget är en statlig myndighet omedelbart under regeringen som har i uppgift att verka för en levande samisk kultur och därvid ta initiativ till verksamheter och föreslå åtgärder som främjar denna kultur. Sametingets verksamhet regleras i huvudsak i sametingslagen (1992:1433). 
  
 162  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Till Sametingets uppgifter hör bl.a. att besluta om fördelningen av statens bidrag och av medel ur Samefonden till samisk kultur och samiska organisationer samt av andra medel som ställs till samernas gemensamma förfogande. Sametinget skall även utse styrelse för sameskolan, leda det samiska språkarbetet, medverka i samhällsplane- ringen och bevaka att samiska behov beaktas, däribland rennäringens intressen vid utnyttjande av mark och vatten samt informera om samiska förhållanden (2 kap. 1 §). 
 Sametinget består av 31 ledamöter. De utses genom val bland den samiska befolkningen. I 1 kap. 2 § sametingslagen ges en definition av vem som är same enligt lagens mening. Enligt lagen skall ledamot vara svensk medborgare (2 kap. 2 § första stycket). Efter förslag av Same- tinget förordnar regeringen ordförande i Sametinget. Ordföranden skall utses bland tingets ledamöter (2 kap. 2 § andra stycket). 
 Sametinget skall tillsätta en valnämnd som skall svara för valet till Sametinget. För valet utgör landet en valkrets. Följande bestämmelse gäller för rösträtt till Sametinget. 
 3 kap. 3 § sametingslagen 
 Rösträtt till Sametinget har den som är upptagen i sameröstlängd. 
 I sameröstlängd tas den same upp som anmäler sig till valnämnden och som är svensk medborgare och på den samiska valdagen fyllt eller fyller 18 år. 
 Under de förutsättningar som i andra stycket anges för svenska medborgare skall i röstlängden tas upp även de utlänningar som enligt aviseringsregistret enligt lagen (1995:743) om aviseringsregister har varit folkbokförda i landet tre år i följd före valdagen och som anmäler sig till valnämnden. 
 Särbehandlingen av utländska samer i förhållande till samer som är svenska medborgare består dels av att utlänningar inte är valbara till Sametinget, dels av att det uppställs en treårsregel för rösträtt. 
 Beträffande kravet på svenskt medborgarskap för valbarhet som ledamot i Sametinget anges följande i specialmotiveringen till sametingslagen (prop. 1992/93:32 s. 62). 
 Sametinget blir som statlig förvaltningsmyndighet en unik företeelse, främst därigenom att myndighetens beslutande organ, själva tinget, i sin helhet utses av enskilda och inte av regeringen. Valet av ledamöter blir en myndighetsutövning genom enskilda. Med hänsyn till att sametinget blir en statlig myndighet som lyder omedelbart under regeringen måste ett krav på att ledamöterna är svenska medborgare finnas. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 163 
  
 Vid utformningen av bestämmelsen som föreskriver att samer som är utländska medborgare har rösträtt till Sametinget först efter tre års folkbokföring, har jämförelse gjorts med vad som vid den tidpunkten gällde för utlänningars rösträtt vid kommunala val (prop. 1992/93:32 s. 66). 
  
 5.5 
  
 Folkomröstningar 
  
 5.5.1 
  
 Folkomröstning i hela riket 
  
 Genom en grundlagsändring år 1922 infördes möjlighet till rådgivande folkomröstning i vårt land. Efter rådgivande folkomröstning fattar riksdagen sitt beslut i frågan obunden av omröstningsresultatet. 
 Möjlighet till beslutande folkomröstning i grundlagsfrågor infördes år 1979. En sådan fråga kan gälla vilande grundlagsförslag (8 kap. 15 § RF), godkännande av internationell överenskommelse (10 kap. 2 § RF) eller överlåtelse av beslutanderätt till mellanfolklig organisa- tion (10 kap. 5 § RF). 
 Enligt 8 kap. 4 § första stycket RF skall föreskrifter om rådgivande folkomröstning i hela riket och om förfarandet vid folkomröstning i grundlagsfråga meddelas genom lag. Gemensamma föreskrifter om förfarandet vid båda slagen av folkomröstning har meddelats genom folkomröstningslagen (1979:369). Dessa föreskrifter hänvisar i stor utsträckning till vallagens föreskrifter om förfarandet vid riksdagsval. I 5 § folkomröstningslagen föreskrivs att rösträtt vid folkomröstning tillkommer den som är röstberättigad vid val till riksdagen. 
 Utöver folkomröstningslagen krävs för varje rådgivande folkomröst- ning en särskild lag, som föreskriver att folkomröstning skall anordnas samt anger den fråga som skall ställas till folket vid tidpunkten för folkomröstningen. Någon sådan särskild lag behövs däremot inte vid folkomröstning i en grundlagsfråga. 
 Folkomröstningslagen har tillämpats vid två folkomröstningar; beträffade kärnkraftsfrågan år 1980 och frågan om svenskt medlemskap i EU år 1994. Det finns inget konstitutionellt eller formellt hinder mot att riksdagen utsträcker rösträtten vid en viss rådgivande folkomröst- ning till den som inte är svensk medborgare men som har rösträtt i kommunala val. Så skedde i 3 § lagen (1980:7) om folkomröstning i kärnkraftsfrågan (KU 1979/80:1y). Utländska medborgare som varit folkbokförda i Sverige den 1 november 1976, 1977 och 1978 var berättigade att delta i valet. 
  
 164  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 5.5.2 
  
 Kommunal folkomröstning 
  
 Fullmäktige får som ett led i beredningen av ett ärende som fullmäktige skall handlägga inhämta synpunkter från medlemmar i kommunen eller landstinget. Detta kan ske genom folkomröstning, opinionsundersök- ning eller liknande förfarande. Kommunalförbund får dock inte anordna folkomröstning (5 kap. 34 § KomL). I 5 kap. 23 § KomL ges möjlighet för allmänheten att direkt i fullmäktige väcka ärende om att hålla folkomröstning, s.k. folkinitiativ. En förutsättning är att minst fem procent av de röstberättigade kommun- eller landstingsmedlem- marna enar sig om en sådan ansökan. En folkomröstning kan ske i hela eller i en del av en kommun eller av ett landsting. Den kan också omfatta enbart ett urval av medlemmarna (prop. 1993/94:188 s. 53). Närmare föreskrifter om förfarandet vid folkomröstning finns i lagen (1994:692) om kommunala folkomröstningar. För rösträtt vid folk- omröstning gäller följande bestämmelse. 
 5 § lagen om kommunala folkomröstningar 
 Rösträtt vid folkomröstning i en kommun har den som är folkbokförd i kommunen och som fyller 18 år senast på dagen för folkomröstningen. 
 Andra än svenska medborgare har rösträtt bara om de varit folkbokförda i Sverige den 1 november de tre åren närmast före det år då folkomröstningen hålls. 
 Rösträtt vid folkomröstning i ett landsting har den som har rösträtt vid folkomröstning i en kommun inom landstinget. 
 Särbehandlingen såvitt gäller rätten att delta vid kommunala folkomröstningar består i att det för utlänningars rösträtt uppställs ett krav på tre års folkbokföring. 
 Villkoren för rösträtt överensstämmer med vad som gällde för rösträtt vid val till kommun- och landstingsfullmäktige efter 1976 års rösträttsreform. Frågan om utlänningars rösträtt har inte närmare berörts i förarbetena till lagen om kommunala folkomröstningar. 
 21  
 Någon ändring av lagen synes inte heller ha övervägts när reglerna i KomL ändrades till följd av det  
 EG-direktiv 
  som föreskriver rätt för unionsmedborgare bosatta i en annan medlemsstat att där rösta i kommunala val. 
 Regeringen beslutade den 25 november 1999 att tillkalla en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att föreslå åtgärder som skall dels öka medborgarnas möjligheter till insyn och deltagande i 
  
 21  
 Jfr prop. 1993/94:188, bet. 1993/94:KU40, rskr. 1993/94:379. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m.  
 165 
  
 den kommunala demokratin, dels stärka den kommunalrepresentativa demokratins funktionssätt och former (dir. 1999:98). Enligt direktiven skall kommittén bl.a. utvärdera erfarenheterna av s.k. folkinitiativ till kommunala folkomröstningar enligt KomL. Kommittén skall också se över rösträttsbestämmelsen i 5 § lagen om kommunala folkomröst- ningar. Detta i syfte att anpassa den till vad som gäller enligt 4 kap. 2 och 3 §§ KomL. Regeringen anför i direktiven att bestämmelserna skiljer sig åt genom att  
 EU-medborgare 
  har rätt att rösta i kommunala val på samma villkor som svenska medborgare men inte att delta i kommunala folkomröstningar. Kommittén, som får lämna delbetänkan- den, skall redovisa sitt uppdrag till regeringen senast den 1 februari 2001. 
  
 166  
 Rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. 
  
 SOU 2000:106 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 167 
  
 6 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 6.1 
  
 Vår kartläggning 
  
 6.1.1 
  
 Inledning 
  
 Vår kartläggning omfattar i första hand offentliga anställningar och uppdrag för vilka det i lagar och andra författningar uppställs krav på svenskt medborgarskap. Enligt våra direktiv skall emellertid kartlägg- ningen omfatta såväl krav på svenskt medborgarskap som andra krav relaterade till medborgarskap. Detta innebär att även offentliga anställningar och uppdrag för vilka det uppställs andra särskilda behörighetskrav för utlänningar eller vissa grupper av utlänningar i förhållande till vad som gäller för svenska medborgare bör ingå i kartläggningen. 
 Med offentliga anställningar och uppdrag avses såväl anställningar och uppdrag inom staten som inom kommuner och landsting. Såvitt framkommit förekommer krav på svenskt medborgarskap som behörighetsvillkor i lagar och andra författningar - med undantag för säkerhetsklassade anställningar i kommuner och landsting - endast beträffande statliga anställningar och uppdrag. 
 I en del statliga myndigheter och organ ingår ledamöter som utses av kommunfullmäktige eller landstingsfullmäktige. Till vissa av dessa förtroendeuppdrag är endast svenska medborgare valbara. Detta gäller bl.a. förtroendeuppdrag som nämndeman vid allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol. För andra sådana förtroendeuppdrag uppställs krav på rösträtt vid kommunala val (se kapitel 5). Krav på rösträtt vid val av kommunfullmäktige eller landstingsfullmäktige för visst förtroendeuppdrag innebär att utlänningar som inte är medborgare i ett land inom EU, Norge eller Island skall ha varit folkbokförda i Sverige minst tre år i följd för att vara valbara 
 1  
 till förtroendeuppdraget. Rösträtt vid kommunala val är också en förutsättning för att utlänningar skall vara valbara till förtroendeuppdrag inom kommuner och landsting. I lagstiftningen finns sådana krav bl.a. beträffande 
  
 1  
 Jfr avsnitt 5.3.1 om val till kommun- och landstingsfullmäktige. 
  
 168  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 överförmyndare och ledamöter i överförmyndarnämnd. I något fall uppställs som behörighetsvillkor krav på att utlänningar skall ha varit folkbokförda under viss tid. 
 Vår ambition har varit att göra en så fullständig kartläggning som möjligt. Det kan emellertid inte uteslutas att det finns ytterligare medborgarskapskrav i lagstiftningen som berör offentliga anställningar eller uppdrag. För vissa anställningar och uppdrag framgår kravet på svenskt medborgarskap enbart av regeringsformens (RF) allmänt utformade föreskrifter. Vidare förekommer det att krav på svenskt medborgarskap eller annat krav relaterat till medborgarskap för anställningar och uppdrag endast framgår indirekt genom t.ex. krav på att en befattningshavare skall vara eller ha varit ordinarie domare eller krav på kommunal rösträtt. Medborgarskapskrav i författningar som enligt våra direktiv ligger utanför uppdraget 
 2  
 har som regel inte redovisats i kartläggningen. 
 I detta kapitel redovisas ett antal anställningar och uppdrag som är förbehållna svenska medborgare eller beträffande vilka det föreskrivs andra särskilda behörighetsvillkor för dem som inte är svenska medborgare. 
 Anställningar och uppdrag för vilka det krävs svenskt medborgar- skap eller uppställs annat krav relaterat till medborgarskap redovisas översiktligt i avsnitt 6.1.2. Därefter redovisas grundläggande bestäm- melser i RF och lagen (1994:260) om offentlig anställning (LOA) samt bakgrund och motiv till medborgarskapskravet i nämnda författningar (avsnitt 6.2 - 6.4). 
 3  
 Den svenska regleringens överensstämmelse med  
 EG-rätten 
  behandlas i avsnitt 6.5. I avsnitt 6.6 och följande avsnitt lämnas en utförlig redogörelse för berörda anställningar och uppdrag inom olika verksamhetsområden. Kapitlet avslutas med en redovisning av medborgarskapskrav för s.k. säkerhetsklassade offentliga anställningar (avsnitt 6.16). 
  
 6.1.2 
  
 Schematisk översikt 
  
 I det följande redovisas översiktligt anställningar och uppdrag för vilka det krävs svenskt medborgarskap eller ställs annat krav relaterat till medborgarskap. Översikten är inte heltäckande. I en del fall är det nämligen oklart vilka anställningar och uppdrag som omfattas av en 
  
 2 
  
 Se avsnitt 3.2. 
  
 3 
  
 Ordet tjänst i RF motsvaras som regel av anställning i LOA. På sikt kommer ord som tjänst och tjänsteman att utmönstras ur lagstiftningen till följd av att tjänstemannainstitutet slopades genom införandet av nya LOA (SFS 1994:260). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 169 
  
 viss föreskrift, exempelvis 11 kap. 9 § tredje stycket RF. Krav på svenskt medborgarskap som endast följer av reglerna om säkerhetsklas- sade offentliga anställningar (avsnitt 6.16) framgår inte heller av översikten. I den mån det uppställs annat behörighetsvillkor än krav på svenskt medborgarskap har detta anmärkts särskilt. Medborgar- skapskrav för ersättare till ledamöter m.fl. har endast i några fall redovisats i översikten. 
 Grundläggande bestämmelser 
 Krav på svenskt medborgarskap i regeringsformen (RF) (avsnitt 6.2) och i riksdagsordningen (RO) 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Sveriges statschef 
  
 5 kap. 2 § 1 st RF 
  
 Ledamot av riksdagen 
  
 3 kap. 10 § RF jfr 
  
 eller 
  
 ersättare 
  
 för 
  
 3 kap. 2 § 1 st RF 
  
 ledamot 
  
 Statsråd 
  
 (krav 
  
 på 
  
 6 kap. 9 § 1 st RF 
  
 svenskt 
  
 medborgar- 
  
 skap 
  
 sedan 
  
 minst tio 
  
 år) 
  
 Domartjänst 
  
 (se avsnitt 6.7, 6.8 och 6.10) 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 Riksdagen (avsnitt 6.6.1) 
  
 Tjänst 
  
 eller 
  
 uppdrag 
  
 ledamöter i riksbanksfullmäktige 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 såsom 
  
 chef 
  
 för 
  
 och Riksbankens direktion 
  
 myndighet 
  
 som 
  
 lyder 
  
 riksdagens revisorer 
  
 omedelbart under riks- 
  
 riksdagens ombudsmän (JO) 
  
 dagen 
  
 eller 
  
 såsom 
  
 ledamöter i Riksdagens valpröv- 
  
 ledamot 
  
 av 
  
 sådan 
  
 ningsnämnd 
  
 ledamöter i Riksdagens besvärs- 
  
 myndighet 
  
 eller 
  
 dess 
  
 styrelse 
  
 samt 
  
 tjänst 
  
 nämnd 
  
 ledamöter i Riksdagens arvodes- 
  
 eller 
  
 uppdrag 
  
 som i 
  
 nämnd 
  
 annat 
  
 fall 
  
 tillsätts 
  
 ledamöter i Statsrådsarvodes- 
  
 genom 
  
 val 
  
 av 
  
 nämnden 
  
 riksdagen 
  
 riksdagens talman och vice 
  
 talmän 
  
 kammarsekreterare (riksdags- 
  
 direktör) 
  
 ledamöter i övriga av riksdagen 
  
 valda organ (riksdagsutskotten, 
  
 valberedningen, utrikesnämnden, 
  
 170  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 EU-nämnden, 
  
 riksdagsstyrelsen, 
  
 krigsdelegationen, 
  
 styrelsen 
  
 för 
  
 riksdagens interparlamentariska 
  
 grupp, 
  
 Europarådets 
  
 svenska 
  
 delegation, 
  
 Nordiska 
  
 rådets 
  
 svenska delegation och OSSE- 
  
 delegationen). 
  
 Chef för 
  
 kansli 
  
 som 
  
 9 kap. 2 § RO 
  
 biträder 
  
 riksdags- 
  
 utskotten 
  
 och 
  
 EU- 
  
 nämnden 
  
 Regeringen (avsnitt 6.6.2) 
  
 Garcia 
  
 som 
  
 lyder 
  
 justitiekanslern (JK) 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 omedelbart 
  
 under 
  
 riksåklagaren (RÅ) 
  
 regeringen 
  
 Tjänst 
  
 eller 
  
 uppdrag 
  
 Myndigheter som lyder omedelbart 
  
 som ovan 
  
 såsom 
  
 chef 
  
 för 
  
 under regeringen (inkl. JK och RÅ), 
  
 myndighet 
  
 som 
  
 lyder 
  
 se bilaga 4. 
  
 omedelbart 
  
 under 
  
 Vissa myndigheter har även berörts i 
  
 regeringen eller såsom 
  
 ledamot 
  
 av 
  
 sådan 
  
 samband 
  
 med 
  
 redovisningen 
  
 av 
  
 myndighet 
  
 eller 
  
 dess 
  
 medborgarskapskrav 
  
 inom 
  
 olika 
  
 styrelse 
  
 verksamhetsområden. 
  
 Tjänst 
  
 i 
  
 Regerings- 
  
 statssekreterare/kabinettsekreterare 
  
 som ovan 
  
 kansliet närmast under 
  
 statsråd 
  
 Tjänst 
  
 såsom 
  
 svenskt 
  
 Sveriges ambassadörer 
  
 som ovan 
  
 sändebud 
  
 Sveriges representanter i mellan- 
  
 folkliga organ 
  
 I övrigt får krav på svenskt medborgarskap för behörighet att inneha eller utöva anställning (tjänst) eller uppdrag hos staten, kommun eller landsting uppställas endast i lag eller enligt förutsättningar som anges i lag. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 171 
  
 Krav på svenskt medborgarskap i lagen (1994:260) om offentlig anställning (LOA) (avsnitt 6.3) 
  
 anställning eller uppdrag 
  
 lagrum 
  
 åklagare (avsnitt 6.11) 
  
 5 § LOA 
  
 polis (avsnitt 6.12) 
  
 militär anställning (jfr avsnitt 6.13) 
  
 Beträffande regeringens och riksdagens befogenhet i fråga om meddelande av 
 föreskrifter och beslut i särskilda fall om krav på svenskt medborgarskap, se 6 § LOA. 
 4 
  
 Medborgarskapskrav för anställning och uppdrag inom vissa offentliga verksamhetsområden 
 Allmän domstol (avsnitt 6.7) 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Lagfarna domare 
  
 ordinarie 
  
 domare 
  
 vid 
  
 tingsrätt, 
  
 4 kap. 1 § 1 st RB 
  
 hovrätt och 
  
 Högsta domstolen 
  
 (rådman, 
  
 chefsrådman, 
  
 lagman, 
  
 hovrättsråd, 
  
 hovrättslagman, 
  
 hovrättspresident och justitieråd) 
  
 icke 
  
 ordinarie 
  
 domare 
  
 (beredningsjurist 
  
 eller 
  
 tings- 
  
 notarie när han eller hon utövar 
  
 dömande 
  
 verksamhet, 
  
 fiskal i 
  
 tingsrätt, adjungerad ledamot och 
  
 hovrättsassessor) 
  
 Nämndemän 
  
 vid 
  
 förtroendeuppdrag som nämndeman 
  
 4 kap. 6 § 1 st RB och 
  
 tingsrätt (inkl. 
  
 fastig- 
  
 7 § lagen (1969:246) 
  
 hetsdomstol) och hov- 
  
 om domstolar i fastig- 
  
 rätt 
  
 hetsmål 
  
 Scott i tryckfrihets- 
  
 förtroendeuppdrag som juryman 
  
 12 kap. 5 § TF och 
  
 och yttrandefrihetsmål 
  
 9 kap. 1 § 2 st YGL 
  
 4  
 Riksbankens befogenhet att uppställa krav på svenskt medborgarskap för anställda inom Riksbanken regleras i 9 kap. 3 § lagen (1988:1385) om Sveriges Riksbank (se avsnitt 6.3). 
  
 172  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Andra domare 
  
 ekonomisk expert i vissa brottmål 
  
 4 kap. 10 a § 2 st RB 
  
 vid tingsrätt och hovrätt 
  
 skatterättslig expert i vissa brottmål 
  
 1 kap. 8 § 1 st 2 p och 
  
 vid tingsrätt och hovrätt 
  
 2 kap. 4 a § 2 p RB jfr 
  
 28 § 
  
 1 
  
 st 
  
 lagen 
  
 (1971:289) 
  
 om 
  
 all- 
  
 männa 
  
 förvaltnings- 
  
 domstolar 
  
 tekniskt sakkunnig ledamot 
  
 som 
  
 68 
  
 § 
  
 patentlagen 
  
 ingår i tingsrätt och hovrätt vid 
  
 (1967:837) jfr 
  
 handläggning av vissa patentmål 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 ekonomisk expert i mål enligt kon- 
  
 64 d § 2 st konkur- 
  
 kurrenslagen vid tingsrätt 
  
 renslagen (1993:20) 
  
 särskild ledamot i tingsrätt vid sjö- 
  
 18 kap. 10 § 3 st sjöla- 
  
 förklaring 
  
 gen (1994:1009) 
  
 särskild ledamot i mål om klander av 
  
 21 kap. 11 § 2 st sjöla- 
  
 dispasch vid tingsrätt 
  
 gen 
  
 teknisk ledamot som ingår i 
  
 3 § och 13 §§ lagen 
  
 fastighetsdomstol och hovrätt 
  
 vid 
  
 (1969:246) 
  
 om 
  
 dom- 
  
 handläggning av vissa fastighetsmål 
  
 stolar 
  
 i fastighetsmål 
  
 (fastighetsråd) 
  
 jfr 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 miljöråd i miljödomstol och miljö- 
  
 20 kap. 4 och 11 § 
  
 överdomstol 
  
 miljöbalken jfr 11 kap. 
  
 9 § 3 st RF 
  
 sakkunnig ledamot i miljödomstol 
  
 20 kap. 4 § miljö- 
  
 balken jfr 11 kap. 9 § 
  
 3 st RF 
  
 Andra anställningar 
  
 tingsnotarie vid tingsrätt 
  
 44 § 2 st förordningen 
  
 (1996:381) med tings- 
  
 rättsinstruktion 
  
 beredningsjurist vid tingsrätt 
  
 3 § 2 st förordningen 
  
 (1997:139) 
  
 om 
  
 för- 
  
 söksverksamhet 
  
 med 
  
 förändrad 
  
 berednings- 
  
 organisation vid tings- 
  
 rätterna jfr 44 § 2 st 
  
 förordningen 
  
 med 
  
 tingsrättsinstruktion 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 173 
  
 Överrättsnotarie 
 5 
 , 
  
 hovrättsfiskals- 
  
 38 § 2 st förordningen 
  
 aspirant, hovrättsfiskal och chef för 
  
 (1996:379) 
  
 med 
  
 hov- 
  
 den administrativa enheten i hovrätt 
  
 rättsinstruktion 
  
 Revisionssekreterare och kanslichef i 
  
 27 § 1 st förordningen 
  
 Högsta domstolen 
  
 (1996:377) 
  
 med 
  
 inst- 
  
 ruktion 
  
 för Högsta 
  
 domstolen 
  
 Allmän förvaltningsdomstol (avsnitt 6.8) 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Lagfarna domare 
  
 ordinarie 
  
 domare 
  
 vid 
  
 länsrätt, 
  
 28 § 1 st lagen 
  
 kammarrätt 
  
 och 
  
 i 
  
 Regeringsrätten 
  
 (1971:289) 
  
 om 
  
 all- 
  
 (rådman, 
  
 chefsrådman, 
  
 lagman, 
  
 männa 
  
 förvaltnings- 
  
 kammarrättsråd, 
  
 kammarrättslag- 
  
 domstolar 
  
 man, kammarrättspresident 
  
 och 
  
 regeringsråd) 
  
 icke ordinarie domare (länsrätts- 
  
 notarie när han eller hon utövar 
  
 dömande 
  
 verksamhet, 
  
 fiskal 
  
 i 
  
 länsrätt, 
  
 adjungerad 
  
 ledamot 
  
 i 
  
 kammarrätt 
  
 och 
  
 kammarrätts- 
  
 assessor) 
  
 Nämndemän vid läns- 
  
 förtroendeuppdrag som nämndeman 
  
 20 § 1 st lagen om 
  
 rätt och i kammarrätt 
  
 allmänna 
  
 förvaltnings- 
  
 domstolar 
  
 Andra domare 
  
 särskild 
  
 värderingsteknisk 
  
 ledamot 
  
 21 kap. 9 § 1 st och 
  
 vid prövning av vissa fastighets- 
  
 22 kap. 5 § 2 st fastig- 
  
 taxeringsmål i länsrätt och kammar- 
  
 hetstaxeringslagen 
  
 rätt 
  
 (1979:1152) 
  
 särskild 
  
 ledamot 
  
 vid 
  
 handläggning 
  
 23 § 2 st lagen 
  
 av mål om granskning och kontroll 
  
 (1990:886) 
  
 om grans- 
  
 av filmer och videogram i kammar- 
  
 kning och kontroll av 
  
 rätt 
  
 filmer och videogram 
  
 särskilda ledamöter i mål om 
  
 13 a och 17 a §§ jfr 
  
 laglighetsprövning 
  
 i 
  
 länsrätt 
  
 och 
  
 28 § 1 
  
 st 
  
 lagen 
  
 om 
  
 kammarrätt 
  
 allmänna 
  
 förvaltnings- 
  
 domstolar 
  
 5  
 Kravet på svenskt medborgarskap för överrättsnotarier framgår av 2 och 4 §§ förordningen (1998:1238) om försöksverksamhet vid hovrätterna och kammarrätterna, jfr 38 § förordningen med hovrättsinstruktion och 38 § förordningen med kammarrättsinstruktion. 
  
 174  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Andra anställningar 
  
 länsrättsnotarie 
  
 39 § 2 st förordningen 
  
 (1996:382) med 
  
 läns- 
  
 rättsinstruktion 
  
 överrättsnotarie 
 6 
 , kammarrättsaspi- 
  
 38 § 2 st förordningen 
  
 rant, kammarrättsfiskal och chef för 
  
 (1996:380) med 
  
 kam- 
  
 administrativ enhet i kammarrätt 
  
 marrättsinstruktion 
  
 särskild föredragande i länsrätt och 
  
 28 § 1 st lagen 
  
 om 
  
 kammarrätt 
  
 allmänna förvaltnings- 
  
 domstolar 
  
 regeringsrättssekreterare och kansli- 
  
 26 § 1 st förordningen 
  
 chef i Regeringsrätten 
  
 (1996:378) med 
  
 instr. 
  
 för Regeringsrätten 
  
 Särskilda domstolar samt vissa nämnder m.m. med anknytning till rättsväsendet (avsnitt 6.10) 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Ledamöter i Marknads 
  
 ordföranden, en vice ordförande och 
  
 7 § lagen (1970:417) 
  
 domstolen 
  
 en särskild ledamot som är lagfarna 
  
 om marknadsdomstol 
  
 och har erfarenhet som domare samt 
  
 m.m. 
  
 två ledamöter som är ekonomiska 
  
 experter 
  
 Ledamöter i Arbets- 
  
 ordförande och vice ordförande som 
  
 3 kap. 1 § 2 st lagen 
  
 domstolen 
  
 är lagfarna och har erfarenhet som 
  
 (1974:371) om rätte- 
  
 domare samt andra ledamöter 
  
 gången i arbetstvister 
  
 Ledamöter och före- 
  
 patenträttsråd som är tekniskt 
  
 7 § lagen 
  
 (1977:729) 
  
 dragande i Patentbes- 
  
 kunniga eller lagfarna och föredrag- 
  
 om 
  
 Patentbesvärs- 
  
 värsrätten 
  
 ande 
  
 rätten 
  
 Ledamöter i hyres- 
  
 en lagfaren ledamot och två andra 
  
 2 § 3 
  
 st och 5 § 3 st 
  
 och arrendenämnder 
  
 ledamöter 
  
 lagen 
  
 (1973:188) om 
  
 arrendenämnder och 
  
 hyresnämnder 
  
 Ledamöter i Rätts- 
  
 en ordförande som är eller har varit 
  
 48 § 1 
  
 st 
  
 rättshjälps- 
  
 hjälpsnämnden 
  
 ordinarie domare, två ledamöter som 
  
 lagen (1996:1619) 
  
 är advokater samt två andra 
  
 ledamöter 
  
 Ledamöter i Statens 
  
 ordförande som är lagfaren och har 
  
 4 § lagen 
  
 (1976:839) 
  
 va-nämnd 
  
 erfarenhet som domare och fem 
  
 om Statens  
 va-nämnd 
  
 andra ledamöter. 
  
 6  
 Se föregående fotnot. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 175 
  
 Dispaschör och bi- 
  
 15 § förordningen 
  
 trädande dispaschör 
  
 (1975:932) om 
  
 dispaschörsinstruktion 
  
 God man vid fastig- 
  
 4 kap. 2 § 2 st fastig- 
  
 hetsbildningsförrätt- 
  
 hetsbildningslagen 
  
 ning hos 
  
 lantmäteri- 
  
 (1970:988) jfr 4 kap. 
  
 myndighet 
  
 6 § 1 st RB 
  
 Smith vid arrende- 
  
 2 § förordningen 
  
 syn enligt jordabalken 
  
 (1971:704) om syne- 
  
 män enligt 9 kap. 
  
 jordabalken 
  
 Ledamöter 
  
 i övervak- 
  
 ordförande, vice ordförande och 
  
 37 kap. 2 § BrB jfr 
  
 ningsnämnder 
  
 tillfällig ersättare för dessa som är 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 lagfarna och har erfarenhet som 
  
 domare 
  
 övriga ledamöter skall ha rösträtt vid 
  
 37 kap. 3 § BrB 
  
 val av kommunfullmäktige 
  
 Ledamöter i Kriminal- 
  
 ordförande som är eller har varit 
  
 37 kap. 4 § BrB jfr 
  
 vårdsnämnden 
  
 ordinarie domare (Det uppställs inte 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 något medborgarskapskrav för öv- 
  
 riga ledamöter.) 
  
 Åklagarväsendet (6.11) 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Åklagarmyndigheter 
  
 åklagare 
  
 5 § LOA 
  
 åklagaraspirant 
  
 24 
  
 § åklagarförord- 
  
 ningen (1996:205)  
 7 
  
 Ekobrottsmyndig- 
  
 generaldirektör och avdelningschef 
  
 13 
  
 § förordningen 
  
 heten 
  
 vid Ekobrottsmyndigheten 
  
 (1997:898) med instr. 
  
 för 
  
 Ekobrottsmyndig- 
  
 heten 
  
 Riksåklagaren 
  
 riksåklagaren och biträdande riks- 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 åklagaren 
  
 biträdande åklagare hos riks- 
  
 14 
  
 § förordningen 
  
 åklagaren 
  
 (1989:847) med instr. 
  
 för Riksåklagaren 
  
 7  
 Jfr notarieförordningen (1990:469) och medborgarskapskrav för notarier. 
  
 176  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Polisväsendet (6.12) 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Polismyndigheterna i 
  
 länspolismästare, 
  
 bitr. 
  
 länspolis- 
  
 5 § LOA jfr 1 kap. 4 § 
  
 länen 
  
 mästare, 
  
 polismästare, 
  
 polisöver- 
  
 polisförordningen 
  
 intendent, 
  
 polisintendent, 
  
 polissek- 
  
 (1998:1558) 
  
 reterare, polischefsaspirant, kommis- 
  
 sarie, inspektör, 
  
 polisassistent 
  
 och 
  
 polisaspirant 
  
 Ledamöter i polisstyr- 
  
 polischef (länspolismästare) 
  
 se ovan 
  
 elser 
  
 andra ledamöter (De skall 
  
 dessutom 
  
 5 § 3 st polislagen 
  
 ha rösträtt vid val till kommunfull- 
  
 (1984:387) 
  
 mäktige.) 
  
 Ledamöter i polis- 
  
 polischef 
  
 eller 
  
 ställföreträdande 
  
 se ovan 
  
 nämnder 
  
 polischef (länspolismästare eller bitr. 
  
 länspolismästare) 
  
 andra ledamöter 
  
 5 a § 3 st polislagen 
  
 Polishögskolan 
  
 rektor 
  
 5 § LOA jfr 1 kap. 4 § 
  
 polisförordningen 
  
 Rikspolisstyrelsen 
  
 överdirektör, 
  
 avdelningschef 
  
 och 
  
 som ovan 
  
 byråchef 
  
 rikspolischefen 
  
 och ledamöterna i 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 Rikspolisstyrelsens styrelse 
  
 Försvarsmakten (6.13) 
 8 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Riksvärderingsnämn- 
  
 ordförande och en ledamot som är 
  
 20 § 2 st förfogande- 
  
 den 
  
 eller har varit ordinarie domare samt 
  
 lagen (1978:262) 
  
 tre andra ledamöter 
  
 Lokala värderings- 
  
 ordförande och två andra ledamöter 
  
 26 § 3 st förfogande- 
  
 nämnder 
  
 lagen 
  
 Inskrivningsnämnd vid 
  
 ordförande som är militär 
  
 5 § LOA 
  
 Totalförsvarets plikt- 
  
 verk 
  
 8  
 Se även 5 § LOA om krav på svenskt medborgarskap för militär anställning. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 177 
  
 andra ledamöter (De väljs av 
  
 13 § förordningen 
  
 landstingsfullmäktige. Förutom 
  
 (1995:648) om instr. 
  
 Medborgarskapskravet skall de 
  
 ha 
  
 för Totalförsvarets 
  
 rösträtt vid de kommunala valen.) 
  
 pliktverk 
  
 Övrigt 
  
 kvinnor 
  
 som 
  
 genomgår militär 
  
 4 § förordningen 
  
 grundutbildning 
  
 (1995:240) om 
  
 möj- 
  
 lighet för kvinnor att 
  
 fullgöra värnplikt eller 
  
 civilplikt 
  
 med längre 
  
 grundutbildning 
  
 frivilligt 
  
 försvarsverksamma 
  
 inom 
  
 4 § 1 st förordningen 
  
 totalförsvaret 
  
 (1994:524) 
  
 om 
  
 fri- 
  
 villig 
  
 försvarsverk- 
  
 samhet 
  
 krigsfrivilliga i 
  
 Försvarsmaktens 
  
 2 § förordningen (FFS 
  
 krigsorganisation 
  
 1987:12) 
  
 om 
  
 krigsfri- 
  
 villiga 
  
 vid 
  
 För- 
  
 svarsmakten 
  
 tjänstgöring i hemvärnet 
  
 5 § 2 st 
  
 hemvärnsförordningen 
  
 (1997:146) 
  
 Medborgarskapskrav för annan militär personal än deltagare inom frivillig verksamhet, bl.a. krav på svenskt medborgarskap för värnpliktiga, finns i lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. Lagstiftningen i denna del faller - i enlighet med direktiven för utredningen - utanför kartläggningen. 
 Kronofogdemyndigheterna (6.14) 
  
 anställning eller uppdrag 
  
 lagrum 
  
 regionkronodirektör, chefskronofogde, kronofogde, bi- 
  
 3 kap. 20 § förordningen 
  
 trädande kronofogde, kronofogdeaspirant, kronokom- 
  
 (1988:784) med instr. 
  
 missarie, kronoinspektör och kronofogdeassistent 
  
 för exekutionsväsendet 
  
 178  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övrigt (avsnitt 6.15) 
  
 anställning eller upp- 
  
 lagrum 
  
 drag 
  
 Elsäkerhetsverket 
  
 distriktschefer 
  
 12 § förordningen 
  
 (1992:1139) med instr. 
  
 för Elsäkerhetsverket 
  
 generaldirektören 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 Oljekrisnämnden 
  
 ordförande och en ledamot som är 
  
 10 § 1 st oljekrislagen 
  
 eller har varit ordinarie domare samt 
  
 (1975:197) 
  
 tre andra ledamöter 
  
 Statliga kommittéer 
  
 ordförande och övriga ledamöter i en 
  
 11 kap. 9 § 3 st RF 
  
 kommitté 
  
 särskild utredare 
  
 Andra 
  
 krav 
  
 relaterade 
  
 till 
  
 medborgarskap 
 9 
  
 Skattenämnderna 
  
 andra ledamöter än ordförande och 
  
 7 kap. 6 § 1 st taxer- 
  
 vice ordförande skall ha rösträtt vid 
  
 ingslagen (1990:324) 
  
 val till kommunfullmäktige (ordfö- 
  
 rande och vice ordförande skall vara 
  
 tjänstemän vid skattemyndigheten) 
  
 Överförmyndare och 
  
 överförmyndare 
  
 och ledamöter 
  
 i 
  
 19 kap 8 § 1 st 
  
 överförmyndarnämn- 
  
 överförmyndarnämnd skall ha röst- 
  
 föräldrabalken 
  
 der 
  
 rätt vid val till kommunfullmäktige 
  
 Medborgarvittnen 
  
 medborgarvittnen 
  
 som inte 
  
 är 
  
 3 § lagen (1981:324) 
  
 svenska medborgare skall ha varit 
  
 om medborgarvittnen 
  
 folkbokförda i Sverige sedan tre år 
  
 Allmänna försäkrings- 
  
 ledamöter i allmän försäkringskassas 
  
 18 kap. 32 § 1 st och 
  
 kassor och social- 
  
 styrelse och i socialförsäkrings- 
  
 33 § 4 st lagen 
  
 försäkringsnämnder 
  
 nämnd skall ha rösträtt vid val till 
  
 (1962:381) om allmän 
  
 kommunfullmäktige 
  
 försäkring 
  
 9  
 Till denna kategori hör också vissa ledamöter i övervakningsnämnderna. För ledamöter i polisstyrelser krävs såväl svenskt medborgarskap som rösträtt till kommunfullmäktige (se redovisningen under respektive verksamhetsområde). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 179 
  
 6.2 
  
 Krav på svenskt medborgarskap i RF 
  
 Enligt 1974 års regeringsform är en utlänning i princip likställd med svenska medborgare i fråga om innehav och utövande av tjänst eller uppdrag hos staten eller kommun 
 10 
 . Det finns emellertid ett stort antal undantag från huvudregeln. 
 Enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF får endast den som är svensk medborgare inneha eller utöva 
  
 domartjänst, 
  
 ämbete som lyder omedelbart under regeringen, 
  
 tjänst eller uppdrag såsom chef för myndighet som lyder omedelbart under riksdagen eller regeringen eller såsom ledamot av sådan myndighet eller dess styrelse, 
  
 tjänst i Regeringskansliet närmast under statsråd eller 
  
 tjänst såsom svenskt sändebud. 
  
 Även i annat fall får endast den som är svensk medborgare inneha tjänst eller uppdrag, om tjänsten eller uppdraget tillsätts genom val av riksdagen. I övrigt får krav på svenskt medborgarskap för behörighet att inneha eller utöva tjänst eller uppdrag hos staten eller kommun uppställas endast i lag eller enligt förutsättningar som anges i lag. 
 Sådana bestämmelser om statliga tjänster och uppdrag finns i 5 och 6 §§ LOA samt i olika författningar som utfärdats med stöd av de nämnda reglerna i RF och LOA. Föreskrifter som uppställer krav på svenskt medborgarskap för innehav eller utövande av vissa tjänster och uppdrag återfinns också i vissa specialbestämmelser i RF. 
 Av 3 kap. 10 § RF (jfr 3 kap. 2 § första stycket RF) framgår att endast svenska medborgare kan vara ledamot av riksdagen eller ersättare för ledamot. 
 11 
  
 Kungen eller drottning, som enligt successionsordningen innehar Sveriges tron, är rikets statschef (1 kap. 5 § första stycket RF). 
 12  
 För tjänstgöring som statschef krävs bl.a. att denne är svensk medborgare och har fyllt 18 år (5 kap. 2 § första stycket RF). Det saknar betydelse om medborgarskapet förvärvats vid födseln eller genom naturalisation. 
  
 10  
 Med kommun i RF avses primärkommun och landstingskommun. I kommunallagen (1991:900) används istället termerna kommuner och landsting. 
  
 11 
  
 Kravet på svenskt medborgarskap för rätt att rösta och vara valbar vid val till riksdagen skall inte utredas inom ramen för förevarande uppdrag. 
  
