Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv 
  
 Europarådets konvention om regionala 
  
 Dir. 
  
 språk och minoritetsspråk 
  
 1995:84 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 18 maj 1995. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En kommitté tillkallas meduppdrag att utreda frågan om, och i så fall på vilket sätt, som Sverige bör ansluta sig till Europa- rådets konvention om regionala språk och minoritetsspråk. 
 Bakgrund 
 Konventionen om regionala språk och minoritetsspråk 
 Inom Europarådet har en konvention om regionala språk och minoritetsspråk utarbetats. Den 5 november 1992 öppnades kon- ventionen för undertecknande i Strasbourg. 
 Konventionen, som är att anse som en kulturkonvention, är ägnad att skydda och utveckla "historiska" regionala språk och minoritetsspråk – i fortsättningen kallade minoritetsspråk. Kon- ventionen innehåller inte bara bestämmelser som förbjuder diskriminering vad gäller användandet av sådana språk utan för- usätter också aktivt stöd för att bevara och utveckla språken. Enligt konventionen skall parterna – så långt det är praktiskt möjligt – medge och/eller tillförsäkra att minoritetsspråk får användas i utbildning och medier samt i offentliga sammanhang, exempelvis vid domstolar och administrativa myndigheter. 
 277 
 Konventionen är ägnad att skydda och utveckla minoritets- språk, inte språkliga minoriteter. 
 Åtaganden enligt konventionen 
 Varje stat åtar sig - enligt artikel 2.1 - att tillämpa föreskrifterna i artikel 7 (mål och principer) under avdelning II på samtliga minoritetsspråk som talas i landet och som motsvarar defini- tionen av minoritetsspråk i artikel 1 a. Enligt artikel 2.1 kan en stat reservera sig mot en eller flera av punkterna  
 2-5 
  i artikel 7. Några andra reservationer är inte möjliga. 
 I syfte att främja och utveckla användandet av minoritets- språken i det offentliga livet skall varje stat - enligt artikel 2.2 - för varje minoritetsspråk dessutom åta sig att tillämpa minst 35 stycken eller punkter under avdelning III (artiklarna  
 8–14). 
  Artiklarna under avdelning III preciserar staternas åtaganden inom vissa områden, t.ex. inom utbildning, kultur och media. Artiklarna innehåller också åtaganden vad gäller rätten att använda minoritetsspråk i kontakter med bl.a. domstolar och andra myndigheter. Varje stat bestämmer själv, med vissa begränsningar, vilka stycken eller punkter som den skall ansluta sig till. 
 Det är möjligt för en stat att erkänna att ett visst minoritets- språk talas inom landets gränser men avstå från att åta sig att tillämpa bestämmelserna under avdelning III för språket i fråga. Skälen för att göra så måste dock stå i överensstämmelse med intentionerna, målsättningen och principerna i konventionen. I sådant fall gäller bara artikel 7 (avdelning II). I allmänhet ford- ras dock att en stat också åtar sig att tillämpa bestämmelserna i artiklarna  
 8-14 
  (avdelning III). 
 Undertecknande av konventionen 
 Sverige kan för närvarande inte tillämpa det stipulerade mini- miantalet stycken eller punkter i konventionen. Det föreligger därför inte förutsättningar för att Sverige nu skall kunna ansluta sig till konventionen. Den dåvarande regeringen poängterade i skrivelse 1994/95:1 Finska språkets ställning i Sverige vikten av att ett slutligt ställningstagande till ett svenskt undertecknande av konventionen föregås av en noggrann prövning så att syftet, att 
 278 
 stärka regional- och minoritetsspråk, verkligen uppnås. Rege- ringen uttalade vidare sin avsikt att tillsätta en parlamentarisk beredning med uppgift att bedöma om, och i så fall på vilket sätt, Sverige bör ansluta sig till konventionen om regionala språk och minoritetsspråk. Oavsett slutsatserna i en sådan beredning kan konventionens innehåll och syfte enligt den nämnda skrivelsen ligga till grund för det fortsatta arbetet med att stärka såväl det finska som det samiska språkets ställning. 
 Med minoritetsspråk avses i konventionen om regionala språk och minoritetsspråk ett språk som traditionellt talats av den nationella befolkningen inom ett visst geografiskt område och som talas av en minoritet av befolkningen i landet. De som talar språket i fråga kan vara i majoritet i det geografiska området, men de behöver inte vara det för att konventionens bestämmelser skall vara tillämpliga. Minoritetsspråket skall vara ett annat språk än det officiella språket. Konventionen avser inte att skydda vare sig dialekter eller invandrarspråk. 
 Enligt artikel 7.5 skall konventionen i viss utsträckning också tillämpas på  
 icke-territoriella 
  språk. Med  
 icke-territoriella 
  språk avses – enligt artikel 1 c – språk som traditionellt talats i en stat, men som inte kan hänföras till ett visst geografiskt område. Exempel på  
 icke-territoriella 
  språk är bl.a. jiddish och zigenska. 
 Hur många människor som måste tala ett minoritetsspråk eller hur stor andel av befolkningen i ett land som måste tala språket för att det skall anses som ett minoritetsspråk anges inte i konventionen. Varje stat bestämmer själv om ett språk talas av så pass många att det skall omfattas av konventionen. Varje stat bestämmer också för vilket geografiskt område eller vilka geo- grafiska områden som konventionen skall gälla. 
 Uppdraget 
 Kommittén skall utreda frågan om, och i så fall på vilket sätt, som Sverige bör ansluta sig till hela eller delar av Europarådets konvention om regionala språk och minoritetsspråk. 
 Kommittén skall redovisa vilka språk som utgör minoritets- språk i vårt land och vilka stycken eller punkter under avdelning III som Sverige kan anta för minoritetsspråken i fråga. Om kommittén finner att Sverige inte kan anta minst 35 stycken eller punkter för respektive språk, skall kommittén redovisa vilka 
 279 
 författningsändringar eller andra åtgärder som krävs för att Sverige skall kunna ansluta sig till konventionen liksom konse- kvenserna av detta. Kommittén skall vidare redogöra för vilka kostnader som skulle uppstå vid en svensk anslutning t ill kon- ventionen. Förslag till finansiering av kostnaderna bör tas fram, med utgångspunkt att offentliga sektorns totala utgifter ej bör öka. 
 Finner kommittén att Sverige inte kan eller bör ratificera konventionen skall kommittén redovisa hur konventionens inne- håll och syfte ändå kan läggas till grund för arbetet med att stärka minoritetsspråkens ställning i Sverige. 
 I den tidigare nämnda skrivelsen till riksdagen framhölls att finska språket har en särställning i det svenska samhället. Frågan om att ge finska språket status som ett minoritetsspråk i Sverige har under senare år aktualiserats, bl.a. genom framställningar till regeringen om att Sverige bör underteckna Europarådets konven- tion om regionala språk och minoritetsspråk. 
 Kommittén skall utreda om en svensk anslutning till konventionen också kan omfatta det finska språket samt vilka ekonomiska konsekvenser en sådan åtgärd skulle medföra. 
 Redovisning av uppdraget 
 Kommittén skall ha slutfört sitt uppdrag före utgången av september 1996. 
 Övrigt 
 Kommittén skall beakta regeringens direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare om att pröva regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), om att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23) och om att redovisa jämställdhetspolitiska konse- kvenser (dir. 1994:124). 
 (Jordbruksdepartementet) 
 280 
 SOU 1997:192 
 Bilaga 2 
 "Minoritetsspråkskonventionen" 
 Europeisk stadga om landsdels- eller minoritetsspråk 
 European Charter for Regioional or Minority Languages 
 Strasbourg, 5.XI.1992 
 281 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1997:192 
  
 282 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 Preamble 
 The member States of the Coun- cil of Europe signatory hereto, 
 Considering that the aim of the Council of Europe is to achieve a greater unity between its mem- bers, particularly for the purpose of safeguarding and realising the ideals and principles which are their common heritage; 
 Considering that the protection of the historical regional or minority languages of Europe, some of which are in danger of eventual extinction, contributes to the maintenance and development of Europe's cultural wealth and tra- ditions; 
 Considering that the right to use a regional or minority language in private and public life is an inalienable right conforming to the principles embodied in the United Nations International Co- venant on Civil and Political Rights, and according to the spirit of the Council of Europe Conven- tion for the Protection of Human Rights and Fundamental Free- doms; 
 Having regard to the work carried out within the CSCE and in parti- cular to the Helsinki Final Act of 1975 and the document of the Copenhagen Meeting of 1990; 
 Inledning 
 Medlemsstaterna i Europarådet har undertecknat denna stadga, 
  
 som beaktar  
 att Europarådets mål är att uppnå en ökad sammanhåll - ning mellan dess medlemmar, särskilt för att värna om och för - verkliga de ideal och principer som utgör deras gemensamm a arv, 
  
 som anser  
 att värnandet om histo- riska landsdels- och minori- tetsspråk i Europa, av vilka somliga hotar att småningom utslocka, bidrar till att upprät- thålla och utveckla Europas kulturella rikedom och traditio- ner, 
  
 som anser  
 att rätten att använd a landsdels- eller minoritetsspråk i det privata och offentliga livet är en omistlig rättighet som stämmer överens med principerna i Förenta nationernas interna- tionella konvention om med- borgerliga och politiska rättig- heter och med andan i Europa- rådets konvention angående skydd för de mänskliga rättig - heterna och grundläggande friheterna, 
  
 som beaktar  
 det arbete som utförs av Konferensen om säkerhet och samarbete i Europa och särskilt slutakten från Helsingfors 1975 och dokumentet från Köpenhamnsmötet 1990, 
 283 
 Bilaga 2 
 Stressing the value of intercultu- ralism and multilingualism and considering that the protection and encouragement of regional or minority languages should not be to the detriment of the official languages and the need to learn them; 
 Realising that the protection and promotion of regional or minority languages in the different countries and regions of Europe represent an important contribu- tion to the building of a Europe based on the principles of de- mocracy and cultural diversity within the framework of national sovereignty and territorial integrity; 
 Taking into consideration the specific conditions and historical traditions in the different regions of the European States, 
 Have agreed as follows: 
 SOU 1997:192 
  
 som betonar  
 värdet av mång - kulturell miljö och flerspråkighet och anser att skydd och främjande av landsdels- eller minoritetsspråk inte skall gå ut över de officiella språken och behovet att lära dessa, 
 som är medveten  
 om att skydd och främjande av landsdels- eller minoritetsspråk i olika länder och regioner i Europa utgör ett viktigt bidrag till uppbyggandet av ett Europa som vilar på demokratiska principer och kulturell mångfald inom ramen Ortiz nationell suveränitet och territoriell integritet, 
  
 som beaktar  
 de särskilda föröhål- landena och historiska traditionerna i olika regioner av de europeiska staterna, 
 har kommit överens om följande: 
 Part I - General provisions 
 Article 1 - Definitions 
 For the purposes of this Charter: 
  
 a  
 regional or minority languages means languages that are: 
  
 i 
  
 traditionally used within a given territory of a State by nationals of that State who form a group numerically 
  
 284 
 Del I Allmänna bestämmelser 
 Artikel 1 Definitioner 
 I denna stadga avses med 
 a) "landsdels- eller minoritets- språk" 
 i) språk som av hävd används i ett visst territorium inom en stat av medborgare i den staten, som utgör en grupp, som till antalet är 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 smaller than the rest of the State's population; and 
  
 ii 
  
 different from the official language(s) of that State; 
  
 it does not include either dia- lects of the official language(s) of the State or the languages of migrants; 
  
 b  
 territory in which the regional or minority language is used means the geographical area in which the said language is the mode of expression of a number of people justifying the adoption of the various protective and promotional measures provided for in this Charter; 
  
 c  
  
 non-territorial 
  
 languages 
  
 means 
  
 languages 
  
 used by 
  
 nationals 
  
 of the State which 
  
 differ from the language or languages used by the rest of the State's population but which, although traditionally used within the territory of the State, cannot be identified with a particular area thereof. 
 mindre än resten av befolkningen i den staten, och 
 ii) som är annorlunda än det eller de officiella språken i den staten; 
 det innefattar inte vare sig dialekter av det eller de officiella språkten i staten, eller språk som talas av invandrare, 
  
 b) 
  
 "territorium där landsdels- eller minoritetsspråket används" det geografiska område inom vilket detta språk är uttrycksmedel Ortiz ett så stort antal personer att det motiverar de olika åtgärder fö r skydd och främjande som avses i denna stadga, 
  
 c) 
  
 "territoriellt obundna språk" språk som används av med- borgare i en stat som avviker från det ena eller de språk som används av resten av befolk- ningen i den staten, men som, trots att de av hävd används inom den statens territorium, inte kan identifieras med en bestämd del av den. 
  
 Article 2 - Undertakings 
  
 1  
 Each Party undertakes to apply the provisions of Part II to all the regional or minority languages spoken within its territory and which comply with the definition in Article 1. 
 Artikel 2 Åtaganden 
 1. Varje part förbinder sig at t tillämpa bestämmelserna i del II på alla landsdels- eller minori- tetsspråk som talas inom dess territorium och som motsvarar definitionen i artikel 1. 
 285 
 Bilaga 2 
  
 2  
 In respect of each language specified at the time of ratifi- cation, acceptance or approval, in accordance with Article 3, each Party undertakes to apply a minimum of  
 thirty-five 
  paragraphs or  
 sub-paragraphs 
  chosen from among the provisions of Part III of the Charter, including at least three chosen from each of the Ar- ticles 8 and 12 and one from each of the Articles 9, 10, 11 and 13. 
 Article 3 - Practical arrange- ments 
  
 1  
 Each contracting State shall specify in its instrument of ratification, acceptance or approval, each regional or minority language, or official language which is less widely used on the whole or part of its territory, to which the paragraphs chosen in accor- dance with Article 2, parag- raph 2, shall apply. 
  
 2  
 Any Party may, at any sub- sequent time, notify the Se- cretary General that it accepts the obligations arising out of the provisions of any other parag- raph of the Charter not already specified in its instrument of ratification, acceptance or approval, or that it will apply paragraph 1 of the present article to other regional or minority languages, or to other official languages which are 
 286 
 SOU 1997:192 
 2. Vad avser vart och ett av de språk som anges vid ratifice- ringen, godtagandet eller god- kännandet i enlighet med artikel 3, förbinder sig parterna at t tillämpa minst 35 punkter eller stycken utvalda bland bestäm- melserna i del III i stadgan, däribland minst tre från vardera artikel 8 och 12 och en från var- dera artikel 9, 10, 11 och 13. 
 Artikel 3 Praktiska åtgärder 
  
 1. 
  
 Varje stat som undertecknar denna stadga skall i sitt ratifika-  
  
 tions-, 
  godtagande- eller godkän- nandeinstrument ange varje landsdels- eller minoritetsspråk, eller officiellt språk som används mindre allmänt inom hela eller en del av dess territorium och på vilket de enligt artikel 2 punkt 2 utvalda punkterna skall tillämpas. 
  
 2. 
  
 En part får när som helst med- dela generalsekreteraren att den åtar sig de förpliktelser som följe r av bestämmelserna i varje annan punkt i stadgan som inte redan har angetts i dess  
  
 ratifikations-, 
  godtagande- eller god- kännandeinstrument eller att den avser tillämpa punkt 1 i denna artikel på andra landsdels- eller minoritetsspråk eller på andra officiella språk som används min - dre allmänt inom hela eller en dle 
 SOU 1997:192 
 less widely used on the whole or part of its territory. 
  
 3  
 The undertakings referred to in the foregoing paragraph shall be deemed to form an integral part of the ratification, acceptance or approval and will have the same effect as from their date of notification. 
 Article 4 - Existing regimes of protection 
  
 1  
 Nothing in this Charter shall be construed as limiting or derogating from any of the rights guaranteed by the European Convention on Human Rights. 
  
 2  
 The provisions of this Charter shall not affect any more favourable provisions con- cerning the status of regional or minority languages, or the legal regime of persons belonging to minorities which may exist in a Party or are provided for by relevant bilateral or multilateral international agreements. 
 Article 5 - Existing obligations 
 Nothing in this Charter may be interpreted as implying any right to engage in any activity or perform any action in contra- vention of the purposes of the Charter of the United Nations or other obligations under in- ternational law, including the 
 Bilaga 2 
 av dess territorium. 
 3. De åtaganden som avses i före - gående punkt skall anses utgör a en integrerande del av ratificeringen, godtagandet eller godkännandet och skall ha samma verkan från den dag då meddelandet lämnades. 
 Artikel 4 Gällande skyddssys- tem 
  
 1. 
  
 Ingenting i denna stadga skall tolkas som en inskränkning eller försämring av n ågon av de rättig- heter som garanteras i den Euro- peiska konventionen om mänskliga rättigheter. 
  
 2. 
  
 Bestämmelserna i denna stadga skall inte inverka på de gynnsam- mare bestämmelser om status för landsdels- eller minoritetsspråk eller det regelverk för persone r som tillhör minoriteter som ka n finnas i en part eller som tillgodo- ses av bestämmelser hänförlig a till bilaterala eller multilaterala internationella överenskommel - ser. 
  
 Artikel 5 Gällande förpliktelser 
 Ingenting i denna stadga skall tolkas ha innebörden att berättiga till någon verksamhet eller några åtgärder som strider mot  
 FN-stad- 
  gans syften eller andra folkrättsli- ga åtaganden, inbegripet principen om staters suveränitet och territoriella integritet. 
 287 
 Bilaga 2 
 principle of the sovereignty and territorial integrity of States. 
 Article 6 - Information 
 The Parties undertake to see to it that the authorities, organisations and persons concerned are infor- med of the rights and duties es- tablished by this Charter. 
 SOU 1997:192 
 Artikel 6 Information 
 Parterna förbinder sig att tillse att berörda myndigheter, organisatio- ner och personer informeras om rättigheter och skyldigheter enligt denna stadga. 
 Part II - Objectives and prin- ciples pursued in accordance with Article 2, paragraph 1 
 Article 7 - Objectives and prin- ciples 
  
 1  
 In respect of regional or minority languages, within the territories in which such languages are used and accor- ding to the situation of each language, the Parties shall base their policies, legislation and practice on the following objectives and principles: 
  
 a  
 the recognition of the regional or minority langu- ages as an expression of cultural wealth; 
  
 b 
  
 the respect of the geographi- cal area of each regional or minority language in order to ensure that existing or new administrative divisions do not constitute an obstacle to the promotion of the regional or minority language in question; 
  
 288 
 Del II Mål och principer enligt artikel 2 punkt i 
 Artikel 7 Mål och principer 
 1. I fråga om landsdels- eller mi- noritetsspråk inom de territorier där sådana språk används, och i enlighet med situationen för varje språk, skall parterna bygga sin politik, lagstiftning och praxis på följande mål och principer: 
  
 a) 
  
 erkännande av landsdels- eller minoritetsspråk som uttryck Ortiz kulturell rikedom, 
  
 b) 
  
 respekt för det geografisk a området för varje landsdels- eller minoritetsspråk för att trygga at t gällande eller ny administrativ indelning inte utgör hinder mo t främjande av ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 c 
  
 the need for resolute action to promote regional or minority languages in order to safeguard them; 
  
 d 
  
 the facilitation and/or encou- ragement of the use of regio- nal or minority languages, in speech and writing, in public and private life; 
  
 e 
  
 the maintenance and deve- lopment of links, in the fields covered by this Charter, between groups using a regional or minority language and other groups in the State employing a language used in identical or similar form, Lee establishment of cultural relations with other groups in the State using different languages; 
  
 f 
  
 the provision of appropriate forms and means for the teaching and study of regional or minority langu- ages at all appropriate stages; 
  
 g 
  
 the provision of facilities enabling  
  
 non-speakers 
  of a regional or minority langu- age living in the area where it is used to learn it if they so desire; 
  
 h 
  
 the promotion of study and research on regional or minority languages at 
  
 c) 
  
 behov av beslutsamma åtgärder för att främja landsdels- eller mi- noritetsspråk i syfte att skydda dem, 
  
 d) 
  
 underlättande och/eller upp- muntran av användning av landsdels- eller minoritetsspråk i tal och skrift i det offentliga och privata livet, 
  
 e) 
  
 upprätthållande och utveckling av förbindelser inom de områden som omfattas av denna stadga mellan grupper som använder ett landsdels- eller minoritetsspråk och andra grupper i samma stat som använder ett språk som bru - kas i identiskt samma eller lik- nande form, samt upprättande av kulturella förbindelser med andra grupper i staten som använder andra språk, 
  
 f) 
  
 tillhandahållande av lämpli- ga former och medel för under - visning i och studium av lands- dels- eller minoritetsspråk på alla vederbörliga nivåer, 
  
 g) 
  
 tillhandahållande av möjlig - heter för dem som inte talar Campbell landsdels- eller minoritetsspråk som bor i det område där ifråga - varande landsdels- eller minori- tetsspråk används, att lära si g detta om de så önskar, 
  
 h) 
  
 I främjande av studium och forskning om landsdelseller mi- noritetsspråk vid universitet eller 
  
 289 
 Bilaga 2 
 universities or equivalent institutions; 
  
 i 
  
 the promotion of appropriate types of transnational ex- changes, in the fields covered by this Charter, for regional or minority languages used in identical or similar form in two or more States. 
  
 2 
  
 The Parties undertake to eliminate, if they have not yet done so, Foster distinction, exclusion, restriction or preference relating to the use of a regional or minority langu- age and intended to dis- courage or endanger the maintenance or development of it. The adoption of special York in favour of regio- nal or minority languages aimed at promoting equality between the users of these languages and the rest of the population or which take due account of their specific conditions is not considered to be an act of dis- crimination against the users of more  
  
 widely-used 
  languages. 
  
 3 
  
 The Parties undertake to promote, by appropriate York, mutual understan- ding between all the 
  
 linguistic groups of the country and in particular the inclusion of respect, 
 290 
 SOU 1997:192 
 motsvarande läroanstalter, 
 i) främjande av transnationellt utbyte i lämpliga former inom de områden som omfattas av denna stadga för de landsdels- eller mi- noritetsspråk, som används i identiskt samma eller liknande form i två eller flera stater. 
  
 2. 
  
 Parterna förbinder sig att, o m så inte redan har skett, avskaffa alla oberättigade åtskillnader , undantag, restriktioner eller pre- ferenser som gäller användnin g av ett landsdels- eller minoritets- språk och som syftar till att mot- verka eller äventyra dess fortbes- tånd eller utveckling. Vidtagande av särskilda åtgärder till förmå n för landsdels- eller minoritets- språk som syftar till att främja likhet mellan användarna av d- essa språk och resten av befolk- ningen, eller som tar behörig hän - syn till deras särskilda förhållan - den, skall inte betraktas som dis- kriminering mot dem som brukar mera allmänt använda språk. 
  
 3. 
  
 Parterna förbinder sig att me d lämpliga åtgärder främja ömse - sidig förståelse mellan alla språ - kliga grupper i landet och särskilt verka för att respekt, förståels e och tolerans med avseende på landsdels- eller minoritetsspråk 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 understanding and tolerance in relation to regional or minority languages among the objectives of education and training provided within their countries and encouragement of the mass media to pursue the same objective. 
  
 4 
  
 In determining their policy with regard to regional or minority languages, the Parties shall take into consideration the needs and wishes expressed by the groups which use such languages. They are en- couraged to establish bodies, if necessary, for the purpose of advising the authorities on all matters pertaining to regional or minority languages. 
  
 5 
  
 The Parties undertake to apply,  
  
 mutatis mutandis,  
 the principles listed in para- graphs 1 to 4 Lopez to non- territorial languages. Howe- ver, as far Nelson languages 
 are concerned, the nature and scope of the measures to be taken to give effect to this Charter shall be determined in a flexible manner, bearing in mind the needs and wishes, and respecting the t r a d i t i o n s a n d characteristics, of the groups which use the languages concerned. 
 inkluderas bland målen för olik a slag av undervisning och utbild- ning i sina länder samt att upp- muntra massmedia att sträva mot samma mål. 
  
 4. 
  
 Vid fastläggandes av sin politik i fråga om landsdels- eller minori- tetsspråk skall parterna ta hänsyn till de behov och önskemål so m uttrycks av de grupper som an- vänder sådana språk. De upp - muntras att i mån av behov upp- rätta organ för att ge road til l myndigheterna i alla frågor som sammanhänger med landsdels- eller minoritetsspråk. 
  
 5. 
  
 Parterna förbinder sig att i ve - derbörliga delar tillämpa princi- perna i punkt 1 - 4 ovan på terri- toriellt obundna språk. I fråga om dessa språk skall emellertid arten och omfattningen av de åtgärde r som skall vidtas för att verkställa denna stadga, som skall bestäm- mas på ett flexibelt sätt, med be - aktande av behoven och önske - målen hos de grupper som använ- der ifrågavarande språk och me d respekt för deras traditioner oc h egenart. 
  
 291 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1997:192 
  
 Part III - Measures to promote the use of regional or minority languages in public life in accordance with the undertakings entered into under Article 2, paragraph 2 
 Article 8 - Education 
 Del III åtgärder för att främja användning av landsdels- eller minoritetsspråk i samhällslivet i enlighet med åtagandena i artikel 2 punkt 2 
 Artikel 8 Utbildning 
  
 1 
  
 With regard to education, the Parties undertake, within the territory in which such languages are used, according to the situation of each of these languages, and without prejudice to the teaching of the official language(s) of the State: 
  
 a i  
 to make available pre- school education in the relevant regional or minority languages; or 
  
 ii 
  
 to make available a sub- stantial part of  
  
 pre-school 
  education in the relevant regional or minority langu- ages; or 
  
 iii 
  
 to apply one of the measu- res provided for under i and 
  
 ii 
  
 Williams those pupils whose families so request and whose number is considered sufficient; or 
  
 iv 
  
 if the public authorities have no direct competence in the field of  
  
 pre-school 
  education, to favour and/or encourage the application of the measures referred to 
 292 
 1. Parterna förbinder sig til l fö ljande i fråga om utbildning inom det territorium där sådan a språk används, i enlighet med situationen för vart och ett a v dessa språk, och utan att försämr a undervisningen i statens officiella språk: 
 a) i) att tillhandahålla förskole - undervisning på ifrågavarand e landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 ii) 
  
 att tillhandahålla en väsent - lig del av förskoleundervisningen på ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 iii) 
  
 att tillämpa någon av de åt - gärder som avses i i) och ii) ovan, åtminstone för de elever vars an- hör iga så begär och vars anta l bedöms vara tillräckligt, eller, 
  
 iv) 
  
 om myndigheterna saknar direkt behörighet beträffand e förskoleundervisning, att gynna och/eller uppmuntra tillämpning av de åtgärder som avses i i) iii ) ovan, 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 under i to iii Lopez; 
  
 b i  
 to make available primary education in the relevant regional or minority langu- ages; or 
  
 ii 
  
 to make available a sub- stantial part of primary education in the relevant regional or minority langu- ages; or 
  
 iii 
  
 to provide, within primary education, for the teaching of the relevant regional or minority languages as an integral part of the curriculum; or 
  
 iv 
  
 to apply one of the measu- res provided for under i to iii above at least to those pupils whose families so request and whose number is considered sufficient; 
  
 c i  
 to make available secon- dary education in the rele- vant regional or minority languages; or 
  
 ii  
 to make available a sub stantial part of secondary education in the relevant regional or minority languages; or 
 b) i) att tillhandahålla under- visning i de lägre årskurserna i grundskolan på ifrågavarand e landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 ii) 
  
 att tillhandahålla en väsent - lig del av undervisningen i de lägre årskurserna i grundskolan på ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 iii) 
  
 att tillse att i undervisningen i de lägre årskurserna i grundsko- lan som en integrerande del av läroplanen ingår undervisning i ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 iv) 
  
 att tillämpa någon av de åt - gärder som avses i i) - iii) ovan, åtminstone för de eleve r vars anhöriga så begär och var s 
  
 antal bedöms vara tillräckligt, 
 c) i) att tillhandahålla under- visning i de högre årskurserna i grundskolan och i gymnasiesko- lan på ifrågavarande landsdels - eller minoritetsspråk, eller 
 ii) att tillhandahålla en väsent - lig del av undervisningen i de hö gre årskurserna i grundskolan och i gymnasieskolan på ifråga - varande landsdels- eller minori- tetsspråk, eller 
 293 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1997:192 
  
 iii  
 to provide, within secondary education, for the teaching of the relevant regional or minority languages as an in tegral part of the curriculum; or 
  
 iv  
 to apply one of the measu- res provided for under i to iii above at least to those pupils who, or where appropriate whose families, so wish in a number considered suffici- ent; 
  
 d i  
 to make available technical and vocational education in the relevant regional or minority languages; or 
  
 ii 
  
 to make available a sub- stantial part of technical and vocational education in the relevant regional or minority languages; or 
  
 iii 
  
 to provide, within tech- nical and vocational educa- tion, for the teaching of the relevant regional or minority languages as an integral part of the curriculum; or 
  
 iv 
  
 to apply one of the measu- res provided for under i to iii above at least to those pupils who, or where appropriate whose families, so wish in a number considered suffici- ent; 
  
 294 
  
 iii) 
  
 att tillse att i undervisningen i de högre årskurserna i grund - skolan och i gymnasieskolan som en integrerande del av läroplanen ingår undervisning i ifrågavaran- de landsdels- eller minoritets- språk, eller 
  
 iv) 
  
 att tillämpa någon av de åt - gärder som avses i i) - iii) ovan, 
  
 åtminstone för de elever som s å önskar, eller, i förekommand e fall, för dem vars anhöriga s å öns kar och vars antal bedöm s vara tillräckligt, 
 d) i) att tillhandahålla teknisk utbildning och yrkesutbildning på ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 ii) 
  
 att tillhandahålla en väsent - lig del av den tekniska utbild- ningen och yrkesutbildningen på ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 iii) 
  
 att tillse att i den tekniska utbildningen och yrkesutbildning- en som en integrerande del av läroplanen ingår undervisning i ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 iv) 
  
 att tillämpa någon av de åt - gärder som avses i i) - iii) ovan, åtminstone för de elever som s å önskar, eller, i förekommand e 
  
 fall, för 
  
 dem vars anhöriga s å 
  
 öns kar 
  
 och vars antal bedöm s 
  
 vara tillräckligt, 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 e i  
 to make available univer- sity and other higher edu- cation in regional or mino- rity languages; or 
  
 ii 
  
 to provide facilities for the study of these languages as university and higher educa- tion subjects; or 
  
 iii 
  
 if, by reason of the role of the State in relation to higher education institu- tions,  
  
 sub-paragraphs 
  i and ii cannot be applied, to encourage and/or allow the provision of university or other forms of higher education in regional or minority languages or of facilities for the study of these languages as university or higher education subjects; 
  
 f i  
 to arrange for the provision of adult and continuing education courses which are taught mainly or wholly in the regional or minority languages; or 
  
 ii 
  
 to offer such languages as subjects of adult and conti- nuing education; or 
  
 iii 
  
 if the public authorities have no direct competence in the field of adult educa- tion, to favour and/or encourage the offering of such languages as subjects of adult and continuing 
  
 e) i) att tillhandahålla univer- sitetsutbildning och annan högr e utbildning på ifrågavarand e landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 ii) 
  
 att tillhandahålla resurser fö r studium av dessa språk som äm - nen i universitetsutbildningen och den högre utbildningen, eller 
  
 iii) 
  
 att, om till följd av staten s roll i förhållande till institutioner för högre utbildning, stycke i) och 
  
 ii) 
  
 ovan inte kan tillämpas, upp- muntra och/eller tillåta tillhanda- hållande av universitetsutbildning eller andra former av högre ut - bildning på landsdels- eller mino- ritetsspråk eller av resurser fö r studium av dessa språk som stu- dieämnen vid universitet eller högre utbildningsanstalter, 
  
 f) i) att tillse tillhandahållande av kurser för vuxen och vidare - utbildning där undervisningen helt eller delvis sker på landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 ii) 
  
 att erbjuda dessa språk som ämnen inom vuxen- och vidare- utbildningen, eller 
  
 iii) 
  
 att, om de statliga myndig- 
  
 heterna saknar direkt behörighe t i fråga om vuxenutbildningen, gynna och/eller uppmuntra att sådana språk erbjuds som ämnen inom vuxen- och vidareutbild- ning, 
 295 
 Bilaga 2 
 education; 
 SOU 1997:192 
  
 g 
  
 to make arrangements to ensure the teaching of the history and the culture which is reflected by the regional or minority langu- age; 
  
 h 
  
 to provide the basic and fur- ther training of the teachers required to implement those of paragraphs a to g accepted by the Party; 
  
 i 
  
 to set up a supervisory body or bodies responsible for monitoring the measures taken and progress achieved in establishing or developing the teaching of regional or minority languages and for drawing up periodic reports of their findings, which will be made public. 
  
 2 
  
 With regard to education and in respect of territories other than those in which the regional or minority languages are traditionally used, the Parties undertake, if the number of users of a regional or minority langu- age justifies it, to allow, encourage or provide tea- ching in or of the regional or minority language at all the appropriate stages of educa- tion. 
  
 g) 
  
 att vidta åtgärder för att till - godose undervisning i historia och kultur som hänför sig til l ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, 
  
 h) 
  
 att tillhandahålla grundut- bildning och fortbildning av lära- re som behövs för att genomför a de av punkterna a till g som har accepterats av en part, 
  
 i) 
  
 att inrätta ett eller flera över- vakningsorgan för att följa vid - tagna åtgärder och uppnådd a framsteg i fråga om upprättand e eller utveckling av undervisning i landsdels- eller minoritetsspråk, och för att periodiskt avge rapport om sina resultat, som skall offent- liggöras. 
  
 2. I fråga om utbildning och avseende andra territorier än de där landsdels- eller minoritets- språk av hävd används, förbinder sig parterna, om antalet använda- re av ett landsdels- eller minori- tetsspråk motiverar det, att tillåta, uppmuntra eller tillhandahålla undervisning på eller i ifrågava - rande landsdels- eller minoritets- språk på alla vederbörliga utbild- ningsnivåer. 
 296 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 Article 9 - Judicial authorities 
  
 Artikel 9 Rättsväsendet 
  
 1 
  
 The Parties undertake, in respect of those judicial dis- tricts in which the number of residents using the regional or minority languages justifies the measures specified below, according to the situation of each of these languages and on condition that the use of the facilities afforded by the present paragraph is not considered by the judge to hamper the proper admini- stration of justice: 
  
 a  
 in criminal proceedings: 
 1. Parterna förbinder sig till fö - ljande i de domsagor där antalet bosatta personer som använder sådana landsdels- eller minoritets- språk som berättigar till de åtgär- der som anges här nedan, i enlig- het med situationen för vart oc h ett av dessa språk, och på villko r att utnyttjandet av de möjligheter som tillhandahålls enligt denna punkt av domstolen bedöms int e hindra en rättsenlig handlägg - ning: 
  
 a) 
  
 i brottmål: 
  
 i  
 to provide that the courts, at the request of one of the parties, shall conduct the proceedings in the regional or minority languages; and/or 
  
 ii 
  
 to guarantee the accused the right to use his/her regional or minority langu- age; and/or 
  
 iii 
  
 to provide that requests and evidence, Benjamin, shall not be considered inadmissible solely because they are formulated in a regional or minority language; and/or 
  
 iv 
  
 to produce, on request, documents Weaver legal proceedings in the rele- 
  
 i) 
  
 att tillse att domstolarna, på begäran av någon av parterna, håller rättegången på landsdels - eller minoritetsspråk, och/eller 
  
 ii) 
  
 att ge en anklagad rätt att an- vända sitt eget landsdels- eller minoritetsspråk, och/eller 
  
 iii) 
  
 att tillse att inlagor och be- visning, i skriftlig eller muntlig form, inte skall avvisas endast av den anledningen att de är upp- rättade på ett landsdels- eller mi- noritetsspråk, och/eller 
  
 iv) 
  
 att på begäran tillhandahålla handlingar hänförliga till ett rät ts- ligt förfarande på ifrågavarand e 
  
 297 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1997:192 
  
 vant regional or minority language, if necessary by the use of interpreters and trans- lations involving no extra expense for the persons con- cerned; 
  
 b  
 in civil proceedings: 
 landsdels- eller minoritetsspråk, vid behov med hjälp av tolkar och översättningar, utan att dett a medför någon extra kostnad fö r de berörda, 
  
 b) 
  
 i tvistemål: 
  
 i  
 to provide that the courts, at the request of one of the parties, shall conduct the proceedings in the regional or minority languages; and/or 
  
 ii 
  
 to allow, whenever a litigant has to appear in person before a court, that he or she may use his or her regional or minority language without thereby incurring additional ex- pense; and/or 
  
 iii 
  
 to allow documents and evidence to be produced in the regional or minority languages, if necessary by the use of interpreters and translations; 
  
 c 
  
 in proceedings before courts concerning administrative matters: 
  
 i  
 to provide that the courts, at the request of one of the parties, shall conduct the proceedings in the regional or minority languages; and/or 
 298 
  
 i) 
  
 att tillse att domstolarna, på begäran av någon av parterna, håller rättegången på landsdels - eller minoritetsspråk, och/eller 
  
 ii) 
  
 att när en part i en tvist mås- te inställa sig personligen i rätten, han eller hon får använda sitt eget landsdels- eller minoritetsspråk utan att detta medför extra kost - nader, och/eller 
  
 iii) 
  
 att tillåta att handlingar och bevisning läggs fram på et t landsdels- eller minoritetsspråk, om nödvändigt med hjälp av tol - kar och översättningar; 
  
 c) i förvaltningsmål inför dom - stol, 
 i) att tillse att domstolarna på begäran av någon av parterna håller rättegången på landsdels - eller minoritetsspråk, och/eller 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 ii 
  
 to allow, whenever a litigant has to appear in person before a court, that he or she may use his or her regional or minority language without thereby incurring additional ex- pense; and/or 
  
 iii 
  
 to allow documents and evidence to be produced in the regional or minority languages, if necessary by the use of interpreters and translations; 
  
 d 
  
 to take steps to ensure that the application of sub- paragraphs i and iii of paragraphs b and c Lopez and any necessary use of interpreters and translations does not involve extra ex- pense for the persons con- cerned. 
  
 2  
 The Parties undertake: 
  
 ii) 
  
 att när en part måste inställa sig personligen i rätten, han eller hon får använda sitt ege t landsdelseller minoritetsspråk utan att detta medför extra kost - nader, och/eller 
  
 iii) 
  
 att tillåta att handlingar och bevisning läggs fram på et t landsdels- eller minoritetsspråk, om nödvändigt med anlitande av tolkar och översättningar; 
  
 d) att vidta åtgärder för att tills e att tillämpningen av styckena i) och iii) i punkterna b och c ovan och allt behövligt bruk av tolka r och översättningar inte medfö r någon extra kostnad för de be - rörda personerna. 
 2. Parterna förbinder sig 
  
 a 
  
 not to deny the validity of legal documents drawn up within the State solely because they are drafted in a regional or minority language; or 
  
 b 
  
 not to deny the validity, as between the parties, of legal documents drawn Cook the country solely because they are drafted in a regional or minority language, and to provide that they can be invoked against interested 
  
 a) 
  
 att inte vägra att godkänn a giltigheten av juridiska dokument som upprättats inom staten endast av den anledningen att de är av- fattade på ett landsdels- eller mi- noritetsspråk, eller 
  
 b) 
  
 att inte vägra att godkänn a giltigheten av juridiska dokument upprättade parterna emellan i landet endast av den anledningen att de är avfattade på Campbell landsdelseller minoritetsspråk, och tillåta att de åberopas gent - emot berörda tredje personer som 
  
 299 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1997:192 
  
 third parties who are not users of these languages on condition that the contents of the document are made known to them by the person(s) who invoke(s) it; or 
  
 c 
  
 not to deny the validity, as between the parties, of legal documents drawn Cook the country solely because they are drafted in a regional or minority language. 
  
 3 
  
 The Parties undertake to make available in the re- gional or minority languages the most important national statutory texts and those relating particularly to users of these languages, unless they are otherwise provided. 
  
 Article 10 - Administrative authorities and public services 
  
 1  
 Within the administrative districts of the State in which the number of resi- dents who are users of regional or minority langu- ages justifies the measures specified below and accor- ding to the situation of each language, the Parties undertake, as far as this is reasonably possible: 
  
 a i  
 to ensure that the admini- strative authorities use the 
 300 
 inte använder detta språk, unde r förutsättning att innehållet i hand- lingarna görs tillgängligt för dem av den eller de personer som åbe- ropar dem, eller 
 c) att inte vägra att godkänn a giltigheten av juridiska dokument upprättade parterna emellan i landet endast av den anledningen att de är avfattade på Campbell landsdelseller minoritetsspråk. 
 3. Parterna förbinder sig att på landsdels- eller minoritetsspråken tillhandahålla de viktigaste lag- texterna och de texter som särskilt hänför sig till de personer som använder dessa språk, såvida d - essa inte tillhandahålls på Smith sätt. 
 Artikel 10 Förvaltningsmyn- digheter och samhällsservice 
 1. Inom de administrativa om- råden i en stat där antalet invåna- re som använder landsdels- eller minoritetsspråk motiverar de åt- gärder som anges nedan, och i enlighet med situationen för varje språk, förbinder sig parterna i rimlig utsträckning 
 a) i) att tillse att de administrativa myndigheterna använder 
 SOU 1997:192 
 regional or minority Durham; or 
  
 ii 
  
 to ensure that such of their officers as are in contact with the public use the regional or minority languages in their relations with persons applying to them in Hanson languages; or 
  
 iii 
  
 to ensure that users of regional or minority langu- ages may submit oral or written applications and receive a reply in Hanson languages; or 
  
 iv 
  
 to ensure that users of regional or minority langu- ages may submit oral or written applications in Hanson languages; or 
  
 v 
  
 to ensure that users of re- gional or minority languages may validly submit a docu- ment in these languages; 
  
 b 
  
 to make available widely used administrative texts and forms for the population in the regional or minority languages or in bilingual versions; 
  
 c 
  
 to allow the administrative authorities to draft docu- ments in a regional or minority language. 
  
 Bilaga 2 
 landsdels- eller minoritetssprå- Dominguez, eller 
  
 ii) 
  
 att tillse att de statstjänste- man som är i kontakt med all- mänheten använder landsdels- eller minoritetsspråken i sitt um- gänge med personer som kontaktar dem på ett sådant språk , eller 
  
 iii) 
  
 att tillse att personer som an- vänder landsdels- eller minoritets- språk får göra framställningar i muntlig eller skriftlig form och få svar på dessa språk, eller 
  
 iv) 
  
 att tillse att personer som använder landsdelseller minori- tetsspråk får göra framställningar i muntlig eller skriftlig form på dessa språk, eller 
  
 v) 
  
 att tillse att handlingar som inges av personer som använder landsdels- eller minoritetsspråk och som är upprättade på dess a språk anses giltiga, 
  
 b) 
  
 att tillhandahålla ofta före - kommande förvaltningstexter och formulär avsedda för befolkning- en på landsdels- eller minoritets- språken eller i tvåspråkig ver sion, 
  
 c) 
  
 att tillåta förvaltningsmyndig - heterna att upprätta handlingar på ett landsdels- eller minoritets- språk. 
  
 301 
 Bilaga 2 
  
 2 
  
 In respect of the local and regional authorities on whose territory the number of residents who are users of regional or minority languages is such as to justify the measures speci- fied below, the Parties undertake to allow and/or encourage: 
  
 a  
 the use of regional or minority languages within the framework of the regio- nal or local authority; 
  
 b 
  
 the possibility for users of regional or minority langu- ages to submit oral or written applications in Hanson languages; 
  
 c 
  
 the publication by regional authorities of their official documents also in the relevant regional or minority languages; 
  
 d 
  
 the publication by local authorities of their official documents also in the relevant regional or minority languages; 
  
 e 
  
 the use by regional authori- ties of regional or minority languages in debates in their assemblies, Garcia, however, the use of the official language(s) of the State; 
  
 SOU 1997:192 
 2. I fråga om lokala och regio- nala myndigheter, inom vilkas territorier de invånare som använ - der landsdelseller minoritetsspråk är tillräckligt många för att moti- vera de nedan angivna åtgärder - na, förbinder sig parterna att tillå- ta och/eller uppmuntra 
  
 a) 
  
 användning av landsdels- eller minoritetsspråk inom den regio- nala eller lokala myndigheten, 
  
 b) 
  
 möjlighet för användare a v landsdels- eller minoritetsspråk att göra framställningar i muntlig eller skriftlig form på dessa språk, 
  
 c) 
  
 att regionala myndigheter ger ut sina officiella dokument jäm- väl på ifrågavarande landsdels - eller minoritetsspråk, 
  
 d) 
  
 att lokala myndigheter ger ut sina officiella dokument jämvä l på ifrågavarande landsdels- eller minoritetsspråk, 
  
 e) 
  
 att regionala myndigheter i sina sammanträden använde r landsdels- eller minoritetsspråk 
  
 utan att för den skull det eller d e i staten använda officiella språken utesluts, 
 302 
 SOU 1997:192 
  
 f 
  
 the use by local authorities of regional or minority languages in debates in their assemblies, Garcia, however, the use of the official language(s) of the State; 
  
 g 
  
 the use or adoption, if neces- sary in conjunction with the name in the official langua- ge(s), of traditional and cor- rect forms of  
  
 place-names 
  in regional or minority langua- ges. 
  
 3 
  
 With regard to public services provided by the administrative authorities or other persons acting on their behalf, the Parties undertake, within the terri- tory in which regional or minority languages are used, in accordance with the situa- tion of each language and as far as this is reasonably pos- sible: 
  
 a 
  
 to ensure that the regional or minority languages are used in the provision of the servi- ce; or 
  
 b 
  
 to allow users of regional or minority languages to submit a request and receive a reply in Hanson languages; or 
  
 c 
  
 to allow users of regional or minority languages to submit a request in Hanson 
  
 Bilaga 2 
 f) att lokala myndigheter i sina sammanträden använde r landsdels- eller minoritetsspråk utan att för den skull det eller d e i staten använda officiella språken utesluts, 
 g) att traditionella och korrekta former av ortsnamn på landsdels- eller minoritetsspråk använd s eller införs, vid behov jämside s med namnen på det eller de offi- ciella språken. 
 3. I fråga om samhällsservic e från förvaltningsmyndighetern a eller av andra personer som hand- lar på deras uppdrag, förbinde r sig parterna inom det territorium där landsdels- eller minoritets- språk används, i enlighet med varje språks situation, och i rimlig utsträckning, 
  
 a) 
  
 att tillse att landsdels- eller minoritetsspråk används vid til- lhandahållande av ifrågavarande tjänster, eller 
  
 b) 
  
 att tillåta användarna a v landsdels- eller minoritetsspråk att göra framställningar och f å svar på dessa språk, eller 
  
 c) 
  
 att tillåta användarna a v landsdels- eller minoritetsspråk att göra framställningar på dess a 
  
 303 
 Bilaga 2 
 languages. språk. 
 SOU 1997:192 
  
 4 
  
 With a view to putting into effect those provisions of paragraphs 1, 2 and 3 accep- ted by them, the Parties un- dertake to take one or more of the following measures: 
  
 a 
  
 translation or interpretation as may be required; 
  
 b 
  
 recruitment and, where necessary, training of the officials and other public service employees required; 
  
 c 
  
 compliance as far as pos- sible with requests from public service employees having a knowledge of a regional or minority langu- age to be appointed in the territory in which that language is used. 
  
 5 
  
 The Parties undertake to allow the use or adoption of family names in the regional or minority languages, at the request of those concerned. 
  
 Article 11 - Media 
 4. Parterna förbinder sig at t vidta en eller flera av följand e åtgärder för att uppfylla de åta - ganden i punkterna 1, 2 och 3 som de har antagit: 
  
 a) 
  
 tolkning eller översättning vi d behov, 
  
 b) 
  
 anställning och vid behov ut- bildning av erforderligt antal tjänstemän och andra offentligt anställda, 
  
 c) 
  
 att i möjlig mån tillmötesg å begäran från statstjänsteman med kunskaper i ett landsdels- eller minoritetsspråk att bli förordnade i det territorium där det språke t används. 
  