 12 
  
 Om konungen är förhindrad att fullgöra sina uppgifter eller inte har uppnått behörig ålder (18 år), eller om det inte finns någon konung, skall statschefsämbetet utövas av en riksföreståndare. Denne kan antingen vara tillfällig eller vald av riksdagen för en längre tid (se 5 kap.  
  
 3-6 
  §§ RF). 
  
 180  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Statsråd får enligt 6 kap. 9 § första stycket RF endast den vara som varit svensk medborgare sedan minst tio år. 
  
 6.3 
  
 Krav på svenskt medborgarskap i LOA 
  
 I LOA finns särskilda föreskrifter om arbetstagare hos riksdagen och dess myndigheter, myndigheterna under regeringen och de allmänna försäkringskassorna. Med arbetstagare hos riksdagen avses i LOA arbetstagare inom utskottsorganisationen och inom andra hos riksdagen förekommande beredningsorgan som inte är egna myndigheter. LOA är tillämplig även på fullmaktsanställda, bl.a. ordinarie domare. Särskilda föreskrifter för dem finns också i lagen (1994:261) om fullmakts- anställning (1 § LOA). Vissa föreskrifter i LOA gäller även arbets- tagare hos kommuner, landsting och kommunalförbund (se 2 § LOA). 
 Enligt 3 § LOA gäller lagen inte statsråden, riksdagens ombudsmän, arbetstagare som är lokalanställda av svenska staten utomlands och som inte är svenska medborgare, och inte heller arbetstagare som har anvisats beredskapsarbete eller skyddat arbete. För Justitiekanslern, justitieråden och regeringsråden gäller vissa särskilt angivna bestäm- melser i LOA; dock inte 5 och 6 §§ som behandlas i det följande. 
 Föreskrifter om svenskt medborgarskap som behörighetsvillkor för statlig anställning finns i 5 och 6 §§ LOA. I 5 § föreskrivs att utöver de krav på svenskt medborgarskap som följer av RF eller någon annan lag gäller också att bara svenska medborgare får ha en anställning som åklagare eller polis eller ha en militär anställning. I 6 § första stycket ges regeringen befogenhet att föreskriva eller för särskilda fall besluta att vissa kategorier av anställningar skall förbehållas svenska medborgare, nämligen: 
  
 anställning inom Regeringskansliet eller utrikesförvaltningen, 
  
 statlig anställning som kan vara förenad med myndighetsutövning eller handläggning av frågor som rör förhållandet till andra stater eller till mellanfolkliga organisationer, 
  
 statlig anställning som kan medföra kännedom om förhållanden som är av betydelse för landets säkerhet eller för andra viktiga, allmänna eller enskilda ekonomiska intressen. 
  
 De befogenheter som regeringen har enligt andra och tredje punkterna ovan utövas i fråga om arbetstagare hos riksdagen eller dess myndighe- 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 181 
  
 ter av riksdagen 
 13  
 eller den myndighet som riksdagen bestämmer (6 § andra stycket LOA). 
 Enligt 9 kap. 3 § lagen (1988:1385) om Sveriges riksbank får Riksbanken i särskilda fall och under de förutsättningar som uppställs enligt de två sist nämnda punkterna i 6 § första stycket LOA besluta att endast svenska medborgare får vara anställda inom Riksbanken. 
 Ett behörighetskrav som anges i författning är bindande, om inte något annat har angivits. Regeringen får emellertid enligt 11 kap. 12 § RF ge dispens från behörighetsvillkor som den själv bestämt i förordning eller genom särskilt beslut, om inte något annat följer av lag eller beslut om utgiftsanslag. Riksdagen kan också i lag bemyndiga regeringen att medge dispens från ett uppställt behörighetsvillkor. 
 14 
  
 Som framgått ovan gäller LOA för arbetstagare men inte för uppdragstagare. Hur gränsen skall dras mellan anställning och uppdrag framgår inte av LOA. Gränsdragningen få göras genom en helhets- bedömning i varje enskilt fall. 
 Den offentligrättsliga regleringen av kravet på svenskt medborgar- skap är avsedd att vara exklusiv. En avtalsreglering i frågan har alltså inte ansetts godtagbar. 
  
 6.4 
  
 Bakgrund och motiv till föreskrifterna om svenskt medborgarskap i RF och LOA 
  
 6.4.1 
  
 1809 års RF 
  
 Enligt 1809 års regeringsform krävdes som huvudregel svenskt medborgarskap för behörighet till statlig tjänst (28 § första stycket). 
 Bestämmelsen hade efter en grundlagsändring år 1961 
 15  
 följande lydelse: 
  
 13  
 Enligt 4 § lagen (2000:419) om instruktion för riksdagsförvaltningen får riksdagsförvaltningen, utom såvitt avser Riksbanken, föreskriva eller för särskilt fall besluta att endast den som är svensk medborgare får ha anställning vid riksdagen eller dess myndigheter. 
  
 14 
  
 Föreligger krig, krigsfara eller utomordentliga förhållanden på grund av krig eller krigsfara, får regeringen, med stöd av 12 kap. 4 § utlänningslagen (1989:529) meddela särskilda föreskrifter beträffande utlänningars rätt att ha anställning eller offentligt förtroendeuppdrag i landet. En sådan bestämmelse måste dock, för att inte upphöra att gälla, underställas riksdagen inom viss tid och godkännas. 
  
 15 
  
 Grundlagsändringen (SFS 1961 nr 18 och 464) innebar huvudsakligen att vissa grupper av tjänster, nämligen de som krävde naturvetenskaplig, medicinsk eller 
  
 182  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Konungen äger att i statsrådet utnämna och befordra svenska medborgare till alla de ämbeten och tjänster, högre och lägre, vilka äro av den egenskap, att Konungen fullmakter därå utfärdar, dock böra vederbörande förut med förslag hava inkommit, där sådana hittills ägt rum. Till lärarebefattningar vid universiteterna, de teologiska läraretjänsterna likväl undantagna, såsom ock till lärare - och andra beställningar vid andra inrättningar för vetenskap, slöjd eller skön konst, ävensom eljest till befattningar, av vilkas innehavare kräves naturvetenskaplig, medicinsk eller teknisk utbildning, må dock utnämnas även utländske män och kvinnor. Till konsul må ock utlänning nämnas, där lön ej är med befattningen förenad. 
 Enligt ordalydelsen avsåg bestämmelsen bara statliga tjänster som tillsatts av regeringen genom fullmakt. I praxis ansågs den dock omfatta samtliga av regeringen tillsatta ordinarie och extra ordinarie tjänster oavsett anställningsformen. Bestämmelsen utgjorde inte hinder mot att förordna utlänning att på kortare tid som vikarie uppehålla viss tjänst, även om han eller hon inte kunde komma ifråga som ordinarie innehavare av tjänsten. I praxis uppfattades regeln såsom bindande också för av underordnade statliga myndigheter tillsatta tjänster samt i viss mån för kommunala tjänster. 
 I 4 § föreskrevs att statsrådets ledamöter skulle vara infödda svenska medborgare. Vidare uppställde andra författningar krav på svenskt medborgarskap för särskilda tjänster och befattningar. Exempelvis skulle lagfaren domare vara svensk medborgare enligt 4 kap. 1 § RB. 
  
 6.4.2 
  
 Utredningen om översyn av bestämmelserna i 28 § RF om svenskt medborgarskap såsom villkor för erhållande av statstjänst 
  
 Till grund för grundlagsändringen år 1961 låg ett delbetänkande som en särskild utredningsman lämnat i januari 1960. 
 16  
 I delbetänkandet föreslog utredningen att lagstiftningen i princip inte borde uppställa några hinder för utlänning att erhålla svensk statstjänst. Undantag från 
 teknisk utbildning, i större utsträckning än tidigare skulle vara öppna även för utlänningar. 
  
 16  
 Svenskt medborgarskap såsom villkor för erhållande av statstjänst, betänkande avgivet av utredningsmännen för översyn av bestämmelserna i 28 § regeringsformen om svenskt medborgarskap såsom villkor för erhållande av statstjänst (stencil). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 183 
  
 principen borde komma till uttryck genom att det i lag angavs de fall, då viss eller vissa tjänster borde förbehållas de egna medborgarna. Utredningen ansåg att de högre eller i övrigt mera betydelsefulla befattningar som var av mera central betydelse för statslivet och beträffande vilka bestämda föreskrifter kunde lämnas borde anges i grundlag. Gränsdragningen mellan övriga statliga tjänster, som borde kunna besättas endast med svenska medborgare och andra statliga tjänster, skulle enligt utredningen bestämmas i en särskild lag. Utredningen föreslog vidare att lagen skulle innehålla vissa allmänna principer som regeringen skulle tillämpa. 
 I den efterföljande propositionen (prop. 1960 nr. 143) ansåg departementschefen att det var vanskligt att ta definitiv ställning till reformförslaget utan att närmare utredning verkställts beträffande utformningen av den särskilda lag, som skulle komplettera grundlagens bestämmelser. Departementschefen uttalade att han ansåg att det var nödvändigt att erhålla en överblick över hela fältet av de problem, som på förevarande område gjorde sig gällande, innan man vidtog mera genomgripande ändringar i grundlagens då gällande bestämmelser. Denna överblick ansåg han kunna vinnas endast om grundlags- bestämmelserna och den särskilda lagen övervägdes i ett sammanhang. Vidare skulle samråd äga rum med Författningsutredningen. 
 17  
 Enligt departementschefens mening borde - såsom utredningsmannen hade tänkt sig - i grundlagen anges de högre eller i övrigt mera betydelse- fulla befattningarna som borde vara förbehållna svenska medborgare. Han ansåg emellertid att även de allmänna grunder som skulle iakttas vid stiftandet av den särskilda lagen i ämnet, skulle anges i grundlagen. 
 18 
  
 Som motiv till en ändrad grundprincip anförde departementschefen bl.a. att statsnyttans krav i vidaste bemärkelse bör vara vägledande vid rekryteringen till de statliga befattningarna. Att vid varje tillfälle kunna förvärva den för tjänsten bäst lämpade var ett allmänt samhällsintresse. Av betydelse var vidare önskemålet om intensifiering av det mellan- folkliga samarbetet, inte minst inom Norden, med därav följande ökad rörlighet på den internationella arbetsmarknaden. 
 19 
  
 Den särskilde utredningsmannen fortsatte sitt arbete efter delvis nya riktlinjer. I slutbetänkandet Utlännings tillträde till offentlig tjänst (SOU 1963:7) lämnade han bl.a. ett justerat förslag till nya grundlags- föreskrifter samt förslag till en ny lag om svenskt medborgarskap som villkor för offentlig anställning. 
  
 17 
  
 Se avsnitt 6.4.3. 
  
 18 
  
 A.a. s. 17. 
  
 19 
  
 A.a. s. 21 f. 
  
 184  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Utredningen föreslog - i enlighet med Författningsutredningens bli- vande förslag till ny RF - att bestämmelserna rörande svenskt medborgarskap som villkor för innehav och utövande av offentlig befattning skulle delas upp på olika grundlagsparagrafer, avsedda att ingå i fyra olika kapitel i RF, nämligen: 
  
 1. 
  
 Ej må till statsråd utses annan än den som genom födelsen blivit svensk medborgare. 
  
 2. 
  
 Endast den som är svensk medborgare må innehava eller utöva tjänst med vilken är förenad myndighetsutövning i ledande ställning eller uppgift att företräda riket eller åliggande av betydelse för rikets säker- het. För innehav eller utövande av annan tjänst, som innefattar myndig- hetsutövning, må såsom villkor uppställas krav på svenskt medborgar- skap; härom stadgas i lag. 
  
 3. 
  
 Endast svensk medborgare må innehava eller utöva domartjänst. 
  
 4. 
  
 Till riksdagsledamot eller ersättare må väljas endast den som är svensk medborgare och har fyllt tjugotre år samt ej är omyndig. 
  
 Istället för att i grundlagsbestämmelsen (punkten 2 ovan) räkna upp de tjänster som skulle vara förbehållna svenska medborgare, föreslog utredningen således att det i grundlagen avgavs de allmänna grunderna för den särskilda lagen. Medborgarskapskrav skulle inte kunna uppställas på annan grund än som nämnts i grundlagsstadgandet. Bestämmelsen skulle innefatta såväl innehav som utövande av tjänst. Den skulle därigenom omfatta tillfälliga förordnanden. Vidare föreslog utredningen att grundlagsbestämmelsen skulle gälla även kommunala tjänster, eftersom det saknades anledning att i ifrågavarande hänseende göra skillnad mellan statliga och kommunala tjänster. Utredningen tillade att det i många fall för övrigt torde vara svårt att dra en gräns mellan de båda slagen av befattningar, i synnerhet som uppdelningen av funktioner mellan stat och kommun inte sällan var föremål för förändringar. 
 20  
 Med uttrycket myndighetsutövning torde enligt utredningen förstås "en förvaltningshandling, som antingen är rättsska- pande – i den meningen att den med bindande verkan fastslår vad som är eller skall vara rätt – eller ock innebär meddelande av rättsligt reglerad förpliktelse för enskild". 
 21 
  
 20 
  
 A.a. s. 24 f. 
  
 21 
  
 A.a. s. 28 f (Här redovisas även vad som avsågs med "myndighetsutövning i ledande ställning eller uppgift att företräda riket eller åliggande av betydelse för rikets säkerhet"). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 185 
  
 Utredningen ansåg att den särskilda lagen skulle vara av exklusiv karaktär. 
 22  
 I lagförslaget uppställdes krav på svenskt medborgarskap för bl.a. Justitiekanslern, Riksåklagaren, chef för statligt verk, lands- hövding, befattningshavare i departement eller regeringskansli, andra åklagare än Riksåklagaren, befattningshavare inom gren i rikets totalförsvar och polisman. 
 Kravet på svenskt medborgarskap för innehav och utövande av  
 domartjänst  
 (punkten 3 ovan) skulle enligt förslaget ingå i ett kapitel i RF om domstolar och rättskipning. Utredningen ansåg att frågan borde vara reglerad i grundlag av hänsyn till domarmaktens betydelse i statslivet. 
 23 
  
 6.4.3 
  
 Författningsutredningen 
  
 Grundlagsfrågorna prövades därefter av Författningsutredningen i betänkandet Sveriges statsskick (SOU 1963:16 del 1 och SOU 1963:17 del 2). Vid utformningen av förslaget hade Författningsutredningen samrått med den i föregående avsnitt omtalade särskilde utrednings- mannen. 
 Författningsutredningen föreslog i betänkandet 
 24  
 som huvudprincip att utlänning skulle vara oförhindrad att erhålla statstjänst här i landet. Detta borde gälla oavsett om tjänsten var ordinarie eller inte och utan hänsyn till om befattningen tillsattes av regeringen eller av underordnad myndighet. Det låg emellertid i sakens natur, framhöll utredningen, att den angivna principen inte kunde upprätthållas utan betydelsefulla inskränkningar. Ett inte obetydligt antal statstjänster var nämligen uppenbarligen av sådan beskaffenhet att svenskt medborgar- skap måste vara ett ovillkorligt kompetenskrav. Författningsutred- ningen föreslog att i RF skulle anges vissa särskilda kategorier av tjänster, vilka grundlagsenligt skulle förbehållas svenska medborgare. Detta skulle gälla tjänster med vilka var förenad myndighetsutövning i ledande ställning eller uppgift att företräda riket eller åliggande av betydelse för rikets säkerhet. Den närmare preciseringen av vilka tjänster de olika kategorierna omfattade skulle i första hand ske genom särskild lag. Enligt utredningens förslag skulle i RF vidare anges att för innehav eller utövande av annan tjänst, som innefattade myndighets- utövning, fick som villkor uppställas krav på svenskt medborgarskap. Föreskrifter härom skulle meddelas i form av lag. Beträffande de 
  
 22 
  
 A.a. s. 25 och 30 ff. 
  
 23 
  
 Se även a.a. s. 29 f där bestämmelsens närmare innebörd utvecklas. 
  
 24 
  
 SOU 1963:17 s. 267. 
  
 186  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 närmare motiven för ifrågavarande grundlagsbestämmelser hänvisade Författningsutredningen till vad som den särskilt tillkallade utred- ningsmannen anfört i betänkandet SOU 1963:7. 
 Vid sidan av den allmänna grundlagsbestämmelsen i ämnet föreslog Författningsutredningen några specialbestämmelser som innefattade krav på svenskt medborgarskap. Bland annat föreslog utredningen att endast den som är svensk medborgare skulle få inneha eller utöva  
 domartjänst 
 . Den anförde bl.a. följande. 
 25 
  
 Att svenskt medborgarskap måste vara ett oeftergivligt krav i fråga om domartjänster framstår som självklart. Med hänsyn till domarmaktens konstitutionella betydelse bör medborgarskapskravet beträffande dessa tjänster fastslås i regeringsformen. Med domartjänst förstås befattning som lagfaren eller icke lagfaren ledamot av allmän och särskild domstol samt förvaltningsdomstol. Såsom tidigare angivits kan jurymän och nämndemän, trots att de är domare, icke betraktas som innehavare av domar 
 tjänst 
 . Att emellertid till nämnda uppdrag endast svenska medborgare kan utses har berörts ovan. 
 26 
  
 Kravet på svenskt medborgarskap bör avse samtliga domartjänster, oavsett huruvida tjänsten i fråga är ordinarie eller icke. Det bör vidare gälla icke endast den som stadigvarande innehar domartjänst utan även den som i egenskap av exempelvis vikarie tillfälligt utövar domartjänst. 
 När det gällde krav på svenskt medborgarskap för  
 statsråd  
 hänvisade Författningsutredningen till behandlingen av den allmänna grundlags- bestämmelsen och tillade: 
 27 
  
 Att statsrådstjänst tillhör den kategori tjänster, av vilkas innehavare svenskt medborgarskap skall krävas, torde vara självfallet. För närvarande gäller att statsråd skall vara »infödd» svensk medborgare, dvs. att medborgarskapet skall ha förvärvats genom födseln. Ehuru det knappast finns anledning att tillmäta denna särskilda bestämmelse – uppfattad som en ytterligare garanti för förståelse för och lojalitet mot rikets intressen – någon mera väsentlig betydelse, synes den dock böra bibehållas. 
  
 25 
  
 SOU 1963:17 s. 288. 
  
 26 
  
 Kravet på svenskt medborgarskap fanns i 12 kap. 5 § TF för jurymän och i 
  
 4 
  
 kap. 6 § RB för nämndemän. 
  
 27 
  
 SOU 1963:17 s. 212 f. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 187 
  
 6.4.4 
  
 Grundlagberedningen 
  
 Författningsutredningens arbete - bl.a. såvitt avsåg frågan om svenskt medborgarskap som behörighetsvillkor för offentliga anställningar och uppdrag - fullföljdes av en ny parlamentarisk utredning, Grundlag- beredningen (GLB). Dess slutbetänkande, Ny regeringsform - Ny riksdagsordning (SOU 1972:15) avlämnades i mars 1972. Gilbert föreslog att den nya RF skulle ge uttryck för grundsatsen att utlänning är likställd med svensk medborgare i fråga om möjligheterna att erhålla tjänst eller uppdrag hos staten eller kommun. Beredningen ansåg dock att det var nödvändigt att göra ett stort antal undantag från grundsatsen. Dessa motiverades enligt beredningen bl.a. av hänsyn till rikets säkerhet och av önskemålet att beslut som rör enskildas rättsliga ställning skulle fattas av svenska medborgare. De viktigaste av de tjänster och uppdrag som skulle vara förbehållna svenska medborgare borde enligt beredningen anges direkt i RF. Denna borde vidare göra det möjligt för riksdagen att genom lag antingen direkt utestänga utlänningar från andra tjänster och uppdrag eller bemyndiga exempelvis regeringen att göra detta efter av riksdagen fastställda riktlinjer. 
 28 
  
 GLB:s förslag till lagtext 
 29  
 hade i allt väsentligt samma lydelse som nuvarande bestämmelse i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
 Beträffande innebörden av bestämningarna  
 ämbete som lyder omedelbart under regeringen och myndighet som lyder omedelbart under riksdagen eller regeringen  
 anförde GLB: 
 30 
  
 Det torde i flertalet fall stå klart huruvida ett organ tillhör dessa kategorier eller ej. Det kan emellertid förekomma att det i instruktionen för en förvaltningsmyndighet anges t.ex. att denna normalt skall följa direktiv utfärdade av en annan förvaltningsmyndighet men att den i vissa fall har att vända sig direkt till regeringen för att inhämta direktiv eller att rapportera om sin verksamhet. Även myndigheter, som intar en sådan ställning och som alltså endast i någon enstaka hänseende kan sägas lyda direkt under regeringen, omfattas av den nu diskuterade bestämmelsen. Bestämmelsen omfattar givetvis också ett sådant under riksdagen lydande organ som fullmäktige i riksbanken, ehuru en av dess ledamöter, ordföranden, utses av regeringen. Beredningen vill i detta sammanhang vidare påpeka att med uttrycket ämbete som lyder omedelbart under regeringen åsyftas sådana 
  
 28 
  
 A.a. s. 203. 
  
 29 
  
 10 kap. 14 § tredje stycket i GLB:s förslag. 
  
 30 
  
 Se näst föregående not. 
  
 188  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 "enmansmyndigheter" som justitiekanslern och riksåklagaren. Överbefäl- havaren och försvarsgrenscheferna faller också under denna bestämning. 
 Slutligen anmärkte Gilbert att vissa principiellt viktiga  
 tjänster och uppdrag tillsattes genom val av riksdagen 
 , utan att det kunde sägas att de löd under riksdagen. GLB angav därvid Riksdagens ombudsmän, ledamöterna av Valprövningsnämnden, ledamöterna av Besvärs- nämnden, lekmannaledamöterna av riksrätten och tjänsten som kammarsekreterare. För nämnda tjänster och uppdrag ansåg Gilbert att grundlagen borde kräva svenskt medborgarskap. 
 31 
  
 Föreskrifter med krav på svenskt medborgarskap för innehav av vissa tjänster och uppdrag fanns även på annat håll i GLB:s förslag till RF. I en sådan bestämmelse föreskrevs att som  
 statschef  
 får endast den tjänstgöra som är svensk medborgare och har fyllt tjugofem år. 
 32  
 Enligt Gilbert borde svenskt medborgarskap självfallet krävas av den som skulle tjänstgöra som statschef. 
 33 
  
 I en annan specialbestämmelse föreskrevs att endast den får vara  
 minister  
 som är svensk medborgare sedan minst tio år. 
 34  
 GLB ansåg, främst med tanke på faran för påtryckningar i ett spänt läge, att det var betydelsefullt att grundlagen ställde upp krav på att den som skall vara minister skulle ha varit svensk medborgare under avsevärd tid dess- förinnan. Å andra sidan syntes det, enligt GLB, knappast nödvändigt att hålla fast vid dåvarande regel om svenskt medborgarskap alltsedan födseln. Gilbert förklarade att tio år syntes vara en rimlig tid. 
 35 
  
 GLB:s förslag till riksdagsordning innehöll en bestämmelse om att  
 huvudsekreterare i utskott  
 skall vara svensk medborgare. 
 36  
 I 30 § i den före år 1971 gällande riksdagsstadgan fanns vissa bestämmelser om tjänstemän hos kammare och utskott. Vid övergången till enkam- marriksdag utfärdades inte några nya personalbestämmelser i författningsform, vilka motsvarade dem i den äldre riksdagsstadgan. Gilbert föreslog mot bakgrund härav att det i 9 kap. RO skulle införas regler om biträde från tjänstemän i det egentliga riksdagsarbetet; enligt 1 § av en  
 kammarsekreterare  
 i kammararbetet och i fråga om riksdagens arbetsplanering och enligt 2 § av särskilda sekreterare i utskottsarbetet. Gilbert konstaterade att huvudsekreterare i utskott skulle vara svensk medborgare enligt 9 kap. 2 § i föreslaget till RO, men 
  
 31 
  
 A.a. s. 203. 
  
 32 
  
 4 kap. 2 § i GLB:s förslag. 
  
 33 
  
 A.a. s. 141. 
  
 34 
  
 5 kap. 11 § i GLB:s förslag. 
  
 35 
  
 A.a. s. 147. 
  
 36 
  
 Numera chefer för kanslier som biträder utskotten och  
  
 EU-nämnden. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 189 
  
 utvecklade inte motiven till medborgarskapskravet ytterligare. Att kammarsekreteraren skulle vara svensk medborgare framgick enligt Gilbert redan av den grundläggande bestämmelsen om medborgarskap- skrav för innehav och utövande av offentlig tjänst i förslaget till ny RF. 
 GLB lämnade i sitt betänkande (SOU 1972:16) med förslag till följdförfattningar till författningsreformen bl.a. förslag till nya regler i stats- och kommunaltjänstemannalagarna såvitt avsåg utlännings tillträde till statliga och kommunala tjänster. Enligt Gilbert borde lagreglering som gällde frågan om inskränkningar i möjligheterna för utlänning att vinna tillträde till statlig eller kommunal tjänst i största möjliga utsträckning samlas i stats- och kommunaltjänstemannala- garna. 
 Beredningen föreslog först och främst att det i statstjänste- mannalagen skulle ställas krav på svenskt medborgarskap för tillträde till militära och civilmilitära tjänster. Den konstaterade vidare att det endast i begränsad utsträckning var lämpligt att på detta sätt direkt i lag ange vilka tjänster som borde vara förbehållna svenska medborgare. Enligt beredningens uppfattning uppnådde man de bästa möjligheterna till en lämplig avvägning mellan, å ena sidan, önskemålet att effektivt kunna använda utlänningar i svensk offentlig tjänst och, å den andra, behovet av att reservera vissa uppgifter för svenska medborgare, om regeringen i lag bemyndigades att uppställa krav på svenskt medborgarskap för tillträde till offentlig tjänst. En sådan lösning gjorde det vidare möjligt att på ett smidigt sätt anpassa regelsystemet efter ändrade förhållanden. Bemyndigandet borde enligt Gilbert utformas så att det gav regeringen möjlighet att dels utfärda generella föreskrifter om begränsningar i rätten att inneha eller utöva offentlig tjänst, dels avgöra frågor om anställande av utlänningar från fall till fall. Gilbert framhöll att bemyndigandet borde begränsas på så sätt att det endast avsåg de fall där behovet av att utestänga utlänningar var särskilt uttalat. Enligt beredningens uppfattning var detta fallet om tjänsten var förenad med myndighetsutövning, uppgift att företräda riket eller åliggande av betydelse för rikets säkerhet. Motsvarande befogenhet kunde i fråga om riksdagen och dess verk tilläggas organ som riksdagen bestämde. 
  
 190  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.4.5 
  
 1973 års proposition med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning m.m. 
  
 Under hösten 1972 och våren 1973 utarbetades på grundval av GLB:s förslag till ny RF och ny RO 
 37  
 propositionen med förslag till ny RF och ny RO (prop. 1973:90). 
 Departementschefen godtog GLB:s förslag att utlänningar i allmänhet skulle vara likställda med svenska medborgare i fråga om möjligheterna att erhålla tjänst eller uppdrag hos staten eller kommun samt att endast de viktigaste av de tjänster och uppdrag som måste förbehållas svenska medborgare skulle anges i RF och att i övrigt krav på svenskt medborgarskap för behörighet att inneha och utöva uppdrag hos staten eller kommun skulle uppställas i lag eller enligt förutsättningar som angavs i lag. Han föreslog en bestämmelse som i sak överensstämde med GLB:s ifrågavarande förslag. Härigenom tillgodosågs, enligt departementschefen, såväl intresset att erhålla så kvalificerade innehavare som möjligt av allmänna tjänster som önskemålet om en intensifiering av det mellanfolkliga samarbetet. 
 38 
  
 Departementschefen hade inte heller någon avvikande mening vad avsåg GLB:s förslag om krav på svenskt medborgarskap för den som tjänstgör som statschef. 
 39 
  
 Vidare konstaterade departementschefen att den av GLB föreslagna bestämmelsen om att statsråd skulle ha varit svenska medborgare sedan minst tio år inte hade mött någon kritik under remissbehandlingen. Av skäl som beredningen hade angett ansåg han att den som endast under mera begränsad tid hade varit svensk medborgare inte borde få tillhöra regeringen samt anslöt sig till vad beredningen hade föreslagit i frågan. 
 40 
  
 Departementschefen erinrade om att en motsvarande special- bestämmelse beträffande huvudsekreterare hos riksdagsutskott hade tagits upp i förslaget till RO. Han anförde slutligen att i övrigt torde frågan om komplettering av den allmänna grundlagsbestämmelsen med bestämmelser i andra lagar få anmälas i ett senare sammanhang. 
 41 
  
 37 
  
 SOU 1972:15. 
  
 38 
  
 A.a. s. 405 f. 
  
 39 
  
 A.a. s. 271 f. 
  
 40 
  
 A.a. s. 283. 
  
 41 
  
 A.a. s. 407. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 191 
  
 I juni 1973 antog riksdagen ett vilande förslag till ny RF och ny RO. Ett andra beslut fattades sedan år 1974, och författningarna trädde i allt väsentligt i tillämpning den 1 januari 1975. 
 42 
  
 6.4.6 
  
 1974 års proposition med förslag till lag om ändring i statstjänstemannalagen (1965:274), m.m. 
  
 Den aviserade kompletteringen av de allmänna grundlagsbestämmel- serna – med GLB:s betänkande SOU 1972:16 som grund – behandlades i propositionen med förslag till lag om ändring i statstjänstemanna- lagen, m.m. (prop. 1974:174, Anställningsskydd i statlig tjänst, m.m.). 
 Föredraganden – som i allt väsentligt anslöt sig till den lösning som hade förordats av GLB – anförde bl.a. följande: 
 43 
  
 Den nya RF kräver att förutsättningarna för att uppställa krav på svenskt medborgarskap för tillträde till bl.a. statliga tjänster anges i lag. Riksdagens inflytande över hithörande frågor, bör som grundlagberedningen (GLB) har föreslagit, säkras genom lagregler som innebär att regeringens kompetens att förbehålla tjänster åt svenska medborgare begränsas till att avse endast tjänstekategorier i fråga om vilka det föreligger ett särskilt behov av sådan kompetens..... 
 GLB har föreslagit att det direkt i StjL 
 44  
 uppställs krav på svenskt medborgarskap endast för tillträde till ett par kategorier tjänster, nämligen militära och civilmilitära sådana. Den föreslagna lagtexten öppnar å andra sidan inte någon dispensmöjlighet i fråga om dessa tjänster. Jag anser att man, i syfte att göra regleringen så klar och lättillämpad som möjligt, bör ansluta sig till de principer som kommer till uttryck i den föreslagna bestämmelsen. Detta innebär att endast sådana tjänstekategorier, som dels är särskilt betydelsefulla från de här aktuella synpunkterna, dels lätt avgränsbara, dels utan undantag skall förbehållas svenska medborgare, anges direkt i StjL. Man bör t.ex. inte låta det lagfästa kravet på svenskt medborgarskap omfatta samtliga tjänster inom det militära försvaret eftersom det, såvitt gäller civila tjänster vid försvarsmakten, kan bli aktuellt med individuella undantag från ett sådant krav. Jag föreslår därför att man godtar den av GLB föreslagna regeln om militära och civilmilitära tjänster. 
  
 42 
  
 KU 1973:26, rskr 1973:265, KU 1974:8, rskr 1974:19 samt SFS 1974:152 och 1974:153. 
  
 43 
  
 A.a. s. 74 ff. 
  
 44 
  
 Statstjänstemannalagen. 
  
 192  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Enligt min uppfattning finns det ytterligare ett par kategorier av tjänster som, i likhet med de militära och civilmilitära tjänsterna, med fördel kan förbehållas svenska medborgare genom bestämmelser direkt i StjL. RÅ har i sitt remissyttrande över GLB:s förslag uttalat att åklagares eller polismans befogenhet över huvud taget inte borde utövas av annan än svensk medborgare. Bestämmelser av denna innebörd borde enligt RÅ tas in i lagtexten. Jag ansluter mig till denna uppfattning. Begreppen åklagare och polisman är båda klara till sin innebörd och båda dessa tjänstekategorier är av den karaktären att de inte i något fall bör stå öppna för andra än svenska medborgare. Jag kan i sammanhanget erinra om att krav på svenskt medborgarskap för innehav eller utövande av domartjänst finns intaget redan i grundlagstexten. Jag föreslår således att bestämmelsen i StjL skall innehålla en föreskrift att endast den som är svensk medborgare får inneha eller utöva militär eller civilmilitär tjänst eller tjänst som åklagare eller polisman. 
 GLB:s förslag innebär i övrigt att regeringens kompetens att stänga tjänster för utlänningar begränsas till att avse tjänst med vilken är förenad myndighetsutövning, uppgift att företräda riket eller åliggande av betydelse för rikets säkerhet. Förslaget har i denna del inte föranlett någon erinran under remissbehandlingen, och det torde i stort sett träffa de kategorier i fråga om vilka det är särskilt betydelsefullt att regeringen får besluta. Vissa smärre modifikationer är dock nödvändiga. 
 Det område som enligt GLB:s förslag överlämnas till regeringen torde i några hänseenden vara för snävt tilltaget. Enligt min uppfattning är den verksamhet som bedrivs inom regeringskansliet och i utrikesförvaltningen av den beskaffenhet att det stora flertalet tjänster där bör vara förbehållna svenska medborgare. De kriterier för att utestänga andra än svenska medborgare som uppställs i beredningens förslag täcker emellertid endast en del av behovet inom de nu nämnda verksamhetsområdena. Även tjänster som inte är förenade med myndighetsutövning, uppgift att företräda riket eller åliggande av betydelse för rikets säkerhet bör på dessa områden kunna förbehållas svenska medborgare. Jag föreslår därför att regeringen i StjL ges en generell behörighet att förbehålla svenska medborgare tjänster i regeringskansliet och utrikesförvaltningen. 
 Vad beträffar innebörden av begreppet myndighetsutövning hänvisar GLB till uttalanden i ämbetsansvarskommitténs betänkande (SOU 1972:1) Ämbetsansvaret II s. 129 f. Jag kan också nämna att justitieministern har utförligt diskuterat begreppet i prop. 1971: 30 med förslag till förvaltningsrättsreform, del 2, s. 334, och i prop. 1972: 5 med förslag till skadeståndslag, s. 498 ff. Begreppet myndighetsutövning förekommer vidare bl.a. i 11 kap. 6 § nya RF. Sammanfattningsvis kan sägas att med myndighetsutövning förstås utövning av befogenhet att bestämma om 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 193 
  
 förmån, rättighet, skyldighet, disciplinär bestraffning eller annat jämförbart förhållande (jfr 3 § första stycket förvaltningslagen). 
 Det torde förhålla sig så att ett mycket stort antal statliga tjänster på olika nivåer kan vara förenade med myndighetsutövning i någon form. Det torde inte vara nödvändigt att kräva svenskt medborgarskap som villkor för tillträde till alla sådana tjänster. Att i lagtexten skilja ut de typer av myndighetsutövning som skall kunna förbehållas svenska medborgare i motsats till övriga former av sådan verksamhet torde emellertid inte vara möjligt. Jag föreslår därför att GLB:s förslag i denna del godtas. Självfallet är emellertid att regeringen måste utnyttja ett bemyndigande av nu diskuterat slag på sådant sätt att de syften som ligger bakom den nya grundlagsregleringen inte äventyras. 
 Vad gäller innebörden av det i GLB:s förslag uppställda kriteriet "uppgift att företräda riket" hänvisar beredningen till vissa uttalanden i betänkandet (SOU 1963: 7) Utlännings tillträde till offentlig tjänst, s. 29. Enligt dessa uttalanden åsyftas med ifrågavarande bestämning tjänsterna i den diplomatiska och konsulära karriären samt de tjänster som innehas av personer, som utan att tillhöra denna karriär har knutits till utrikes- representationen för vissa bestämda uppgifter, t.ex.  
 press-, 
 handels-, 
  lantbruks- och andra specialattachéer, samt vissa kategorier administrativa befattningshavare. 
 Det är tydligt att de nu nämnda kategorierna av tjänster samtliga omfattats av det av mig föreslagna kriteriet "tjänst i utrikesförvaltningen". Något behov av att behålla bestämningen "uppgift att företräda riket" föreligger därför inte. Däremot bör man vid utformningen av bestämmelserna i StjL beakta att ärenden som kräver internationella kontakter eller i övrigt har internationella aspekter under senare decennier har blivit allt vanligare hos statliga organ utanför utrikesförvaltningen. Som exempel på detta kan nämnas SIDA, kommerskollegium, export- kreditnämnden och de svenska biståndskontoren i utlandet. Enligt min mening bör regeringen ges behörighet att också i fråga om myndigheter och andra organ utanför den egentliga utrikesförvaltningen reservera tjänster, vilkas innehavare sysslar med internationella frågor, för svenska medborgare. Jag föreslår därför att det i StjL som en grund för att utesluta utlänningar från tjänst anges att med tjänsten kan vara förenad handläggning av frågor som rör förhållandet till annan stat eller mellanfolklig organisation. Att denna bestämning och, kriteriet "tjänst i utrikesförvaltningen" i ganska stor utsträckning täcker samma område torde inte ge upphov till några komplikationer. 
 Också i fråga om bestämningen "åliggande av betydelse för rikets säkerhet" hänvisar Gilbert till SOU 1963: 7, s. 29. Enligt de uttalanden som görs där avses med detta uttryck i första hand befattningar inom totalförsvarets olika grenar. Därjämte avses tjänster inom polis- och 
  
 194  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 åklagarväsendet samt inom kommunikationsverken, i den mån befattningshavaren har med hänsyn till rikets säkerhet betydelsefull arbetsuppgift. Också befattningarna i statsdepartementen sägs i stor omfattning få föras hit. Det sägs vidare att arbetsuppgifter av angiven art undantagsvis kan förekomma även inom andra myndigheter. 
 Den av GLB använda bestämningen torde i huvudsak täcka behovet att reservera tjänster för svenska medborgare på de områden som är viktiga från försvarssynpunkt. Den kan emellertid i ett hänseende ge upphov till tvekan. Man kan nämligen tänka sig tjänster som visserligen innefattar åligganden som knappast kan sägas i och för sig vara av betydelse för rikets säkerhet - maskinskrivning, stencildragning etc - som ändå kan medföra kännedom om förhållanden som är av stor betydelse från säkerhetssyn- punkt. Lagtexten bör utformas så att det klart framgår att det ingår i regeringens kompetens att reservera också tjänster av senast nämnt slag för svenska medborgare. Jag föreslår där att bestämmelsen i StjL i denna del utformas så att den kommer att avse tjänst som kan medföra kännedom om förhållande av betydelse för rikets säkerhet. 
 De nu diskuterade bestämningarna torde i allt väsentligt täcka behov av att kunna reservera statliga tjänster för svenska medborgare. Man kan emellertid inte utesluta att det undantagsvis finns behov av att i andra fall kunna utestänga utlänningar. Jag syftar på tjänster, som inte är hänförliga till någon av de hittills nämnda kategorierna men som kan medföra mera betydande insyn i det svenska kreditväsendet och i det svenska näringslivet i övrigt. Tjänster av detta slag kan finnas vid sådana myndigheter som bankinspektionen, arbetarskyddsstyrelsen och naturvårdsverket. Jag kan i sammanhanget nämna att riksbanksfullmäktige nyligen under åberopande av sådana synpunkter uttalat sig för att i princip samtliga tjänster vid riksbanken bör vara förbehållna svenska medborgare. Mot bakgrund av det anförda förordar jag en bestämmelse som innebär att också tjänst som medför kännedom om förhållande, som rör betydelsefullt allmänt eller enskilt ekonomiskt intresse kan förbehållas svensk medborgare. 
 Förslaget i propositionen 1974:174 omfattade således de bestämmelser som erfordrades utöver grundlagsregleringen för att man efter den 1 januari 1975 skulle kunna förbehålla statliga anställningar för svenska medborgare "i behövlig omfattning". Riksdagen godtog regeringens förslag 
 45  
 och de nya reglerna, som infördes genom ändring av statstjänstemannalagen, trädde i kraft ovan nämnda dag. 
 46 
  
 Lagen (1976:600) om offentlig anställning, gamla LOA, tillkom som ett resultat av 1976 års arbetsrättsreform. Lagen ersatte stats- och 
  
 45 
  
 InU 33, rskr 401. 
  
 46 
  
 SFS 1974:1009 (4 § andra stycket statstjänstemannalagen). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 195 
  
 kommunaltjänstemannalagarna. Bestämmelserna i statstjänstemanna- lagen om svenskt medborgarskap som behörighetsvillkor för statstjänst fördes i stort sett oförändrade över till 4 kap. 2 § gamla LOA. 
 47  
 Till skillnad från statstjänstemannalagen omfattade LOA förutom tjänstemän också arbetstagare hos staten. Betydelsen av detta var inte särskilt stor, eftersom arbetstagarna på statens område med några få undantag skulle anställas som tjänstemän. 
 48  
 Ordet "civilmilitär" i 4 kap. 2 § gamla LOA utgick år 1983 (SFS 1983:340). Lagändringen var en konsekvens av en ändrad indelning av Försvarsmaktens personal, där begreppet civilmilitär inte skulle finnas kvar. All personal som ingick i den militära krigsorganisationen skulle benämnas militär personal. 
 49 
  
 Gamla LOA ersattes av lagen (1994:260) om offentlig anställning år 1994. 
 50  
 Bestämmelser om svenskt medborgarskap som behörighetskrav för statlig anställning infördes i lagens 5 och 6 §§. Föredragande statsrådet anförde i propositionen till den nya lagen att han inte ansåg att det fanns någon anledning att i sak ändra dåvarande reglering av de grundläggande behörighetsvillkoren och befordringsgrunderna för statliga anställningar. 
 51 
  
 6.5 
  
 EG-rätten 
  
  och kravet på svenskt medborgarskap 
 Enligt artikel 39.1 i  
 EG-fördraget 
  skall fri rörlighet för arbetstagare säkerställas inom gemenskapen (principen om arbetskraftens fria rörlighet). Den fria rörligheten innebär att "all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet skall avskaffas vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställ- ningsvillkor" (art. 39.2 EG). Rätten till fri rörlighet - med förbehåll för de begränsningar som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa - innefattar enligt artikel 39.3 i  
 EG-fördraget 
  rätt att 
  
 47 
  
 Prop. 1975/76:105 (bil 2), InU 1975/76:45, rskr 1975/76:404. 
  
 48 
  
 Prop. 1993/94:65 s. 34. 
  
 49 
  
 Prop. 1982/83:143, FöU 1982/83:13, rskr 1982/83:299. 
  
 50 
  
 Prop. 1993/94:65, bet. 1993/94:AU16, rskr 1993/94:257. 
  
 51 
  
 Prop. 1993/94:65 s. 44. 
  
 196  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 anta faktiska erbjudanden om anställning, 
  
 förflytta sig fritt inom medlemsstaternas territorium för detta ändamål, 
  
 uppehålla sig i en medlemsstat i syfte att inneha anställning där i överensstämmelse med de lagar och andra författningar som gäller för anställning av medborgare i den staten och 
  
 stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställd där, på villkor som skall fastställas av kommissionen i tillämpningsföreskrifter. 
  
 Den fria rörligheten innebär således att en arbetstagare från ett  
 EU-land 
  kan söka utannonserade arbete i varje annat  
 EU-land 
  och att arbetstagaren därvid har rätt att resa in samt vistas i landet. Förbudet mot diskriminering gäller också sociala och skattemässiga förmåner, rätten att delta i omskolnings- och utbildningsprogram, fackligt medlemskap m.m. Särregler i nationell lagstiftning om krav på visst medborgarskap för anställning är därmed som huvudregel inte tillåtna. 
 Enligt artikel 39.4 i  
 EG-fördraget 
  skall bestämmelserna i artikel 39  
 1-3 
  inte tillämpas på anställning i offentlig tjänst. Undantaget gäller endast själva anställningen. När en person väl är anställd gäller inte undantaget och diskriminering får inte ske på grund av den anställdes medborgarskap i annat land. 
 Bestämmelserna i artikel 39 i  
 EG-fördraget 
  äger direkt effekt och ger alltså enskilda personer rättigheter som kan direkt tillämpas av nationella domstolar. 
  
 EG-domstolen 
  har i ett antal avgöranden behandlat innebörden av undantaget för offentlig anställning i artikel 39.4 och därvid konstaterat att, även om medlemsstaterna har ett berättigat intresse av att förbehålla vissa anställningar inom den offentliga sektorn för sina egna medborgare, är denna rätt inte absolut. Eftersom det är en inskränkning i den fria rörligheten ges den en snäv tolkning. Undantaget omfattar endast anställningar inom den offentliga förvaltningen som är förbundna med myndighetsutövning eller tillvaratagande av statens allmänna intressen. Undantaget avser både statliga och kommunala anställningar, såväl arbetstagare som tjänstemän och både privat- rättsliga och offentligrättsliga anställningsförhållanden. 
 I målet 149/79 Kommissionen mot Belgien (1980) E.C.R. 3881 uttalade domstolen att undantaget från principen om arbetskraftens fria rörlighet endast gäller anställningar som står i direkt förbindelse med den offentliga förvaltningens särskilda verksamhet, nämligen den del av verksamheten som avser utövande av offentlig myndighet eller ett ansvar för att värna om statens eller andra offentliga myndigheters allmänna intressen. Sådana 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 197 
  
 anställningar förutsätter nämligen, enligt domstolen, att arbetstagaren känner en särskild solidaritet med staten. Däremot omfattar undantaget inte anställningar som, oavsett att de finns inom den offentliga sektorn, inte innebär ett deltagande i uppgifter som hör till det egentliga myndighetsutövningsområdet (den egentliga administrationen). Det räcker inte att tjänsten innefattar myndighetsutövning. Myndighetsutövningen skall dessutom vara av sådan natur att den handlar om skyddet av statens allmänna intressen. Mot denna bakgrund konstaterade domstolen att Belgien inte kunde ställa upp krav på belgiskt medborgarskap för tjänster som bl.a. järnvägsstationsarbetare, konduktör, banarbetare, renhållnings- arbetare vid järnvägen eller snickare och elektriker vid kommunala institutioner. Däremot godtogs ett krav på belgiskt medborgarskap för att få arbeta som kommunal nattvakt. 
 I mål 307/84 Kommissionen mot Frankrike (1986) E.C.R. 1725 fann domstolen att Frankrike gjort sig skyldigt till fördragsbrott genom att ställa upp ett krav på franskt medborgarskap för anställning som sjuksköterska vid ett allmänt sjukhus. 
 Medlemsstaterna har inte kunnat enas om något direktiv som ytterligare preciserar undantaget i artikel 39.4 i  
 EG-fördraget. 
  I stället har kommissionen utfärdat ett meddelande i vilket inställningen till undantaget preciserats. 
 Enligt kommissionens meddelande (EGT C 72 den 18 mars 1988) gäller undantaget endast speciella anställningar hos staten och andra offentliga organ, t.ex. inom Försvarsmakten, polisen, rättsväsendet, skatteväsendet och den diplomatiska kåren. Undantaget skall även gälla anställningar i regeringskansli, länsstyrelse, lokal myndighet, riksbank och andra offentliga organ, där arbetsuppgifterna innefattar utövning av offentlig myndighet, som beredning och verkställighet av rättsliga handlingar. Av meddelandet framgår vidare att kommissionen anser att medlemsländerna bör öppna även den offentliga sektorn för med- borgare i andra medlemsländer inom följande sektorer; 
  
 offentliga organ som ansvarar för administrationen av kommersiell samhällsservice (t.ex. post, tele, transport), 
  
 offentlig hälso- och sjukvård, 
  
 det allmänna undervisnings- och skolväsendet och 
  
 offentlig icke militär forskning. 
  
 Vid tillkomsten av LOA – vilken redovisats i föregående avsnitt – var frågan om krav på svenskt medborgarskap för vissa anställningar föremål för överväganden, även mot bakgrund av  
 icke-diskriminerings- 
  förbudet i artikel 39 i Romfördraget.  
 LOA-utredningen 
  gjorde den 
  
 198  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 bedömningen att de svenska bestämmelserna om krav på svenskt medborgarskap för vissa anställningar låg väl inom ramen för de verksamhetsområden på vilka undantaget i artikel 39 ansetts tillämplig (SOU 1992:60 s. 109). Regeringen delade utredningens uppfattning och konstaterade, med riksdagens godkännande, att det saknades anledning att ändra regleringen av de grundläggande behörighets- villkoren för offentlig tjänst (prop. 1993/94:65). 
  
 6.6 
  
 Anställningar och uppdrag med anknytning till riksdagen och regeringen 
  
 6.6.1 
  
 Riksdagen 
  
 Chefer för myndigheter som lyder omedelbart under riksdagen och ledamöter av sådana myndigheter eller dess styrelser samt tjänst eller uppdrag som i annat fall tillsätts genom val av riksdagen 
 Riksbanken, Riksdagens revisorer, Riksdagens ombudsmän, Riks- dagens valprövningsnämnd, Riksdagens besvärsnämnd, Riksdagens arvodesnämnd och Statsrådsarvodesnämnden är myndigheter under riksdagen. Riksdagens ombudsmän, ledamöterna av Riksdagens val- prövningsnämnd och ledamöterna av Riksdagens besvärsnämnd kan emellertid inte sägas lyda under riksdagen i den mening som avses i RF. 
 52  
 Det är vidare tveksamt om ledamöterna i Riksdagens arvodes- nämnd och Statsrådsarvodesnämnden kan anses lyda under riksdagen. Någon rapporteringsskyldighet finns inte. 
 Ledamöter i riksbanksfullmäktige och Riksbankens direktion 
 Riksbanken är rikets centralbank och en myndighet under riksdagen. Riksbankens uppgift som centralbank är att förse landet med betalningsmedel, förvalta guld- och valutareserven och ansvara för penningpolitiken. Ingen myndighet får bestämma hur Riksbanken skall besluta i frågor som rör penningpolitik. Riksbanken fungerar också som bankernas bank. Riksbankens ställning, organisation och verksamhet förändrades i grunden fr.o.m. år 1999. Bland annat överfördes ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor till regeringen (9 kap. 11 § RF). 
  
 52  
 SOU 1972:15 s. 203. Jfr dock Munoz/Lester, Grundlagarna s. 388. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 199 
  
 Riksbanken har elva fullmäktige, som väljs av riksdagen. Riksbanken leds av en direktion, som utses av fullmäktige (9 kap. 12 § RF). Direktionen består av sex ledamöter som utses för en tid av sex år. Fullmäktige utser ordförande i direktionen, som samtidigt skall vara chef för Riksbanken, och minst en vice ordförande, som samtidigt skall vara vice riksbankschef (1 kap. 4 § lagen [1988:1385] om Sveriges riksbank). Ledamöterna i riksbanksfullmäktige skall vara svenska medborgare, eftersom de utses genom val av riksdagen. 
 53  
 Riksbankens direktion, som tillämpar kollektiv beslutanderätt och svarar för själva ledningen av banken, torde kunna jämställas med en styrelse. Även ledamöterna i direktionen omfattas därför sannolikt av medborgar- skapskravet i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
 Riksdagens revisorer 
 Riksdagens revisorer är en fristående myndighet under riksdagen som granskar statlig verksamhet vad gäller måluppfyllelse och effekter. Revisorerna väljs av riksdagen (12 kap. 7 § RF). 
 I lagen (1987:518) med instruktion för Riksdagens revisorer föreskrivs bl.a. att Riksdagens revisorer har till uppgift att på riksdagens vägnar granska den statliga verksamheten. Granskningen får också omfatta sådan verksamhet som staten bedriver i form av aktiebolag eller stiftelse, om verksamheten är reglerad i lag eller någon annan författning eller om staten som ägare eller genom tillskott av statliga anslagsmedel eller genom avtal eller på något annat sätt har ett bestämmande inflytande över verksamheten. Har statsmedel tagits emot som bistånd till en viss verksamhet får revisorerna granska hur dessa medel används, i den mån redovisningsskyldighet för medlen föreligger gentemot staten eller särskilda föreskrifter har meddelats om medlens användning. Revisorerna skall också utföra årlig revision av riksdagens förvaltning, Riksdagens ombudsmän, Riksbanken, Stiftelsen Riks- bankens Jubileumsfond, Regeringskansliet samt Kungliga Slottsstaten och Kungliga Djurgårdens Förvaltning. 
 54 
  
 Riksdagens revisorer skall vara tolv. De väljs för riksdagens valperiod (8 kap. 11 § RO). Suppleanter väljs enligt 7 kap. 8 § RO till samma antal som de ordinarie ledamöterna. Revisorerna och supple- anterna skall vara svenska medborgare (11 kap. 9 § tredje stycket RF). 
  
 53 
  
 Däremot torde riksbanksfullmäktige inte kunna jämställas med en styrelse. 
  
 54 
  
 Jfr lagen (1988:46) om riksdagens förvaltning och riksdagens myndigheter m.m. och lagen (1997:560) om revision av Regeringskansliet. 
  
 200  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Riksdagens ombudsmän (JO) 
 JO utövar enligt RF en del av riksdagens kontrollmakt. I 12 kap. 6 § RF föreskrivs att riksdagen väljer en eller flera ombudsmän att i enlighet med den instruktion som riksdagen beslutar utöva tillsyn över tillämpligheten i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. 
 Enligt 8 kap. 10 § RO är riksdagens ombudsmän fyra, en chefs- justitieombudsman och tre justitieombudsmän. Härutöver kan det finnas en eller flera ställföreträdande ombudsmän. Ombudsmännen väljs av riksdagen efter förslag av konstitutionsutskottet. De skall vara svenska medborgare (11 kap. 9 § tredje stycket RF). 
 Ombudsmännens verksamhet regleras i lagen (1986:765) med instruktion för Riksdagens ombudsmän. Ombudsmännen har till uppgift att kontrollera att de organ och personer som står under deras tillsyn efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden (1 §). Omfattningen av tillsynen preciseras i instruktionens 2 §. Exempelvis står statliga och kommunala myndigheter (inklusive domstolar) och deras befattningshavare under ombudsmännens tillsyn. 
 Ombudsmännen skall särskilt tillse att domstolar och förvaltningsmyndigheter i sin verksamhet iakttar RF:s bud om saklighet och opartiskhet och att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter inte träds för när i den offentliga verksamheten. Vid sin tillsyn över kommunala myndigheter skall ombudsmännen beakta de former i vilka den kommunala självstyrelsen utövas (3 §). De skall verka för att brister i lagstiftningen avhjälps (4 §). Ombudsmännen kan göra kritiska uttalanden (icke bindande) och föreslå förbättringar av handläggningsrutiner. Vidare får ombudsmännen som särskilda åklagare väcka åtal mot befattningshavare som genom att åsidosätta vad som åligger honom i tjänsten eller uppdraget har begått annan brottslig gärning än tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott. 
 55  
 Om- budsmännen har också möjlighet att göra anmälan om disciplinpåföljd. Däremot kan ombudsmännen inte ändra domar eller beslut. 
 För att ombudsmännen skall kunna fullgöra sina uppgifter, tillförsäkras de i 12 kap. 6 § RF full insyn i den offentliga verksam- heten. 
  
 55  
 Beträffande ombudsmännens funktion som åklagare mot statsråd, regeringsråd och befattningshavare hos riksdagen och dess organ, se 12 kap. 3 och 8 §§ RF, 
 19 kap. 8 § RO samt 9 och 10 §§ lagen med instruktion för Riksdagens ombudsmän. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 201 
  
 Ledamöter i Riksdagens valprövningsnämnd 
 Valprövningsnämnden har till huvuduppgift att pröva överklagande av val till riksdagen, landstings- och kommunfullmäktige samt Europaparlamentet (3 kap. 11 § RF och 19 kap. vallagen [1997:157], ValL). Såvitt gäller riksdagen har nämnden att granska bevis om val av ledamöter och ersättare (19 kap. 22 § ValL), att pröva ledamöters och ersättares behörighet (4 kap. 7 § RF) samt pröva överklagande av val inom riksdagen (7 kap. 5 § RO). Enligt ValL har nämnden vidare att pröva bl.a. överklagande av beslut som rör valkretsindelningen vid landstings- och kommunalval (2 kap. 12 §), antalet valkretsmandat (3 kap. 12 §) och indelning i valdistrikt (4 kap. 8 §). Slutligen har valprövningsnämnden att pröva talan mot beslut, varigenom centrala valmyndigheten fastställt utgången av folkomröstning (16 § folk- omröstningslagen [1979:369]). 
 Valprövningsnämnden utses av riksdagen. Nämnden består av ordförande, som skall vara eller ha varit ordinarie domare och som inte får tillhöra riksdagen, och sex andra ledamöter. Ledamöterna väljs efter varje ordinarie val, så snart valet har vunnit laga kraft, för tiden till dess nytt val till nämnden har ägt rum. Ordföranden väljs särskilt. Nämndens beslut får inte överklagas (3 kap. 11 § RF). Riksdagen utser genom särskilt val ersättare för ordföranden i nämnden. Vad som föreskrivs om ordföranden gäller även för ersättaren (8 kap. 2 § RO). 
 Andra ledamöter än ordföranden (och ersättare för denne) får således vara riksdagsledamöter, men det är inget krav. I praktiken är det dock i huvudsak riksdagsledamöter som väljs som ledamöter i valprövningsnämnden. Av 11 kap. 9 § tredje stycket RF följer att ledamöterna skall vara svenska medborgare. 
 Ledamöter i Riksdagens besvärsnämnd 
 Överklagande av beslut av riksdagens organ i förvaltningsärende mot vilken talan får föras enligt vad som är föreskrivet därom, prövas av Regeringsrätten i de fall som riksdagen särskilt bestämmer och i övriga fall av Riksdagens besvärsnämnd. Besvärsnämnden består av ord- förande, som skall inneha eller innehaft domarämbete och inte vara ledamot av riksdagen, och fyra andra ledamöter, valda inom riksdagen (9 kap. 5 § RO). Ordföranden väljs särskilt. För ordföranden skall finnas ersättare. Ledamöterna och ersättare för ordföranden skall vara svenska medborgare (11 kap. 9 § tredje stycket RF). 
 Närmare föreskrifter om överklagande finns i lagen (1989:186) om överklagande av administrativa beslut av riksdagsförvaltningen och 
  
 202  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 riksdagens myndigheter. Lagen gäller överklagande av beslut av riksdagsförvaltningen, Riksbanken, Riksdagens ombudsmän och Riksdagens revisorer (1 §). Vissa beslut i personalärenden, ärenden om utlämnande av en handling eller en uppgift samt ärenden om ekonomiska förmåner åt ledamöter av riksdagen eller av ett riksdags- organ är överklagbara enligt lagen. Beslut om överlämnande av allmän handling överklagas hos Regeringsrätten och övriga beslut överklagas hos Riksdagens besvärsnämnd. 
 Ledamöter i Riksdagens arvodesnämnd 
 Riksdagens arvodesnämnd är en myndighet under riksdagen. Nämnden skall i enlighet med 3 kap. 1 § lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för riksdagens ledamöter fastställa det belopp för månad som ledamots arvode skall betalas med. Nämnden består av tre ledamöter. En av dem är ordförande (1 och 2 §§ lagen [1993:1426] med instruktion för Riksdagens arvodesnämnd). Ordförande och övriga ledamöter utses av riksdagsstyrelsen för bestämd tid (7 § samma lag). 
 Av 11 kap. 9 § tredje stycket RF torde följa att ledamöterna i nämnden skall vara svenska medborgare. 
 Ledamöter i Statsrådsarvodesnämnden 
 Statsrådsarvodesnämnden är en myndighet under riksdagen. Nämnden skall enligt 1 § lagen (1991:359) om arvoden till statsråden m.m. fastställa det belopp som månadsvis skall betalas i arvode till statsråden och besluta om avgångsersättning till statsråd. Enligt 8 kap. 4 § första stycket RO består nämnden av ordförande och två andra ledamöter. De väljs var för sig av riksdagen efter varje ordinarie val till riksdagen intill dess nytt val till nämnden har ägt rum. 
 56  
 Ledamöterna skall vara svenska medborgare (11 kap. 9 § tredje stycket RF). 
 Riksdagens talman och vice talmän 
 Riksdagen utser inom sig för varje valperiod en talman samt en förste, en andre och en tredje vice talman (4 kap. 2 § RF). 
 57  
 De skall vara svenska medborgare enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF. Krav på 
  
 56 
  
 Jfr 1 och 2 §§ lagen (1993:1427) med instruktion för Statsrådsarvodesnämnden. 
  
 57 
  
 Se även 1 kap. 5 § och 8 kap. 1 § RO. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 203 
  
 svenskt medborgarskap följer också av att endast riksdagsledamöter är valbara. 
 Kammarsekreterare (riksdagsdirektör) 
 Riksdagsförvaltningen består av kammarkansliet, utskottens och EU- nämndens kanslier samt administrativa kontoret. Vidare finns en informationsenhet och ett internationellt kansli. 
 När riksdagens ledamöter sammanträder utgör de tillsammans "kammaren". Kammaren utser en kammarsekreterare genom val. Kammarsekreteraren låter föra protokollet vid sammanträde med kammaren. Han eller hon expedierar riksdagens beslut och biträder i övrigt talmannen i riksdagsarbetet. Kammarsekreteraren, med tjänstebenämningen riksdagsdirektör, är chef för riksdagsförvaltningen och sekreterare i krigsdelegationen (9 kap. 1 § RO). 
 Endast den som är svensk medborgare kan bli vald till kammarsekreterare. Detta följer av bestämmelsen i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. Däremot krävs inte att biträdande kammarsekreterare skall vara svenska medborgare. De tillsätts genom vanlig tjänsteutnämning och inte genom val. 
 Övriga av riksdagen valda organ 
 Riksdagen utser ledamöter till ytterligare ett antal organ, nämligen utskotten, valberedningen, utrikesnämnden,  
 EU-nämnden, 
  riksdags- styrelsen, krigsdelegationen, styrelsen för riksdagens interparlamenta- riska grupp, Europarådets svenska delegation, Nordiska rådets svenska delegation och  
 OSSE-delegationen. 
  Val skall förrättas inom riksdagen, vilket medför att endast riksdagsledamöter är valbara. Ledamöterna skall vara svenska medborgare enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
 Övriga medborgarskapskrav 
 Chefer för kanslier som biträder utskotten och  
 EU-nämnden 
  
 Av 9 kap. 2 § RO framgår att riksdagsutskotten och  
 EU-nämnden 
  biträds av kanslier som ingår i riksdagsförvaltningen. Chefen för ett sådant kansli skall vara svensk medborgare. 
 Nuvarande lydelse infördes år 1998 (SFS 1998:731) och var föranledd av organisationsförändringar inom riksdagsförvaltningen (se 
  
 204  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Förs. 1997/98:RFK4). Kravet på svenskt medborgarskap berördes inte särskilt. 
 Enligt den tidigare lydelsen skulle huvudsekreterare hos riksdags- utskott vara svensk medborgare. Någon motivering till kravet på svenskt medborgarskap gavs inte heller i propositionen (1973:90) med förslag till ny riksdagsordning. I Grundlagberedningens betänkande (SOU 1972:15) hänvisas till föreskrifterna i 11 kap. 9 § RF. 
  
 6.6.2 
  
 Regeringen 
  
 Ämbete som lyder omedelbart under regeringen 
 Enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF får endast den som är svensk medborgare inneha eller utöva ämbete som lyder omedelbart under regeringen. 
 Av förarbetena till RF 
 58  
 framgår att bestämningen ämbete som lyder omedelbart under regeringen syftade på sådana enmansmyndigheter som Justitiekanslern (JK) och Riksåklagaren (RÅ). Den ansågs vidare syfta på överbefälhavaren (ÖB) och försvarsgrenscheferna. 
 ÖB var en myndighet t.o.m. den 1 juli 1994. Numera är ÖB chef för Försvarsmakten, som i sin tur är en myndighet som lyder omedelbart under regeringen. Försvarsgrenscheferna har ersatts med general- inspektörer, vilka lyder under ÖB. I dag torde endast JK och RÅ omfattas av nämnda föreskrift i RF. Det bör dock framhållas att det är oklart vilka närmare kriterier som skall vara uppfyllda för att en anställning skall betraktas som ett ämbete som lyder omedelbart under regeringen. 
 Eftersom JK och RÅ även utgör myndigheter som lyder omedelbart under regeringen, följer kravet på svenskt medborgarskap också av föreskriften i 11 kap. 9 § tredje stycket RF om att chef för sådan myndighet skall vara svensk medborgare. 
 Beträffande JK:s och RÅ:s verksamhet bör följande noteras. 
 Justitiekanslern (JK) 
 JK lyder enligt 11 kap. 6 § RF under regeringen. Han är dess högste ombudsman. JK anställs med fullmakt genom beslut av regeringen. 
 Det åligger JK att under regeringen bevaka statens rätt (2 § förordningen [1975:1345] med instruktion för justitiekanslern). Uppgiften att bevaka statens rätt innebär att JK, om det inte ankommer 
  
 58  
 SOU 1972:15 s. 203. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 205 
  
 på annan myndighet, företräder staten i civila rättegångar och vid uppgörelser utom rätta. JK har också en generell rätt att från en myndighet överta uppgiften att bevaka statens rätt. JK skall vidare tillhandagå regeringen med råd och utredningar i juridiska ange- lägenheter. 
 Även andra författningar ger JK olika åligganden. I lagen (1975:1339) om justitiekanslerns tillsyn finns bestämmelser om JK:s tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. Inom ramen för vad som föreskrivs i den lagen omfattar JK:s tillsyn statliga myndigheter, tjänstemän och andra befattningshavare vid statliga myndigheter samt andra som är knutna till statlig myndighet och som innehar tjänst eller uppdrag varmed följer myndighetsutövning, såvitt angår denna deras verksamhet. Tillsynen omfattar inte riksdagens anställda och uppdragstagare eller riksdagens myndigheter. JK har befogenheter att väcka åtal, göra disciplinanmälan och föra talan vid domstol om ändring av myndighets beslut. 
 Vidare åligger det JK att bl.a. vaka över tryckfriheten och yttrandefriheten enligt bestämmelserna i TF och YGL. Endast JK äger väcka allmänt åtal i tryckfrihetsmål och yttrandefrihetsmål. 
 Riksåklagaren (RÅ) 
 RÅ är under regeringen högste åklagare och har i denna egenskap ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet i riket (7 kap. 2 § första stycket RB). Enligt 1 § förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren för RÅ talan i mål om brott som hör under allmänt åtal, dock inte i mål om brott som i tjänsten har begåtts av statsråd, justitieråd, regeringsråd, riksdagens ombudsmän, JK eller den som utövar RÅ:s tjänst. RÅ har tillsyn över åklagarväsendet och skall verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid rättstillämpningen. Biträdande riksåklagaren är RÅ:s ställföreträdare och får i den omfattning som riksåklagaren bestämmer utföra de åklagaruppgifter som RÅ får utföra (4 §). RÅ och biträdande riksåklagaren anställs av regeringen med fullmakt (13 §). Av ovannämnda föreskrift i 11 kap. 9 § tredje stycket RF torde följa att även biträdande riksåklagaren skall vara svensk medborgare. 
 RÅ är också en central förvaltningsmyndighet för åklagarväsendet. Myndigheten skall leda och samordna verksamheten samt se till att den bedrivs effektivt. Den får meddela föreskrifter och allmänna råd för 
  
 206  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 verksamheten och lämnar även i övrigt råd och upplysningar till åklagarna i deras verksamhet (2 § nämnda förordning). 
 59 
  
 Chefer för myndigheter som lyder omedelbart under regeringen och ledamöter av sådana myndigheter eller dess styrelser 
 I Sverige finns det ett stort antal myndigheter som lyder under regeringen. Myndigheterna är sorterade under olika departementen. Alla myndigheterna lyder dock inte  
 omedelbart under  
 regeringen i den mening som avses i RF. 
 Av 11 kap. 6 § respektive 9 § RF får det anses framgå att de myndigheter som lyder omedelbart under regeringen är JK, RÅ, de centrala ämbetsverken och länsstyrelserna. I förarbetena till RF 
 60  
 har det sagts att omedelbart under regeringen lyder också de myndigheter som i vissa fall skall vända sig direkt till regeringen för att inhämta direktiv eller lämna rapporter om sin verksamhet. 
 De statliga kommittéerna tillkallas och får sina direktiv av regeringen, jfr 1 § kommittéförordningen (1998:1474). De lyder alltså omedelbart under regeringen. Fastställande av vilka av regeringens övriga myndigheter som inhämtar direktiv eller rapporterar direkt till regeringen förutsätter närmare undersökning av bl.a. myndigheternas instruktioner. 
 Verksförordningen (1995:1322) tillämpas på myndigheter under regeringen i den omfattning regeringen föreskriver i myndighetens instruktion eller i annan förordning. Myndighetens chef skall se till att regeringen får det underlag som den behöver för att ta ställning till omfattningen och inriktningen på verksamheten (9 §). Om Riks- revisionsverkets revisionsberättelse över myndighetens årsredovisning innehåller någon invändning, skall myndigheten till regeringen redovisa de åtgärder som vidtagits med anledning av invändningen (15 §). De myndigheter som enligt sin instruktion eller annan förordning skall tillämpa 9 § eller 15 § verksförordningen torde alltså lyda omedelbart under regeringen. 
 Det kan emellertid inte uteslutas att det finns ytterligare ett antal myndigheter som på annan grund än genom hänvisning till verksförordningens bestämmelser har att vända sig direkt till regeringen för att inhämta direktiv eller lämna rapporter om sin verksamhet. Exempelvis kan ett regeringsbeslut innehålla direktiv till 
  
 59 
  
 Se även avsnitt 6.11 om anställningar inom åklagarväsendet. 
  
 60 
  
 SOU 1972:15 s. 203 och prop. 1973:90 s. 404 f. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 207 
  
 en myndighet. Även en sådan myndighet torde lyda omedelbart under regeringen. 
 För anställning såsom chef för myndighet som lyder omedelbart under regeringen, bl.a. anställning som verkschef eller landshövding, krävs svenskt medborgarskap. Även ledamöter av myndigheter som lyder omedelbart under regeringen och dess styrelser skall vara svenska medborgare, t.ex. ledamöterna i styrelserna för de centrala ämbets- verken och länsstyrelserna. 
 Kravet på svenskt medborgarskap för myndighetschefer och ledamöter av sådana myndigheter och dess styrelser framgår i något fall av myndighetsinstruktionerna eller annan författning. I övrigt följer medborgarskapskravet endast av föreskrifterna i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
 När Moderna museet skulle skiljas från Statens konstmuseer och bli en egen myndighet, kunde museichefen, som är utländsk medborgare, inte vara chef för den nya myndigheten. I avsnitt 6.6.3 presenteras den lösning som valdes för Moderna museets ledning. 
 I därefter följande avsnitt redovisas medborgarskapskrav inom ett antal verksamhetsområden. I den mån verksamheten vid en viss myndighet berörts har kravet på svenskt medborgarskap för myndighetens ledning enligt RF också redovisats. Vidare har några av regeringens myndigheter berörts särskilt under rubriken Övriga anställningar och uppdrag, avsnitt 6.15. I övrigt hänvisas till en förteckning över flertalet av de myndigheter som lyder omedelbart under regeringen, bilaga 4. 
 61  
 (Statliga kommittéer och utredningar samt andra tillfälliga myndigheter framgår inte av bilagan.) 
 Tjänst i Regeringskansliet närmast under statsråd 
 Arbetet inom ett departement leds närmast under departementschefen och övriga statsråd i departementet av  
 statssekreteraren 
 . I Utrikes- departementet har  
 kabinettssekreteraren  
 denna uppgift. Stats- sekreterarna och kabinettssekreteraren skall främst svara för planering och samordning i departementet och i förhållande till andra samhällsorgan samt vaka över att arbetet bedrivs i överensstämmelse med planeringen (23 § förordningen [1996:1515] med instruktion för Regeringskansliet). De är politiskt rekryterade och lämnar sina poster vid ett regeringsskifte. Till kategorin chefstjänstemän inom Regeringskansliet räknas även expeditionschefer, rättschefer, för- valtningschefen i Statsrådsberedningen, utrikesråden i Utrikes- 
  
 61  
 Förteckningen har upprättats efter förfrågan hos respektive departement. 
  
 208  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 departementet, budgetchefen och finansråden i Finansdepartementet samt planeringschefen i Justitiedepartementet (9 § nämnda förordning). 
 Enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF får endast den som är svensk medborgare inneha eller utöva tjänst i Regeringskansliet närmast under statsråd. Med utgångspunkt från dagens organisation omfattar föreskriften endast statssekreterarna och kabinettssekreteraren. Tidi- gare hade även rättschefer och expeditionschefer sådana funktioner att de jämte statssekreterarna/kabinettssekreteraren ansågs inneha tjänst i Regeringskansliet närmast under statsråd. 
 62 
  
 Tjänst såsom svenskt sändebud 
 I förarbetena till RF finns inte någon närmare definition av vad som avses med svenskt sändebud. I första hand torde begreppet omfatta Sveriges ambassadörer i andra länder. Sannolikt får även representanter från Sverige i mellanfolkliga organ anses vara svenska sändebud, t.ex. Sveriges representanter i EU och FN. Det är oklart i vad mån ytterligare befattningar omfattas av begreppet. 
 Utrikesdepartementet har upplyst att bestämmelsen i RF om att svenska sändebud skall vara svenska medborgare inte har vållat några problem i praktiken. I princip alla som befinner sig i den s.k. diplomatkarriären är svenska medborgare. Redan för den första anställningen hos Utrikesdepartementet krävs i de flesta fall svenskt medborgarskap, eftersom nästan alla anställningarna är säkerhetsklas- sade enligt säkerhetsskyddslagen. 
  
 6.6.3 
  
 Moderna museet och kravet på svenskt medborgarskap för myndighetschefen – ett praktikfall 
  
 Bakgrund 
 Moderna museet var tidigare en särskild enhet inom myndigheten Statens konstmuseer. Enligt 7 § förordningen (1988:677) med instruk- tion för Statens konstmuseer i dess lydelse före den 1 juli 1999 stod Moderna museet under ledning av en museichef. Museichefen var brittisk medborgare. 
 I budgetpropositionen för år 1999 (prop. 1998/99:1 utg. omr. 17 s. 112 - 113) föreslog regeringen att Moderna museet skulle skiljas från 
  
 62  
 Jfr Petrén/Ragnemalm s. 289. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 209 
  
 Statens konstmuseer och bli en egen myndighet. Till grund för regeringens ställningstagande låg en promemoria från en särskild utredare som hade remissbehandlats, "Moderna museet – en egen myndighet. Ett nytt forum för modern form (Ku98/962/Ka)". 
 I avvaktan på riksdagens beslut utsåg regeringen en annan särskild utredare med uppdrag att förbereda och genomföra skiljandet av Moderna museet från Statens konstmuseer (Utredningen för skiljande av Moderna museet från statens konstmuseer, Ku 1999:03). Den särskilde utredaren redovisade den 17 maj 1999 ett förslag till instruktion för Moderna museet samt förslag till följdändringar i förordningen med instruktion för statens konstmuseer (dnr 7/99). 
 Riksdagen beslutade i enlighet med regeringens förslag (bet. 1998/99:KrU, rskr. 1998/99:55) och förordningen (1999:563) med instruktion för Moderna museet trädde i kraft den 1 juli 1999. 
 Av 11 kap. 9 § tredje stycket RF framgår bl.a. att endast den som är svensk medborgare får inneha eller utöva tjänst eller uppdrag såsom chef för myndighet som lyder omedelbart under regeringen eller såsom ledamot av sådan myndighet eller dess styrelse. 
 Eftersom museichefen var brittisk medborgare kunde han på grund av bestämmelsen i RF inte vara chef för den nya myndigheten Moderna museet. 
 Verksförordningen (1995:1322) är tillämplig på myndigheter under regeringen i den omfattning som regeringen föreskriver i myndighetens instruktion eller i någon annan förordning. Förordningen utgår från att varje myndighet leds av en chef och att det skall finnas en styrelse vid myndigheten  
 (3-4 
  §§). Myndighetschefens ansvar och uppgifter anges i  
 6-10 
  §§ verksförordningen och styrelsens ansvar och uppgifter anges i  
 11-14 
  §§. 
 Enligt förordningen ansvarar myndighetschefen för myndighetens verksamhet. Chefen skall se till att verksamheten bedrivs författnings- enligt och effektivt. Han skall vidare bl.a. hushålla väl med statens medel, verka för att myndigheten genom samarbete med andra myndigheter och på annat sätt tar till vara de fördelar som kan vinnas för staten som helhet, fortlöpande följa upp och pröva den egna verksamheten och konsekvenserna av de författningsföreskrifter och särskilda beslut som rör verksamheten samt vidta de åtgärder som behövs. 
 Styrelsen skall pröva om myndighetens verksamhet bedrivs effektivt och i överensstämmelse med syftet med verksamheten. Den skall biträda myndighetens chef och föreslå denne de åtgärder som styrelsen finner motiverade. Vidare skall styrelsen bl.a. besluta om myndighetens årsredovisning, delårsrapport och budgetunderlag. 
  
 210  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Utredningen för skiljande av Moderna museet från Statens konstmuseer 
 Beträffande Moderna museets ledning, styrelse och chef anförde Utredningen för skiljande av Moderna museet från Statens konstmuseer följande. 
 Ledningen av myndigheten Moderna museet bör organiseras så att museichefen kan leda verksamheten vid museet, även om han är utländsk medborgare. Utredningen anser att utgångspunkten därvid bör vara den lösning av frågan som rekommenderades av den särskilda utredaren i promemorian Moderna Museet – en egen myndighet (Ku98/962/Ka) 
 63 
 . 
 Utredningen föreslår, i korthet, att ordföranden i museets styrelse görs till chef för myndigheten Moderna museet medan museichefen svarar för ledningen av museets löpande verksamhet. En bestämmelse om detta finns i 9 § i den föreslagna instruktionen. 
 Styrelsens ordförande har som myndighetschef formellt det ansvar och de uppgifter som anges i 6 – 10 §§ verksförordningen. Dessa uppgifter och beslutsbefogenheterna bör i stor utsträckning kunna delegeras till museichefen. En sådan delegation av ärenden bör mot bakgrund av grundlagsbestämmelsen inte omfatta frågor som rör rikets säkerhet eller myndighetsutövning mot enskild. Sådana frågor är – bortsett från interna personalärenden – mycket ovanliga i museet. 
 Utredningens förslag till uppgiftsfördelning mellan styrelsens ordförande som myndighetschef och museichefen innebär att det blir den 
  
 63  
 Ett sätt att lösa problematiken kring chefsfrågan, var enligt den särskilde utredaren (Ku 98/962/Ka), att formellt göra styrelseordföranden till myndighetschef. Hon anförde vidare: "En sådan ordning tillämpas redan i dag - dock av andra skäl - vid Statens musiksamlingar. Styrelsen bör - med en sådan lösning - ges rätt att delegera beslutsfattande till museichefen. Eftersom Moderna museet i mycket begränsad utsträckning kommer att ägna sig åt myndighetsutövning kan vi inte se att detta skall kunna väcka några principiella betänkligheter. Den enda myndighetsutövning ett museum ägnar sig åt utöver personalärenden torde vara tillstånd till utförsel av kulturföremål enligt kulturminneslagen (1988:950). Vi kan inte se att det finns någon anledning att lägga sådana ärenden på Moderna museet. Att den interna administrationen leds av en utländsk medborgare - dessutom en  
 EU-medborgare 
  - kan inte resa några invändningar. Vi föreslår därför att styrelsens ordförande skall vara myndighetens chef men att ärenden inte delegeras till myndighetschefen utan till museichefen. Det bör också vara ett krav att museichefen alltid skall närvara vid styrelsens sammanträden." 
  
 SOU 2000:106  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 211 
  
 senare som spelar huvudrollen för att förverkliga de uppgifter som museet har enligt  
 1-5 
  §§ i den föreslagna förordningen. 
 64 
  
 Hur uppgifter och befogenheter skall fördelas mellan styrelsens ordförande och museichefen bör anges tydligt i museets arbetsordning (15 §). Denna fastställs av ordföranden i egenskap av myndighetschef. Utredningen har inte ansett det nödvändigt att lägga denna uppgift på styrelsen. 
 Utredningen har i övrigt i några avseenden velat markera museichefens ställning. Han får rätt att inrätta rådgivande och samordnande organ vid museet (11 §) och att hänskjuta ärenden av principiellt intresse till styrelsen 
  
 (14 
  
 §) samt rätt och skyldighet att närvara vid styrelsens sammanträden 
  
 (10 
  
 §). 
  
 Moderna museet föreslås få en styrelse av gängse typ med ansvar och uppgifter enligt  
 11-14 
  §§ verksförordningen. Styrelsen skall också besluta i sådana personalfrågor som avses i 19 § andra stycket verksförordningen (disciplinansvar m.m.). Utredningen har således ansett att det inte behövs en särskild personalansvarsnämnd vid museet. 
 Den ovan nämnda bestämmelsen i 11 kap. 9 § tredje stycket regeringsformen innebär att utländska medborgare inte heller får vara ledamot av en myndighets styrelse. Den nuvarande museichefen kan alltså inte vara ledamot av Moderna museets styrelse. Det är dock angeläget att han med sin ställning i ledningen för museets verksamhet alltid är närvarande vid styrelsens sammanträden. Utredningen har därför som framgått föreskrivit en skyldighet för honom att närvara vid samman- trädena. 
 Utredningen anser att den ovan redovisade lösningen på ledningsfrågan är godtagbar med de förutsättningar som nu gäller. Men den är inte idealisk för det slag av verksamhet som det här är fråga om. Enligt utredningens mening bör det övervägas att ändra 11 kap. 9 § tredje stycket regeringsformen så att det blir möjligt för regeringen att utse utländska medborgare till chefer för myndigheter av Moderna museets typ. Detsamma bör gälla ifråga om möjlighet för utländsk medborgare att bli ledamot i sådana myndigheters styrelser. I dessa fall gör sig de hänsyn till rikets säkerhet och myndighetsutövning som motiverade regeln knappast starkt gällande. Internationalisering och det svenska  
 EU-medlemskapet 
  bidrar också till att en ändring kan vara befogad. 
  