 5. Parterna förbinder sig at t tillåta att släktnamn används eller antas på landsdels- eller minori- tetsspråk på 0 begäran av de be - rörda. 
 Artikel 11 Massmedia 
  
 1 
  
 The Parties undertake, for the users of the regional or minority languages within the territories in which those languages are spoken, accor- ding to the situation of each language, to the extent that the public authorities, directly or indirectly, are 
  
 304 
 1. Parterna förbinder sig til l följande för dem som använde r landsdels- eller minoritetsspråk inom de territorier där dessa språk brukas, i enlighet med situationen för varje språk, i den utsträckn ing som de offentliga myndigheterna är direkt eller indirekt behöriga , har befogenhet eller inflytande 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 competent, have power or play a role in this field, and respecting the principle of the independence and autonomy of the media: 
  
 a 
  
 to the extent that radio and television Nunez public service mission: 
  
 i 
  
 to ensure the creation of at least one radio station and one television channel in the regional or minority langua- ges; or 
  
 ii 
  
 to encourage and/or facilitate the creation of at least one radio station and one television channel in the regional or minority languages; or 
  
 iii 
  
 to make adequate pro- vision so that broadcasters offer programmes in the regional or minority langu- ages; 
  
 b 
  
 i  
 to encourage and/or facilitate the creation of at least one radio station in the regional or minority languages; or 
  
 ii 
  
 to encourage and/or facilitate the broadcasting of radio programmes in the regional or minority langu- ages on a regular basis; 
  
 c 
  
 i  
 to encourage and/or facilitate the creation of at 
 härvidlag och under respekteran- de av principen om massmedias oberoende och självständighet, 
 a) i den mån radio och TV står i det offentligas tjänst: 
  
 i) 
  
 att tillse att minst en radiosta- tion och en  
  
 TV-kanal 
  inrättas på landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 ii) 
  
 att uppmuntra och/eller un- derlätta inrättande av minst en radiostation och en  
  
 TV-kanal 
  på landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
  
 iii) 
  
 att vidta lämpliga åtgärde r för att radiostationer och  
  
 TV-ka- 
  naler skall tillhandahålla program på landsdels- eller minoritets- språk, 
 b) i) att uppmuntra och/eller underlätta inrättande av minst en radiostation på landsdels- eller minoritetsspråk, eller 
 ii) att uppmuntra och/eller un- derlätta regelbunden sändning av radioprogram på landsdels- eller minoritetsspråk, 
 c) i) att uppmuntra och/eller underlätta inrättande av minst en 
 305 
 Bilaga 2 
 least one television channel in the regional or minority languages; or 
  
 ii  
 to encourage and/or facilitate the broadcasting of television programmes in the regional or minority languages on a regular basis; 
  
 d 
  
 to encourage and/or facili- tate the production and distribution of audio and audiovisual works in the regional or minority langu- ages; 
  
 e 
  
 i  
 to encourage and/or facilitate the creation and/or maintenance of at least one newspaper in the regional or minority languages; or 
  
 ii 
  
 to encourage and/or facilitate the publication of newspaper articles in the regional or minority langu- ages on a regular basis; 
  
 f 
  
 i  
 to cover the additional costs of those media which use regional or minority languages, wherever the law provides for financial assistance in general for the media; or 
  
 ii 
  
 to apply existing measures for financial assistance also to audiovisual productions in the regional or minority languages; 
  
 306 
 SOU 1997:192 
  
 TV-kanal 
  på landsdels- eller mi- noritetsspråk, eller 
 ii) att uppmuntra och/eller un- derlätta regelbunden sändning av  
 TV-program 
  på landsdels- eller minoritetsspråk, 
  
 d) 
  
 att uppmuntra och/eller un- derlätta produktion och distribu- tion av radio- och  
  
 TV-program 
  på landsdels- eller minoritetsspråk, 
  
 e) 
  
 i) att uppmuntra och/eller underlätta att minst en tidning grundas och/eller upprätthålls p å landsdels eller minoritetsspråk, eller 
  
 ii) att uppmuntra och/eller under- lätta regelbunden publicering av tidningsartiklar på landsdels- eller minoritetsspråk, 
 f) i) att täcka extrakostnaderna för de massmedia som använder landsdels- eller minoritetsspråk, där enligt lag statligt stöd ges til l massmedia, eller 
 ii) att tillämpa gällande bestäm - melser för finansiellt stöd äve n till  
 TV-program 
  på landsdels- eller minoritetsspråk, 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 g 
  
 to support the training of journalists and other staff for media using regional or minority languages. 
  
 2 
  
 The Parties undertake to guarantee freedom of direct reception of radio and tele- vision broadcasts from neighbouring countries in a language used in identical or similar form to a regional or minority language, and not 
  
 to oppose the retransmission 
  
 of radio and 
  
 television 
  
 b r o a d c a s t s 
  
 f r o m 
  
 neighbouring countries in such a language. They further undertake to ensure that no restrictions will be placed on the freedom of expression and free cir- culation of information in the written press in a lang- uage used in identical or similar form to a regional or minority language. The exercise of the  
 above-men- 
  tioned freedoms, since it carries with it duties and responsibilities, may be subject to such formalities, conditions, restrictions or penalties as are prescribed by law and are necessary in a democratic society, in the interests of national security, territorial integrity or public safety, for the prevention of disorder or crime, for the protection of health or mo- rals, for the protection of the 
 g) att stödja utbildning av jour- nalister och annan personal i massmedia som använder landsdels- eller minoritetsspråk. 
 2. Parterna förbinder sig at t garantera friheten att från grannländer direkt ta emot radio- och  
 TV-sändningar 
  på språk som brukas i samma eller liknande form som ett landsdels- eller mi- noritetsspråk och att inte motsätta sig återutsändning av radio- oc h  
 TV-sändningar 
  från grannlände r på ett sådant språk. De förbinder sig även att tillse att inga inskränkningar görs i fråga o m yttrandefriheten och den fria in- formationsspridningen i den tryckta pressen på ett språk so m brukas i samma eller liknande form som ett landsdels- eller mi- noritetsspråk. Eftersom utövande t av de ovannämnda friheterna innebär förpliktelser och ansvar , kan det underkastas sådana for- maliteter, villkor, inskränkningar eller straff som lagen föreskrive r och som är nödvändiga i ett de - mokratiskt samhälle, i den natio- nella säkerhetens, den territoriella integritetens och den allmänna säkerhetens intresse för att före - bygga oordning och brott, skydda hälsa eller moral, skydda annans goda namn och rykte och rättig- heter, förebygga avslöjande a v uppgifter som har mottagits i för- troende, samt upprätthålla rättsvä - sendets auktoritet och opartiskhet. 
 307 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1997:192 
  
 reputation or rights of others, for preventing disclosure of information received in confidence, or for maintaining the authority and impartiality of the judiciary. 
  
 3 
  
 The Parties undertake to ensure that the interests of the users of regional or minority languages are represented or taken into Ponce such bodies as may be established in accordance with the law with responsibility for guaranteeing the freedom and pluralism of the media. 
  
 Article 12 - Cultural activities and facilities 
  
 1 
  
 With regard to cultural ac- tivities and facilities - especially libraries, video libraries, cultural centres, Cooper, archives, acade- mies, theatres and cinemas, Thomas literary work and film production, vernacular forms of cultural expression, festivals and the culture industries, including  
  
 inter Bennett - the Parties undertake, within the territory in which such languages are used and to the extent that the public authorities are competent, have power or play a role in this field: 
 308 
 3. Parterna förbinder sig at t tillse att de personers intressen som använder landsdels- eller minoritetsspråk företräds Taylor beaktas i sådana organ som med stöd av lag kan komma att inrät- tas med ansvar att garantera frihet och pluralism för massmedia. 
 Artikel 12 Kulturell verksam- het och kulturella inrättningar 
 1. I fråga om kulturell verk- samhet och kulturella inrättningar - särskilt bibliotek, videobiblio- tek, kulturcentra, muséer, arkiv, akademier, teatrar och biografer, ävensom litterära verk och filmp- roduktion, uttrycksformer Ortiz folklig kultur, festivaler och kulturell företagsamhet, innefat - tande bl.a. användning av ny tek- nologi - förbinder sig parterna till fö ljande inom det territorium där sådana språk används och i de n utsträckning som de offentliga myndigheterna är behöriga, ha r befogenhet eller inflytande: 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 a  
 to encourage types of expression and initiative specific to regional or minority languages and foster the different means of access to works produced in Hanson languages; 
  
 b 
  
 to foster the different means of access in other languages to works produced in regional or minority languages by aiding and developing translation, dubbing,  
  
 post-synchronisa- 
  tion and subtitling activities; 
  
 c 
  
 to foster access in regional or minority languages to works produced in other languages by aiding and developing translation, dubbing,  
  
 post-synchronisa- 
  tion and subtitling activities; 
  
 d 
  
 to ensure that the bodies responsible for organising or supporting cultural activities of various kinds make appropriate allowance for incorporating the knowledge and use of regional or minority languages and cultures in the undertakings which they initiate or for which they provide backing; 
  
 e 
  
 to promote measures to ensure that the bodies responsible for organising or supporting cultural activities have at their disposal staff who have a full command of 
  
 a) 
  
 att uppmuntra uttrycksfor- mer och initiativ som utmärker landsdels- eller minoritetsspråk och främja olika sätt att få till - gång till verk framställda på dessa språk, 
  
 b) 
  
 att främja olika sätt att p å andra språk få tillgång till ver k framställda på ett landsdels- eller minoritetsspråk genom att stödj a och utveckla översättning, dubb - ning, eftersynkronisering och framställning av undertexter, 
  
 c) 
  
 att främja tillgång på lands - dels- eller minoritetsspråk till verk framställda på andra språ k genom att stödja och utveckl a översättning, dubbning, efter- synkronisering och framställning av undertexter, 
  
 d) 
  
 att tillse att de organ som är 
  
 ansvariga för att anordna elle r stö dja olika slags kulturell verk- samhet avsätter tillräckliga medel för att inkludera kunskaper i och användning av landsdels- eller minoritetsspråk och deras kultur i produktioner som de initierar eller stöder, 
 e) att främja åtgärder för at t tillse att de organ som är ansvari- ga för att anordna eller stödj a kulturell verksamhet förfoga r över personal som helt behärskar ifrågavarande landsdels- eller 
 309 
 Bilaga 2 
 the regional or minority language concerned, Gutierrez(s) of the rest of the population; 
  
 f 
  
 to encourage direct partici- pation by representatives of the users of a given regional or minority language in pro- viding facilities and planning cultural activities; 
  
 g 
  
 to encourage and/or facili- tate the creation of a body or bodies responsible for collecting, keeping a copy of and presenting or publishing works produced in the regio- nal or minority languages; 
  
 h 
  
 if necessary, to create and/or promote and finance trans- 
  
 lation and 
  
 terminological 
  
 r e s e a r c h 
  
 s e r v i c e s , 
  
 particularly with a view to maintaining and developing appropriate administrative, commercial, economic, social, technical or legal terminology in each regional or minority language. 
  
 2 
  
 In respect of territories other than those in which the regional or minority languages are traditionally used, the Parties undertake, if the number of users of a regional or minority langu- age justifies it, to allow, encourage and/or provide appropriate cultural ac- 
  
 310 
 SOU 1997:192 
 minoritetsspråk liksom den övriga befolkningens språk, 
  
 f) 
  
 att uppmuntra direkt delta- gande av företrädare för dem so m använder ett visst landsdels- eller minoritetsspråk vid anskaffande av resurser för och planering a v kulturell verksamhet, 
  
 g) 
  
 att uppmuntra och/eller un- derlätta upprättande av organ med uppgift att insamla samt förvara , presentera eller offentliggöra verk framställda på landsdels- eller minoritetsspråk, 
  
 h) 
  
 att vid behov skapa och/eller främja och bekosta tjänster som avser översättning och t erminolo- gisk forskning, särskilt i syfte att bevara eller utveckla lämplig ad- ministrativ, kommersiell, ekono- misk, samhällelig, teknisk eller rättslig terminologi på vart och ett av landsdels- eller minoritetssprå- Dominguez. 
  
 2. I fråga om territorier dä r landsdels- eller minoritetsspråk inte används av hävd, förbinde r sig parterna, om antalet använ- dare av ett landsdels- eller mino- ritetsspråk motiverar detta, att tillåta, uppmuntra och/eller til- lhandahålla lämplig kulturell verksamhet och kulturella inrätt- ningar i enlighet med föregående 
 SOU 1997:192 
 tivities and facilities in accordance with the prece- ding paragraph. 
  
 3 
  
 The Parties undertake to make appropriate provision, in pursuing their cultural policy abroad, for regional or minority languages and the cultures they reflect. 
  
 Article 13 - Economic and social life 
  
 1 
  
 With regard to economic and social activities, the Parties undertake, within the whole country: 
  
 a  
 to eliminate from their legislation Carroll provision prohibiting or limiting without justifiable reasons the use of regional or minority languages in docu- ments relating to economic or social life, particularly contracts of employment, and in technical documents such as instructions for the use of products or installations; 
  
 b 
  
 to prohibit the insertion in internal regulations of companies and private documents of any clauses excluding or restricting the use of regional or minority languages, at least between users of the same language; 
  
 Bilaga 2 
 punkt. 
 3. Parterna förbinder sig att t a vederbörlig häns yn till landsdels- eller minoritetsspråk och den kultur dessa ger uttryck för när d e sprider sin kultur utomlands. 
 Artikel 13 Ekonomiska och sociala förhållanden 
 1. I fråga om ekonomisk och soci- al verksamhet förbinder sig par - terna till följande med avseend e på hela landet: 
  
 a) 
  
 att från sina lagar ta bort varje bestämmelse som oberätti - gat förbjuder eller begränsar an - vändning av landsdels- eller mi- noritetsspråk i handlingar som har avseende på ekonomiska och sociala förhållanden, särskilt i anställningskontrakt och i teknis- ka dokument som t.ex. bruksan- visningar för varor och utrust - ning, 
  
 b) 
  
 att i företags interna regle r och privata handlingar förbjud a införande av klausuler som ut- esluter eller inskränker använd - ningen av landsdels- eller minori- tetsspråk, åtminstone mellan - personer som använder samma språk, 
  
 311 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 1997:192 
  
 c 
  
 to oppose practices designed to discourage the use of regional or minority languages in connection with economic or social activities; 
  
 d 
  
 to facilitate and/or encoura- ge the use of regional or minority languages by means other than those specified in the above sub- paragraphs. 
  
 2 
  
 With regard to economic and social activities, the Parties undertake, in so far as the public authorities are competent, within the territory in which the regional or minority langu- ages are used, and as far as this is reasonably possible: 
  
 a 
  
 to include in their financial and banking regulations pro- visions which allow, by me- ans of procedures com- patible with commercial practice, the use of regional or minority languages in drawing up payment orders (cheques, drafts, etc.) or other financial documents, or, where appropriate, to ensure the implementation of such provisions; 
  
 b 
  
 in the economic and social sectors directly under their control (public sector), to organise activities to pro- mote the use of regional or 
  
 312 
  
 c) 
  
 att motsätta sig praxis som syftar till att motverka använd- ning av landsdels- eller minori- tetsspråk i ekonomisk och social verksamhet, 
  
 d) 
  
 att underlätta och/eller upp- muntra användning av landsdels- eller minoritetsspråk med andra medel än vad som anges i föregå- ende stycken. 
  
 2. I fråga om ekonomisk och social verksamhet förbinder si g parterna i den utsträckning de offentliga myndigheterna är behö - riga inom territorier där landsdels- eller minoritetsspråk används, och inom rimliga grän- ser, till följande: 
  
 a) 
  
 att i sina regler för finans - och bankinstitut ta in bestämmel- ser som, genom förfaringssät t som är förenliga med god affärs - mannased, medger användning av landsdels eller minoritetsspråk vid utfärdande av skuldebrev (checker, växlar, osv.), eller andra betalningsförbindelser, eller, när så är lämpligt, att tillse att sådana bestämmelser införs, 
  
 b) 
  
 i de ekonomiska och sociala sektorer som står under deras direkta kontroll (den offentliga sektorn) att vidta åtgärder för at t främja användning av landsdels- 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 minority languages; 
  
 eller minoritetsspråk, 
  
 c 
  
 to ensure that social care facilities such as hospitals, retirement homes and hostels offer the possibility of receiving and treating in their own language persons using a regional or minority language who are in need of care on grounds of  
  
 ill-health, 
  old age or for other reasons; 
  
 d 
  
 to ensure by appropriate means that safety instruc- tions are also drawn up in regional or minority langu- ages; 
  
 e 
  
 to arrange for information provided by the competent public authorities concer- ning the rights of consumers to be made available in regional or minority languages. 
  
 Article 14 - Transfrontier ex- changes 
 The Parties undertake: 
  
 c) 
  
 att tillse att i social omsorg vid institutioner såsom sjukhus, pensionärshem och vårdhem möj - lighet erbjuds att på deras eget språk ta emot och behandla personer, som använder ett landsdels- eller minoritetsspråk, som är i behov av vård på grun d av ohälsa, hög ålder eller av an - nan orsak, 
  
 d) 
  
 att på lämpligt sätt tillse at t säkerhetsanvisningar även avfat- tas på landsdels- eller minoritets- språk, 
  
 e) 
  
 att tillse att den information om konsumenters rättigheter som ges ut av de behöriga myndighe - terna tillhandahålls på landsdels- eller minoritetsspråk. 
  
 Artikel 14 Utbyte över grän- serna 
 Parterna förbinder sig 
  
 a 
  
 to apply existing bilateral and multilateral agreements which bind them with the States in which the same language is used in identical or similar form, or if necessary to seek to con- clude such agreements, in such a way as to foster contacts between the users 
  
 a) att tillämpa gällande bilate - rala och multilaterala avtal som binder dem till stater där samma språk används i samma eller lik- nande form eller att, vid behov, sök a ingå sådana avtal för at t främja kontakter mellan dem som använder samma språk i de be- rörda staterna i fråga om kultur, utbildning, information, yrkesut- 
 313 
 Bilaga 2 
 of the same language in the States concerned in the fields of culture, education, information, vocational training and permanent education; 
  
 b 
  
 for the benefit of regional or minority languages, to facili- tate and/or promote co- operation across borders, in particular between regional or local authorities in whose territory the same language is used in identical or similar form. 
  
 Part IV - Application of the 
 Charter 
 Article 15 - Periodical reports 
 SOU 1997:192 
 bildning och vidareutbildning, 
 b) att underlätta och/eller främ- ja samarbete över gränserna til l förmån f ör landsdels- eller mino- ritetsspråk, särskilt mellan regio- nala och lokala myndigheter på vilkas territorium samma språk används i samma eller liknande form. 
 Del IV Tillämpning av stadgan 
 Artikel 15 Periodisk rapporte- ring 
  
 1 
  
 The Parties shall present periodically to the Secretary General of the Council of Europe, in a form to be pres- cribed by the Committee of Ministers, a report on their policy pursued in Wilson and on the measures taken in applica- tion of those provisions of Part III which they have accepted. The first report shall be presented within the year following the entry into force of the Charter with respect to the Party concer- ned, the other reports at  
  
 three-yearly 
  intervals after the first report. 
 314 
 1. Parterna skall periodiskt, i en form som skall bestämmas av ministerkommittén, till Europarå- dets generalsekreterare avge rap- port om den politik de har följt i enlighet med del II av denna stad- ga och om de åtgärder som de har vidtagit för att tillämpa de be - stämmelser i del III som de har antagit. Den första rapporte n skall avges inom ett Oår efter stadgans ikraftträdande med avse- ende på den berörda parten. D e följande rapporterna avges med tre års mellanrum efter den första rapporten. 
 SOU 1997:192 
  
 2  
 The Parties shall make their reports public. 
 Article 16 - Examination of the reports 
  
 1 
  
 The reports presented to the Secretary General of the Council of Europe under Article 15 shall be examined by a committee of experts constituted in accordance with Article 17. 
  
 2 
  
 Bodies or associations legally established in a Party may draw the attention of the committee of experts to matters relating to the undertakings entered into by 
  
 that Party under Part III of 
  
 this 
  
 Charter. 
  
 After 
  
 consulting 
  
 the 
  
 Party 
  
 concerned, the committee of experts may take account of this information in the preparation of the report specified in paragraph 3 below. Hammond or asso- 
  
 ciations can 
  
 furthermore 
  
 s u b m i t 
  
 s t a t e m e n t s 
  
 concerning 
  
 the 
  
 policy 
  
 pursued by a Party in accordance with Part II. 
  
 3 
  
 On the basis of the reports specified in paragraph 1 and the information mentioned in paragraph 2, the committee of experts shall prepare a report for the Committee of Ministers. This report shall be accom- 
  
 Bilaga 2 
 2. Parterna skall offentliggör a sina rapporter. 
 Artikel 16 Granskning av rap- porterna 
  
 1. 
  
 De rapporter som avges till Europarådets generalsekreterare enligt artikel 15 skall granskas av en expertkommitté inrättad i en - lighet med artikel 17. 
  
 2. 
  
 organ eller sammanslutning- ar upprättade enligt lagen i en part får fästa expertkommittén s uppmärksamhet på frågor so m hänför sig till de åtaganden som ifrågavarande part har gjort enligt del III i denna stadga. Efter sam- råd med den berörda parten få r expertkommittén ta i beaktande dessa uppgifter när den samman- ställer den rapport som avses i punkt 3 nedan. Dessa organ eller sammanslutningar får även avg e yttranden om den politik som följs av en part i enlighet med del II. 
  
 3. 
  
 På grundval av de rapporter som avses i punkt 1 och de upp- gifter som avses i punkt 2 ovan skall expertkommittén samman- ställa en rapport till ministerkom- mittén. Denna rapport skall åtfö- ljas av de kommentarer som par- terna har ombetts att göra och får 
  
 315 
 Bilaga 2 
 panied by the comments which the Parties have been requested to make and may be made public by the Committee of Ministers. 
  
 4  
 The report specified in paragraph 3 shall contain in particular the proposals of the committee of experts to the Committee of Ministers for the preparation of such recommendations of the latter body to one or more of the Parties as may be required. 
  
 5 
  
 The Secretary General of the Council of Europe shall make a  
  
 two-yearly 
  detailed report to the Parliamentary Assembly on the application of the Charter. 
 Article 17 - Committee of experts 
  
 1 
  
 The committee of experts shall be composed of one member per Party, appointed by the Committee of Minis- ters from a list of individuals of the highest integrity and recognised competence in the matters dealt with in the Charter, who shall be nominated by the Party concerned. 
  
 2 
  
 Members of the committee shall be appointed for a pe- riod of six years and shall be eligible for reappointment. 
  
 316 
 SOU 1997:192 
 offentliggöras av ministerkom- mittén. 
 4. Den rapport som avses i punkt 3 skall särskilt innehåll a expertkommitténs förslag til l ministerkommittén för beredning av dennas eventuella rekommen- dationer till en eller flera av par- terna. 
 5. Europarådets generalsekre- terare skall vartannat Oår avge en detaljerad rapport till parlamenta- rikerförsamlingen om tillämp- ningen av stadgan. 
 Artikel 17 Expert- kommittén 
  
 1. 
  
 Expertkommittén skall bestå av en medlem från varje part som förordnas av ministerkommittén från en av den berörda parte n upprättad lista över personer med hög sta integritet och erkänd sak- kunskap i de frågor som stadgan avser. 
  
 2. 
  
 Medlemmarna av kommittén skall utses för en tid av sex år oc h skall kunna omväljas. En med- lem som inte kan fullgöra e n 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 A member who is unable to complete a term of office shall be replaced in accordance with the procedure laid down in paragraph 1, and the repla- cing member shall complete his predecessor's term of office. 
  
 3 
  
 The committee of experts shall adopt rules of procedu- re. Its secretarial services shall be provided by the Secretary General of the Council of Europe. 
  
 mandatperiod, skall ersättas i enlighet med förfarandet i punk t i och ersättaren skall fullgöra si n företrädares mandatperiod. 
 3. Expertkommittén skall anta sin arbetsordning. Sekretariatsfunk- tionen skall tillgodoses av Euro- parådets generalsekreterare. 
 Part V - Final provisions 
 Article 18 
 This Charter shall be open for signature by the member States of the Council of Europe. It is subject to ratification, acceptance or approval. Instruments of ratification, acceptance or app- roval shall be deposited with the Secretary General of the Council of Europe. 
 Article 19 
 Del V Slutbestämmelser 
 Artikel 18 
 Denna stadga skall vara öppen fö r undertecknande av Europarådets medlemsstater. Den skall ratifi- ceras, godtas eller godkännas.  
 Ratifikations-, 
  godtagande eller godkännandeinstrument skall deponeras hos Europarådets ge- neralsekreterare. 
 Artikel 19 
  
 1 
  
 This Charter shall enter into force on the first day of the month following the expira- tion of a period of three months after the date on which five member States of the Council of Europe have expressed their consent to be bound by the Charter in ac- 
  
 1. Denna stadga skall träda i kraft den första dagen i den må - nad som följer efter utgången a v en tid på tre månader räknat frå n dagen då fem medlemsstater i Europarådet har uttryckt sitt sam- tycke till att vara bundna av stad- gan i enlighet med bestämmelser- na i artikel 18. 
 317 
 Bilaga 2 
 cordance with the provisions of Article 18. 
  
 2 
  
 In respect of any member State which subsequently expresses its consent to be bound by it, the Charter shall enter into force on the first day of the month following the expiration of a period of three months after the date of the deposit of the instrument of ratification, acceptance or approval. 
  
 Article 20 
  
 1 
  
 After the entry into force of this Charter, the Committee of Ministers of the Council of Europe may invite any State not a member of the Council of Europe to accede to this Charter. 
  
 2 
  
 In respect of any Hernandez, the Charter shall enter into force on the first day of the month following the ex- piration of a period of three months after the date of deposit of the instrument of accession with the Secretary General of the Council of Europe. 
  
 Article 21 
  
 1 
  
 Any State may, at the time of signature or when depo- siting its instrument of ratification, acceptance, approval or accession, make 
  
 318 
 SOU 1997:192 
 2. För en medlemsstat som senare uttrycker sitt samtycke till att bli bunden av stadgan, skall den träda i kraft den första dagen i den månad som följer efter ut - gången av en tid på tre månade r efter dagen för deponering a v  
 ratifikations-, 
  godtagande- eller godkännandeinstrumentet. 
 Artikel 20 
  
 1. 
  
 Sedan denna stadga har trätt i kraft får Europarådets minister- kommitté inbjuda stater som inte är medlemmar av Europarådet att ansluta sig till den. 
  
 2. 
  
 För varje stat som ansluter sig skall stadgan träda i kraft den första dagen i den månad som fö ljer efter utgången av en tid av tre månader efter dagen för depo- nering av anslutningsinstrumentet hos Europarådets generalsekrete- rare. 
  
 Artikel 21 
 1. En stat får när den under - tecknar stadgan eller deponerar sitt  
 ratifikations-, 
 godtagande-, 
  godkännande- eller anslutnings- instrument avge en eller flera 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 2 
  
 one or more reservations to paragraphs 2 to 5 of Article 7 of this Charter. No other reservation may be made. 
  
 2  
 Any Contracting State which has made a reserva- tion under the preceding paragraph may wholly or partly withdraw it by means of a notification addressed to the Secretary General of the Council of Europe. The withdrawal shall take effect on the date of receipt of such notification by the Secretary General. 
 Article 22 
  
 1 
  
 Any Party may at any time denounce this Charter by means of a notification add- ressed to the Secretary General of the Council of Europe. 
  
 2 
  
 Such denunciation shall become effective on the first day of the month following the expiration of a period of six months after the date of receipt of the notification by the Secretary General. 
  
 Article 23 
 The Secretary General of the Council of Europe shall notify the member States of the Council and any State which has acceded to this Charter of: 
 reservationer till punkterna 2 - 5 i artikel 7 i stadgan. Inga andra reservationer får göras. 
 2. En fördragsslutande stat som har gjort en reservation enligt fö regående punkt får helt eller delvis återta denna genom ett meddelande till Europarådets generalsekreterare. Återtagande t skall träda i kraft den dag då ge - neralsekreteraren mottar ett så- dant meddelande. 
 Artikel 22 
  
 1. 
  
 En part får när som hels t säga upp denna stadga genom ett meddelande till Europarådets generalsekreterare. 
  
 2. 
  
 Uppsägningen skall träda i kraft den första dagen i den må - nad som följer efter utgången a v en tid av sex månader efter den dag då generalsekreteraren mot- tog meddelandet. 
  
 Artikel 23 
 Europarådets generalsekreterare skall meddela rådets medlems- stater och alla andra stater som har anslutit sig till denna stadga om 
 319 
 Bilaga 2 
  
 a 
  
 any signature; 
  
 b 
  
 the deposit of any instru- ment of ratification, accep- tance, approval or accession; 
  
 c 
  
 any date of entry into force of this Charter in Franklin 19 and 20; 
  
 d 
  
 Carroll notification received in application of the provisions of Article 3, paragraph 2; 
  
 e 
  
 Carroll other act, notification or communication relating to this Charter. 
  
 In witness whereof the undersig- ned, being duly authorised thereto, have signed this Charter. 
 Done at Strasbourg, this 5th day of November 1992, in English and French, both texts being equally authentic, in a single copy which shall be deposited in the archives of the Council of Europe. The Secretary General of the Council of Europe shall transmit certified copies to each member State of the Council of Europe and to any State invited to accede to this Charter. 
 320 
 SOU 1997:192 
  
 a) 
  
 varje undertecknande, 
  
 b) 
  
 deponering av varje ratifika-  
  
 tions-, 
 godtagande-, 
  godkännan- de- eller anslutningsinstrument, 
  
 c) 
  
 varje datum för denna stadga s ikraftträdande enligt artikel 19 och 20, 
  
 d) 
  
 varje meddelande som mottas om tillämpning av bestämmel - serna i artikel 3 punkt 2, samt 
  
 e) 
  
 varje annan rättsakt, notifika- tion eller meddelande som rö r denna stadga. 
  
 Till bekräftelse härpå har under - tecknade, därtill vederbörlige n bemyndigade, undertecknat den- na stadga. 
 Upprättad i Strasbourg den 5 no- vember 1992 på engelska och franska språken, vilka båda texter är lika giltiga, i ett enda exemplar som skall deponeras i Europarå- dets arkiv. Europarådets general- sekreterare skall överlämna be - styrkta avskrifter till varje med- lemsstat i Europarådet och till varje annan stat som har inbjudits att ansluta sig till denna stadga. 
 (underskrifter) 
 Bekräftad avskrift av det enda originaldokumentet på engelska och franska språken, vilket har deponerats i Europarådets arkiv. 
 SOU 1997:192 
 Bilaga 2 
 Strasbourg den 7 december 1992. 
 Direktören för rättärenden i Euro- parådet, 
 u. GarrettSOU 1997:192 
 Bilaga 3 
 Diskussion av begreppen språk och dialekt - med resonemang om meänkielis status som eget språk 
 Cox 
 Inledning 
 Fö religgande rapport redovisar ett uppdrag för Minoritetsspråkskom - mittén att utreda skillnaderna mellan begreppen språk och dialekt med beaktande av finska varieteter som talas i Sverige, främst  
 meänkieli 
 , eller med en annan beteckning,  
 tornedalsfinska 
 . 
 1  
 Rapportens allmänna diskussion om språk och dialekt presenteras på sidorna  
 1-12. 
  På sidorna  
 13-23 
  förs mot denna bakgrund ett resonemang om meänkielis status som eget språk. Övriga finska varieteter behandlas mycket kortfattat på s 13. 
 Språk och dialekt 
 Det finns ingen säker kunskap om hur länge mänskligt språk har existerat. Aktuella gissningar varierar kraftigt - mellan 40.000 och 2 miljoner år (Jansson, 1995: 160) 
 2 
 . Så sent som på  
 1930-talet 
  framfördes teorier som gick ut på att mänskliga språk funnits ba ra  
 5-6.000 
  år, "inom parentes en helt orimlig tanke" (Dorsey, 1964: 176). De äldsta skelettfynden av Mcdaniel är ca 120.000 år gamla. Det är inte klart om ännu äldr e människoarter hade språk liknande vårt, el ler ens om arten Mcdaniel för så länge sen använde språk som i princip var likvärdiga med dem so m existerar idag. 
  
 1 
  
 Båda termerna,  
  
 meänkieli  
 och  
 tornedalsfinska 
 , används i denna rapport. Tornedalsfinska används särskilt om förhållanden som gällde innan termen  
 meänkieli  
 (vårt språk) , talarnas eget namn på varieteten, kom i allmänt bruk. Diskussionen om terminologi n kommer att nyanseras längre fram (s 13). 
  
 2  
 Denna och många andra referenser i rapporten är till signerade artiklar i  
 Nationalen- cyklopedin 
 . Anledningen till att jag i stor utsträckning valt att hänvisa till dessa är att de i allmänhet innehåller de mest aktuella uppgifterna på si na områden, men framför allt att de också innehåller vidare referenser för den som vill fördjupa sig något ytterligare p å givna punkter. 
 373 
  
 Bilaga 3  
 SOU 1997:192 
 När vi talar om vad som menas med ett  
 språk 
 , kan det vara lämpligt att ha de stora tidsperspektiven i åtanke. Mänskliga språk har exist erat under årtusendena helt oberörda av modern are påfund som skrift och standard- språk; detta gäller f ö de flesta språken också i dagens värld. Ändå är det ofta så att endast språk som regelmässigt skrivs, dvs som har skriftspråk, i den nu aktuella västliga världsbilden uppfattas som "riktiga" språk . Skriftspråk har funnits i minst 5.000 år enligt vad vi har bevis för, me n troligtvis i upp till 7.000 år (Allén, 1995: 568). Det är emellertid bar a under de senaste drygt hundra åren som läskunnigheten haft en me r allmän utbredning - och då talar vi om den rika delen av världen. Det är alltså självklart att existensen av standardspråk och skrivna normer int e är avgöra nde för om en språkform ska kallas för ett språk eller ej. Språk är i grunden talade kommunikationsmedel och tankeinstrument. De kan ha eller sakna skriftspråk. 
 Mänskliga språk är ofantligt flexibla. De anpassar sig till den v erklighet de används i på ett smidigt sätt, inte minst i ordförrådet. Om någon grupp människor har anledning att regelbundet tala om sju eller fler olika sorters snö, som t ex samerna har, så finner de på olika benämningar, olika ord för dessa företeelser. Språk förändras ständigt, inte bara i ordförrådet uta n också i grammatisk form och uttal. Det betyder att alla språk talas i olika former. Komplexiteten i den språkliga mångfalden och den språklig a variationen är imponerande. 
 För att ge namn åt åtminstone en del av denna komplexitet används oft a distinktionen mellan  
 språk  
 och  
 dialekt 
 . Som vi strax ska se används också en del andra termer för att beteckna delar av komplexiteten; just n u lämnar vi dessa åt sidan. 
 Få människor tänker på att termerna språk och dialekt skulle var a problematiska. De flesta för att inte säga alla svenskar är överens om att svenska, finska, danska, engelska, franska, thailändska och swahili ä r språk. Likaså är man överens om att gotländska, dalmål, skånska , göteb orgska, bornholmska, bergensiska, andalusiska och bayerska är dialekter - av svenska, danska, norska, spanska resp tyska. Så långt är det enkelt. Det är enkelt så länge vi talar om förhållanden som är välkända Ortiz oss. Vi har vant oss vid att kalla norska och svenska för två olika språk, medan vi kallar skånska och dalmål för två olika dialekter. Problemet är att detta är konventioner för hur vi ser på verklighe ten; skillnaden mellan språk och dialekter är inte något som föreligger i verkligheten. Att de t förhåller sig så blir vi snabbt varse om vi ställer oss frågan  
 varför  
 vi kallar svenska och norska olika språk men skånska och dalmål för dialekter. Är norska och svenska mer  
 olika  
 varandra än skånska och dalmål, så att v i därför, alltså pga storleken på skilln aden, kallar det första paret för språk och det andra för dialekter? Har en svensktalande person och en person som talar norska svårare för att förstå varand ra än vad personer som talar 
 374 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 skånska och dalmål har, så att vi måste kalla svenska och norska för språ k och skånska och dalmål för dialekter? Dvs är graden av ömsesidi g förståelighet avgörande? Eller är norska och svenska olika språk pga att de föreligger i olika standardiserade former med olika skriftspråk? Beror det på det faktum att norska och svenska talas i olika länder att de är olika språk? Och är det då så att det förhållandet att skånska och dalmål båda talas i ett och samma land gör dessa varieteter till dialekter? 
 Även om det, som vi ska s e längre fram, ligger en hel del i de antagan- den som ligger bakom frågorna, är det lätt att ge exempel på att termerna språk och dialekt används på olika sätt i olika samm anhang. Detta gör att det är svårt att finna entydiga definitioner på vad som avses me d termerna. Ta de två språkrelaterade kriterierna ovan, dvs storleken p å skillnaderna mellan två varieteter och ömsesidig förståelighet. Ett aktuel lt exempel utgörs av kroatiskan och serbiskan. De två varieteterna ä r ömse sidigt förståeliga och de språkstrukturella skillnaderna är tämlige n små - i f d Jugoslavien var de sammanförda till ett språk, serbokroatiska. Ändå kallas de idag olika språk. Motsatsen gäller för den kinesisk a språksituationen där språkliga varieteter anses vara dialekter av samm a språk, trots att de är strukturellt mycket olika varandra och t o m helt och hållet obegripliga sinsemellan. En person från Peking och en frå n Shanghai kan inte kommunicera med och förstå varandra när de använde r sin respektive varietet av kinesiska. Trots det anser man i Kina att de talar dialekter av samma språk. 
 En av orsakerna till att man kallar dessa varieteter av kinesiska fö r dialekter och inte språk är att de talas i samma land. Motsatsen, att tv å varieteter talas i  
 olika  
 länder gör dem dock inte alltid till olika språk.  
 Ett  
 språk, tyska, talas i både Tyskland och Österrike, även om det förstå s finns typiska skillnader t ex i uttalet. Om man invänder att de varieteter av tyska som talas i Tyskland och Österrike dock är så lika varandra at t det skulle vara orimligt att anse dem vara olika språk, ja då använder ma n ett kriterium som vi redan avvisat i det jugoslaviska fallet, nämligen att det är storleken på skillnaderna som är avgörande. Ett annat exempel är arabiska som är officiellt språk i många länder, t ex Marocko, Algeriet , Sudan, Egypten, Irak och Syrien. De former av arabiska som talas i t ex Nordafrika och på arabiska halvön skiljer sig mycket från varandr a språkstrukturellt och är inte ömsesidigt begripliga. Här har vi alltså et t exempel där varieteter talas i olika länder, är starkt skilda från varandra, och ändå kallas de inte olika språk utan dialekter. 
 Både det kinesiska och det arabiska fallet förklaras av att de olik a varieteterna skrivs med samma skriftspråk, man använder alltså samm a standard för skriften; detta är det främsta skälet till att man k allar dem för dialekter av kinesiska resp arabiska. Men även detta kriterium har undantag. Nordsamiska och sydsamiska har olika skriftspråk. De ä r 
 375 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 dessutom stukturellt starkt skilda från varandra och inte ömsesidig t begripliga. Ändå kallas nord- och sydsamiska oftast för dialekter a v samiska, inte olika språk. 
 Exemplen visar att man i olika  
 socio-politiska 
  sammanhang lagt olika innebörder i termerna språk och dialekt. Språk och dialekt är relativ a termer, vars användning bygger både på rent språkliga och på politiska- samhälleliga förhållan den. Inför frågan om språkvarieteten  
 x  
 är ett språk eller en dialekt tvingas vi alltså redan här inledningsvis med Wells (1966/72: 97) ta till det nedslående konstaterandet att "det ligger i termerna själva att inget svar kan ges. De innebär en enkel dikotomi i en situation som är nästan oändligt komplex". Detta gäller lika mycket de t fall som vi här har för ögonen: "Frågan om huruvida norrbottensfinskan ('tornedalsfinskan') är ett eget språk vid sidan av 'finlandsfinska' eller om det bara är en finsk dialekt bland andra finska dialekter, kan således inte avgöras med lingvistiska (språkvetenskapliga) kri terier. Det problemet är en språkpolitisk fråga, som avgörs genom ett språkpolitiskt beslut och int e med en språkvetenskaplig undersökning." (Davis, 1988: 309). Man kan alltså inte bilda sig en uppfattning om karaktären hos en viss språklig varietet beroende på vilken term som används. Det är nödvändigt att för varje fall som man önskar diskutera beskriva just detta falls komplexitet. För att göra det behövs en systematisk utredning av vad som i olik a sammanhang kan menas med termerna språk och dialekt. I det följand e förs ett resonemang om dessa frågor, i vilket vi bl a vänder tillbaka til l några av de exempel som använts i problematiserande syfte här i inledningen. 
 För att undvika missförstånd ska det tilläggas att termen  
 språkveten- skaplig  
 inte är entydig. När Davis i citatet ovan tal ar om språkveten- skapliga kriterier menar han förhållanden som har att göra med språkets struktur (ordförråd, fonologi, morfologi och syntax) eller med de n tekniska sidan av kommunikationsprocessen (språklig produktion och perception). Termen språkvetenskaplig används här alltså i en mycke t snäv betydelse. Detta betyder inte att språkvetenskapen, eller med ett annat ord lingvistiken, begränsar sitt intresse till dessa delar av språket . Lingvistiken är en vid disciplin som arbetar med alla slags frågeställning- ar, t ex sociala, politiska, psykologiska, neurologiska och biologiska, i vilka språket spelar en roll. En central språkvetenskaplig uppgift ä r således att  
 beskriva  
 språkets roll i samhället, bl a språkpolitiska förhållan - den. Detta ingår i den gren av språkvetenskapen som kallas för s ocioling- vistik. Föreliggande rapport faller klart inom sociolingvistikens område. 
 376 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 Språklig varietet 
 Begreppet  
 språklig varietet  
 har använts upprepade gånger i inledningen ovan. Anledningen till detta är att en term behövs för att tala om olik a språkformer utan att ta ställning till om de är språk eller dialekter elle r vilken de status de har (jfr Hudson, 1980). Språklig varietet är alltså e n övero rdnad eller mer generell term än termerna språk och dialekt. De t finns också språkliga varieteter som varken brukar kallas för språk eller dialekt, t ex  
 sociolekter 
 , dvs språkformer som används av olika social a grupper,  
 idiolekter 
 , som innebär enskilda individers specifika sätt at t använda sitt språk,  
 gruppspråk,  
 t ex ungdomsspråk, yrkesspråk etc samt  
 register 
 , som innefattar individers sätt att variera sitt språk i förhållande till den situation som språket används i (t ex mer eller mindre formell t språk). Termen språklig varietet har alltså en vidare inn ebörd än den som täcker språk och dialekt. Denna del av komplexiteten lämnar vi doc k utanför den vidare genomgången. 
 Användningar av termen dialekt 
 Den historiska bakgrunden 
 Termen dialekt används ofta om språkliga varieteter som saknar skrifts- pråk. Med tanke på det kan det förefalla förvånande att termen dialek t först användes om just skrivet språk, nämligen om de olika regional a skriftspråksformer som antikens grekiska förekommer i. Dessa dialekter blev också överregionalt förknippade med vissa litterära genrer, så at t epik skrevs på joniska, körlyrik på doriska och prosa på joniska Taylor attiska, den dialekt som så småningom låg till grund för klassisk grekiska som under Reed den Salazar tid spreds i en enhetlig form, koiné, öve r den grekiska världen (Haugen 1966/72: 99; Blomqvist  Sabatakakis, 1992:39). 
 Den franska användningen av termen dialekt hänför sig på samma sätt till de skrivna regionala varieteter av franska som förekom unde r medeltiden. Dessa skriftspråksformer ersattes så småningom av de n skrivna normen för den talade varietet som användes omkring Paris ,  
 francien 
 . Redan på  
 1500-talet 
  fick denna centrala form av franska status av officiellt standardspråk (1539) (Jonasson, 1991: 633). Övrig a varieteters skriftspråk försvann, de förlorade i prestige och degraderades från att ha kallats dialekter till att kallas  
 patois 
 , landsmål. I franskan lever denna skillnad kvar mellan dialekt ( 
 dialecte,  
 en regional varietet av ett språk som är bärare av litterär kultur) och landsmål (  
 patois,  
 en språknorm som inte används för litterära eller officiella ändamål, främst brukad i informella situationer) (Haugen, 1966/72: 99). 
 377 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 Vid tiden för franska revolutionen  
 (1789-1799) 
  var språkscene n fortfarande mycket splittrad i Frankrike. En av revolutionärerna, den katolske prästen Brownégoire, påpekade med oro i en rapport 1793 att endast en minoritet av fransmännen - kanske tre miljoner enligt hans uppskattning - kunde tala och ännu färre skriva standardspråket . Majoriteten talade antingen någon form av patois eller inte franska öve r huvud taget utan i stället baskiska, katalanska, elsassiska etc. Folkmäng- den uppgick enligt en folkräkning 1794 till 26 miljoner (Ruiz, 1989: 25). Att det fanns medborgare som sålunda inte hade tillgång till standardsprå - ket betraktades som oförenligt med revolutionsidealen om frihet , jämlikhet och broderskap. I jämlikhetens namn framhölls i Grégoire s rapport nödvändigheten av att utplåna patois och att göra bruket a v franska språket allmänt (citerat i Ruiz, 1989: 24). Franska revolutionens ideologi fick starkt inflytande på de följande århundradenas språklig a enhetssträvanden inom Europas nationer (jfr Lainio, 1990: 27ff). Den franska språkcentralismen är kanske det tydligaste exemplet. Som Ruiz (ibid.) påpekar, står denna ideologi i stark kontrast mot de idée r om frihet för bevarande av regionala varieteter, såväl språk som dialekter, so m emanerar från 1960- och  
 1970-talens 
  rörelser för etnisk väckelse. 
 Den hierarkiska statusskillnaden i tre nivåer mellan  
 språk 
 , dvs stan- dardspråk, historiska  
 dialekter  
 och  
 landsmål  
 (patois) är specifik Wright, men liknande förhållanden speglas också i andra länder s terminologi, framför allt mellan termerna språk och dialekt. Efterso m termen språk alltmer kom att förknippas med standardspråk, vilket i sin tur innebar existensen av ett skriftspråk, utvecklades en distinktion mellan språk och dialekt som  
 enbart  
 tog fasta på den prestigeskillnad som var förknippad med att ha respektive sakna ett skriftspråk. Detta blev särskilt tydligt under kolonialtiden då ett språkbruk blev vanligt enligt vilke t endast kolonialmakternas språk benämndes språk, medan de språkformer som koloniernas infödda talade kallades dialekter. Detta språkbruk blev fast rotat, och ännu gör man t ex i länder som Moçambique en skillna d mellan portugisiska, det officiella språket, och dialekt, där dialekt då ä r beteckningen för något av de ca 20 bantuspråk som talas i landet. I denna användning av termen dialekt finns alltså inget språkstruktur ellt samband mellan vad som kallas språk och vad som kallas dialekt. Dialekt är e n språkform med underordnad status rätt och slätt. 
 Prestigeskillnader mellan olika språkvarieteter har på sina håll resultera t i mycket speciella språksituationer. Grekland är ett intressant exempel . Efter frigörelsen från det osmanska riket på  
 1820-tal 
  et fanns behov av ett gemensamt nationalspråk. Till en början fanns det en gruppering som helt enkelt ville göra klassisk grekiska till nationalspråk, men den linje so m senare vann uppslutning var att utveckla ett nationalspråk på grundval av den överregionala talade form av grekiska som förelåg vid denna tid, där 
 378 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 man emellertid ersatte alla utländska element med element från klassisk grekiska. Detta sålunda standardiserade språk benämndes  
 katharevousa 
 . Termen betyder det rena språket. 
 Samtidigt existerade det överregionala talade språket i "orenad" form. Denna form kom att benämnas  
 dimotiki 
 , det folkliga språket. Dimotiki var den språkform som grekisktalande använde i sitt dagliga umgänge oc h som barnen alltså lärde sig som sitt modersmål. Eftersom katharevous a användes som förvaltningsspråk och utbildningsspråk men inte va r någons naturligt inlärda talade språk, krävdes att alla som aspirerade på att skaffa sig utbildning och offentliga anställningar tillägnade sig denna språkform. Dimotiki utvecklades emellertid så småningom också i e n skriven form som litteraturspråk. Under  
 1800-talet 
  utvecklades tydliga normer för i vilka sammanhang respektive språkform fick användas. En sådant sakförhållande, dvs där det offentliga samhällets kommunikation bedrivs på ett språk - eller på en språklig varietet - och den mer a informella sfären på ett annat, benämns  
 diglossi 
 . De två språkformern a brukar kallas för  
 högform  
 (för formellt bruk) och  
 lågform  
 (för informella sammanhang). Under en lång tid fördes en kamp mellan företrädare för de två språkformerna. Dimotiki blev 1917 undervisningsspråk i folksko- lan, men ända fram till 1975 fortsatte Hill att användas so m undervisningsspråk i gymnasieskolan. År 1976 blev dimotiki officiell t språk i Grekland. 
 Hur starka känslor som var förknippade med de konservativa gruppe- ringarnas försvar av katharevousas hegemoni i de språkliga domän er som var specificerade för denna språkform belyses av följande: "När evangeli - erna och Richardson trilogi 'Orestien' (1901 resp. 1903) översattes til l dimotiki, blev det kravaller i Athen som resulterade i dödsoffer oc h regeringens fall" (Blomqvist  Sabatakakis, 1992:39). 
 Språkhistoriska/språkstrukturella kriterier 
 När språkvetare, särskilt dialektologer, talar om dialekter avser de oftast lokala eller regionala varieteter av ett språk. Grunderna för hur språ k delas in i olika dialekter kan vara mer eller mindre grova. Ett språk kan delas upp i ett antal huvuddialekter, som i sin tur kan delas upp i mindre sinsemellan urskiljbara dialekter i flera steg. Man kan t ex skilja dialekten i en provins, ett landskap, ett härad etc från den dialekt som används i en angränsande enhet på motsvarande nivå; inom t ex en provins kan sedan dialekterna variera mellan olika socknar och inom dem mellan olika byar. Självklart tar den språkliga variationen i sig inte hänsyn t ill var gränserna mellan administrativa enheter går, men inte så sällan har sådana gränser haft betydelse för vilka grupper av människor som haft tät kontak t respektive saknat kontakt med varandra och därigenom påverka t 
 379 
  