 64  
 Moderna museets huvuduppgift är att visa, spegla, samla och bevara modern och nutida konst i alla dess former (1 § förordningen med instruktion för Moderna museet). 
  
 212  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.7 
  
 Anställningar och uppdrag vid allmän domstol 
  
 6.7.1 
  
 Inledning 
  
 Allmän domstol är Högsta domstolen, hovrätterna och tingsrätterna. För prövning av vissa måltyper finns det särskilda domstolar som är knutna till det allmänna domstolsväsendet, nämligen fastighetsdomstol, miljödomstol och Miljööverdomstolen. De utgörs av allmän domstol i särskild sammansättning. Regeringen bestämmer vilka tingsrätter som skall vara fastighetsdomstol och vilka som skall vara regional miljödomstol. Miljööverdomstol är Svea hovrätt. Miljööverdomstolen är slutinstans i mål som i första instans har avgjorts av en kommun eller en förvaltningsmyndighet. Högsta domstolen är slutinstans för mål som i första instans prövas i regional miljödomstol. 
 I några fall har strävan efter specialisering medfört att mål av en viss typ endast handläggs vid vissa tingsrätter. Sjörättsmål handläggs sålunda enligt 21 kap. 1 § sjölagen (1994:1009) och förordningen (1975:931) om sjörättsdomstolar endast vid sju särskilt utsedda tingsrätter (sjörättsdomstolar). 
 65  
 Patentmål handläggs enligt 65 § patentlagen (1967:837) vid Stockholms tingsrätt. Också flera andra måltyper, bl.a. rörande upphovsrätt, skall tas upp av Stockholms tingsrätt som första instans. Tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål skall enligt 12 kap. 1 § TF och 9 kap. 1 § YGL handläggas vid de tingsrätter inom vilkas domkretsar länsstyrelser har sitt säte samt – enligt förordningen (1991:1712) om behörighet för vissa tingsrätter att ta upp tryckfrihetsmål och yttrandefrihetsmål – vid tre andra tingsrätter. 
 Enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF får endast den som är svensk medborgare inneha eller utöva domartjänst (se avsnitt 6.2). Bakgrund och motiv till medborgarskapskravet redovisas i avsnitt 6.4. 
 Diskrimineringsutredningen framhöll i sitt betänkande 
 66  
 att önske- målet om att beslut som rör enskildas rättsliga ställning skall fattas av svenska medborgare alltjämt var relevant och hade stor tyngd i vart fall när det gällde så centrala tjänster inom rättsväsendet som domar- tjänster. Enligt utredningen var det av stor principiell betydelse att domstolarnas självständighet under lagarna sedan lång tid tillbaka utgjorde en av hörnstenarna i det svenska statsskicket. Utredningen tillade: 
  
 65  
 Talan mot dispasch förs enligt 21 kap. 9 § sjölagen genom klander hos tingsrätten för den ort där dispaschen är utgiven (Göteborgs tingsrätt). 
  
 66  
 Ds A 1984:6 s. 138 ff. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 213 
  
 I RF kommer detta förhållande till uttryck i 11 kap. 2 § enligt vilken ingen myndighet, ej heller riksdagen, får bestämma hur domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur domstol i övrigt skall tillämpa rättsregel i särskilt fall. Eftersom varje domare dömer självständigt har varje enskild domare en mycket viktig och central roll i det svenska samhället och kan i hög grad sägas vara bärare av det svenska samhällets offentliga makt. 
 Att de mer centrala ämbetena och tjänsterna i den svenska stats- apparaten förbehålls landets egna medborgare har i sista hand sin grund i önskemålet att bevara landets oberoende och identitet som självständig stat. 
 Mot bakgrund av det anförda ansåg Diskrimineringsutredningen att kravet på svenskt medborgarskap för bl.a. lagfarna domare i allmänna domstolar skulle finnas kvar. 
 67 
  
 6.7.2 
  
 Lagfarna domare 
  
 Krav på svenskt medborgarskap för lagfaren domare vid allmän domstol följer av 11 kap. 9 § tredje stycket RF. Medborgarskapskravet regleras även i RB. 
 I 4 kap. 1 § RB föreskrivs att lagfaren domare skall vara svensk medborgare och ha avlagt för behörighet till domarämbete föreskrivna kunskapsprov. Den som är i konkurstillstånd eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte utöva domarämbete. Om kunskapsprov och villkor i övrigt för utövande av domarämbete förord- nar regeringen. 
 Såsom kunskapsprov för behörighet att utöva domartjänst gäller juris kandidatexamen eller juristexamen. Vad i lag eller författning sägs om lagfaren eller lagkunnig avser den som har avlagt sådan examen. Med svensk juris kandidatexamen och juristexamen jämställs fullbordad juristutbildning som till övervägande del har ägt rum i Danmark, Finland, Island eller Norge. Om denna utbildning skulle vara mer än ett år kortare än den svenska utbildningen, skall sökanden genomgå en kompletteringsutbildning som avslutas med ett kun- skapsprov (kungörelsen [1964:29] angående kunskapsprov för behörighet av domare, m.m.). 
 Kravet på svenskt medborgarskap gäller såväl ordinarie domare (justitieråd, hovrättspresident, hovrättslagman, hovrättsråd, lagman, chefsrådman och rådman) som icke ordinarie domare (hovrättsassessor, adjungerad ledamot, fiskal samt beredningsjurist eller tingsnotarie när 
  
 67  
 Enligt utredningen skulle medborgarskapskravet också finnas kvar för en rad andra befattningar inom rättsväsendet, se Ds A 1984:6 s. 139. 
  
 214  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 han eller hon utövar dömande verksamhet). Till ordinarie domare räknas också lagfarna ledamöter i fastighetsdomstol, miljödomstol och Miljööverdomstol. Dessa är nämligen lagfarna domare vid tingsrätt eller hovrätt. Ordinarie domare utnämns av regeringen (4 kap. 2 § RB). 
  
 6.7.3 
  
 Nämndemän vid tingsrätt (inklusive fastighetsdomstol) och hovrätt 
  
 Nämndemännens ställning i domstolarna 
 Vid handläggning av ett mål består tingsrätten normalt av en lagfaren domare (1 kap. 1 § RB). Vid huvudförhandling i tvistemål består dock tingsrätten i vissa fall av tre sådana domare och i brottmål av en sådan domare samt tre nämndemän. I vissa fall skall antalet nämndemän vara fyra i stället för tre. Närmare föreskrifter om tingsrättens samman- sättning i brottmål finns i 1 kap. 3 b § RB. 
 Hovrätten är domför med tre lagfarna domare. I mål som överklagats från tingsrätt skall dock minst fyra lagfarna domare delta när hovrätten avgör målet, om tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. I brottmål gäller som huvudregel istället att hovrätten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän (2 kap. 4 § RB). 
 Särbestämmelser om tingsrättens och hovrättens sammansättning vid prövning av speciella mål förekommer i andra författningar. I vissa fall krävs medverkan av nämndemän. Exempelvis består fastighets- domstol som regel av två lagfarna ledamöter, en teknisk ledamot och två nämndemän. Beträffande handläggning av familjemål, se 14 kap. 17 § äktenskapsbalken och 20 kap. 1 § föräldrabalken. 
 Lekmannamedverkan har ansetts vara av värde från flera syn- punkter. Den har ansetts ägnad att bidra till allmänhetens förtroende för rättsskipningen och då främst i sådana fall där ett allmänt intresse står mot ett enskilt. Vidare har lekmannaomdömet regelmässigt ansetts ha ett värde när det gäller bevisprövningen beträffande sådana frågeställningar som är vanliga i brottmålsrättsskipningen. Dessutom har det ansetts värdefullt att lekmannasynpunkter kommer till uttryck i de delar där straffrättsskipningen ger domstolarna vida ramar att döma efter skönsmässiga värderingar, t.ex. när det gäller påföljdsval. 
 I anledning av ett förslag om att antalet nämndemän skulle minskas från tre till två (prop. 1996/97:133) framhöll riksdagens justitieutskott (bet. 1996/97:JuU 17) bl.a. följande. 
 För det första tillgodoser lekmannamedverkan i domstolarna enligt utskottet allmänhetens insyn i domstolarnas verksamhet. För det andra utgör 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 215 
  
 lekmännen enligt utskottet en garanti för att allmänna värderingar blir beaktade i den rättskipande verksamheten. En medverkan av lekmän i domstolarna är också ägnad att upprätthålla förtroendet för rättsväsendet. Möjligheten för nämndemännen att fylla den funktion de bör ha skulle enligt utskottet utarmas, om de endast var två. Den insyn som de två nämndemännen kunde förmedla skulle bli så liten att den inte var acceptabel. Fler nämndemän borgar enligt utskottet också för att fler synpunkter kommer fram och kan bli bedömda. 
 Utskottet avstyrkte bifall till förslaget och riksdagen godtog utskottets uppfattning. 
 Nämndemännen är liksom den lagfarne ledamoten domare. De har individuell rösträtt. Vid omröstning i brottmål vid tingsrätt skall den mening gälla som omfattas av mer än hälften av ledamöterna. Om någon mening har fått hälften av rösterna och denna är den lindrigaste eller minst ingripande för den tilltalade, skall den meningen gälla. Kan ingen mening anses som lindrigare eller mindre ingripande, gäller den mening som fått hälften av rösterna bland dem ordförandens (29 kap. 3 § RB). I tvistemål gäller som allmän regel att ordförandens mening vinner om resultatet av omröstningen blir lika (16 kap. 3 § RB). 
 Det finns inga bestämmelser för allmän domstol om att nämndemän- nen skall ha specialkunskaper. Enligt 25 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare skall dock, om det inte möter hinder, sådana nämndemän som anlitas för tjänstgöring i mål mot någon som inte har fyllt 21 år vara särskilt lämpade för uppgiften när det gäller intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare. I mål som rör brott på vilket det endast kan följa böter får dock andra anlitas. 
 Val av nämndemän till tingsrätt och hovrätt 
 Nämndemän utses genom val. Nämndemansvalen äger rum på hösten de år allmänt val hålls. Som regel förrättar kommunfullmäktige val av nämndeman vid tingsrätt och landstingsfullmäktige val av nämndeman i hovrätt. Valet skall under vissa förutsättningar vara proportionellt (4 kap. 7 § RB). En nämndeman väljs för fyra år. 
 Valbar till nämndeman är varje svensk medborgare, som är folk- bokförd i kommunen eller, i fråga om nämndeman i hovrätt, i länet eller den del därav som hör till hovrätten, och som inte är underårig eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Den som är lagfaren domare, befattningshavare vid domstol, åklagare, polisman eller advokat eller den som eljest har till yrke att föra andras talan inför 
  
 216  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 rätta får inte vara nämndeman. Ingen får samtidigt vara nämndeman i hovrätt och tingsrätt (4 kap. 6 § första och andra stycket RB). 
 Som allmän princip gäller att var och en som är valbar till nämndeman är skyldig att åta sig ett sådant uppdrag. Den som fyllt sextio år eller uppger något giltigt hinder är dock inte skyldig att ta emot uppdrag som nämndeman. Den som har avgått som nämndeman är inte heller skyldig att ta emot nytt uppdrag förrän efter fyra år (4 kap. 6 § tredje stycket RB). Det torde emellertid i praktiken aldrig förekomma att någon utses till nämndeman mot sin vilja. 
 68 
  
 Vid val av nämndemän skall eftersträvas att nämndemannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyn till ålder, kön och yrke. Regeln innebär en skyldighet för de väljande och de nominerande organen att sträva efter representativitet, men lokala förhållanden inom valkretsen kan ibland göra det svårt att också uppnå en fullgod sådan. Bestämmelsen har s.k. målsättningskaraktär. Att representativiteten skall avse ålder, kön och yrke innebär inte att strukturen hos den vuxna befolkningen i sådana hänseenden exakt bör avspeglas i nämnde- mannakåren, inte heller har någon viss grupp i samhället en ovillkorlig rätt att bli företrädd bland nämndemännen. I kravet på allsidig sammansättning i fråga om yrke ligger att även sådana grupper som inte är direkt yrkesverksamma, t.ex. hemarbetande och studerande, skall vara representerade. 
 I den nya rättegångsbalken (4 kap. 6 §) föreskrevs vid ikraft- trädandet år 1948 bl.a. följande. Valbar till nämndeman är man eller kvinna, som inom valkretsen äger rösträtt å kommunalstämma eller vid val av statsfullmäktige och där har sitt hemvist samt fyllt tjugofem år. Vid den tidpunkten krävdes svenskt medborgarskap för kommunal rösträtt. Av förarbetena till nya rättegångsbalken framgår att man utgått från att nämndemän skulle vara svenska medborgare, men någon närmare diskussion rörande kravet synes inte ha förts (SOU 1938:44). Lydelsen ändrades genom SFS 1969:244 på så sätt att myndig svensk medborgare var valbar under vissa förutsättningar. Skälet till ändringen var att reglerna om valbarhet till riksdagsmannauppdrag och kommunala uppdrag hade ändats. Departementschefen anförde att det enligt hans mening saknades skäl att ha andra valbarhetsvillkor för nämndemän än för riksdagsmän och kommunala förtroendemän (prop. 1969:44 s. 378). Kravet på svenskt medborgarskap för kommunala förtroendemän togs bort genom 1976 års rösträttsreform (se avsnitt 5.3.5). 
  
 68  
 Irwin, P., Rättegångsbalken I, s. 4:12. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 217 
  
 Kommunaldemokratiska kommittén 
 69  
 föreslog att kravet på svenskt medborgarskap för nämndemän skulle avskaffas. Den föreslog vidare att det skulle föreskrivas att endast svenska medborgare fick delta i handläggningen av vissa typer av mål, i första hand sådana som rörde rikets säkerhet eller utgjorde militära mål. 
 Diskrimineringsutredningen 
 70  
 ansåg däremot att kravet på svenskt medborgarskap för nämndemän borde finnas kvar. Utredningen anförde bl.a. att nämndemännens likställdhet med yrkesdomarna när det gällde den dömande verksamheten hade accentuerats genom borttagandet av kravet på kvalificerad majoritet bland nämndemännen för att ordföranden skulle bli överröstad. Vidare hade utredningen invändningar mot att, på det sätt Kommunaldemokratiska kommittén föreslagit, skapa två kategorier nämndemän, en med svenskt med- borgarskap och behörighet att döma i alla sorters mål och en utan svenskt medborgarskap och med begränsad behörighet. Föredragande statsrådet delade Diskrimineringsutredningens uppfattning och föreslog således inte någon ändring avseende medborgarskapskravet för nämndemän. 
 71 
  
 Val av nämndemän till fastighetsdomstol 
 För nämndemän i fastighetsdomstol finns regler i lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål. Nämndemännen bör vara allmänt betrodda och väl förtrogna med sin orts förhållanden (3 § tredje stycket). 
 Nämndeman i fastighetsdomstol utses genom val. Valet förrättas av landstingsfullmäktige. I Gotlands län förrättas dock valet av kommun- fullmäktige i Gotlands kommun. Valet skall under vissa förutsättningar vara proportionellt. Vid val skall eftersträvas att nämndemannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyn till ålder, kön och yrke (6 §). 
 Nämndeman i fastighetsdomstol skall vara folkbokförd i det län eller den del av länet som hör till fastighetsdomstolen. I övrigt har bestämmelserna i 4 kap. 6 och 8 §§ RB motsvarande tillämpning på nämndeman i fastighetsdomstol (7 §). För valbarhet till nämndeman i fastighetsdomstol krävs således svenskt medborgarskap. 
  
 69 
  
 Ds C 1983:4 s. 153 ff. 
  
 70 
  
 Ds A 1984:6 s. 137 f. 
  
 71 
  
 Prop. 1985/86:7 s. 17 f. 
  
 218  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.7.4 
  
 Scott i vissa tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål 
  
 Regler om rättegången i tryckfrihetsmål respektive yttrandefrihetsmål ges dels i 12 kap. TF och 9 kap. 1 § YGL, dels i  
 7-11 
  kap. lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden. Bestämmelsen i 9 kap. 1 § YGL hänvisar till vad som sägs i 12 kap. TF. 
 Vid handläggning av tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål består rätten normalt av tre lagfarna domare. En jury bestående av lekmän skall delta i vissa mål. 
 Som regel är det tre huvudfrågor som skall avgöras; vilken person som skall anses som ansvarig för det påstådda brottet, om brott föreligger samt vilken påföljd som skall bestämmas om brott föreligger. 
 Den första frågan prövas av rätten ensam före huvudförhandlingen och således utan juryns medverkan. 
 Frågan om brott föreligger skall prövas av jury bestående av nio medlemmar, om inte båda parterna avstår härifrån och överlämnar målet direkt till rättens prövning. För fällande jurybeslut krävs två tredjedels majoritet; brott skall anses föreligga endast om minst sex jurymän är ense därom. Juryns utlåtande blir avgörande för målets utgång, om det innebär att brott inte föreligger. Det kan varken ändras eller överklagas. Är utlåtandet fällande är det däremot inte bindande för rätten, utan även denna skall då pröva om brott föreligger. Rätten kan i så fall frikänna den tilltalade eller hänföra brottet under en mildare straffbestämmelse än den juryn tillämpat. 
 Om såväl juryn som rätten finner, att brott föreligger, återstår det att bestämma påföljden. Denna uppgift ankommer på rätten ensam utan någon medverkan av juryn (12 kap. 2 § TF). 
 För varje län utses 24 jurymän 
 72  
 fördelade i två grupper med sexton jurymän i den första gruppen och åtta jurymän i den andra gruppen. Jurymännen i den andra gruppen skall vara eller ha varit nämndemän vid allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol (12 kap. 3 § TF). De utses för en tid av fyra kalenderår och väljs av landstinget i länet samt kommunfullmäktige i kommun som inte tillhör landsting, i Gotlands län förrättas dock valet av kommunfullmäktige i Gotlands kommun. 
 Valbara till jurymän är myndiga svenska medborgare som är bosatta inom länet. De bör vara kända för omdömesgillhet, självständighet och rättrådighet. Bland jurymännen bör skilda samhällsgrupper och meningsriktningar samt olika delar av länet vara företrädda. Den som 
  
 72  
 För Stockholms län utses dock 36 jurymän. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 219 
  
 är underårig eller som har förvaltare enligt särskilda bestämmelser i lag får inte vara juryman (12 kap. 5 § TF). 
 Jurysystemet i tryckfrihetsmål infördes i vårt land år 1815. Kravet på svenskt medborgarskap för juryman har gällt allt sedan införandet. Reglerna för rättegången i tryckfrihetsmål och frågor med anknytning till behörighetskraven för jurymän har ändrats vid flera tillfällen genom åren. Såvitt kan utläsas av förarbetena till bestämmelsen har kravet på svenskt medborgarskap för jurymän inte varit föremål för någon ingående analys. 
 Av 9 kap. 1§ YGL framgår att bestämmelserna om rättegången i tryckfrihetsmål även gäller rättegången i yttrandefrihetsmål. I andra stycket föreskrivs att den som utsetts till juryman för tryckfrihetsmål också skall vara juryman i yttrandefrihetsmål. Medborgarskapskravet för jurymän i yttrandefrihetsmål har inte belysts närmare i förarbetena till YGL (prop. 1990/91:64). 
 Kommunaldemokratiska kommittén och Diskrimineringsutred- ningen behandlade frågan om medborgarskapskravet för jurymän skulle finnas kvar. De hade samma inställning till kravet på svenskt medborgarskap för jurymän som de hade redovisat beträffande nämndemän (se avsnitt 6.7.3). 
  
 6.7.5 
  
 Övriga domare 
  
 I vissa mål dömer de allmänna domstolarna i särskild sammansättning. Då kan där ingå domare som i regel inte är lagfarna, s.k. särskilda ledamöter. Krav på svenskt medborgarskap för nämnda ledamöter får anses följa av föreskriften om domartjänst i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. För vissa ledamöter uppställs medborgarskapskrav även i särskild lag. I det följande redovisas vilka domare som tillhör denna kategori. 
 Ekonomisk expert och skatterättslig expert i vissa brottmål vid tingsrätt och i hovrätt 
 1 kap. 8 § RB innehåller föreskrift om medverkan av ekonomisk och skatterättslig expertis vid handläggningen av brottmål vid tingsrätt. För att expertis skall få anlitas skall det röra sig om ett vidlyftigt eller annars särskilt krävande brottmål i vilket bedömningen av ekonomiska eller skatterättsliga förhållanden har väsentlig betydelse. Expert- medverkan torde ha avsetts främst för mål om gäldenärsbrott, skattebrott och valutabrott. 
  
 220  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Regeringen förordnar ekonomiska experter för tre år i sänder. Den som skall tjänstgöra som ekonomisk expert skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken (4 kap. 10 a § RB). 
 För uppdrag som skatterättslig expert krävs att experten är eller har varit lagfaren domare i allmän förvaltningsdomstol (1 kap. 8 § RB). Den skatterättsliga experten måste därmed också vara svensk medborgare. 
 73 
  
 Även hovrätterna kan anlita ekonomisk och skatterättslig expertis i brottmål (2 kap. 4 a § RB). För expertmedverkan i hovrätt gäller i huvudsak motsvarande förutsättningar som vid tingsrätt. 
 Tekniskt sakkunnig ledamot i patentmål 
 I 66 - 68 § patentlagen (1967:837) föreskrivs att tekniskt sakkunnig ledamot skall ingå vid handläggning av vissa patentmål vid tingsrätt (Stockholms tingsrätt) och hovrätt. 
 Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer förordnar för tre år i sänder minst 25 personer att tjänstgöra som tekniskt sakkunniga ledamöter i tingsrätten och hovrätten (68 § första stycket samma lag). Det föreskrivs inga särskilda kvalifikationskrav för ledamöterna utöver kravet på svenskt medborgarskap, vilket endast följer av RF. 
 Ekonomisk expert i mål enligt konkurrenslagen (1993:20) 
 Vid huvudförhandling i mål avseende bl.a. konkurrensskadeavgift, kvarstad för att säkerställa ett anspråk på sådan avgift och förbud mot företagsförvärv skall tingsrätten (Stockholms tingsrätt) som huvudregel bestå av fyra ledamöter, av vilka två skall vara lagfarna domare och två ekonomiska experter (64 a § - 64 c § konkurrenslagen). 
 Den som skall tjänstgöra som ekonomisk expert skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Han eller hon förordnas av regeringen för viss tid (64 d § konkurrenslagen). 
  
 73  
 Jfr 28 § första stycket lagen (1971:289) om allmänna domstolar. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 221 
  
 Särskild ledamot i tingsrätt vid sjöförklaring 
 Enligt sjölagen (1994:1009) skall sjöförklaring äga rum för svenskt handelsfartyg eller fiskefartyg när någon olycka har skett på eller med fartyg. 
 74 
  
 Genom sjöförklaring skall händelsen och dess orsaker om möjligt klarläggas. Alla förhållanden som kan antas ha medverkat till händelsen eller vara av betydelse från sjöfartssäkerhetens synpunkt skall utredas. Om det inte finns något hinder skall sjöförklaringen hållas i den hamn där händelsen inträffat eller, om händelsen inträffat till sjöss, i den första hamn till vilken fartyget eller befälhavaren därefter anländer. Sjöförklaring hålls inom riket av den tingsrätt som utsetts att vara sjörättsdomstol. Behörig är den domstol som är närmast den hamn eller den ort där sjöförklaring skall hållas. 
 Vid sammanträde för sjöförklaring skall rätten bestå av en lagfaren domare som ordförande och två personer med kunskap om och erfarenhet av sjöfart. Åtminstone en av de senare bör ha grundlig erfarenhet från tjänst som fartygs- eller maskinbefäl på handelsfartyg och nyligen ha utövat en sådan tjänst. Rätten utser för varje sjöförklaring de särskilda ledamöterna från en förteckning som Sjöfartsverket årligen upprättar för varje sjöfartsinspektionsdistrikt. De särskilda ledamöterna skall vara svenska medborgare. Den som är underårig eller i konkurstillstånd eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte vara ledamot (18 kap. 10 § tredje stycket sjölagen). 
 Särskild ledamot i mål om klander av dispasch vid tingsrätt 
 Dispasch är en utredning om haveri till sjöss, skada eller kostnader förknippade därmed eller tvist om försäkringsgivares eventuella ersättningsskyldighet. Inom fyra veckor kan dispaschen klandras hos tingsrätt. 
 75 
  
 Tingsrätt är i dispaschmål i allmänhet domför med tre eller högst fyra lagfarna domare tillsammans med tre särskilda ledamöter (21 kap. 10 § sjölagen). Dessa utses från en förteckning som sjöfartsverket upprättat. De skall vara kunniga i handel och sjöfart och lämpliga att tjänstgöra som särskilda ledamöter i dispaschmål. 
 En särskild ledamot skall vara svensk medborgare. Den som är underårig eller i konkurstillstånd eller som har förvaltare enligt 11 kap. 
  
 74 
  
 Se bl.a. 18 kap. 6 och 7 §§ sjölagen. 
  
 75 
  
 Jfr avsnitt 6.10.7 om dispaschör enligt sjölagen. 
  
 222  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 7 § föräldrabalken får inte vara ledamot (21 kap. 11 § andra stycket sjölagen). 
 Teknisk ledamot i fastighetsdomstol och hovrätt vid handläggning av vissa fastighetsmål 
 Fastighetsdomstolarna handlägger vissa mål med fastighetsrättslig anknytning enligt vad som föreskrivs i lagar och andra författningar. Domstolen består av två lagfarna ledamöter, en eller två tekniska ledamöter och två nämndemän. I vissa mål är sammansättningen två lagfarna ledamöter och tre nämndemän. I dessa mål får en teknisk ledamot ingå istället för en nämndeman. En eller två tekniska ledamöter deltar som regel även vid handläggning av fastighetsmål i hovrätt. Teknisk ledamot i fastighetsdomstol och hovrätt (fastighetsråd) skall ha teknisk utbildning och erfarenhet av fastighetsbildning eller fastighetsvärdering (3 och 13 - 14 §§ lagen [1969:246] om domstolar i fastighetsmål). Fastighetsråd anställs med fullmakt genom beslut av regeringen efter förslag av Tjänsteförslagsnämnden för domstols- väsendet. 
 76 
  
 Kravet på svenskt medborgarskap följer endast av föreskriften om domartjänst i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
 Miljöråd och sakkunnig ledamot i miljödomstol samt miljöråd i Miljööverdomstolen 
 Miljödomstolen består som regel av en ordförande som skall vara lagfaren domare i tingsrätt, ett miljöråd och två sakkunniga ledamöter. Miljöråd skall ha teknisk utbildning och erfarenhet av miljöfrågor. En av de sakkunniga ledamöterna i miljödomstol skall ha erfarenhet av frågor som faller inom verksamhetsområdet för Naturvårdsverket. Ordföranden bestämmer med hänsyn till målets beskaffenhet om den andre sakkunnige ledamoten skall ha erfarenhet av industriell eller kommunal verksamhet (20 kap. 4 § miljöbalken). 
 För fullgörande av Svea hovrätts uppgifter som miljööverdomstol skall det, förutom lagfarna domare, finnas miljöråd. Samma kompe- tenskrav gäller för dessa som för miljöråd vid miljödomstolarna (20 kap. 11 § miljöbalken). 
  
 76  
 39 § förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion och 37 § förordningen (1996:379) med hovrättsinstruktion. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 223 
  
 Miljöråd anställs med fullmakt genom beslut av regeringen efter förslag av Tjänsteförslagsnämnden för domstolsväsendet. 
 77  
 Att miljöråd och sakkunniga ledamöter skall vara svenska medborgare följer endast av föreskriften om domartjänst i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
  
 6.7.6 
  
 Andra anställningar 
  
 Tingsnotarier anställs genom beslut av Domstolsverket enligt föreskrifter i notarieförordningen (1990:469). Endast den som är svensk medborgare får inneha eller utöva en anställning som tingsnotarie (44 § andra stycket förordningen [1996:381] med tings- rättsinstruktion). Vid två tingsrätter och två länsrätter bedrivs försöksverksamhet för att pröva möjligheten att kombinera notarie- tjänstgöring vid tingsrätt och länsrätt. Kravet på svenskt medborgarskap gäller även för sådan anställning. 
 78  
 Enligt 3 § förordningen (1997:139) om försöksverksamhet med förändrad beredningsorganisation vid tingsrätterna får dessa anställa jurister för beredningsändamål (beredningsjurister). Anställning får avse en sammanlagd tid av högst ett år. Ett anställningskrav är att berednings- juristen har fullgjort notariemeritering. Härav följer att han eller hon måste vara svensk medborgare. Försöksverksamheten pågår t.o.m. den 31 december 2001. 
 Vidare får endast den som är svensk medborgare inneha eller utöva anställningar som chef för den administrativa enheten vid hovrätt, som hovrättsfiskal eller som hovrättsfiskalsaspirant (38 § andra stycket förordningen [1996:379] med hovrättsinstruktion). 
 Vid hovrätterna (och kammarrätterna) bedrivs försöksverksamhet för att pröva en ny beredningsorganisation. Försöksverksamheten innebär att aspiranttjänstgöringen ersätts med en ettårig tidsbegränsad anställning som överrättsnotarie (1 § förordningen [1998:1238] om försöksverksamhet vid hovrätterna och kammarrätterna). För anställning som överrättsnotarie krävs att denne har förvärvat notarie- meritering och är svensk medborgare (2 och 4 §§ nämnda förordning jfr 38 § förordningen med hovrättsinstruktion och 38 § förordningen med kammarrättsinstruktion). Under försöksverksamheten, som pågår t.o.m. den 31 december 2000, får endast den som har tjänstgjort som 
  
 77 
  
 Se föregående not. 
  
 78 
  
 Se förordningen (1998:1375) om försöksverksamhet med notarietjänstgöring vid tingsrätt och länsrätt. 
  
 224  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 överrättsnotarie under ett år anställas som hovrätts- eller kammar- rättsfiskal. 
 Krav på svenskt medborgarskap gäller också för kanslichef och revisionssekreterare vid Högsta domstolen. Revisionssekreterarna skall vara lagfarna. (27 § första stycket förordningen [1996:377]) med instruktion för Högsta domstolen). 
  
 6.8 
  
 Anställningar och uppdrag vid allmän förvaltningsdomstol 
  
 Anställda vid förvaltningsdomstolarna 
 Allmänna förvaltningsdomstolar är Regeringsrätten, kammarrätterna och länsrätterna. Ledamöter och föredragande i allmän förvaltnings- domstol skall vara svenska medborgare (28 § första stycket lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). 
 I förarbetena till lagrummet (prop. 1971:30 s. 110) hänvisas till behörighetskraven för domare i allmän domstol. 
 I Regeringsrätten finns, förutom ledamöterna som kallas regeringsråd, regeringsrättssekreterare och andra anställda i enlighet med vad som har beslutats av regeringen eller Domstolsverket. Vid Regeringsrätten finns även ett kansli som förestås av en kanslichef. Endast den som är svensk medborgare får inneha eller utöva anställning som kanslichef eller regeringsrättssekreterare. Regerings- rättssekreterarna skall vara lagfarna. Om kunskaper inom ett särskilt rättsområde behövs får även den som inte är lagfaren anställas som regeringsrättssekreterare (26 § förordningen [1996:378] med instruk- tion för Regeringsrätten). 
 I kammarrätterna finns, förutom ledamöterna - som är kammar- rättspresidenten, kammarrättslagman, kammarrättsråd, kammarrätts- assessorer och särskilda ledamöter i vissa mål - kammarrättsfiskaler, kammarrättsfiskalsaspiranter, överrättsnotarier och andra anställda i enlighet med vad som har beslutats av regeringen eller Domstolsverket. Vid var och en av kammarrätterna finns en administrativ enhet som förestås av en chef. Endast den som är svensk medborgare får inneha eller utöva anställningar som chef för den administrativa enheten, som kammarrättsfiskal eller som kammarrättsfiskalsaspirant (38 § andra stycket förordningen [1996:380] med kammarrättsinstruktion). Även överrättsnotarie skall vara svensk medborgare (se avsnitt 6.7.6). 
 I länsrätt finns lagman och som regel en eller flera rådmän. I de länsrätter som regeringen bestämmer finns också en eller flera chefsrådmän. Lagman, chefsrådman och rådman skall vara lagfarna. De 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 225 
  
 utnämns av regeringen (15 § lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). Övriga ledamöter utgörs av länsrättsfiskaler och särskilda ledamöter i vissa mål. Förutom ledamöterna finns länsrättsnotarier och andra anställda. Endast den som är svensk medborgare får inneha eller utöva en anställning som länsrättsnotarie (39 § andra stycket förordningen [1996:382] med länsrättsinstruktion). Länsrättsnotarier anställs genom beslut av Domstolsverket enligt föreskrifter i notarieförordningen (1990:469). 
 I länsrätternas organisation ingår normalt fast anställda föredraganden. Det krävs inte att de skall vara lagfarna, dvs. ha avlagt juris kandidatexamen eller juristexamen (eller motsvarande examen i annat nordiskt land). Även för kammarrätterna finns möjligheten att anställa föredragande, som inte är notarie, aspirant eller fiskal i kammarrätt. En sådan föredragande skall dock vara lagfaren (19 § förordningen med kammarrättsinstruktion). Det förekommer att regeringen meddelar dispens från nämnda krav. Särskilda före- draganden i länsrätt och kammarrätt har inga dömande uppgifter. Föreskriften om svenskt medborgarskap i 28 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar, som redovisats i början av avsnittet, omfattar båda kategorierna av föredragande. 
 Nämndemän vid länsrätt och kammarrätt 
 Nämndemän skall delta vid handläggningen av vissa mål vid länsrätt och kammarrätt. De utses genom val som i regel förrättas av lands- tingsfullmäktige. Valet skall under vissa förutsättningar vara proportio- nellt. Vid val av nämndemän skall eftersträvas att nämndemannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyn till ålder, kön och yrke. 
 Valbar till nämndeman i kammarrätt eller länsrätt är svensk medborgare som är folkbokförd i det län eller den del av länet som hör till kammarrättens eller länsrättens domkrets och som inte är underårig eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Anställd vid domstol, skattemyndighet, länsstyrelse eller under länsstyrelse lydande myndighet, allmän försäkringskassa eller Riksförsäkringsverket får inte vara nämndeman. Detsamma gäller lagfaren domare, åklagare, polisman och advokat eller annan som har till yrke att föra andras talan inför rätta samt ledamot av skattenämnd eller socialförsäkringsnämnd. Nämndeman i länsrätt får inte samtidigt vara nämndeman i kammarrätt (19 – 20 §§ lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). 
  
 226  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Särskilda ledamöter i vissa mål 
 Vid prövning av mål om fastighetstaxering består länsrätt som regel av en lagfaren domare, en värderingsteknisk ledamot samt två nämndemän som särskilt utsetts för att delta vid behandlingen av sådana mål. Om det behövs med hänsyn till målets omfattning eller någon annan särskild omständighet, får ytterligare antingen en värderingsteknisk ledamot eller en nämndeman ingå i rätten. Vid prövning av mål om allmän fastighetstaxering i kammarrätt ingår tre lagfarna ledamöter samt två särskilda ledamöter. 
 Värderingsteknisk ledamot i länsrätt skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Han eller hon skall ha sakkunskap i fråga om fastighetsvärdering. Bland de värderingstekniska ledamöterna skall finnas företrädd sådan sakkunskap beträffande olika slag av fastigheter (21 kap. 9 § fastighetstaxeringslagen [1979:1152]). Värderingsteknisk ledamot i länsrätt förordnas av regeringen för viss tid i enlighet med vad som anges i 21 kap. 10 § fastighetstaxeringslagen. 
 Regeringen förordnar för högst fem år i sänder för varje kammarrätt minst nio, högst tjugo i praktiska värv förfarna personer med god kännedom om fastighetsförhållanden i allmänhet att efter kallelse inträda såsom ledamöter i kammarrätten vid handläggning av mål om allmän fastighetstaxering. Av dessa personer skall i fråga om varje kammarrätt minst tre äga kunskap beträffande värdering av skogsmark och växande skog, minst två beträffande värdering av vattenfalls- fastighet, minst två beträffande värdering av lantbruksenhet i övrigt och minst två beträffande värdering av annan taxeringsenhet än lantbruks- enhet i övrigt. Särskild ledamot i kammarrätt skall vara svensk medborgare. Han får inte vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken (22 kap. 5 § fastighets- taxeringslagen). 
 Bestämmelserna i 22 kap. fastighetstaxeringslagen, bl.a. kravet på svenskt medborgarskap för särskild ledamot, gäller även i fråga om särskild fastighetstaxering (30 kap. 1 § nämnda lag). 
 Framställningen av en film eller ett videogram skall som huvudregel vara granskad och godkänd av Statens biografbyrå, innan den får visas vid allmän sammankomst eller offentlig tillställning (1 § lagen [1990:886] om granskning och kontroll av filmer och videogram). Av 21 § samma lag framgår att biografbyråns beslut enligt nämnda lag i frågor om granskning av film och videogram får överklagas hos kammarrätten. Regeringen förordnar för högst fem år i sänder minst sex, högst tio personer att efter kallelse inträda som särskilda ledamöter i kammarrätten vid handläggning av mål enligt lagen. Av dessa 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 227 
  
 personer skall hälften ha särskilda kunskaper om film och hälften ha särskilda kunskaper i beteendevetenskapliga ämnen. De särskilda ledamöterna skall vara svenska medborgare (23 § samma lag). 
 Vid laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900) i länsrätt och kammarrätt deltar normalt två särskilda ledamöter (13 a och 17 a §§ lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). De särskilda ledamöterna skall ha god kännedom om kommunal verksamhet. De förordnas av regeringen för tre år (13 b och 17 b §§ samma lag). I 28 § första stycket lagen om allmänna förvaltnings- domstolar föreskrivs att ledamöter i allmän förvaltningsdomstol skall vara svenska medborgare. Medborgarskapskravet omfattar de särskilda ledamöterna. 
  
 6.9 
  
 Särskilt om notariemeritering 
  
 Såsom tidigare redovisats får endast den som är svensk medborgare inneha eller utöva en anställning som tingsnotarie eller länsrättsnotarie. 
 Det förekommer dock att regeringen med stöd av 11 kap. 12 § RF i enskilda fall meddelar dispens från kravet på svenskt medborgarskap för notarietjänstgöring. En förutsättning härför är att sökanden har ansökt om svenskt medborgarskap och det kan förväntas att ansökan kommer att beviljas inom en inte alltför avlägsen tid, i princip sex månader. Om dispens meddelats och personen antas för notarie- tjänstgöring, beslutar notarienämnden hos Domstolsverket om ett tidsbegränsat förordnande på sex månader. Notarien får inte utföra några dömande uppgifter under denna tid. Enligt uppgift från notarienämnden anställs högst ett par personer med dispens om året. Endast i ett fall har en notarie avbrutit sin tjänstgöring på grund av att denne inte uppfyllt kravet på svenskt medborgarskap. Vederbörande återkom efter några år som svensk medborgare och slutförde sin notarietjänstgöring. 
 Notarietjänstgöring fullgörs efter juris kandidatexamen eller juristexamen under en tid av två år. Med svensk juris kandidatexamen och juristexamen jämställs fullbordad juristutbildning som till övervägande del har ägt rum i Danmark, Finland, Island eller Norge. Om denna utbildning skulle vara mer än ett år kortare än den svenska utbildningen, skall sökanden genomgå en kompletteringsutbildning som avslutas med ett kunskapsprov (1 § notarieförordningen [1990:469]). 
 Notarietjänstgöringen fullgörs vid tingsrätt eller länsrätt eller båda slagen av domstolar. Efter särskild prövning får högst sex månaders tjänstgöring hos en annan arbetsgivare tillgodoräknas som notarie- 
  
 228  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 tjänstgöring. Sådan tjänstgöring skall i tiden ligga före domstols- tjänstgöringen. Vid prövning enligt första stycket skall särskilt beaktas tjänstgöringens allmänna juridiska värde men även dess värde för fortsatt arbete vid tingsrätt eller länsrätt (2 och 3 §§ notarie- förordningen). 
 Notariemeritering har förvärvats av den som på ett tillfredsställande sätt har fullgjort notarietjänstgöring. Notarien skall därvid ha utfört domaruppgifter som avses i 18 och 19 §§ förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion eller 20 och 21 §§ förordningen (1996:382) med länsrättsinstruktion. Lagmannen får bl.a. förordna en tingsnotarie som har tjänstgjort minst ett år samt bedöms ha tillräcklig erfarenhet och i övrigt vara lämplig att på eget ansvar handlägga mål som endast rör brott för vilka det inte är föreskrivet svårare straff än böter, dock inte mål om andra i brottsbalken upptagna brott än förargelseväckande beteende och inte heller vårdslöshet i trafik och mål om förvandling av böter. 
 Bevis om notariemeritering utfärdas av den domstol där tjänstgöringen avslutas. Ett sådant bevis skall innehålla uppgift om de arbetsgivare hos vilka tjänstgöringen har fullgjorts och om den tid tjänstgöringen pågått hos varje arbetsgivare (5 och 6 §§ notarieförord- ningen). 
 Krav på notariemeritering ingår bland de behörighetsvillkor som uppställs för att en person skall kunna bli t.ex. beredningsjurist (3 § andra stycket förordningen [1997:139] om försöksverksamhet med förändrad beredningsorganisation vid tingsrätterna), överrättsnotarie (2 och 4 §§ förordningen om försöksverksamhet vid hovrätterna och kammarrätterna), hovrättsfiskal (41 § förordningen med hovrätts- instruktion), kammarrättsfiskal (41 § förordningen med kammarrätts- instruktion), åklagaraspirant (24 § åklagarförordningen [1996:205]) eller kronofogdeaspirant (3 kap. 21 § förordningen [1988:784] med instruktion för exekutionsväsendet). Riksskatteverket har dock möjlighet att meddela undantag från kravet på notariemeritering för kronofogdeaspiranter (se avsnitt 6.14). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 229 
  
 6.10 
  
 Anställningar och uppdrag vid särskilda domstolar samt i vissa nämnder m.m. med anknytning till rättsväsendet 
  
 6.10.1 
  
 Ledamöter i Marknadsdomstolen 
  
 Marknadsdomstolen handlägger ärenden enligt konkurrenslagen (1993:20), marknadsföringslagen (1995:450), lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, lagen (1984:292) om avtals- villkor mellan näringsidkare, produktsäkerhetslagen (1988:1604) och lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseende offentlig upphandling (1 § lagen [1970:417] om marknadsdomstol m.m.). Marknadsdomstolens dom eller beslut i mål och ärenden samt övriga beslut enligt lagen om marknadsdomstol m.m. får inte överklagas (2 §). 
 Marknadsdomstolen består av en ordförande, en vice ordförande samt fem särskilda ledamöter. Ordföranden, vice ordföranden och en av de särskilda ledamöterna skall vara jurister och ha erfarenhet som domare. De andra särskilda ledamöterna skall vara ekonomiska experter. För vice ordföranden samt var och en av de särskilda ledamöterna finns en eller flera ersättare. Bestämmelserna om vice ordförande och särskild ledamot gäller även ersättare. Regeringen utser ordförande, vice ordförande, övriga ledamöter och ersättare i Marknadsdomstolen. Ledamot och ersättare utses för viss tid (3, 4 och 6 §§). 
 Som särskilt behörighetsvillkor föreskrivs i 7 § nämnda lag att ledamot och ersättare i Marknadsdomstolen skall vara svensk medbor- gare och inte får vara underårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
 I förarbetena till lagen (prop. 1970:57 s. 152 och 173 samt PM Ju 1969:27 med förslag till lag om marknadsråd) hänvisas beträffande kravet på svenskt medborgarskap för ledamöterna till motsvarande regel för domare i allmän domstol. 
 Vid Marknadsdomstolen finns sekreterare som biträder med beredningen av ärenden enligt vad domstolen närmare bestämmer (3 § förordningen [1988:1564] med instruktion för Marknadsdomstolen). Det finns inget krav på att sekreterarna skall vara svenska medborgare. 
  
 230  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.10.2 
  
 Ledamöter i Arbetsdomstolen 
  
 Lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister äger tillämpning på rättegången i tvister om kollektivavtal och andra tvister rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, s.k. arbetstvister (1 kap. 1 §). I vissa fall kan annan tvist handläggas gemensamt med arbetstvist. Det finns ett antal undantag från lagens tillämpningsområde (1 kap. 2 §). Arbetsdomstolen prövar arbetstvist antingen som första domstol eller som överrätt vid överklagande i mål som tagits upp av tingsrätt (2 kap.  
 1-3 
  §§). Mot Arbetsdomstolens dom eller beslut får talan inte föras (2 kap. 4 §). 
 Arbetsdomstolen består av högst fyra ordförande, högst fyra vice ordförande samt 17 andra ledamöter. För annan ledamot än ordförande skall finnas högst tre ersättare. Bestämmelserna för ledamot gäller även för ersättare om inte annat särskilt anges. Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen för tre år (3 kap. 1 §). Som särskilda behörighetsvillkor föreskrivs att ledamot (och ersättare för ledamot) skall vara svensk medborgare och inte får vara underårig eller i konkurstillstånd eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken (3 kap. 1 § andra stycket). 
 Ordförande, vice ordförande och tre andra ledamöter utses bland personer som inte kan anses företräda arbetsgivar- eller arbetstagar- intressen. Ordförande och vice ordförande skall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv. De tre andra ledamöterna skall ha särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. Av övriga fjorton ledamöter, s.k. intresserepresentanter, utses fyra efter förslag av Svenska arbetsgivare- föreningen, en efter förslag av Svenska kommunförbundet, en efter förslag av Landstingsförbundet, en såsom representant för staten som arbetsgivare, fyra efter förslag av Landsorganisationen i Sverige, två efter förslag av Tjänstemännens centralorganisation och en efter förslag av Sveriges Akademikers Centralorganisation. Föreskrifterna äger motsvarande tillämpning på utseende av ersättare för sådan ledamot (3 kap. 2 och 3 §§). 
 I förarbetena till lagen (prop. 1974:77) hänvisas till vad som gäller för domare i allmän domstol beträffande kravet på svenskt medborgarskap för ledamöterna i Arbetsdomstolen. 
 I Arbetsdomstolen finns, förutom ledamöter och ersättare för ledamöter, en avdelningsdirektör, sekreterare, notarier och annan personal. Det finns ingen föreskrift om att dessa behöver vara svenska medborgare (jfr 2 § förordningen [1988:1137] med instruktion för Arbetsdomstolen). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 231 
  
 6.10.3 
  
 Ledamöter och föredragande i Patentbesvärsrätten 
  
 Patentbesvärsrätten prövar som förvaltningsdomstol överklagande av beslut av Patent- och registreringsverket enligt vad som föreskrivs i patentlagen (1967:837) eller med stöd därav utfärdade bestämmelser samt i mönsterskyddslagen (1970:485), varumärkeslagen (1960:644), namnlagen (1982:670) och lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden. Vidare prövar Patentbesvärsrätten överklagande av beslut av Statens växtsortnämnd enligt vad som föreskrivs i växtförädlarrättslagen (1997:306) (1 § lagen [1977:729] om Patentbesvärsrätten). 
 I Patentbesvärsrätten finns patenträttsråd. De skall vara tekniskt kunniga eller lagfarna. Patenträttsråd utnämns av regeringen (2 §). 
 Ledamot i Patentbesvärsrätten skall vara svensk medborgare och ha avlagt domared. Den som är underårig eller i konkurs eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte utöva befattning som ledamot. Behörighetskraven gäller även föredragande hos Patentbesvärsrätten som inte är ledamot (7 §). 
 I förarbetena till lagen (prop. 1976/77:96 s. 54) hänvisas beträffande behörighetskraven för ledamöter och föredragande till motsvarande regler för domare i allmän domstol och för ledamöter och föredragande i allmän förvaltningsdomstol. 
 En särskild utredare har fått i uppdrag att se över ordningen för prövning av mål som handläggs vid Patentbesvärsrätten samt av patentmål vid Stockholms tingsrätt. Utredaren skall enligt kommitté- direktiven (dir. 1999:28) bl.a. ta ställning till om Patentbesvärsrättens verksamhet helt eller delvis kan överföras till Stockholms tingsrätt. Utredningsuppdraget skall redovisas senast före utgången av år 2000. 
  
 6.10.4 
  
 Ledamöter i arrendenämnderna och hyresnämnderna 
  
 Arrendenämnderna och hyresnämnderna är förvaltningsmyndigheter. Nämnderna har i viss utsträckning domstolsliknande uppgifter. 
 Arrendenämnderna har bl.a. till uppgift att medla i arrendetvist, pröva tvist om förlängning av arrendeavtal vid jordbruksarrende, bostadsarrende eller fiskearrende eller av avtal om jakträttsupplåtelse 
 79 
  
 79  
 Avtal om jakträttsupplåtelse prövas inte av arrendenämnd efter den 31 december 2001, se SFS 2000:594. 
  
 232  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 eller om villkor för sådan förlängning (se 1 § lagen [1973:188] om arrendenämnder och hyresnämnder). 
 Arrendenämnd består som regel av lagfaren ordförande och två andra ledamöter, s.k. intresserepresentanter. Av de senare ledamöterna skall den ene såsom ägare av jordbruksfastighet eller på liknande sätt ha förvärvat erfarenhet av arrendeförhållanden och den andre vara jordbruksarrendator eller, när ärende rör bostadsarrende, bostads- arrendator. I vissa fall kan arrendenämnd bestå av ordföranden ensam. Ledamot i arrendenämnd skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig och inte heller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. För ledamot i arrendenämnd skall finnas en eller flera ersättare. Bestämmelserna om ledamot gäller även ersättare (2 §). 
 För varje arrendenämnd förordnar regeringen eller myndighet, som regeringen bestämmer, ordförande och lämpligt antal andra ledamöter. Innan annan ledamot än ordförande förordnas, skall sådan riksorganisa- tion av jordägare eller arrendatorer som med hänsyn till medlemsantal, verksamhet och övriga omständigheter kan anses väl företräda den intressegrupp som det är fråga om beredas tillfälle att avge förslag (3 §). 
 Enligt 4 § lagen om arrendenämnder och hyresnämnder har hyresnämnd bl.a. till uppgift att medla i hyres- eller bostadsrättstvist, pröva vissa tvister i anledning av hyresavtal m.m. enligt jordabalken, hyresförhandlingslagen (1978:304) och bostadsrättslagen (1991:614), vara skiljenämnd i hyres- eller bostadsrättstvist, pröva tvist mellan hyresvärd och hyresgästorganisation enligt hyresförhandlingslagen och pröva frågor enligt bostadsförvaltningslagen (1977:792). 
 Hyresnämnd består som regel av en lagfaren ordförande och två andra ledamöter. Av de senare ledamöterna skall den ene vara väl förtrogen med förvaltning av hyresfastighet och den andre vara väl förtrogen med bostadshyresgästers förhållanden eller, när ärendet rör annan lägenhet än bostadslägenhet, med näringsidkande hyresgästers förhållanden. I ärenden enligt bostadsrättslagen skall vad som sagts om hyresfastighet och hyresgästers förhållanden i stället avse bostadsrätts- fastighet och bostadsrättshavares förhållanden. Hyresnämnd får anlita expert att biträda nämnden, om ärendets beskaffenhet eller annat särskilt skäl föranleder det. Ledamot i hyresnämnd och ersättare för ledamot skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig och inte heller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken (5 § jfr med 2 §). 
 För varje hyresnämnd förordnar regeringen eller myndighet, som regeringen bestämmer, ordförande och lämpligt antal andra ledamöter. Innan annan ledamot än ordförande förordnas skall sådan riksorganisa- tion av fastighetsägare, hyresgäster, bostadsrättshavare eller närings- 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 233 
  
 idkare som med hänsyn till medlemsantal, verksamhet och övriga omständigheter kan anses väl företräda den intressegrupp som det är fråga om beredas tillfälle att avge förslag (6 §). 
 Kravet på svenskt medborgarskap för ledamöter i hyres- och arrendenämnderna fanns även i den gamla nämndlagen (2 § lagen [1970:998] om arrendenämnder och hyresnämnder) och i 1968 års lag om hyresnämnder (lagen [1968:349] om hyresnämnder). Kravet motiverades inte särskilt i förarbetena till lagarna. 
 1997 års hyreslagstiftningsutredning föreslog i sitt delbetänkande Nytt system för prövning av hyres- och arrendemål (SOU 1999:15) att de flesta ärenden som hyres- och arrendenämnderna handlägger skulle föras över till tingsrätterna respektive fastighetsdomstolarna och att hyres- och arrendenämnderna skulle avskaffas. Utredningen jämförde intresseledamöterna i hyres- och arrendenämnderna med särskilda ledamöter som tjänstgör i olika domstolar. Det konstaterades att behörighetskraven, bl.a. kravet på svenskt medborgarskap borde behållas (s. 183 f). Utredningens förslag kommer emellertid i huvudsak inte att genomföras. Regeringen avser i stället att under år 2001 remittera ett förslag som administrativt knyter hyres- och arrendenämnderna till tingsrätterna vid de tolv orter det för närvarande finns hyres- och arrendenämnder. 
 80 
  
 6.10.5 
  
 Ledamöter i Rättshjälpsnämnden 
  
 Rättshjälpslagen (1996:1619) innehåller bestämmelser om rättshjälp och rådgivning. Om ett mål eller ärende rörande en rättslig angelägenhet pågår vid domstol, beslutar domstolen i frågor enligt rättshjälpslagen. I annat fall beslutar Rättshjälpsmyndigheten i frågorna. Rättshjälpsmyndigheten beslutar också i vissa ersättnings- frågor (39 §). De flesta av myndighetens beslut kan överklagas till Rättshjälpsnämnden. Nämndens beslut får inte överklagas (44 §). 
 Rättshjälpsnämnden består av en ordförande, som skall vara eller ha varit ordinarie domare, två ledamöter som skall vara advokater samt två övriga ledamöter. Alla ledamöter skall vara svenska medborgare. De får inte vara underåriga eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Regeringen förordnar ledamöter och utser ordförande för viss tid. För ordföranden skall finnas en eller flera ersättare. I övrigt får regeringen utse lämpligt antal ersättare. Bestämmelserna om ordförande och ledamöter tillämpas också på ersättare (48 §). 
  
 80  
 Se förordning (1975:518) om rikets indelning i verksamhetsområden för hyresnämnd och arrendenämnd och skr. 1999/2000:106 s. 59. 
  
 234  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Ledamöterna och ersättarna utses för en tid av högst tre år. De advokater som skall ingå i nämnden utses efter förslag av Sveriges advokatsamfund (3 § förordningen [1990:1049] med instruktion för Rättshjälpsnämnden). 
 I författningskommentaren till 1996 års rättshjälpslag hänvisas beträffande 48 § – bl.a. kravet på svenskt medborgarskap – till 4 § i 1972 års rättshjälpslag. Medborgarskapskravet har inte berörts närmare i förarbetena till lagarna. 
 81 
  
 6.10.6 
  
 Ledamöter i Statens  
  
 va-nämnd 
  
 Statens  
 va-nämnd 
  prövar mål enligt lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar samt mål enligt lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem (1 § lagen [1976:839] om Statens  
 va-nämnd). 
  Nämnden består av ordföranden och fem andra ledamöter. Ordföranden skall vara lagfaren och erfaren i domarvärv. Av de övriga ledamöterna skall en ha sakkunskap och erfarenhet i tekniska frågor avseende vatten och avlopp, fjärrvärme eller naturgas. Två ledamöter skall vara väl förtrogna med förvaltning och skötsel av allmän  
 va-anläggning 
  eller med frågor avseende leverans av fjärrvärme eller naturgas. En ledamot skall vara väl förtrogen med bostadsfastigheters  
 va-förhållanden 
  eller värmeförsörjning. En ledamot skall vara väl förtrogen med va- förhållanden eller värmeförsörjning för annan bebyggelse än bostäder. I den utsträckning det behövs skall för ledamot finnas ersättare. Bestämmelserna om ledamot gäller även ersättare (2 §). 
 Regeringen förordnar ordförande, övriga ledamöter och ersättare i nämnden. Ledamot förordnas för viss tid (3 §). Som behörighetskrav gäller att ledamot i nämnden skall vara svensk medborgare och inte får vara underårig eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken (4 §). Nämndens avgöranden har samma verkan som domstols dom. Dess beslut överklagas hos Svea Hovrätt och målet prövas av hovrätten i dess sammansättning som miljööverdomstol (20 §). 
 I förarbetena till lagen om Statens  
 va-nämnd 
  (prop. 1975/76:149 s. 85) hänvisas beträffande kravet på svenskt medborgarskap för ledamöterna till sista punkten i 36 § tredje stycket lagen (1970:244) om allmänna vatten och avloppsanläggningar. I förarbetena till den lagen (prop. 1970:118 s. 159) anförde departementschefen att reglerna i huvudsak hämtats från lagstiftningen om de statliga hyresnämnderna. Han uttalade vidare att detta syntes lämpligt med hänsyn till att va- nämnden skulle komma att få en liknande ställning som dessa. 
  
 81  
 Prop. 1996/97:9, prop. 1972:4 och Ds Ju 1970:14. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 235 
  
 Eftersom Statens  
 va-nämnd 
  är en myndighet som lyder omedelbart under regeringen följer kravet på svenskt medborgarskap för nämndens ledamöter även av 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
  
 6.10.7 
  
 Dispaschör enligt sjölagen 
  
 Dispasch är, såsom tidigare redovisats, en utredning om haveri till sjöss, skada eller kostnader förknippade därmed eller tvist om försäkringsgivares eventuella ersättningsskyldighet. Bestämmelser om dispasch finns i sjölagen (1994:1009). Dispasch görs här i landet av en dispaschör (en för hela riket placerad i Göteborg). Dispaschören handlägger frågor om s.k. gemensamt haveri och sjöförsäkringstvister som första instans. Överklaganden sker till tingsrätt och målet följer därefter vanlig instansordning. Dispaschören torde vara att betrakta som en annan myndighet än domstol. 
 82  
 Domstolsverket utövar tillsyn över verksamheten. 
 Dispaschören skall vara lagfaren. Det skall finnas en ersättare för dispaschören; en biträdande dispaschör (1 § förordningen [1975:932] om dispaschörsinstruktion). 
 Dispaschör och biträdande dispaschör förordnas av regeringen för högst sex år efter förslag av tjänsteförslagsnämnden för domstols- väsendet. Dispaschör och biträdande dispaschör skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig eller försatt i konkurs eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Han eller hon får inte driva sjöfart eller sjöförsäkringsverksamhet och inte heller eljest befatta sig med tjänst, uppdrag eller verksamhet som kan hindra hans eller hennes befattning med dispaschörsgöromålen (14  
 –15 
  §§). Förordnande för dispaschör och biträdande dispaschör upphör med utgången av den månad under vilken han eller hon fyller 67 år. Om dispaschören dessförinnan mister sitt svenska medborgarskap, försätts i konkurs eller får förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken upphör dock förord- nandet genast (18 §). 
  
 6.10.8 
  
 Gode män vid fastighetsbildningsförrättning 
  
 Fastighetsbildning är en i enlighet med fastighetsbildningslagen (1970:988) företagen åtgärd genom vilken fastighetsindelningen ändras eller servitut bildas, ändras eller upphävs. Frågan om fastighetsbildning prövas vid en förrättning som handläggs av lantmäterimyndighet. 
  
 82  
 Jfr Festskrift till Lane s. 263 ff (Wong), 1997. 
  
 236  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 Vid fastighetsbildningsförrättning består lantmäterimyndigheten av en förrättningslantmätare. Dessutom skall två gode män ingå i myndigheten när förrättningslantmätaren finner att det behövs eller när sakägare begär det och oskäligt dröjsmål inte föranleds därav. I utförandet av tekniska göromål skall gode män aldrig deltaga. Har förrättningen betydande omfattning, får antalet gode män ökas, om det kan påskynda handläggningen. Flera än två gode män får dock inte samtidigt delta i handläggningen av samma fråga (4 kap. 1 §). 
 Gode män utses genom val av kommunfullmäktige. God man skall inom kommunen vara valbar till nämndeman i tingsrätt. I likhet med vad som gäller för nämndemän måste således god man vara svensk medborgare. Vidare skall god man ha erfarenhet i fråga om tätorts- förhållanden eller vara kunnig i jordbruks- eller skogsbruksfrågor. God man utses för fyra år. Upphör god man att vara valbar, är uppdraget förfallet. Rättegångsbalkens bestämmelser om skyldighet att mottaga uppdrag som nämndeman och att kvarstå i uppdraget samt att efter avgång fortfarande tjänstgöra äger motsvarande tillämpning i fråga om god man. Det är länsstyrelsen som bestämmer antalet gode män (4 kap. 2 §). 
 Förrättningslantmätare anställs av lantmäterimyndigheten. Det upp- ställs inte något krav på att förrättningslantmätare skall vara svensk medborgare. 
 Såsom lantmäterimyndighetens beslut gäller, om förrättningsmän- nen har olika mening, vad två av dem säger. Har varje förrättningsman sin mening, gäller förrättningslantmätarens mening. Ifråga om pengar eller annat som utgör viss mängd skall dock den mening gälla som avser den näst största mängden (4 kap. 17 §). 
  
 6.10.9 
  
 Synemän vid arrendesyn 
  
 Enligt 9 kap. 23 § jordabalken skall avräkning mellan jordägare och arrendator ske när arrendestället avträds. Avräkning skall även ske tidigare om avtal därom träffats. I samband med förlängning av arrendeavtal skall avräkning alltid ske om mer än nio år förflutit från tillträdet eller från närmast föregående avräkning. Om annat inte avtalats skall avräkning grundas på syn vid avräkningsperiodens början och slut. Syn skall förrättas av minst två med ortens jordbruks- förhållanden förtrogna synemän, vilka utses bland personer som av länsstyrelse förklarats behöriga att hålla syn (9 kap. 24 § jordabalken). Smith skall vara svensk medborgare och får inte vara underårig och inte heller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Han eller hon 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 237 
  
 skall vara förtrogen med arrende- och jordbruksförhållandena i länet (2 § förordningen [1971:704] om synemän enligt 9 kap. jordabalken). 
 Behörighetsförklaring skall avse en tid av tre år men skall återkallas om Shah upphör att vara svensk medborgare, får förvaltare eller bedöms vara olämplig som syneman (4 och 5 §§). 
 I förarbetena till jordabalken - arrendelagsutredningens betänkande (SOU 1968:57 s. 425) Jordbruksarrende - hänvisades beträffande be- hörighetsvillkoren för synemän till motsvarande regler för nämndemän i rättegångsbalken. Vid ikraftträdandet av förordningen uppställdes i 2 § krav på att synemän skulle vara valbara till nämndemän vid tiden för länsstyrelsens förordnande. 2 § fick sin nuvarande lydelse år 1991 (SFS 1991:672). Den ändrade lydelsen infördes i samband med att bestämmelserna om nämndemän, bl.a. mandatperiodens längd, ändrades (prop. 1987/88:138). 
  
 6.10.10 
  
 Ledamöter i övervakningsnämnderna och Kriminalvårdsnämnden 
  
 Övervakningsnämnderna 
 Övervakningsnämnderna har till uppgift att beträffande från fängelsestraff villkorligt frigivna och till skyddstillsyn dömda, bl.a. meddela särskilda föreskrifter om vad den frigivne respektive skyddstillsynsdömde skall iaktta under prövotiden samt besluta om varning eller förlängning av övervakningen vid misskötsamhet. 
 En övervakningsnämnd består av ordförande, vice ordförande och tre andra ledamöter om inte regeringen förordnar att viss nämnd skall ha flera ledamöter (37 kap. 1 §). Ordförande och vice ordförande förordnas av regeringen. Tillfällig ersättare för dessa förordnas av kriminalvårdsstyrelsen. Nämnda befattningshavare skall vara lagfarna och ha erfarenhet av tjänstgöring som domare (37 kap. 2 §). De måste således vara (eller åtminstone ha varit) svenska medborgare. Övriga ledamöter utses genom val. För dessa väljs lika många ersättare. 
 Val förrättas av kommunfullmäktige eller landsting eller av flera sådana korporationer gemensamt, allt beroende på om nämndens verksamhetsområde omfattar en eller flera kommuner, kommun som inte ingår i landstingskommun och flera län eller delar av län. Ledamot och annan än tillfällig ersättare utses för fyra år (37 kap. 2 §). 
 Valbar till ledamot eller ersättare i övervakningsnämnd är den som har rösträtt vid val av kommunfullmäktige, som är folkbokförd inom nämndens verksamhetsområde och som inte fyllt eller under mandatperioden fyller sjuttio år. Den som har förvaltare enligt 11 kap. 
  
 238  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 7 § föräldrabalken får inte väljas till ledamot eller ersättare. Inte heller får lagfaren domare, åklagare, polisman, kriminalvårdstjänsteman eller advokat eller den som eljest har till yrke att föra andras talan inför rätta väljas till ledamot eller ersättare. Övervakningsnämnden prövar självmant den valdes behörighet. Upphör en ledamot att vara valbar, är uppdraget förfallet (37 kap. 3 §). 
 Kriminalvårdsnämnden 
 Om den som har dömts till fängelse inte är nöjd med ett beslut av en övervakningsnämnd i fråga om t.ex. särskilt meddelad föreskrift (26 kap. 11, 15, 18, 19 eller 22 § BrB), får han eller hon hos kriminal- vårdsnämnden begära prövning av beslutet (37 kap. 7 § andra stycket BrB). 
 Kriminalvårdsnämnden består av ordförande och fyra andra ledamöter. Ledamöter och ersättare utses av regeringen för en tid av fem år. Ordföranden skall vara eller ha varit innehavare av domarämbete och måste därför vara (eller åtminstone ha varit) svensk medborgare. För övriga ledamöter finns inget krav på svenskt medborgarskap eller viss tids bosättning i Sverige (37 kap. 4 §). Vid förfall för ordföranden tjänstgör i hans ställe en av regeringen därtill utsedd ledamot eller en ersättare som kunnat förordnas till ordförande. Detta innebär att en ledamot eller ersättare utöver ordföranden måste vara svensk medborgare. 
  
 6.11 
  
 Anställningar inom åklagarväsendet 
  
 Åklagare 
 Enligt 5 § LOA får endast svensk medborgare ha en anställning som åklagare. Även åklagaraspirant måste vara svensk medborgare. Detta följer indirekt av 24 § åklagarförordningen (1996:205) vari föreskrivs att den som efter juris kandidatexamen eller juristexamen har förvärvat notariemeritering 
 83  
 får antas som åklagaraspirant. 
 Beträffande bakgrund och motiv till kravet på svenskt medborgar- skap för åklagare, se avsnitt 6.4.6. 
 Diskrimineringsutredningen ansåg att motiveringen till bestäm- melserna i LOA i stort sätt alltjämt var övertygande och föreslog därför 
  
 83  
 Jfr avsnitt 6.9. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 239 
  
 ingen ändring av kravet på svenskt medborgarskap för åklagare och poliser. 
 84 
  
 Ekobrottsmyndigheten 
 Ekobrottsmyndigheten är en åklagarmyndighet för bekämpning av ekonomisk brottslighet. Vid myndigheten handläggs bl.a. mål om brott mot borgenärer enligt 11 kap. brottsbalken, mål enligt lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelser m.m., skattebrottslagen (1971:69) och aktiebolagslagen (1975:1385) (1 och 2 §§ förordningen [1997:898] med instruktion för Ekobrottsmyndigheten). 
 Chefen för Ekobrottsmyndigheten är generaldirektör och har vid handläggning av åklagarfrågor ställning som överåklagare. General- direktören utses av regeringen. Vid Ekobrottsmyndigheten finns fyra avdelningar. Dessa är indelade i åklagarkamrar. Varje avdelning leds av en avdelningschef. Denne har vid handläggning av åklagarfrågor ställning som biträdande överåklagare. Avdelningscheferna vid Eko- brottsmyndigheten anställs genom beslut av regeringen efter anmälan av riksåklagaren och generaldirektören. Endast den som är svensk medborgare får vara generaldirektör eller avdelningschef (13 § samma förordning). 
 Riksåklagaren (RÅ) 
 RÅ är central förvaltningsmyndighet för åklagarväsendet som lyder under regeringen. För innehav eller utövande av befattningen som RÅ och biträdande riksåklagare krävs svenskt medborgarskap enligt 11 kap. 9 § tredje stycket RF (se avsnitt 6.6.2). 
 RÅ, som beslutar om sin organisation, får förordna biträdande åklagare hos sig. Dessa biträdande åklagare får i den omfattning som RÅ bestämmer utföra åklagaruppgifter som RÅ får utföra, med undantag för beslut om att väcka eller fullfölja åtal i Högsta domstolen (10 § förordningen [1989:847] med instruktion för Riksåklagaren). Endast den som är svensk medborgare får vara biträdande åklagare hos RÅ (14 § samma förordning). 
  
 84  
 Ds A 1984:6 s. 136 och 142. 
  
 240  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.12 
  
 Anställningar och uppdrag inom polisväsendet 
  
 Polisman 
 Att endast svensk medborgare får ha anställning som polisman framgår av 5 § LOA. I 1 kap. 4 § första stycket polisförordningen (1998:1558) anges vilka personalkategorier som är att anse som polismän. 
 Med polisman avses vid tillämpning av lag eller annan författning 
  
 1. 
  
 länspolismästare, biträdande länspolismästare, polismästare, polis- överintendent, polisintendent och polissekreterare, 
  
 2. 
  
 kommissarie, inspektör och polisassistent samt polisaspirant som under tjänstgöringstid fullgör aspirantutbildning vid en polis- myndighet, 
  
 3. 
  
 överdirektören vid Rikspolisstyrelsen, 
  
 4. 
  
 den som i sin anställning vid Rikspolisstyrelsen skall delta i sådan polisverksamhet som leds av Rikspolisstyrelsen och sådan anställd vid Rikspolisstyrelsen som avses i 1 eller 2, och 
  
 5. 
  
 chef för arbetsenhet och avdelningschef vid Rikspolisstyrelsen liksom rektorn vid Polishögskolan, om dessa tidigare haft anställning som avses i 1 eller 2. 
  
 Bestämmelserna om polisman tillämpas inte på den som inte uppehåller sin befattning som polisman. 
 Att vad som föreskrivs om polismän också gäller militärpolismän och beredskapspolismän följer av förordningen (1980:123) med reglemente för militärpolisen och förordningen (1986:616) om bered- skapspolisen. 
 Varje län utgör ett polisdistrikt. I varje polisdistrikt finns en polismyndighet som ansvarar för polisverksamheten inom distriktet. Chef för en polismyndighet är en länspolismästare. Såsom framgår ovan är denne polisman och skall således vara svensk medborgare enligt 5 § LOA. Länspolismästare anställs genom beslut av regeringen enligt föreskrifter i 6 kap.  
 1-3 
  §§ polisförordningen. 
 Beträffande bakgrund och motiv till kravet på svenskt medborgar- skap för poliser, se avsnitt 6.4. 
 Ledamöter i polisstyrelser och polisnämnder 
 För ledningen av polismyndigheten finns en polisstyrelse. Polisstyrel- sen består av polismyndighetens chef (länspolismästaren) och av det antal övriga ledamöter som regeringen bestämmer. Sistnämnda ledamö- 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 241 
  
 ter utses av regeringen. För dessa skall lika många suppleanter utses. De ledamöter och suppleanter som utses skall vara svenska medborgare, vara bosatta inom distriktet och ha rösträtt vid val av kommunfullmäktige. De bör utses så att erfarenhet av kommunal verksamhet blir företrädd bland dem. Vidare bör beaktas att de olika delarna av polisdistriktet blir representerade (5 § polislagen [1984:387]). 
 Polisstyrelsen får inrätta en eller flera polisnämnder för att under styrelsen leda polismyndigheten inom den eller de delar av polisdistriktet som styrelsen bestämmer. I en polisnämnd skall ingå antingen polischefen eller den ställföreträdande polischefen och det antal övriga ledamöter, lägst fem och högst tio, som polisstyrelsen bestämmer. Dessa ledamöter utses av polisstyrelsen. Polisstyrelsen får bestämma att också chef för polisområde skall ingå. För de ledamöter som utses av polisstyrelsen skall lika många suppleanter utses. I fråga om de ledamöter och suppleanter som utses av polisstyrelsen gäller som behörighetsvillkor bl.a. att de skall vara svenska medborgare (5 a § polislagen). 
 Utsedda ledamöter eller suppleanter i polisstyrelser eller i polisnämnder förlorar omedelbart sitt uppdrag, om de inte längre är behöriga därför att de upphör att vara svenska medborgare, att vara bosatta inom polisdistriktet eller att ha rösträtt vid val till kommunfullmäktige (2 kap. 4 § polisförordningen). 
 Kommunaldemokratiska kommittén föreslog att kravet på svenskt medborgarskap för ledamöter i polisstyrelse skulle tas bort. 
 85  
 Föredragande statsrådet anförde i propositionen över förslaget 
 86  
 att polisstyrelsen hade getts mycket stora befogenheter att besluta om polisverksamheten. Hon framhöll att det innebar att polisstyrelsen kunde komma att handlägga frågor om försvars- och beredskaps- planläggning, utlänningsärenden och ärenden rörande utlännings- kontroll och andra frågor där ett utländskt medborgarskap var svårt att förena med att vara ledamot i polisstyrelsen. Med hänsyn främst till dessa omständigheter ansåg hon inte att kravet på svenskt medborgarskap skulle efterges i fråga om polisstyrelsens ledamöter. 
 Rikspolisstyrelsen 
 Rikspolisstyrelsen (RPS) är central förvaltningsmyndighet för polis- väsendet och har tillsyn över detta. RPS skall bl.a. verka för 
  
 85 
  
 Ds C 1983:4 s. 163 f. 
  
 86 
  
 Prop. 1985/86:7 s. 28. 
  
 242  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 planmässighet, samordning och rationalisering inom polisväsendet. Rikskriminalpolisen, Polishögskolan och Säkerhetspolisen (SÄPO) ingår i RPS. SÄPO har bl.a. till uppgift att förebygga brott mot rikets säkerhet samt leda polisverksamhet som gäller terroristbekämpning. RPS är också chefsmyndighet för Statens kriminaltekniska labora- torium. 
 När RPS leder polisverksamhet skall vad som i lag eller annan författning föreskrivs om polismyndighet i tillämpliga delar gälla även RPS (7 § polislagen). 
 Föreskrifter om RPS:s ledning, styrelse och organisation finns i förordningen (1989:773) med instruktion för Rikspolisstyrelsen. Kravet på svenskt medborgarskap för anställda vid RPS framgår dock av 4 § polisförordningen (se ovan). Att rikspolischefen och ledamöterna i RPS:s styrelse skall vara svenska medborgare följer av föreskrifterna i 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
  
 6.13 
  
 Anställningar och uppdrag med anknytning till Försvarsmakten 
  
 6.13.1 
  
 Ledamöter i förfogandelagens värderingsnämnder 
  
 Förfogandelagen (1978:262) skall tillämpas i krig och kan efter förordnande av regeringen helt eller delvis tillämpas även vid krigsfara, andra utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför Sveriges gränser eller av att Sverige har varit i krig eller krigsfara och om det till följd av dessa förhållanden föreligger knapphet eller betydande fara för knapphet inom riket på egendom av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, eller om det är nödvändigt med hänsyn till försvarsberedskapen att inkalla totalförsvarspliktiga till viss tjänstgöring (se 1 och 2 §§). För att tillgodose totalförsvarets eller folkförsörjningens ofrånkomliga behov av egendom eller tjänster, som inte utan olägenhet kan tillgodoses på annat sätt, får för statens eller annans räkning förfoganden ske enligt förfogandelagen. Förfogande får dock inte riktas mot staten. Genom förfoganden kan t.ex. viss egendom tas i anspråk med äganderätt eller nyttjanderätt samt anvisningar av olika slag meddelas ägare eller innehavare av egendomen  
 (4-6 
  §§). 
 Vid förfogande utgår ersättning (17 §). För handläggning av ersättningsärenden finns en central värderingsnämnd (Riksvärderings- nämnden) och lokala värderingsnämnder (18 § första stycket). För 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 243 
  
 handläggning av ersättningsärenden rörande visst slag av egendom kan inrättas särskild värderingsnämnd för hela riket. I fråga om sådan nämnd gäller vad som är föreskrivet om Riksvärderingsnämnden (18 § andra stycket). 
 Riksvärderingsnämnden består av ordförande och fyra andra ledamöter. För varje ledamot finns en eller flera ersättare. Bland annat bestämmelsen i 20 § gäller även ersättare (19 §). Ledamöterna i Riksvärderingsnämnden utses för viss tid av regeringen. Som be- hörighetskrav gäller bl.a. att de skall vara svenska medborgare. Ordföranden och ytterligare en ledamot skall vara eller ha varit ordinarie domare (20 §). 
 Lokal värderingsnämnd består av ordförande och två andra ledamöter. För varje ledamot finns en eller flera ersättare. Bestämmel- serna i 26 § om ledamot gäller även ersättare (25 §). 
 Ledamöterna och ersättare utses av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Uppdrag att vara ledamot får bara den undandra sig som har fyllt sextio år eller har haft sådant uppdrag i tre år eller har förhinder på grund av sin tjänst. Ledamot skall ha allmän erfarenhet i ersättnings- och värderingsfrågor. Ledamot i lokal värderingsnämnd för visst slag av egendom skall ha ingående erfarenhet av värdering av sådan egendom. Ledamot skall vara svensk medborgare. Den som är underårig eller i konkurstillstånd eller som har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken får inte utöva befattning som ledamot. Inte heller får någon samtidigt vara ledamot i Riksvärderingsnämnden och lokal- värderingsnämnd (26 §). 
 Rekvisitions- och förfogandeutredningen anförde i betänkandet Förfogandelagstiftningen (SOU 1975:65 s. 128) att "av 11 kap. 9 § regeringsformen torde följa att ledamot av riksvärderingsnämnden skall vara svensk medborgare". När det gäller ledamot i lokal värderingsnämnd motiverades kravet på svenskt medborgarskap med att det låg i sakens natur att ledamotskap av värderingsnämnd kunde medföra kännedom om förhållande av betydelse för rikets säkerhet eller om förhållande som var av betydelsefullt allmänt eller enskilt ekonomiskt intresse (s. 130). 
  
 6.13.2 
  
 Ledamöter i inskrivningsnämnderna vid Totalförsvarets pliktverk 
  
 Vid Totalförsvarets pliktverk skall det finnas inskrivningsnämnder till det antal och med de verksamhetsområden som verket bestämmer. Bl.a. omprövar inskrivningsnämnderna vissa beslut av verket. Inskriv- ningsnämnd består av en ordförande som utses av verket, och valda 
  
 244  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 ledamöter till det antal som regeringen föreskriver, minst fyra. För varje landsting, eller kommun som inte ingår i ett landsting, inom inskrivningsnämndens verksamhetsområde skall minst en ledamot väljas. De valda ledamöterna utses för fyra år av de landsting och kommuner som skall vara företrädda i nämnden. För ordföranden och de valda ledamöterna skall det finnas ersättare. Dessa utses på samma sätt som de ordinarie ledamöterna. Ledamöterna och ersättarna skall vara svenska medborgare och ha rösträtt vid kommunala val  
 (10-13 
  §§ förordningen [1995:648] om instruktion för Totalförsvarets pliktverk). 
 Ordföranden och ersättaren för denne är militärer. Medborgar- skapskravet följer beträffande dessa kategorier därför redan av 5 § LOA. 
  
 6.13.3 
  
 Behörighetskrav för kvinnor som genomgår militär grundutbildning 
  
 I lagen (1994:1810) om möjlighet för kvinnor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning föreskrivs att kvinnor som vill få anställning som yrkes- eller reservofficerare skall genomgå grundutbildning hos Försvarsmakten. Även kvinnor som, utan att vilja få anställning som yrkes- eller reservofficerare, under höjd beredskap vill tjänstgöra i sådana befattningar inom totalförsvaret som kräver längre grundutbildning än 60 dagar skall genomgå grundutbildning enligt nämnda lag (1 §). Vidare föreskrivs att antagning till grund- utbildning sker efter ansökan och en särskild antagningsprövning, som skall motsvara mönstring enligt 2 kap. 2 och 3 §§ lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt (3 §). 
 Till grundutbildningen får endast antas kvinnor som är svenska medborgare (4 § förordningen [1995:240] om möjlighet för kvinnor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning). 
  
 6.13.4 
  
 Frivilligt försvarsverksamma 
  
 En myndighet med uppgifter inom totalförsvaret får ingå ett skriftligt avtal med en person som tillhör en frivillig försvarsorganisation (en frivillig) om att denne skall tjänstgöra inom totalförsvaret (2 § förordningen [1994:524] om frivillig försvarsverksamhet). Avtal om tjänstgöring i Försvarsmakten får ingås med den som fyllt 18 år. Den som skall tjänstgöra i Försvarsmakten skall vara svensk medborgare (4 §). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 245 
  
 Som krigsfrivilliga i Försvarsmaktens krigsorganisation får antas de som inte redan är tjänstgöringsskyldiga vid Försvarsmakten (1 § förordningen [FFS 1987:12] om krigsfrivilliga vid Försvarsmakten). Den som antas som krigsfrivillig skall vara svensk medborgare, under antagningsåret fylla lägst 19 år och med hänsyn till militär eller civil utbildning eller andra kvalifikationer vara lämplig för tjänstgöring i Försvarsmaktens krigsorganisation (2 §). 
  