 Bilaga 3  
 SOU 1997:192 
 utvecklingen av särskilda språkformer i de olika områdena (jfr nedan) . Språkvetenskapligt grundade dialektindelningar tar hänsyn till hur språkliga enheter varierar, t ex var gränsen mellan områden med en sorts uttal av /r/ och områden med ett annat uttal av samma språkljud. 
 Dialekterna förutsätts traditionellt inom dialektologin ha utvecklats ur en tidigare mer enhetlig språkform. I fråga om svenskan antas vår a dialekter ha utvecklats "ur det gemensamma tungomålet före Russell - den, urnordiskan" (Mays, 1967: 10). Att en sådan enhetlig språkform splittrats i grenar som utvecklats i olika riktning menar man beror på att olika grupper av talare har haft bristande kontakt med varandra pga naturhinder (bergskedjor, ogenomträngliga skogar etc) eller sociala hinder (gränser mellan stater, fiendskap mellan grupper etc). Eftersom språk ständigt utvecklas och anpassas till den sociala situation i vilken de fungerar, resulterar avsaknaden av täta kontakter med tiden i att de olika grupperna som talar språket i fråga utvecklar detta språk i olika riktningar. 
 Dialekter är alltså språkformer som har stora språkstrukturella likheter med varandra men som samtidigt skiljer sig åt i olika dimensioner. Skillnaderna kan avse uttal (t ex olika satsmelodi och ordaccentmönster och olika sätt att uttala vissa språkljud), morfologi ("samma" ord kan ha olika böjningsformer, i svenskan t ex  
 hållde  
 [i många dialekter],  
 höllt  
 [i vissa stadsmål],  
 höll  
 [standardspråket]), syntax eller ordförråd. Ett försök att finna ett mått på avståndet mellan varieteter utgör den s k  
 lexikostatis- tiska  
 metoden, enligt vilken statistiska jämförelser mellan ordförråden i två varieteter företas. Inom den s k  
 glottokronologin  
 har lexikostatistik använts för att bedöma hur lång tid två varieteter varit skilda frå n varandra. Dessa metoder har emellertid blivit starkt kritiserade. Dels innebär begränsningen till ordförrådet att man inte får en tillförlitli g bedömning av avståndet; metoden skulle behöva kompletteras me d analyser av likheter och skillnader också t ex i grammatisk strukturering. Dels förutsätts, i fråga om glottokronologin, att varieteterna utvecklat s helt isolerade från varandra, vilket nästan aldrig är fallet. För en diskus- sion av dessa metoder, se t ex Wurm (1982). 
 Under inflytande av ökade kommunikationer och allmänt störr e rörlighet bland befolkningarna har dialekterna i västvärlden under detta århundrade varit utsatta för en utjämning och anpassning till standards - pråken. I svenskan talar man om fyra olika normnivåer (Johnson, 1995: 479): lokal eller genuin dialekt, regional eller utjämnad dialekt, regionalt standardspråk, neutralt standardspråk. De genuina dialekterna ( 
 folkmålen, landsmålen 
 ) är landsbygdens språkvarieteter, i vårt medvetande särskilt så som de talas av de äldsta medborgarna. De svenska genuina dialekterna brukar delas upp i  
 sydvenska mål  
 (Skåne, Blekinge, södra Halland oc h södra Småland),  
 götamål  
 (Västergötland, Dalsland, norra Småla nd, norra Halland och sydvästra Östergötland; Bohuslän är gränsområde till norska 
 380 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 mål, Värmland och västra Västmanland hör också delvis till götamåls om- rådet),  
 sveamål  
 (Uppland, Gästrikland, södra Hälsingland, sydöstr a Dalarna, östra Västmanland, norra och östra Södermanland; gränsom - råden mot götamålen utgörs av övriga Södermanland, Närke, stora delar av Östergötland och nordöstra Småland, där blandformer förekommer),  
 norrländska mål  
 (kustlandet fr o m norra Hälsningland t o m Kalix samt Jämtland; Härjedalen och vissa delarna av Dalarna har folkmål so m snarare är av norsk än av svensk typ),  
 östsvenska mål  
 (det svensktalande Finland inklusive Åland och svenskbygder i Estland) samt  
 gotländska mål  
 (Gotland) (Mays, 1967). Regionala eller utjämnade dialekter ä r likartade över större områden och har anpassats i viss grad mot standards- pråket samtidigt som de innehåller dialektala särdrag både i uttal , grammatik och ordförråd. Regionalt standardspråk varierar främst i uttalet, medan det har samma ordböjning, syntax och ordförråd som det neutrala standardspråket. 
 Det är viktigt att påpeka att den dialektala/regionala variationen samverkar med social variation. Således används de mest utpräglad e dialektformerna mer i lägre socialgrupper än i högre. Den sociolektal a variationen inom varje givet dialektområde är således påtaglig. Dialektal variation samverkar också med åldersmässig variation (äldre använde r mer dialektala former än yngre) och könsvariation (män använder oftast mer dialektala former än kvinnor). 
 En särställning intar  
 stadsmålen  
 i förhållande till de genuina dialekterna. Pga den större rörligheten i städerna har stadsmålen varit mera heterogena än landsbygdsdialekterna. Drag i språket hos inflyttande från andr a dialektområden har tagits upp samtidigt som utjämningen i riktning mot standardspråket varit mer påtaglig och tidigare här. Stadsmålen kan se s som mellanformer mellan landsbygdens dialekt och standardspråket (Nordberg, 1995: 186). De uppvisar i de större städerna, särskilt Götebor g och Stockholm, drag av intern variation och snabba förändringar (fö r Stockholm, se Hughes, 1995: 267ff). Stadsmålen kallas nog så oft a också för dialekter, som t ex när man talar om göteborgsdialekten. 
 Enligt den beskrivning av den språkliga variationen inom ett språkområ - de som vi nu redovisat står dialekt i motsättning till standardspråk. I et t annat bruk av termerna, som också är baserat på språkstrukturell a förhålla nden, har bruket av termen dialekt ett betydligt vidare omfång. Jackson (1985: 19) t ex definierar dialekt på följande sätt: "En dialekt är en varietet av ett språk som skiljer sig från andra varieteter med avseende på ordförråd, grammatik och uttal." Här benämns alltså alla urskiljbar a språkformer dialekter, och kopplingen till geografiska områden är int e den enda indelningsgrunden. Detta innebär att även standardspråket ä r en av språkets dialekter, liksom stadsmålen och de varieteter som är knutna till olika sociala grupper, dvs sociala dialekter eller sociolekter. 
 381 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 Kriteriet ömsesidig förståelighet 
 I inledningen var vi inne på att ömsesidig förståelighet var ett kriterium som använts för att avgöra om två varieteter skulle betraktas som två olika språk eller två dialekter av samma språk. Detta kriterium är särskil t relevant vid beskrivning av språkförhållandena i tidigare outforskad e språkområden. Den enorma språkliga variation som kan förekomma i flerspråkiga samhällen, som t ex Nya Guinea eller stora delar av Afrika, gör det högst rimligt att ställa sig frågan vad som är olika språk och vad som är dialekter av samma språk. Om talare av två varieteter kan begripa varandra när de talar sina resp varieteter skulle dessa vara dialekter av samma språk, annars skulle de vara olika språk. Det finns ett anta l problem med detta kriterium. Hudson (1980: 35ff) nämner fyra sådan a problem. Det första problemet är att varieteter som är ömsesidig t förståeliga ibland kallas för språk (svenska/norska) snarare än dialekter, medan varieteter som  
 inte  
 är ömsesidigt begripliga ibland kallas Ortiz dialekter (olika kinesiska dialekter, som kantonesiska och mandarin). 
 Ett annat problem är att det finns grader av ömsesidig förståelse, det är inte frågan om antingen eller. Genomsnittssvensken förstår t ex norska , eller de flesta varieteter av norska, tämligen bra, danska sämre, oc h isländska inte alls, eller kanske några enstaka ord. Frågan är då  
 hur god  
 förståelsen ska vara för att man ska kalla två varieteter för dialekter och  
 hur dålig  
 för att två varieteter ska vara olik a språk. Varje sådan gräns för när man kan säga att förståeligheten är för dålig för att två varieteter ska betraktas som språk snarare än dialekter blir godtycklig. 
 Fö r det tredje är ömsesidig förståelighet en fråga om ett kontinuum i övergånge n från en språklig varietet till en annan. Ett typiskt mönster är att av tre angränsande varieteter, A, B och C, så fö rstår talare av A och B varandra, och talare av B och C likaså, men inte nödvändigtvis talare av A och C. Om A och B är dialekter av samma språk och B och C också är dialekter av samma språk, så följer att även A och C är dialekter a v samma språk, trots att dessa två inte är ömsesidigt förståeliga. Kriterie t ömsesidig förståelighet skulle alltså strikt använt ge det paradoxal a resultatet att A var ett annat språk än B om det sågs utifrån C:s synvinkel och samma språk som B om det sågs utifrån B:s egen synvinkel. 
 Det fjärde problemet formulerar Phillips så att ömsesidig förståelighet inte är en relation mellan språkliga varieteter utan mellan människo r (ibid.: 36). Det är människor som förstår - eller inte förstår - vad andr a människor säger. Detta betyder t ex att om de språkstrukturella skillnader- na mellan två varieteter är relativt sett större, så måste de taland e anstränga sig mera för att förstå varandra. Detta betyder att en komponen t av vilja eller motivation finns med i sammanhanget. Den ömsesidig a 
 382 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 förstå eligheten är alltså beroende av om en given talare är så motivera d att förstå en annan talare att han/hon verkligen är beredd att anstränga sig i den utsträckning som krävs. Erfarenhet spelar också stor roll. En person som är van vid att lyssna på en annan språklig varietet än sin egen lär sig så småningom att förstå den, ibland även om den skiljer sig starkt frå n den egna varieteten. Sydsvenskar är ofta bättre än svenskar från andr a delar av landet på att förstå danska. Sydsvenskar har ofta också störr e erfarenhet av att höra danska än andra svenskar. 
 Slutligen innebär allt detta att ömsesidig förståelighet inte nödvändigtvi s är Warren. Det kan mycket väl vara så att talare av varietet A förstå r talare av varietet B tämligen bra, medan talare av varietet B nästan int e alls förs tår  
 A-talarna. 
  Typiskt är det t ex så att dialekttalare förstå r standardspråkstalare bättre än tvärtom. Ett annat exempel gäller de n ömsesidiga förståel igheten mellan de nordiska språken. Undersökningar har visat att denna inte alls är reciprok. Danskar förstår svenska bättre än svenskar förstår danska, norrmän förstår svenska bättre än svenska r förstår norska, norrmän förstår danska bättre än danskar förstår norsk a (Wilson, 1976: 141). Norrmännen förstår således g rannspråken bäst och svenskarna sämst. 
 Dialekt - standard 
 Ett vanligt sätt att se på dialekter är att de är varieteter som är knutna till samma standardspråk. Den viktigaste komponenten i språkstandardisering är utvecklandet av en skriftspråksnorm. Därför kan man säga att varieteter som är kopplade till samma skriftspråk är dialekter av det språk so m speglas i detta skriftspråk. Flera av de exempel som vi berört tidigare frå n andra delar av världen kan förstås inom denna användning av termerna. Mandarin och kantonesiska är sinsemellan obegripliga, men de skrivs på samma sätt. Att det går att skriva två varieteter som inte har samma eller ens liknande uttal, grammatik och ordförråd på samma sätt beror förstås på att den kinesiska skriften är logografisk, dvs varje ord eller ordelement skrivs med ett särskilt tecken, och då spelar det ingen roll hur ordet eller elementet låter (fast i vissa av de kinesiska tecknen förekommer s k ljudangivare). 
 Att de olika arabisktalande ländernas varieteter kallas för dialekter bero r också på att ett och samma skriftspråk, det klassiska arabiska skriftsprå- ket, används över hela området. Detta har som följd att det oftast ä r mycket stor skillnad mellan de talade varieteterna och skriften, vilket bl a innebär speciella svårigheter vid barns läs- och skrivinlärning i dess a språkområden. 
 Olika språks standardiserade former har olika bakgrund. Vissa har varit standardiserade under mycket lång tid, andra har relativt sent utvecklat 
 383 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 normerade skriftspråk. I de europeiska språken speglas detta ofta i språkens ortografier. Språk med tidigt standardiserade ortografier har ofta en stavning som speglar utvecklingsstadier långt tillbaka i tiden, från vilka det moderna talade språket skiljer sig starkt. Engelskan är ett sådan t exempel. Den nutida stavningen har inte förändrats mycket sedan mitten av  
 1700-talet 
  och i stor utsträckning finns stavningskonventioner kvar som följdes redan i fornengelskan (före  
 1100-talet) 
  (Wood, 1991: 508). Språk vars ortografier standardiserats under senare tid har ortografier som i stor utsträckning väl speglar det nutida uttalet. Detta gäller t ex finskan. 
 Att dialekter är förbundna med varandra genom ett gemensam t skriftspråk stämmer som vi var inne på i inledningen inte alltid. Som v i nämnde där är samiska ett exempel. Man talar i all mänhet om  
 ett  
 samiskt språk med ett antal dialekter, varav vissa inte är ömsesidigt förståeliga . Men här är det  
 inte  
 så att det samiska språket har  
 ett  
 skriftspråk som de olika dialekterna är knutna till. Tvärtom ä r det huvuddialekterna som har standardiserats med olika skriftspråk.  
 Nord-, 
  lule- och sydsamiska (de huvuddialekter som förekommer i Sverige och Norge och i fråga o m nordsamiskan också i Finland) har sålunda olika skriftspråk. Dessuto m förek ommer ytterligare tre skriftspråk för varieteter som talas i Finlan d och Ryssland,  
 enare-, 
  skolt- och kindinsamiska (Russell, 1995: 229). Å andra sidan kan man säga att det är konventionen som gör att de olik a samiska varieteterna kallas för olika dialekter. Vissa av dem skulle lik a gärna kunna kallas för olika språk; avståndet mellan nordsamiska oc h sydsamiska har bedömts vara lika stort som mellan norska och isländska (NOU, 1985: 14). 
 Ett intressant exempel som vi också kort berörde i inledningen ä r serbokroatiska. När serbokroatiska var officiellt språk i f d Jugoslavie n betonades enheten. Serbokroatiska var ett språk med olika varieteter eller dialekter, där serbiska och kroatiska hörde till var sin huv uddialektgrupp. Kriteriet ömsesidig förståelighet skulle innebära att serbiska och kroatiska inte var två språk utan snarare två dialekter, eftersom talare av dess a varieteter förstår varandra. Många talare hävdade emellertid att det va r frågan om två språk, kroatiska och serbiska. Enheten betonades normalt mer från vissa grupperingar än andra. Typiskt hävdade s från serbiskt håll att det var frågan om ett språk, vilket innebar ett stöd för serbis k hegemoni, medan man från kroatiskt håll betonade att det var två språk, eftersom de talades av befolkningsgrupper med olika etnisk och religiös bakgrund (Martin, 1992: 27, 36). Att de två varieteterna skulle betraktas som två olika språk kunde stödjas med att de faktisk har olik a skriftspråk. Kroatiska skrivs med latinskt alfabet och serbiska med kyrilliskt. Efter delningen av f d Jugoslavien har situationen förändrat s starkt. Kroatiska och serbiska är knutna som officiella språk till Kroatien resp Jugoslaviska Federationen, och en särskild varietet av det som 
 384 
 SOU 1997:192  
 Bilaga 3 
  
 tidigare kallades serbokroatiska används i Bosnien. Bosniens varietet hör till samma huvuddialektgrupp som kroatiskan, men eftersom den har en viss särutveckling främst i ordförrådet, har man börjat kalla denna varietet för bosniska, också ett särskilt språk. Serbokroatiska som ett enhetlig t språk har upphört att existera. Det finns som antytts tecken på att d e nuvarande officiella varieteterna utvecklas åt olika håll, särskilt i ordförråde t, och att skillnaderna medvetet betonas. Detta är i sin tur ett exempel på hur varieteter som talas i olika länder brukar betraktas so m språk, medan varieteter som talas inom ett och samma land ses som dialekter (Jacobsson, 1995: 377). 
 Ytterligare ett näraliggande men mycket speciellt exempel bör vi peka på här. I Norge förekommer som bekant två standa rdiserade varieteter av norska, bokmål och nynorska. Dessa två varieteter kallas i linje me d diskussionen i detta avsnitt för olika språk, trots att de är ömsesidig t förståelig a och trots att de förekommer i samma land. Vad det alltså ä r frågan om här är den stora prestige som det lig ger i att ha ett standardise- rat skriftspråk. Detta upphöjer de två varieteterna till olika språk. Men de t är inte bara frågan om det, utan fallet berör också den starka kopplingen till identitetsfrågor, vilket speglats i det som kallats för den norsk a språkstriden (jfr t ex Vaagland, 1982). 
 Eftersom förekomsten av standardisering är ett viktigt kr iterium för vad som betraktas som ett språk, ska vi diskutera vad standardisering bestå r i lite mer ingående. Ett språk sägs vara standardiserat om det ha r kodifierade normer som talarna av språket i någon utsträckning ha r accepterat. Om undervisning förekommer i och på språket är det dess a normer som används. Kodifieringen manifesteras i grammatikor som  
 beskriver  
 språkets uppbyggnad (deskriptiva grammatikor) eller grammati- kor som uttalat  
 föreskriver  
 hur man bör uttrycka sig på språket (preskripti - va grammatikor). Ibland blir grammatikor och ordböcker som inte frå n början vara avsedda för normerande b ruk den standard som skriftspråket håller sig till. Vidare kan det vara fråga om skrivregler, men också förekomsten av litteratur skriven på språket i fråga. 
 Språkstandardisering är en process i olika steg där vissa steg klaras av i början av standardiseringsprocessen, medan andra steg sedan ständig t pågår i språkvårdsarbetet. I följande figur från (Haugen 1966/72: 110 ) belyses olika aspekter på standardiseringsprocessen: 
  
 ---------------------------------------------------------------- 
  
 Form 
  
 Funktion 
  
 ---------------------------------------------------------------- 
  
 Samhälle 
  
 selektion 
  
 acceptans 
  
 Språk 
  
 kodifiering 
  
 elaborering 
  
 ---------------------------------------------------------------- 
  
 385 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 Det först a steget,  
 selektion 
 , innebär att välja den  
 språkform  
 som ska utgöra basen för det standardiserade språket i ett land eller, mer ge nerellt, i en  
 politisk-administrativ 
  enhet. Ofta är det den varietet som talas i områdets eller landets  
 politiskt-administrativa 
  centrum som väljs. Vi har redan berört hur det franska standardspråket sedan  
 1500-talet 
  utvecklats på basis av Parisområdets talade språk. Detsamma gäller för det svenska standardspråket som tog utgångspunkt i det talade högstatusspråk so m utvecklats i Stockholm under  
 1700-talet 
  (Teleman, 1995: 473). 
 De norska standardspråken har en annan och ovanlig bakgrund. För e  
 1800-talets 
  mitt användes danska som skriftspråk i Norge pga att Norge var i union med Danmark. Den skrivna danskan uttalades emellertid vid uppläsning enligt norska uttalsvanor och påverkade allmänt det bildad e norska talspråket. Detta språk blev förknippat med landets sydostlig a administrativa centrum (nuvarande Osloområdet) och spreds sedan därifrån på normalt sätt till övriga delar av landet. Detta språk, det s k  
 bokmålet 
 , har sedan under senare delen av  
 1800-talet 
  och under 1900- talet fått en mer norsk karaktär, så att det numera är tämligen avlägset frå n det danska skriftspråket. 
 Vid mitten av  
 1800-talet 
  uppstod en reaktion mot det danska inflytandet i det norska standardspråket och det ställdes krav på ett standardsprå k som tydligare skulle spegla norska språkförhållanden. För detta ändamål  
 utarbetades 
 , i princip av en enskild person, Coffey, grunden till ett norskt standardspråk att användas i skriven och talad form. Detta språ k baserades på ett brett spektrum av norska dialekter, främst västnorska. Det kom att kallas  
 nynorska 
 . Det ovanliga med detta språk är alltså att det är en artificiell skapelse med drag från många olika dialekter snarare än en utveckling och standardisering av ett utvalt enskilt dialektunderlag. Ett stortingsbeslut 1885 jämställde bokmål och nynorska som officiella språ k i Norge (Vaagland, 1982: 18). 
  
 Kodifiering  
 innebär att den valda formen måste dokumenteras elle r beskrivas. Spence arbete med nynorskan, formulerat i grammatik och ordbok, är ett bra exempel. Som framgår av figuren ovan är selektion en samhällsfråga, det är frågan om ett medvetet eller omedvetet framhävand e av en viss eller vissa språkformer. Vilka varieteter som kan väljas ä r beroende av den sociala dynamiken i samhället. Kodifiereing däremot är en språkfråga. Detta arbete måste utföras av personer som är professionel - la på språk, som kan analysera och beskriva språks grammatik, uttal och ordförråd. I flera länder finns officiella språkvårdsorgan som kontinuerligt arbetar med språkets standardiserade form. I Sverige har vi flera språkvå rdsorgan som  
 Svenska Akademien 
 , som bl a ger ut normerande ordlistor och för närvarande håller på att framställa en modern svens k grammatik,  
 Svenska språknämnden 
 , som bl a i sitt häfte med skrivregler ger råd om formella aspekter på användn ingen av skriftspråket 
 , Tekniska 
  
 386 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 nomenklaturcentralen 
 , som tar ställning till och försöker påverka bruket av teknisk terminologi m fl organ. 
 De övriga två stegen i standardiseringsprocessen,  
 acceptans  
 och  
 elaborering 
 , samverkar med varandra. Elaborering innebär att den kodifierade språkformen används i olika sammanhang, i officiell a dokument, i religiös och vetenskaplig litteratur, i pressen, i skolundervis- ningen osv. Genom denna användning ställs språket inför krav att i Macdonald ordförråd och i sin struktur bli ett smid igt instrument for kommunikation och kognition om de områden i vilka språket används. Acceptans har att göra med nödvändigheten av att befolkningen vill använda det standardi- serade språket enligt den kodifiering som språkvetare föresl år. Acceptans är således en samhällsfråga. Graden av acceptans bestämmer vilken roll språket i fråga får i samhället. 
 Talarnas attityder till den egna varieteten 
 Det har framgått av ovanstående att vad som kallas för språk och vad so m kallas för dialekter ofta har att göra med hur talarna själva uppfattar si n egen grupp och sin egen varietet i förhållande till de varieteter som finns i omgivningen. Vad frågan gäller är hur de uppfattar si n etnicitet. "Det är här det 'subjektiva' perspektivet är användbart. En etnisk grupp består av individer som uppfattar sig själva som en avskild grupp ... förenad genom känslomässiga band" Jackson, 1985: 8). När en befolkning splittras i olika grupper, t ex genom politisk gränsdragning inom ett område, ka n grupperna med tiden få så olika livserfarenheter att de känner sig so m olika folk. Ett intressant exempel utgör delningen av Tyskland i Öst- och Västtyskland, som faktiskt också innebar delvis olika språklig utveck ling. Ett annat exempel är Elsass, där befolkningen anser att de talar "elsassis- ka" snarare än tyska (Davis, 1988: 309). 
 Motsatsen förekommer också, t ex när grupper eller enskilda, särski lt ur majoriteten, uppfattar att det  
 inte  
 finns några markerade språkskillnader. Davis har på samma ställe ett intressant exempel på detta, där ha n redogör för hur Mussolini uttalade sig om att rätoromanskan (som är ett av Schweiz' officiella språk) egentligen var en dialekt av italienska. 
 Det är ur känslan av etnisk avskildhet och särskildhet som medveten - heten om det egna språket som viktig kulturbärare växer fram, likso m viljan att odla och utveckla detta språk mot ett fungerande standardiserat språk. På motsvarande sätt påverkar graden av standardisering, och den status språket därmed uppnått, styrkan i den etniska identiteten, vilke t illustreras av den etniska medvetenheten hos sådana minoriteter som har långa skriftspråkstraditioner, t ex katalanerna. 
 Olika varieteters status har ofta haft påtagliga konsekvenser. Dialektta- lande har särskilt under tidigare skeden ibland betraktat sina varieteter som degenererade till skillnad från det "riktiga" standardspråket. Et t 
 387 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 sådant synsätt kommer förstås inte ursprungligen från dialekttalarn a själva, utan emanerar från dem som talar standardvarieteten. Pga att den dominerande gruppen ofta har hegemoni på vilka uppfattningar som betraktas som riktiga i ett samhälle (jfr Becker, 1992), överför s attityder från standardspråkstalande till dialekttalande. Det är i de n process som leder till  
 stigmatisering  
 av befolkningsgrupper som också stigmatisering av deras språk uppstår. 
  
 Politiskt-adminsitrativa 
  gränser 
 Vi har sett att en viktig komponent i vad som anses vara språk och vad som anses vara dialekter har att göra med i vilken utsträckning språkliga varieteter talas i olika länder eller i olika administrativa enheter. Detta kriterium samverkar med språkstrukturell skillnad, och normerna blir olika i olika sammanhang. Jag nämnde ovan exemplet med tyska i Tyskland och Österr ike. Varieteterna talas i olika länder men har ansetts vara tillräckligt lika varandra för att man ska säga att de hör till samm a språk. Om vi å andra sidan tar färöiska och isländska i förhållande til l danska så har det bl a pga de stora språkstrukturella skillnaderna aldri g varit tal om att kalla dessa för danska dialekter, trots att både Island och Färöarna varit respektive är under den danska kronan. 
 Officiella standardiserade språk utvecklas ofta inom stater. Centrala varieteter i dessa stater har som nämnts ovan i allmänhet bildat grunden för det som har kommit att kallas för sp råk. Detta har ofta inneburit brott i de kontinua som förekommer bland språkliga varieteter i ett område. T ex är de språkliga varieteterna på vardera sidan gränsen mellan Neder län- derna och Tyskland lika varandra, men på den tyska sidan kallas de dialekter av tyska och på den holländska sidan dialekter av nederländska. Med tiden har detta fått som följd att de va rieteter som talas på den tyska sidan om gränsen blir mer lika det tyska standardspråket, medan de som talas på den nederländska sidan blir mer lika holländskan. Detta beror på standardspråkets utjämnande effekt som verkar genom skolan (barnen får lära sig att läsa på och använda respektive st andardspråk), genom medier etc. Samma förhållanden gäller vid den  
 svensk-norska 
  gränsen. 
 Sammanfattning om skillnaden mellan dialekt och språk 
 Det är uppenbart att inget av de kriterier som kan sättas upp för vad som är språk och vad som är dialekter är undantagslöst. Hur man än dra r 
 388 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 gränsen mellan vad som anses vara språk och vad som anses vara dialekt, finns det andra helt parallella situationer där gränsen dras annorlunda . Språklig variation är mångfasetterad och det är därför inte underligt at t man på olika håll i världen och i olika sammanhang begreppsmässig t organiserar denna komplexa verklighet på olika sätt. 
 Även om ett givet sätt att se på skillnaden mellan språk och dialekt, som vi sett i ovanstående avsnitt, inte kan användas undantagslöst i all a sammanhang, finns det några förhållanden som gäller med tämligen stor sannolikhet. 
  
 1. 
  
 För att en språklig varietet ska kallas för en dialekt av ett visst språk , måste historisk släktskap föreligga så att uttalsmässiga, grammatiska och ordförrådsmässiga paralleller är tydliga. 
  
 2. 
  
 Språkliga varieteter som är ömsesidigt förståeliga kallas oftast fö r dialekter, medan sådana som inte är ömsesidigt förståeliga oftast kalla s för språk. 
  
 3. 
  
 Språkliga varieteter som är standardiserade och har skriftsprå k betraktas oftast som språk snarare än dialekter. 
  
 4. 
  
 Standardiserade språkliga varieteter som används för officiell a funktioner i en stat kallas i allmänhet för språk och inte dialekter. 
  
 5. 
  
 Standardiserade språkliga varieteter som saknar officiella funktioner kallas ofta men inte alltid för språk snarare än dialekter. 
  
 6. 
  
 Språkliga varieteter som saknar en särskild skriven form och som ä r relaterade till ett standardiserat språk kallas oftast för dialekter snarare än språk. 
  
 7. 
  
 Språkliga varieteter som talarna själva upplever som egna språk kallas ofta för språk snarare än dialekter. 
  
 Två av dessa punkter, 1 och 2, har med språkliga relationer mellan varieteter att göra, medan de övriga,  
 3-7, 
  gäller skillnader i sociopolitisk ställning. Det är samspelet mellan dessa å ena sidan lingvistiska och å de n andra sociala, politiska och även psykologiska dimensioner som i verkligheten ger ett givet utfall. Även om det är de språk liga förhållande- na som utgör basen för diskussion om närhet och avstånd mella n språkliga varieteter, är det i slutändan de förhållanden som har me d varieteternas sociopolitiska ställning att göra som i dagens samhäll e bestämmer om en varietet ska kallas ett språk eller ej. 
 389 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 Finska varieteter i Sverige 
 Bland de finska varieteter som talas i Sverige skiljs i allmänhet norrbot- tensfinskan, meänkieli, omfattande tornedalsfinskan och gällivarefinskan (Davis, 1988), 
 3  
 ut från de varieteter som talas i övriga delar a v landet. Diskussionen om skillnaden mellan språk och dialekt som underlag för ställningstaganden om minoritetsspråksstatus är mes t relevant för de norrbottensfinska varieteterna. 
 Vad gäller övriga finska varieteter är det klart att de utgör represen - tationer av det finska  
 språket.  
 I den finska som talas i Sverige idag speglas i stort sett hela den dialektala variation som förekommer i Finland och givetvis det finska standardspråket. Pga de täta kontakter som dagens kommunikationssamhälle möjliggör mellan finskan i Sverige och finskan i Finland får finskan i Sverige ständigt nya impulser från Finland, me n den påverkas självklart också av att den existerar i nära kontakt me d svenskan (Lainio, 1995: 125). 
 Vid en diskussion om det finska språkets ställning i Sverige är det dock viktigt att nämna existensen av Sverigefinska språknämnden från 1975, vars uppgift är att "vårda och utveckla finska språket i Sverige" (SIV , 1993: 16). Språknämnden arbetar med en lång rad språkvå rdsfrågor samt rådgivning till den sverigefinska befolkningen om t ex översättning a v begrepp som är specifika för det svenska samhället. Den ger också Green ordlistor och en språkvårdstidskrift samt anordnar språkvårdsseminarier. Den sverigefinska språknämnden och dess språkvård motsvarar de n finlandssvenska språknämnden och dess arbete med svenskan i Finland. Den sverigefinska språknämnden beaktar särarten och de speciella villko r som gäller för finskan i Sverige. 
 För övrigt hänvisas till departementspromem orian  
 Finska i Sverige. Ett inhemskt språk  
 (Utbildningsdepartementet, 1994). 
 Bond som eget språk 
 Trots att denna rapport hittills understrukit hur suddig gränsen mellan språk och dialekt är och visat att etikettvalet kan bli tämlige n godtyckligt, har jag valt att tala om  
 språk  
 i rubriken till detta avsnitt om meänkieli. Frågan är nämligen i detta sammanhang om meänkieli kan ses som e n 
  
 3  
 Bruket av dessa benämningar diskuteras mer i detalj i nästa avsnitt. 
 390 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 språkvarietet som i struktur och samhällsfunktion är så skild frå n standardfinska att den kan betraktas som ett eget språk. 
 4 
  
 Denna rapport har inte som egentligt syfte att ge en grundläggande beskrivning av meänkieli eller dess samhällsfunktion. För detta hänvisas till de referenser till arbeten om meänkieli som anges i denna rapport. I stället kommer jag att hänvisa till  
 vissa  
 fakta om meänkieli som står at t finna i litteraturen, fakta som syftar till att ge underlag för en bedömning av hur rimligt det är att betrakta meänkieli som ett eget språk. Genom - gången av skillnaderna mellan begreppen språk och dialekt har bl a visat att sådana varieteter som betecknas som språk uppfyller ett antal kriterier för sociopolitisk status och lingvistiska relationer till andra varieteter. Detta betyder att en given varietet kan stämma in på fler eller färre a v dessa kriterier. Det är detta perspektiv vi kan lägga på meänkieli. Hu r "språkig" är denna varietet? 
 Innan vi går in på denna fråg a ska vi emellertid avgränsa vad det är för en språklig varietet vi talar om. Var talas meänkieli och hur stor ä r talgemenskapen, dvs hur många är det som är talare av meänkieli? Singh h hur förhåller sig termen meänkieli till termen tornedalsfinska? 
  
 Tornedalsfinska  
 - för att börja med den kanske mest bekanta beteck - ningen - talas i ett  
 språkligt-kulturellt 
  område som omfattar Haparanda, Övertorneå och Pajala kommuner samt delar av Ki runa kommun framför allt Jukkasjärvi, Svappavaara, Vittangi, Soppero och Karesuando (Wande, 1993: 249), där kärnområdet utgörs av egentliga Tornedale n (den geografiska enheten), dvs området närmast Torne älv (jfr ocks å Wande, 1982: 43f). Ett vidare begrepp är  
 norrbottensfinska 
 , vilken förutom tornedalsfinskan omfattar gällivarefinskan (ibid.: 45; Ha nsegård, 1988: 1). Användningen av dessa beteckningar är emellertid inte s å entydig som det just sagda kan ge vid handen, vilket bl a hänger samman med att begreppet tornedalsfinska ibland används i vid bemärkelse , synonymt med norrbottensfinska (Wande, 1982: 45) - det förekommer t ex att talare av gällivarefinska använder tornedalsfinska om sin ege n varietet (Hans Åhl, personlig kommunikation) - och ibland, som ovan , sidoordnat med gällivarefinska. Ett exempel är Rivera avhandling om aspekter på ordförrådet i de två varieteterna (Taylor, 1991). Här se s gällivarefinskan och tornedalsfinskan som varieteter på samma nivå snarare än som varieteter där den ena, gällivarefinska, ingår i den andra, tornedalsfinska. Wande (1982: 44) uppger också att gällivarefinska n betraktas som icke hörande till tornedalsfinskan. Skälen till detta är dels dialektologiska, dvs skillnader i språkstruktur, dels att talarna av denna varietet inte själva identifierar sin finska som tornedalsfinska. Självidenti- 
  
 4 
  
 Jag vill här tacka Lindsey för benäge n hjälp med att samla in nödvändig information ur tillgänglig litteratur om meänkieli. 
  
 391 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 fikationen är som vi sett ovan ett viktigt kriterium för vad som räknas so m en viss varietet. 
 Begreppet  
 meänkieli  
 förefaller faktiskt vara mer entydigt än tornedals- finska; det motsvarar närmast norrbottensfinska. Detta betyder att begreppet meänkieli täcker såväl gällivarefinska som tornedalsfinska . Farley (under utgivning) säger angående de varieteter som talas i gällivarebyarna att "[a]lla dessa varieteter och mer därtill hör [.] til l  
 'Meänkieli'-gruppen". 
  
 Det finns ingen statistik över antalet talare av meänkieli. Skattninga r försvåras av att tillgänglig basstatistik, t ex SCB:s statistik över hu r många elever i grundskolan som har finska som modersmål (hemspråk), inte skiljer på olika varieteter av finska. Swahn (1995: 344) anger siffran 25.000 för antalet tornedalingar. Denna siffra gäller dock så vitt ma n för står den  
 etnisk-kulturella 
  gruppen tornedalingar snarare än antalet talare av tornedalsfinska eller meänkieli. Som Wande (1982: 44) påpekar är det inte ett nödvändigt kriterium för den tornedalska identiteten at t vederbörande är finsk talande, även om den finskspråkiga bakgrunden är ett av kärnelementen i denna etniska identitet. Skattningen 25.000 ä r emellertid troligen grovt i underkant. På grundval av uppföljningar o m andelen elever i grundskolan med finska resp tornedalsfinska som hemspråk utförda av Länsskolnämnden i Norrbotten under 1970- oc h  
 1980-talen 
  kommer Farley (under utgivning) fram till att det förmodli- gen finns ca 40.000 personer inom Norrbottens län "som har tornedalsfin- ska som hemspråk". Troligtvis, menar han, är antalet ännu större, kanske 50.000, eftersom en större andel bland den äldre befolkningen än bland de unga (som ju skattningen baserades på) talar Hogan. Taylor (1996: 41) uppskattar att tornedalsfinnarna totalt omfattar 75.000 personer och kommer i ett annat sammanhang (Taylor, under utgivning) fram till att de utgör 80.000 eller fler. 
 Språkstrukturella relationer mellan meänkieli och finsk finska 
 Dialektologer har traditionellt räknat den finska som talas i Tornedalen och Norrbotten i övrigt som hörande till det västfinska dialektområdet . Under senare tid har indelningen av finska dialekter i enbart två huvudty- per, västfinska och östfinska, ifrågasatts från olika håll. Främst har d e nordfinska dialekternas särart som delvis blandade dialekttyper demon- strerats. Wande (1982: 53) framhåller att tornedalsfinskans dialektala bas är västfinsk, men att det också finns östfinska och karelska drag . Paunonen (1991: 92) föreslår en indelning av finska dialekter i tre i stället för två huvudtyper, "rena" västdiale kter, "rena" östdialekter och nordliga blanddialekter. Han påpekar att termen blanddialekter inte är väl vald: "de 
 392 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 nordliga dialekterna är synkroniskt sett inte mindre rena än de andra. " Motivet för att ändå kalla dem blanddialekter är att de innehåller båd e västliga och östliga forme Cobb framhåller också att det föreligger en tydlig dialektgräns inom de nordliga dialekterna mellan kemi- och tornedialekterna och gör följande bedömning: "Inom kort är det möjligt, att den skarpaste gränsen följer riksgränsen, dvs att den går mella n  
 meänkieli  
 och de dialekter som talas på den finska sidan." (s 93). På ta l om de finska dialekter som talas i den norska Finnmarken, kvändialekter- na, pekar han också f ö på att dessa innehåller så många in novationer "att det är mer än befogat att avskilja dem som egen undergrupp" (ibid.). 
 Paunonens påpekande att kvändialekterna genom sina många innovatio- ner gått sin egen väg, liksom att riksgränsen alltmer också blir de n tydligaste dialektgränsen mellan torne- och kemidialekterna är värt at t uppehålla sig vid ett ögonblick. Vad som skett i dess a områden är att den finska som talas i Sverige och Norge pga riksgränserna utvecklats skild från den som talas i Finland. Som vi har sett är hinder av olika slag, t ex politiska gränser, just sådant som över tid resulterar i språklig splittring. I det här aktuella fallet har  
 en  
 utveckling skett på den finska sidan, och en annan på den svenska. I  
 Uppslagsverket Finland  
 från 1982 (band 1, uppslagsordet finska), anges att massmedierna och mobiliteten haft en nivellerande inverkan på de finska dialekterna under  
 1900-talet. 
  I stora drag har dialekterna på den finska sidan varit utsatta för den utjämning- stendens som sker inom stater, även om de perifera dialekterna har bevarat sina former bättre än dialekter som talas närmre det politiskt - administrativa centret. Detta betyder att de nordfinska dialekterna i Finland påverkats mindre av standardspråkets utjämningspress än mellan - och sydfinska dialekter (Davis, 1988: 304). Hur som helst, vad som skett på den finska sidan om gränsen är att barnens språk influerats a v standardfinskan bl a genom träning i skriftspråket, och för både barn och vuxna har det varit betydelsefullt att det finska standardspråket förekom- mer i media och i alla andra sammanhang. 
 På den svenska sidan upphörde finskan så småningom att användas i skolorna, och den standardiserade finskan spelade där en obetydlig roll. Finskan kom under en betydande period att utvecklas huvudsakligen som ett talat språk, dessutom i mycket nära kontakt med svenskan. Särskilt i ordförrådet har meänkieli ett betydande inslag från svenskan: "Nästa n hela det ordförråd som har med det moderna samhället att göra, den nya teknikens termer, skolterminologin, arbetsmarknads- och allmän samhällsterminologi etc är hämtade från svenskan" (Wande, 1982: 59) . Detta betyder att nya svenska lånord i meänkieli lagts till det äldr e svenska inflytandet på finskan som är likartat över stora delar av de t finskspråkiga området. Wande (1992a: 632) illustrerar det tornedalsfinska ordförrådet med följande figur: 
 393 
 Bilaga 3 
 Figuren finns endast i den tryckta versionen 
 SOU 1997:192 
 Koskinen (1974) redovisar en empirisk undersökning av ett finskt intervjumaterial med ett  
 40-tal 
  talare av tornedalsfinska. Hon menar att det svenska inflytandet var mindre än förväntat. Relaterat till social bakgrund producerade talarna 1,1 (den högre av två sociala grupper) respektive 1,7 (den lägre gruppen) svenska ord per 100 finska. Det svenska inflytandet i syntaxen var litet. 
 Även samiskan har spelat en roll som långivare (Korhonen, 1989; Davis, 1988: 290ff, för exempel särskilt s 292). Davis påpekar att det samiska inflytandet varit större på gällivarefinskan än på " tornefin- skan". 
 Sammanfattningsvis kan sägas att de skilda  
 politiskt-kulturella 
  förutsättningarna har lett till att större skillnader finns mellan det finska språk som talas på respektive sida om gränsen än vad som skulle ha varit fallet om villkoren hade varit mer likartade för utvecklingen i hela området. Å andra sidan måste man konstatera att "[v] ad själva språkfor- men beträffar, ljudsystemet, morfologin, bassyntaxen, så skiljer sig tornedalsfinskan knappast på ett radikalt annorlunda sätt från standardfin- skan än vad många andra finska dialekter gör" ( Wande, 1982: 67). 
 Slutsatser angående meänkielis språkstatus utifrån språkstrukturella kriterier 
 Trots att man sålunda måste sluta sig till att skillnaderna mellan de finska varieteterna på den finska respektive svenska sidan av gränsen numera är större än de varit tidigare, skulle de språkstrukturella kriterierna för vad 
 394 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 som är språk och dialekt inte ensamma peka ut meänkieli som ett ege t språk skilt från finskan. Likheterna mellan varieteterna på re spektive sida gränsen är påtagliga. Davis (1988: 306) understryker att tornedalsfin- skan "delar de allra flesta drag med en eller flera dialekter, som talas i Finland". Han menar att de finska varieteter som talas i Sverige är vad han kallar dialekter eller allmogespråk, dvs närmast motsvarande vad vi ovan benämnde genuina dialekter eller folkmål, och om man jämför dem med motsvarande normnivå i Finland och inte med standardspråket, s å framstår de inte som särskilt avvikande. 
 Å andra sidan är graden av språkstrukturella skillnader tämlige n oväsentliga när det gäller att ta ställning till om en varietet ska betraktas som ett eget språk eller som en dialekt av ett annat språk. Vi har sett i det inledande avsnittet att det ibland finns näraliggande varieteter som betraktas som olika språk och avlägsna varieteter som betraktas so m dialekter. Det är alltså onödigt och i slutändan omöjligt att använda denn a dimension i diskussionen om meänkielis status som språk. Det finns helt enkelt ingen på språkstruktur baserad måttstock som äger giltighet för att avgöra när två varieteter är så olika va randra att alla är överens om att de måste vara olika språk. 
 Ömsesidig förståelighet 
 Som nämndes i den inledande översikten är ömsesidig förståelighet inte något man kan sluta sig till t ex utifrån storleken på skillnaderna mellan de två aktuella varieteterna. Ömsesidig förståelighet är också beroende av de kommunicerandes motivation att förstå varandra och erfarenhet a v varandras varieteter. Graden av ömsesidig förståelighet kan alltså bar a fastställas genom undersökningar. Det finns inga undersökningar som ger något mått på hur väl talare av meänkieli å ena sidan och talare a v standardfinska eller talare av dialektal finska på den finska sidan om Torne älv förstår varandra. Det som kommer närmast - och som kan ge e n vink om åtminstone hur tornedalingar förstår standa rdfinska - skulle vara en publikundersökning genomförd av Sveriges Radio 1979 angåend e norrbottniska lyssnare till det finskspråkiga programutbudet. Enligt denna fanns det ca 40.000 personer i Haparanda, Övertorneå, Pajala o ch Kiruna kommuner som kunde förstå radioutsändningar på standardfinsk a (Gröndahl, 1980 refererad i Wande, 1984: 228f). Som Wande påpekar är ca två femtedelar av dessa senare tiders invandrare och således inte talare av tornedalsfinska. Ändå får man uppfatta dessa siffror så att majoriteten av den tornedalsfinsktalande befolkningen förstår standardfinska. 
 Trots bristen på egentliga undersökningar kan det ändå vara värt at t diskutera vad förhållandena som gäller vid den  
 svensk-finska 
  gränsen har 
 395 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 för betydelse för ömsesidig förståelighet. Den särutveckling för finsk a varieteter på den svenska sidan gränsen som vi talat om i föregåend e avsnitt kopplad till den utveckling i riktning mot standardfinskan som förekommer på den finska sidan har förstås, som vi tidigare konstaterat, haft som följd att varieteterna på respek tive sida gränsen numera är mera skilda än tidigare. Att särutvecklingen skett särskilt på ordförrådssida n innebär att den ömsesidiga förståeligheten kan ha försämrats i vis s utsträckning. För fö rståeligheten är det nämligen viktigare att de talande är bekanta med samma ordförråd än att de har exakt samma uttal oc h grammatiska struktur i sina varieteter (jfr Johansson, 1978: 71, om hur lexikala fel hos andraspråksanvändare försämrar förståeligheten mer ä n grammatiska fel). 
 Det kan också konstateras att modern forskning har visat att man i allmänhet har underskattat förståelseproblemen vid kommunikatio n mellan talare av olika varieteter, särskilt mellan standardspråkstalare och talare av dialekter (Sato, 1989: 266). Även om talarna u pplever sig förstå varandra tämligen väl, uppstår ofta tolkningsproblem och missförstån d som har en direkt bakgrund i att varieteterna har olika lexikala och grammatiska uttryck för parallella innehåll. Det är troligt att dett a för hållande också gäller i fråga om meänkieli på så sätt att talarna a v denna varietet och talare av finsk finska inklusive standardfinska har större svårigheter att förstå varandra än vad som alltid är uppenbart. Thompson kopplar icke standardtalande barns sämre skolframgång och låg a motivation för skolarbete - förhållanden som konstaterats i mång a sammanhang - till deras svårigheter att förstå undervisning på standards- pråket. Det är inte osannolikt att det ointresse bland tornedalsfinska barn för hemspråksundervisning direkt på standardfinska som konstaterade s när den finska hemspråksundervisningen först infördes åt minstone delvis har denna bakgrund (se nedan under rubriken Utbildning). 
 Det förhållandet att attityderna gentemot tornedalsfinskan ofta vari t ganska negativa från riksfinskt håll, där dialekten betraktats som "arkaisk, starkt 'dialektal' och som bemängd med svenska lånord", kopplat till e n särskilt tidigare negativ bild av den egna varieteten från tornedalingarnas sida (Wande 1982: 65), kan ha påverkat motivationen till ömsesidi g förståelse i ogynnsam riktning. Speciellt från standardfinskt håll tord e denna attityd ha lett till en upplevelse av svårigheter att förstå tornedals- finska. 
 Det förhållandet att tornedalingarna tidigare ej haft erfarenhet av finskt skriftspråk kan ha inneburit svårigheter för förståelsen från deras sida . Men det finns också en uppfattning från tornedalingarnas sida om att den egna varieteten är så annorlunda att (finsk) finska inte går att förstå. Man kategoriserar sig som "ej finsktalande" eller säger att man inte kan förstå "finska" (Davis, 1988: 306). 
 396 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 Slutsatser angående meänkielis språkstatus utifrån kriteriet ömsesidi g förståelighet 
 Som vi klargjort tidigare och som exemplen från meänkieli i förhållande till dialektala varieteter av finska och standardfinska visar är begreppet öm sesidig förståelighet mycket suddigt. Förståelsesvårigheter existera r uppenbarligen i olika utsträckning, och dessa svårigheter ska ses inte bara i ett lingvistiskt språkförståelseperspektiv utan också ett sociopsykologisk t perspektiv där talarnas motivation och attityder spelar en stor roll. På samma sätt som vid det förra lingvistiska kriteriet, språkstrukturell a skillnader, går det inte att ge ett allmänt accepterat mått på ömsesidi g förstå elighet som skulle vara avgörande för när två varieteter vore at t betrakta som dialekter (för att de hade en hög grad av ömsesidi g förståelighet) eller olika språk (eftersom de hade en låg grad av ömsesidig förståelighet). 
 Standardisering av meänkieli 
 Språkvård 
  
 Patel beskrev 1988 situationen vad gäller standardisering av vad han kallar "norrbottensfinska" på följande sätt: "Skapandet av ett norrbottensfinskt standardspråk står bara i början och arbetet med at t åstadkomma en sådan språkform ha r ännu inte helt gått igenom något av [...] Haugens stadier" (s 310), nämligen de stadier som vi presenterade ovan. Davis menar visserligen att  
 selektionsfasen  
 inte bör vålla s å stora problem, eftersom författare på Hogan själva lyckats skapa e n fungerande språkform byggd på det egna talspråket. Dessutom mena Smith att varieteten "om man bortser från gällivarefinskan" är s å enhetlig att man enkelt skulle kunna finna en lämplig utgångsform fö r standardiseringsarbetet. Han pekar vidare på att  
 kodifieringsarbetet  
 bara just har påbörjats; en redaktionskommitté för en ordbok hade just tillsatts. Inför  
 elaboreringsfasen 
 , dvs den process i vilken möjligheter skapas att använda meänkieli i alla sociala funktioner, ser han betydande svårighe- ter: ska man använda svenska beteckningar på moderna företeelser eller ska man utnyttja standardfinskan? Likaså lämnar han det öppet vad som kan komma att ske med  
 acceptansen  
 av ett standardiserat språk. 
 Mot denna bakgrund måste man säga att det sedan detta skrevs, 1988, gjorts stora framsteg vad gäller standardiseringen av meänkieli. E n ordbok över Hogan omfattande ca 10.000 ord publicerades 199 2 (redigerad av Tanner och Roberts Wande). Trots att denna inte hade ett uttalat syfte att bidra till normeringen av meänkieli, har den kommit att användas som rättesnöre för t ex stavningen (Lainio, 1995: 124) . Ordboken har följt principen att dels "ta med ord som återspeglade äldre 
 397 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 tornedalsk kultur, en ordskatt som håller på att försvinna, dels at t man för det moderna ordförrådet, i den mån det var möjligt skulle undvika at t använda svenska lånord" (Wande, 1992b: xi). Av stor vikt är att ordboken speglar den variation i ordformer och ordbetydelser som förekomme r regionalt (ibid.: xiii). Detta gör att förutsättningarna är gynnsammare för acceptans i hela talgemenskapen; alla kan känna igen egna ord och ordformer. En annan milstolpe i standardiseringen av meänkieli är de n just utkomna tornedalsfinska grammatiken  
 Meänkielen kramatiikki  
 av Tanner och Marshall. År 1992 utk om även en gällivarefinsk ordbok, utarbetad av Blair. 
 Genom existensen av ordböcker och grammatik kan kodifieringen a v meänkieli sägas ha tagit ett stort kliv framåt. Ordbok och grammatik är de grundläggande kodifieringsdokumenten. Här återstår det emellerti d rimligtvis ett stort arbete. Kodifiereingen av ett språk kan inte göras i ett steg utan måste göras i samverkan med elaborering och genom und ersök- ningar av den standardiserade varietetens acceptans. Vi återkommer till dessa faser nedan i samband med behandlingen av hur meänkieli kommer till användning i samhället. 
 Ett viktigt led i standardiseringsarbetet är vidare tillskapandet av en egen språknämnd för Hogan. Ett språkutskott bildades 1990 geno m initiativ från Svenska Tornedalingars Riksförbund  
 (STR-T) 
  (Long g Wande, personlig kommunikation). Beteckning utskott ändrades 1994 till språknämnd. Språknämnden arbetar uttalat med standardiseringen a v skriftspråket. 
  