 6.13.5 
  
 Tjänstgöring i hemvärnet 
  
 Hemvärnet har till uppgift att skydda viktiga totalförsvarsanläggningar i hembygden (allmänt hemvärn) och skydda en myndighets eller ett företags egna anläggningar och verksamhet (driftvärn). Det allmänna hemvärnet får även delta i annan verksamhet där Försvarsmakten medverkar. Hemvärnet ingår i Försvarsmakten (1 § hemvärns- förordningen [1997:146]). 
 Försvarsmakten får anta personal till hemvärnet genom att ingå avtal med en person om att han eller hon skall tjänstgöra som hemvärnsman. Avtal om sådan tjänstgöring får ingås med den som fyllt 18 år, är svensk medborgare och är lämplig för tjänstgöring i hemvärnet (5 §). 
  
 6.14 
  
 Anställningar vid kronofogdemyndigheterna 
  
 Kronofogdemyndigheten är regional myndighet för frågor om verkställighet enligt utsökningsbalken (UB) och andra författningar för frågor om indrivning enligt lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m., om något annat inte följer av särskilda föreskrifter, samt för handläggning av mål enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning och ärenden om frivillig skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334). Kronofogde- myndigheten är också regional myndighet för frågor om tillsyn i konkurs. Som verkställande myndighet skall kronofogdemyndigheten verka för att betalningsförpliktelser som kan bli föremål för verk- ställighet fullgörs i rätt tid och ordning. 
 För den exekutiva verksamheten är landet indelat i tio regioner med en kronofogdemyndighet i varje region. Chef för varje kronofogde- myndighet är en regionkronodirektör. Kronofogdemyndighetens styrelse består av högst tio personer. Regionkronodirektören ingår i styrelsen och är dess ordförande. En av ledamöterna är vice ordförande 
  
 246  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 (3 kap.  
 3-5 
  §§). Riksskatteverket (RSV) är chefsmyndighet inom exekutionsväsendet. 
 Regionkronodirektören förordnas av regeringen för en bestämd tid efter anmälan från RSV. Anställning som chef närmast under regionkronodirektören beslutas av RSV efter förslag av kronofogde- myndigheten. RSV får uppdra åt en kronofogdemyndighet att anställa en sådan chef. Andra anställningar beslutas av kronofogdemyndigheten (3 kap. 14 §). Andra styrelseledamöter än regionkronodirektören utses av regeringen för en bestämd tid (3 kap. 15 §). 
 Enligt 1 kap. 3 § UB handläggs mål om verkställighet (utsöknings- mål) av kronofogde eller annan tjänsteman hos kronofogdemyndighe- ten (förrättningsman). Vilken tjänsteman som får handla på myndighetens vägnar är en intern behörighetsfråga som regleras administrativt. Föreskrifter om vilka exekutiva åtgärder som olika slags tjänstemän har behörighet att vidta finns i myndighetens handlägg- ningsordning. 
 Endast den som är svensk medborgare får anställas som regionkronodirektör, chefskronofogde, kronofogde, biträdande krono- fogde, kronofogdeaspirant, kronokommissarie, kronoinspektör eller kronoassistent (3 kap. 20 § förordningen [1988:784] med instruktion för exekutionsväsendet). 
 Krav på svenskt medborgarskap för kronofogdeaspiranter, krono- fogdar och chefskronofogdar följer som regel också av att de skall ha fullgjort notarietjänstgöring (se avsnitt 6.9). Av 3 kap. 21 § förord- ningen med instruktion för exekutionsväsendet framgår att en kronofogdeaspirant skall ha avlagt juris kandidatexamen eller mot- svarande examen 
 87  
 och förvärvat notariemeritering enligt notarie- förordningen. RSV får i det enskilda fallet medge undantag från kravet på notariemeritering om det finns särskilda skäl. 
 RSV har upplyst att verket meddelar fyra till fem dispenser per år från kravet på notariemeritering. Verket är restriktiv i sin bedömning av om särskilda skäl skall anses föreligga. För dispens krävs att sökanden har meriter likvärdiga med de som erhålls under tjänstgöring som notarie och sökanden skall genom sina meriter fått övning i en juridisk metod på motsvarande sätt som en notarie. 
 Chefskronofogde och kronofogde skall uppfylla villkoren för anställning som kronofogdeaspirant och ha genomgått kronofogde- utbildning. 
  
 87  
 Med svensk juris kandidatexamen och juristexamen jämställs under vissa förutsättningar fullbordad juristutbildning som till övervägande del har ägt rum i Danmark, Finland, Island eller Norge. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 247 
  
 Diskrimineringsutredningen föreslog inte någon ändring beträffande kraven på svenskt medborgarskap för innehav eller utövande av ifråga- varande anställningar hos kronofogdemyndigheterna. Utredningen framhöll att kronofogdemyndigheterna var exekutiva myndigheter som i hög grad kunde sägas vara bärare av samhällets offentliga makt samt att deras beslut kunde få mycket vittgående konsekvenser för den enskilde. Enligt utredningen hade tjänsterna vid kronofogde- myndigheterna - i likhet med tjänsterna som domare och polisman - en sådan central plats i den svenska statsapparaten att de borde vara förbehållna landets egna medborgare. 
 88 
  
 6.15 
  
 Övriga anställningar och uppdrag 
  
 Brown 
  
 Överinspektör vid Elsäkerhetsverket 
  
 Elsäkerhetsverket är förvaltningsmyndighet för tekniska säkerhets- frågor på elområdet. 
 Elsäkerhetsverkets generaldirektör är chef för verket. Hos verket finns en teknisk direktör som är generaldirektörens ställföreträdare (4 § förordningen [1992:1139] med instruktion för Elsäkerhetsverket). 
 Att generaldirektören, som förordnas av regeringen, skall vara svensk medborgare följer av 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
 Elsäkerhetsverkets verksamhet är indelad i en central del – med ansvar för föreskrifter, elanläggningssäkerhet och elmaterielsäkerhet – och en distriktsorganisation med ansvar för lokal tillsynsverksamhet. Inom verket finns enheter med de uppgifter som verket särskilt anger. Varje enhet leds av en chef (5 §). 
 Fyra distriktskontor (Stockholm, Skellefteå, Kristinehamn och Hässleholm) utövar den regionala tillsynen av elanläggningar som exempelvis skolor, industrier och kontor. Av 12 § nämnda förordning framgår att endast den som är svensk medborgare får inneha eller utöva tjänst som chef för distrikt inom organisationen för lokal till- synsverksamhet. Tjänsterna tillsätts av Elsäkerhetsverket. Distrikts- cheferna har titeln överinspektör. 
 Verksjuristen på Elsäkerhetsverket har upplyst att medborgar- skapskravet möjligen kan bero på att överinspektören såsom chef för ett distrikt måste kunna utföra tillsyn av elektriska anläggningar inom Försvarsmakten. Hon uteslöt dock inte att kravet på svenskt medborgarskap kunde vara en kvarleva från tiden då Statens Elektriska Kommission fanns. 
  
 88  
 Ds A 1984:6 s. 142. 
  
 248  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.15.2 
  
 Ledamöter i Oljekrisnämnden 
  
 Oljekrislagen (1975:197) tillämpas för att säkerställa fullföljandet av Sveriges åtagande i det avtal om ett internationellt energiprogram (IEP) som undertecknades i Paris den 18 november 1974 (programmet innebär i stort att Sverige har skyldighet att under vissa omständigheter begränsa sin oljekonsumtion). Enligt lagen kan ägare eller innehavare av råolja eller oljeprodukter under vissa omständigheter bli skyldig att avstå egendomen till staten eller annan eller att underkasta sig förbud eller föreskrifter beträffande dess användning m.m.  
 (3-6 
  §§). 
 Frågan om ersättning för egendom som tas i anspråk med stöd av lagen handläggs av Oljekrisnämnden. Nämnden består av ordförande och fyra andra ledamöter. Ordföranden och ytterligare en ledamot skall vara eller ha varit ordinarie domare. För varje ledamot finns en eller flera ersättare. Bestämmelserna i övrigt om ledamot gäller även ersättare. Nämndens beslut kan inte överklagas. För varje ledamot skall finnas en eller flera ersättare (8 §). Regeringen utser ledamöterna och ersättare för dem för viss tid (9 §). Ledamöterna skall bl.a. vara svenska medborgare (10 § första stycket). Eftersom Oljekrisnämnden är en myndighet som lyder omedelbart under regeringen följer kravet på svenskt medborgarskap för ledamöterna redan av 11 kap. 9 § tredje stycket RF. 
 Sekreteraren i Oljekrisnämnden har upplyst att regeringen har utsett ledamöter i Oljekrisnämnden, men att nämnden inte vid något tillfälle har handlagt ärende enligt lagen. Nämnden har inte någon anställd personal eller egen budget. 
  
 6.15.3 
  
 Ledamöter i en statlig kommitté 
  
 En kommitté är en grupp personer som efter regeringens bemyndigande har tillkallats av ett statsråd för att utreda en viss fråga. Den är en tillfällig myndighet som avvecklas när uppdraget är fullgjort. Kommittéerna har till uppgift att ta fram fakta, analysera dem och lägga fram förslag. Det förekommer också att utredningsuppdrag på motsvarande sätt lämnas till en enda person som arbetar under samma förutsättningar som kommittéerna. En sådan person kallas särskild utredare. 
 I kommittéförordningen (1998:1474) föreskrivs bl.a. följande. En kommitté består av en ordförande och en eller flera ledamöter. Ordföranden leder kommitténs arbete. Ledamöter får foga reservationer och särskilda yttranden till kommitténs betänkande. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 249 
  
 En kommitté kan biträdas av bl.a. sakkunniga, experter och sekrete- rare. Sakkunniga skall i samma utsträckning som ledamöter få del av de handlingar som är avsedda för kommittén. De har rätt att närvara vid kommitténs sammanträden och att delta i kommitténs överläggningar samt foga särskilda yttranden till kommitténs betänkande. Experter biträder kommittén i den omfattning som kommittén eller ordföranden bestämmer. Om kommittén går med på det, får den som är expert foga ett särskilt yttrande till kommitténs betänkande i frågor som omfattas av expertuppdraget. 
 Kommittéförordningen utesluter inte att medverkande kan knytas till kommittén även i andra former, t.ex. genom särskilda referensgrupper. Detta framgår vanligtvis av kommittédirektiven. Det är också möjligt att lägga ut olika uppdrag på myndigheter,  
 (konsult-) 
  företag och enskilda (t.ex. forskare). 
 Eftersom alla myndigheter som har att vända sig till regeringen för att inhämta direktiv eller för att rapportera om sin verksamhet anses lyda direkt under regeringen, kan endast den som är svensk medborgare vara ledamot av en statlig kommitté (11 kap. 9 § tredje stycket RF). Kravet på svenskt medborgarskap torde gälla även särskild utredare. 
 För övriga medverkande i kommittéer och utredningar uppställs inget uttryckligt krav på svenskt medborgarskap. Emellertid rekryteras i stor utsträckning hovrätts- och kammarrättsassessorer till uppdrag som sekreterare. Även bland experter och sakkunniga är det vanligt att de tjänstgör eller har tjänstgjort som domare. För innehav och utövande av domartjänst krävs, såsom tidigare redovisats, svenskt medborgarskap. 
  
 6.15.4 
  
 Ledamöter i skattenämnderna 
  
 Riksskatteverket leder och ansvarar för taxeringsarbetet i landet. I varje region finns en skattemyndighet som ansvarar för taxeringsarbetet i regionen. Varje skattemyndighet har ett eller flera skattekontor. Vid varje skattekontor finns en skattenämnd (2 kap. 1 § taxeringslagen [1990:324]). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer får besluta att en skattenämnd skall bestå av flera avdelningar. Bestämmelserna om skattenämnd gäller även avdelning. 
 Taxeringsärende avgörs i skattenämnd, om ärendet 
  
 avser omprövning av en tvistig fråga och nämnden inte tidigare prövat de omständigheter och bevis den skattskyldige åberopar, 
  
 avser en skälighets- eller bedömningsfråga av väsentlig ekonomisk betydelse för den skattskyldige, eller 
  
 av någon annan särskild anledning bör prövas i nämnden. 
  
 250  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 I skattenämnd finns ordförande, vice ordförande och övriga ledamöter. Om nämnden består av flera avdelningar, skall det finnas en ordförande för varje avdelning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer antalet vice ordförande vid varje skattekontor (2 kap. 5 §). Ordföranden och vice ordföranden i skattenämnden skall vara tjänstemän vid skattemyndighet. De förordnas av Riksskatteverket för högst fyra år i taget (2 kap. 6 § första stycket). 
 Ordförande och vice ordförande i skattenämnd behöver inte ha rösträtt vid kommunala val (jfr med övriga ledamöter, se nedan). 
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fastställer det antal övriga ledamöter i skattenämnden som skall finnas vid varje skattekontor. Sådana ledamöter väljs för högst fyra år. För val av dessa ledamöter gäller följande. 
 Val av annan ledamot än ordförande och vice ordförande i skattenämnd förrättas av landstingsfullmäktige. I Gotlands län förrättas valet av kommunfullmäktige i Gotlands kommun. Om en skattenämnds verksamhetsområde omfattar flera landsting eller ett landsting jämte Gotlands kommun, skall ledamöter väljas av dessa i proportion till folkmängden i landstinget respektive kommunen. Valet skall under vissa förutsättningar vara proportionellt. Vid val av ledamöter skall eftersträvas att lekmannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyn till ledamöternas ålder, kön och yrke (7 kap. 5 §). 
 Valbar till annan ledamot i skattenämnd än ordförande och vice ordförande är den som har rösträtt vid val av kommunfullmäktige och är folkbokförd i en kommun som ingår i skattemyndighetens verksamhetsområde och inte har förvaltare enligt 11 kap. 7 § för- äldrabalken. Tjänsteman inom skatteförvaltningen eller vid allmän förvaltningsdomstol eller nämndeman i allmän förvaltningsdomstol får inte väljas till ledamot i skattenämnd (frånsett ordförande och vice ordförande som skall vara tjänstemän vid skattemyndighet, se ovan). Den som har fyllt sextio år eller uppger giltigt hinder är inte skyldig att ta emot uppdrag som ledamot (7 kap. 6 §). 
 Bestämmelser om taxering av fastighet finns i fastighets- taxeringslagen (1979:1152). Riksskatteverket leder och ansvarar för skatteförvaltningens verksamhet enligt denna lag och skattemyndighe- ten leder och ansvarar för verksamheten i regionen (17 kap. 1 §). Beslut i taxeringsärende fattas av skattemyndigheten i den region där fastigheten är belägen. Vissa av taxeringsärendena avgörs i skattenämnd (se 20 kap. 3 §). Skattenämnd enligt taxeringslagen utgör även skattenämnd vid fastighetstaxering (17 kap. 3 §). 
 Kravet på rösträtt vid val till kommunfullmäktige innebär att utlänning som inte är medborgare i EU, Norge eller Island skall ha varit 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 251 
  
 folkbokförd i minst tre år i följd för att vara valbar till ledamot i skattenämnd. 
  
 6.15.5 
  
 Överförmyndare och ledamöter i över- förmyndarnämnd 
  
 I varje kommun skall det finnas en överförmyndare, om inte kommunen i stället bestämmer att det skall finnas en överförmyndarnämnd (19 kap. 1 och 2 §§ föräldrabalken). Överförmyndare och ledamot i överförmyndarnämnd samt ersättare för dessa väljs av kommunfullmäktige för en period om fyra år (19 kap. 5 och 6 §§). 
 Överförmyndare, ledamot i överförmyndarnämnd och ersättare skall ha rösträtt vid val till kommunfullmäktige och vara folkbokförda i kommunen. De får inte vara i konkurs eller ha förvaltare. Lagfaren tjänsteman vid tingsrätt får inte vara överförmyndare eller ledamot i överförmyndarnämnd eller ersättare inom domsagan om inte regeringen meddelar särskilt tillstånd (19 kap. 8 §). 
 Tidigare krav på svenskt medborgarskap togs bort genom en lagändring år 1986. I propositionen 1985/86:7 hänvisades till att utländska medborgare som hade varit bosatta i Sverige i minst tre år alltsedan 1976 års val hade kunnat väljas till ledamot av samtliga kommunala och landstingskommunala nämnder utom överförmyndar- nämnd. Föredragande statsrådet ansåg inte att det fanns hållbara skäl för en särregel för överförmyndare och ledamöter i överförmyndar- nämnd. Det fick enligt föredraganden i stället ankomma på dem som utser personer att inneha dessa uppdrag att bevaka att personerna i fråga hade tillräckliga insikter i svensk rätt och svensk förvaltning. Hon tillade att sådana insikter normalt kräver att de som utses till i vart fall överförmyndare sedan lång tid har vistats i Sverige. 
 År 1997 fick medborgare i EU, Norge och Island samma rätt som svenska medborgare att rösta. För övriga utlänningar erfordras alltjämt tre års folkbokföring i Sverige för valbarhet som överförmyndare och ledamot i överförmyndarnämnd. 
  
 6.15.6 
  
 Medborgarvittnen 
  
 För att tillgodose allmänhetens intresse av insyn i polisverksamheten får en kommun utse trovärdiga personer att som medborgarvittnen följa polisens arbete inom det polisdistrikt till vilket kommunen hör (1 § lagen [1981:324] om medborgarvittnen). 
 Medborgarvittnen väljs av kommunfullmäktige till det antal och för 
  
 252  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 SOU 2000:106 
  
 den tid som fullmäktige bestämmer. Valbar till medborgarvittne är var och en som är folkbokförd inom kommunen och som inte är underårig eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. Den som inte är svensk medborgare är valbar endast om hon eller han sedan tre år är folkbokförd i Sverige. Den som är anställd inom polisväsendet får inte väljas till medborgarvittne. Om ett medborgarvittne upphör att vara valbar, förfaller uppdraget genast (2 och 3 §§). Medborgarvittnen är inte att anse som kommunalt förtroendevalda i kommunallagens mening (jfr 4 kap. 1 § nämnd lag). 
 Har medborgarvittnen utsetts skall polisen i enlighet med vad kommunen har bestämt bereda dem tillfälle att närvara när polisverksamhet utövas. Detta gäller dock inte om av särskilda skäl hinder möter med hänsyn till rikets säkerhet, allmän ordning och säkerhet, vittnes eller annan enskilds säkerhet till liv eller hälsa eller polisens uppgift att förebygga eller beivra brott. Det gäller inte heller om vittnets närvaro skulle vara oförenlig med en bestämmelse i lag eller annan författning (5 §). 
 Beträffande utlänningars möjlighet att vara medborgarvittnen uttalade departementschefen (prop. 1980/81:13 s. 137 f) följande. 
 Bl.a. med hänsyn till att även invandrare berörs av polisverksamheten i dess olika former har jag vidare bedömt det som mindre lämpligt att föreskriva ett förbud mot att utlänning väljs till medborgarvittne. I huvudsaklig överensstämmelse med vad som gäller för valbarhet till kommun- fullmäktige och andra kommunala organ har istället föreskrivits att den som inte är svensk medborgare vid valtillfället skall vara kyrkobokförd i riket sedan tre år (jfr 2 kap. 3 och 4 §§ kommunallagen). 
 Kravet på tre års folkbokföring innebär att såväl medborgare från länder inom EU, Norge och Island som övriga utlänningar, måste ha varit bosatta i Sverige i minst tre år för att de skall vara valbara som medborgarvittnen. 
  
 6.15.7 
  
 Ledamöter i styrelsen för allmän försäkringskassa och i socialförsäkringsnämnd 
  
 De allmänna försäkringskassorna  
 är självständiga förvaltningsenheter med en egen ekonomi (s.k. fristående offentligrättsliga organ). De är varken statliga eller kommunala organ utan enskilda juridiska personer. I prop. 1996/97:63 beskriver regeringen de allmänna försäkrings- kassorna som från staten fristående offentligrättsliga organ vilka vid 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 253 
  
 myndighetsutövning kan 
  
 betraktas 
  
 som 
  
 förvaltningsmyndigheter 
  
 (s. 88). 
  
 Verksamheten 
  
 finansieras 
  
 med 
  
 statliga anslag. Riks- 
  
 försäkringsverket utövar tillsyn över försäkringskassorna. 
 Varje försäkringskassa har en styrelse samt ett antal social- försäkringsnämnder som beslutar om t.ex. förtidspension och arbetsskadeersättning. Antalet nämnder beror på områdets storlek och invånarantal. Det finns i princip en försäkringskassa i varje landsting. Verksamheten styrs från centralkontoret som i allmänhet ligger i länets residensstad. Kontakten med allmänheten sker via lokalkontor som finns i kommunens tätorter. 
 Den allmänna försäkringskassans styrelseledamöter utses av regeringen, som regel för en period om fyra år. Regeringen utser ordförande och vice ordförande i styrelsen. Ledamöterna utses på förslag av de politiska partier som finns representerade i det eller de landsting eller den kommun som utgör försäkringskassans verk- samhetsområde. Härvid skall eftersträvas att fördelningen av ledamöterna sker proportionellt i förhållande till partiernas representa- tion i landstinget respektive kommunen. 
 Endast den som har rösträtt vid val till kommunfullmäktige och är folkbokförd inom den allmänna försäkringskassans verksamhetsområde får utses till styrelseledamot. Styrelseledamoten får inte ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken (18 kap. 32 § lagen [1962:381] om allmän försäkring). 
 Kravet på rösträtt vid val till kommunfullmäktige innebär att utlänning som inte är medborgare i EU, Norge eller Island skall ha varit folkbokförd i tre år i följd för att vara valbar som styrelseledamot. 
 Enligt 18 kap. 16 § lagen om allmän försäkring skall den allmänna försäkringskassans styrelse inrätta  
 socialförsäkringsnämnder 
 . En socialförsäkringsnämnd skall bl.a. avgöra ärenden om rätt till förtidspension, särskild efterlevandepension, handikappersättning och vårdbidrag (18 kap. 17 §). Socialförsäkringsnämnden är en integrerad del av försäkringskassans organisation. Försäkringskassans beslut i försäkringsärenden fattas antingen av en tjänsteman hos kassan eller av en socialförsäkringsnämnd. Ledamöterna i nämnden liksom tjänste- männen fattar beslut i försäkringskassans namn där handläggningen inklusive beslutsfattande i enskilda ärenden utgör myndighetsutövning (se prop. 1997/98:41 s. 80). 
 Vad som enligt 18 kap. 32 § samma lag (se ovan) gäller för uppdrag som ledamot i styrelse i allmän försäkringskassa gäller även i fråga om uppdrag som ledamot i socialförsäkringsnämnd (18 kap. 33 § fjärde stycket). 
  
 254  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 6.16 
  
 Säkerhetsklassade anställningar 
  
 6.16.1 
  
 Regleringen i säkerhetsskyddslagen 
  
 Säkerhetsskydd 
 Med säkerhetsskydd avses enligt 6 § säkerhetsskyddslagen (1996:627) dels skydd mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet, dels skydd i andra fall av uppgifter som omfattas av sekretess enligt sekretesslagen (1980:100) och som rör rikets säkerhet, dels skydd mot brott som innebär användning av våld, hot eller tvång för politiska syften (terrorism), även om brotten inte hotar rikets säkerhet. Med rikets säkerhet avses såväl den yttre säkerheten för det nationella oberoendet som den inre säkerheten för det demokratiska statsskicket. 
 I säkerhetsskyddslagen och den anknytande säkerhetsskydds- förordningen (1996:633) anges bl.a. vad som i dessa delar krävs av myndigheter, företag och andra organ samt enskilda som bedriver verksamhet av betydelse för rikets säkerhet. I lagen finns bestämmelser om säkerhetsprövning (vad som tidigare kallades personalkontroll) av personer som genom anställning eller på annat sätt deltar i verksamhet som är av betydelse för rikets säkerhet eller som är viktig för skyddet mot terrorism. 
 Säkerhetsskyddslagen gäller enligt 1 § vid verksamhet hos 
  
 1. 
  
 staten, kommunerna och landstingen, 
  
 2. 
  
 aktiebolag, handelsbolag, föreningar och stiftelser över vilka staten, kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande, och 
  
 3. 
  
 enskilda, om verksamheten är av betydelse för rikets säkerhet eller 
  
 särskilt behöver skyddas mot terrorism. 
 För riksdagen och dess myndigheter gäller dock endast  
 11-29 
  §§, dvs. bestämmelserna om säkerhetsprövning, och t.ex. inte lagens regler om säkerhetsskydd och tillträdesbegränsning. 
 I verksamhet där lagen gäller skall det säkerhetsskydd finnas som behövs med hänsyn till verksamhetens art, omfattning och övriga omständigheter. Säkerhetsskyddet skall utformas med beaktande av enskildas rätt att enligt tryckfrihetsförordningen ta del av allmänna handlingar. Säkerhetsskyddet skall förebygga att uppgifter som omfattas av sekretess och som rör rikets säkerhet obehörigen röjs, ändras eller förstörs (informationssäkerhet), att obehöriga får tillträde till platser där de kan få tillgång till sådana uppgifter eller där verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet bedrivs (till- trädesbegränsning), och att personer som inte är pålitliga från säkerhetssynpunkt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 255 
  
 säkerhet (säkerhetsprövning). Säkerhetsskyddet skall även i övrigt förebygga terrorism (7 §). 
 Säkerhetsprövning 
 Säkerhetsprövning skall göras innan en person genom anställning eller på något annat sätt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet eller anlitas för sysslor som är viktiga för skyddet mot terrorism. Prövningen skall klarlägga om personen kan antas vara lojal mot de intressen som skyddas i säkerhetsskyddslagen (se 6 § ovan) och i övrigt pålitlig från säkerhetssynpunkt. Säkerhetsprövning skall omfatta registerkontroll och särskild personutredning under vissa i lagen angivna förutsättningar. 
 Föreskrifter om villkoren för och omfattningen av registerkontroll och särskild personutredning finns i  
 12-16 
  och 18 §§ säkerhets- skyddslagen. Registerkontrollen knyter i huvudsak an till olika anställningar eller annat deltagande och inte, som i vissa andra länder, till person. 
 Registerkontroll skall göras vid säkerhetsprövning som gäller anställning, uppdrag, tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, utbildning, besök eller något annat deltagande i verksamhet, om anställningen eller deltagandet i verksamheten har placerats i säkerhetsklass (13 § första stycket). Registerkontroll skall inte göras när det gäller uppdrag som offentlig försvarare, ombud inför domstol 
 89  
 eller ledamot av riksdagen eller i fullmäktige eller när det gäller liknande uppdrag (13 § andra stycket). 
 Registerkontroll får göras även i andra fall, om det behövs för skyddet mot terrorism och det finns särskilda skäl samt efter fram- ställan från en annan stat under vissa förutsättningar. Registerkontroll får underlåtas, om det står klart att någon kontroll inte behövs, därför att den som säkerhetsprövningen avser tidigare har kontrollerats på motsvarande sätt. 
 Den 1 juli 1996 inrättades Registernämnden som bl.a. har till uppgift att i ärenden om registerkontroll enligt säkerhetsskyddslagen pröva frågor om utlämnande av uppgifter från polisregister, uppgifter från andra register som omfattas av polisdatalagen (1988:622) och övriga uppgifter som RPS eller SÄPO behandlar enligt polisdatalagen om de inte ingår i en förundersökning eller särskild undersökning i kriminalunderrättelseverksamhet (1 § förordningen  
 [ 
 1996:730 
 ]  
 med instruktion för Registernämnden). De senaste åren har det samman- 
  
 89  
 Jfr 21 kap. 3 § RB, se avsnitt 12.1. 
  
 256  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 lagda antalet till Registernämnden inkomna ärenden varit 69.303 (1997), 79.733 (1998) respektive 63.485 (1999). Av det totala antalet ärenden för år 1999 var cirka 60 procent hänförliga till försvaret (i detta sammanhang Försvarsmakten, Försvarets Materielverk och Total- försvarets pliktverk) och resterande del till andra myndigheter m.m. 
 90  
 Ärendena aktualiseras och föredras av personal från SÄPO. Register- nämnden beslutar endast om uppgifterna får lämnas ut. Beslutet får inte överklagas. SÄPO redovisar därefter vad som är känt. Det är den berörda myndigheten som självständigt beslutar om en viss person skall få det sökta arbetet vid myndigheten. Nämnden och SÄPO tar inte ställning i den frågan ens om myndigheten vänder sig till dem med en förfrågan. 
 Omfattningen av säkerhetsprövningen är beroende av i vilken säkerhetsklass en anställning (eller annat deltagande) placerats. Utläm- nande av uppgifter vid registerkontroll får omfatta (i) för säkerhetsklass 1 eller 2; varje uppgift som finns tillgänglig om den kontrollerade och, om det är oundgängligen nödvändigt, om make eller sambo, och (ii) för säkerhetsklass 3; uppgifter om den kontrollerade i belastningsregistret,  
 SÄPO-registret 
  och uppgifter som annars behandlas hos SÄPO (21 § ). 
 Avgörande för om den kontrollerade skall anställas eller skall få delta i det aktuella arbetet skall grundas på en helhetsbedömning med utgångspunkt i bl.a. personlig kännedom om vederbörande, de uppgifter som har kommit fram vid registerkontrollen och vid den särskilda personutredningen. 
 Enligt Young blir ingen föremål för registerkontroll utan att först ha lämnat sitt godkännande. De uppgifter som framkommer vid register- kontrollen kommuniceras alltid med den kontrollerade (med undantag för vissa hemliga uppgifter). Den kontrollerade har möjlighet att återkalla sin ansökan om viss anställning och därmed förhindra att uppgifterna lämnas ut till berörd myndighet. Registerkontrollen tar i genomsnitt 57 dagar. 
 Placering i säkerhetsklass 
 Enligt 17 § säkerhetsskyddslagen skall en anställning eller annat delta- gande i verksamhet, under vissa förutsättningar, placeras i säkerhets- klass enligt en tregradig skala  
 (1-3) 
  beroende på dels i vilken omfattning en anställd, eller någon annan som lagen gäller för, får del av uppgifter som omfattas av sekretess och som är av betydelse för 
  
 90  
 Registernämndens verksamhetsberättelse för år 1999, m.m., den 16 februari 2000, bilaga 3. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 257 
  
 rikets säkerhet, dels vilken betydelse för rikets säkerhet uppgifterna har. 
 För att en anställning eller annat deltagande i verksamhet skall placeras i säkerhetsklass 1 krävs att deltagandet i stor omfattning medför tillgång till sekretessbelagda uppgifter av synnerlig betydelse för rikets säkerhet. Villkoret för placering i säkerhetsklass 2 är att den som deltar i verksamheten i en omfattning som inte är obetydlig får del av sekretessbelagda uppgifter av synnerlig betydelse för rikets säkerhet. Säkerhetsklass 3 avser den som i övrigt får del av uppgifter som omfattas av sekretess och som är av betydelse för rikets säkerhet, om ett röjande av uppgifterna kan antas medföra men för rikets säkerhet som inte endast är ringa. 
 Beslut om placering i säkerhetsklass och om registerkontroll fattas av riksdagen och dess myndigheter såvitt avser riksdagens förvalt- ningsområde, och i övrigt av regeringen. Regeringen kan delegera beslutsbehörigheten till myndigheter och andra för vilka bestämmel- serna om registerkontroll gäller (20 § säkerhetsskyddslagen), vilket har skett i stor omfattning. Delegation får dock ske till aktiebolag, handelsbolag, föreningar och stiftelser över vilka staten, kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande eller enskilda som bedriver verksamhet av betydelse för rikets säkerhet eller särskilt behöver skyddas mot terrorism, eller enskilda som staten träffat säkerhetsskyddsavtal med, endast om det finns särskilda skäl. 
 I  
 18-20 
  §§ säkerhetsskyddsförordningen och i bilagan till förord- ningen anges de myndigheter m.fl. som genom regeringens delegering har rätt att besluta om inplacering av olika befattningar i säkerhetsklasser och som också kan besluta om registerkontroll. 
 Försvarsmakten beslutar om placering i säkerhetsklasser när det gäller anställning eller uppdrag hos en anbudsgivare eller leverantör med vilken en myndighet har ingått säkerhetsskyddsavtal enligt 8 § säkerhetsskyddslagen. När det gäller säkerhetsskyddsavtal som har ingåtts av Regeringskansliet, fattar i stället Regeringskansliet dessa beslut (18 § säkerhetsskyddsförordningen). 
 91 
  
 Kommuner, landsting och de myndigheter som anges i bilagan till förordningen beslutar om placering i säkerhetsklass 2 och 3 samt registerkontroll i fråga om den egna verksamheten, registerkontroll när det gäller anställning eller uppdrag hos en anbudsgivare eller leverantör med vilken de har ingått säkerhetsskyddsavtal enligt 8 § säkerhets- 
  
 91  
 Den särskilda kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet (Ju 1999:09) beslutar om placering i säkerhetsklasser och om registerkontroll i fråga om juridiska biträden och andra enskilda som skall delta i kommissionens verksamhet (18 a §). 
  
 258  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 skyddslagen, och placering i säkerhetsklass 2 och 3 samt register- kontroll när det gäller bolag, föreningar och stiftelser som de utövar ett rättsligt bestämmande inflytande över. När en statlig myndighet som inte finns angiven i bilagan utövar ett rättsligt bestämmande inflytande över ett bolag, en förening eller en stiftelse, beslutar den myndighet som är funktionsansvarig 
 92  
 för verksamheten om placering i säkerhetsklass 2 och 3 och om registerkontroll för bolaget, föreningen eller stiftelsen. Sveriges Radio Aktiebolag, Sveriges Television Aktiebolag och Teracom Aktiebolag beslutar om placering i säkerhetsklass 2 och 3 och om registerkontroll när det gäller den egna personalen (19 § säkerhetsskyddsförordningen). 
 När det gäller enskilda som bedriver säkerhetskänslig verksamhet beslutar den myndighet som är funktionsansvarig för den ifrågavarande verksamheten om placering i säkerhetsklass 2 och 3 samt om register- kontroll (20 § säkerhetsskyddsförordningen). 
 Myndigheter och andra som förordningen gäller för, men som inte med stöd av 18 - 20 §§ får besluta om placering i säkerhetsklasser eller om registerkontroll, skall begära att regeringen fattar sådana beslut (21 § säkerhetsskyddsförordningen). 
 I praktiken innebär regleringen att regeringen fattar beslut om placering i säkerhetsklass 1 efter förslag från de olika myndigheterna. Ofta är det frågan om befattningar som myndighetschef samt ytterligare någon högre befattning. Myndigheterna fattar själva beslut om placering i säkerhetsklass 2 och 3. SÄPO har enligt egen uppgift inte någon helhetssyn vad gäller omfattningen av den säkerhetsklassning som sker på myndighetsnivå. Inom kommuner och landsting torde endast ett fåtal befattningar vara inplacerade i säkerhetsklass. 
 Krav på svenskt medborgarskap för vissa säkerhetsklassade anställningar 
 Av 29 § säkerhetsskyddslagen följer att en anställning vid staten, en kommun eller ett landsting som är säkerhetsklassad får innehas endast av den som är svensk medborgare. Kravet på svenskt medborgarskap gäller inte sådant deltagande i verksamhet som enligt 13 § första stycket vid sidan om anställning skall föranleda registerkontroll. I enskilda fall får regeringen medge undantag från kravet på svenskt medborgarskap. Enligt SÄPO har regeringen meddelat dispens endast i 
  
 92  
 Med funktionsansvarig avses i säkerhetsskyddsförordningen myndighet som är funktionsansvarig enligt beredskapsförordningen (1993:242), dvs. myndighet som har ansvaret för samordning m.m. för viss verksamhet inom totalförsvaret (14 § beredskapsförordningen). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 259 
  
 enstaka fall. Från Försvarsmakten har upplysts att dispens såvitt känt inte har meddelats för någon säkerhetsklassad anställning inom Försvarsmakten. 
 Kravet på svenskt medborgarskap gäller bara i fråga om anställningar. Den som inte har svenskt medborgarskap kan alltså i annan form än anställning - efter säkerhetsprövning - delta i verksam- het som är säkerhetsklassad. Vidare bör det noteras att kravet på svenskt medborgarskap endast gäller säkerhetsklassade anställningar inom den offentliga sektorn. Något motsvarande krav ställs alltså inte upp när det gäller andra typer av anställningar i den offentliga verksamheten eller när det gäller anställningar i företag eller andra subjekt som anlitas för säkerhetsskyddade uppdrag. 
 Tillsyn över säkerhetsskyddet 
 Försvarsmakten kontrollerar säkerhetsskyddet när det gäller myndig- heter som hör till Försvarsdepartementet  
 utom  
 Kustbevakningen, Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Styrelsen för psykologiskt försvar och civilbefälhavarna. RPS kontrollerar säkerhetsskyddet när det gäller Kustbevakningen, Överstyrelsen för civil beredskap, Statens räddningsverk, Styrelsen för psykologiskt försvar, civilbefälhavarna  
 och övriga myndigheter  
 utom JK (39 § säkerhetsskyddsförordningen). 
 Säkerhetsskyddet hos bolag, föreningar och stiftelser som avses i 1 § 2 säkerhetsskyddslagen samt enskilda som anges i 1 § 3 samma lag kontrolleras av den funktionsansvariga myndigheten (40 § samma förordning). 
 Säkerhetsskyddet hos anbudsgivare och leverantörer som har träffat säkerhetsskyddsavtal (enligt 8 § första stycket samma lag) skall kontrolleras av den avtalsslutande myndigheten (41 § samma förord- ning). 
 Kontroll av säkerhetsskyddet hos sådana bolag, föreningar och stiftelser som avses i 1 § 2 säkerhetsskyddslagen samt enskilda som avses i 1 § 3 och 8 § säkerhetsskyddslagen kan även utföras av RPS och Försvarsmakten (42 § samma förordning). 
 RPS får meddela närmare föreskrifter om verkställigheten av säkerhetsskyddslagen i fråga om förfarandet vidd registerkontroll. Sådana föreskrifter som avser kontroll av personal vid Försvarsmakten skall beslutas efter samråd med Försvarsmakten (43 §). RPS och Försvarsmakten får meddela ytterligare föreskrifter om verkställigheten av säkerhetsskyddslagen för sina respektive tillsynsområden (44 §). SÄPO utför de uppgifter som ålagts RPS inom säkerhetsskyddet. 
  
 260  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 16.6.2 
  
 Bakgrund och motiv till kravet på svenskt medborgarskap för säkerhetsklassade offentliga anställningar 
  
 Säkerhetsskyddslagen och säkerhetsskyddsförordningen trädde i kraft den 1 juli 1996 och ersatte personalkontrollkungörelsen (1969:446) och förordningen (1975:608) om krav på svenskt medborgarskap för tillträde till vissa statliga tjänster. Enligt den sistnämnda förordningen fick en myndighet inte tillsätta en statlig tjänst som hade hänförts till skyddsklass enligt personalkontrollkungörelsen med annan än svensk medborgare. Myndigheten fick inte heller förordna annan än svensk medborgare att utöva tjänsten. 
  