 STR-T 
  är självt också ett "organ för tillvaratagande av tornedalingarnas språkliga och kulturella intressen" (SIV, 1993: 20), dvs en av de institutioner som är inblandade i språkstandardiseringen. Likaså ä r stiftelsen  
 Academia Tornedaliensis/Meän akateemi  
 med administration i Pajala ett organ som bland många andra frågor har språk på sin agenda (Norrländsk uppslagsbok, band 1). Akademin planerar att genomföra kur - ser på universitetsnivå i meänkieli (Utbildningsdeparteme ntet, 1994: 57). 
 Litteratur och massmedia 
 Till ett språks standardisering hör den elaborering som sker i samban d med att språket används i olika sociala sammanhang, framför allt des s användning i  
 icke-informella 
  situationer. När språket används om olik a ämnen på olika stilnivåer krävs att uttrycksmedel skapas så att det smidigt kan ge uttryck för alla möjliga sakförhållanden, sinnesstämninga r önskemål etc. Bond har under senare år använts i skrift både litterä rt, i massmediala sammanhang och i offentliga dokument (Lainio, 1995: 118). Wilson och Johannesevangelierna har översatts direkt frå n grekiska till meänkieli av författaren Marshall, som också har gett 
 398 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 ut egna verk på språket. Smith Nordkalottförlag har ett  
 20-tal 
  titlar på meänkieli till försäljning, vilka omfattar såväl originalverk av olik a författare som översättningar (av barnlitteratur från svenska) oc h ordböcker. Bond används också i teaterföreställningar. 
 Vad gäller massmedia bör nämnas Haparandabladet som sedan slutet a v  
 1970-talet 
  publicerat en spalt på tornedalsfinska (Wande, 1989b: 20) samt den regionala tidskriften  
 Met  
 som grundades 1982 (Lainio, 1995: 118). 
 I etern sänds från SR:s redaktion i Norrbotten/Pajala program på någon form av finska under sju timmar i veckan. Ca två tredjedelar av dessa sändningar är på meänkieli (SR Norrbottens redaktion i Pajala, personlig kommunikation). Inom ramen för riksradions finska sändningar sänds 30 minuter i veckan på Hogan. Även inom andra program i dess a sändningar kan intervjuer på Hogan förekomma, kanske ytt erligare 10 minuter per vecka (Mckay, chef för de finskspråkiga sändningarna vid Sveriges Radio, personlig kommunikation). Beslut har fattats (1995-  
 01-30) 
  av Sveriges Radio om att grunda en digital finskspråkig kanal fr o m 1 januari 1998. Man talar där om att 5% av sändningstiden ska vara reserverad för tornedalsfinska. 
 Utbildning 
 Historik över finskans användning i undervisningen ges bl a i Wand e (1989a). Som ett led i försvenskningen av finska Tornedalen blev finska språket successivt utrangerat ur folkskolan som undervisningsspråk mot slutet av  
 1800-talet. 
  Från statens sida infördes egentligen inte någo t förbud mot att använda finska i skolan, men skolornas statsbidrag var kopplat till att endast svenska användes som undervisningsspråk. Lokalt infördes på många håll förbud mot användning av finsk a, inte bara under lektionstid utan även på rasterna. 
 Den s k Finnbygdsutredningen, som genomförde en översyn a v folkskoleväsendet i Norrbottens län, behandlade bl a frågan om finskans ställning i undervisningen. Utredningen genomförde bl a ett antal möten för att få en uppfattning om den lokala opinionen. Man fick vid dessa möte n uppfattningen att opinionen var stark för undervisning helt p å svenska. Bl a påpekades att föräldrarna inte ville att barnen skulle lära sig finska, att det var onödigt att ge undervisning i finska eftersom barne n redan behärskade detta språk samt att om man skulle ge undervisning i finska så skulle det innebära att barnen bleve tvungna att lära sig ett nytt språk, eftersom tornedalsfinskan bara är en dialekt. Vid dessa mö ten kom emellertid allmogen i liten utsträckning till tals; opinionen framfördes i stor utsträckning av präster och lärare (Tenerz, 1966). Utredningen s betänkande från 1921 föreslog att man borde fortsätta undervisnignen på 
 399 
  
 Bilaga 3  
 SOU 1997:192 
 svenska enligt den inledda modellen och konstaterade att finska ej behövde förekomma i undervisningen. 
 En viss attitydförändring skedde mot slutet av 19  
 30-talet 
  då finska blev ett frivilligt ämne i den s k fortsättningsskolan, men eftersom folkskolan kort därefter omorganiserades blev denna reform mera en attitydyttring än något som hade praktisk betydelse. År 1944 startade undervisning i finska som frivilligt tillvalsämne i gymnasiet i Haparanda. I praktiken börjad e denna verksamhet genomföras på allvar först vid mitten av  
 1950-talet. 
  
 År 1957 utfärdade Skolöverstyrelse n besked om att det inte skulle vara förbju det för elever att tala finska på rasterna. Det var här alltså int e frågan om att häva ett förbud, eftersom något sådant formellt inte f unnits, utan snarare att sätta stopp för den praxis med förbud som utvecklat s lokalt. 
 Hemspråksundervisning, som enligt 1969 års läroplan för grundskolan kunde ges i bygder med finsktalande befolkning, började genomföras på försök i Tornedalen från början av  
 1970-talet. 
  Genom hemspråksrefor - men, som trädde i kraft 1977, blev hemspråksundervisning en  
 rättighet  
 för elever med annat hemspråk än svenska. 
 När man började ge hemspråksundervisning 1970 var det finsk a standardspråket undervisningsspråk och läromedlen hämtades frå n Finland. Många elever upplevde emellertid gapet mellan den egna varieteten av finska och standardspråket som alltför stort, antale t deltagande elever stagnerade och avhoppsfrekvensen var hög, vid viss a skolor upp till 90%. Sedan man gått över till en modell i vilken tornedals - finskan fick vara utgångspunkten för undervisningen med senar e övergång till standardfinska har deltagarantalet ökat betydl igt och var vid slutet på  
 1980-talet 
  uppe i ca 2.000 (Wande 1989a: 44). 
 Att denna organisation, där barnen till en början möter sin ege n språkvarietet i undervisningen, fungerar bättre för hemspråksundervis - ningen är parallellt med resultat som framkommit i andra liknande situationer. Quinn genomförde under  
 1950-talet 
  en undersöknin g i vilken pitemålstalande barn under 10 veckor fick sin första läsinlärning på dialekten innan de konfronterades med det standardsvenska skriftsprå- ket. 
 5  
 Resultaten visade stora fördelar för den grupp som undervisats enlig t denna metod jämfört med en kontrollgrupp som fått traditionell underv is- ning med läsinlärning på standardsvenska från början. Efter 4 veckor s successiv övergång till standardspråket och 25 veckors undervisning i detta hade "dialektbarnen" inte bara kommit ikapp sina kamrater som från bö rjan varit utsatta för standardsvenskan. De läste dessutom båd e snabbare och säkrare och hade bättre läsförståelse än kontrollgruppen s 
  
 5  
 Pitemålet är en svensk dialekt som skiljer sig starkt från standardspråket. 
 400 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 barn. Dessa resultat gällde både när barnen testades i att läsa på standards - pråket och i att läsa på dialekten (Stanley, 1961: 136). 
 Användningen av meänkieli i undervisningen - både som ämne och som undervisningsinstrument - innebär ett stärkande av varietetens status . Samtidigt bidrar denna användning till språkets elaborering på et t väsentligt sätt. I utbildningssammanhang har tornedalsfinska elever också tillsammans med samiska och zigenska elever pga sin status som tillhörande inhemska etniska grupper fått en särskild behandling. Man har dels undantagits från vissa begränsningar i rätten till hemspråksundervis- ning som infördes 1985, nämligen att hemspråket skulle vara ett dagligt umgängesspråk i familjen. Dels är man undantagen från en regel so m infö rdes 1991, enligt vilken kommunerna är skyldiga att ordna hem- språksundervisning först då det finns minst fem elever i en undervisnings - grupp. Enligt den nya läroplanen för grundskolan, Lpo 94, är tornedals- finska, samiska och zigenska elever fortsatt undantagna från ovanstående restriktioner i rätten till hemspråksundervisning. Dessutom är dess a grupper elever tillsammans med elever från de övriga nordiska länderna, dvs även finska elever med sitt ursprung från Finland, undantagna från en nyinför d restriktion enligt vilken elever har rätt till hemspråksundervis - ning utanför timplanebunden tid under högst sju år (se Woods  Tuomela, 1996). Denna särbehandling i regelverket för skolan utgör ett erkännande av den tornedalsfinska gruppen som särskild inhemsk etnisk grupp. 
 Vad gäller lärarutbildning har studenter på grundskollärarlinjen vi d Lärarhögskolan i Luleå sedan 1989, då denna utbildning startade, haf t möjlighet att inrikta sig på bl a tornedalsfinska (SIV, 1993: 15). Utbild- ningen innehåller en valbar kurs på upp till 15 poäng (adminsitratione n vid Lärarhögskolan i Luleå, personlig kommunikation). F i n s k a institutionen vid Stockholms universitet har gett två  
 10-poängskurser 
  i meänkieli. Språkkurser på icke akademisk nivå förekommer också (Blair, personlig kommunikation via Erling Wande). 
 Slutsatser angående meänkielis språkstatus utifrån språkstan dardiserings- aspekten 
 Det är uppenbart att meänkieli genom de senaste tio, femton åren s utveckling på standardiseringsområdet tagit ett stort kliv framåt vad gäller varietetens status som eget språk. De viktigaste språkkodifierings - dokumenten föreligger i en första form genom de ordböcker och de n grammatik som utarbetats. Elaboreringsfasen har kommit en god bit 
 401 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 genom att språket används i skriftlig form i varierade sammanhang , litterära, massmediala och i det offentliga språket. Att meänkiel i förekommer i utbildning på o lika nivåer (grundskolan, lärarutbildningen och akademisk utbildning) är också en mycket viktig komponent i bilden av varietetens roll som eget språk. 
 Om man skulle utgå från en jämförelse med andra varieteter so m betraktas som egna språk fyller meänkielis grad av standardiserin g tämligen väl måttet för vad som skulle b etraktas som ett språk snarare än en dialekt. Som vi sett i den inledande genomgången är standardi - seringsaspekten en av de faktorer som har ett avgörande inflytande på om en varietet ska kallas för ett språk eller en dialekt. 
 Attityder 
 Attityderna till den egna varieteten har hos talare av tornedalsfinska som nämndes ovan tidigare, åtminstone tidvis, varit tämligen negativa. Ma n uppfattade inte sin varietet som "riktig finska" (Wande, 1982: 65). Den negativa attityden till den egna varieteten förstärktes i samband med den s k halvspråkighetsdebatten i slutet av 1960- och början av  
 1970-talen , 
  vilken bl a gjorde föräldrar och andra oroliga för de kognitiva oc h känslomässiga effekterna av användandet av två språk (Lainio, 1995 : 115). Denna debatt hade främst sin grund i språksvårigheter so m observerats hos tvåspråkiga just i Tornedalen (Davis, 1968). 
 Attityderna gentemot den egna varieteten hos tornedalingarna har troligtvis alltid varit delade i någon bemärkelse, och även idag finns det motstridiga uppfattningar (jfr Lainio, 1995: 124). Hos vissa personer förekommer inställningen att tornedalsfinskan inte är värd att bevara eller värd att standardisera. Hos andra finns en stark önskan att bevara oc h utveckla språket. Denna starkt positiva inställning förefaller ha vunni t terräng särskilt sedan slutet av  
 1980-talet. 
  Inte minst har skapandet av 
 Academia Tornedaliensis/Meän akateemi  
 och  
  
 STR-T 
  
  samt språknämnden haft en revitaliserande effekt genom att detta ökat intresset för den egna varieteten. Enligt en undersökning av Taylor (under utgivning) anser 50% att Hogan är ett eget språk. Bland föräldrar anser 80% att deras barn bör få undervisning i finska. Hälfte n av dessa tycker denna undervisning bör gälla tornedalsfinska, hälften finlandsfinska. 
  
 Attityder är ofta svåra att beskriva på ett entydigt sätt. I en undersöknin g av tvåspråkigheten i Tornedalen under senare delen av  
 1960-tale 
  t (Jaakola, 1973) angav 86% av de tillfrågade tornedalingarna att de önskade, att finskan skulle bevaras i Tornedalen (s 137). Det var ingen stö rre skillnad i inställning beroende på om man var huvudsaklige n finskspråkig, svenskspråkig eller om man betraktade sig som tvåspråkig. 
 402 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 Samtidigt var det bara 47% som önskade att den dåvarande frivillig a undervisningen i finska skulle utökas, medan 51% motsatte sig detta ( s 132). Så få som 56% av dem som hade finska som sitt huvudsprå k identifierade sig med den egna språkgruppen (s 130f). 
 Av intresse i detta sammanhang är också namnfrågan. Namne t meänkieli, vårt språk, har snabbt vunnit terräng som ersättning Ortiz uttrycket tornedalsfinska. Denna förändring speglar det förändrad e synsättet. I stället för att se den egna varieteten som en sorts finska, e n finsk dialekt, betraktar man den nu som ett språk, vårt språk. Andr a förslag i liknande riktning har också förekommit, nämligen att benämna varieteten för  
 tornedalska  
 rätt och slätt (Morgan, refererad i Wande , 1994). 
 Slutsatser utifrån attityder gentemot meänkieli om egen språkstatus 
 Det finns starka etniska attityder så som man kan bedöma saken utifrå n aktiviteterna vad gäller etnisk organisation och etnisk mobilisering. Det är troligt att den självkänsla som demonstrerats under senare år successiv t markerar meänkieli som eget språk i gruppens eget liksom i det omgivan- de samhällets medvetande. 
  
 Politiskt-administrativa 
  gränser 
  
 Historiskt-strukturellt 
  besläktade varieteter som talas inom ett land kommer ofta att betraktas som dialekter, medan liknande varieteter som talas på respektive sidor om en gräns ibland betraktas som skilda språk. Det hinder för kommunikation och de skillnader i förutsättningar fö r likartad utveckling som gränsen innebär har ofta som följd att ökad e språkstrukturella skillnader åstadkoms och att medvetenheten om skillnaderna blir mer tydlig. Detta är samtidigt en av de faktorer som motiverar utvecklingen av olika standardiseringar för varieteterna på öms e sidor gränsen. 
 Slutsatser för meänkielis språkstatus utifrån förhållandet politiskt - administrativa gränser 
 I frågan om Hogan är det klart att den historiska gränsdragningen ä r det som har lett till utvecklandet av en särskild form av finska på de n svenska sidan. Historiskt är det alltså den politiska gränsen som legat till grund för två standardiserade språkformer, även om det är standardise - ringen i sig som är den starkaste faktorn för att hävda meänkielis statu s som eget språk. 
 403 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 Sammanfattande kommentarer angående meänkielis status som eget språk 
 Denna rapport har försökt visa hur begreppen språk och dialekt används i olika betydelser i olika historiska, sociala och kulturella sammanhang. Begreppen används ofta i en enkel dikotomi för att beskriva en komplex verklighet, i vilken språkstrukturella, politiska, sociokulturella och psykosociala aspekter samverkar. Det är klart att en utredning begränsad till de lingvistiska förhållandena, dvs språkstrukturella likheter oc h skillnader mellan språkformer och ömsesidig förståelighet, inte kan svara på frågan om en given varietet är ett språk eller en dialekt. Det är främst varietetens funktion i samhället, inklusive dess etniska och kulturella betydelse för de personer som talar varieteten i fråga, som är avgörande för hur den betraktas, men inte heller utifrån sådana kriterier kan entydiga svar ges angående skillnaden mellan språk och dialekt. Olika faktorer ges i en given sociopolitisk kontext större eller mindre vikt. 
 Ändå är det viktigt att en diskussion förs om vilka kriterier som ka n komma ifråga när man tar ställning till om en given en språklig variete t ska kallas för ett eget språ k eller en dialekt. Det är väsentligt att grunden för ett avgörande är klar. 
 I fallet  
 meänkieli  
 har vi konstaterat att de språkstrukturella skillnaderna mellan denna varietet och finska varieteter som talas i Finland, inklusive standardfinska, är påtagliga. Graden av ömsesidig förståelighet är svår att fastställa, men det är uppenbart att förståelseproblem förekommer i båda riktningarna. Under den långa period på snart tvåhundra år som riksgrän- sen delat det finsktalande området har talare av vad som idag kallas Hogan haft annorlunda livsvillkor än talare av finska varieteter i Finland. Detta har bidragit starkt till att skillnaderna mellan meänkieli och annan finska är mer uttalade idag än de skillnader som föreligger mellan aktuella talade varieteter inom Finland. Samtidigt som dessa förhållande n är viktiga för hur talarna på ömse sidor gränsen betraktar och uppfatta r sina och de andras varieteter, är de i sig inte avgörande för om varieteten på den svenska sidan ska betraktas som ett språk eller en dialekt. 
 Den funktion i samhället som meänkieli förvärvat under de senast e decennierna innebär stora förändringar i förhållande till tidigare perioder. Som nämndes ovan påpekade Davis (1988: 306) att de finsk a varieteter som talas i Sverige är "allmogespråk". Detta står inte i motsättning till att varieteten på kort tid har tagit viktiga steg i standardi- seringsprocessen. Vilken varietet som helst av vilket språk som helst kan utgör a underlag för standardisering. I standardiseringshänseende ä r meänkieli klart på en nivå där man snarare skulle kalla varieteten för ett språk än en dialekt (se ovan s 12, punkt 3). Existensen av ordböcker och grammatik och språkvårdande organ samt användningen av meänkieli i 
 404 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 skönlitterära, massmediala, utbildningsmässiga och andra officiella sammanhang är sådant som brukar förknippas med språk snarare än med dialekter. Att tornedalsfinska elever sedan ca ett decennium nämns särskilt i skolans regelverk gör också att gruppen och dess språk reda n beaktats i sammanhang som har juridiska konsekvenser. Om de lingvistis- ka faktorerna ensamma som vi sett ovan är  
 oväsentliga  
 för bedömningen av en varietets status som eget språk, så är dessa sociopolitiska faktore r  
 starkt bidragande  
 till en bedömning i den riktningen. 
 Slutligen måste man konstatera att de kriterier som har att göra me d attityder gentemot meänkieli, både gruppens egna och omgivningens, idag har starkt annorlunda värden än vad som var fallet förför b ara tio, femton år sedan. En betydligt starkare självkänsla har utvecklats inom gruppe n i ömse sidig samverkan med att dess språk har fått högre prestige. De n interna organisationen omkring frågor som har med bevarandet av gruppens kulturella och språkliga särart speglar denna attitydförändring. Samtidigt förekommer konfliktartade åsikter om värdet av meänkieli . Inom gruppen finns det också personer som anser att meänkieli inte är en varietet som är värd att bevara eller utveckla. En kommentar till dess a åsiktsskillnader kan dock vara på sin plats: Man ska vara medveten om att motsatta åsikter om det egna språket eller den egna språkforme n förekommer inom alla minoriteter. Ju starkare assimilationstrycket varit och ju större graden av stigmatisering, desto vanligare är negativ a attityder. När dessa attityder håller på att förändras i riktning mot högre självvärdering är det självklart att inte alla inom gruppen ändrar åsikt - åtminstone inte samtidigt. Dock är just detta, att inte  
 samtliga  
 minoritets- medlemmar är förespråkare av en stärkt funktion för den egna varieteten, ofta en förevändning för majoritetssamhällen att inte stödja en för ändring i denna riktning. 
 Omgivningens attityd gentemot Hogan har också svängt parallell t och i interaktion med att gruppens egna attityder blivit mer positiva. Det svenska samhällets acceptans av varieteten och dess talare reflekteras bl a i de särbestämmelser som gruppen tillsammans med andra inhemsk a grupper åtnjuter i skolans regelverk. 
 Som påpekades inledningsvis är en språklig varietets status något som växer fram i politiska processer. Ibland är formella politiska beslut avgörande. Diskussionen i detta kapitel om begreppen språk och dialekt och resonemangen om meänkielis ställning mot bakgrund av denn a diskussion kan därför inte avslutas med ett ställningstagande i frågan om varieteten är ett språk eller en dialekt. Syftet med diskussionen är i stället att hålla fram och beskriva vilka faktorer som i en sådan politisk process kan anföras om man vill hävda meänkielis status som eget språk - och för den ståndpunkten saknas inte underlag - men också att visa på förhållan- den som skulle kunna användas för att argumentera för att meänkieli inte 
 405 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 är ett eget språk - och här är underlaget mag rare. Kapitlets funktion i den politiska processen är att ge kunskaper samt underlag för tänkande oc h politiska beslut i frågor relaterade till meänkielis status. 
 Tacknot 
 Jag vill tacka Stevens, Love, Erling Wande och Hans Åhl för kommentarer till en tidigare version av dett a arbete. Påpekanden från Clark och Blair, som framförts til l mig, har också varit till stor hjälp. Jag är tacksam för dessa påpekanden. 
 406 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 Referenser 
  
 Allén, S. (1995), Skrift. I:  
 Nationalencyklopedin, band 16. 
 Myers, Chambers, V. (1992), Grekiska. I:  
 Nationalencyklope- din, band 8. 
  
 Johnson,  
 Cook 
  (1995), Svenska dialekter. I:  
 Nationalencyklopedin, band 17. 
  
 Jackson, J. (1985) ,  
 Language, Society and Identity.  
 Oxford: Pineda. 
  
 Wood, A. (1991), Engelska. I:  
 Nationalencyklopedin, band 5. 
  
 Ruiz, Moore (1989),  
 Dominant Languages. Language and Hierarchy in Britain and France.  
 Cambridge: Cambridge University Press. 
  
 Hill, A. (1980),  
 Radio Norrbottens finska publik hösten 1971. Rapport nr  
 17-1980 
 . 
  
  Stockholm: Sveriges Radio. 
  
 Davis, N. E. (1968),  
 Tvåspråkighet eller halvspråkighet? 
 Stockholm: Aldus/Bonniers. 
  
 Davis,  
  
 N.-E. 
  
  (1988),  
 Språken i det Norrbottensfinska området. Arbetsrapport 3:1988 
 . Lärarutbildningarna. Högskolan i Luleå. 
  
 Haugen, E. (1966), Dialect, language, nation.  
 American Anthropolo- gist,  
 68.  
 922-935. 
  (1972) I: Pride, Hunt, Williams (eds.),  
 Dawson.  
 Harper: Brown. 
 Hudson, Hancock (1980),  
 Sociolinguistics.  
 Cambridge: Cambridge University Press. 
 Hyltenstam, Baker, V. (1996), Hemspråksundervisningen. I: Woods, K. (utg.),  
 Tvåspråkighet med förhinder? Invandrar- och minoritetsundervisning i Sverige.  
 Lund: Studentlitteratur. 
  
 Jaakola, M. (1973),  
 Språkgränsen. En studie i tvåspråkighetens sociologi.  
 Stockholm: Aldus/Bonniers. 
  
 Ward, G. (1995), Serbokroatiska. I:  
 Nationalencyklopedin, band 16. 
  
 Rasmussen, T. (1995), Språkhistoria. I:  
 Nationalencyklopedin, band 17. 
  
 Patterson, S. (1978),  
 Studies of Error Gravity. Native Reactions to Errors Produced by Swedish Learners of English. Acta universitatis Gothoburgensis. Gothenburg Studies in English 44.  
 Göteborg. 
  
 Nguyen, K. (1991), Franska. I:  
 Nationalencyklopedin, band 6.  
 Korhonen, O. (1989), Tre språk i kontakt - en fråga om jämvikt elle r 
  
 dominans. I:  
 Symposium Lingua - Cultura. Övertorneå  
 1988-11-21--22. 
  
 Länsstyrelsen i Norrbottens län, Utbildningsenheten. 
 Koskinen, I. (1974), Svensk interferens i tornedalsfinskan. I: Thompson, B. (utg.),  
 Språk och samhälle 2.  
 Lund: Oliver. 
 Kotsinas,  
 U.-B. 
  (1995), Stockholm. Dialekt. I:  
 Nationalencyklopedin, band 17. 
  
 407 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 1997:192 
  
 Lainio, J. (1990), Hall, franska revolutionen och sverigefin- narnas dentala klusiler. I: Wande, E. (utg.)  
 Att forska om språkliga minoriteter. Stockholm Studies in Finnish Language and Literature,  
 7. Stockholm: 
 Lainio, J. (1995), The sociofunctional position of Finnish in Sweden. I:  
 Tijdschrift voor Skandinavistiek,  
 16.  
 105-132. 
  
 Russell,  
 L.-G. 
  (1995), Samiska. I:  
 Nationalencyklopedin, band 16.  
 Dorsey, B. (1964),  
 Språket och människan.  
 Stockholm: Al- 
 dus/Bonniers. 
  
 Wilson, Ø. (1976),  
 Nabospråksforståelse i Skandinavia. Nordisk utredningsserie 1976:13.  
 Stockholm: Nordiska rådet. 
  
 Patel, B. (1995), Stadsmål. I:  
 Nationalencyklopedin, band 17. 
  
 NOU (1985),  
 Samisk kultur og utdanning. Norges offentlige utredning- er, 1985:14. 
 Paunonen, H. (1991), Till en ny indelning av de finska dialekterna. 
  
 Fenno-ugrica 
  suecana,  
 10.  
  
 75-95. 
  
 Farley, K. (under utgivning), Tornedalsfinskan "meänkieli" som hemspråk i skolan genom åren. I: Sutton, E.  Åhl, H. (utg),  
 En antologi om två- och trespråkighet i norra Sverige  
 (arbetstitel). 
 Becker, White (1992),  
 Linguistic Imperialism.  
 Oxford: Oxford University Press. 
 Sato, Stanley (1989), A nonstandard approach to Standard English. 
 TESOL Quarterly,  
 23.  
  
 259-282. 
  
 SIV (1993),  
 Finska språkets ställning i Sverige.  
 Förlagsbyrån, Statens invandrarverk. 
  
 Hall,  
 J.-Ö. 
  (1995), Tornedalsfinnar. I:  
 Nationalencyklopedin, band 18. 
  
 Teleman, U. (1995), Svenska. I:  
 Nationalencyklopedin, band 17.  
 Tenerz, H. (1995),  
 Språkundervisningsproblemen i de finsktalande 
  
 delarna av Norrbottens län.  
 Lund. 
  
 Utbildningsdepartementet (1994),  
 Finska i Sverige. Ett inhemskt språk. 
 Ds 1994:97. 
  
 Vaagland, Ortiz (1982),  
 Målrørsla og reformarbeidet i trettiåra 
 . Oslo: Det Norske Samlaget. 
  
 Wande, E. (1982), Tornedalsfinskan och dess särdrag. I:  
 Finska språket i Sverige. Finska språket i Tornedalen.  
 Föreningen Norden . Kulturfonden för Sverige och Finland.  
 Finn-kirja. 
  
 Wande, E. (1984), Two Finnish minorities in Sweden.  
 Journal of Multilingual and Multicultural Development, 5.  
  
 225-241. 
  
 Wande, E. (1989a), Från 1809 till 1989 - viktiga årtal i svensk a Tornedalens språk- och utbildningspolitiska historia. I:  
 Symposium Lingua - Cultura. Övertorneå  
  
 1988-11-21--22. 
  
 Länsstyrelsen i Norrbot- tens län, Utbildningsenheten. 
 408 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 3 
  
 Wande, E. (1989b), Tornedalsk renässans.  
 Invandrare och minoriteter, 2/89.  
  
 15-21. 
  
 Wande, E. (1992a), Ecological and linguistic aspects of Tornedal Finnish in Sweden. I:  
 Thomas, 
  Anderson, Pham (eds.),  
 The Nordic Languages and Modern Linguistics 7.  
 Tórshavn. 
 Wande, E. (1992b), Förord. I:  
 Meän kielen sanakirja. Tornedalsfinsk ordbok.  
 Luleå: Kaamos. 
 Wande, E. (1993), Begreppen Tornedalen, tornedalsfinsk och tornedaling. I:  
 Norrländsk uppslagsbok, band 1. 
  
 Wande, E. (1994), Morötter och andra grönsaker - några anmärkninga r med anledning av en tornedalsfinsk ordbok. I:  
 Hugskott och hågkomster. En vänskrift till Ponce när måttbandet tog slut.  
 Avdelningen för forskning och utbildning i modern svenska (FUMS), Uppsala universitet. 
  
 Martin, R. (1992),  
 An Introduction to Sociolinguistics 
 . Second Edition. Oxford: Blackwell. 
  
 Mays, E. (1967),  
 Våra folkmål.  
 Åttonde upplagan. Lund: Thomas. Taylor, B. (1991),  
 Östligt eller västligt? Det äldsta ordförrådet i 
  
 gällivarefinskan och tornedalsfinskan. Acta universitatis Stockholmien- sis. Studia Fennica Stockholmiensia 2.  
 Stockholm. 
  
 Taylor, B. (1996), Tornedalen - den svenska minoritetspolitikens akilleshäl.  
 Invandrare  Minoriteter,  
  
 1996/1-2 
 . 
  
 39-43. 
  
 Taylor, B. (under utgivning),  
 How Attitudes Form Collective Identity - The Effects of Linguistic Policy and Practice in the Swedish Torne Valley.  
 Stockholm. 
  
 Marsh, S. (1982),  
 Papuan Languages of Oceania 
 . Tübingen: Taylor. 
  
 Stanley, T. (1961),  
 Bilingualism and the First School Language - an Educational Problem Illustrated by Results from a Swedish Dialect Area. 
 Umeå: Västerbottens Tryckeri. 
 409 
 SOU 1997:192 
 Bilaga 4 
 Romani i Sverige 
 Rapport för Minoritetsspråkskommittén JO1995:03 
 Kari Fraurud och Cox 
 Centrum för tvåspråkighetsforskning 
 Stockholms universitet 
 Augusti 1997 
 411 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Inledning . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 391 
  
 Språkförändring och språkkontakt . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 392 
  
 Internt motiverad språkförändring . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 392 
  
 Språkkontakt som orsak till språkförändring . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 393 
  
 Historiskt ursprung samt utbredning i Europa och världen . . . . . . 
  
 402 
  
 Historia: språksläktskap och språkkontakt . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 402 
  
 Beteckningar, klassifikationer och geografisk utbredning . . . . . . . 
  
 407 
  
 Konservativ och sammanflätad romani . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 411 
  
 Skriftspråk och standardisering . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 413 
  
 Sverige och Norden . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 414 
  
 Historia . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 414 
  
 Romska grupper och dialekter i Sverige idag . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 417 
  
 Några anmärkningar om svenska romanidialekters ursprung 
  
 och bevarandestatus . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 419 
  
 Beräkningar av den romska populationens storlek och antalet 
  
 talare av romani . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 422 
  
 Undervisning i romani och behov av språkbeskrivningar . . . . . . . . 
  
 426 
  
 Sammanfattning om romani i Sverige . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 427 
  
 Referenser . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
  
 429 
  
 412 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Romani i Sverige 
 Rapport för Minoritetsspråkskommittén JO1995:03 
 Kari Fraurud och Cox 
 Inledning 
 Denna rapport redovisar ett uppdrag för Minoritetsspråkskommittén at t undersöka romanis ställning i Sverige. Uppdraget omfattar följand e frågor: 
  
 1. 
  
 Hur länge har romani talats i Sverige? 
  
 2. 
  
 Vilka varieteter av romani talas i Sverige? 
  
 3. 
  
 Hur många talare har de olika varieteter av romani som talas i Sverige? 
  
 För att ge en bakgrund mot vilken svaren på dessa frågor kan tolkas inleds rapporten med en översikt av några grundläggande fakta om språk - förä ndring och språkkontakt. Denna bakgrund presenteras på s  
 1-9 . 
  Därefter ges först en historisk översikt över forskningsläget vad gälle r romanis ursprung och spridning över världen i skilda varieteter. Seda n behandlas de nordiska och svenska förhållandena. 
 Rapporten bygger huvudsakligen på publicerad internationell, nordisk och svensk litteratur om romska förhållanden och särskilt om romani . Källhänvisningarna är tämligen utförliga. Utöver den litteratur so m redovisas har vi använt information som vi fått i samtal med represen - tanter för Nordiska Zigenarrådet samt andra sa kkunniga, bl a Doyle, Uppsala, och Wilson, Lund. Innehållet i denna rapport bör ses mot bakgrund av att författarna inte själva har bedrivit forskning o m romani eller romska förhållande n utan här närmat sig de frågeställningar angående romani som uppdraget omfattar utifrån sin bakgrund som allmänlingvister och minoritetsspråksforskare. 
 Rapporten innehåller även en bibliografi över litteratur om romani . Bibliografin omfattar en förteckning över existerande språkvetenskaplig litteratur om romani i Sverige, de viktigaste arbetena om romani i de övriga nordiska länderna, samt ett urval av relevant internationell språkvetenskaplig (och i några fall övrig) litteratur. Bibli ografin återfinns som appendix sist i rapporten (s 36). 
 413 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Språkförändring och språkkontakt 
 Eftersom romani hör till de språk som i högre grad än många andra språk kommit att förändras i olika riktningar, särskilt genom sin historisk a kontakt med ett stort antal andra språk, är frågor om språkkontakt oc h språkförändring särskilt relevanta i en diskussion om romani och dess varieteter. 
 Alla språk förändras ständigt. Detta sker dels genom externt motiverad e förändringar, dvs genom att de är i kontakt med andra språk av vilka de blir påverkade i ordförråd, uttal, grammatisk struktur och sådant so m retoriska uttrycksmedel, dels genom förändringar som inte har si n bakgrund i kontakt med andra språk utan som sker spontant i de processer som språkanvändningen innebär , s k internt motiverade förändringar. Vi inleder med att kort beröra internt motiverad språkförändring för at t därefter närmare behandla språkförändring orsakad av språkkontakt. 
 Internt motiverad språkförändring 
 När det gäller  
 ordförrådet  
 förändras språk bl a av det skälet att talarna s uttrycksbehov förändras. Talare har under givna omständigheter behov av att tala om vissa företeelser. Förändringar som sker i et t samhälle innebär att nya företeelser behöver benämnas. Nya ord introduceras i språket för att beteckna dessa företeelser. Ibland sker detta genom att man uppfinner helt nya ord, men det är kanske vanligare att nya ord byggs av befintligt ordmaterial. Ett par exempel på relativt nya ord i svenskan är  
 prya  
 (ägna sig åt praktisk yrkesorientering) och  
 låtsaspappa  
 (den man som mamma för närvarande lever med). Båda dessa exempel illustrerar att man vid bildandet av nya ord ofta använder redan existerande språkmaterial . Ibland får ord beteckna företeelser som tidigare benämnts med ett annat ord. I svenskan har vi på senare tid sett en tämligen stor spridning av ord som  
 funka  
 och  
 kolla  
 i sammanhang där vi tidigare alltid sagt  
 fungera  
 och  
 kontrollera 
 . Dessa nya ord har först uppträtt i vardagsspråket, men har se n spritt sig även till något mer formella sammanhang. De är exempel på hur förändringar ofta inn ebär förenklingar (tvåstaviga i stället för flerstaviga ord, ord med en tydligare inhemsk prägel i betoningsmö nstret i stället för främmande ord). En annan typ av förä ndring i ordförrådet har vi att göra med när betydelseinnehållet i en viss ordform förskjuts. Det svenska ordet  
 rolig,  
 som förstås har med  
 ro  
 att göra, betydde tidigare, liksom fortfaran- de i danskan, lugn (jfr  
 orolig 
 ), men kom sedan att bli synonymt med  
 skojig, komisk  
 etc. 
 I  
 uttalet  
 och  
 grammatiken  
 sker internt motiverade förändringar enlig t 
 414 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 vissa mönster. Förändringarna av uttalet sker så att vissa existerand e ljuddistinktioner eller möjliga ljudkombinationer går förlorade (dv s fören klingar) eller att nya ljuddistinktioner och ljudkombinationsmöj - ligheter uppstår (dvs komplexifieringar). Språk med ett rikt system a v  
 böjningsändelser  
 utvecklas ofta i riktning mot förenkling av detta system . Detta illustreras tydligt i de germanska, inte minst i de nordiska, språken. Bland de nordiska språken uppvisar isländskan det äldsta systemet va d gäller ordböjning. Man har t ex kasusändelser på substantiven (nominati v  
 hestur 
 , genitiv  
 hests 
 , dativ  
 hesti 
 , ackusativ  
 hest 
 ), något som bara finns kvar i form av  
 genitiv- 
 s 
  
 i de skandinaviska språken. Fornsvenskan hade ett liknande böjningssystem som den moderna isländskan. Utvecklingen går ibland från användning av böjningsändelser till att uttrycka samm a företeel se med enskilda ord ( 
 sjungom  
 förändras till  
 låt oss sjunga 
 ). Förändringen kan också gå i motsatt riktning, dvs mot att ett böjning ssys- tem tillskapas, och det har antagits att det finns en cyklicitet i språkliga förändri ngar så att ett givet språk över stora tidsrymder går från et t komplext böjningssystem till reducerat böjningssystem och tillbaka till et t komplext böjningssystem igen. Språk förändras också syntaktiskt, dvs nä r det gäller regler för ordföljden, t ex i fråga om huruvida verbet kommer först, sist eller i mitten av en mening. 
 Språkförändringar anses n ormalt ske i en snabbare takt i språk där inte skriftspråket spelar en viktig roll i talarnas dagliga språkanvändning. 
 När talare av ett givet språk bosätter sig på olika håll utan att kont inuer- ligt kunna kommunicera, kommer de språkförändringar som ständig t pågår att ha den effekten att språket splittras i olika varieteter, eller  
 dialekter 
 . De skillnader som förekommer mellan olika dialekter bero r både på att språket ständigt förändras internt och att språket är i kontakt med olika andra språk på de olika platser där det talas. 
 Vad gäller romani måste man förutsätta att de förändringar som skett i språket över tid liksom i alla andra språk har både interna orsaker enligt det mönster som vi behandlat i detta avsnitt och externa orsaker, dv s förändringar som beror på kontakter med andra språk. 
 Språkkontakt som orsak till språkförändring 
 En språkkontaktsituation är en social situation i vilken människor elle r grupper av människor som talar olika språk behöver kommunicera me d varandra. Ofta är dessa grupper ojämlika vad gäller politisk makt , ekonomiska resurser etc. Den ena gruppen är mäktigare, mer domineran- de, än den andra, som alltså i olika avseenden är dominerad. De n dominerade gruppen är ofta en minoritet, medan den dominerande gruppen då är i majoritet. Minoriteten är pga sin underordnade ställning 
 415 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 ofta beroende av majoriteten. Den behöver t ex ofta interagera me d majoriteten för att klara sitt uppehälle och sin livssituation över huvu d taget, medan majoriteten inte har motsvarande behov. Detta leder till att det är minoritetsmedlemmarna som har behov av att lära sig majoritetens språk; majoriteten lär sig inte minoritetens språk. Minoritetsmedlemmarna blir således ofta tvåspråkiga, medan majoritetsmedlemm arna är enspråki- ga. Majoritetsspråk påverkar av detta skäl minoritetsspråk i störr e utsträckning än minoritetsspråk påverkar majoritetsspråk. 
 Romerna har under århundraden kommit i kontakt med ett stort antal olika samhällen och har i stor utsträckning lärt sig dessa samhällens språk . En hög grad av två- eller flerspråkighet är ett karakteristiskt drag fö r romerna. I allmänhet används för intern kommunikation någon form a v romani, medan kontakten med det omgivande samhället hanteras på dettas språk. Romer är alltid i minoritet i de samhällen där de lever. I jämfö relse med många andra etniska och språkliga minoriteter har dock romer ofta framgångsrikt kunnat bevara det egna språket, men det förekommer ocks å att romska grupper har kommit att gå över till att an vända det omgivande samhällets språk även för intern kommunikation. 
 Varje etnisk och språklig minoritet är unik i fråga om hur kontakte n med den aktuella majoriteten hanteras och vilka språkliga konsekvenser kontakten leder till för minoriteten. Romerna är inget undantag härvidlag . Kunskaperna om språkkontaktens specifika konsekvenser för denna grupp är begränsade, eftersom undersökningar i stor utsträckning saknas . Analyser av dessa förhållanden skulle behöva ta hänsyn till hela de n sociokulturella verklighet som är för handen i olika romska sammanhang . Bl a kan språkkontaktens effekter vara beroende av  
 språkets grundläg- gande betydelse för den etniska identiteten  
 eller sådana för rome r specifika drag som  
 språkets hemliga karaktär  
 (Kenrick, 1979: 117f). Dessa förhållanden illustreras i följande citat från Yoors (1967: 6), som främst utgår från förhållandena hos lovararomer i början av seklet: Den viktigaste sammanhållande länken vid sidan om härstamning frå n gemensamma förfäder är deras språk, romani, vars hemlighet bevara s vaksamt. 
 1  
 Allmänt torde de starka etniska gränser som existerar ha haft stor betydelse för språkbevarandet och för de former i vilka roman i före kommer: Zigenarna har skyddat sin kulturella kontinuitet och identitet genom att gömma sig bakom ett elaborerat system av skyddande skärmfasader, så att verkligheten ofta är den exakta motsatsen till det yttre skenet (ibid.). Det är väsentligt att här tillägga att påståendet att Jones skulle vara särskilt medvetna om etniska gränser och att de skulle vilj a hemlighålla sitt språk inte gäller generellt. Som i alla grupper variera r 
  
 1  
 Här och i alla citat från utländsk litteratur är översättningen vår egen. 
 416 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 gränsbevakningen från en situation till en annan och det förhållande t att romer t ex har varit aktiva i utvecklandet av det språkvetenskapliga studiet av romani, där full öppenhet om språket hör til l förutsättningarna, visar att språkets hemliga karaktär inte alltid upprätthålls. Detsamm a gäller i samband med framställning av undervisningsmaterial och genom- förande av utbildning på romani. Icke desto mindre existerar företeelsen även idag bland grupper av romer. 
 Trots att varje minoritetsgrupp således är unik finns det ett antal konse- kvenser som språkkontakter normalt leder till och som i större elle r mindre utsträckning också gäller romerna. Vi ska här ta upp några sådan a generella fakta som kan vara av betydelse för förståelsen av situatione n för romani. Vi behandlar kortfattat fenomenen  
 språkliga lån, relexifie- ring, regrammatikalisering, pidgin- och kreolspråk, kodväxling  
 samt  
 språkbyte och språkbevarande 
 . 
 Språkliga lån, relexifiering och regrammatikalisering.  
 Tvåspråkiga talare använder ofta ord från sitt ena språk när de talar det andra. Talare ka n göra detta mer eller mindre tillfälligtvis i själva talsituationen genom att inkorporera ordelement från ett språk i det andra språkets, basspråkets 
 ,  
 grammatiska ramar (bestående av syntax och böjningsmorfologi sam t formord, dvs artiklar, konjunktioner, prepositioner etc) (jfr Myers- Curtis, 1993). Fenomenet går ibland under benämningen  
 tillfälliga lån 
 . 
  
 När sådana inlånade ord sprids - också till enspråkiga talare - oc h permanentas brukar man tala om egentliga  
 lånord 
 . Lånord från omgivan- de språk finns i alla språk. Uttalet och hur man grammatiskt hanterar det inlånade ordet brukar på samma sätt som vid tillfälliga lån följa det egna språkets fonologiska resp grammatiska system. För att illustrera de n grammatiska hanteringen av inlånat ordmaterial kan vi se på ett engelskt lånord i svenskan,  
 party 
 , som med svensk obestämd artikel ( 
 ett 
 ) och svensk pluraländelse  
 ( 
 -n 
 ) 
  blir  
 ett party - flera partyn. 
  
 2  
 Lånord är oftas t hämtade ur de s k öppna ordklasserna, främst subst antiv, men också verb och adjektiv. 
 Ett kontaktfenomen som är besläktat med, men som vissa forskare anser vara skilt från språkliga lån i ordförrådet (se Appel  Muysken, 1987 : 130), är s k  
 relexifiering 
 . Relexifiering innebär att stora delar av ordförråd et i ett språk ersätts med ord ur ett annat språk, medan de n grammatiska strukturen behålls. Vi behöver inte här ta ställning till i vilken utsträckning dessa fenomen är skilda åt, men medan lexikala lå n som vi såg i avsnittet ovan huvudsakligen sker ur s k öppna ordklasser gå r 
  
 2  
 Skälet till att vi illustrerar med engelskans påverkan på svenskan är rent pedagogiskt; läsare bör kunna båda språken som förekommer i exemplen för att dessa ska ha avsedd effekt. 
 417 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 relexifiering längre och omfattar också slutna ordklasser som pronomen, konjunktioner och prepositioner. En annan skillnad är att relexifiering också påverkar basvokabulären, så att centrala ord som t ex  
 gå, ge  
 etc byts ut mot ord från det andra språket. Ord av denna karaktär är sälla n inkorporerade som lexikala lån. Ett exempel på ett relexifierade språk är  
 media lengua  
 (ibid). Detta språk har uppstått bland quechuataland e indianer i Equador. Ordförrådet är till 87% hämtat från spanskan, medan grammatiken är bevarad quechua. 
 Särskilt i en långvarig språkkontaktsituation kan påverkan från de t dominerande språket också gälla andra språkliga nivåer än ordförrådet . Framför allt i syntaxen kan man observera sådana lån, men så småningo m också i fråga om ordböjning. Ett par exempel från Moss (1988: 80f ) illustrerar hur engelskans syntax håller på att påverka svenskan:  
 Han visste inte vad göra  
 i st f  
 ... vad han skulle göra; Han är en läkare  
 i st f  
 Han är läkare. 
  
 På detta sätt kan ett dominerande språk påverka ett dominerat språ k också i dess grammatiska struktur så att minoritetsspråket blir mer lik t majoritetsspråket. Detta är särskilt fallet när minoritetsmedlemmarn a blivit allt kunnigare i majoritetsspråket. Ett i litteraturen mycket omtalat exempel gäller vissa dialekter av språket  
 konkani,  
 som är ett indoeuro- peiskt språk talat i centrala Indien. Talare av dessa dialekter flyttade till ett område där man talar språket  
 kannada 
 , vilket är ett dravidiskt språk, alltså helt obesläktat med konkani. Konkanitalarna var i minoritet och tvingades bli tvåspråkiga genom att lära sig kannada. Efter långvari g kontakt hade den grammatiska strukturen i konkani påverkats av den i kannada så att de två språken blivit grammatiskt lika, men det egn a ordförrådet hade bevarats (se Allison, 1975). Denna process kallas ibland  
 regrammatikalisering 
 . 
 Vad gäller romani har alla varieteter av detta språk utvecklats i kontakt med andra språk. De romska varieteterna har i respektive kontaktsituation blivit starkt påverkade främst i ordförrådet men också när det gäller uttal och grammatisk form (jfr Boretzky  Igla, 1994a). Vissa av dagens varieteter av romani, som vi nedan (se s 17) kommer att diskutera under den gemensamma beteckningen  
 sammanflätad romani 
 , uppvisar en mycket omfattande användning av omgivande språks grammatisk a struktur. Huruvida dessa varieteter uppstått genom att regrammatikalise- ring har förekommit är omdiskuterat, liksom i vilken utsträcknin g relexifiering spelat en roll för deras uppkomst. 
  
 Pidginspråk och kreolspråk 
 . I situationer där grupper med olika språk har haft anledning att kommunicera med varandra, t ex för handelsändamål eller på plantager där slavar med olika språk förts samman, har i vissa fal l tämligen stabila kontaktspråk, s k  
 pidginspråk 
 , uppstått. Pidginspråke n 
 418 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 kombinerar element från de språk som är i kontakt med varandra. I planta - gesituationerna eller i koloniala situationer har de ofta hämtat sitt ordförråd från ett tredje språk, nämligen plantageägarnas eller kolonial- herrarnas språk, t ex engelska eller franska. Pidginspråk är förenklad e språkliga system bl a såtillvida att de inte är flekterande (d vs de använder inte böjningsändelser på orden) och att de har en enkel syntax. Ingen talar dessa språk som sitt modersmål. 
 När personer med olika modersmål i sådana situationer fostrar bar n tillsammans och har pidginspråket som kommunikationsmedel sinsemel- lan och till barnet, blir detta språk barnets förstaspråk eller modersmål . När en hel barngeneration växer upp med detta nya språk som sitt end a språk utvecklar de det till ett mer komplext språk, ett språk med samma grad av komplexitet som andra naturliga språk. Sådana pidginspråk som utvecklats till naturliga språk kallas för  
 kreolspråk 
 . (För vidare diskussion av pidgin- och kreolspråk, se Appel  Muysken, 1987: 175ff.) 
 Anledningen till att vi tar upp en kort karakteristik av pidgin- och kreolspråk här är inte att dessa fenomen nödvändigtvis är relevanta vi d behandlingen av varieteter av romani. I litteraturen finns det emellertid hänvisningar till dessa språkformer i samband med diskussioner om sammanflätade romanidialekter. Författare har då jämställt avsaknad av traditionell romsk böjningsmorfologi med den avsaknad av böjningsmor- fologi som förekommer i pidginspråk. 
  
 Kodväxling  
 innebär att tvåspråkiga talare s a s håller båda språken i luften samtidigt när de kommunicerar med varandra. Talarna växlar allts å mellan att använda de två språkens grammatik och uttal, ofta genom at t säga några ord eller yttranden på det ena språket och sedan några på det andra. Följande exempel kommer från amerikasvenskan (Chase, 1974: 123):  
 Han kunde göra så fint arbete  
  
 so they said that was the best one to have of all of them 
  
 ;  
  
 I dont know  
  
 var det kom ifrån.  
 Att lägga märke till här är att denna typ av tvåspråkig kommunikation använ ds internt mellan tvåspråkiga, där alltså samtalsparterna k an båda språken. (Se Hyltenstam  Stroud, 1991: 54, för vidare diskussion av fenomenet och hur termen används av olika forskare.) 
 Kodväxling kan förekomma i ett antal olika former. I den form so m illustreras ovan växlar talare mellan de två språken genom att säga några ord förs t på det ena och sedan några ord på det andra. De följer därvi d bestämda mönster för när det är möjligt att växla mellan språke n (Poplack, 1980). Andra sätt är att använda det ena språket som basspråk och inkorporera lexikalt material från det andra - eller att växla mellan det ena och det andra språket som basspråk (jfr lånord och relexifiering ovan )  
 (Myers-Scotton, 
  1993). Kodväxling har i allmänhet en specifik socia l funktion, även om talarna inte behöver vara uttalat medvetna om denn a 
 419 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 (Stroud, 1992). Det rör sig ofta om markering av dubbel identitet i någon bemärkelse eller att man markerar sin lojalitet med andra talare som också är tvåspråkiga och hör till en speciell talgemenskap. Ju bättre tvåspråkiga talare behärskar båda språken, desto skickligare är de också på att växla mellan dem på ett komplext sätt (Poplack, 1980). Kodväxling behöve r således ingalunda sättas i samband med bristande behärskning a v någotdera språken, utan kan tvärtom fungera som ett berikande språkligt uttrycksmedel i stabila tvåspråkiga situationer. Fenomenet förekomme r dock ofta i språkbytessituationer, dvs när talare av ett minoritetssprå k håller på att överge sitt eget språk till förmån för majoritetsspråket. 
 Kodväxling mellan romani och något annat språk, ofta det omgivande samhällets språk (se Nelson, 1979), måste fö rutsättas ha spelat en viktig roll i utvecklingen av vissa romska dialekter. 
  
 Språkbyte och språkbevarande.  
 Språkbyte är en process där minori - tetsmedlemmarna ger upp sitt eget språk och alltmer går över till at t använda majoritetspråket även för i ntern kommunikation. Bytet av språk sker successivt, ofta över flera generationer (se Woods  Stroud , 1991). Språkbyte är en mycket vanlig företeelse världen över. Talare av vissa språk börjar använda de mäktigare grannarnas, eller härskarnas , språk och på så sätt försvinner språk som talas av dominerade grupper . Många av de språk som tidigare talats t ex i Europa är nu borta. Någr a exempel är  
 etruskiskan, gotiskan 
 , och  
 dalmatiskan.  
 Etruskiskan, som talades i Mellanitalien, försvann under århundradena före Rowe födelse och ersattes vid den tiden helt av latinet. Gotiskan var ett germanskt språk med välutvecklat skriftspråk som försvann under medeltiden genom at t olika grupper av goter assimilerades med de omgivande folken; gotiska talades på Krim så sent som på  
 1500-talet. 
  Dalmatiskan var ett romanskt språk, liksom de övriga romanska språken utvecklat ur vulgä rlatinet, som talades längs Adriatiska havets kust i nuvarande Kroatien. Den siste kände talaren av dalmatiska dog i början av  
 1900-talet. 
  
 Språkbyte sker i vår tid med accelererad hastighet. Ett stort antal av världens kanske 6.000 språk är hotade. Enligt en aktuel l bedömning av Hartman (1992) är det endast språk med någon f orm av officiell status i de länder där de talas eller språk som har ett stort antal talare, åtminston e 100.000, 
 3  
 som har egentliga utsikter att finnas kvar i framtiden. Om vi tänker oss ett sekel fram i tiden är Hartman slutsats att det endast kommer 
  
 3  
 Man kan tänka på att medianvärdet för antal talare bland världens språk är  
 5-6.000. 
  Ett stort antal språk har färre än 1.000 talare medan en handfull har hundratals miljoner talare. 
 420 
 SOU 1997:192  
 Bilaga 4 
  
 att finnas ca 500 språk i världen.  
 4 
  
 Vad är då skälet till at t språkbyte sker? Det är ett komplext samspel av faktorer på olika sociala nivåer som i potentiella språkbytessituatione r påverkar en grupp att överge resp bevara sitt språk. Ett tämligen vanligt sätt att gruppera faktorerna är i förhållande till hur de berör relatione n mellan majoritet och minoritet ( 
 samhällsnivå 
 ), interna förhållanden inom minoritetsgruppen ( 
 gruppnivå 
 ) resp beteenden och uppfattningar hos enskilda minoritetsmedlemmar ( 
 individnivå 
 ). 
 Sammanställningen till höger , som hämtats från Woods  Stroud (1991:112) och som be- skrivs närmare där, visar en sådan gruppering av faktorer. Om denna sammanställning skulle applice- ras på romani, skulle faktorerna på samhällsnivå gälla romerna s relation till de majoritetssamhäl- len som de lever i kontakt med. Faktorerna på gruppnivå skull e gälla interna romska förhållan - den. Faktorerna på individnivå skulle gälla sådant som romer s specifika socialisationsmönste r vad gäller språk, dvs vilka former för språkanvändning som före - kommer vid barnuppfostran, samt individuella val vad gäller an- vändning av romani respektive andra språk som individen behär- skar. 
 Graden av språkbevarande bland romanitalande är remarka- bel om man beaktar de här nämn- da faktorerna, eftersom ett stort antal faktorer både på samhälls - och gruppnivå talar för att språke t inte skulle ha bevarats. T ex leder i allmänhet avsaknad av samhäl - leligt erkännande av en minoritets 
 FAKTORER PÅ 
 SAMHÄLLSNIVÅ 
  
 Politiskt-legala 
  förhållanden Majoritetssamhällets ideologi Språklagstiftning Implementering 
 Ekonomiska faktorer  
 Industrialisering-urbanise- 
  
 ring 
 Majoritetsnäringar 
 Kommunikationer Arbetsmarknad 
 Sociokulturella normer Utbildning 
 FAKTORER PÅ GRUPPNIVÅ 
 Demografi Storlek Kärnområde Migration 
 Åldersfördelning 
 Könsfördelning 
 Äktenskapsmönster 
 Språkförhållanden Officiellt språk 
 Officiellt språk i annat land Talas i mer än ett land Dialekt- eller språksplit- 
 tring 
  
 4  
 För e tt resonemang om svenskans ev minoritetsspråksstatus inom EU och språket s framtidsutsikter, se Woods (1996a). 
 421 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 språk till stora svårigheter att 
  
 Standardisering och moder- 
  
 hålla fast vid språket. Likaså le - 
  
 nisering 
  
 der uppsplittring på mindre grup- 
  
 Förhållandet mellan tal och 
  
 per och brist på geografiskt kär - 
  
 skrift 
  
 nområde (i bemärkelsen områd e 
  
 Tvåspråkighet 
  
 där gruppen dominerar be- 
  
 Språkbehärskning 
  
 folkningmässigt) i allmänhet till 
  
 Språksyn 
  
 att 
  
 språk 
  
 försvinner. 
  
 E n 
  
 Heterogenitet/homogenitet 
  
 varierande grad av behärskning 
  
 Näringar 
  
 av det egna språket, där yngr e 
  
 Typ av etnicitet 
  
 ofta behärskar språket sämre ä n 
  
 Intern organisation 
  
 äldre, 
  
 kan 
  
 innebära att språke t 
  
 Institutioner 
  
 används i allt färre situationer. 
  
 Utbildning 
  
 Avsaknad av skriftspråk eller 
  
 att 
  
 Kyrka 
  
 språket av många användare int e 
  
 Språkplanering och språ- 
  
 behärskas i skrift samt det 
  
 kvård 
  
 förhållandet 
  
 att språket inte an- 
  
 Forskning och kultur 
  
 vänds i utbildningssammanhang 
  
 Medier 
  
 eller andra samhälleliga funktio- 
  
 Kulturyttringar 
  
 ner brukar också påskynda språk- 
  
 byte. 
  
 FAKTORER PÅ 
  
 INDIVIDNIVÅ 
  
 Språkval 
  
 Socialisation 
  
 Romernas anmärkningsvärda grad av språkbev arande kan bl a antas vara en effekt av en ofta segregativ ideologi gentemot romer från majoritets- samhällets sida (jfr faktorer på samhällsnivå, särskilt majoritetssamhäll ets ideologi) sammankopplad med en separatistisk hållning från romerna s sida (jfr faktorer på gruppnivå, särskilt typ av etnicitet). En grundläggande faktor i minoritetssammanhang, som kanske är särskilt aktuell blan d romer, är språkets betydelse som uttryck för identiteten. Detta kan gör a att man bevarar ett språk eller komponenter ur ett språk, t ex ordförrådet, även då man fullständigt behärskar ett annat språk, ofta majoritesspråket, som i sig kan uppfylla alla rent kommunikativa behov. Andra viktiga faktorer av traditionell karaktär som i det romska fallet kan antas stödj a språkbevarandet är sådant som äktenskapsmönster med hög grad a v endogami, dvs giftermål inom gruppen, samt den interna organisationen i klaner och familjer med stor släktsammanhållning och nära kontak t mellan generationerna. Faktorer som tillkommit på senare tid är ny a former för organisation och kommunikation både inom enskilda lände r och internationellt. Det finns ett ständigt växande antal romska organisa- tioner på nationell nivå och flera internationella organisationer, bl a med 
 422 
 SOU 1997:192  
 Bilaga 4 
  
 representation i olika  
 FN-organ, 
  och man har börjat utnyttja moder n kommunikationsteknologi såsom Internet. Runtom i världen ser man en ständigt ökande utgivning av tidskrifter och böcker på romani sam t grammatiska beskrivningar av olika romska dialekter. 
 Språkbyte har emellertid skett i större eller mindre utsträckning bland romska grupper på olika håll i världen. Hancock (1984: 367) skriver att av den romska befolkningen på sex till tio miljoner är drygt hälften talare av någon varietet av romani. Man får sluta sig till att han menar att övrig a numera inte behärskar språket. De flesta kvantitativa uppgifter av dett a slag är uppskattningar och bör alltså uppfattas med försiktighet. 
 Många studier omkring språkbyte och språkbevarande fokuserar p å språkbytesspråkens struktur och flexibilitet (Dorian, 1981, för gaelisk a och Bradshaw, 1985, för dyirbal, ett inhemskt språk i Australien, hör till d e mera kända). I en språkbytessituation förändras det försvinnande språket både i ordförråd och struktur. Genom att språket används allt mindre , hålls inte ordförrådet vid liv. Mindre frekventa ord glöms bort Taylor talarna får åtminstone ofta ordsökningsproblem när de i samtal behöver dessa ord. Man kan observera en  
 reduktion i ordförrådet 
 . I det läget är det lättare för talarna a tt ta till ett ord från det språk som de använder oftare, dvs det dominerande språket. Detta betyder att inskränkningen av det för språket egentliga ordförrådet på sikt innebär en  
 relexifiering 
 . Ett annat ofta observerat fenomen är att språkbytesspråket  
 förlorar sitt böjningssys- tem 
 . De talare som behärskar språket mindre väl förmår inte upprätthålla betydelseskillnaden som uttrycks med ändelser, och språket tappar med tiden sin flektion. En tredje aspekt är att språket förlorar sin flexibilitet , dvs talarna behärskar med tiden bara en stilnivå i språket och kan int e längre anpassa sig till situationens krav vad gäller grad av formalitet etc. Detta kallas för  
 monostilism 
 . 
 I situationer där romer förlorat sitt språk eller förlorat den varietet a v språket som talats tidigare måste sådant som reduktion av ordförrådet följ t av relexifiering samt förlust av böjningssystem och stilvariation h a förek ommit, men relativt lite är känt om det konkreta förloppet i dess a språkförändringar. 
 423 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Historiskt ursprung samt utbredning i Europa och världen 
 Historia: språksläktskap och språkkontakt 
 Romani tillhör den  
 indoariska  
 gruppen bland de  
 indoeuropeiska  
 språken och är alltså besläktat med det historiska språket sanskrit och modern a språk som hindi. Genom tiderna har det funnits ett stort antal alternativa teorier om varifrån romerna ursprungligen kommit, såsom att de skull e vara tatarer (jfr svenska  
 tattare 
 , från tyska  
 Tatar 
 , se nedan) eller komma från Egypten (därav troligen beteckningen  
 egyptier  
 som t ex i grekiska  
 gyphtos 
 , spanska  
 gitanos  
 och engelska  
 Gypsies 
 ). Beteckningen  
 zigenare  
 kommer från det grekiska ordet  
 atsinganos 
 , som enligt en teori ursprung- ligen var namnet på en kättersk sekt från Frygien. Beteckningen använde s under hela den bysantinska tiden om grupper som kom resande från öst, och varav åtminstone några med säkerhet var romer (Liégeois, 1987: 13f; Fraser, 1992: 46f). Begreppsförvirringen gör att det är problematiskt att tolka de äldsta källorna om romer i Europa. Det kan ibland röra sig o m referenser till andra etniska eller sociala grupper som t ex varit sysselsatta inom samma yrken som romerna. 
 Det är rimligt att tänka sig att kunskapen om det indiska ursprunge t redan tidigt gått förlorad, även för romerna själva (Hancock, 1988). I Europa uppmärksammades sambandet med Indien första gången på 1400 - talet. Enligt en anteckning i Muratori  
 (1752-54), 
  under uppslagsdatum den 4:e augusti 1422, fanns detta år, dvs 1422, i Italien romer som sade sig komma från Indien (Hancock, 1988: 183). Puxton (1980) menar dock att ursprunget sedan länge var känt bland åtminstone en del a v romerna samt av arabiska skribenter som Jordan och  
 Ebu-el-fadil 
  (den senare död 1311). 
 Det språkhistoriska sambandet mellan romani och sanskrit påvisade s först på  
 1760-talet 
  av en ungersk teologistuderande i Leiden, en upptäckt som snart följdes av flera språkjämförande studier vilka placerar romani bland de indiska språken (Wilson,  
 1782-1793; 
  Collins, 1785; Marsden, 1785, citerade i Luna, 1988).  
 1700-talet 
  var f ö det århundrade d å sambanden inom hela den indoeuropeiska språkfamiljen börjad e kartläggas. Figur 1 illustrerar hur romani är besläktat med de indoariska och de övriga indoeuropeiska språken. 
 424 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 germanska 
  
 romanska 
  
 indoeuropeiska 
  
 slaviska 
  
 m fl 
  
 indoiranska 
  
 iranska 
  
 indoariska (nyindoariska) nordindiska språk 
  
 ceylonesiska språk romska språk 
  
 Figur 1:  
 De romska språkens position bland de indoeuropeiska språken. 
 5 
  
 Medan romanis indiska ursprung idag (med få undantag, t ex Okely, 1983) är allmänt accepterat, råder fortfarande en viss oenighet när de t gäller dess mer exakta inordning bland de moderna indiska språken. Det finns också olika teorier om de språkhistoriska relationerna mella n romanigrenen av protoromani, eller vad som i detta sammanhang ibland kallas  
 europeisk romani 
 , och de andra två språkgrenar som härleds u r protoromani,  
 lomavren  
 (även kallat armenisk romani) och  
 domari  
 (även kallat syrisk eller asiatisk romani) (se figur 2, som baserar sig på Luna, 1988, och Fraser, 1992). 
 6 
  
 asiatisk romani (domari) 
 protoromani 
 armenisk romani (lomavren) 
 europeisk romani 
  
 Figur 2:  
 De tre grenarna som utvecklats ur protoromani. 
 I den vidare framställningen kommer endast europeisk romani att behandlas. 
 Under  
 1800-talet 
  trodde man att romerna härstammade från nordvästra Indien (Holzinger, 1995: 2). Den idag mest stödda teorin, först framlagd 
  
 5  
 Klassifikation av de indoiranska språken enligt Rodriguez i  
 Nationalencyklopedin 
 , uppslagsord indoariska språk. För en alternativ klassifikation se Strand (1973) , återgiven i Masica (1991: 462). 
  
 6  
 För en diskussion av problemen kring den genetiska klassificeringen av indoarisk a språk generellt se Masica, 1991, som också diskuterar frågan om distinktione n  
 språk–dialekt 
  baserad på olika kriterier som lexikostatistik, ömsesidig förståelighet etc. 
 425 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 av Bentley (1926), är att romerna ursprungligen kommer från central a Indien, och att de någon gång före  
 250-talet 
  Juarez utvandrade till nordvä- stra Indien, där de stannade i minst 750 år (Price, 1984; Rodriguez, 1993, 1995). En alternativ teori förfäktas bl a av Glover (1926/1968), so m håller fast vid att romani hade sitt ursprung i de nordvästra provinserna av Indien. (För översikt över denna diskussion, se Hancock (1988) oc h Matras (1994)). Också när det gäller orsaker till de tidiga migrationerna vet historikerna mycket lite med säkerhet; det har spekulerats om krig, invasioner etc. 
 Någon gång mellan  
 300-talet 
  Juarez och  
 1300-talet 
  e Kr fortsatte romer västerut mot Persien. Vad gäller tidpunkten går som synes teorierna vitt isär. Marshall (1984, citerad i Fraser, 1992) hävdar att utvandringen mot Persien inleddes före  
 300-talet 
  Juarez, men något av de senare århundraden a nämns oftast i litteraturen. I t ex Liégeois (1987: 14) anges att utvan- dringen skedde i flera migrationsvågor mellan 800- och  
 1300-talen. 
  De många persiska lånorden i romani är ett tecken på att romerna stannat en längre period i det persisktalande området, medan frånvaron av arabiska lånord, enligt Luna (1980: 248), skulle tyda på att de har fortsatt vidare västerut mot Mindre Asien någon gång innan det arabisk a inflytandet gjorde sig gällande i området, dvs före  
 600–700-talet. 
  Denna tidpunkt ifrågasätts dock av Fraser (1992: 40), som menar att Warner slutsats bygger på en fören klad bild av hur språkpåverkan går till genom att förutsätta att det första arabiska inflytandet i Persien också omedelbart skulle ha påverkat romerna och deras språk. Det kan i sammanhange t nämnas att persiskan till skillnad från många andra s pråk som kom under  
 arabisk-islamskt 
  inflytande bevarades, vilket visar det persiska språkets starka position i området (Nichols, 1992: 55f, 97f). Dessutom, påpeka r Fraser, finns det faktiskt ett fåtal arabiska lånord i romani vilka kräver sin historiska förklaring. Samma grad av osäkerhet gäller möjligen äve n Warner påstående att avsaknaden av turkiska lånord visar att ma n lämnat det anatoliska området innan det turkiska inflytandet började göra sig gällande här från ca år 1000. På  
 1300-talet 
  hade i alla f all romer spritt sig över såväl Mindre Asien som det grekiska fastlandet och den grekisk a övärlden (Fraser, 1992: 49). 
 Förutom från persiska (och kurdiska, Fraser, 1992) upptog roman i under denna period lånord från ossetiska (ett nordöstiranskt språk so m talades i Kaukasus från  
 300-talet), 
  armeniska och – i stor omfattning – från medeltida grekiska (Hancock, 1980: 248) som var det dominerande språket i Mindre Asien även långt efter Bysans fall. När det gäller lånen från persiska, kurdiska, ossetiska och armeniska är det inte alltid lätt at t veta vilket av språken som är direkt långivare (Fraser, 1992: 40). 
 426 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Till Europa, 
 7  
 först Balkan, kan de första romerna ha kommit på 1200- eller  
 1300-talet 
  eller ännu tidigare; även här varierar uppgifterna stark t (Heinschink, 1994: 114, anger  
 1100-talet; 
  Hancock, 1995: 20, mitten av  
 1200-talet 
  och Ochoa, 1987: 14,  
 1300-talet). 
  En del av romerna passerade Balkan och fortsatte mot Central- och Västeuropa (Hancock, 1980: 248). Dessa brukar omtalas som  
 den första europeiska migra- tionsvågens  
 romer. Källor från  
 1400-talets 
  första tre årtionden visar at t romer vid den tiden nått orter bortom Balkan och över hela den Europeis - ka kontinenten, från norra Spanien och Italien i syd till Ungern i öst och ända upp till kuststäderna i norr (Fraser, 1992). Det finns t ex flera uppgifter om att romer fanns i Tyskland i början av  
 1400-talet; 
  so m exempel kan nämnas ett dokument som 1407 berättar om Wilson i Hil- desheim (Rodriguez, 1995: 2). Enligt Fraser (1992), rörde det sig troligen under denna första period om kringresande grupper vilka blev vä l mottagna av värdfolken. Senare under  
 1400-talet 
  inleddes en ny fas dä r större grupper av romer följde efter de första. Samtidigt blev attityden mo t romerna allt mer negativ. 
 Ett viktigt område i romernas historia utgjordes av furstendömen a Valakiet och något senare Moldova (ung. östra nuvarand e Rumänien och Moldavien). Bl a pga ett behov av arbetskraft inom de hantverksyrken som utövades av romerna, blev dessa här så oumbär liga för ekonomin att de under  
 1300-talet 
  systematiskt förslavades. En stor del av dem ble v kvarhållna som slavar i området i mer än 500 år (Fraser, 1992: 57f) . Befrielsen ur slaveriet i Valakiet och Moldova inleddes först 1837 oc h fullbordades i och med en ny konstitution 1864 i det nybildade Rumänien (Fraser, 1992). Befrielsen sammanföll med andra förhållanden i Europa under  
 1800-talets 
  senare hälft, bl a befolkningstillväxt och hungersnöd p å många håll, som bidrog till att romer spred sig över Europa i  
 en andra europeisk migrationsvåg 
 . Den långa perioden inom rumänskt språkom- råde avspeglas i de många rumänska lånorden i det som kommit att kalla s  
 de valakiska dialekterna  
 av romani. Detta är den historiska bakgrunden till att de skilda dialekter som utvecklats av den första migrationsvågens romer har sammanförts under beteckningen  
  
 icke-valakiska 
  
  dialekter 
 . 
  
 7  
 När det gäller Europa använder vi i den historiska framställningen för enkelhets skull ibland namn på dagens länder för att beteckna geografiska områden oavsett hur de n politiska kartan såg ut vid den aktuella tidpunkten. 
 427 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Centrala Indien 
 Nordvästra Indien (före  
 250-talet 
  Lee) Persien (före  
 300-talet 
 f.Kr./1300-talet 
  Cox) Mindre Asien  
 (400-/1200-talet) 
  
 Balkan  
 (1100-/1300-talet) 
  Grekland  
 (1300-talet) 
  ValakietMoldova 
  
 (1100-/1300-talet) 
  
 Den första europeiska migrationsvågen: 
 övriga Europa  
 (1300- / 
 1400-talet) 
  
 Tyskland (1407) Italien (1422) 
 Frankrike (1419) Spanien (1425) 
 Nederländerna (1420) 
 Ryssland (1501)  
 Polen-Litauen 
  (1501) 
 Skottland (1505) England (1514) 
 Danmark (1505) Estland (1533) 
 Sverige  
 (1512) 
  
 Norge (1540) 
 Finland (1584) 
 Denandra 
 europeiska migrationsvågen: 
 ö v r i g a 
 Europa (mitten av  
 1800-talet) 
  
 Sverige 
 (slutet av  
 1800-talet) 
  
 Sverige  
  
 (1950-60-talet) 
  
 Sverige  
  
 (1960-70-talet) 
  
 Sverige  
  
 (1980-90-talet) 
  
 Figur 3:  
 Romernas väg från Indien till Europa, Norden och Sverige. Århundraden/årtionden anger ungefärlig tidpunkt för migrationens början, i vissa fall tidigaste respektive senaste antagna tidpunkt enligt skilda teorier. Exakta årtal refererar till första kända omnämnande av romer i respektive land, källa bl a Liégeois  Gheorghe (1995). 
 Figur 3 försöker schematiskt illustrera spridningsförloppet från In dien till olika delar av Europa. Det bör påpekas att benämningarna första oc h 
 428 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 andra migrationsvågen ger en förenklad bild av det verkliga skeendet; det troliga är att det rör sig om mer utdragna processer med flera vågor och individuella migrationer. Det är dessutom så att vissa romer stannat kvar i ett område och blivit bofasta där, medan andra rört sig fr am och tillbaka över stora delar av Europa. Det bör här tilläggas att stereotypen om rome r som nomadiserande är sann bara i viss och i allt mindre utsträcknin g (Cook, 1987: 32). I figuren illustreras särskilt vid vilka tidpunkter grupper av romer  
 först  
 anlänt till Sverige. 
 Beteckningar, klassifikationer och geografisk utbredning 
 Romerna har som nämnts ovan genom tiderna fått många olika namn :  
 tattare, zigenare  
 och i vissa språk  
 egyptier 
 . Dessa beteckningar, som kan kallas utifrånbeteckningar, bör skiljas från de beteckningar talarn a själva använder, dvs egenbeteckningar, som  
 romer  
 för (hela eller en del av) den etniska gruppen. I analogi med beteckningar för folket ha r romernas språk utifrån kallats för  
 tattarspråk 
 ,  
 zigenarspråk  
 eller  
 zigenska 
 . Bland egenbeteckningarna för språket finner vi:  
 romanes  
 eller  
 romanés 
 , och  
 romani  
 eller  
 romani chib 
 . Orden  
 romani  
 och  
 romanes  
 är adjektiv respektive adverb härledda ur substantivet  
 rom  
 som betyder man (som tillhör romerna)  
 8  
 och som i en pluralform  
 roma  
 används som beteckning för folket; 
 9  
  
 chib  
 betyder tunga/språk. Vi anser att man, i detta fall liksom andra, bör sträva efter att använda egen beteckningar framför sådana som avspeglar ett utifrånperspektiv. Formen  
 romani  
 har den fördelen framför  
 romanes  
 att den pekar på sambandet med de andra indiska språk me d vilka romani är besläktat, t ex hindi, gujarati och punjabi. I denna rapport har vi därför valt att som svensk beteckning använda formen  
 romani 
 . Vi använder dessutom den kortare formen  
 romani  
 i stället för  
 romani chib 
 , trots att den senare beteckningen antagits av den framträdande internatio- nella romska organisationen Romani Union. Detta val har styrts av det svenska språkbruket där det till skillnad från i många andra språ k generellt är så att beteckningar för språk inte innehåller ordet  
 språk 
 . Beteckningen romani är dessutom den vanligast förekommande i den in- ternationella litteraturen. 
 En fråga som ibland diskuteras är om de olika varieteterna av romani bör b etraktas som dialekter av ett språk eller som skilda språk. Traditio- nen bland romerna själva såväl som inom romanispråkvetenskapen är , 
  
 8 
  
 Ordet för kvinna (som tillhör romerna) är  
  
 romní 
 . 
  
 9 
  
 Detta gäller inte alla dialekter. 
  
 429 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 med få undantag (t ex Vekerdi, 1993), att tala om dialekter av ett språk, romani - detta utan att forskarna nödvändigtvis är överens om definitionen av  
 dialekt  
 (jfr Woods, 1996b). Vi följer här denna tradition oc h använder generellt orden  
 dialekt  
 och  
 dialektgrupp  
 om de olika varieteter- na av romani och deras huvudindelningar, oberoende av sådant som språkstrukturellt avstånd, ömsesidig förståelse etc. Graden av ömsesidig förståe lighet varierar mellan de olika dialekterna. Mellan vissa finns begränsad eller ingen ömsesidig förståelse, men det bör påpekas att den ömsesidiga förståelsen kan underlättas av passiv kunskap i andra dialekter (jfr Woods, ibid.). Detta kan antas vara vanligt hos vissa individer och grupper av romer pga deras täta kontakter med romer från andr a länder och kontinenter (Hancock, 1993: 93). 
 Den förste som urskiljde olika dialekter av romani var den österrikiske slavisten Gonzalez(1872-1881, 
  citerad i Douglas, 1994: 110). Idag räknar man allmänt med att romani har ungefär 60 kända dialekter, vilka kan delas upp i 20 dialektgrupper varav de flesta tillhör tre huvudgrenar, valakisk, nordlig och balkansk (Marshall, 1979). Det finns ett stort antal alternativa klassifikationer av dialektgrupperna och dialekterna. Klassifi- kationerna baserar sig på historiska, geografiska, etniska (klaner/släkter) eller lingvistiska (likheter och skillnader i ordförråd och grammatik ) kriterier – kanske oftast på en kombination av dessa; vilka kriterier som använts anges sällan. I Hancock (1988) återfinns en översikt över olik a klassifikationer av de romska dialekterna. 
 I figur 4 ges en förenklad och sammanfattande bild av de numera mest accepterade indelningarna av romska dialekter, baserad på ett antal olika klassifikationer. När det gäller de beteckningar som är lånord från ro mani har vi i denna rapport försökt följa en ofta förekommande norm , övertagen från romani, att för grupperna använda det aktuella substanti- vets pluralform samt att för dialekterna använda det aktuella adjektivets form i singular femininum 
 10  
 i kongruens med det feminina substantivet  
 chib 
 , språk. 
  
 10  
 Böjningsformerna skiljer sig dock ibland mellan dialekterna. 
 430 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 kelderash 
  
 lovari 
  
 valakiska 
  
 Brock 
  
 m fl 
  
 (europeisk) romani 
  
 balkanska 
  
 arli 
  
 icke-valakiska 
  
 gurbet 
  
 bugurji 
  
 m fl 
  
 nordliga 
  
 walesisk romani 
  
 angloromani 
  
 sinto 
  
 baltiska: estnisk romani  
 m fl 
  
 finsk romani 
  
 svensk romani 
  
 m fl 
  
 m fl 
  
 Figur 4:  
 Några av de större romska dialektgrupperna och dialekterna 
 Dialektdifferentieringen inom den europeiska romanigrenen anses ha bör jat strax efter immigrationen till Europa. Som återspeglas i figur 4 bygger de mer schematiska klassifikationerna av dagens dialekter av romani vanligen på den ovan nämnda huvuddistinktion mellan valakiska och  
 icke-valakiska 
  dialekter. De valakiska dialekterna är de som utvecklades bland de befolkningsgrupper som blev kvarhållna i Valakiet och Moldova mellan 1300- och  
 1800-talet, 
  medan de  
 icke-valakiska 
  dialekterna utvecklats bland de grupper som migrerade till andra delar av Europa redan från  
 1400-talet 
  eller tidigare. Till de valakiska dialekterna räknas bland andra  
 kelderash, lovari  
 och  
 tjurari 
 . Dessa dialekter uppvisar ett betydande inflytande från rumänskan. Skillnaderna mellan de olik a valakiska dialekterna rör huvudsakligen ordförråd och fonologi (Hancock , 1993). De  
 icke-valakiska 
  dialekterna omfattar bl a i balkangruppen  
 arli  
 samt i den s k nordliga gruppen  
 sinto  
 och en grupp baltiska romanidia- lekter. 
 En indelning av romerna, och analogt dialekterna, som används av vissa romska grupper (Fraser, 1992) och som man ibland ser i litteraturen, talar om tre huvudgrupper:  
 rom, sinti  
 och  
 kalé  
 (bl a Arnstberg  Goldman, 
 431 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 1974; Phillips, 1990; Moore  Dennis, 1994). En sådan indelning innebär att orden  
 rom  
 och  
 romani  
 används i en mer begränsad betydelse, endast om de valakiska romerna, medan sinti och kalé används i en vidare betydelse än i andra klassifikationer (se nedan). 
 Det är viktigt att vara medveten om att många av de beteckningar som används för dialekter av romani ursprungligen är stamnamn, och därför inte nödvändigtvis säger något om språket. Waters (1994: 1) menar Mccarthy ex att vissa av de kelderashdialekter i f d Jugoslavien som han beskriver är snarlika sådana dialekter som i det enskilda fallet kallas lovaridialekter, medan det ibland kan finnas större skillnader mellan varieteter av samma huvudtyp. Olika grupper har också blandats i stor utsträckning me d konsekvenser för språket. Ett närliggande exempel på detta finner v i bland de valakiska romerna i Norge: De norska romerna är uppdelade i två huvudgrupper - Josefgruppen och Karoligruppen. Karoligruppen säger att de till hälften är lova ra och till hälften tjurara. Josefgruppen ger vanligen inget klart svar på frågan om deras etniska grupptillhörighet  (Moore  Dennis, 1994: 3). 
 De stora dialekterna kelderash och lovari talas i stora delar av östr a Europa, men också i medelhavsländerna och i de flesta väst- oc h nordeuropeiska länderna. 
 Balkandialekter talas fr.a. i Serbien och Makedonien; i övriga delar av f d Jugoslavien talas valakiska dialekter (Leach,  
 1991-92). 
  Sinto talas fr a på den europeiska kontinenten: f d Jugoslavien, Frankrike, Tyskland osv (SIL, 1992). 
 I den europeiska delen av f d Sovjetunionen talas flera av de redan nämnda dialekterna, bl a sinto av romer som anlände till trakten av James från centrala Polen under andra hälften av  
 1800-talet, 
  Hudson och lovari av romer som mellan och efter de två världskrigen spred sig frå n Moldaviska SSR och Rumänien ut över hela Sovjetunionen och arli a v romer på Krim (Venzel, 1983: 16ff). Dessutom finns en särskild baltisk grupp av dialekter, vilka inkluderar de dialekter som talas av de s k ryska romerna. Dessa dialekter har påverkats i ordförråd och grammatis k struktur av ryska och av språken i de baltiska länderna (ibid.: 16, 18). I den baltiska gruppen fanns också tidigare en grupp romer,  
 lajenge roma 
 , bosatta i östra Estland, som var ättlingar till romer vilka tidigt ble v avhysta från det svenska riket. Gruppen blev emellertid utplånad av d e nazistiska ockupanterna under andra världskriget (ibid.). 
 Förutom de hittills nämnda dialekterna förekommer som nämnt s språkliga varieteter som är sammanflätade med de majoritetsspråk so m respektive grupp varit i kontakt med:  
 caló  
 i Spanien,  
 angloromani  
 i Storbritannien,  
 svensk romani  
 i Sverige m fl. Det finns ett antal olika beteckningar för denna typ av språkliga varieteter, men det tycks var a svårt att finna en term för dem som inte kan uppfattas som nedvärderande . 
 432 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Bland de termer som använts förekommer  
 kreoliserad romani  
 (Hancock, 1970),  
 pararomani  
 (Mckee  Cortiade, 1991) och  
 blandade dialekter  
 (Boretzky  Igla, 1994a). Vi har valt att använda termen  
 sammanflätad romani 
 , 
 11  
 som har sin bakgrund i dessa varieteters intima sammanlänk- ning av två språk. 
 Även utanför Europa talas olika dialekter av (europeisk) romani, samt naturligtvis domari och lomavren. Enligt delvis ofullständiga uppgifter i SIL (1992) finns större eller mindre romanitalande populationer i följand e länder och områden: Libyen, Egypten, Irak, Iran, Syrien, Turkiet, Uzbe- kistan, Afganistan och Indien (domari); delar av Ryssland (valakiska, lomavren, domari); Kazachstan (sinto); Sibirien (baltiska); Sydafrika (valakiska, angloromani); USA (valakiska, angloromani m fl) och Kanada (valakiska); Argentina och Colombia (valakiska); Brasilien (valakiska, caló); Australien (angloromani). 
 Vad gäller det totala antalet talare av romani är det som tidigare nämnts omöjligt att ange några exakta siffror. Enligt beräkningar gjorda av Gypsy Research Centre, Paris, 1994 (Liégeois  Gheorghe, 1995: 7) finns mellan sju och åtta och en halv miljoner romer i Europa. Liégeois  Gheorghe påpekar att siffrorna inte täcker senare års m igration (ibid.: 35, not 3). I USA uppskattas romernas antal till runt en miljon (Hancock, 1993). Liégeois (1987: 23) understryker att siffor av detta slag är mycket ungefärliga, bl a pga en snabb befolkningsökning samt avsaknaden a v data om resandegrupper (travellers), vilka i de flesta länders statistik inte inkluderas bland zigenare. 
 Konservativ och sammanflätad romani 
 Som redan diskuterats ovan är alla språk och språkvarieteter stadda i ständig förändring som resultat av inre mekanismer och påverkan frå n andra språk. Beroende på bl a sådant som hur lång period språket Taylor dialekten varit i kontakt med andra språk varierar naturligtvis graden av påverkan. Bland de romska dialekterna görs ibland i litteraturen en dis - tinktion mellan de dialekter som bevarat många drag av tidigare språk - former - och som därför ibland kallas  
 konservativa  
 dialekter - och vad som kan kallas  
 sammanflätade  
 dialekter, vilka vi strax ska återkomma till. Diskussionen inriktar sig främst på förändringar vad gäller den gramma- tiska strukturen, och då i synnerhet böjningsmorfo login. De konservativa dialekterna karakteriseras framför allt av att de har behållit ett gemensa mt 
  
 11  
 Termen är inspirerad av titeln på en bok utgiven 1994 av Mckee  Mous, i vilken begreppet  
 language intertwining  
 förekommer. (Se referens under Boretzky  Igla , 1994a). 
 433 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 centralt ordförråd, stora delar av de indoariska böj ningsmönstren - varför de också har kallats  
 flekterande  
 dialekter - samt vissa gemensamma syntaktiska och fonologiska egenskaper (Boretzky  Igla, 1994a: 35f; Hancock, 1995: 54; Rodriguez, 1995: 31; Heinschink, 1994: 118ff), t ex: 
 två genus, maskulin och feminin 
 bestämd artikel med olika genus- och kasusformer från två och upp till åtta kasus 
 verb med person- och tempusböjning 
 relativt fri ordföljd; växling mellan  
 subjekt-verb- 
  och verb- subjektsordföljd 
 ett likartat fonologiskt system, bl a betoning på sista stavelsen i det äldsta ordförrådet 
 De flesta av de ovan nämnda romanidialekterna, såsom kelderash, lovari m fl kan betraktas som konservativa i den här beskrivna betydelsen. Finsk romani är ett intressant fall (se nedan), eftersom denna varietet kanske kan ses som ett exempel på en dialekt stadd i utveckling från konservativ till sammanflätad romani. 
 De sammanflätade romanidialekterna har en tämligen unik struktur . Trots att de olika dialekterna utvecklats oberoende av varandra uppvisar de en mycket likartad sammanflätning av olika språkliga nivåer, dv s ordförråd i förhållande till grammatisk och fonologisk struktur. Dera s ordförråd är huvudsakligen från romani medan den grammatisk a strukturen och uttalsmönstren till stor del kommer frå n omgivande språk, t ex spanska vad gäller caló, engelska för angloromani, svenska Cervantes. 
 12  
 Ett antal mer eller mindre utförliga beskrivningar a v några av dessa varieteter föreligger (för en översikt, se Mckee  Cortiade, 1991). 
 Hur de olika sammanflätade dialekterna av romani har uppstått ä r oklart, och olika förslag till möjliga scenarier har skisserats. I dess a fö rslag har processer som relexifiering, regrammatikalisering samt även kreolisering och pidginisering figurerat som möjliga ingredienser i utvecklingen (se t ex Kenrick, 1979; Hancock, 1970, 1984, 1992; Bakker  Van Der Voort, 1991; Boretsky  Igla, 1994a). Intressant är dock att hela denna moderna diskussion om sammanflätad romanis uppkomst förutsätter att varieteterna utvecklats bland Jones och på det sättet har ett direkt samband med tidigare varieteter av romani. Vi ska återkomma till denna punkt när det gäller synen på svensk romani. 
  