 SÄPO-kommittén 
  förordade i sitt slutbetänkande Säkerhetspolisens arbetsmetoder, personalkontroll och meddelarfrihet (SOU 1990:51 s. 274 f) att tjänster som då benämndes skyddsklass 2 (säkerhetsklass 3 enligt nuvarande regler) borde vara öppna även för utländska medborgare. Kommittén anförde bl.a. följande. 
 Det bör vara möjligt att på ett mer nyanserat sätt föreskriva vilka tjänster som bör kräva svenskt medborgarskap än att som nu indirekt låta skyddsklassningen vara helt och hållet avgörande. Det kan inte uteslutas att på det sättet utlänningar i onödan utestängs från möjligheten att inneha vissa befattningar trots att detta inte är motiverat från sakliga utgångspunkter. Med den utvidgning till personalkontroll som kommittén har föreslagit framstår det som än mer angeläget att inte redan den omständigheten att en befattning är hänförd till skyddsklass regelmässigt kan diskvalificera en utlänning från att kunna inneha befattningen. För innehav av befattningar som är särskilt känsliga från säkerhetssynpunkt är det enligt kommitténs mening rimligt att alltjämt bibehålla kravet på svenskt medborgarskap, medan för övriga tjänster i stället – på samma sätt som för svenska medborgare – bör vara tillräckligt att pålitligheten prövas inom ramen för en personalkontroll. 
 Förslaget innebar att huvuddelen av de över 400 000 tjänster och uppdrag som då var skyddsklassade enligt personalkontrollkungörelsen skulle vara öppna för utländska medborgare. 
 Säkerhetsskyddsutredningen tog i sitt betänkande Säkerhetsskydd (SOU 1994:149 s. 217 f) avstånd från  
 SÄPO-kommitténs 
  uppfattning. Utredningen ansåg – mot bakgrund av de överväganden i frågan om kommunala befattningar som gjorts i samband med lagstiftningen om civilt försvar (se nedan) – att det då inte fanns anledning att inta en annan ståndpunkt när det gällde den statliga sidan. I anslutning till detta anförde emellertid utredningen att det kunde finnas anledning att 
  
 SOU 2000:106 
  
 Offentliga anställningar och uppdrag  
 261 
  
 återkomma till frågan om medborgarskapet, eventuellt i samband med en mera genomgripande översyn av utländska medborgares ställning. 
 Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO) invände i sitt remissyttrande över Säkerhetsskyddsutredningens betänkande att utländska medborgare borde ha samma möjlighet som svenskar att få tillträde till anställningar som har placerats i säkerhetsklass 3. Till stöd för invändningen anförde DO att ett omotiverat krav på svenskt medborgarskap medför dels att det svenska samhället onödigt begränsar sin tillgång till duglig arbetskraft, dels att bilden av utländska medborgare som mindre pålitliga kan komma att förstärkas på bekostnad av de goda relationer mellan olika etniska grupper som också är en viktig del av ett lands säkerhet. DO beaktade i samman- hanget också att registerkontroll enligt Säkerhetsskyddsutredningens förslag skulle kunna ske av utländska medborgare. 
 I propositionen Lag om civilt försvar (prop. 1994/95:7) behandlade regeringen bl.a. frågor om säkerhetsskyddet i kommuner och landsting. Vidare diskuterades i det sammanhanget kravet på svenskt medborgar- skap. 
 Regeringen konstaterade att inriktningen beträffande utländska medborgares rättsliga ställning i landet hade inneburit en strävan att de i större utsträckning skulle ha möjlighet att aktivt delta i sam- hällsutvecklingen. I en kris- eller krigssituation kunde det emellertid enligt regeringen hända att en utländsk medborgare många gånger hade sin lojalitet hos det land där han var medborgare. I tider av ökade internationella spänningar kunde utländska medborgare komma att utsättas för olika former av påtryckningar, och risken för loja- litetskonflikter var betydligt större än för den som är svensk med- borgare. Regeringen konstaterade vidare att när det gällde svenska medborgare, fanns det också betydligt bättre möjligheter att göra en personbedömning med hjälp av personkontroll än vad som var fallet med en utländsk medborgare, eftersom denne oftast tillbringat en stor del av sitt liv i ett annat land – något som gjorde det svårt för svenska myndigheter att erhålla tillförlitliga uppgifter om hans förflutna (s. 88). 
 Regeringen framhöll i propositionen (s. 87 f) nödvändigheten av att ställa upp vissa krav för att en tjänsteman eller en uppdragstagare skall anses behörig att hantera sekretessbelagd information av betydelse för totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt. Med hänsyn till kommuner- nas och landstingens stora betydelse för beredskapsförberedelserna och det ökade ansvar som skulle åläggas dem genom den nya lagen om civilt försvar talade enligt regeringen goda skäl för att endast den som är svensk medborgare borde få ta del av sekretessbelagda uppgifter av betydelse för totalförsvaret eller Sveriges säkerhet i övrigt, medverka i beredskapsplanläggningen eller delta i ledningsövningar. Regeringen 
  
 262  
 Offentliga anställningar och uppdrag 
  
 SOU 2000:106 
  
 föreslog däremot inte någon begränsning av rätten för förtroendevalda utländska medborgare att delta i handläggningen av ärenden som innehåller sekretessbelagd information. 
 Den nya lagen (1994:1720) om civilt försvar trädde i kraft den 1 juli 1995. I lagens 9 kap. 2 § föreskrevs att en befattning hos en kommun eller ett landsting vars innehavare i inte obetydlig omfattning får del av sekretessbelagda uppgifter som rör totalförsvaret eller rikets säkerhet i övrigt får innehas endast av den som är svensk medborgare och pålitlig från säkerhetssynpunkt. 
 93 
  
 Mot bakgrund av övervägandena i det nyss nämnda lagstiftnings- ärendet anförde regeringen i propositionen Säkerhetsskydd (prop. 1995/1996:129 s. 67) att det för närvarande saknades anledning att inta en annorlunda ståndpunkt när det gäller den statliga verksamheten. Någon saklig ändring borde därför inte göras av 1975 års förordning om krav på svenskt medborgarskap för tillträde till vissa statliga tjänster. Inte heller den ovannämnda bestämmelsen i lagen om civilt försvar borde enligt regeringen ändras i sak. Bestämmelserna borde enligt regeringen i stället flyttas över till 29 § i säkerhetsskyddslagen. Regeringen underströk i sammanhanget att kravet på svenskt medborgarskap skulle gälla endast för anställningar, inte när någon på ett annat sätt än genom anställning skulle delta i säkerhetskänslig verksamhet. 
 För att inte i onödan försvåra för utländska medborgare att komma in på den svenska arbetsmarknaden ansåg regeringen att den även enligt den nya regleringen borde ha möjlighet att meddela dispens från kravet på svenskt medborgarskap. Undantagsregeln skulle utvidgas till att också omfatta anställningar inom kommunerna och landstingen. 
  
 93  
 Föreskriften i lagen om civilt försvar togs bort samtidigt som säkerhets- skyddslagen trädde i kraft. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 263 
  
 7 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 7.1 
  
 Vår kartläggning 
  
 I kapitlet redovisas de medborgarskapskrav som inte faller under någon av de tre första huvudkategorierna, dvs. fri- och rättigheter i grundlag, rösträtt och valbarhet vid kommunala val m.m. samt offentliga anställningar och uppdrag. Den yttre ramen för vilka medborgar- skapskrav som har tagits med i redovisningen framgår av avsnitt 3.2. I bilaga 6 finns en schematisk översikt över de medborgarskapskrav i lagstiftningen som berörs i detta kapitel. 
  
 7.2 
  
 Advokatverksamhet 
  
 Svensk processrätt förutsätter i motsats till många utländska system att enskilda skall tillåtas att föra sin talan själv inför domstol. Det råder alltså inte något advokattvång i vårt land. Det finns inte heller något advokatmonopol när det gäller en uppgift att vara rättegångsombud eller rättegångsbiträde. 
 1  
 I vissa hänseenden är emellertid advokater privilegierade. Exempelvis skall till offentlig försvarare i första hand utses den som är advokat. 
 2  
 Det är även vanligt att främst advokater förordnas till biträden enligt rättshjälpslagen (1996:1619). 
 3 
  
 Det svenska advokatväsendet regleras i 8 kap. rättegångsbalken (RB). I 1 § föreskrivs bl.a. att det skall finnas ett allmänt advokat- samfund för riket vars stadgar fastställs av regeringen och att advokat 
  
 1 
  
 Rättegångsombud skall ha hemvist i Sverige eller i annan stat inom EES. Även annan får brukas såsom ombud, om rätten med hänsyn till omständigheterna finner det lämpligen kunna ske (se 12 kap. 2 och 22 §§ RB). Någon skillnad mellan utlänningar med hemvist i Sverige och svenska medborgare görs således inte beträffande rättegångsombud. Det samma gäller för rättegångsbiträde. 
  
 2 
  
 21 kap. 5 § RB. 
  
 3 
  
 Till rättshjälpsbiträde får enligt 26 § rättshjälpslagen förordnas advokat, biträdande jurist på en advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget. 
  
 264  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 är den som är ledamot av samfundet. Huvudsyftet med regleringen är att i möjligaste mån säkerställa allmänhetens intresse av att kunna få rättsligt biträde av personer som har de nödvändiga kvalifikationerna. 
 Advokatsamfundets styrelse beslutar om någon ska beviljas inträde i samfundet. De grundläggande kraven för antagning som advokat fram- går av 8 kap. 2 § första stycket RB. 
 Till ledamot av advokatsamfundet får endast den antas som 
  
 1. 
  
 är svensk medborgare eller medborgare i en annan stat inom Europeiska unionen (EU) eller Europeiska ekonomiska samarbets- området (EES), 
  
 4 
  
 2. 
  
 har hemvist i Sverige eller i en annan stat inom EU eller EES, 
  
 3. 
  
 har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till domarämbete, 
  
 5 
  
 4. 
  
 har genomgått för advokatverksamhet erforderlig praktisk och teoretisk utbildning, 
  
 6 
  
 5. 
  
 har gjort sig känd för redbarhet, och 
  
 6. 
  
 även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatverksamhet. 
  
 Advokatsamfundets styrelse får i enskilda fall medge undantag från antagningskraven såvitt gäller punkterna 1 och 2. Detsamma gäller antagningskraven enligt punkterna 3 och 4 beträffande den som är auktoriserad som advokat i en annan stat i enlighet med där gällande bestämmelser (8 kap. 2 § andra stycket RB). 
 Den som har genomgått en utbildning som krävs för att bli advokat i en stat inom EU eller EES och som i Sverige genomgått ett prov som visar att han har tillräckliga kunskaper om den svenska rättsordningen, skall anses uppfylla kraven enligt punkterna 3 och 4. I 8 kap. 2 a § RB föreskrivs att den som är auktoriserad som advokat i en annan stat inom EU och utövar stadigvarande advokatverksamhet i Sverige under sitt 
  
 4 
  
 Avtalet om EES trädde i kraft den 1 januari 1994 och omfattar i dag de 15  
  
 EU-länderna 
  samt Norge, Island och Johnson. 
  
 5 
  
 De prov som avses är juris kandidatexamen och juristexamen, se kungörelsen (1964:29) angående kunskapsprov för behörighet som domare m.m. 
  
 6 
  
 Enligt 3 § första stycket 4 brevet (1963:580) till Sveriges Advokatsamfund angående fastställelse å stadgar för advokatsamfundet krävs av den som söker inträde i samfundet att han under minst fem år efter avlagt kunskapsprov på ett tillfredsställande sätt utövat praktisk juridisk verksamhet, varav minst tre år som biträdande jurist hos advokat eller för egen räkning, samt att han genomgått av samfundet anordnade kurser i advokatyrkets etik och teknik. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 265 
  
 hemlands titel, skall vara registrerad hos advokatsamfundet. 
 7  
 Den som registrerats enligt nämnda bestämmelse och som därefter under minst tre år bedrivit faktisk och regelbunden advokatverksamhet i Sverige, under förutsättning antingen att verksamheten huvudsakligen omfattat svensk rätt eller att, om verksamheten inte huvudsakligen omfattat svensk rätt, den registrerade på annat sätt har förvärvat tillräckliga kunskaper och erfarenheter för att antas till ledamot i samfundet, skall också anses uppfylla kraven på kunskapsprov samt praktisk och teoretisk utbildning enligt punkterna 3 och 4 (8 kap. 2 § tredje stycket RB). 
 Den som har blivit auktoriserad som advokat i Danmark, Finland, Island eller Norge i enlighet med där gällande bestämmelser och som därefter under minst tre år på ett tillfredsställande sätt har tjänstgjort som biträdande jurist på advokatbyrå i Sverige skall anses uppfylla kraven enligt punkterna  
 3-6 
  (8 kap. 2 § fjärde stycket RB). 
 Om en advokat inte längre uppfyller medborgarskapskravet eller hemvistkravet och styrelsen inte medger att hon eller han får stå kvar som ledamot av samfundet, är hon eller han skyldig att genast träda ur samfundet. Om det inte sker, skall styrelsen förordna om uteslutning (8 kap. 7 § RB). 
 I 8 kap. 9 § första stycket RB finns bestämmelser om vad som gäller för en advokat från ett EU- eller  
 EES-land 
  när denne är verksam i Sverige. Vad som i RB eller någon annan lag är föreskrivet om advokater skall enligt bestämmelsen gälla i tillämpliga delar för en sådan advokat. Detta innebär t.ex. att vederbörande kan förordnas till offentlig försvarare och att rättegångsbalkens regler om tillsyn och disciplinansvar är tillämpliga, även om uteslutning ur samfundet av naturliga skäl inte kan komma ifråga. Från huvudregeln om likställdhet görs visst undantag (se 8 kap. 9 § andra stycket RB). 
 Motiv och bakgrund till medborgarskapskravet för advokater 
 Kravet på att sökanden skall vara medborgare i och ha hemvist i Sverige eller i en annan stat inom EU eller EES för att antas som ledamot i Svenska advokatsamfundet medför en olikartad behandling av medborgare inom EU/EES (inklusive svenska medborgare) och övriga utlänningar. 
  
 7  
 Enligt 8 kap. 11 § RB får regeringen föreskriva att bestämmelserna om registrering av den som är auktoriserad som advokat i en stat inom EU också skall omfatta den som är auktoriserad som advokat i en stat inom EES. 
  
 266  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 SOU 2000:106 
  
 Enligt den ursprungliga lydelsen av 8 kap. 2 § RB fanns det ett absolut krav på svenskt medborgarskap för att bli advokat. För att bli advokat krävdes det vidare att sökanden hade hemvist i Sverige. 
 I förarbetena till RB hänvisade departementschefen (prop. 1942:5) till processlagberedningens betänkande med förslag till ny rätte- gångsbalk (SOU 1938:44). I betänkandet (s. 130) anfördes angående 8 kap. 2 §: "Beträffande fordringar, som uppställs i fråga om svenskt medborgarskap......överensstämmer paragrafen med motsvarande bestämmelse för innehavare av domarämbete". Föreskriften att advokat skulle äga hemvist inom riket motiverades av att advokat borde ha sitt personliga forum här (NJA II 1943 s. 82). 
 Diskrimineringsutredningen föreslog i sitt betänkande (Ds A 1984:6) att kravet på svenskt medborgarskap för advokater skulle avskaffas för den som vid tiden för ansökningen haft hemvist i Sverige sedan minst tre år (s. 134 f). Förslaget avstyrktes av flera remiss- instanser, bl.a. advokatsamfundet. I prop. 1985/86:7 om utlänningars rättsliga ställning anförde departementschefen (s. 25) att behovet att låta utländska medborgare bli advokater i Sverige inte var så starkt att det borde medföra att kravet på svenskt medborgarskap helt avskaffades och att behovet istället kunde tillgodoses genom att en möjlighet till dispens infördes. För att bibehålla medborgarskapskravet som huvudregel talade, enligt departementschefen, bl.a. den centrala roll som advokaterna spelade inom det svenska rättsväsendet. 
 Dispensfrågan löstes år 1988 då advokatsamfundets styrelse fick rätt att medge undantag från kravet på svenskt medborgarskap. Före- dragande departementschefen anförde bl.a. (prop. 1987/88:26 s.7) att det blir allt vanligare att svenska advokater som sysslar med internationell affärsjuridik söker sig utanför landets gränser och att det då ibland är ett önskemål för de svenska advokaterna att bli antagna som ledamöter av ett utländskt advokatsamfund, något som i sin tur kan aktualisera frågan om ömsesidighet i regelsystemet. Kravet på svensk juridisk examen utgjorde enligt departementschefen en viss garanti för att sökanden hade anknytning till Sverige. Det borde enligt departementschefen dessutom krävas att sökanden i det enskilda fallet även i övrigt kunde visa sådan anknytning till Sverige att det var sakligt befogat att han blev advokat trots bristen på svenskt medborgarskap och/eller hemvist. Justitieutskottet (JuU 1987/88:18 s. 5) underströk att det var fråga om en undantagsreglering. 
 Särskilda regler för nordiska advokater infördes år 1991 (SFS 1991:364). I propositionen om en gemensam nordisk arbetsmarknad för personer med högre utbildning konstaterade departementschefen (prop. 1990/91:16 s. 12) att den nordiska överenskommelsen medförde att kravet på svenskt medborgarskap för att bli ledamot av Sveriges 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 267 
  
 advokatsamfund måste ändras. Hon anförde därvid att med hänsyn till överenskommelsens utformning medborgare i de övriga nordiska länderna inte borde vara hänvisade till dispensmöjligheten utan borde jämställas med svenska medborgare. Hon anmärkte att en sådan förändring, mot bakgrund av reglerna om dispens, inte kunde sägas utgöra någon mera genomgripande principiell förändring. 
 Den nuvarande bestämmelsen om att advokat skall vara svensk medborgare eller medborgare i annan stat inom EES och ha hemvist inom samma område infördes år 1992 (SFS 1992:1511). Bestämmelsen tillkom som ett led i anpassningen av svensk lagstiftning till det s.k.  
 EES-avtalet, 
  särskilt två  
 EG-direktiv 
  som ingår i avtalet. Direktiven rör dels möjligheterna för advokater från  
 EES-stater 
  att vara verksamma inom  
 EES-området, 
  dels frågor om erkännande av vissa högre examina. 
 Föredragande departementschefen motiverade förslaget till ändrade medborgarskaps- och hemvistkrav för ledamotskap i Sveriges advokat- samfund (prop. 1992/93:64 s. 39) enligt följande. 
 Jag anser att det är klart att medborgarskapskravet åtminstone måste ändras så att undantag görs för medborgare från ett  
 EES-land. 
  Frågan är om man skall gå ännu längre. Tänkbara alternativ är att undantaget görs mer omfattande eller att medborgarskapskravet tas bort helt. Med tanke på svårigheterna att finna lämpliga avgränsningskriterier torde dock valet i realiteten stå mellan att avgränsa medborgarskapskravet till  
 EES-staterna 
  eller att helt avskaffa kravet. 
 Det kan i olika sammanhang vara av intresse för Sverige att kravet på medborgarskap ytterligare inskränks. Ett sådant sammanhang är de pågående  
 GATT-förhandlingarna 
  som omfattar advokatyrket. Mot att helt avskaffa medborgarskapskravet talar den centrala roll som advokaterna spelar i det svenska rättsväsendet. Vidare är det ofta en fördel om principen om reciprocitet kan upprätthållas, dvs. medborgarskapskravet bör inte tas bort i Sverige med mindre vi har garantier för att en svensk advokat inte möts av ett medborgarskapskrav i det andra landet. Detta talar enligt min mening mot att nu helt ta bort medborgarskapskravet. I sammanhanget bör beaktas att advokatsamfundets styrelse har möjlighet att lämna dispens från kravet. 
 När det gällde kravet på hemvist anförde föredraganden bl.a. att möjligheterna att utöva exempelvis tillsyn inte torde försvåras i sådan utsträckning att det motiverade uppställandet av ett hemvistkrav. En fördel med att anpassa hemvistkravet till  
 EES-stater 
  var, enligt föredraganden, också att en svensk advokat som ville etablera sig i ett  
 EES-land 
  inte behövde ansöka om dispens enligt 8 kap. 2 § andra stycket RB (prop. a. s. 40). 
  
 268  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Genom en lagändring, som trädde i kraft den 1 januari 2000, genomfördes Europaparlamentets och rådets direktiv om regler som syftar till att underlätta för advokater att etablera sig i en annan medlemsstat i EU än den i vilken auktorisation erhölls (prop. 1998/99:108, bet. 1998/99:JuU24, rskr. 1999/2000:4, EGTL77/98 s. 36). Kraven för antagning som advokat i Sveriges advokatsamfund ändrades bl.a. genom att medborgarskapskravet och hemvistkravet i 8 kap. 2 § första stycket punkten 1 och 2 RB justerades till att utöver EES även omfatta EU. Ändringen har ingen saklig betydelse i dag, eftersom hela EU är en del av EES. Den medför emellertid att inga särskilda ändringar behöver göras om EU utvidgas till att omfatta länder som inte tillhör EES. 
 I övrigt innebar lagändringarna i huvudsak att en advokat som erhållit auktorisation i ett land inom EU numera skall registrera sig hos Sveriges advokatsamfund när han eller hon utövar stadigvarande advokatverksamhet i Sverige under sitt hemlands titel. En sådan advokat skall vara underkastad samma tillsyn och disciplinansvar som svenska advokater. Efter en treårsperiod av faktisk och regelbunden verksamhet som huvudsakligen innefattar svensk rätt skall advokaten anses uppfylla de krav som ställs upp för medlemskap i Sveriges advokatsamfund i fråga om utbildning och praktisk verksamhet. Möjligheterna för utlänningar som inte är medborgare i EU eller EES att bli advokat i Sveriges advokatsamfund berörs inte av lagändring- arna. 
  
 7.3 
  
 Nyttjanderätt till vissa staten tillhöriga vattenfall 
  
 I samband med den tidiga vattenkraftsutbyggnaden gjordes år 1903 en utredning om dels vilka strömfall som ansågs värda att i en framtid byggas ut, dels äganderätten till dessa strömfall. 
 Det ansågs önskvärt att den staten tillhöriga fallhöjden byggdes ut i statens regi. Det konstaterades dock att staten inte skulle ha möjlighet att bygga ut all fallhöjd i önskvärd takt. Regeringen (Kungl. Maj:t) utfärdade därför, med riksdagen, kungörelsen (1910:72 s. 1) angående grunder för förvaltningen av vissa kronan tillhöriga vattenfall. I kungörelsen bemyndigades Statens vattenfallsstyrelse (numera Vatten- fall AB) att på vissa villkor utarrendera staten tillhöriga fallhöjder. 
 I kungörelsens 20 § föreskrivs att vattenfallsrätt inte får utan regeringens tillstånd upplåtas eller överlåtas till annan än i Sverige bosatt svensk medborgare eller handelsbolag, vars samtliga medlemmar 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 269 
  
 är svenska medborgare och bosatta här i riket, eller aktiebolag, vars bolagsordning bl.a. föreskriver att aktie inte utan regeringens tillstånd får tecknas av eller överlåtas på annan än i Sverige bosatta svenska medborgare. 
 20 § har samma lydelse som när kungörelsen infördes år 1910. Kravet på svenskt medborgarskap motiverades inte särskilt. 
 Från Miljödepartementet har upplysts att frågan om kungörelsens upphävande aktualiserades år 1986/87 i samband med att förordningen (1915:187) angående grunder för upplåtelse av vissa kronan tillhöriga vattenfall och strömfall upphävdes. Vid den tidpunkten rådde det osäkerhet om vad som skulle hända om kungörelsen upphävdes. Man lät den därför vara kvar. Det är möjligt att det fortfarande finns arrenden som grundar sig på kungörelsen. Några nya upplåtelser är enligt departementet däremot inte aktuella. 
  
 7.4 
  
 Befälhavare på handelsfartyg m.m. 
  
 Fartygssäkerhetslagen (1988:49) gäller bl.a. alla fartyg som används till sjöfart inom Sveriges sjöterritorium samt svenska fartyg som används till sjöfart utanför sjöterritoriet. Enligt 5 kap. 1 § denna lag skall ett fartyg vara bemannat på ett betryggande sätt. 
 Enligt 5 kap. 1 § fartygssäkerhetsförordningen (1988:594), som innehåller föreskrifter i anslutning till fartygssäkerhetslagen, skall en befälhavare på ett handelsfartyg och på ett fiskefartyg med en bruttodräktighet av minst 20 ton vara svensk medborgare och ha fyllt 20 år, om inte Sjöfartsverket på grund av särskilda skäl medger annat. Kravet på svenskt medborgarskap fanns redan vid tillkomsten av förordningen. 
 Vi har tillskrivit Sjöfartsverket angående bl.a. motiven bakom kravet på svenskt medborgarskap i förordningen. Sjöfartsverket har inkommit med följande upplysningar. I betänkandet SOU 1987:27 s. 96 (nederst) förs ett folkrättsligt resonemang som går ut på att kravet i artikel 5 i 1958 års Genevekonvention om det fria havet som en verklig föreningslänk mellan fartyget och flaggstaten och på effektiv myndighetsutövning - beträffande fartyg som enbart rör sig i avlägsna utländska farvatten - bl.a. uppfylls genom bestämmelsen om att befäl- havaren skall vara svensk medborgare. Ett motsvarande resonemang torde kunna föras mot bakgrund av artikel 94 i FN:s havsrättskonvention som trädde i kraft den 16 november 1994 (prop. 1995/96:140 s. 85). Ett annat tungt vägande motiv för medborgar- skapskravet är säkerheten under krigsförhållanden (se SOU 1978:21 s. 157). 
  
 270  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Sjöfartsverket ger sällan dispens från nationalitetskravet. Under  
 1990-talet 
  har det, enligt chefen för fartygsoperativa sektionen på Sjöfartsverket, skett tre gånger. Särskilda skäl har därvid ansetts föreligga när specialistkompetens för befälhavare på vissa fartyg (gastankfartyg) har erfordrats och svenska befälhavare med sådan kompetens inte har funnits att tillgå. Dispens har endast medgivits för befälhavare med nordiskt medborgarskap. 
 Grunden för Sjöfartsverkets ganska strikta tillämpning av natio- nalitetskravet har uppgetts vara att befälhavaren på ett svenskt fartyg skall känna till svensk lag; inte minst säkerhetslagstiftningen, och att det är lättare för en svensk myndighet att nå en i Sverige bosatt person vid lagöverträdelser än en utomlands bosatt person. Möjligheterna att utöva effektiv tillsyn över ett fartyg som inte trafikerar Sverige och därtill är bemannat med en helt utländsk besättning är enligt Sjöfartsverket mycket begränsade. Regelmässigt brukar Sjöfartsverket i sitt tillsynsarbete (i fråga om såväl besiktningar som bemanning) hålla kontakt med den svenske fartygsägaren eller dennes representant, och fartygsägaren kan i sin tur agera genom kontakt med den svenske befälhavaren. 
  
 7.5 
  
 Bistånd vid vistelse utomlands 
  
 Ur folkrättslig synvinkel är medborgarskapet av stor betydelse eftersom det är en förutsättning för en stats befogenhet att inom andra staters områden och gentemot andra stater ge personer som är medborgare i staten diplomatisk skydd (jus protectionis) och stöd i andra former. I stort sett alla stater anser sig vara förpliktade att medge främmande makter rätt att ingripa på diplomatisk väg för att tillvarata sina medborgares intressen i vistelsestaten. 
 En stat tillåts som regel att intervenera endast till förmån för egna medborgare. Ibland innehåller dock främmande länders rätt bestämmel- ser enligt vilka skydd skall lämnas också andra än medborgare. Sverige har anslutit sig till de två Wienkonventionerna om diplomatiska respektive konsulära förbindelser. Enligt dessa ingår det i de diplomatiska beskickningarnas respektive konsulatens uppgifter att tillvarata den sändande statens respektive dess medborgares intressen. 
 Den rättsliga regleringen av det diplomatiska skyddet finns för Sveriges del bl.a. i förordningen (1992:247) med instruktion för utrikesrepresentationen (IFUR). Enligt 12 § IFUR skall beskickningar och konsulat ta tillvara svenska medborgares rätt och bästa. Detta innebär inte enbart en skyldighet att ingripa efter en ansökan från den 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 271 
  
 enskilde. Utlandsmyndigheten är även skyldig att ingripa på eget initiativ. 
 Enligt 1 § första stycket lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. kan svenska medborgare som råkat i nöd eller annan svårighet i utlandet erhålla tillfälligt ekonomiskt bistånd av beskickning eller konsulat. Svensk medborgare, som är bosatt i utlandet och som på grund av ålder, sjukdom eller annan omständighet är ur stånd att försörja sig, kan enligt andra stycket samma lagrum erhålla varaktigt ekonomiskt bistånd. 
 Vidare är en svensk medborgare, som är bosatt i Sverige och som har anhållits, häktats eller på annat sätt berövats friheten genom beslut av domstol eller någon annan myndighet i utlandet, berättigad att av beskickning eller konsulat erhålla ekonomiskt bistånd i den utsträckning som behövs för att hon eller han skall beredas ett tillfredsställande rättsskydd. Bistånd utgår även till här bosatt svensk medborgare som, utan att vara berövad friheten, i annat land lagföres för brott eller är föremål för förfarande som avser hennes eller hans avlägsnande från den främmande staten, omhändertagande för vård eller annat frihetsberövande, om påföljden eller åtgärden skulle för henne eller honom innebära ett allvarligt ingrepp. När särskilda skäl föreligger kan sådant bistånd lämnas även till en svensk medborgare som inte är bosatt i Sverige (4 §). 
 Slutligen har en i Sverige bosatt svensk medborgare, som i utlandet blivit utsatt för våldsbrott, rätt att av beskickning eller konsulat få ekonomiskt bistånd i anslutning till brottet om det behövs för att han eller hon skall kunna ta tillvara sin rätt (4 a §). 
 Bistånd enligt bestämmelserna i lagen om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. kan i den utsträckning som regeringen bestämmer lämnas flykting eller statslös person som är bosatt i Sverige (8 §). Av 13 § IFUR framgår att flyktingar och statslösa personer som är bosatta i Sverige är likställda med svenska medborgare, om inte särskilda skäl föranleder annat. 
 Bistånd kan även undantagsvis ges till utländska medborgare som är bosatta i Sverige, men som inte är flyktingar eller statslösa. Denna möjlighet är inte reglerad i författning. Situationer som främst åsyftas är då det skulle te sig klart oskäligt att inte medge den enskilde personen ekonomiskt stöd. Beträffande medborgare i  
 EU-länder 
  skall dock beskickningar och konsulat bistå medborgare i medlemsländerna enligt vad som närmare har överenskommits mellan länderna. Så är fallet även när det gäller medborgare i Norge och Island. Detta detaljregleras i Utrikesdepartementets föreskrifter om bistånd åt medborgare i medlemsländerna i Europeiska unionen (UF 1996:6). 
  
 272  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Biståndet till  
 EU-medborgare 
  är begränsat till vissa områden, t.ex. vid dödsfall och allvarliga olyckshändelser. 
 Vi har inhämtat bl.a. följande uppgifter från Utrikesdepartementet (UD). Utländska medborgare som har permanent uppehållstillstånd samt är bosatta i Sverige likställs med svenska medborgare när det gäller bistånd enligt lagen om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. En förutsättning för att tillfälligt ekonomiskt bistånd skall kunna komma i fråga är att den sökande inte vistas i ett land till vilket hon eller han har nära anknytning. Med detta avses t.ex. att den sökande har anhöriga som är bosatta där eller också är eller har varit medborgare i vistelselandet. Sådana personer får normalt anses ha möjligheter att på egen hand reda upp sin situation med hjälp av anhöriga eller landets myndigheter. - UD har ingen tillgänglig statistik över hur många medborgare som ansökt och kommit i åtnjutande av sådant bistånd. Dessa uppgifter handhas av respektive ambassad. 
 Den som erhållit ekonomiskt bistånd är återbetalningsskyldig för detta. 
  
 7.6 
  
 Deltagande i adelsmöte 
  
 I och med att den nuvarande regeringsformen trädde i kraft upphörde kungens rätt att adla. Den siste person som adlades var den kände upptäcktsresanden Church år 1902. Adeln bestod år 1998 av 604 levande ätter, varav 45 grevliga, 121 friherrliga och 438 adliga, sammanlagt omkring 26.000 medlemmar boende i Sverige och utomlands. 
 8  
 Beteckningen Riddarhuset avser (förutom själva byggna- den) institutionen med stadgar som grundar sig på 1866 års riddarhusordning. Den svenska adeln saknar efter ståndsriksdagens upphävande all politisk betydelse, men har, liksom för övrigt även adeln i Finland, en offentligrättslig ställning. Ändringar i riddarhusord- ningen måste godkännas av regeringen, och adeln har en egen typ av beskattningsrätt, den s.k. kapitationsavgiften, som varje manlig, myndig medlem av adeln måste erlägga en gång om året. Denna avgift går oavkortat till underhållet av riddarhusbyggnaden. 
 Vart tredje år samlas representanter för adeln på Riddarhuset till ett adelsmöte med förhandlingar, där Riddarhusets affärer och verksamhet gås igenom. Varje ätt har en röst som utövas av dess huvudman. Vid adelsmötet väljs för den kommande treårsperioden en direktion som ansvarar för förvaltningen av Riddarhusets verksamhet. 
  
 8  
 http://www.riddarhuset.se/ 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 273 
  
 Riddarhusdirektionen har i skrivelse anfört: 1866 års riddarhusord- ning har alltsedan sin tillkomst i samband med ståndsriksdagens avskaffande innehållit krav på svenskt medborgarskap för rätt att delta i adelsmöte (9 § andra stycket riddarhusordningen i dess före år 1977 gällande, och sedan år 1866 oförändrade, lydelse). Vid 1977 års adelsmöte antogs vissa ändringar av riddarhusordningen, vilka fastställdes av regeringen (SFS 1977:1142). I samband med dessa ändringar överfördes kravet på svenskt medborgarskap till 8 § första stycket. Tidigare ovillkorliga krav på hemvist och skattskyldighet i Sverige för rätt att delta i adelsmöte torde bl.a. ha sammanhängt med att kapitationsavgift enligt stadgad betalningsskyldighet måste ha erlagts under de närmaste föregående tre åren. Att för representations- rätt därjämte fordrades svenskt medborgarskap skall ses i historisk belysning och mot bakgrund av att 1966 års riddarhusordning avsåg att reglera verksamhetsformen för adeln som en offentligrättslig, enligt 37 § i 1809 års regeringsform grundlagsfäst, institution. Som framgår av 9 § andra stycket riddarhusordningen i dess lydelse före år 1977, sammankopplades där nu nämnda förutsättningar för representations- rätt vid adelsmöte, dvs. hemvist i Sverige, svenskt medborgarskap och skattskrivning i Sverige under de sista tre åren. Av dessa fortlever idag som undantagslös förutsättning endast kravet på svenskt medborgar- skap. I praktiken torde emellertid endast som sällsynt undantagsfall den situationen kunna uppkomma, att en medlem av adeln enbart på grund av avsaknad av svenskt medborgarskap måste avstå från deltagande i adelsmöte. 
 9 
  
 7.7 
  
 Fastställande av könstillhörighet 
  
 Fastställande av könstillhörighet får ske i två fall enligt lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall. 
 Den som sedan ungdomen upplever att hon eller han tillhör annat kön än det som framgår av folkbokföringen och sedan avsevärd tid uppträder i enlighet härmed samt måste antagas även framdeles leva i sådan könsroll kan efter egen ansökan få fastställt att hon eller han tillhör det andra könet. Fastställelse meddelas endast om sökanden fyllt arton år och undergått sterilisering eller av annan orsak saknar fortplantningsförmåga (1 §). 
 Föreligger hos någon sådan missbildning av könsorganen som kan ge anledning till tvekan om hennes eller hans kön, kan hon eller han efter ansökan erhålla fastställelse att hon eller han tillhör det andra 
  
 9  
 Skrivelse den 30 oktober 2000. 
  
 274  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 könet, om det är förenligt med utvecklingen av könsrollen samt rättelse av missbildningen kan ske så att organen bättre överensstämmer med önskad könstillhörighet eller, där rättelse ej anses påkallad, sådan könstillhörighet är mest förenlig med sökandens kroppsliga tillstånd (2 §). 
 Fastställelse att en person tillhör det andra könet, får meddelas endast för ogift svensk medborgare (3 §). Ansökan om fastställelse prövas av Socialstyrelsen. 
 Avser någon att söka fastställelse får efter särskilt tillstånd ingrepp ske i hennes eller hans könsorgan i syfte att göra dem mer lika det motsatta könets. Sådant tillstånd får endast meddelas om förutsättningar för fastställelse föreligger. Under vissa förutsättningar får könskörtlarna avlägsnas. 
 Kravet på svenskt medborgarskap motiverades av föredragande statsrådet (prop. 1972:6 s. 52) enligt följande. 
 I likhet med de sakkunniga anser jag att lagen i princip bör vara tillämplig endast på svenska medborgare. Det måste nämligen anses högst osäkert om ett i Sverige meddelat beslut om fastställelse enligt lagen av könstillhörigheten för en utländsk medborgare skulle accepteras i utlänningens hemland. I och för sig skulle det kunna övervägas att låta statslösa personer och politiska flyktingar få möjlighet till fastställelse enligt lagen, åtminstone efter viss tids bosättning här i landet. Enligt min mening saknas det emellertid anledning att i förevarande hänseende bereda dessa grupper en förmånligare ställning än andra utlänningar. Jag anser därför att det inte bör göras något undantag från kravet på att sökanden skall vara svensk medborgare. 
  
 7.8 
  
 Kostnadsansvar för delgivning av handlingar i utlandet 
  
 En enskild sökande som vill påkalla Justitiedepartementets biträde för handlings delgivning med någon som vistas utom riket skall förbinda sig att svara för delgivningskostnaden. Där det särskilt begärs av departementet är den sökande skyldig att antingen nedsätta det belopp, som delgivningskostnaden skäligen kan beräknas till eller att avlämna löftesskrift av två vederhäftiga inom riket bosatta svenska medborgare, vilka en för båda och båda för en borga för kostnaden såsom för egen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 275 
  
 skuld (se kungörelsen [1933:618] angående biträde av Justitie- departementet för delgivning av handlingar i utlandet 
 10 
 ). 
 UD 
 11  
 har på vår förfrågan anfört följande. Motiven till kravet på att borgensmännen enligt kungörelsen skall vara i riket bosatta svenska medborgare tror man hänger samman med problem med verkställighet och indrivning. Kravet på en löftesskrift av två vederhäftiga inom riket bosatta svenska medborgare tillämpas inte längre av UD. Idag gäller i praktiken att den som ansöker om bistånd av departementet skall erlägga en avgift om 250 kr. Den sökande får vidare i skrift förbinda sig att betala ev. ytterligare kostnader som kan uppkomma i delgivningsärendet. Om den sökande inte betalar föreskriven avgift eller andra i ärendet uppkomna kostnader lämnar UD ärendet till indrivning hos kronofogdemyndigheten. 
  
 7.9 
  
 Ledamöter i allmänningsstyrelse m.m. 
  
 7.9.1 
  
 Häradsallmänningar 
  
 Med häradsallmänning förstås enligt lagen (1952:166) om härads- allmänningar av ålder bestående häradsallmänning. 
 Ledamöterna i en allmänningsstyrelse skall enligt 23 § denna lag vara här i landet bosatta svenska medborgare, om inte länsstyrelsen för ett särskilt fall medger något annat. Ledamöterna får inte vara underåriga eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken. 
 Kravet på svenskt medborgarskap för ledamöter i en allmännings- styrelse har funnits sedan lagens tillkomst år 1952. Något motiv för detta krav har vi inte kunnat finna (jfr rskr. 1952:87). 
  
 7.9.2 
  
 Allmänningsskogar i Norrland och Dalarna 
  
 Med allmänningsskog förstås enligt lagen (1952:167) om allmänningsskogar i Norrland och Dalarna område som avsatts till besparingsskog vid storskifte i Dalarnas län och Gävleborgs län eller till allmänning vid avvittring i Västerbottens och Norrbottens län. 
 Ledamöterna i en allmänningsstyrelse eller ekonominämnd skall vara här i landet bosatta svenska medborgare, om inte länsstyrelsen för 
  
 10 
  
 Genom en ändring som trädde i kraft den 1 oktober 2000 ändrades ansvarigt departement från Utrikesdepartementet till Justitiedepartementet. 
  
 11 
  
 Se föregående not. 
  
 276  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 ett särskilt fall medger något annat. Ledamöterna får inte vara underåriga eller ha förvaltare enligt 11 kap. 7 § föräldrabalken (22 §). 
 Kravet på svenskt medborgarskap för ledamöter i allmännings- styrelse eller ekonominämnd har funnits sedan lagens tillkomst år 1952. Något motiv för detta krav har vi inte kunnat finna (jfr rskr. 1952:87). 
  
 7.10 
  
 Ledamöter i Carnegiestiftelsens styrelse 
  
 Hill erbjöd för ungefär ett sekel sedan bl.a. den svenska regeringen pengar för att bilda hjältefonder; till förmån för personer, som, frivilligt eller eljest utöver vad plikten kan anses ha bjudit, genom fredlig bedrift vågat livet för att inom Sverige eller dess område rädda medmänniskors liv, ävensom hustru och barn eller vissa andra anhöriga till sådana civilisationens hjältar, här nedan benämnda räddare (2 § stadgar [1911:104] för Carnegiestiftelsen). 
 Enligt stadgarna skall stiftelsen företrädas av en styrelse. Denna styrelse skall bestå av åtta svenska medborgare, varjämte här ackrediterade sändebudet för USA äger säte och stämma i styrelsen. Ordförande och vice ordförande i styrelsen utses av Konungen (dvs. regeringen) för en tid av två år i sänder. Övriga svenska ledamöter utses första gången av Konungen, två av dem för tre år, två för två år och två för ett år, men för tiden efter de sålunda bestämda tjänstgöringsåren ävensom vid uppstående ledigheter utser styrelsen genom val ledamöter för de avgående. 
 Enligt Carnegiestiftelsen har stadgarna ändrats vid ett flertal tillfällen - bl.a. åren 1924, 1926, 1940, 1944 och 1963 - utan att motsvarande förändring av författningen från år 1911. År 1993 skedde en genomgripande ändring av stadgarna vilken fastställdes av Kammarkollegiet. 
 12  
 De nu gällande stadgarna har således en annan lydelse än vad som framgår av stadgar (1911:104) för Carnegie- stiftelsen. Medborgarskapskravet är dock oförändrat både i författ- ningen och i de gällande stadgarna. 
  
 7.11 
  
 Ledamöter i flottningsstyrelse 
  
 I lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled föreskrivs att i allmänna flottleder har var och en rätt att flotta. Lagen innehåller bestämmelser om sådan flottning. 
  