 12  
 Detta förhållande har ibland motiverat författare till att betrakta t ex angloromani s om en varietet av engelska snarare än av romani; jfr termen Romani English (Kenrick, 1979). 
 434 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Skriftspråk och standardisering 
 Enligt Luna (1991, 1993) är det valakiska dialekter, t ex kelderash, som oftast har kommit att användas för nationell och internationel l kommunikation mellan olika grupper av romer. Andra dialekter som använts för dokumentation är t ex arlidialekten av balkanroman i (Hancock, 1991: 110). På arlidialekten finns en betydande lokal litteratur samt bl a en översättning av  
 The Destiny of Europes Gypsies  
 (Kenrick 
  
 Puxton, 1972) utförd av författarna själva (Puxton  Kenrick, 1990). Hancock (1993: 102f) föreslår en modell för utvecklandet av en in - 
  
 ternationell standard för ett romskt skriftspråk, vilken bygger på tanke n att som underlag använda en dialekt med många talare, nämlige Sandoval, och komplettera med material från andra dialekter, bl a arli och sinto (jämför uppkomsten av det nynorska skriftspråket; se t ex Vaagland , 1982). Frågan om standardisering av romani är kontroversiell, liksom i andra liknande fall i synnerhet när det gäller minoritetsspråk. 
 Strävandena att utveckla en eller flera former av romaniskriftspråk som ett kommunikationsmedel för så många som möjligt av världens rome r diskuteras också av Puxton (1980). Han nämner arlidialekten som en av de existerande dialekter på vilket en sådan standard skulle kunna komma att baseras pga det stora antalet talare och de  
 socio-politiska 
  omständig- heterna i dåvarande Jugoslavien. Denna diskussion baserades dock på den positiva utveckling för romani som hade inletts i Jugoslavien före kriget. 
 Som ett viktigt steg i den vetenskapliga beskrivningen av romani - och därigenom i språkstandardiseringsprocessen - kan nämnas den först a världskongressen om romani som hölls år 1971 (Puxton, 1980). Denn a har följts av ett flertal internationella sammankomster, som har behandlat olika aspekter av romani och romskt språkvårdsarbete. 
 Sverige och Norden 
 Historia 
 Sverige har romani med säkerhet talats sedan i början av  
 1500-talet. 
  I de n äldre litteraturen (Bell, 1730; Howell, 1791, citerade i Gonzalez , 1944) har antaganden framförts om att det skulle ha funnits romer i Sverige så tidigt som på  
 1300-talet, 
  men dessa antaganden bygger med all sannolikhet på felaktiga tolkningar av källorna (Etzler, 1944: 13f). Enligt de första säkra källorna uppm ärksammades romer i Stockholm för första gången år 1512, vilket naturligtvis inte utesluter att de kan ha befunnit sig inom Sveriges gränser något tidigare (jfr Liégeois, 1987: 13). Den en a 
 435 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 källan är  
 Stockholms stads tänkebok  
 den 29 september, och den andra Olavus Petris  
 En Swensk Cröneka 
 , där det berättas: 
 samma åår Campbell war höffuiitzman worden kom en part aff thet folket som fara omkring ifrå thet ena landet til thet andra, them man kallar Tatare, hijt i landet och til Stocholm, förra hade the aldrigh her warit. (Citerat i Morton, 1904: 10, se även Sims, 1964/1970: 13) 
 Det finns uppgifter som pekar mot att dessa första romer ska ha nåt t Sverige via Skottland och Danmark. En finner vi i den första känd a danska källan om romerna; ett brev där den skotske kungen ber de n danske att med nåd mottaga en grefve Jones lilla Egypten på väg till Danmark (Morton, 1904: 10). I Stockholms stads tänkeböcke r 1512 (se ovan) är det just en Espinoza som omnämns. En Montgomery uppgift som tyder på ett skotskt samband är två p ass utfärdade av Chapman måg och dotter för den s k tattaren eller egiftiern Jackson . Denne tycks ha tillhört en stor släkt, som fanns kvar i Skottland 162 4 (Morton, 1904: 11). 
 Under  
 1500-talet 
  uppmärksammades romerna på olika håll i Sverige ; i Uppland och Södermanland 152 5, Småland 1555, Västergötland 1572, Västmanland 1577 och Norrland 1579 (Morton, 1904: 12). Snart blev romerna förmål för både den världsliga och den kyrkliga makten s negativa uppmärksamhet, och ett stort antal dekret och lagar utfärdade s vars verkliga eller virtuella syfte (ibland oklart vilket) var att förvisa , segregera eller, senare i historien, tvångsassimilera dem (Morton, 1911:  
 16-20; 
  Gonzalez, 1944: kapitlet Zigenarna i Sverige, ss  
 44-129). 
  De åtgärder som föreskrevs varierade från ärkebiskopens befallning 1560 till landets präster att inte ha samröre med romerna, bl a att inte döpa deras barn, till 1637 års  
 Placat om Lewis fördrifwande af landet  
 som innehöl l stadgar om dödsstraff för romska män och utvisning av romska kvinnor och barn, följt av ett antal andra förordningar om förvisning ut ur landet (Etzler, 1944: 68ff). Det hände dock att präster bröt mot dopförbude t (Etzler, 1944: 58), och inget fall av avrättning är känt (Morton, 1911 : 17). Effekten av de upprepade utvisningsåtgärderna är ok lar. Å ena sidan anger vissa källor att dessa var anledningen till att en grupp romer hamnade i den östra riksdelen (i princip nuvarande Finland) eller för - svann ut ur landet till bl a Tyskland (Tillhagen, 1965: 13), Danmark och Norge - visserligen ofta bara för att snart återvända, åtminstone då de t gäller Norge och Danmark (Le, 1945: 7). Till den finska delen av riket anlände med säkerhet romer under senare delen av  
 1500-talet; 
  å r 1584 ska en grupp på 37 romer ha befunnit sig i Finland, och år 159 7 rapporterades att 200 romer fängslats och skulle drivas tillbaka till den svenska riksdelen (Morton, 1904:14). Å andra sidan finner man bl a i 
 436 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 språkligt material tecken på fortsatt kontakt mellan romska grupper i hela Norden (Etzler, 1944: 178ff; Iversen, 1944: 228; Karlsen, 1993). En anledning till att romer förflyttade sig mellan den svenska och den finska delen av riket var att romer i stor utsträckning värvades i den svensk a hären eller av andra skäl följde svenska trupper i Finland, varvid även de ofta stora familjerna följde trupperna åt (Etzler, 1944: 130ff). 
 Som framgår bl a av att det under de följande århundradena ständig t utfärdades nya förordningar riktade mot tattare eller zigenare, fann s det hur som helst kontinuerligt romer från den första europeiska migra - tionsvågen kvar i landet. Politiken förändrades också successivt unde r  
 1700-talet 
  i riktning mot assimilationsåtgärder med bl a lösdriverilagar . I olika förordningar 1748 och 1772 stadgas om särbehandling oc h utvisning av nyanlända zigenare, men det är oklart i vilken utsträckning de romer som dessa förordningar åsyftade var helt nya i landet elle r snarare sådana som rörde sig inom det nordiska området. 
 Ättlingar ti ll de tidigaste romerna finner man idag bl a bland dem som senare kommit att kalla sig  
 resande 
 . Det historiska sambandet är dock kontroversiellt (se nedan). Såväl bland de resande själva som andra före- kommer skilda uppfattningar om relationen  
 romer-resande 
  (Lindholm, 1995: 155f). 
 Under första delen av  
 1800-talet 
  försvårades romern as resande pga den nya nationsgränsen mellan Finland och Sverige 1809 samt strängar e restriktioner på förflyttning såväl inom landet som mellan de nordisk a länderna. Därmed kom en grupp att under en längre period mer perma - nent bli kvar i Finland avskilda från de övriga nordiska romerna. Fö r denna grupp har senare beteckningen  
 kalé  
 eller  
 kaale  
 kommit att användas (se nedan). 
 Från senare delen av  
 1800-talet 
  och några år in på  
 1900-talet 
 13  
 anlände nya grupper av romer till Sverige. Dessa utgjordes av åtta släkter so m kom från Ryssland via Finland och från Ungern via Frankrike oc h Danmark (Tillhagen, 1965: 14). Exakt när de olika släkterna anlände är inte klart, men vi kan konstatera att det åter var möjligt för romer at t passera Sveriges gränser från 1860, då det gamla passtvå nget upphävdes, och fram till 1914, då polisen ges befogenhet att deportera personer från vissa kategorier av människor, bl a zigenare, prostituerade, dömd a brottslingar och sådana som pga ålder eller sjukdom kunde tänkas vara i behov av samhällets stöd (Takman, 1976: 38). Enligt Til lhagen (1949: 3; 1965: 14), vars främsta källa var romen Ramos, var de åtta släkter som kom att etablera sig i Sverige fr a  
 kelderasha 
 , men även  
 lovara  
 och  
 tjurara 
 . Dessa vid sekelskiftet invandrade romer talade alltså 
  
 13 
  
 Enligt Marquez (1949: 3) så sent som omkring 1900 och Sims (1964/1970: 
  
 17) 
  
 huvudsakligen under perioden  
  
 1860–1880, 
  och senare. 
 437 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 valakiska dialekter med ursprung i den andra europeiska migrationsvågen. Ännu in på  
 1900-talet 
  utfärdades bestämmelser som berörde bl a romer, t ex tvångsomhändertagande av barn efter norsk modell (Morton, 1911: 
 23) samt tvångssterilisering. I vilken omfattning dessa bestämmelser kom att tillämpas i Sverige är omdiskuterat (Ochoa, 1995:  
 54-62), 
  men i den utsträckning det skedde måste det negativt ha påverkat romerna s möjligheter att bevara sitt språk. 
 Under  
 1900-talets 
  senare hälft kan man grovt tala om tre perioder då nya grupper av romer börjat anlända till Sverige. Först från 1954, d å passtvånget mellan de nordiska länderna upphörde, blir det åter möjlig t för romer från Finland att resa til l Sverige. En migration från Finland till Sverige, eller en flyttning fram och tillbaka mellan länderna, har sedan fortsatt i denna grupp. 
 Den andra perioden började på  
 1960-talet. 
  Utöver en begränsad ens kild invandring, skedde under några år på slutet av  
 1960-talet 
  och på 1970 - talet s k organiserade överföringar av romer från länder på kontinenten, bl a kelderasha och lovara från Frankrike, Spanien, och Polen via Italien samt lovara från Ryssland, Bulgarien och Jugoslavien via Italien (Sandström, 1981: 141;  
 Nordström-Holm 
   Lind, 1982: 57ff). Sen are på  
 1970-talet 
  och några år därefter kom mest anknytningsfall. 
 Det senaste tillskottet av romanitalare och romanidialekter i Sverige har skett under 1980- och  
 1990-talen. 
  Dessa romer kommer framför allt som flyktingar från östeuropeiska länder, i synnerhet ifrån f d Jugoslavien. Det finns inga samlade uppgifter om vilka dialekter de talar, men beskrivning- ar av förhållandena i de områden från vilka grupperna kom mer kan ge en uppfattning om vilka dialekter som kan vara aktuella. En beskrivning av romanidialekterna i f d Jugoslavien ges av Waters  Igla (1994b), som räknar med följande dialekter: arli, bugurji och sinto samt de valakisk a dialekterna kelderash, lovari, Brock, Wilson och gurbet. 
 Romska grupper och dialekter i Sverige idag 
 Att ge en helt uttömmande bild av vilka romska grupper och dialekte r som finns i Sverige idag är inte möjligt; tillgängligt material ger dock en ganska god bild av de mer etablerade varieterna av romani. För såvä l grupper som dialekter används ett antal alternativa beteckningar, vilket kommer att behandlas relativt utförligt i framställningen nedan. 
 Vad gäller svenska beteckningar kallades romer i de tidigaste källorna i svenskt myndighetsspråk för  
 tattare  
 enligt mönster från kontinenten . Man får förmoda att detta var den b eteckning som användes också bland majoritetsbefolkningen i allmänhet. Ordet  
 zigenare  
 introducerades i svenskan först år 1637; i en kunglig förordning talas om sikeiner elle r 
 438 
 SOU 1997:192  
 Bilaga 4 
  
 Tartare (Sims, 1964/1970). Senare kom  
 zigenare  
 att reserveras för de kring sekelskiftet nyanlända valakiska romerna, medan  
 tattare  
 an- vändes både om de resande och i mer utsträckt betydelse om andr a människor i samhällets utkanter (jfr Garcia, 1987). 
 En klassificering av romer i Sverige som introducerats av svenska myndigheter bygger på vistelseland under de senaste decennierna; man talar om  
 svenska, finska  
 respektive  
 utomnordiska  
 (eller mer specifikt  
 polska, spanska, franska, ryska  
 etc)  
 zigenare  
 (Shelton, 1988: 7). Dessa benämningar är utifrånbeteckningar och tar sål edes inte hänsyn till de faktiska sambanden inom den romska befolkningen. Med svenska zigenare menar man då den grupp valakiska romer, framför allt kelde - rasha, som kom till Sverige omkring senaste sekelskiftet. Beteckningen finska zigenare används för den  
 icke-valakiska 
  grupp som härstamma r från de romer som kom till Sverige på  
 1500-talet 
  och sedan bosatte sig i Finland, för att sedan åter invandra till Sverige i ökad omfattning frå n  
 1950-talet. 
  Utomnordiska zigenare fungerar som en samlingsterm för ett stort antal valakiska och på senare tid även  
 icke-valakiska 
  romer (jfr t ex Shelton, 1988: 7;  
 SIV-NZR, 
  1996: 4). Som framgår omfattar klassificeringen  
 svenska-finska-utomnordiska 
  zigenare inte de resande. 
 Romernas egenbeteckning,  
 rom 
 , används alltmer också i Sverige. Gilbert påpekande om den svenska stavningen av detta ord och dess härledningar kan vara på sin plats. På romani uttalas orden  
 rom  
 och  
 romani  
 med ett å- ljud som i svenska öron uppfattas som kort  
 å  
 (kontrasten mellan lång och kort vokal har i de flesta dialekter av romani inte någon betydelses- kiljande funktion). För att detta uttal naturligt ska återges i svenskan krävs alltså dubbelt  
 m  
 i ordet för språket:  
 rommani 
 . Denna ljudenligare stavning finner vi ofta i tidigare litteratur om romani i Sverige (t ex Sims, 1964/1970: 7: Rommani är zigenarnas språk.). I Svenska Akademiens ordlista anges båda formerna,  
 romani  
 och  
 rommani 
 . Vi har här valt att följa den norm som för närvarande tycks vara mest utbredd, nämligen att stava med ett  
 m 
 , trots att detta bruk leder till att ordet kommer att uttalas med långt  
  
 å 
 -ljud 
  på svenska. 
 Även beteckningarna för de enskilda romska grupperna och dialek terna förek ommer i olika former. För grupperna kelderasha, lovara, sinti m f l handlar det framför allt om smärre skillnader i böjningsformer elle r stavning såsom, när det gäller dialekterna, t ex  
 kelderash/kalderash, sinti/sinto  
 etc. Den svenska terminologin ansluter sig här till den internationella. Vissa av dessa beteckningar är till sin betydelse ur- sprungligen beteckningar för den nisch inom vilken gruppen huvudsakli- gen varit verksam. Wright ex betyder kopparslagare. 
 I Finland används för romerna bl a det finska ordet  
 mustalainen  
 (ung. svart person). Romerna där använder själva beteckningen  
 kaale  
 (plur.  
 kaaleet  
 el.  
 kaalet 
 ), härlett ur romaniadjektivet  
 kaló 
 / 
 kalí 
 / 
 kalé  
 (mask/ 
 439 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 fem/plur 
 14 
 ) svart, alternerat med det finska adjektivet  
 tumma  
 mörk  eller, mer sällan,  
 mustalainen  
 (Vuorela  Borin, 1994: 1). Även blan d andra grupper av den första migrationsvågens romer används beteckning - ar med betydelsen svart, mörk -  
 kale  
 i Wales (Sampson, 1926/1968: ixff) och  
 caló  
 i Spanien - vilket dock inte betyder att dessa grupper skulle vara närmre besläktade med varandra än andra grup per av  
 icke-valakiska 
  romer. I officiella finska publikationer används numera ordet  
 romani  
 eller  
 romaani 
 . När det gäller egenbeteckningar för språket används  
 kaalen kieli 
  
 (ung de svartas språk) 
 , kaalengo tsimb 
 ,  
 romani/romano chib  
 eller på svenska  
 finsk romani 
 . 
  
 De  
 resande  
 kallar sig på den egna romska dialekten för  
 romano  
 (Etzler 1944: 288) eller  
 rommano  
 (Lindgren  Gutierrez, 1992: 71; Lindholm, 1995: 151), ibland stavat  
 råmmano  
 (Johansson, 1977: 72). Det kan förtjä na att framhållas att  
 resande  
 inte är någon modern beteckning ; gruppen har kallat sig så i generationer (Lindholm, 1995: 152) eller sedan mitten av  
 1800-talet 
  (Mccoy, 1850: 16). De resandes språk har utifrån, i analogi med benämningen på gruppen, kallats tattarspråk. Egenbe - teckningen för språket är  
 rommani  
 (t ex Johansson, 1977; Jensen, 1977: 12; Lindgren  Lindwall, 1992: 71), eller stavat  
 råmmani  
 (Johansson, 1977: 72). Den term,  
 svensk romani 
 , som vi här introducerat ansluter till denna användning, med bestämningen  
 svensk  
 för att skilj a varieteten från andra former av romani som talas i de skandinaviska länderna. I engelskspråkig litteratur används  
 Swedish Romani  
 (Mckee  Van Der Voort, 1991: 27), men också  
 Scandoromani  
 (Hancock, 1992) som då även omfattar motsvarande varietet i Norge. Svensk roman i förekom mer grovt sett i två underdialekter, den skånska och de n uppsvenska (Jensen, 1977: 12). 
 Sammanfattningsvis kan man som framgår av den historiska översikten i stora drag tala om tre perioder under vilka olika varieteter av romani introducerats i Sverige:  
 1500-talet, 
  slutet av  
 1800-talet 
  samt från mitten av  
 1950-talet 
  och framåt. De av dagens dialekter som utifrån befintlig a källor kan påvisas ha sina rötter i de två tidigaste periodernas varietete r av romani är  
 svensk romani, finsk romani, kelderash, lovari  
 och  
 tjurari. 
  
 Vad gäller den senaste periodens variteter är källuppgifterna som vi sett ytterst ofullständiga, men bland de dialekter som torde vara aktuella mot bakgrund av information om ursprungsländer och det man vet om romanidialekter i dessa länder kan nämnas  
 sinto, arli, bugurji  
 och  
 gurbet.  
 Dessutom bör man räkna med ett obestämt antal andra valakiska och icke - valakiska dialekter. 
  
 14  
 Formen  
 kaaleet 
 / 
 kaalet  
 , kaléer, har alltså dubbel plural (Doyle, samtal) – jfr  
  
 Figueroa 
  
 i svenska, från engelska  
  
 cap-s 
 . 
  
 440 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Några anmärkningar om svenska romanidialekters ursprung och bevarandestatus 
 När det gäller ursprung och bevarandestatus skiljer sig förhållandena av naturliga skäl mycket mellan de olika dialekterna. Vi ska här kortfatta t belysa denna problematik för de dialekter som har en mer än  
 100-åri 
  g historia i Sverige, dvs för den första periodens varieteter svensk romani och finsk romani samt den andra periodens varieteter, representerade av kelderash. Särskilt i fråga om svensk och finsk romani finns någr a aspekter som har diskuterats och där det fortfarande råder brist på säker kunskap. 
 Den fråga som varit mest omdiskuterad vad gäller svensk romani, (eller tattarspråket, som det kallades utifrån på  
 1940-talet 
  när frågan var som mest aktuell) gäller framför allt varietetens utvecklingshistoria. E n ståndpunkt är att varieteten fått sin med svenska sammanflätade for m genom en kontinuerlig utveckling från en ålderdomligare romani. E n annan ståndpunkt är att den skapats av en befolkningsgrupp i samhällets utkanter som också inkluderat  
 icke-romer. 
  Denna grupp, som då i princip skulle ha varit svensktalande, antogs ha lånat in lexikalt material frå n romani i syfte att skapa ett hemligt språk. De motsatta åsikterna är hä r formulerade i renodlad form; åsiktsschatteringar mellan dessa ståndpunk- ter förekommer också. 
 Etzler (1944) står för den förra åsikten. Enlig honom är de resand e ättlingar till de romer som kom till Sverige på  
 1500-talet 
  och deras språk är en ännu levande fast till sitt ordförråd uttunnad och grammatisk t förfallen dialekt av zigenarspråket. Det lever som naturligt språk endast inom den folkgrupp i vårt samhälle som bär tattarnamnet, och har inte t annat att göra med de lösdrivar- och förbrytaridiom, med vilka det oft a förblan dats, än att det givit dessa en mängd uttryck av främmande oc h hemlighetsfull klang. (Etzler, 1944: 157). Språkforskaren Le (1945) lutar åt den motsatta uppfattningen. Han finner inte Etzlers tes att språket utgör bevis för att tattarna är zigenarättlingar hållbar (ibid : 13ff). Han menar att språket är svenska med inga eller få spår a v rommanigrammatik men med ordförrådet starkt rommanifärgat (ibid. : 26). Visserligen medger han att han finner det troligt att det tattarspråk en del av dessa [tattarna] begagnar har övergått mer eller mindr e svenskpåverkat i rätt nedstigande led (ibid.:15), men menar att detta mera är att beteckna som undantag. 
 Le stödde sig på Jackson (1945)  
 fysiskt-antropologiska 
  ras - undersökning av 66 tattare, vilken kom till slutsatsen att de resande inte var besläktade med zigenarna. Samma slutsats drog sociologen Heymow- ski (1969) utifrån genealogiska undersökningar av förfäderna till 3 0 tattare. Många senare forskare och skribenter har okritiskt och ofta 
 441 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 förenklat återgett slutsatsen att det inte finns något klart samband mellan s k tattare och romer som ett konstaterat faktum snarare än som en teori (t ex Takman,  
 1976:44-45; 
  Gregory, 1993) – en hållning som kan ha förstärkts av stigmatiseringen av begreppet zigenare. Det är inte un derligt mot bakgrund av detta diskussionsklimat att Ramirez ståndpunkt också vad gäller språket blev tongivande. 
 Andra forskare förhå ller sig mer neutrala. Stevens (1993: 16) påpekar på tal om släktskapsstudier av resande i Norge att dessa studier kan kritiseras för bristande genealogiskt djup och menar att man inte kan dra några säkra slutsatser om de resandes ursprung. Jones själv medger också i en senare artikel: Den av mig själv förfäktade tesen om tattarvä- sendets huvudsakligen sociala karaktär har säkert bidragit till att avliva en del rasmyter men kanske inte tillräckligt beaktat möjligheten att zigenare eller zigenarättlingar även kan döljas bakom helt ordinära, svenskklingan- de namn utan att respektive arkivkällor på minsta sätt anger ifrågavarande personers etniska bakgrund. (Heymowski, 1987: 19). Kritik mot Gregory (1969) och senare Walters (1993) avhandlingar har formulerats av Martin (1995), som pekar på båda arbetenas begränsa de material och pga detta alltför vidlyftiga generaliseringar. 
 När det gäller frågan om svensk romanis ursprung är inte i första hand de genealogiska förhållandena avgörande utan snarare språkets ege n utvecklingshistoria. För språkvetare är det slående hur diskussionen om svensk romani har baserats på begränsade och osystematiska språklig a data. Diskussionen går oftast tillbaka på Etzler (1944), som presentera r en ordförteckning baserad på material från nio informanter samt kort a texter från tre informanter, samt ibland på relevant material från de övrig a nordiska länderna (Mccoy, 1850; Iversen, 1944). Detta gäller inlägg i diskussionen från båda åsiktsriktningarna. Ytterligare data har senar e tillkommit genom en ordlista och en kortfattad grammatisk skiss i Patterson (1977). De behandlingar av svensk romani som förekomme r i den internationella litteraturen (Mckee  Van Der Voort, 1991; Hancock, 1992) går också tillbaka på dessa relativt magra källor. 
 Trots de knapphändiga språkliga källorna står det klart att Hatfield skiljer sig från nyskapade hemliga språk som  
 förbrytarspråk  
 och västgötaknallarnas  
 månsing 
 , där lån från romani och andra språk ba ra var ett av flera sätt att hitta på nya hemliga ord; ett annat sätt var att systema- tiskt byta ut och lägga till ljud i svenska ord så att t ex  
 skilling  
 blir  
 billing 
 , och  
 du  
 blir  
 buaduns  
 (Bergman 1964/1970). Svensk romani har inte sådana drag. 
 Den fråga som mest diskuteras när det gäller finsk romani är i hur stor utsträckning dialekten fortfarande talas. Den finska romani som Morton undersökte kring sekelskiftet hade fortfarande till stora delar ett ordförråd och en grammatik liknande de tidigare formerna av romani (Morton, 
 442 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 1899: 6). Talarna använde dock många svenska, men däremot inga finska, lånord: i fråga om språket kunde man kalla Finlands zigenare svensk a och icke finska (ibid.: 8). Det påpekas i flera källor att dagens talar e befinner sig i en tydlig språkbytessituation, där alla behärs kar finska, ofta som sitt förstaspråk, och/eller ibland svenska, medan behärskningen a v romani inte är lika utbredd. Graden av behärskning är bättre bland d e äldre än bland de yngre (Vuorela  Borin, 1994: 10). Det nämns ofta att utsikterna inte är så goda för finsk romani: Framtiden för romani ser int e särskilt ljus ut i Finland (Valtonen, 1969: 127). Det finns tecken på att språket håller på att utvecklas mot en form av sammanflätad romani med romaniordförråd och finsk grammatik och finskt uttalsmönster (Martin, 1994: 22). 
 Denna tämligen pessimistiska bild vägs i någon mån upp av aktuell a uppgifter om i vilken utsträckning finsk romani behärskas (se nedan) . Vuorela  Borin (1994: 10) påpekar också att det ger en mycke t missvisande bild av livaktigheten hos finsk romani om man utgår från det antal barn som talar språket - ett mått som annars ofta används i dett a syfte. Kunskaper i romani bland kalé är nämligen något som barnen få r del av först när de börjar närma sig vuxen ålder (jfr ovan om sammanflä- tade dialekter av romani generellt, s 17). Barnens förstaspråk är allts å oftast finska och någon gång svenska, medan finsk romani lärs so m andraspråk, som ett led i upptagandet i vuxengruppen. 
 Vad gäller kelderash kan man konstatera, som nämnts ovan, att denna varietet har talats i Sverige i drygt 100 år. Rogers hör till de s k konservativa eller flekterande valakiska dialekterna. På samma sätt som svensk och finsk romani fyller kelderash en viktig symbolfunktion Ortiz sina talare. Denna dialekt är emellertid typiskt en varietet som lärs in av romska barn som förstaspråk inom ramen för den tidiga socialisationspro- cessen. Ett vanligt förhållande för svenska romer som tillhör denna gru pp är att man har kelderash som förstaspråk och svenska som andraspråk . Genom kontinuerlig nyinflyttning av kelderashtalande romer sedan 1960- talet får man anta att varieteten har vitaliserats och stimulerats under de senaste decennerna. Samtidigt måste det påpekas att kelderash likso m andra språk eller språkliga varieteter som talas av minoritetsgrupper i Sverige också är utsatt för de sociala krafter som leder till språkbyte . Sålunda upplever den äldre generationen kelderashtalande att den uppväxande generationen uppvisar en mer begränsad språkbehärskning än de själva. 
 443 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Beräkningar av den romska populationens storlek och antalet talare av romani 
 Av flera skäl är det mycket svårt för att inte säga omöjligt att göra till - förlitliga beräkningar av antalet talare av de olika dialekterna av romani. Redan beräkningar av den totala romska populationen är mycket osäkra, och att sedan bedöma hur stor del av populationen som talar språke t innebär ytterligare svårigheter. 
 Beträffande beräkningar av populationens storlek kan vi för det första konstatera att svensk befolkningsstatistik inte omfattar uppgifter om etnisk tillhörighet. Den statistik som ändå tagits fram i vissa sammanhang har byggt på beräkningsmetoder som endast gett en ofullständig bild av gruppen. Som exempel kan nämnas Page (1987), där antalet zigenare i Stockholm beräknas till 1.664, fördelat på 360 svenska, 830 finska och 474 utomnordiska. Dessa utgör dock endast de zigenare som var kända av Stockholms socialdistrikt och/eller vid zigenarsektionen (ibid.: 4), och Page betonar att det naturligtvis finns zigenare som inte kommer med i denna statistik. För det andra bör det påpekas att det generellt är svårt at t avgöra storleken på minoritetsgrupper helt enkelt av det skälet at t det inte existerar metoder för beräkning av etnisk tillhörighet som är både etiskt acceptabla och vetenskapligt säkra - i synnerhet när det gäller stark t stigmatiserade grupper. 
 Också när det gäller språktillhörighet saknas uppgifter i sve nsk officiell statistik. Att klart definiera vad som menas med talare av ett språk är inte heller okomplicerat. T ex måste sådana definitioner klart ange vilken grad av språkbehärskning och vilken typ av språkanvändning som avses . Nedanstående uppgifter bör därför tolkas med försiktighet. 
 Tabell 1 innehåller en sammanställning av tillgängliga uppgifter o m antalet romer i Sverige under de senaste åren. Som synes varierar upp- gifterna starkt. Detta avspeglar ibland verkliga skillnader, som att antalet romer har ökat från de tidigaste uppgifterna till de senaste. Variatio n mellan siffror för närliggande tidpunkter kan också bero på att man räkna t med vidare eller snävare kategorier. Dessutom är skattningarna mer eller mindre välunderbyggda. 
 444 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Tabell 1:  
 Beräkningar av antalet zigenare/romer i Sverige. 
  
 Källa 
  
 År 
  
 Antal 
  
 Statens invandrarverk  Kommunförbundet (i Fernandez 
  
 1984 
  
 Jackson 
  
 blom, 1988) 
  
 Statens invandrarverk, 1988/89 (i Stockholms skolor, 1990) 
  
 1988/89 
  
 7.000 
  
 Folkeryd  Svanberg, 1995: 22 
  
 1992 
  
 7.000 
  
 Liégeois, 1987: 23 
  
 1987? 
  
 min 6- 
  
 10.000 
  
 Europarådet, 1993 (i Folkeryd  Svanberg, 1995: 23) 
  
 1993 
  
 12-15.000 
  
 Zigenarforskningscentret i Paris, 1994 (i Liégeois  
  
 1994 
  
 min 15.000 
  
 Gheorghe, 1995: 7) 
  
 max 20.000 
  
 SIV-NZR, 
  1996 
  
 1995 
  
 15-20.000 
  
 Samma begränsning som nämndes ovan för Stockholmsundersökningen gäller även den beräkning för hela Sverige 1984 som presenteras i Page (1988). Beräkningen från Statens Invandrarverk 1988/8 9 (Stockholms skolor 1990) bygger på King siffror, och har tagit hänsyn till nyanlända romer från Ungern, Tjeckoslovakien, Jugoslavien och Rumänien. Folkeryd  Svanberg (1995) anger inte sin källa men kan antas ha utgått från Invandrarverkets beräkning. Liégeois (1987) ange r heller ingen källa, och ger en mycket approximativ uppskattning av mini- mumantalet romer. Han påpekar att uppgifter om resandegrupper saknas i de flesta länder varför många siffror inte inkluderar dessa. Liégeio s framhåller också att en stark befolkningstillväxt bland romer snabbt gör sifforna inaktuella. De siffror från 1993 som också återges av Fol keryd  Garcia (1995) är hämtade ur ett utkast till en Europarådsrapport a v Gémeri  OBrian. Uppgifterna för 1994 i Liégeios  Gheorghe (1995) anger minimum- och maximumantal. Liégeois karakteriserar dessa siffor som stabila i den bemärkelsen att de inte inkluderar de romer som nyligen anlänt till landet, vilket skulle ha ökat antalet betydligt. Den färskast e uppgiften är från  
 SIV-NZR 
  (1996), där antalet romer i Sverige uppskattas till minst  
 15-20.000. 
  
 Vad gäller storleken på de  
 olika  
 romska grupperna i Sverige har de sparsamt förekommande uppgifterna samma slags begränsningar so m totaluppskattningarna. Bradshaw (1988) siffror för år 198 4 fördel as mellan finska zigenare (2.546), svenska zigenare (1.102) och utomnordiska zigenare (1.506). Folkeryd  Svanberg (1995) räknar i sina siffror från 1992 med 3.000 finska, 1.400 svenska och 2.000 utomnordis- ka zigenare. I  
 SIV-NZR 
  (1996) beräknas antalet kelderasha eller svenska 
 445 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 zigenare 
 15  
 till 2.500, kaléromer till 3.000 samt lovara, sinti, xoraxane (muslimska romer) m fl 
 16  
 till uppskattningsvis minst 10.000. För d e resande blir alla försök till kvantifiering ar ännu mer osäkra, vilket har att göra med att begreppet resande inte är entydigt och över huvud taget me d komplexiteten i gruppens sammansättning, ursprung och romska identifikation. 
 Mot bakgrund av de svårigheter som vi pekat på står det klart att d e tidigaste siffrorna i sammanställningen är alltför låga. Det är troligt att de senare uppgifterna kommer närmare verkligheten, men det är uppenbart att även dessa av ovan nämnda skäl är mycket osäkra. Dessutom bör det understrykas att ingen av de ovanstående uppskattningarna visar hur stor andel av gruppen eller grupperna som är  
 talare  
 av romani. Det är troligt att andelen personer som talar språket varierar betydligt mellan olika dialektgrupper. I en undersökning med syfte att beräkna antalet talare av finsk romani som utförts av Finska Delegationen för Romaniärenden , beräknades 55% av kalébefolkningen behärska romani väl. Beräkningen är gjord på den totala populationen om 10.000 personer i Finland och Sverige, i vilken summa alltså de 3.200 som stadigvarande uppges vara bosatta i Sverige ingår (Aleka Stobin, muntlig kommunikation). 
 När det gäller de romer som kommit till Sverige de allra senaste åren är uppgifterna mycket fragmentariska. En mycket grov uppskattning kan göras på basis av statistik från Invand rarverket över uppgivet modersmål för personer som beviljats  
 förstagångsuppehålls-tillstånd 
  Ortiz vistelse eller bosättning i Sverige åren  
 1993-95. 
 17 
  
 Sammanlagt 851 av dessa - varav 839 kommer från f d Jugoslavien och övriga från andra östeuropeisk a länder - har uppgett romani eller romanes som sitt modersmål. Dessa siffror är med säkerhet underskattningar, eftersom man måste räkna med ett mycket stort mörkertal; inte alla romer anger att de är romanitaland e vid en första förfrågan av svenska myndigheter 
 18 
 . Man bör därför beakta att det kan finnas många romanitalare också bland personer från f d Jugoslavien eller andra, särskilt östeuropeiska, länder som uppgett något av följande språk som modersmål: albanska, bosniska, makedonska , rumänska, ryska, serbiska, serbokroatiska, slovakiska, slovenska, spanska, tjeckiska och ungerska, liksom i de fall där uppgift om språk saknas. 
  
 15 
  
 Här inräknas också några familjer som inte är kelderasha. 
  
 16 
  
 De flesta från Polen, Ungern, Tjeckoslovakien, Jugoslavien. 
  
 17 
  
 Vi tackar Kirk på Invandrarverket som tagit fram denna statistik åt oss. 
  
 18  
 Svårigheterna att få fram uppgifter av detta slag belyses också av följande: I Jugoslavien var 1981 t ex antalet personer som själva uppgav sig vara romer 168.000, varav 140.000 uppgav romani som modersmål, medan det uppskattade antalet romer var 600.000 (Leach,  
 1991-1992: 
  22; Bugarski, 1993, citerade i Phillips, Muskens  Esparza, 1993). 
 446 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Undervisning i romani och behov av språkbeskrivningar 
 Inom ramen för den allmänna svenska minoritets- eller invandrarpolitiken har invandringen av romer sedan  
 1960-talet 
  bidragit till att romani har kommit att användas i undervisning och andra mer formella sammanhang både i talad och skriven form. Hemspråksundervisning i romani har funnits sedan  
 1970-talet 
  och utbildning av hemspråkslärare har genom - förts i begränsad omfattning. Bestämmelserna om hemspråksundervisnin g för zigenska elever, liksom för samiska och tornedalsfinska elever, ä r mer generösa än för andra grupper; det finns t ex ingen nedre gräns fö r antalet elever i en undervisningsgrupp, och det krävs inte att språket är Campbell dagligt umgängesspråk i hemmet. Speciellt för romska elever frå n utlandet är att de om det finns särskilda skäl har rätt till hemspråksun- dervisning i mer än ett språk (Lpo 94). 
 I samband med materialframställning för hemspråksundervisningen i romani, i första hand kelderash och lovari, inleddes 1977 en diskussio n rörande romsk ortografi (Jensen  Nichols, 1977). Idag har läseböcke r och annat undervisningsmaterial, samt sagoböcker, översättningar a v svenska barnböcker m m tagits fram på flera romanidialekter, fr a kelde- rash, men också lovari och finsk romani (Socialstyrelsen, 1985; Stock- holms skolor, 1990;  
 SIV-NZR, 
  1996). 
 I detta sammanhang bör framhållas att det finns stora behov av bes kriv- ningar av skilda romanidialekter så som de talas i Sverige idag. För vissa dialekter, som t ex kelderash, lovari och sinto, har - som redovisas i bibliografin nedan - mer eller mindre utförliga beskrivningar publicerats om dialekterna så som de talas i andra länder. Den kelderashdialekt som Ramos (se ovan s 22) talade har utförligt beskrivits a v Gjerdman  Jensen (1963). Denna ordbok och grammatik, som har blivit ett internationellt standardverk i litteraturen om romani, utgö r fortfarande den enda mer omfattande systematiska beskrivningen av en romanidialekt i Sverige. För finsk romani saknas framför allt beskrivning - ar av dialektens aktuella form. Vissa aspekter på språket som det tala s idag beskrivs dock i Vuorela  Borin (1994). Också när det gäller Hatfield finns det behov av mer systematiska studier. 
 Det kan i detta sammanhang förtjäna att framhållas att kunskaper o m romer och romska förhållanden, liksom om de beteckningar oc h perspektiv som är romernas egna, ännu inte är särskilt spridda i de t svenska samhället utanför den grupp personer som själva är romer elle r har direkt kontakt med romer. Detta speglas t o m i de erkända källor till kunskap som uppslagsverken utgör. Taikon (1970: 7ff) ger exempel p å direkt fördomsfulla framställningar i 1950- och  
 1960-talens 
  mest använda uppslagsböcker. I den helt nyutgivna Nationalencyklopedin är det fr a 
 447 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 bristen på specialistkunskap som är anmärkningsvärd. Utöver uppslagsor - det  
 romani  
 - där en delvis diskutabel beskrivning ges 
 19  
 - saknas helt som uppslagsord romernas egenbeteckningar för såväl grupper som dialekter. Följakt ligen finns det också ett stort behov av information riktad till majoritetsbefolkningen. 
 Sammanfattning om romani i Sverige 
 Romani har talats i Sverige sedan början av  
 1500-talet, 
  då de först a romerna anlände från Skottland via Danmark. Mycket snart och särskilt på  
 1600-talet 
  infördes bestämmelser som syftade till att fördriva romerna ur landet, men det står klart att många romer blev kvar. Under  
 1700-talet 
  inriktades politiken alltmer på assimilationsåtgärder med bl a lösdriverila - gar för de romer som under en längre tid befunnit sig i landet. En rörlighet mellan den finska och svenska delen av riket förekom troligtvis kontinueligt, bl a genom att romer värvades till den svenska hären i Finland under 1600- och  
 1700-talen. 
  Vid  
 1800-talets 
  början inledde s hårdare restriktioner på rörligheten såväl inom landet som mellan d e nordiska länderna. Den repressiva hållningen mot romer från samhällets sida har fortsatt på  
 1900-talet. 
  Sammanfattningsvis kan konstateras att det funnits romer i landet från  
 1500-talets 
  början fram till idag. 
  
 Svensk romani  
 så som det talas idag har sina rötter i det språk som de första romerna i Sverige förde med sig. Exakt hur och när dagen s sammanflätade form uppstått och hur den utvecklats är oklart, men mot bakgrund av etablerad kunskap om liknande språkformer samt historiska och  
 historiskt-demografiska 
  fakta, finns det med största sannolikhet e n obruten kontinuitet mellan denna varietet och den tidigaste formen av romani i Sverige. 
  
 Finsk romani  
 har också sina rötter i denna tidigaste form. Vad gälle r frågan om varietetens kontinuitet i Sverige kan man konstatera att denna grupp romer fram till 1809 befann sig inom rikets gränser, och att de också rörde sig mellan rikets delar. När den nordiska passfriheten införde s 1954, inleddes en ökad rörlighet mellan Finland och Sve rige och framför allt från 1960- och  
 1970-talen 
  etablerades finsk romani som en av de större romanidialekterna i Sverige. 
  
 19  
 T ex anges: I Sverige representeras romani dels av en äldre typ med tydlig nordisk språkgemenskap och viss tysk anknytning. Senare, från slutet av  
 1800-talet, 
  ersattes [sic!] den av en delvis annan typ med östeuropeisk anknytning. 
 448 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Under senare delen av  
 1800-talet 
  och i början av 1900  
 -talet 
  invandrade valakiska romer från kontinenten. De som först etablerade sig i Sverig e utgjordes av ett mindre antal familjer, vilka främst tillhörde gruppe n kelderasha, men också grupperna lovara och tjurara var representerade. De dialekter av romani som talas av dessa grupper,  
 kelderash 
 ,  
 lovari  
 och  
 tjurari 
 , har följaktligen en  
 100-årig 
  historia i Sverige. Till skillnad frå n svensk och finsk romani talas dessa dialekter också av många romer i Europa och i världen i övrigt, med vilka kommunikation upprätthålls bl a pga släktband. Dessa dialekter har också fått nya tillskott geno m invandring av kelderasha och lovara under de senaste decennierna. 
 Från slutet av  
 1960-talet 
  kom nya grupper av romer till Sverige, båd e valakiska och  
 icke-valakiska. 
  Förutom en ökning av det totala antale t romanitalande i landet har detta inneburit en vitalisering av redan existerande romanidialekter samt ett tillägg av flera nya dialekter som  
 sinto, arli, bugurji,  
 och  
 gurbet 
 . 
 Exakta uppgifter om antalet talare av romani i Sverige idag är av flera ovan nämnda skäl inte möjligt att ge. Detta återspeglas även i de mes t aktuella uppskattningarna av antalet romer i landet - dvs potentiella talare av romani - där siffrorna varierar mellan femton och tjugo tusen. 
 449 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Referenser 
  
 Phillips, Davis, 1990.  
 Sociolinguistics and Contemporary French 
 . 
  
 Cambridge, England: Cambridge University Press. 
 Phillips, Tate, Stephens  Brown (red), 1993.  
 Language Education for Intercultural Education 
 . Clevedon, England: Multilingual Matters. 
 Appel, Price  Shaw, 1987.  
 Language Contact and Bilingualism 
 . London: Sanchez. 
 Franklin,  
 Green 
   Gonzalez, 1974.  
 Zigenarens väg. Essä om en minoritet 
 . Stockholm: LTs förlag. Mckee, JohnsonBentley Der Voort, 1991.  
 Moore 
  languages: An overview and some speculations on their genesis. I: Mckee, Moreno (red),  
 In the Margin of Romani. Gypsy languages in Contact 
 ,  
 16-44. 
  
 Mckee, Moreno (red), 1991.  
 In the Margin of Romani. Gypsy languages in Contact.  
 Publikaties van het Instituut voor Algemene Taalwetenschap 1991, 58. Amsterdam: University of Amsterdam. 
 Sims, Hobbs, 1964/1970.  
 Slang och hemliga språk 
 . Stockholm: Prisma. Bell, Mathis, 1730.  
 Dissertatio academica de cingaris 
 . Upsala. Waters, Marquez, 1994.  
 Romani: Grammatik des  
  
 Kalderas-Dialekts 
  
  mit 
  
 Texten und Glossar 
 . Thomas Veröffentlichungen. Wiesbaden: Adams. 
 Waters, Marquez  Robinson, 1994a. Romani Mixed Dialects. I: Mckee, Lin (red),  
 Mixed Languages. 15 Case Studies in Language Intertwining 
 . Amsterdam: Institute for Functional Research into Language and Language Use (IFOTT),  
 35-68. 
  
 Waters, Marquez  Savage Igla, 1994b.  
 Marshall 
  
  Englisch für den südosteuropäischen Raum: mit einer Grammatik der Dia- lektvarianten 
 . Gonzalez: Adams. 
 Collins, Harrington, 1785. Collections on the Zingara or Gypsy language. 
 Archaeologia 
 :  
  
 387-394. 
  
 Johnson, Moore, 1945.  
 Antropometry of tattare, a special group of vagabonds in Sweden 
 . Upsala läkareförenings förhandlingar, N. F., 50. 
  
 Dorian, Nancy, 1981.  
 Language Death: The Life Cycle of a Scottish Gaelic Dialect 
 . Philadelphia: University of Pennsylvania Press. 
  
 Gonzalez, Johnson, 1944.,  
 Zigenarna och deras avkomlingar i Sverige: historia och språk 
 .  
 Stockholm Studies in Scandinavian Philology.  
 Uppsala: Santos  Kelly. 
  
 Folkeryd, GonzalesOliver, 1995.  
 Fletcher (Roma) in the Post- Totalitarian States 
 . Stockholm: The Ortiz International Center. 
 Fraser, Angus M., 1992.  
 The Gypsies 
 . Oxford: Blackwell. 
 450 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Moore, CoxCompton, 1994.  
 The orange of love and Other Stories: The  
  
 Rom-Gypsy 
  
  Language in Norway 
 . Instituttet for sammenlig nende kulturforskning Serie B Skrifter. Oslo: Scandinavian University Press. 
 Le, Bennett, 1945. Tattarna och deras språk.  
 Svenska landsmål och svenskt folkliv  
 68:  
 1-55. 
  
 Le, Harris, 1963.  
 The Language of the Swedish Coppersmith Gipsy King Taikon: Grammar, Texts, Vocabulary and English  
  
 Word-Index 
 . 
 Acta Academiae Regiae Henry. 
  
 Uppsala: Lundequistska bokhandeln. 
 Hancock, Floyd, 1970. Is Angloromani a creole?  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 49,12:  
 41-4. 
  
 Luna, Floyd, 1980. Fletcher in Carroll: The fate of Romany. 
 Michigan Germanic Studies  
 6, 2, fall:  
  
 247-264. 
  
 Luna, Floyd, 1984. Romani and Angloromani. I: Trudgill, Hill (red),  
 Languages in the British Isles 
 . Cambridge: Cambridge University Press,  
 367-383. 
  
 Luna, Floyd, 1988. The development of Romani linguistics. I: M. A. Jazayery  Matthews (red),  
 Languages and Cultures 
 . Berlin: Mouton de 
 Gruyter,  
 183-223. 
  
 Luna, Floyd, 1991. Vlax phonological divergence from common Romani: Implications for standardization and orthography. I: Lambert, Young (red),  
 Studies in the Historical Phonology of Asian Languages 
 ,  
 102-118. 
  
 Luna, Floyd, 1992. The social and linguistic development of Scandoromani. I: Ford Jahr (red),  
 Language Contact: Johnson and Empirical Studies 
 . Berlin: Mouton de Gruyter,  
 37-52. 
  
 Luna, Floyd, 1993. The emergence of a union dialect of North American Vlax Romani, and its implications for an international standard. 
 International Journal of the Sociology of Language  
 99:  
  
 91-104. 
  
  Hancock, Floyd, 1995.  
 A Handbook of Vlax Romani 
 . Austin: Slavica 
  
 Publishers. 
 Chase, Lamb, 1974.  
 Amerikasvenska 
 . Lund: Esselte Studium. 
 Heinschink, Lowe, 1994. E Romani chib - Die Sprache der Roma. I: Watson  Ursula Hemetek (red),  
 Roma: das unbekannte Volk, Schicksal und Kultur 
 . Wien: Böhlau  
 Verlag,110-128. 
  
 Jones, Chaney, 1969.  
 Swedish Travellers and their Ancestry: a Social Isolate or an Ethnic Minority?  
 Stockholm: Almquist  Kelly. 
  
 Jones, Chaney, 1987. Resande eller tattare. En gammal minoritet på väg att försvinna. I: Garcia, Conrad (red),  
 I samhällets utkanter. Om tattare i Sverige 
 .  
 Uppsala Multiethnic Papers  
 11. Uppsala: Centrum för multietnisk forskning, Uppsala universitet,  
 13-21. 
  
 451 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Rodriguez, Edwards, 1993.  
 Das Rómanes. Grammatik und Moore Sinte 
 . Innsbruck: Verlag des Instituts für Sprachwissenschaft der Universität Innsbruck. 
  
 Rodriguez, Edwards, 1995.  
 Romanes (Sinte). Languages of the World Materials  
 105. München  Newcastle: Stark. 
  
 Nichols, Ray, 1992. De arabiska folkens historia Moreno. 
 Furulund: Alhambra. 
 Woods, Mills, 1996a. Svenskan, ett minoritetsspråk i Europa - och i världen? I: Campbell,  
 Joseph, 
 Garcia, Miller, Jordan  Krueger (red),  
 Svenskans beskrivning 21, Förhandlingar vid Tjugoförsta sammankomsten för svenskans beskrivning, Helsingfors den  
  
 11-12 
  
  maj 1995.  
 Lund: Lund University Press,  
 9-33. 
  
 Woods, Mills, 1996b. Diskussion av begreppen språk och dialekt - med resonemang om meänkielis status som eget språk. Rapport för Minori- tetsspråkskommittén JO 1995:03. Stockholm: Centrum för tvåspråkighets- forskning. 
 Woods, GentryLove, 1991.  
 Språkbyte och språkbevarande. Om samiskan och andra minoritetsspråk 
 . Lund: Student- litteratur. 
  
 Iversen, Espinoza, 1944.  
 Secret languages in Norway. Part I: Woods in Norway. Skrifter utgitt av Det Norske  
 Videnskaps-Akademi 
  i Oslo. II.  
 Hist.-Filos. 
  Klasse 1944, No. 3.  
 Oslo: Thomas. 
  
 Page, Cohen, 1987. Zigenare i Rinkeby - Bromsten. Stockholm: 
 Zigenarsektionern, Socialdistrikt 18, Socialtjänsten i Stockholm. Shelton, Cohen, 1988.  
 Rios: en skrift om möten med zigenare i socialtjänsten 
 . Norrköping: Statens invandrarverk. 
  
 Patterson, Wyatt, 1977.  
 Svensk rommani 
 ,  
 upptecknad av Morgan, med etymologiska och grammatiska kommentarer av Mueller och Anderson samt förord av Conley. Acta Academiae Regiae Henry.  
 Uppsala: Gustav Adolfs akademi. 
  
 Karlsen, Shields, 1993.  
  
 Romani-folkets 
  
  ordbok.  
 Oslo: Norbok. 
 Marshall, Terrence, 1979. Review of W. R. Rishis Multilingual Romani dictionary, Thompson 1974.  
 International Journal of the Sociology of Language  
 19:  
 131-144. 
  
 Marshall, Terrence, 1984. Explorations in  
 Proto-Gypsy 
  phonology and classification. Paper presented at the 6th South Asian Languages Analysis 
  
 Round-table 
  in Austin, Texas,  
 25-26 
  May 1984. 
 Kenrick, Cobb, 1979. Romani English.  
 International Journal of the Sociology of Language  
 19:  
 11-120. 
  
 Nelson, SmithMurphy Hanson, 1972.  
 The Destiny of Europe's Gypsies 
 . London: Sussex University Press. 
 Boyle, Johnson,  
 1991-92. 
  Languages of national minorities and ethnic 
 452 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 groups in the countries of what once was Yugoslavia (With special reference to Romance idioms).  
 Studia Romanica et Anglica Zagrabiensia 
  
 1991-1992, 
 36-37: 
 15-27. 
  
 Hartman, Cook, 1992. The worlds languages in crisis.  
 Language, 
  
 68:  
 4-10. 
  
 Liégeois,  
  
 Johnson, 
  
  1987.  
 Gypsies and Travellers.  
 Socio-Cultural 
  Data.  
 Socio-Political 
  Data 
 . Strasbourg: Council for Cultural  
  
 Co-operation. 
  
 Liégeois,  
 Johnson 
   Allen, 1995.  
 Roma/Gypsies: a Europe an minority 
 . London: Minority Rights Group. 
 Lindgren, Lopez, 1995. Young review: Morgan, 1993. Bortom all ära och redlighet: Tattarnas spel med rättvisan. Nordiska museets handlingar 114. Stockholm: Nordiska Museet.  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 serie 5, 5, 1:  
 51-54. 
  
 Martin, Rogers, 1992.  
 Resande-anor. 
  I: Hjord, Stevens (red), 
 Migration: Utvandrare och invandrare i gångna tider. Sveriges släkt- forskarförbunds årsbok 1992 
 . Stockholm: Sveriges släktforskarförbund,  
  
 71-104. 
  
 Ochoa, Mcdowell, 1995.  
 Vägarnas folk. De resande och deras livsvärld 
 . Göteborg: Etnologiska föreningen i Västsverige. 
  
 Moss, Espinoza, 1988.  
 Skinheads, hackers  lama ankor. Engelskan i 80- talets svenska.  
 Stockholm: Trevi. 
  
 Jensen, Armstrong, 1977. Inledning. I: Patterson, Wyatt,  
 Svensk rommani 
 ,  
 upptecknad av Morgan, med etymologiska och grammatiska kommentarer av Mueller och Anderson samt förord av Chaney 
  
 Jones. Acta Academiae Regiae Mckee,  
  
 11-12. 
  
 Jensen, MataRangel, 1977. Contribution à la discussion sur lorthographe de la langue tsigane. Stockholm: Skolöverstyrelsen. 
  
 Lpo 94.  
 1994 års läroplan för det obligatoriska skolväsendet 
 . Utbildningsdepartementet. 
  
 Rodriguez, Jackson, 1785. Observations on the language of the people commonly Park.  
 Archaeologia  
 7:  
 382-386. 
  
 Olson, Miller, 1991.  
 The  
  
 Indo-Aryan 
  
  Languages 
 . Cambridge: Cambridge University Press. 
  
 Matras, Yaron, 1994.  
 Untersuchungen zu Grammatik und Diskurs des Romanes: Dialekt der Kelderasa/Lovari 
 . Balkanologische Veröffent- lichungen. Gonzalez: Adams. 
  
 Black, Hanson,  
 1872-1881. 
  Manning Mundarten und Wanderungen der Zigeuner Europa  
 1-12. 
 Kaiserliche Akademie der Wis- senschaften,  
  
 Phil.-Hist. 
  
  Classe. Denskschriften 
 . Bd.  
 21-23, 
  Bd.  
 25-27, 
  Bd.  
 30-31. 
  Wien: Peterson. 
 Muratori, Orr,  
 1752-54. 
 Annali dItalia 
 . Rome: Barbiellini.  
 Myers-Scotton, 
  Washington, 1993.  
 Duelling Languages. Grammatical Structure in 
  
 Codeswitching 
 . Oxford: Perez. 
 453 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Allison, Todd, 1975. Bilingualism and syntactic change in Mayer.  
 Language  
 51:  
 314-347. 
  
 Nationalencyklopedin 
 ,  
 1989-1996. 
  Höganäs: Bra Böcker.  
 Nordström-Holm, 
  Robinson, 1982.  
 Om zigenare 
 . Norrköping: 
 Statens invandrarverk. 
 Atkins, Livingston, 1983.  
 The Traveller Gypsies 
 . Cambridge: Cambridge 
 University Press. 
 Poplack, Williams, 1980. Sometimes Ill start a sentence in Spanich 
 Y TERMINO EN ESPAÑOL: Toward a typology of  
 code-switching. 
  
 Linguistics  
 18:  
  
 581-618. 
  
 Price, Glanville, 1984.  
 The Languages of Britain 
 . London: Sanchez. 
 Puxton, Grattan, 1980. Romani Chib - The Romani Language Movement.  
 Planet  
 49/50. (Även publ i: Stevens, Nelson (red),  
 Compass Points.  
 Parker: University of Wales press. 
 Puxton, Grattan  Donald Kenrick, 1990.  
 Bibahtale Ber 
 s 
 a 
 . London: 
 Romanestan Publications. Översättning till romani av Schultz (1972), reviderad och uppdaterad. 
  
 Howell, Guzman, 1791.  
 Observationes historiam zigueunorum illustrantes 
 . Upsala. 
  
 Wilson, Mueller,  
  
 1782-1793. 
  
 Neuster Zuwachs der teutschen fremden und allgemeinen Sprachkunde in eigenen Aufsätzen, Bücheranzeigen und Nachrichten  
 1-5 
 . 
  
  Leipzig. 
  
 Glover, Carney, 1926/1968.  
 The Dialect of the Gypsies of Wales, Being the Older Form of British Romani Preserved in the Speech of the Clan of Abram Wood 
 . Oxford: Perez. 
  
 Phillips, Stevens, 1981. Svenska för utomnordiska zigenare. I: Woods, Mills (red),  
 Språkmöte: Svenska som främmande språk, hemspråk, tolkning 
 . Lund: Liber Läromedel. 
  
 Stevens, Stevens, 1993.  
 De reisende: en norsk minoritets historie og kultur 
 . Oslo: Rush. 
  
 Bradshaw, Newman, 1985.  
 Young People´s Dyirbal. An Example of Language Death from Australia 
 . Cambridge: Cambridge University Press. 
  
 SIL, 1992. Graham (red), Kennedy  Andersen (konsult red). Languages of the World (12:e utg). Dallas, Texas: Summer Institute of Linguistics [http://www.sil.org/ethnologue/ethnologue.html]. 
  
 SIV-NZR, 
  1996. Romer i Sverige: Situationsbeskrivning. Rapport från 
 Arbetsgruppen  
 SIV-Nordiska 
  Zigenarrådet, Januari 1996. Statens invand- rarverk  Nordiska Zigenarrådet. 
  
 Socialstyrelsen, 1985.  
 Rios. En förteckning av litteratur och musik av och om zigenare.  
 Stockholm: Socialstyrelsen. 
  
 Stockholms skolor, 1990. Zigenska elevers skolsituation. Historik, lägesbeskrivning och utvecklingsbehov.  
 Rapporter från Stockholms skolor  
 1990:2. Stockholm: Skolavdelning 2, Stockholm skolor. 
 454 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Romero, Martinez, 1973. Notes on the Nuristani and Dardic languages. 
 Journal of the American Oriental Society  
 93:  
  
 297-305. 
  
 Stroud, Lowe, 1992. The problem of intention and meaning in  
 code-switching. 
 Text  
 12:  
 127-155. 
  
 Mccoy, Weber, 1850/1852.  
 Beretning om Harvey eller landstrygerfolk i Norge. Bidrag till kunskab om de laveste samfundsforholde 
 . Christiania. 
  
 Garcia, Conrad, 1987. Inledning. I: Garcia, Conrad (red),  
 I samhällets utkanter. Om tattare i Sverige 
 .  
 Uppsala Multiethnic Papers  
 11. Uppsa- la: Centrum för multietnisk forskning, Uppsala universitet,  
 7-12. 
  
 Gregory, Hogan, 1993.  
 Bortom all ära och redlighet. Tattarnas spel med rättvisan. Nordiska Museets Handlingar  
 114. Lund: Nordiska Museet. 
  
 Taikon, Cruz, 1970.  
 Daniel. Visby: Hanseproduktion. 
  
 Foster, Carney, 1976.  
 The Gypsies in Sweden. Hunter 
  Study 
 . Stockholm: Liber. 
  
 Morton, Rubio, 1899.  
 Finlands Daniel. Helsingfors: Finsk tidskrift. Morton, Rubio, 1904.  
 Daniel. Stockholm: Nordiska museets förlag. Morton, Rubio, 1911. Report on the Gypsy problem.  
 Journal of the Gypsy 
  
 Lore Society  
 [serie] 5, 2:  
 81-269. 
  
 Tillhagen,  
 Church, 
  1949. Gypsy clans in Sweden.  
 Journal of the Gypsy Lore Society 
 , serie 3, 28:  
 1-17, 
 119-134, 
  29:  
 23-39. 
  
 Tillhagen,  
 Church, 
  1965.  
 Zigenarna i Sverige 
 . Stockholm: Natur och kultur. 
 Bentley, Dennis, 1926. The Position of Romany in  
 Indo-Aryan. 
  
 Journal of the Gypsy Lore Society 
 , serie 3, 5, 4:  
  
 145-189. 
  
 Vaagland, P. Wiley, 1982.  
 Målrørsla og reformarbeidet i trettiåra 
 . Oslo: Det Norske Samlaget. 
  
 Valtonen, Mack, 1969. Finnish Romani research.  
 Journal of the Gypsy Lore Society 
 , 48,  
 3-4: 
 124-127. 
  
 Vekerdi, Strong, 1993. Word Formation in Gypsy Languages. I: Brogyanyi, PittsReiner Lip (red),  
 Comparative Historical Linguistics: Indo- European and  
  
 Finno-Ugric 
 . 
  Amsterdam: Smith,  
 233-243. 
  
 Ventzel, Hill, 1983.  
 The Gypsy language 
 . Languages of Asia and Africa. (Övers fr ryska av Strong). Moskva: Nauka Publis- hing House. 
 Vuorela, Katri  Doyle, 1994. The Finnish Gypsies and Finnish 
 Romani (manus, under utgivning i: A. OCorrain  S. MacMathúna (red), 
 Linguistic minorities in Scandinavia and the British Isles 
 . Acta Upsaliensis Universitatis. Studia Celtica Upsaliensia 2. Uppsala: Uppsala universitet). 
  
 Yoors, Nelson, 1967.  
 The Gypsies 
 . New York: Pope. 
 455 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Appendix 
 Systematisk bibliografi 
 Bibiografin omfattar: (1) en så vitt möjligt fullständig förteckning öve r existerande språkvetenskaplig litteratur om romani i Sverige och de övrig a nordiska länderna, (2) ett begränsat urval av andra arbeten om romer i Sverige och Norden samt  
 (3-4) 
  ett urval av relevant internationell språkvetenskaplig litteratur om romani samt någon övrig litteratur om romer. Vid urvalet a v internationell språkvetenskaplig litteratur har tonvikten lagts på milstolpar i romanilingvistikens historia samt diskussioner kring standardiseringsfrågor, men framför allt på grammatikor och andra språkbeskrivningar. För aktuell a språkbeskrivningar anges där sådana uppgifter varit tillgängliga om arbete t innefattar ordlista (O), grammatik (G) och/eller textsamling (T), följt av uppgift om varietet/dialektgrupp av romani samt sidantal. 
 1. Sverige och Norden: språk 
 Mckee, Moreno (red.).  
 In the Margin of Romani 
 . Gypsy languages in Contact. Publikaties van het Instituut voor Algemene Taal- wetenschap 1991, 58. Amsterdam: University of Amsterdam. 
 Sims, Hobbs, 1964/1970.  
 Slang och hemliga språk 
 . Stockholm: Prisma. [O: resanderomani] 
 Bell, Mathis, 1730.  
 Dissertatio academica de cingaris 
 . Upsala. Bugge, Sophus, 1857.  
 Vermischtes aus der Sprache der Zigeuner. Beiträge zur 
  
 vergleichenden Sprachforschung, Vol. 1 
 . Berlin. 
  
 Dorph, N. V., 1837.  
 De judske Zigeunere og en rotvelsk Ordbog 
 . København. Etzler, Johnson, 1944.  
 Zigenarna och deras avkomlingar i Sverige: historia och språk 
 . Stockholm studies in Scandinavian philology. Uppsala: Almquist  
  
 Jones. [O, T: resanderomani] 
 Etzler, Johnson, 1959. Svenskt tattarspråk.  
 Svenska landsmål och svenskt folkliv  
 82:  
 130-151. 
  [O: resanderomani] 
  
 Moses, Diaz, 1780.  
 Undersökning om de så kallade tattare eller zigeuner 
 . Manuskript i Kgl.  
  
 Vitterhets-, 
  
  historie- och antikvitetsakademiens 
  
 arkiv, Stockholm. 
  
 Johnson, 
  Diaz, 1967. Finnish Gypsy texts.  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 46,  
 82-97. 
  [T: finsk romani] 
 Moore, CoxCompton, 1994.  
 The Orange of Love and Other Stories: the  
  
 Rom-Gypsy 
  
  Language in Norway 
 . Instituttet for sammenlignende kulturforskning Serie B Skrifter. Oslo: Scandinavian University Press. [T: valakisk romani, 305 s.] 
 456 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Le, Bennett, 1945. Tattarna och deras språk.  
 Svenska landsmål och svenskt folkliv  
 68:  
 1-55. 
  
 Le, Harris 1963.  
 The Language of the Swedish Coppersmith Gipsy King Taikon: Grammar, Texts, Vocabulary and 
  
 English  
  
 Word-index 
 . 
  Acta Academiae Regiae Henry. 
 Uppsala: Lundequistska bokh. [O, G, T: kelderash, 455 s.] 
 Hancock, White, 1992. The social and linguistic development of Scandoromani. I: Vazquez, Ford (red.),  
 Language Contact: Johnson and Empirical Studies 
 . Berlin: Mouton de Gruyter,  
 37-52. 
  
 Hansen, Reynolds, 1917. Kjaeltringsproget.  
 Troldesagn og dunkel Tale. Festskrift till E. T. Kristenssen. Danmarks Folkeminder 17 
 . København. 
 Haugen, Robinson, 1949. A note on the Romany language.  
 Norsk Tidskrift for Sprogvidenskap  
 15:  
 388-391. 
  
 Haugen, Robinson, 1975. Language and Society: A Sociolinguistic Profile of Norway.  
  
 Michigan-Germanic-Studies 
  
 1, 1:  
 9-41. 
  
 Francis, Espinoza, 1944.  
 Secret languages in Norway. Part I: Woods in Norway. Skrifter utgitt av Det Norske  
 Videnskaps-Akademi 
  i Oslo. II.  
 Hist.-Filos. 
  Klasse 1944, No. 3.  
 Oslo: Jacob Dybwad [G, O, (T): (norsk) resanderomani] 
  
 Francis, Espinoza, 1947. Et og annet om romani og rodi i Norge.  
 Maal og minne  
 1947:  
 76-84. 
  
 Patterson, Wyatt, 1977.  
 Svensk rommani 
 , upptecknad av Morgan, med etymologiska och grammatiska kommentarer av Mueller och Anderson samt förord av Conley. Acta Academiae Regia e Henry. Uppsala: Landry akad. [(G), O: resanderomani, 90 s.] 
 Karlsen, Shields, 1993.  
  
 Romani-folkets 
  
  ordbok.  
 Oslo: Norbok. [O: (norsk) resanderomani)] 
 Jensen, Montes, 1977. Contribution à la discussion sur lorthographe de la langue tsigane. Stockholm: Skolöverstyrelsen. 
 Rangel, Good, 1904. Rejsende.  
 Danske Studier  
 1904:  
 129-140. 
  
 Rangel, Good, 1909. Mere om Romanier og Rejsende.  
 Danske Studier  
 1909:  
 104-108. 
  
 Rangel, Good  Wilson, 1923. Sigøjnersprog i Danmark.  
 Danske Studier  
 1923:  
 97-145. 
  [O: (dansk) resanderomani] 
 Mustalaiskielen ortografiakomitean mietintö, 1972. Komiteanmietintö 1971 : A 27. Helsinki. 
 Palm, Shea, 1910. Hemliga språk i Sverige .  
 Svenska landsmål  
 1910: 
  
 57-109. 
  
 Howell, Guzman, 1791.  
 Observationes historiam zigueunorum illustrantes 
 . Upsala. 
  
 Refsum, Smith, 1945. Tatermål i Norge.  
 Maal og Minne  
 1/2:  
 83-92. 
  
 Ribskog, Øyvin, 1941. Sjargong, forbryterspråk og rommani#.  
 Maal og Minne  
 1941:  
 142-146. 
  
 457 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Reyment, Hancock, 1982. Quantitative analysis of the vocabularies of Norwegian and Swedish travellers.  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 2, 1:  
 62-68. 
  
 Mccoy, Weber, 1850/1852.  
 Beretning om Harvey eller landstrygerfolk i Norge. Bidrag till kunskab om de laveste samfundsforholde 
 . Christiania. [O: (norsk) resanderomani] 
  
 Morton, Rubio, 1901.  
 Wörterbuch des Dialekts der finnländischen Zigeuner 
 . Helsinki. [O: finsk romani] 
  
 Barnett, Faulkner, 1909. Ett ock annat om rommanespråket. Svenska landsmå l 1909:  
 96-101. 
  
 Barnett, Faulkner, 1909. Ett ock annat om sigenarspråket. Svenska landsmål 1909:  
 102-106. 
  
 Valtonen, Mack, 1968. Suomen mustalaiskielen kehitys eri aikoina tehtyjen muistiinpanojen valossa. Opubl. Ph. Lic. avh., Institutionen för asiatiska och afrikanska språk, Helsingfors universitet. 
 Valtonen, Mack, 1967. Finnish Romani: Preliminary survey.  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 46,  
 56-59. 
  
 Valtonen, Mack, 1969. Finnish Romani research.  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 48:  
 124-27. 
  
 Valtonen, Mack, 1972. Suomen mustalaikielen etymologinen sanakirja. 
 Tietolipas 69. Helsingki: Helsinki Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. 
 [O (etym.): finsk romani] 
 Valtonen, Mack, 1979. Trends in Finnish Romani.  
 International Journal of the Sociology of Language  
 99:  
 121-124. 
  
 Van Der Voort, Mccall. 1991. The Romani Dialect(s) of the Finnish Gypsies. I: Norris  Henderson (red.).  
 In the Margin of Romani 
 ,  
 132-151. 
  
 Van den Eijnde, Reed, 1991. Romani Vocabulary in Swedish Slang. I: Norris  Henderson (red.).  
 In the Margin of Roman 
 ,  
 185-192. 
  
 Vuorela, Jensen  Doyle, 1994. The Finnish Gypsies and Finnish Romani (manus, under utgivning i: A. OCorrain  S. MacMathúna (red.),  
 Linguistic minorities in Scandinavia and the British Isles 
 . Acta Upsaliensis Universita- tis. Studia Celtica Upsaliensia 2. Uppsala: Uppsala universitet). 
 2. Sverige och Norden: övrigt 
 Arbetsgruppen  
 SIV-Nordiska 
  Zigenarrådet, 1996.  
 Romer i Sverige. Situationsbeskrivning.  
 Statens invandrarverk  Nordiska Zigenarrådet. 
 Franklin,  
 Green 
   Gonzalez, 1974.  
 Zigenarens väg. Essä om en minoritet 
 . Stockholm: LTs förlag. 
  
 Franklin,  
  
 Green, 
  
  1984.  
 Kulturanalys i praktiken. Svar på 20 frågor som brukar ställas om zigenare 
 . Norrköping: Statens invandrarverk. 
  
 Hamilton, Inga, 1973.  
 Studies of a Minority Groups Efforts to Preserve its Cultural Autonomy 
 . Stockholm:  
  
 IMFO-group, 
  
  Institute of Education, University of Stockholm. 
  
 458 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Shelton, Cohen, 1988.  
 Rios: en skrift om möten med zigenare i socialtjänsten 
 . Norrköping: Statens invandrarverk. 
  
 Dominguez,  
  
 Ignacy-Marek, 
  
  1980.  
 The State of Ambiguity : Studies of Gypsy Refugees 
 . Göteborg: Dept. of Social Anthropology, University of 
  
 Gothenburg. 
 Lindgren, Clayton, 1996.  
 Romer - en minoritet i många länder 
 . Norrköping: Statens invandrarverk. 
 Lindholm, Mcdowell, 1995.  
 Vägarnas folk 
 . De resande och deras livsvärld. Göteborg: Etnologiska föreningen i Västsverige. 
 Brady, Kelly, 1979.  
 The acculturation of the Lovara 
 . Stockholm: Liber.  
 Nordström-Holm, 
  Robinson, 1982.  
 Om zigenare 
 . Norrköping : 
 Statens invandrarverk. 
  
 Stevens, Stevens, 1993.  
 De reisende: en norsk minoritets historie og kultur 
 . Oslo: Rush. 
  
 Taikon, Cruz, 1970.  
 Daniel. Visby: Hanseproduktion. 
 Tillhagen,  
 Church, 
  1949. Gypsy clans in Sweden.  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 3, 28:  
 1-17, 
 119-134; 
  29:  
 23-39. 
  
 Tillhagen,  
 Church, 
  1965.  
 Zigenarna i Sverige 
 . Stockholm: Natur och kultur. 
  
 Foster, Carney, 1976.  
 The Gypsies in Sweden. Hunter 
  Study 
 . 
  
 Stockholm: Liber Förlag. 
 3. Europa och världen: språk 
 Acton, Myers, Schaefer, 1989. The value of creolized dialects of Romanes. I: Balicé Sait et al. (red.),  
 Romani Language and Culture 
 ,  
 169-180. 
  
 Balicé, Sait, Milka  
 Jauk-Pinhad, 
  Bauer, Milan Sóipka  Rade Uhli k (red.), 1989.  
 Romani Language and Culture 
 . Sarajevo: Institute za 
 Prouc=avanje Nacionalnih Odnosa. 
 Mckee, Hill, 1995. Notes on the Genesis of Caló and Other Iberian Para - Romani Varieties. I: Matras, Yaron (red.),  
 Navarro in Contact: The History, Structure and Sociology of a Language 
 ,  
 125-150. 
  
 Mckee, JohnsonBentley Der Voort, 1991.  
 Moore 
  languages: An overview and some speculations on their genesis. I: Norris  Santos 
  
 Cortiade (red.),  
 In the Margin of Romani. Gypsy languages in Contact 
 , 16- 44. 
  
 Mckee, Moreno (red.), 1991.  
 In the Margin of Romani. Gypsy languages in Contact.  
 Publikaties van het Instituut voor Algemene Taalwetenschap 1991, 58. Amsterdam.University of Amsterdam. 
 Bhatia, Beck, 1963. A Gypsy Grammar. Diss., University of 
 Pennsylvania. [G, O, T: valakisk romani] 
 Lambert, Brewer  Zimmerman (red.).  
 Studies in the Historical Phonology of Asian Languages 
 . Amsterdam: Clark, 1991. 
 459 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Waters, Marquez, 1986. Zur Sprache der Gurbet Kent (Jugoslavien). 
 Giessener Hefte für Tsinganologie  
 3,  
  
 1-4: 
  
 195-216. 
  
 Waters, Marquez. 1993.  
 Bugurdz=i. Deskriptiver und historischer Abriß eines  
 Romani-Dialekts. 
 Osteeuropa-Institut 
  an der Freien Universität Berlin. Balkanologische Veröffentlichungen 21 
 . Wiesbaden: Adams. [G: bugurji] 
  
 Waters, Marquez. 1994.  
 Romani: Grammatik des  
 Kalderas-Dialekts 
  mit Texten und Glossar.  
 Balkanologische Veröffentlichungen. Wiesbaden: Adams. [O, G, T:  
  
 (nord-Serbisk) 
  
  kelderash, 299 s.] 
  
 Waters, Marquez, 1995. Interdialectal interference in Navarro. I: Matras, Yaron (red.),  
 Navarro in Contact: The History, Structure and Sociology of a Language 
 ,  
 69-94. 
  
 Waters, Marquez  Savage Igla, 1994a. Romani mixed dialects. I: Mckee, Lin (red.), Mixed Languages.  
 15 Case Studies in Language Intertwining.  
 Amsterdam: Institute for Functional Research into Language and Language Use (IFOTT),  
 35-68. 
  
 Waters, Marquez  Savage Igla, 1994b.  
 Wörterbuch  
  
 Romani-Deutsch-Englisch 
  
  für den südosteuropäischen Raum: mit einer Grammatik der Dialektvarian- ten 
 . Wiesbaden: Adams. [O: balkansk romani, 418 s.] 
 Borrow, G., 1982. Romano Lovo lil.  
  
 Word-Book 
  
  of the Romany or English Gypsy Language.  
 Warren: Sutton. [O: angloromani] 
 Collins, Harrington, 1785. Collections on the Zingara or Gypsy language. 
 Archaeologia 
 :  
  
 387-394. 
  
 Bubenik, Vit, 1995. On typological changes and structural borrowing in the history of European Romani. I: Matras, Yaron (red.),  
 Navarro in Contact: The History, Structure and Sociology of a Language 
 ,  
 1-24. 
  
 Calvet, Williams, 1982.  
 Lexique Tsigane: Dialecte des Erlides de Morrison. Paris: Publications Orientalistes de France. [O: arli] 
  
 Calvet, Williams, 1989. Gypsy syntax. I: Taylor;, Sait et al. (red.),  
 Romani Language and Culture 
 ,  
 269-281. 
  [G: kelderash] 
 Calvet, Williams, Walton  Huang, 1970. Abrégé grammatical de manuš.  
 Barrett  
 16, 1:  
 69-79. 
  [G: manush] 
  
 Cortiade, Santos, 1990.  
 Guerrero Wörterbuch des albanishen Romanes 
 . Giessen:  
  
 Justus-Liebig-Universität 
  
  Giessen. [O: albanska romanidialekter] Nguyen, Juarez, 1983. Il Dialetto dei Rom Xoraxane.  
 Lacio 
  
 Drom  
 19, 2:  
 2-43. 
  [G, O] 
 Fraser, Angus, 1992. Looking into the seeds of time.  
 Tsinganologische Studien  
  
 1-2: 
 135-166. 
  
 Oneal, Smith, 1995. Romani standardization and status in the Republic of Logan. I: Matras, Yaron (red.),  
 Navarro in Contact: The History, Structure and Sociology of a Language 
 ,  
 177-188. 
  
 Oneal, Smith, 1985. Problems in the codification of a standard romani literary language. I: Grumet, Klein (red.),  
 Papers from the Fourth and Fifth Bennett, Gypsy Jones, North American Chapter 
 :  
 56-75. 
  
 460 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Norman, Gomez, 1995. Plagiarism and Lexical Orphans in the European Romani Lexicons. I: Matras, Yaron (red.),  
 Navarro in Contact: The History, Structure and Sociology of a Language 
 ,  
 53-68. 
  
 Burke, Woods, 1783.  
 Die Ziguener. Ein historischer Versuch über die Lebensart und die Verfassung, Sitten und Schicksale dieses Volks in Europa, nebst ihrem Ursprunge 
 . Dessau  Leipzig. 
  
 Burke, Small, 1787.  
 Historischer Versuch über die Zigeuner 
 . Göttingen. 
 Miller, Gardner, 1984. The Gypsy Language.  
 Gamut  
 13:  
 50-52 
  
 Hill, Roberts,  
 1903-1922. 
 Linguistic Survey of India 
 . Delhi: Motilal Banarsidass. 
 Hill, Roberts, 1908. India and the Gypsies.  
 Journal of the Gypsy Lore Society 
 , new series, 1, 1: 400. 
  
 Grumet, Klein (red.),  
 Papers from the Fourth and Fifth Bennett, Gypsy Jones, North American Chapter.  
 New York: Gypsy Lore Society, Publication No. 2. 
  
 Igla, Savage, 1990. Probleme der Standardisierung des Romani. I: Dow, Lyons, Heath, Nelson, Cannon, Mendez (red.), 
 Akten des 7. Essener Kolloquiums uber "Minoritatensprachen/- Sprachminoritaten" 
 . Bochum: Carr,  
  
 75-90. 
  
 Luna, Floyd, 1970. Is Angloromani a creole?  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 49,  
 1-2: 
 41-4. 
  
 Luna, Floyd, 1980. Fletcher in Carroll: The fate of Romany.  
 Michigan Germanic Studies  
 6, 2, fall:  
 247-264. 
  
 Luna, Floyd, 1984. Romani and Angloromani. I: Trudgill, Hill (red.).  
 Languages in the British Isles 
 . Cambridge, England: Cambridge University Press,  
 367-383. 
  
 Luna, Floyd, 1986. The Cryptolectal Speech of the American Roads: Traveler Cant and American Angloromani.  
 American Speech  
 61, 3, fall: 206- 
 220. 
 Hancock, Floyd, 1988. The development of Romani linguistics. I: M. A. Jazayery  Matthews (red.).  
 Languages and Cultures 
 . Berlin: Mouton de 
 Gruyter,  
 183-223. 
  
 Luna, Floyd 1990.  
 A Grammar of the  
 Hungarian-Slovak 
  (Carpathian, Romungro, Johnson) Romani Language 
 . Texas: International Romani Union. [O, G: karpatiska, romungro, bashaldo] 
  
 Luna, Floyd, 1991. Vlax phonological divergence from common Romani: Implications for standardization and orthography. I: Lambert, Brewer  Shah (red.).  
 Studies in the historical phonology of Asian languages 
 ,  
 102-118. 
  
 Luna, Floyd, 1993. The emergence of a union dialect of North American Vlax Romani, and its implications for an international standard. 
 International Journal of the Sociology of Language  
 99:  
  
 91-104. 
  
  Hancock, Floyd, 1995.  
 A Handbook of Vlax Romani 
 . Austin: Slavica 
  
 461 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Publishers, Inc. [G: valakiska, 178 s.] 
 Perkins, Cole, 1974. Le Romano des Romanishels dAmerique du Sud. 
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 1, 1:  
  
 21-45. 
  
 Heinschink, Lowe, 1978. La langue tsigane en Autriche et en Yougoslavie. 
 Extrait de la Revue de Tsiganes  
 1:  
  
 8-20. 
  
 Heinschink, Lowe, 1994. E Romani C+hib - Die Sprache der Roma. I: Heinschink, Winters (red.),  
 Roma: das unbekannte Volk, 
  
 Schicksal und Kultur 
 ,  
  
 110-128. 
  
 Heinschink, Winters (red.), 1994.  
 Roma: das unbekannte Volk, Schicksal und Kultur 
 . Wien. Wien: Verein Romano Centro, Böhlau. 
  
 Lewis, Edwards, 1987.  
 Phonologie des Rommanes der Sinte in der Nundesrepublik Deutschland. Unveröffentliche Diplomarbeit 
 . Klagenfurt: U- niversität für Bildungswissenschaften. 
  
 Lewis, Edwards, 1993.  
 Das Rómanes. Grammatik und Moore Sinte 
 . Innspruck: Verlag des Instituts für Sprachwissenschaft der Universität Innspruck. [G: sinto, 336 s.]. 
  
 Lewis, Edwards, 1995.  
 Romanes (Sinte) 
 . Languages o the World/Materials 105. München  Newcastle: Stark. [G: sinto] 
 Hübschm annova, M., 1978. Language des Rom en Tchécoslaviquie.  
 Extrait de la Revue de Tsiganes  
 1:  
 40-41. 
  
 Dunn, LynchKrume Kepeski, 1980.  
 Romani Gramatika 
 . Skopje: Nasha Kniga. [(O), G] 
 Marshall, Franco, 1979. Review of W. R. Rishis Multilingual Romani Dictionary, Thompson 1974.  
 International Journal of the Sociology of Language  
 19:  
 131-144. 
  
 Marshall, Franco, 1984. Explorations in  
 Proto-Gypsy 
  phonology and classification. Paper presented at the 6th South Asian Languages Analysis 
  
 Round-table 
  in Austin, Texas,  
 25-26 
  May 1984. 
 Kenrick, Cobb, 1967. Morhology and Lexicon of the Romany Dialect of Kotel (Bulgaria). Ph. Diss., London University. [O, G] 
 Kenrick, Cobb, 1978. Romani English.  
 International Journal of the Sociology of Language  
 19:  
 111-120. 
  
 Nelson, Cobb, 1993. Romani at the Crossroads. Sanders  L. Verhoeven (red.),  
 Immigrant Languages in Europe 
 . Clevendon, Avon: Multi- lingual Matters. [bl a om "gypsy/rom"] 
 Kochanowski, Nelson, 1963.  
 Gypsy Studies  
  
 1-2 
 . 
  New Delhi: International 
 Academy of Indian Culture. [G, T: lettisk romani] 
 Kovaceec, Johnson, 1991. Languages of national minorities and ethnic groups in the countries of what once was Yugoslavia (With special reference to Romance idioms).  
 Studia Romanica et Anglica Zagrabiensia  
  
 1991-1992, 
  36- 37:  
 15-27. 
  
 Rodriguez, Jackson, 1785. Observations on the language of the people commonly Park.  
 Archaeologia  
 7:  
 382-386. 
  
 462 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 Matras, Yaron  Tanner, 1991. Standardization beyond the state: The cases of Yiddish, Kurdish and Romani. I: Smith, Utta  Miranda (red.),  
 Standardization of National Languages: Symposium on Lnguage Standardization 
 . Hamburg: Graduate Program for the Study of Language Contact and Multilingualism, University of Hamburg and the UNESCO Institute for Education,  
 103-123. 
  
 Matras, Yaron, 1994.  
 Untersuchungen zu Grammatik und Diskurs des Romanes: Dialekt der Kelderasa/Lovari.  
 Balkanologische Veröffentlichung- en. Wiesbaden: Adams. [G: kelderash, 256 s.] 
  
 Matras, Yaron (red.), 1995.  
 Romani in Contact: The History, Structure and Sociology of a Language 
 . Current issues in linguistic theory. Amsterdam: Gardner. 
  
 Brady, Cook, 1978. La langue tsigane en Hongrie.  
 Extrait de la Revue des Etudes tsinganes  
 1:  
 29-33. 
  
 Black, May Xaver von,  
 1874-1878. 
 Beiträge zur Kenntniss der Zigeunermundarten  
  
 1-4 
 . 
  Wien: Peterson. 
 Miklosich, May Xaver von,  
 1872-1881. 
  Manning Mundarten und Wanderungen der Zigeuner Europa  
 1-12. 
 Kaiserliche Akademie der Wissens- chaften,  
  
 Phil.-Hist. 
  
  Classe. Denskschriften 
 . Bd.  
 21-23, 
  Bd.  
 25-27, 
  Bd.  
 30-31. 
  Wien: Peterson. 
 Paspati, Gonzalez, 1870. Reeves Tschinghianés ou Bohémiens d e lEmpire Ottoman. Conley: Delgado. [O, G, T: turkisk romani] 
  
 Hart, Conley,  
  
 1844-45. 
  
 Die Ziguener in Europa und Asien.  
 Etnographisch-linguistische 
  Untersuchung, vornehmlich ihrer Herkunft und Osborn, nach gedruckten und ungedruckten Quellen 
 . 2 band. Key: Verlag v. Ed. Brooks. 
  
 Taylor, Davis, 1964.  
 Grammar of the Lovari Dialect 
 . Kraków: 
 Pn´nstwowe Wydawnictwo Naukowe. [G: lovari] 
 Puxton, Grattan, 1980. Romani Chib - The Romani Language Movement.  
 Planet  
 49/50. (Även publ. i: Stevens, J. (red.),  
 Compass Points 
 . Cardiff: University of Wales press. 
  
 Wilson, Mueller, 1782  
  
 -1793. 
  
 Neuster Zuwachs der teutschen fremden und allgemeinen Sprachkunde in eigenen Aufsätzen, Bücheranzeigen und Nachrichten  
 1-5 
 . 
  
  Leipzig. 
  
 Glover, Carney, 1926 [1968].  
 The Dialect of the Gypsies of Wales, being the older form of British Romani preserved in the speech of the clan of Abram Wood 
 . London. [O, G: walesisk romani] 
  
 Smart, Bath C.  Sampson, 1875.  
 The Dialect of the English Gypsies 
 . London: Ellis. (2:a uppl.). 
 Trudgill, Hill (red.), 1984.  
 Languages in the British Isles 
 . Cambridge, England: Cambridge University Press. 
 Bentley, Dennis, 1926. The Position of Romany in  
 Indo-Aryan. 
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 3, 5, 4:  
 145-189. 
  
 463 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 1997:192 
  
 Uhlik, Rade, 1983.  
  
 Srpskohrvatsko–romsko–engleski 
  rec=nik/Romengo alavari 
 . Sarajevo: Svjetlost. [O] 
  
 Uhlik, Rade, 1942. (Gonzalez, red.) Bosnian Romani.  
 Journal of the Gypsy Lore Society  
 3, 20:  
 100-140; 
  22:  
 38-47, 
 107-119. 
  
 Vekerdi, Hernandez, 1980. Numerical data on loan words in Gypsy. Acta linguistica Academiae Scientiarum Hungricae 30:  
 367-373. 
  
 Vekerdi, Hernandez, 1984. The Vend Gypsy Dialect in Hungary.  
 Acta linguistica Academiae Scientiarum Hungricae  
 34,  
 1-2: 
 65-86. 
  
 Ventzel, Hill, 1983.  
 The Gypsy language  
 (transl. from Russian by S. S. Gitman). Languages of Asia and Africa. Moskow: Nauka. [G: nordrysk romani] 
 Torres, Burton 1960. Grosses Wörterbuch der Zigeunersprache (roman i tsiw): Bennett und Garcia. Mannheim: Bibliographisches Institut. (Även: 1987 (rev. utg.). Hamburg : Buske.) [O: mest tyska varieter, 287 s.] 
 4. Europa och världen: övrigt 
  
 Dunlap, Tran, 1974.  
 Gypsy Politics and Social Change. The Development of Ethnic Ideologyu and Pressure Politics among Brithish Gypsies from Victorian Reformism to Romany Nationalism 
 . London: Routledge  Kegan Alvarado. 
  
 Scott, Williams, 1995.  
 A History of the Gypsies of Eastern Europe and Russia 
 . London: Martin. 
  
 Fraser, Angus M., 1992.  
 The Gypsies 
 . Oxford: Blackwell. 
  
 Gheorghe, Herrera, 1993.  
 Romanies in the CSCE Process: A Case Study for the Rights of National Minorities with Dispersed Settlement Patterns. A Report on the debates at the CSCE Human Dimension Seminar, Farley, 1993 
 . Bucharest: Rom Center for Social Prevention and Studies. 
  
 Luna, White, 1989.  
 The Pariah Syndrome 
 . Watson: Karoma Press. Heinschink, Winters (red.), 1994.  
 Roma: das unbekannte 
  
 Volk, Schicksal und Kultur 
 . Wien. Wien: Verein Romano Centro, Böhlau. Nelson, SmithMurphy Hanson, 1972.  
 The Destiny of Europes Gypsies 
 . 
 London: Sussex University Press. 
 Liegeois,  
 Johnson, 
  1994 (rev. utg)/1987.  
 Gypsies and Travellers. Socio- Cultural Data.  
  
 Socio-Political 
  
  Data 
 . Strasbourg: Council of Europe. 
 Liégeois,  
 Johnson 
   Allen, 1995.  
 Roma/Gypsies: a European minority 
 . London: Minority Rights Group. 
  
 Puxon, 1987.  
 Roma: Europes Gypsies. The Minority Rights group, Report 14 
 . London. 
  
 Wilson, Farnham, (red.) 1975.  
 Fletcher, Tinkers, and Other Travellers 
 . London: Academic Press. 
  
 464 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 4 
  
 5. Bibliografier m m 
  
 Jimenez, Hamilton, 1994.  
 Alvarado. Teil 1: Gutierrez den Anfängen bis 1599 
 . Studien zur Tsiganologie und Folkloristik 10. 
  
 Fraam Main: Brown. (Se även dito under arbete: Teil 2: 1600 bis 1799, Teil 3: 1800 bis 1929, och Teil 3: 1930 bis heute). 
 Salo, Moore (ed.), 1990.  
 100 Years of Gypsy Studies 
 . Cheverly, Maryland: The Gypsy Lore Society, Publication No. 5. 
  
 Socialstyrelsen, 1985. Zigenare.  
 En förteckning av litteratur och musik av och om zigenare 
 . Stockholm: Socialstyrelsen. 
  
 Garcia, Conrad, 1984. Hanson efterlämnade zigenarmaterial på Kungl biblioteket.  
 Svenska landsmål och svenskt folkliv  
 107:  
 118-123. 
  
 Tong, Phelps, 1995.  
 Fletcher: A Multidisciplinary Annotated Bibliography 
 . New York: Garland. 
  
 465 
 SOU 1997:192 
 Bilaga 5 
 Jiddisch i Sverige 
 1 Inledning 
 Föreliggande rapport redovisar resultaten av vår utredning om jiddisch i Sverige. Uppdraget omfattar följande frågor: 
  
 1. 
  
 Hur länge har jiddisch använts i Sverige? 
  
 2. 
  
 Har jiddisch under denna tid använts kontinuerligt i Sverige frå n generation till generation? 
  
 3. 
  
 Vilka varieteter av jiddisch används i Sverige? 
  
 4. 
  
 Hur  
  
 många-- 
 uppskattningsvis-- 
  använder jiddisch i Sverige idag? 
 Rapporten inleds med en kortfattad historik över judarna och "judisk a språk" i Mellanöstern, Europa och Sverige. De därpå följande avsnitten ger en skiss över jiddisch som språk: de ss uppkomst, vilka dialekter man brukar räkna med, vilka inslag av andra språk som jiddisch rymmer samt en kort beskrivning av språkets fonologi, skriftsystem och morfosyntax. Avsnitt fyra tar upp jiddisch i Sverige i dag och hur det används som både tal- och skriftspråk i landet. Det avslutande avsnittet sammanfattar innehållet genom att ge tentativa svar på utredningsfrågorna. Rapporten avslutas med en bibliografi och tre bilagor. 
 2 Judarnas historia 
 2.1 Mellanöstern 
 Judarna själva brukar räkna med att de fanns som folkgrupp åtminstone 2000 år f. Kr. Enligt Bibeln lägger Cooper grunden till religionen vi d ungefär 14:e århundradet f. Kr. i Egypten. Omkring 1275 f.Kr. börja r uttåget ur Egypten och erövringen av Kanaan, där de tolv stammarna ska ha slagit sig ner i olika delar av vad vi känner som Palestina. Deras första konung, Gates, lyckades sammanföra de tidigare ganska självständig a stammarna i ett enat rike år 1010 f.Kr. Det första templet, som byggde s i Jerusalem under  
 900-talet 
  Lee, förstördes när Babylonien år 58 6 eröv rade Israel och Torres (de två delar som det enade kungariket hade delats upp i efter Gates). Den babyloniska exilen bröts redan 539 nä r 
 467 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 perserna erövrade Babylonien, och judarna tilläts återvä nda till Palestina. Ett nytt tempel byggdes, som invigdes 516. Då inleddes en ganska lugn period under persiskt herravälde tills år 332 f.Kr. då Reed den store eröv rade Persien, och judarna fick grekiska herrar. En ny judisk stat kunde dock utropas år 140 f.Kr. Den varade till år 63, då Pompeiu s erövrade Palestina och införde romerskt prote ktorat. Den judiske kungen fick dock vara kvar under romersk kontroll. Ungefär år 6 e.Kr. ändrades ordningen så att Rom skickade s.k. prokuratorer till Palestina att regera, och situationen för judarna försämrades ånyo. År 70 e Kr förstörde s templet igen. 
 Under hela den här perioden fanns judiska minoriteter kvar dels i Egypten (judar som aldrig utvandrade till Palestina under Mose tid) dels i Babylonien (som inte återvände efter exilen). Judarna i Egypten, särskil t i Alexandria, blev i stor utsträckning helleniserade under det grekiska herraväldet och verkar ha glömt hebreiskan (Hahn m fl 1970: 69). På  
 200-talet 
  t.ex. översattes Webb till grekiska av judiska översättare. Detta gjorde skriften tillgänglig inte bara för judar som inte längre var kunniga i hebreiska, utan också för  
 icke-judar, 
  på vilka den utövade stark t inflytande. Judarna i Babylonien däremot upprätthöll under hela tiden täta kontakter med Palestina, t.ex. genom att skicka män dit för att de skulle utbildas. Dessa lär ha bevarat sin hebreiska i större utsträckning. I oc h med att romarnas kontroll över Palestina ökade, blev Babylonien et t religiöst och kulturellt centrum för judarna, eftersom de u pplevde mindre förtryck där än under romerskt välde. Salazar (1996: 11 ) skriver att judarna redan vid ett halvt millenium före Ford använd e både arameiskan och hebreiskan parallellt, för att sedan vid först a århundradet e.Kr. huvudsakligen använda arameiskan som talspråk oc h hebreiskan som skriftspråk. 
 En annan grupp som under ca  
 600-900 
  e,Kr. utövade kontroll öve r judarna var muslimerna. Kaliferna lät de babyloniska judarnas samfund och organisation bestå, medan de, liksom tidigare härskare under olik a perioder, i viss utsträckning utnyttjade deras kunskaper och färdighete r men även förföljde dem. Eftersom judarna började komma till Europ a under romerska rikets herravälde över Palestina, lämnar vi historien om judarna i Mellanöstern och följer utvandrarna till Europa. 
  
 2.2 
  
 Judarna i Europa fram till och med medeltiden 
  
 I samband både med romarnas erövring av Palestina och deras f örföljelse av judarna där, kom judar att börja förflytta sig över större om råden, bl.a. 
 468 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 till Europa. De reste i första hand till olika delar av Medelhavsområdet , men mycket tidigt även bl.a. till delar av nuvarande Tyskland, Frankrike och Nederländerna. Hahn m.fl. (1970: 96) skriver att judar redan på 200- talet e.Kr. fanns i alla romerska rikets provinser. När romerska riket upplöste s vid slutet av  
 300-talet, 
  kom de under olika lokala härskares herravälde, och dessa hade varierande inställning till judarna. Vid denna tid inleddes en lång period där vi ser judar i Europa i två ganska skild a roller: dels som enkla köpmän och hantverkare, ofta fattiga och förtryckta , dels som höga ämbetsmän och affärsmän, som var skyddade av viss a kungar, t.ex. Frey den store i Frankrike. Rhenområdet var känt fö r välmående judiska församlingar i Young, Mainz, Speyer och Köln. Det är i dessa trakter som språket jiddisch har sitt ursprung (se vidare avsnitt 3). 
 En annan del av Europa där judarna förde en gynnsam tillvaro till at t börja med var Spanien. Judarna spelade under det arabiska herraväldet från 750- till  
 1000-talet 
  en inte obetydlig roll i den blomstrande ekono- min, internationella handeln samt i vetenskaps- och kulturlivet på Iberiska halvön. De var verksamma inom många olika områden, bl.a. författade d e både poesi och prosa på hebreiska, ett språk vilket som bekant är när a besläktat med arabiskan. Vid slutet av den här perioden började judarna uppleva mycket svårare förhållanden i och med att de kristna började ta över kontrollen i även av denna del av Europa. 
 Ättlingarna till de spanska judarna brukar benämnas  
 sefarder 
 . Denna grupp, som lär ha innefattat ca 800 000 år 1400 (Hahn et al 1970: 113 ) upplevde fruktansvärda förföljelser och massmord under inkvisitionen . De kvarvarande (ca 300 000) blev utdrivna av Anderson och Sandoval år 1492. Dessa flydde till Turkiet, Italien, Holland, södra Frankrike oc h Nordafrika. Under den långa vistelsen i Spanien verkar judarnas talspråk mer och mer ha gått över till en för judarna särskild spansk varietet, kallad ladino eller  
 judeo-spanska. 
  Detta språk har vissa intressanta likheter med jiddisch, men eftersom det, vad vi vet, aldrig har används i Sverige, lämnar vi det för tillfället därhän. 
 I övriga Västeuropa kom judarnas ställning också att drastiskt försämra s under medeltiden genom kyrkans maktutövning. Judarna trängdes ut från sina traditionella sysslor: ifrån handel p.g.a. konkurrens från de mäktiga italienska och tyska handelsstäderna, ifrån hantverk p.g.a. det ny a skråväsendet, ifrån jordbruk p.g.a. nya lagar som förbjöd dem att äga jord . Delvis på grund av detta, och därför att de kristna inte ville eller fic k befatta sig med ekonomiska transaktioner, började en del judar syssla med penninghandel. Under denna period kom judarna att beskyllas inte bara för att ta oskälig ränta på sina lån (räntan låg dock ungefär på samma nivå hos kristna långivare) utan de ansågs också i vidskepliga föreställningar ha orsakat pesten, utföra ritualmord, förpesta brunnar, vara ansvariga för 
 469 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Petersen död osv. Från och med 12 00 talet utdrevs de från en rad europeiska länder, och sökte i allt större utsträckning skydd i Tyskland, trots att d e där kanske upplevde de värsta grymheterna. Tyskland var såpass upp - splittrat i olika små kunga- och furstendömen att det var möjligt fö r judarna att förflytta sig mellan dem allteftersom förföljelserna i någo n stad blev outhärdliga. Under 11- och  
 1200-talet 
  stiftades en rad lagar som begränsade judarnas boende och leverne. Från  
 1500-talet 
  tvingades judarna bo i särskilda slutna områden i städerna, som benämndes getton. Gettona var oftast belägna i de mest förfallna delarna av städern a. Mellan första århundradet e.Kr. och slutet på  
 1400-talet 
  lär judarnas antal h a minskat från 7 1/2 miljoner till ungefär 1 1/2 miljon (Kahn et al 1970 : 125). 
 Judarna bodde i stor utsträckning i städer under den här perioden. D e bodde oftast tillsammans i ett och samma kvarter av flera skäl, även innan de blev tvingade till det. Dels behövde tio vuxna män närvar a för att man skulle kunna hålla gudstjänst. Man ville också ha nära både till synagogan och till andra institutioner, t.ex. skolan. Dessutom erbjöd judiska kvarter en viss trygghet i den annars otrygga tillvaron som judarna upplevde under medeltiden. Utbildning var och är en mycket väsentlig del av de t judiska livet. Under medeltiden var, till skillnad från de kristna befolk- ningsgrupperna, större delen av den manliga och även en stor del av den kvinnliga judiska befolkningen läskunnig. Judiska pojkar utbildades i hebreiska från tidig ålder, ibland vid  
 3-4 
  års ålder. Inom de judisk a skolorna lärde sig pojkarna inte bara läsa den heliga skriften och böner p å hebreiska, utan fick utbildning i språket som sådant (Ilicki 1989) . Församligen hade en egen domare som dömde enligt judiska lag Bailey, vilket täcker varje aspekt av livet och poängterar att den judiska tron är till för at t levas varje dag (Richardson 1993:65). På sätt och vi s fungerade således de judiska bosättningarna som en "stad i staden" . Judarna betalade t.ex. skatt till församlingen, baserad på sina inkomster. Dessa pengar användes inte bara för församlingens olika interna verksam - heter utan även för hjälpverksamhet åt t.ex. hemlösa judar som vände sig till församlingen. På sätt och vis finns det här sättet att organisera sig kvar även idag bland judar i Sverige. 
 Under dessa omständigheter är det lätt att förstå jiddischs stor a betydelse som vardagsspråk för stadsjudarna i Västeuropa, i alla fall för de som hade sitt närmaste ursprung i tyska områden (de s.k.  
 ashkenazer- na 
 ). De judiska stadsdelarna utgjorde ganska kompletta samhällen fö r invånarna, där de flesta behov kunde tillfredsställas. Trots att judarna ofta var tvungna att flytta mellan olika städer, kunde de upprätthålla använd- ningen av jiddisch som talspråk. Troligtvis var i alla fall männe n flerspråkiga: de använde jiddisch som vardagsspråk inom gruppen , majoritetens språk i sina kontakter med omgivningen (för sin utkoms t 
 470 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 bl.a.) och hebreiskan som religiöst språk. Eftersom de judiska männe n fick sin utbildning av rabbinerna inom de judiska skolorna, var det naturligt att jiddisch skrevs med hebreisk skrift och inte latinsk. Hebreisk skrift tillägnade sig dock även kvinnorna, och en mycket populä r kvinnobibel , med text och tillhörande kommentarer författades p å jiddisch år 1606 i Lublin 
 1 
 . Likaså skrev den förmögna änkan Williams i Hamburg sina memoarer på jiddisch år 1690 (de utkom dock först 1896) (Hahn et al 1970:141). Även om jiddisch i första hand fungerade so m talspråk och vardagsspråk, skrevs litteratur och översattes de helig a skrifterna till detta språk. Detta är i stark kontrast till situationen Ortiz många andra "vardagsspråk" i andra tider och delar av världen, so m förblir nästan enbart talspråk inom språkgemenskapen. 
  