 12  
 Beslut  
 1993-05-10, 
  dnr.  
 50-2921-92. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 277 
  
 Flottningsföreningar skall ombesörja den allmänna flottningen, handhava och vidmakthålla flottleden jämte dess tillhörigheter samt uppbära och redovisa de för flottleden nyttjande stadgade flottleds- avgifter (23 §). För flottningsförening skall finnas en styrelse (flottningsstyrelse). Styrelsen skall förvalta föreningens angelägenheter enligt nämnda lag (38 §). Styrelsen väljs normalt på flottningsstämman. Till styrelseledamot får utses annan person än flottande. Ledamot av styrelsen skall vara här i riket bosatt svensk medborgare, om inte regeringen för särskilt fall medger undantag (39 §). 
 Kravet på svenskt medborgarskap för ledamot av styrelse för flottningsförening fanns intaget i 39 § när lagen infördes år 1919. Kravet har inte motiverats särskilt. 
 Från Miljödepartementet har upplysts att lagen aktualiserades i samband med arbetet med Miljöbalken. I lagrådet väcktes frågan om det fanns någon anledning att ha kvar lagen. Det fanns emellertid ingen utredning huruvida lagen var relevant, varför den fick stå kvar. Flottlederna utnyttjades tidigare för vattentransport av timmer. Det kan inte uteslutas att det finns någon lokal flottningsförening kvar i dag. 
  
 7.12 
  
 Registrerat partnerskap 
  
 Partnerskapslagen tar sikte på att ge två personer som lever i ett homosexuellt förhållande en rättslig reglering som i princip motsvarar äktenskapets. Lagen uppställer dock inte något krav på att partnerna skall ha viss sexuell läggning. Istället krävs att det är fråga om två personer av samma kön (1 kap. 1 § lagen [1994:1117] om registrerat partnerskap). Registrering av partnerskap kräver viss anknytning till Sverige. Registrering får ske antingen om en av partnerna har hemvist här i landet sedan minst två år, eller om en av partnerna är svensk medborgare med hemvist här i landet. Med svensk medborgare jämställs medborgare i Danmark, Island, Nederländerna och Norge (1 kap. 2 §). 
 De nuvarande anknytningsvillkoren i partnerskapslagen gäller sedan den 1 juli 2000. I lagstiftningsärendet gjordes följande överväganden (prop. 1999/2000:77 s. 6 ff). 
 Eftersom ett svenskt partnerskap som regel inte medför några rättsverkningar eller endast begränsade rättsverkningar i stater som saknar partnerskap, bör det [...] krävas en starkare anknytning till Sverige för att registrering skall kunna ske här. Som bl.a. HomO påpekar kan i och för sig haltande rättsförhållanden och rättsosäkerhet uppkomma redan genom de nuvarande reglerna, men risken för detta skulle öka betänkligt om 
  
 278  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 SOU 2000:106 
  
 anknytningskravet helt slopades eller sattes alltför lågt. Vid de nordiska departementsöverläggningarna har det också framhållits att man inte heller bör bortse från att andra stater kan vara tveksamma till att deras medborgare kan registrera partnerskap här trots att de inte har tillräcklig anknytning till landet. 
 Liksom hittills bör det alltså finnas ett anknytningskrav i partnerskapslagen som skiljer ut dem som typiskt sett inte har sin framtid i Sverige. Kravet bör utformas så att det omfattar de fall där partnerna har tillräcklig anknytning till Sverige för att motivera svensk behörighet och tillämpning av svensk lag. Det nu gällande anknytningskravet är dock så snävt att det onödigt begränsar möjligheten att registrera partnerskap. Det finns en stor grupp människor som lever här men som inte är medborgare i Sverige eller i en stat med motsvarande partnerskapslagstiftning. En del har invandrat hit och bott här under lång tid, andra är födda och har levt hela sitt liv här. Att partner som har en så stark anknytning till Sverige inte skall ha möjlighet att registrera sitt partnerskap framstår inte som skäligt. 
  
 -------------- 
  
 Under remissbehandlingen har [...] ifrågasatts om inte kravet att båda partnerna skall ha haft hemvist i Sverige i två år är för strängt och i onödan begränsar möjligheterna att registrera partnerskap här. Regeringen instämmer i den bedömningen. Som Folkhälsoinstitutet föreslår bör det vara tillräckligt med att  
 en  
 av partnerna uppfyller detta krav. En sådan utformning av anknytningsvillkoren kan inte anses komma i konflikt med intresset av nordisk rättslikhet. Om en av partnerna har hemvist i Sverige sedan minst två år, bör partnerskapet alltså kunna registreras här. 
  
 7.13 
  
 Namnlagen 
  
 13 
  
 I namnlagen (1982:670) finns alla bestämmelser om personnamn samlade. Lagen innehåller fem huvudavdelningar, den första om efternamn, den andra om mellannamn, den tredje om förnamn, den fjärde om förfarandet i mål och ärenden enligt lagen samt den femte om internationella förhållanden. 
 Svenska medborgare 
 Vår internationellrättsliga lagstiftning vilar på nationalitetsprincipens grund men ger också stort utrymme åt domicilprincipen. Natio- 
  
 13  
 Uppgifterna i detta avsnitt har hämtats från Adams, Vang, Namnlagen - en kommentar, 1998 samt prop. 1982/83:38. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 279 
  
 nalitetsprincipens upprätthållande medför i fråga om svenska medborgare, att svensk lag tillämpas på dem oavsett var de har sitt hemvist. I namnlagen har inte upptagits någon uttrycklig regel därom. 
 Såsom framgår av det följande har mellan de nordiska länderna träffats överenskommelse om att domicilprincipen skall tillämpas på namnrättens område de nordiska länderna emellan. Det betyder att svensk lag inte skall tillämpas på svensk medborgare, som har hemvist i något av de övriga nordiska länderna frånsett Island (50 §). På sådana svenska medborgare skall i stället tillämpas hemvistlandets lag. Anmälan eller ansökan i namnfrågor skall också i sådant fall göras hos vederbörande myndighet i hemvistlandet. 
 Danska, finska och norska medborgare 
 De nordiska länderna har såsom framgått av det föregående träffat en överenskommelse om att domicilprincipen skall tillämpas på namn- rättens område de nordiska länderna emellan. 
 14  
 Av 51 § första stycket namnlagen framgår således att lagen tillämpas på danska, finska och norska medborgare som har hemvist i Sverige. Det betyder att domicilprincipen gäller fullt ut för de nordiska länderna emellan med undantag för Island. Det innebär att svensk lag skall tillämpas på danska, finska och norska medborgare som har hemvist i Sverige. Innebörden av bestämmelsen är att lagens samtliga regler, alltså även de om automatiska namnförvärv, är tillämpliga på nordiska medborgare utom de isländska med hemvist i Sverige. För isländska medborgare gäller detsamma som för utomnordiska medborgare, dvs. att de har valrätt mellan sitt hemlands rätt och svensk rätt (se nedan). 
 Övriga utländska medborgare 
 Även på andra utländska medborgare än nordiska skall svensk lag kunna tillämpas, om de har hemvist i Sverige (51 § andra stycket). En viss skillnad föreligger dock i förhållande till nordiska medborgare, i det att den svenska lagen inte är tillämplig helt och hållet. De automatiska namnförvärven har lämnats utanför. Enbart namnförvärv genom anmälan eller efter ansökan skall alltså kunna ske enligt svensk lag för andra utländska medborgare än nordiska. En annan skillnad är att utomnordiska medborgare har valrätt i fråga om tillämplig lag, i det att de får välja mellan hemlandets lag och svensk lag. 
  
 14  
 Någon särskild konventionsreglering ansågs inte behövlig. 
  
 280  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Enligt 51 § andra stycket namnlagen får andra utländska med- borgare – än danska, finska och norska – som har hemvist i Sverige med tillämpning av lagen förvärva, ändra eller behålla namn genom anmälan till skattemyndigheten eller efter ansökan hos Patent- och registreringsverket. Regeln innebär bl.a. att vid ett barns födelse barnets efternamn inte skall antecknas enligt den svenska namnlagens bestämmelser om automatiskt förvärv av efternamn (enligt 1 § första eller andra styckena eller tredje stycket sista meningen eller fjärde stycket). Det måste i stället undersökas vilket namn barnet förvärvar enligt sitt hemlands lag, såvida inte föräldrarna anmäler efternamn enligt 1 § tredje stycket. De kan också senare anmäla byte enligt 5 § och detta oavsett efter vilket lands lag barnet förvärvat efternamn vid födelsen. 
 I fråga om dessa andra utländska medborgare gäller emellertid även nationalitetsprincipen sålunda att de får förvärva eller ändra namn enligt hemlandets lag. Om den utländska medborgaren inte vill att svenska namnregler skall tillämpas utan föredrar att rätten att förvärva eller ändra namn prövas enligt reglerna i hemlandet, får han eller hon vända sig till myndigheterna i det landet med sin begäran. 
  
 7.14 
  
 Tillstånd för bedrivande av militärt inriktad utbildning av personer som inte är svenska medborgare, m.m. 
  
 Lagen (1992:1300) om krigsmateriel har avseende på vapen, ammunition och annan för militärt bruk utformad materiel som enligt regeringens föreskrifter utgör krigsmateriel. Tillstånd enligt lagen får lämnas endast om det finns säkerhets- eller försvarspolitiska skäl för det och det inte strider mot Sveriges utrikespolitik. 
 Tillverkning av krigsmateriel samt verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel m.m. 
 Krigsmateriel får inte tillverkas i landet utan tillstånd (3 §). Verksamhet som avser tillhandahållande av krigsmateriel, uppfinningar rörande krigsmateriel och metoder för framställning av sådan materiel får inte bedrivas här i landet utan tillstånd (4 §). Tillstånd enligt nu nämnda lagrum meddelas av Inspektionen för strategiska produkter (1 a §). Tidigare meddelades sådant tillstånd av regeringen (enligt den 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 281 
  
 numera upphävda lagen [1983:1034] om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel m.m.) 
 Tillstånd enligt 3 och 4 §§ lagen om krigsmateriel för ett svenskt aktiebolag får förenas med villkor avseende ägandet. I 13 § föreskrivs sålunda, att endast en viss andel av aktierna, direkt eller indirekt, får ägas av utländska rättssubjekt. Ett tillstånd får också förenas med villkor om att styrelseledamöter och suppleanter för dem samt verkställande direktör i bolaget skall vara svenska medborgare och bosatta i Sverige. Ett sådant tillstånd får förenas med villkor avseende ägandet även för handelsbolag. 
 Alltsedan de första bestämmelserna om tillverkningstillstånd infördes år 1935, har det ansetts vara betydelsefullt att utländska intressen inte får ett avgörande inflytande över den svenska krigsmaterieltillverkningen. 1935 års förordning om kontroll över tillverkningen av krigsmateriel m.m. innehöll därför begränsningar av möjligheterna för företag med ett utländskt inflytande att få tillverkningstillstånd. Motiven bakom bestämmelserna om tillverk- ningstillstånd är sålunda svenska nationella säkerhetspolitiska intressen (prop. 1991/92:174). I nu nämnda prop. (s. 63) erinrades om att artikel 296 i Romfördraget 
 15  
 tillåter att en medlemsstat vidtar åtgärder som den anser nödvändiga för att skydda egna väsentliga säkerhetsintressen i fråga om tillverkning av eller handel med vapen, ammunition och krigsmateriel. 
 Enligt övergångsbestämmelse till lagen om krigsmateriel gäller beträffande tillstånd att tillverka krigsmateriel som har meddelats svenskt aktiebolag eller handelsbolag före den 1 januari 1993, att Inspektionen för strategiska produkter får bestämma att tidigare meddelade villkor avseende ägandet ändras. Beträffande tillstånd som har meddelats svenskt aktiebolag före nämnda datum får inspektionen enligt samma övergångsbestämmelse vidare bestämma att tillståndet skall förenas med villkor om att nya styrelseledamöter och suppleanter för dem samt verkställande direktör i bolaget skall vara svenska medborgare och bosatta i Sverige. 
 Militärt inriktad utbildning 
 Militärt inriktad utbildning av personer som inte är svenska medborgare får inte bedrivas här i landet utan tillstånd (10 § första stycket lagen om krigsmateriel). 
  
 15  
 Tidigare artikel 223. 
  
 282  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Tillstånd för militärt inriktad utbildning av personer som inte är svenska medborgare meddelas av Inspektionen för strategiska produkter (1 a §). Med militärt inriktad utbildning avses utbildning i handhavande av krigsmateriel som har samband med en möjlig stridsinsats eller som syftar till att möjliggöra utveckling eller tillverkning av krigsmateriel (prop. 1981/82:196 s. 21 samt 1991/92:174 s. 79). 
 Svenska myndigheter, svenska företag samt den som är bosatt eller stadigvarande vistas här får inte heller utom landet yrkesmässigt bedriva sådan utbildning utan tillstånd (10 § andra stycket). 
 Tillstånd behövs inte för utbildning som anordnas av statliga myndigheter som inte är affärsverk eller som anordnas i samband med försäljning av krigsmateriel eller för de anställda i sådana företag som har tillstånd att tillverka krigsmateriel (10 § tredje stycket). 
 Vid prövningen av ansökan om tillstånd att bedriva sådan utbildning som det här är fråga om hämtas stöd i de riktlinjer som gäller för export av krigsmateriel. Huvudprincipen är att tillstånd till militärt inriktad undervisning inte bör meddelas om undervisningen riktar sig till medborgare i land med vilket annan utlandssamverkan ej skulle komma i fråga. I de fall undervisningen riktar sig till medborgare i olika länder måste en sammantagen bedömning göras av lämpligheten av att undervisningen tillåts (prop. 1991/92:174 s. 104). 
 En av de grundläggande principerna bakom regleringen av utlands- samverkan på krigsmaterielområdet är att Sverige skall stå utanför andra länders konflikter (prop. 1991/92:174 s. 79). Detta är skälet till att man i detta sammanhang också reglerat militärt inriktad utbildning som bedrivs yrkesmässigt i utlandet (a.a. s. 79). 
  
 7.15 
  
 Tillstånd till luftfart m.m. 
  
 Registrering av luftfartyg 
 Enligt 2 kap. 2 § luftfartslagen (1957:297) får luftfartyg registreras i Sverige bara om det ägs av svenska staten, svensk kommun eller landstingskommun, medborgare i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller av dödsbo efter en sådan person, eller av bolag, förening, samfällighet eller stiftelse som har svensk nationalitet eller har sitt säte i ett land som omfattas av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (första stycket). Luftfartsverket får medge att ett luftfartyg får registreras i Sverige även om nämnda krav inte är uppfyllda. Sådant medgivande får bara lämnas om luftfartyget i regel används med utgångspunkt i Sverige (andra stycket). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 283 
  
 Enligt uppgift som inhämtats från Luftfartsverket tillämpas 2 kap. 2 § andra stycket luftfartslagen i praktiken i de fall som ett luftfartyg ägs av utländska investorer som leasar ut det till ett flygbolag med verksamhet i Sverige. Förutsättningen för dispens är att luftfartyget som regel används med utgångspunkt i Sverige. 
 Av drygt 3 000 registrerade luftfartyg är, enligt uppgift från luftfartsregistret, uppskattningsvis 10 till 20 registrerade med tillämp- ning av dispensmöjligheten. Det rör sig normalt om stora flygplan för kommersiell verksamhet, vilka ägs av amerikanska investorer. 
 Tillstånd till luftfart i inrikes trafik 
 Tillstånd till luftfart i inrikes trafik får enligt 7 kap. 3 § luftfartslagen ges endast till svenska staten, svenska kommuner och landstings- kommuner, svenska medborgare eller dödsbon, svenska handelsbolag, som inte har någon utländsk bolagsman, svenska föreningar, samfund eller stiftelser, som inte har någon utländsk medborgare i styrelsen, svenska aktiebolag, om aktierna i bolaget är ställda till viss man och till ett kapitalvärde och ett röstvärde av minst två tredjedelar ägs av någon som kan få tillstånd enligt denna bestämmelse. Med svensk medborgare likställs i lagen medborgare i ett land inom EES. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får medge undantag från kraven på svenskt inflytande, om det finns särskilda skäl. 
 Luftfartsverket har lämnat följande uppgifter. Luftfartsverket har rätt att medge undantag för annan luftfart än linjefart. Synnerliga skäl skall då föreligga och anmälan skall göras till regeringen (83 § Luftfartsförordningen [1986:171]). Enligt uppgift från Luftfartsverket föreligger synnerliga skäl när det inte finns någon lämplig kapacitet inom Sverige (numera  
 EES-området) 
  som kan utföra tjänsten, t.ex. tunga lyft med helikopter. När det gäller motiven till att utländska medborgare som är bosatta i Sverige inte finns med i uppräkningen av de subjekt som kan erhålla tillstånd till luftfart i inrikes trafik har Luftfartsverket bl.a. meddelat följande. Luftfarten blev ganska snart en reglerad företeelse. Orsakerna är flera; givetvis flygsäkerhetsmässiga, men även ekonomiska, näringspolitiska, försvarspolitiska samt kravet på internationell harmonisering. Inrikes luftfart är en marknad som staterna normalt förbehåller nationellt ägande och nationellt kontrolle- rade lufttrafikföretag. Denna ordning återspeglas och befästs i nationell lagstiftning samt multilaterala och bilaterala avtal på luftfartsområdet. Regelverket för EG:s inre luftfartsmarknad bygger också på denna princip, dock med den skillnaden att med nationellt ägande likställs medborgare inom  
 EU/EES-området. 
  EG:s licensieringsförordning 
  
 284  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 (EEG) nr 2407/92 
 16  
 kräver att lufttrafikföretag etablerade inom EU skall vara  
 EU/EES-ägda 
  och  
 -kontrollerade. 
  Med den för kommersiell luftfart nödvändiga operativa licensen ger marknadstillträdesförord- ningen (EEG) nr 2408/92 
 17  
 lufttrafikföretag rätt att bedriva luftfart inom den inre marknaden. Även om inte  
 EG-rätten 
  förbinder oss att i enskilda fall ge lufttrafikföretag utanför EG tillstånd att bedriva inrikestrafik skulle ett generellt öppnande av den svenska inrikes- marknaden för  
 icke-EG 
  lufttrafikföretag leda till konflikter med EU- kommissionen. 
 18 
  
 Betänkandet Ny luftfartslag (SOU 1999:42) 
 En översyn av gällande författningar på den civila luftfartens område har nyligen gjorts av Lufträttsutredningen, som har avgett betänkandet Ny luftfartslag (SOU 1999:42). 
 Luftfartsutredningens förslag till bestämmelser om tillstånd till luftfartsverksamhet innehåller två olika slag av tillstånd; dels trafiktillstånd som grundas på trafikpolitiska överväganden, dels flygsäkerhetsmässiga tillstånd. De flygsäkerhetsmässiga tillstånden delas in i drifttillstånd, bruksflygstillstånd och utbildningstillstånd. När det gäller drifttillstånd föreslår utredningen att det nuvarande gränsdragningsbegreppet i förvärvssyfte utmönstras och ersätts med en formulering som innebär krav på drifttillstånd för den som mot betalning utför lufttransporter åt allmänheten. En nyhet är kravet på drifttillstånd för firmaflyg. Liksom i nuvarande lagstiftning får ett drifttillstånd endast ges till bl.a. medborgare i ett land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet som har sitt hemvist i Sverige (se utredningens förslag till 7 kap. 4 §). Regleringen i utredningens förslag tar sin utgångspunkt i att det skall krävas en anknytning till Sverige för att erhålla ett svenskt drifttillstånd. En sådan reglering synes vara förenlig med  
 EG-rätten 
  på området (a.a. s. 394). Ett krav på anknytning till Sverige framstår - enligt utredningen - som naturligt med tanke på att Luftfartsinspektionen har ett tillsynsansvar beträffande de företag för vilka drifttillstånd har utfärdats. 
  
 16 
  
 Rådets förordning (EEG) nr 2407/92 av den 23 juli 1992 om utfärdande av tillstånd för lufttrafikföretag. 
  
 17 
  
 Rådets förordning (EEG) nr 2408/92 av den 23 juli 1992 om  
  
 EG-lufttrafikföretags 
  tillträde till flyglinjer inom gemenskapen. 
  
 18 
  
 Skrivelse från Luftfartsverket den 30 november 1999, LFV  
  
 1999-5828-069. 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 285 
  
 7.16 
  
 Tillstånd till marinvetenskaplig forskning 
  
 Genom lagen (1992:1140) om Sveriges ekonomiska zon inrättades en ekonomisk zon runt den svenska kusten. En ekonomisk zon är en folkrättslig zon på havet inom vilken en kuststat har suverän rätt över naturresurserna, bl.a. när det gäller deras utnyttjande och skyddet för miljön. 
 19  
 Den svenska zonen omfattar det havsområde utanför terri- torialgränsen som regeringen föreskriver. Införandet av zonen innebar en förstärkning av Sveriges möjligheter att i överensstämmelse med folkrätten genom lagstiftning reglera förhållandena i våra omgivande hav utanför den svenska territorialgränsen (prop. 1992/93:54 s. 1). 
 I artikel 56 i havsrättskonventionen (1982 United Nations Convention on the Law of the Sea) finns också bestämmelser om marinvetenskaplig forskning i den ekonomiska zonen. Det är kuststaten som har ensamrätt att med iakttagande av konventionen bestämma om den marinvetenskapliga forskningen i zonen. Enligt artikel 246 punkt 3 samma konvention skall en kuststat normalt godkänna att andra stater eller behöriga internationella organisationer får bedriva marin- vetenskaplig forskning i vetenskapens tjänst för fredliga syften inom zonen. Det ankommer på kuststaten att lägga fast de regler som skall föregå ett godkännande så att detta inte utan rimlig anledning blir fördröjt eller förvägras. I artikel 247 finns särskilda regler om rätten att bedriva marinvetenskaplig forskning i den ekonomiska zonen. Om kuststaten är medlem i en internationell organisation eller har ett bilateralt avtal med en sådan organisation och organisationen i fråga önskar bedriva marinvetenskaplig forskning inom zonen, skall kuststaten anses ha tillåtit denna forskning, om den har godkänt projektet när det beslöts eller är beredd att delta i projektet. Ett sådant tillåtande gäller dock under förutsättning att kuststaten inte på angivet sätt har rest invändningar mot forskningsprojektet. 
 Rätten att bedriva marinvetenskaplig forskning i den ekonomiska zonen regleras i 9 § lagen om Sveriges ekonomiska zon. I denna bestämmelse föreskrivs att marinvetenskaplig forskning inte får bedrivas i den ekonomiska zonen av utländska medborgare utan tillstånd av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att en ansökan om tillstånd skall ersättas av en anmälan eller att varken tillstånd eller anmälan behövs. 
  
 19  
 Nationalencyklopedin, band 5, s. 351. 
  
 286  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Regeringen har delegerat vissa uppgifter till Kustbevakningen. Enligt 7 § förordningen (1992:1226) om Sveriges ekonomiska zon får marinvetenskaplig forskning inte bedrivas inom Sveriges ekonomiska zon från utländska forskningsfartyg utan tillstånd från Kustbevak- ningen. Om det finns särskilda skäl får Kustbevakningen besluta om undantag från kravet på tillstånd. Kustbevakningen får också - enligt samma bestämmelse - meddela ytterligare föreskrifter i frågor om tillstånd. 
 I specialmotiveringen till 9 § lagen om Sveriges ekonomiska zon (prop. 1992/93:54 s. 53) sägs bl.a. följande. 
 Paragrafens utformning bygger på att marinvetenskaplig forskning med olika bakgrund och med skilda inriktningar kommer att bedrivas i zonen. Det får överlåtas åt tillämpningsföreskrifter som regeringen och myndigheterna utfärdar att för de olika fallen närmare reglera frågor om tillstånd och anmälan. Om forskningen bedrivs inom ramen för ett mellanstatligt avtal om ömsesidig rätt att på likvärdiga villkor bedriva forskning i respektive lands ekonomiska zon bör en anmälan i samband med att forskningsfartyget lämnar sin hamn vara tillräcklig. Normalt skall inte heller tillstånd behöva sökas av en utländsk forskare som verkar på en svensk forskningsbåt. 
 En eventuell prövning av en ansökan om tillstånd får inte ha en vidare omfattning än vad svenska intressen i fråga om miljövård, ordning och säkerhet kräver. För att bibehålla flexibiliteten, när det gäller vilken utlänning som utan vidare skall ha rätt att bedriva forskning i den ekonomiska zonen, ges också möjlighet att införa föreskrifter om undantag från tillstånds- eller anmälningsplikten. Därvid blir det också möjligt att föreskriva att i stället för tillstånd gäller att anmälan skall göras. 
 Lagrådet (prop. 1992/93:54 bilaga 5 s. 124) tillade beträffande 9 §, att i den mån Sverige blir bundet av internationella avtal som ger utländska medborgare rätt att bedriva forskning som avses i paragrafen på samma villkor som svenska medborgare får förutsättas att regeringen utnyttjar sin dispensrätt enligt bestämmelsen. 
  
 7.17 
  
 Tillträde till militärt skyddsområde 
  
 I lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. finns bestämmelser om åtgärder till skydd mot sabotage, användning av våld, hot eller tvång för politiska syften (terrorism), spioneri samt röjande i andra fall av hemliga uppgifter som rör totalförsvaret. Om allmänhetens tillträde till eller rätt att utnyttja en anläggning, ett 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 287 
  
 område, ett fartyg eller ett luftfartyg behöver begränsas för sådant ändamål, får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer besluta att anläggningen, området, fartyget eller luftfartyget skall utgöra skyddsobjekt (3 §). 
 Ett beslut om skyddsobjekt innebär som huvudregel att obehöriga inte har tillträde till skyddsobjektet (7 §). Om en militär anläggning inte kan beredas ett tillräckligt skydd genom att anläggningen är skyddsobjekt, får regeringen för skydd mot sabotage m.m. föreskriva att ett område omkring anläggningen skall vara militärt skyddsområde. Även ett område med geografiska förhållanden av särskild betydelse för det militära försvaret får för samma ändamål förklaras vara militärt skyddsområde (23 §). 
 Inom militära skyddsområden har utlänningar, dvs. personer utan svenskt medborgarskap, tidigare inte fått uppehålla sig utan särskilt tillstånd. Den 1 april 1997 (SFS 1996:1049) ändrades dock lagen på så sätt att förbudet för utlänningar att uppehålla sig inom militära skyddsområden inskränktes till att endast gälla när det råder förhöjd beredskap eller under annan tid som regeringen med hänsyn till Sveriges försvarsberedskap bestämmer (24 § första stycket). 
 Regeringen anförde som skäl för ändringen den förändrade hotbilden mot Sveriges säkerhet (prop. 1995/96:221 s. 10). 
 När tillträdesförbud råder får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela tillstånd för en utlänning att uppehålla sig inom ett militärt skyddsområde, om det finns särskilda skäl för det. Vid tillståndsprövningen skall särskilt beaktas, om utlänningen är stadigvarande bosatt i Sverige eller har någon annan fast anknytning till Sverige. Tillstånd får återkallas, när hänsyn till Sveriges säkerhet föranleder det (24 § andra och tredje stycket). 
  
 7.18 
  
 Utlämning för brott 
  
 Lagen (1957:668) om utlämning för brott - den allmänna utlämningslagen 
 Lagen om utlämning för brott bygger på 1957 års europeiska konven- tion om utlämning för brott. Enligt lagen får den som i främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gärning och upphåller sig här i riket efter beslut av regeringen utlämnas till den 
  
 288  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 SOU 2000:106 
  
 staten (1 §). 
 20  
 Enligt 2 § samma lag får svensk medborgare inte utlämnas. 
 För att en person skall kunna utlämnas uppställs i den ovan nämnda lagen vissa villkor. Så får t.ex. inte någon utlämnas med mindre än att den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än ett år (4 § första stycket). Utlämning får inte beviljas för politiskt brott 
 21  
 (6 §). Inte heller får den utlämnas, som på grund av sin härstamning, tillhörighet till viss samhällsgrupp, religiösa eller politiska uppfattning eller eljest på grund av politiska förhållanden löper risk att i den främmande staten utsättas för förföljelse, som riktar sig mot hans eller hennes liv eller frihet eller eljest är av svår beskaffenhet, eller också där inte åtnjuter trygghet mot att bli sänd till stat, i vilken han eller hon löper sådan risk (7 §). I  
 8-11 
  §§ finns ytterligare fall då utlämning inte får ske. 
 Det ovillkorliga förbudet mot att utlämna svenska medborgare fastslogs i 2 § i den numera upphävda lagen den 4 juni 1913 (nr 68) om utlämning av förbrytare. Före denna lags tillkomst fanns inga bestäm- melser om utlämning i svensk rätt, utan utlämning skedde tidigare på grund av traktater med olika länder. I samtliga Sveriges utläm- ningstraktater fanns förbudet mot att utlämna svenska medborgare med. I motiven till 2 § i nu nämnda lag (prop. 1913:50 s. 28) fastslogs att det är en grundsats i många länders rättssystem att en stat inte utlämnar de egna undersåtarna. 
 22  
 Förbudet mot utlämning av svenska medborgare ansågs tillämpligt även om medborgarskapet erhållits efter det att brottet begåtts. 
 I prop. 1957:156 (s. 39 f) uttalade departementschefen bl.a. följande när det gäller förbudet i 2 § i den allmänna utlämningslagen. 
 Principen att svensk medborgare ej må utlämnas torde även i fortsättningen böra upprätthållas, och det i 1913 års lag intagna förbudet i detta avseende 
  
 20 
  
 Enligt 27 § i den allmänna utlämningslagen gäller vad som föreskrivs i den nordiska utlämningslagen, såvitt denna är tillämplig, framför den allmänna lagens bestämmelser. 
  
 21 
  
 Med  
  
 politiskt brott  
 avses i första hand brott som riktar sig mot staten och samhällsordningen. Under begreppet faller också brott av allmän karaktär i vilka ingår ett politiskt moment. Tolkningen får göras med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet. Se Gonzalez/Richards, Svensk internationell straffprocessrätt, 1995, s. 136. Vid tillträdet av 1957 års konvention avgav Sverige i deklaration i enlighet med detta, se Karnov 1999/2000 s. 2604 not 8. Se närmare om begreppet politiskt brott i prop. 1957:16 s. 46, 117 och 128. 
  
 22 
  
 Enligt (art. 6) Europeisk utlämningskonvention av den 13 december 1957 (SÖ 1959:65 och 1967:46) är det möjligt att utlämna även egna medborgare, såvitt statens lagstiftning medger det (se prop. 1957:156 s. 25f). 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 289 
  
 bör således överföras till den nya lagen. Egenskapen av svensk medborgare utgör hinder för utlämning, om den föreligger vid tidpunkten då utlämning skall ske. Vid remissbehandlingen har framförts förslag om utvidgning av förbudet i två avseenden. Dels har ifrågasatts om icke utländska undersåtar, som en längre tid varit bosatta här i landet, borde åtnjuta samma skydd mot utlämning som svenska medborgare, och dels har framförts den tanken, att hinder bör föreligga att till utomnordiskt land utlämna medborgare i annat nordiskt land. Dessa förslag är beaktansvärda, men det synes mig föra för långt att i lagen stadga ovillkorligt förbud mot utlämning i de angivna fallen. Det torde få ankomma på Kungl. Maj:t att i varje särskilt fall bedöma huruvida bosättning här i landet eller medborgarskap i annat nordiskt land bör medföra skydd mot utlämning. 
 Samtidigt avgav Sverige, vid tillträdet till 1957 års konvention om utlämning, följande förklaring. Med medborgare i konventionens mening förstås svenska medborgare, i Sverige domicilierade utlän- ningar, medborgare i Danmark, Finland, Island och Norge samt utlänningar domicilierade i sistnämnda stater. 
 23 
  
 I avtal och konventioner om utlämning kan göras förbehåll om att även andra än svenska medborgare inte utlämnas eller att utlämning i sådana fall sker efter särskild prövning (prop. 1975:35 s. 18). 
 Lagen (1959:254) om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge - den nordiska utlämningslagen 
 Enligt denna lag får den som i något av dessa länder är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gärning och uppehåller sig här i riket efter framställning utlämnas (1 §). 
 24 
  
 Svensk medborgare får utlämnas, endast om han vid tiden för brottet sedan minst två år stadigvarande vistas i den stat till vilken utlämning begärs eller den gärning för vilken utlämning begärs motsvarar brott, för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer än fyra år (2 §). Även i denna lag uppställs en del undantag då utlämning inte får ske. Så får t.ex. utlämning inte ske, om i den främmande staten endast böter kan ådömas för gärningen (3 §). Utlämning för politiskt brott får ske 
  
 23 
  
 Se not 1 punkt 1a) i SÖ 1959:65 och även Karnov 1999/2000 s. 2604 not. 2. 
  
 24 
  
 I fall då gärningen inte är straffbelagd här kan det dock ibland bli fråga om att avslå ansökningen med utnyttjande av den fria prövningsrätten, se Karnov 1999/2000 s. 2607 not 1. Undantag i detta avseende gäller vid utlämning för politiskt brott  
  
 enligt den nordiska utlämningslagen  
 som får ske endast om gärningen eller gärning av motsvarande beskaffenhet är i svensk lag belagd med straff (4 §). 
  
 290  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 endast om gärningen eller gärning av motsvarande beskaffenhet är i svensk lag belagd med straff och den som begärs utlämnad inte är svensk medborgare (4 §). 
 25 
  
 Svensk medborgare som utlämnas får - utom i vissa undantagsfall - i den främmande staten inte heller åtalas eller straffas för annat brott som begåtts före utlämningen (7 §). 
 I förarbetena till lagen om utlämning för brott till Danmark, Finland, Island och Norge (prop. 1959:72 och 1LU 1959:22) behandlas inte frågan om utlämning av utländska medborgare som är bosatta i Sverige. 
 Närmare om utlämningslagstiftningen 
 Även om lagens föreskrifter är uppfyllda föreligger aldrig någon skyldighet att bifalla en utlämningsframställan utan beslutande myndighet har alltid en diskretionär - eller fri - prövningsrätt. Den fria prövningsrätten är tänkt att användas t.ex. då det skulle te sig stötande att utlämna någon. 
 26  
 I allmänhet bör dock en lagligen grundad utlämningsframställan efterkommas. Om utlämning vägras, kan det i stället bli fråga om att överföra lagföringen till Sverige. 
 27 
  
 Motivet bakom särbehandlingen i  
 den allmänna utlämningslagen  
 är som nyss sades att det ansetts föra för långt att i lag föreskriva ett ovillkorligt förbud mot utlämning av utlänning som varit bosatt i Sverige under en längre tid. Man har i stället ansett att det bör vara upp till regeringen att i varje särskilt fall bedöma huruvida bosättning här i landet bör medföra skydd mot utlämning. 
 28  
 Även om ett ovillkorligt förbud mot utlämning enligt lagen således bara gäller i fråga om svenska medborgare, torde frågan om utlämning till  
 icke-nordisk 
  stat av annan person som omfattas av den ovan nämnda förklaringen att prövas med särskild restriktivitet. Det bör dessutom tilläggas att för det fall utlämning vägras enbart på grund av medborgarskapet - eller enbart bosättning i Sverige under längre tid (i linje med Sveriges förklaring) - finns i den europeiska utlämningskonventionen en förpliktelse att lagföra den person som skulle utlämnas. 
 29 
  
 25 
  
 Se bl.a. Jones m.fl., Brottsbalken - En kommentar, kap.  
  
 1-12, 
  2:69f. 
  
 26 
  
 Se t.ex. prop. 1959:72 s. 27. 
  
 27 
  
 Prop. 1959:72 s. 27. Se även SvJT 1984 s. 604f och Karnov 1999/2000 s. 2607 not. 1. 
  
 28 
  
 Prop. 1957:156 s. 39f. 
  
 29 
  
 Artikel 6 punkt 2, se även Karnov 1999/2000 s. 2604 not 2. Överföring av lagföringen kan i vissa fall ske med stöd av 1972 års lagföringskonvention och lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring i brottmål (prop. 1975/76:3), vilken i huvuddrag innebär att en fördragsslutande stat till en annan 
  
 SOU 2000:106 
  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen  
 291 
  
 När det gäller  
 den nordiska utlämningslagen  
 särbehandlas utlän- ningar i två avseenden. För det första möjliggörs genom lagen utlämning för politiskt brott av i Sverige bosatt utlänning till annat nordiskt land. Att sådan utlämning får ske kan möjligen förklaras av den nära samhörighet i rättsligt hänseende som föreligger mellan de nordiska länderna. 
 30  
 I motiven till den nordiska utlämningslagen berörs inte frågan närmare. För det andra innehåller den nordiska utläm- ningslagen inte någon motsvarighet till den allmänna utlämningslagens förbud mot utlämning då risk för politisk förföljelse föreligger vid utlämning. Departementschefen anförde emellertid att om det mot förmodan i något fall skulle inträffa att sådan risk föreligger, är det självklart att utlämning, med utnyttjande av den fria prövningsrätten som lagen inrymmer, skall vägras. 
 31 
  
 Inom EU har under en längre tid arbete pågått i syfte att komplettera bestämmelserna i och underlätta tillämpningen mellan medlemsstaterna av bl.a. den europeiska utlämningskonventionen. Den 10 mars 1995 antogs en konvention om ett förenklat förfarande för utlämning mellan medlemsstaterna. Den 27 september 1996 antogs en andra konvention om utlämning mellan EU:s medlemsstater vilken bygger vidare på 1995 års konvention.  
 EU-konventionerna 
  utgör ett led i strävandena att förenkla utlämningsförfarandet inom EU. 
 Den nya konventionen innebär bl.a. att utlämning mellan medlems- staterna inte skall vägras enbart av det skälet att den eftersökte är medborgare i den anmodade staten. Medlemsstaterna får emellertid reservera sig mot bestämmelsen eller ställa upp särskilda villkor för att lämna ut egna medborgare. I en förklaring till 1996 års konvention har Danmark, Finland och Sverige gemensamt bekräftat att de i förhållande till de andra medlemsstaterna som garanterar lika behandling, inte kommer att åberopa de förklaringar som de gjort inom ramen för artikel 6.1 i Europeiska utlämningskonventionen som grund för att vägra utlämning av i deras länder bosatta personer från  
 icke-nordiska 
  stater. Den förklaring Sverige avgav år 1957 redovisades nyss: Med medborgare i konventionens mening förstås svenska medborgare, i Sverige domicilierade utlänningar, medborgare i Danmark, Finland, 
 fördragsslutande stat kan göra en framställning om att den anmodade staten skall inleda lagföring av gärning som är ett straffbart brott enligt lagstiftningen i båda staterna, se t.ex. Aguilar, Överföring av lagföring, i Svensk internationell straffprocessrätt, utgiven av Gonzalez/Richards, 1995. 
  
 30 
  
 Departementschefen uttalade i 1959 års lagstiftningsärende (prop. 1959:72): Den nära samhörighet, som icke minst i rättsligt avseende råder mellan Sverige och dess grannländer, gör det otvivelaktigt möjligt att för utlämning inom Norden uppställa andra regler än dem, som gäller för utlämningsväsendet i övrigt (s. 26). 
  
 31 
  
 Prop. 1959:72 s. 35. 
  
 292  
 Övriga medborgarskapskrav i lagstiftningen 
  
 SOU 2000:106 
  
 Island och Norge samt utlänningar domicilierade i sistnämnda stater. Denna förklaring kommer Sverige således  
 inte  
 att åberopa gentemot övriga  
 EU-länder 
  som grund för att vägra utlämna här bosatt utlänning från annat land än Danmark eller Finland. 
 32 
  
 I en departementspromemoria (Ds 2000:3) föreslås att utlämning av en svensk medborgare till en annan medlemsstat i EU skall kunna beviljas om den som begärs utlämnad har stadigvarande vistats i den stat till vilken utlämning begärs sedan minst två år eller det är fråga om ett grovt brott. Utlämning mellan medlemsstaterna skall enligt konventionen kunna medges i större utsträckning än i dag. Bl.a. förutsätts utlämning mellan medlemsstaterna kunna ske för politiskt brott. Medlemsstaterna får reservera sig mot sistnämnda bestämmelse. I departementspromemorian föreslås att det även i fortsättningen, på samma sätt som enligt den nordiska utlämningslagen, skall finnas ett förbud mot utlämning av svenska medborgare på grund av politiskt brott. Sveriges tillträde till 1996 års konvention medför dock en skyldighet att beträffande utlänningar bevilja utlämning till en annan  
 EU-stat 
  för ett politiskt brott om inte något annat hinder mot utlämning föreligger. 
 Genomförandet av konventionen kommer att kräva ändringar i både den allmänna utlämningslagen och den nordiska utlämningslagen. Enligt uppgift från Justitiedepartementet planeras en lagrådsremiss att lämnas under hösten 2000 och lagändringarna kunna träda i kraft den 1 juli 2001. 
  
 32  
 Se Ds 2000:3 s. 37.