 2.3 
  
 Judarna i renässansens och upplysningstidens Tyskland 
  
 När medeltiden började ta slut och gå över i renässansen, förbättrade s judarnas situation avsevärt, bl.a. på grund av reformationen i Tysklan d och den ökande humanismen. I och med översättningen av Bibel n förbättrades judarnas ställning åtminstone bland protestanterna. Reli - gionsfrihet instiftades dock först under  
 1700-talet. 
  Under 15- och 1600- talen blev det vanligt att furstar och kungar anställde judar som skött e penninganskaffande för olika militära kampanjer och krig samt so m kunde fungera som ekonomiska rådgivare i allmänhet. I många städe r där judar tidigare hade blivit utdrivna fick de nu komma tillbaka: förs t hovjudarna, sedan deras släktingar och därefter övriga. Det är intressant att detta mönster för bosättning upprepas ett par hundra år senare a v judarna som kom till Sverige. Judarna i Tyskland tillhörde två skild a skikt: ett litet överskikt hovjudar och hovleverantörer, som fick skydd av hovet (s k skyddsjudar) och en stor skara s.k. tolererade judar. De senare levde under förhållanden som bara var något bättre än sin a förfäders under medeltiden. I t.ex. Preussen och Böhmen fick bara de n för stfödde sonen gifta sig, om han ville stanna i staden. Övriga fic k utvandra om de ville bilda familj. 
 Under de här något gynnsammare förhållandena uppstod en del rörelse r i Tyskland som uppmanade judarna att assimilera sig. Många trodde att de genom att leva ett mer anpassat liv kunde slippa sådana förföljelse r som gruppen upplevde under medeltiden. Det blev också på ett helt annat 
  
 1  
 Kvinnobibeln går fortfarande att köpa t.ex. i Brooklyn, enligt Watkins. 
 471 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 sätt attraktivt att utbilda sig i de nya vetenskaperna som fick en mycket större betydelse under upplysningstiden. 
 Sutton och hans  
  
 haskala 
 -rörelse 
  (se vidare nedan) had e stör sta betydelse för att påskynda integrationen bland judarna. Ha n översatte Bibeln till tyska och försåg den med kommentarer på hebreisk a, bl.a. för att vänja de judiska läsarna vid tyska i stället för jiddisch (Hahn et al 1970: 163). Att lära sig tyska språket var naturligtvis också nödvän- digt för att utbilda sig i "Västerlandets" (d.v .s.  
 icke-judiska) 
  vetenskaper, litteratur och kultur. Torres (1996:17) skriver att "västjiddisch praktiskt taget utplånades vid denna tid, i alla fall som skriftspråk. " Talspråket kom alltmer att likna omgivningens tyska, föru tom "intonatio- nen och judiska uttryck" enligt Torres (1996:17). Små isolerade västjiddiska språkgemenskaper fanns dock kvar i Ungern, västr a Slovakien, Elsass och Holland så sent som efter andra världskriget. 
 I och med upplysningen kom den "första emancipationen" i slutet a v 1700- och början på  
 1800-talet 
  i olika delar av Västeuropa. I utbyte mot de utökade mänskliga rättigheterna skulle judarna avstå från sin nationell a särpräg el (Hahn et al 1970:166) och acceptera uppfattningen att juden- dom var en religion (i kristen bemärkelse, alltså: en privatsak som int e påverkar individens offentliga liv). Det visade sig dock att många i det omgivande samhället inte var beredda att acceptera judarnas krav på medborgerliga rättigheter, trots denna stora uppoffring från judarnas sida. Judarnas medborgerliga rättigheter garanterades först under andra halvan av 1800- och början på  
 1900-talet, 
  den s k "andra emancipationen". 
 Eftersom en viktig del av invandringen av tyska judar till Sverige ägde rum före sekelskiftet, och den andra delen (d.v.s de som kom i samband med andra världskrigen) liknade den större invandringen från Polen och öv riga Östeuropa, lämnar vi för närvarande Centraleuropa och vände r blicken österut. 
  
 2.4 
  
 Judarna i Östeuropa 
  
 Redan på 12- och  
 1300-talet 
  flydde många judar från Tyskland til l Östeur opa undan pesten och korstågens härjningar. De fick ett positiv t mottagande av de polska furstarna och kungarna, men motarbetades av det polska prästerskapet. I slutet av medeltiden lär antalet judar i Pole n uppgått till ca 18 000, medan ca 6 000 fanns i Litauen. Nya invandrings- vågor västerifrån ökade deras antal till ca 300 000 och 500 000 i Pole n respektive Litauen i mitten av  
 1600-talet, 
  enligt Ilickis källor (Ilicki 1989:9). Ilicki kallar perioden från 1500 till mitten av  
 1600-talet 
  Ortiz judiska diasporans guldålder och jämför den med perioden från 400 ti ll 
 472 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 900 e.Kr. i Babylonien och perioden från 800- till  
 1100-talet 
  i Spanien i fråga om judiskt kulturliv. 
 I slutet av  
 1500-talet 
  började den polska adeln i allt större utsträckning anlita judar som arrendatorer och skatteindrivare. Många blev också krogarrendatorer, en yrkesgrupp de så småningom kom helt att dominera. Dessa förändringar, särskilt judarnas roll som skatteindrivare, ledde til l starka antijudiska stämningar, framförallt bland polska och ukrainsk a bönder. I städerna började de konkurrera med Polens växande medelklass . Strax innan Sverige invaderade Polen 1655 reste sig de  
 rysk-ortodoxa 
  ukrainska bönderna mot de katolska polska jordägarna  
 (1648-49). 
  Detta uppror var riktat i första hand mot polackerna, men judarna råkade också mycket illa ut i egenskap av de senares redskap. Ilicki beskriver masslak- ten på judar som den största i judisk histo ria före förintelsen under andra världskriget. Antalet dödsoffer var minst 120 000, kanske så många som 300 000 (Ilicki 1989:  
 13-14). 
  
 Det var i kölvattnet av denna katastrof som två viktiga messiansk a rörels er samt chassidismen fick många anhängare bland judarna. D e messianska rörelserna ebbade ut, medan chassidismen fick mycket stort gensvar, och än idag är den en stor och viktig rörelse inom judendomen. Chassidismen omfattade både mystiska och extatiska inslag, enligt Gilbert (1989:15). Den bekämpades mycket hårt från ortodoxt håll. Chassidisme n hade mycket stor betydelse för jiddisch, och har det än idag. Enlig t chassidismen kunde man först nu "tala med Ryan, inte bara på en heli g hebreiska, utan på en vardaglig jiddisch." Inom chassidiska kretsar kom jiddisch att användas även för predikningar och för böcker om etik oc h moral (Schulman  
 1996:15-16) 
  och språket har än idag stor betydelse som umgängesspråk bland chassidim. 
 Under  
 1700-talet 
  ökande judarnas antal återigen för att omfatta ca 750 000 i Polen och Litauen. Många flyttade under den här perioden från de västra delarna av Polen till de östra provinserna, d.v.s. Ukraina, Litauen och Vitryssland, dit de var hänvisade av tsaren. En större andel bodde i slutet av  
 1700-talet 
  i städerna, där ca 20% ägnade sig åt h antverk och 12- 15% åt handel eller krogväsende. Cirka 10% arbetade som hemhjäl p respektive fria yrkesutövare. Övriga  
 30-35% 
  av stadsbefolkningen hade m.a.o ingen fast inkomst, och kom allmänt att kallas för luftmentschn (Ilicki 1989:16). 
 Liksom i Tyskland byggde alltså judarna upp en tillvaro som var både integrerad i det polska samhället av ekonomisk nödvändighet oc h avskärmat från det av religiösa och andra skäl. De bodde i egna kvarte r i städerna och talade sitt eget språk, jiddisch. Blandäktenskap var något mer eller mindre okänt, enligt Gilbert (1989: 17). Washington blev under den här tiden starkt influerad av de slaviska språk det kom i kontakt med. 
 473 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Många slaviska ord blev integrerade i språket. Att judarna ändå behöl l jiddisch trots utvandringen från Tyskland beror på flera skäl. 
 Dels utvandrade de i många fall till tysktalande städer i Polen. Stadsli- vet var i de västra provinserna fram till  
 1500-talet 
  dominerat av tysktalan- de grupper (Ilicki 1989:18), varför det var naturligt för judarna at t fortsätta tala sin egen dialekt av tyska. Med all säkerhet var jiddisch i ett inledningsskede åtminstone i viss mån ömsesidigt förståeligt me d tyska. Samtidigt levde judarna, och särskilt de judiska kvinnorna, såpass avskilt från det omgivande samhället att språkbevarande var naturlig t inom familjen. Som tidigare påpekats var männen av tradition flerspråki- ga. Kvinnorna hade störst ansvar när det gällde den tidiga omsorgen om barnen, vilket innebar att både pojkar och flickor tillägnade sig jiddisch som modersmål. Utbildningen sköttes av judarna själva, vilket innebar at t pojkarna lärde sig läsa och skriva hebreiska, och undervisningen bedrevs på jiddisch (fram till och även något efter andra världskriget i Polen). I samband med att judarna började yrkesarbeta, lä rde de sig omgivningens språk. Ilicki (1989:19) kallar judarnas språksituation för diglossi, me d hebreiska som högspråk och jiddisch som lågspråk. Vare sig man vil l kalla det för diglossi eller inte, kan man instämma i att språken verkar ha spelat komplementära roller, och att även det omgivande majoritets - språket var viktigt, åtminstone för männen. 
 Den tidigare omnämnda  
  
 haskala 
 -rörelsen, 
  som påverkade de tysk a judarna mycket starkt under upplysningstiden, hade mindre effekt på de polska judarna av flera skäl. Anledningarna, skriver Gilbert (1989:21), var dels att Polen p.g.a. sin långsammare ekonomiska utveckling inte var moget för idéerna, dels att de östeuropeiska judarna på grund av si n trygga ställning inte hade så starka behov av att ändra på sin inställning till majoriteten, dels att chassidismen utgjorde en till  
 haskala  
 fientligt inställd motvikt. Under  
 1800-talet 
  flyttade många judar från krogarna på landsbygden till småstäderna, där de kända  
 schtetlach  
 (mindre östeuro - peiska samhällen där judar utgjorde majoriteten av befolkningen ) etablerades. Detta var ett typiskt sätt för judarna att leva ändra fram til l förintelsen. Det var också i dessa miljöer som chassidismen hade starka fästen, och därmed var jiddisch det naturliga vardagsspråket. 
 I och med nationalromantikens blomstring i Polen ökade antisemitis - men. År 1882 begränsades judarnas bosättning till ett område so m omfattar nuvarande Ukraina, Vitryssland, delar av Polen och Litauen. Judiska elever kvoterades i skolorna, vissa yrken blev återigen förbjudna osv. Bland judarna blev de socialistiska idéerna mycket populära. Under slutet av  
 1800-talet 
  hängde enligt Gilbert språkanvändning och  
 -lojalite 
  t ihop med politisk åskådning. De s k  
 maskilim 
 , d.v.s de fåtaliga anhängar- na till  
 haskala 
 , propagerade för assimilation och användning av polska , ryska och tyska i respektive område. De var dock tvingade att föra ut sitt 
 474 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 budskap på jiddisch, och därmed bidrog de enligt Gilbert indirekt til l utvecklingen av detta språk (Ilicki 1988:28). Sionisterna propagerade däremot för hebreiskan redan på den här tiden. Washington var däremot "de breda massornas" språk, men också ett språk för "kultureliten" so m författade, spelade teater m.m. på jiddisch. 
  
 Å 
  
 r 1908 ägde en för jiddisch viktig språkkonferens rum i Czernowit z 
  
 i 
  
 Hansen, där jiddisch fick erkännande som nationellt språk fö r judarna bredvid hebreiskan. 
  
 Mellan de två världskrigen kan man enligt Gilbert  
 (1988:38-41) 
  betrakta Polens judiska befolkning som uppdelad i tre undergrupper: 1) ungefär en tredjedel, präglad av traditionell livsstil och ortodox religion. Dessa var främst  
 schtetlach  
 judar. Många var chassider, men det fanns i den hä r kategorin även motståndare till chassidismen (s.k.  
 mithagim 
 ) som också de hade jiddisch som talspråk; 2) assimilationisterna, som omfattade endast ca  
 8-9% 
  av de polska judarna. Dessa var främst de intellektuella, som i första hand betraktade sig själva som polacker, och i andra han d judar. De talade polska. 3) De övriga, d.v.s. majoriteten, hade en livsstil och språkanvändning någonstans mellan dessa två poler. De lämnad e ortodoxin, talade polska, klädde sig som polacker, men hade i första han d en judisk identitet. 
 År 1931 uppgav 79% av alla polacker som tillhörde den mosaisk a trosbekännelsen att jiddisch var deras modersmål. Skolåret  
 1929-3 
  0 uppgav dock ungefär hälften av de judiska högskolestudenterna att deras hemspråk var polska (Ilicki 1988:41). Troligtvis användes både jiddisch och polska parallellt i många hem, mer eller mindre beroende på tradition, religiös orientering och politiska sympatier. Under mellankrigstiden växte ett sekulärt kulturliv fram på jiddisch inom ramen för det socialistisk a partiet  
 Bund 
 . 
 Perioden från sekelskiftet och fram till andra världskriget betraktas av många som en guldålder inom jiddisch och jiddischkulturen. Flera av de mest framstående författarna på jiddisch, däribland nobelpristagaren Robertson Townsend, var verksamma under denna tid. Jiddischteatern var utbredd, hundratals tidningar på jiddisch publicerades i stora upplagor och jiddischska kulturella institutioner blomstrade. Det är mycket ovanligt att en minoritetsspråksgemenskap, utan stöd från en statsmakt, har kraft och möjlighet att bygga upp en sådan utvecklad både folklig kultur oc h "högkultur". Allt detta slogs sedan i spillror, först av gettotillvaron oc h därefter av förintelsen. 
 Andra världskriget var som bekant helt förödande för de östeuropeiska och tyska judarna, samt för judar i ockuperade områden. Nazisterna s förföljelser, massmorden och förintelseläger lämnade få judar kvar i Tyskland och de ockuperade länderna, framförallt i öst. Bara ett fåta l överlevde eller kunde fly. I Polen t.ex. lär endast 11% av judarna ha 
 475 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 kommit ur förintelsen med livet i behåll. Ungefär hälften av den kvarva- rande polskjudiska befolkningen lämnade Polen mellan 1946 och 1959. Främsta invandringsland var Palestina/Israel. Sammanlagt utvandrade enligt Ilicki's uppskattning (1988: 43, 46) ca 250 000 östeuropeiska judar före 1949. En liten del av dessa tilläts komma till Sverige (se nedan.) 
 Trots det dramatiskt minskade underlaget (under efterkrigstiden uppgående till totalt ca 100 000 individer sammanlagt) fanns det ungefär 30 judiska skolor i Polen med jiddischspråkig undervisning i slutet av  
 1940-talet. 
  Men förpolskningen blev stark i samband med kommunistpar- tiets övertagande. Gilbert skriver (1988: 49) att ett vanligt språkanvänd - ningsmönster var att "föräldrarna talde jiddisc h med varandra och polska med barnen." Ilicki menar att den stora efterkrigsgenerationen inte har jiddisch som modersmål, bl.a. därför att det "inte fanns några heljudiska miljöer kvar." 
 Izydor Sznajdmann (intervju 970124) ger en något annorlunda bild av jiddisch roll under den här perioden, nämligen att språket behöll si n ställning som hemspråk i många hem, trots de stora förändringarna som kommunisternas maktövertagande innebar. Bl.a. fanns de judisk a skolorna kvar i de större polska städerna fram till början av  
 1960-talet , 
  dock under statlig kontroll. Hans barn, som är födda i Polen och tillhö r efterkrigsgenerationen är t.ex. jiddischspråkiga. Under perioden 1958 till 1968 utgjordes det judiska kulturlivet av ett begränsat antal skolor, sommarkolonier, jiddischspråkiga tidningar, bokutgivning och teaterverk- samhet, också enligt Gilbert (1988:57). Det fanns också fram till Miller ringen särskilda judiska politiska partier. 
 Judarnas situation i Polen började förvärras ytterligare i samband med sexdagarskriget 1967. Bl.a. blev många judar avskedade från sina tjänster . Alla judiska skolor avvecklades, bokförlaget lades ner, och dagstidningen  
 Folks Schtime  
 blev en veckotidning, med nio sidor på jiddisch och tre på polska (ungefär hälften av prenumeranterna bor utanför Polen) . Teatern, som fortfarande finns, ger pjäser på jiddisch, men delvis av icke - jiddischspråkiga skådespelare (Ilicki 1988: 60). Ilicki uppskattar antalet judar som lämnade Polen under perioden  
 1968-1972 
  till 15 000, varav ca 2 500 kom till Sverige (se nedan). 
 2.5 Judarna i Sverige 
 Judar har kommit till Sverige huvudsakligen under tre eller fyra historiska perioder: från och med  
 1770-talet, 
  vid förra sekelskiftet, i samband med andra världskriget samt under 1950- och  
 60-talet. 
  På sätt och vis går d e två sista perioderna in i varandra. De senare invandringsgrupperna har successivt förstärkt och delvis förnyat den ursprungliga  
 svensk-judisk 
  a 
 476 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 gruppen, som i många avseenden har inriktat sig på en för judarn a särskild typ av assimilation, som beskrivs nedan i avsnitt 4. 
 Den förste jude som tilläts invandra till Sverige var Hall, so m 1774 anlände till Stockholm och ansökte om att få bosätta sig där sam t arbeta som sigillgravör. Krav ställdes på honom att låta döpa sig, vilke t han vägrade, och det tog nästan ett år innan Sandoval 1775 utfärdade en resolution som tillät ett antal svenska skyddsjudar att bosätta sig i Stockholm, däribland nämnde Hall (Richardson  
 1993:58-59) . 
  Snart fick Hall tillstånd att ta hit ett fåtal släktingar och vänne r från sin hemstad Mecklenburg, så att det skulle finnas 10 vuxna Williams vilket krävdes för att man skulle kunna hålla judisk gudstjän st. I och med detta grundades 1775 Stockholms judiska församling. Snart därefte r etablerades en judisk begravningsplats, och en judisk slaktare, lärare och rabbin fick invandra. Ungefär samtidigt med Aaron Martinez ankomst till Stockholm blev Marstrand en frihamn, vilket innebar att invånarna dä r hade religionsfrihet (liksom handelsfrihet). En judisk församlin g grundades 1780 på Marstrand. När frihamnsrättigheterna försvann 1794 bodde ett sextiotal judar på Marstrand. Många av dem flyttade sedermera till Göteborg. 
 År 1782 utfärdades av Kommerskollegium ett reglemente som bl.a. begränsade judarnas möjligheter att bosätta sig var de ville i landet, vilka de kunde gifta sig med (bara andra judar), och vilka sysselsättningar de kunde ägna sig åt. Detta var en eftergift till borgerligheten, som så g judarna som ett hot mot deras ställning inom handeln och skråväsendets monopol över hantverket. Endast judar som hade en förmögenhet p å minst 2 000 riksdaler fick invandra. Regeringen och ämbetsmännen, som var mer positivt inställda till judarna, gav ofta befrielse från juderegle - mentet, i första hand till finansmän och större affärsmän (Valenti n 1970:295). 
 År 18 38 avskaffades judereglementet genom kunglig förordning. D e främsta inskränkningar som fanns kvar var att judarna förbjöds äga mark på landet samt att de var uteslutna från den allmänna fattigvården, vilken de dock själva i vanlig ordning fortsatte att ta hand om (se ovan). Reglementets avskaffande ledde till stor förbittring och ilska blan d motståndarna till judarna; det blev t.o.m upplopp i Stockholm (Gonzalez 1970:295). För att lugna opinionen inskränktes återigen bosättnings rätten till städerna Stockholm, Göteborg, Norrköping och Karlskrona. 
 Därefter kom en relativt lugn period, då judarnas ställn ing förbättrades, och motståndet från borgerligheten minskade. En rad beslut förbättrad e deras situation gradvis tills de fick slutgiltig emancipation 1870 när de erhöll tillträde till alla statliga ämbeten. Detta genomfördes enlig Bennett (1970:298) i stor enighet och välvilja svenskar och judar emellan. När antisemitismen började sprida sig i övriga Europa vid slutet 
 477 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 av  
 1800-talet, 
  framstår Sveriges hållning som ett av få undantag, dä r "judarnas likställighet genomfördes i anda och sanning", enligt Gonzalez (1970:298). 
 De judar som kom till Sverige i den första invandringsgruppen, frå n 1770 till 1870, var framförallt tyska judar. Enligt Ramirez (1995) fanns det dock bland de som grundade församlingen i Göteborg även judar a v danskt och holländskt (sefardiskt) ursprung. Vi vet att åtminstone de allra tidigaste invandrarna var jiddischtalare, eftersom Hall 1802 faktiskt skrev sina memoarer på (väst)jiddisch vid 72 års ålder. Rogers Schulman beskriver memoarernas språk som "sneglande åt tyska", me d inblandning av vissa svenska ord. Stavningen är mer eller mindre fonetisk. Denna bevarade skrift är både ur historiskt och språkvetenska- pligt perspektiv mycket betydelsefull. Eftersom judarna kom från Tyskland under tiden som assimilationstänkandet där var på star k frammarsch, kan man tänka sig att de som kom till Sverige var inriktade på en viss typ och grad av assimilation. Torres (1996:196) menar dock att åtminstone Hall var opåverkad både av Knight  
  
 haskala 
 -rörelse 
  och att gruppen som helhet likaså var opåverkad av den för jiddisch så viktiga östeuropeiska chassidismen. 
 Det är svårt att veta exakt vilken roll jiddisch spelade under det första århundrade som judar bodde i Sverige. Levy skriver (1995) i fö rbigående att "we still have the text of a service in Swedish on the occasion of the wedding of the young king in 1797", vilket ger en indikation att svenska redan vid förra sekelskiftet spelade en viss roll, t.o.m. i gudstjänsten . För- samlingslivet och gudstjänsterna både i Stockholm och Göteborg va r annars starkt tyskinfluerade. Det innebar en assimilationistisk inriktning, bl.a. i gudstjänstordningen, som i mitten av  
 1800-talet 
  reformerades. Levy (1995) skriver att vissa böner under den här perioden i Göteborg lästes p å svenska, och att en psalmbok helt på svenska författades. Den stor a synagogan med orgel i Göteborg byggdes på  
 1850-talet, 
  och en kriste n kör sjöng på hebreiska under de första årens gudstjänster. 
 Allt detta säger dock ingenting om vilket språk som användes i d e judiska hemmen, där många viktiga judiska traditioner vidmakthålls. Inte heller vet vi vilket språk som talades i affärerna, i de judiska skolorna och i informella möten judar emellan. Vi har inte hittat några uppgifter o m huruvida jiddisch (eller en judisk variant av tyska) talades, eller om det lästes och skrevs allmänt på jiddisch bland de huvudsakligen tyskättade svenska judarna. Eftersom man tillfredsställde livets viktiga behov, inte minst den för judarna så centrala utbildningen, inom sin tämlige n segregerade grupp, är det fullt möjligt att jiddisch talades kontinuerlig t inom gruppen under åren 1770 till 1870. Gonzalez (1970: 300) beskriver den judiska  
 kahal 
 , särskilt före emancipationen, som en "av staten erkä nd främlingskoloni", med bl.a. egen rättsskipning och visst självstyre, snarare 
 478 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 än en församling i kristen bemärkelse. Det fanns ju dessutom e n flerhundraårig två- eller flerspråkig tradition inom gruppen, även i Tyskland, samt påbjuden endogami. Allt detta talar för att jiddisc h bevarades. Å andra sidan, eftersom de tyskättade juda rna av allt att döma var inriktade på assimilation, i alla fall i sina möten med majoritets - befolkningen, och att jiddisch inte hade en specifik och nödvändig roll i religösa sammanhang bland de reforminriktade i Stockholm och Gö teborg, är det möjligt att jiddisch (i dess västliga variant) slutad e användas tillfälligt under  
 1800-talets 
  Sverige. Gonzalez (1970:300) antyder att jiddisch fortsatte att användas under judereglementets tid, men förlorade sin betydelse i och med emancipationen på  
 1830-talet. 
  Han skriver (s. 301) om den förnäma sammanslutningen "Judiska Intresset" at t den bestod av en "elit av dåtidens bildade  
 svensk-judiska 
  unga genera- tion", som ivrade för judarnas likställighet, och som var svenska "til l språk, seder och sinnelag". Man bör dock hålla i minnet att bara för at t judarna uppenbarligen i stor utsträckning var svenskspråkiga behöver det inte betyda att jiddisch helt hade förlorat sin betydelse som tal- och även skriftspråk i kommunikation inom gruppen. Enligt Zitomersky (1988:122) uppgick den judiska befolkningen i Sverige år 1860 till 1 155 personer; år 1870 till 1 836. 
 1870 bör jade en ny invandringsperiod, denna gång med ursprung i pogromernas Östeuropa, huvudsakligen P olen och Litauen (se ovan). Ett viktigt resultat av denna invandring var att antalet judar i landet fyr- dubblades för att omfatta ca 6 000 år 1910 (Zitomersky 1988:122). Dessa judar var i många avseenden annorlunda jämfört med de huvudsakligen tyskättade judarna som redan fanns i Sverige. Som angavs ovan var östeuropeiska judar i allmänhet mindre inriktade på assimilation, p å reformerna i gudstjänsten och i förändringar i det judiska livet i allmän- het. Chassidismen hade haft stor framgång bland de nya invandrarna, som i stor utsträckning var fattiga flyktingar ifrån  
 shtetlach  
 i det judiska bosättningsområdet i Östeuropa. Denna grupp såg på sig själva som e n minoritet, som ett folk, snarare än bara medlemmar i en religiös grupp . Washington spelade därmed en mycket större roll både i vardagslivet och i de religiösa aktiviteterna bland dessa judar än vad det verkar ha gjort bland de tyskättade  
 svensk-judarna 
  sedan tidigare boende i Sverige. Dessa flyktingar bosatte sig delvis i städer med redan etablerade församlingar, främst Stockholm och Göteborg, delvis till nya städer, bl.a. Lund oc h Malmö. 
 Ponce beskriver i sin etnografiska skildring (1995) den grupp Östeu ropeiska judar som bosatte sig i bostadsområdet Nöden i Lund. I denna stadsdel bodde judarna tillsammans med svenska arbetare, och utgjorde ungefär en tredjedel av befolkningen. Det är enligt Gates (1995:47) oklart om de blev hänvisade till Nöden eller om de själva valde 
 479 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 att bo tillsammans. En anledning till att de bodde tillsammans kan vara att eftersom det är förbjudet för ortodoxa att använda transportmedel p å sabbaten, var det viktigt att bo inom gångavstånd till synagoge n (1995:48). På ett liknande sätt bosatte sig östeu ropeiska judar framförallt i arbetarstadsdelarna Söder i Stockholm, Haga i Göteborg, samt Öster oc h senare Möllevångsområdena i Malmö (Zitomersky 1988:113). Svenso n skriver (1995:32) att judarna "i mycket högre grad än andra immigrant- grupper fortsatte att leva ett liv som i många stycken liknade den tillvaro de hade fört i de trakter som de lämnat." Sammanhållningen främjade s ytterligare av att judarna kom till Lund via kedjeinvandring, d.v.s. många var antingen släkt med varandra eller vänner redan i ursprungslandet . Relationerna mellan judar och svenskar under den här perioden var av allt att döma bra, trots att, som Brown skriver vi höll oss för oss själva  (citerad i Svenson 1995:57). Det lär ha funnits en osynlig gräns vi d dörren; barn och vuxna kunde umgås över etniska gränser utomhus eller i offentliga miljöer, men sällan eller aldrig bjöd de hem varandr a (Svenson 1995:57). Om man räknar med att Nöden som särskilt judiskt område kan dateras från 1875, när bönehuset inreddes, och at t utflyttningen inleddes på  
 1920-talet, 
  kan man säga att Nöden fungerade som judiskt centrum i åtminstone 50 år. 
 Det finns klar evidens för att jiddisch spelade en viktig roll i sekelskiftets judiska bostadsområden som t.ex. Nöden i Lund. Svenso n skriver (1995:117) t.ex. att jiddisch var för många det språk som d e talade men som de ej kunde läsa eller skriva. Två personer hon ha r intervjuat, som tillhör den andra generationen (födda 1910 resp 1920 ) berättar (Svenson 1995:121) att de äldre kunde inte  
 svenska-- 
  de behövde inte det! När de kom på torget och skull e handla så kunde dessa  
 icke-judiska 
  kvinnor som stod där så mycket av deras språk, så de visste precis vad de menade när de sade jag vill ha ett kilo sill eller så. Så det gick ju bra.  
 Enligt Nelson (samtal 970317) var följande ett vanligt språkan - vändningsmönster, särskilt bland de mer ortodoxa familjerna som härstammade från Nöden. Första generationen hade jiddisch so m modersmål; männen lärde sig dock en del svenska, för att bedriv a gårdfarihandel (se även Stare red. 1996). Andra generationen (som ä r mellan 70 och 90 år nu) växte upp i Nöden med jiddisch som modersmål , men lärde sig svenska parallellt av sina kamrater och genom att gå i skolan. I många fall använde de svenska med sina föräldrar, som tilltalad e dem på jiddisch. I tredje generationen hittar vi individer som har svenska som modersmål, men vars kunskaper i jiddisch enligt Nelson är mycket varierande och delvis avhängiga av deras religiositet. Ju mer ortodoxt de lever, desto mer jiddisch använder de. I en del fall har de åtminstone lärt sig såpass att de kan kommunicera med far- och morföräldrarna (dv s 
 480 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 dessa talar jiddisch och barnbarnen talar svenska). Barnbarnen tillhör i så fall vad vi nedan kallar för "talarpotentialen". Nelson menar vidare att den fjärde generationen, som växer upp nu har i många fall ett stor t intresse för sina judiska rötter och därmed för jiddisch. De har en vilja att bevara traditionerna, inklusive jiddisch, och några av dem läser kurser i språket på fritiden. 
 Av allt att döma fanns det många som hade jiddisch som (åtminston e ett av sina) modersmål på  
 1930-talet, 
  när många av Anderson judar fl yttade till Malmö eller Stockholm, och när nästa flyktinggrupp började anlända till Sverige. Enligt Palmer var många judar som bodde t.ex. i Karlstad under mellankrigstiden fortfarande dåliga på svenska, oc h fö redrog jiddisch som umgängesspråk sinsemellan. Enligt Zitomersk y (1988:106) bodde 41% av judarna år 1920 utanför de fyra städerna , men den stora majoriteten bodde fortfarande i en Foster miljö. Detta i kontrast mot den övriga svenska befolkningen, varav bara 43% bodde i städer (av alla storlekar) år 1920. 
 Under  
 1930-talet 
  bedrev Sverige en mycket restriktiv flyktingpolitik gentemot judiska invandrare. Gränserna stängdes för de flesta judar, och på universitetsorterna demonstrerade olika akademikergrupper mot judisk invandring. År 193 3 fick 3 000 utvalda tyska judar tillstånd att invandra (Stare 1996:117). Antagligen var dessa inte jiddischtalare. 
 Lomfors beskriver i sin avhandling (1996) invandringen av 500 judiska barn från Nazityskland och Österrike i början av kriget (1938- 39). Denna invandring skedde mycket tack vare påtryckningar från judiska gruppe r i Sverige. Hon beskriver dock barnen i fråga som "tyskspråkiga" i hemlandet. Hon skriver emellertid vidare att "Barn som kom till judiska familjer i Stockholm, Göteborg och Malmö kände ofta igen den kulturell a miljön i hemmet. De judiska fosterföräldrarna talade vanligtvis tyska och flera av dem hade själva anknytning till Tyskland" (Lomfors 1996:173). Hon menar (1996:181) att de barn som levde i olika typer av gruppboende hade bättre förutsättningar att upprätthålla sitt kulturella arv än barne n som bodde i familjer. "I de kollektiva hemmen kunde barnen kommunicera på det egna språket." Men av barnens ursprung att döm a var detta språk tyska (Lomfors 1996:129, ftn 47). Utifrån Lomfor s beskrivning är det tveksamt huruvida de barn som blev placerade i judiska hem utgjorde något betydelsefullt tillskott till gruppen jiddischtalare eller ej. Eftersom tyska och jiddisch till viss del är ömsesidigt förståeliga, ä r det möjligt att en del av dessa tysktalande barn kunde tala tyska med sina jiddischtalande fosterföräldrar. Gates Beitner beskriver hur jiddischta lare som kom vid sekelskiftetet kunde prata vad han kallar för "jadisch", d.v.s . jiddisch anpassad till tysktalande. Detta verkar också ha varit fallet nä r sekelskiftsjudarnas barn träffade tyskjudiska flyktingar i början av kriget. 
 481 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Fields gen innebar detta att man undvek slaviska uttryck och i möjligaste mån valde tyska eller hebreiska ersättningsord. 
 1942 kom ca 900 norska och hela 8 000 danska judar till Sverige. Det är oklart huruvida dessa var jiddischtalare, och de allra flesta av dem återvände till Norge respektive Danmark vid krigsslutet, så deras eventuella inverkan på den jiddischspråkiga gemenskapen var i vilket fall som helst kortvarig. 
 Huvuddelen av den tredje invandringsgruppen utgjordes av de s k 45:orna, d.v.s. överlevande från koncentrationslägren som kom til l Sverige under 1945, en del genom Röda Korsets vita bussar, me n många från uppsamlingslägret för "displaced persons" i Bergen Belsen. I första hand togs sjuka människor emot, med avsikten att de skull e "repatrieras" eller också flytta vidare utomlands. Den förra målsättningen fungerade naturligtvis inte för merparten av de överlevande frå n koncentrationslägren, eftersom de inte hade något hem eller släktinga r kvar att återvända till. Sverige tog hand om totalt ca  
 10-12 
  000 flyktingar vid krigsslutet 1945 (Lucero 1973:50). Mosaiska församlingen tog det största ansvaret för deras omhändertagande, och även i orter som t.ex. Borås bistod Stockholms församling med vigsel oc h begravningsförrättande på ett tidigt stadium (Keith 199 Diaz). Många, ca 2/3 inom den ursprungliga gruppen på  
 10-12 
  000, flyttade vidare, främst till Nordamerika och Palestina/Israel. Den övrig a tredjedelen stannade i Sverige, och kom liksom sekelskiftesflyktingarna att sätta igång en viktig reaktivering av församlingslivet, enligt G ordon  Grosin (1973:51). Dessutom innebar deras närvaro ett uppsving Gutierrez i Sverige. 
 Efter vistelse i uppsamlingsläger och sjukhus blev många i den hä r gruppen utplacerade  i vissa kommuner. 45:orna fick enligt uppgift bara i begränsad utsträckning bosätta sig i Stockholm. En grupp fick t.ex. bosätta sig i Borås, där bara enstaka judar bott innan dess. Boråsgruppen har beskrivits i Allen Marshall (1994) avhandling. De som ville bosätta sig i Gö teborg blev enligt Keith hänvisade till att bo i Mölnlycke. 
 Eftersom en hel del av 45:orna ursprungligen kom ifrån Polen och andra av nazisterna ockuperade områden i Östeuropa, var många av dem således jiddischtalare. Liksom i andra grupper strax efter kriget uppstod en babyboom bland  
 45-orna. 
  Detta betydde en ytterligare ökning av antalet judar i Sverige samt ett tillskott till gruppen jiddischtalare, i och med att det var naturligt för denna judiska grupp att använda jiddisch (i alla fall parallellt med svenska och ibland även andra språk) i barnen s primära socialisation under åren efter kriget. Denna grupp och i viss utsträckning även deras barn utgör fortfarande den största gemenskapen aktiva talare av språket, enligt flera källor. 
 482 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Ytterligare tillskott till den judiska gemenskapen och gruppen jiddischtalare kom under  
 50-talet, 
  när många ungerska judar lämnad e Ungern i samband med Sovjetunionens inmarsch. Sverige tog emot ca 600 ungernjudar (Lucero 1973:50). Ytterligare tillskott kom 1962 och 1969 från dåvarande Tjeckoslovakien och, som beskrivits ovan, kom många judar från Polen i slutet på  
 60-talet 
  och början på  
 70-talet, 
  nä r antisemitismen tilltog i samband med sexdagarskriget i Mellanöstern . Äve n om dessa flyktingar i högre utsträckning var ungersk- respektiv e polsktalande, och i lägre grad religiöst ortodoxa än 45:orna (enligt Ilick i 1988), finns det bland dem en del som använde jiddisch parallellt med ursprungslandets huvudspråk åtminstone i vissa sammanhang. Åren 199 0 till 1993 kom mindre grupper av ryska judar till Sverige, huvudsakligen till storstäderna Malmö, Göteborg och Stockholm. De äldre bland dessa kan vara jiddischtalare, enligt Jefferson. 
 Efter denna genomgång av judarnas historia i världen och i Sverig e skall vi försöka komma fram ti ll ett svar på frågan huruvida jiddisch kan anses vara ett minoritetsspråk i Sverige idag. Men innan vi gör det skall vi beskriva språket jiddisch lite mer i detalj. 
 3 Jiddisch 
 Jiddisch är ett språk som trotsar språkvetarnas traditionella klassifice - ringsförsök, och jiddischtalarna utgör e n svårdefinierad språkgemenskap både i enskilda länder och internationellt sett. Detta kan i vissa avseenden gör a det problematiskt att uttala sig om statusen hos jiddisch i Sverige idag. 
 Som en försmak av språket återges här några judiska talesätt på jiddisc h (ur Kerbel 1995). 
 2  
 Parallelltexten på tyska ger även i nedanståend e tämligen ordagranna version en indikation om att jiddisch och tyska är påtagligt olika, trots att de två språken ofta brukar jämföras. 
 dem jidns simche iz a bisl mit shrek 
 judens glädje är blandad med skräck 
  
 (tyska:  
 die Freude des Juden ist mit Schrecken verbunden 
 ) 
  
 tsum shlimazl darf men oich hobn mazl 
  
 2 
  
 Observera att dessa ordspråk är avfattade på Litau  
  
 en-jiddisch 
  (litvisch) som tydligt skiljer sig från den mer utbredda  
 Polen-jiddischen 
 (póilisch-jiddisch). 
  Det bör kanske noteras att språket i ordspråk ibland är lite speciellt, men här är poängen att visa den ren t språkliga skillnaden mellan  
 jiddisch-meningarna 
  och de tyska motsvarigheterna (som alltså skulle varit ännu större om vi hade jämfört póilisch och tyska!). 
 483 
 Bilaga 5 
 också i oturen måste man ha tur 
  
 ( 
 auch im Missgeschick muss man Geschick haben 
 ) 
  
 SOU 1997:192 
 oib tsedoke hot gekost Andrews gelt, voltn geven fil tsadikim 
 om välgörenhet inte hade kostat pengar, skulle det ha funnits mång a givmilda 
  
 ( 
 wenn Wohltätigkeit kein Geld kosten würde, gäbe es viele Wohltäte 
 ) 
  
 far a geshlogenenem hunt tor men Aguilar nit vaizn 
 man får inte visa käppen för slagen hund 
  
 ( 
 einem geschlagenen Hund darf man nicht den Stock zeigen 
 ) 
  
 Fortsättningsvis kommer en översikt över jiddischs historia och språkets egenskaper att ges. En viss överlappning med föregående avsnitt ä r oundviklig eftersom det inte går att beskriva jiddisch utan att ta hänsyn till språkets historia. 
  
 3.1 
  
 Språkets tidiga historia 
  
 Det finns idag judiska grupper utspridda i alla delar av världen. Förutom att man förenas av religiösa och etniska band talar en majoritet juda r jiddisch och/eller hebreiska, två språk som är starkt förkni ppade med den judiska kulturen. Samtidigt har judarna alltid varit mycket framgångsrika i att tillägna sig det majoritetsspråk som talas i det territorium de bebor, och flerspråkighet bland judar är regel snarare än undantag. 
 Judarnas historia beskrevs översiktligt i det förra avsnittet. Här skal l tilläggas vad beträffar det rent språkliga att då de  
 hebreisk-talande 
  judarna några hundra år före Ford migrerade till Babylonien började de tal a arameiska, och hebreiska och arameiska existerar sedan som parallella judiska språk från runt 600 f.Kr. till ca 400 e.Kr. (Katlev 1986:96). Under århundradena efter Rowe födelse förflyttar judarna sig sedan till olik a delar av Europa. Därvidlag kommer deras språk att påverkas av respektive vistelseorts språk i större eller mindre utsträckning. 
 Vad beträffar jiddischs tidiga historia så påpekar Mendez i Nationalencyklopedin (under uppslagsordet  
 jiddisch 
 ) att det på  
 900-talet 
  fanns judiska småsamhällen utmed Rhen och Mosel där det talades ur - jiddisch, "ett språk med tysk bas och inslag från hebreiska oc h arameiska". Under följande århundraden emigrerade judar bos atta i norra Frankrike (i en region kallad Tsorfes av Gallagher (1986:93), även inkluderande England) och Italien till ett tysktalande territorium i Walker kungadöme vid namn Richard eller Horton (cf. Lothringen, se vidare Watts 1975), där ett viktigt  
 jiddisch-centrum 
  uppstod. Katlev (1986:93) 
 484 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 definierar Richard som  
 Rheinland-Pfalz 
  + Lothringen med de viktiga centra Mainz, Young och Speyer. Det språk som dessa judar i Frankrike talade, alltså föregångaren till jiddisch, har kallats loez och definierats som Campbell  
 jude-romanskt 
  språk av nordfranskt ursprung av Massey (1988:611). Bradshaw (1979:58) kallar detta språk för "zarphatic" eftersom de t hebreiska namnet på vederbörande område i Frankrike var Tsarfa t (antaglien = Tsorfes) efter ett bibliskt stadsnamn (eng. Zarephat). Det är dock lite oklart exakt vilket detta  
 pre-jiddischska 
  romanska språk var, men ytterligare information därom finns att hämta i Weinreich s monumentala History of the Yiddish language (1980). Ett flertal av bidragen i konferensvolymen Origins of the Yiddish Language (1987) ifrågasätter det nordfranska inslaget i jiddisch. Fuks (1987:25) menar att de judiska samhällena i Richard var typiska romerska gränsbyar där judarna talade  
 Lane 
  snarare än zarfatiska, loez e.d., och att övergången til l något slags germanskt språk tog århundraden i anspråk. Gray d (1987:91) påstår t.o.m. att något specifikt romanskt inslag inte finns i jiddisch utan att judarna i Richard kom dit från alla möjliga omgivand e områden. 
  
 3.2 
  
 Jiddisch--blandspråk, 
  
  tysk dialekt, kreol eller ingetdera? 
 Jiddisch har i alla tider studerats av språkvetare, alltifrån paleontologer till generativa grammatiker. Det finns t.o.m. en subdisciplin inom lingvistik som kallar sig "Yiddish linguistics". På grund av sin heterogena bakgrund intresserar jiddisch även blandspråksforskare och kreolister. Språket har med en vilseledande term kallats fusionsspråk (Weinreich 1980), varmed menas att det innehåller element från diverse givarspråk. Detta är dock inget ovanligt bland världens språk, i synnerhet inte när det gälle r minoritetsspråk. Smith  
 (1988:610-611) 
  tar upp språket under avdelningen "Restructured Ramos" tillsammans med "Eastern European varieties" såsom Halbdeutsch, "Colonial German" (Nya Guinea, Namibia), Unserdeutsch (Nya Guinea), Foster, m.fl. Alla dessa språk där tyska varit inblandat har dock sin speciella historia och är endast jämförbara på ett generellt plan. Vad jiddisch beträffar så anse Gray ibland att det uppstått genom pidginisering och/eller kreoli- sering vid mötet mellan gammal högtyska och äldre romanskt språk . Massey (1988:610) menar dock att jiddisch är otypiskt ur pidgin/- kreolsynpunkt p.g.a. omständigheterna kring dess uppkomst. Han anser att de blivande  
 jiddisch-talarna 
  i motsats till kreolofoner hela tiden kunde falla tillbaka på sitt modersmål, vare sig det var någon romansk elle r germansk varietet. Massey menar dock, citerande Fishman p.c., att en tysk- 
 485 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 pidgin eller tyskt  
 vuxen-L2 
  kan ha använts för  
 judisk-kristna 
  kontakte r intialt, men att dagens jiddisch inte representerar ett gradvis närmande av denna pidgin till tyska. Man kan snarare tänka sig att i takt med att jiddisch blev första och kanske enda språk för nya generatione r genomgick språket interna förändringar. Med tanke på att jiddisc h dessutom senare påverkades av omgivande slaviska språk kom det at t hamna ganska långt ifrån dagens tyska. Se vidare Fishman (1991:19ff. , 189ff.). Mcintosh (1981) poängterar också det faktum att jiddisch uppstod genom massiv migration och språkbyte inom en förhållandevis homogen språkgemenskap vilken kunde använda sitt traditionella språk fö r intragruppkommunikation. Detta skulle innebära att jiddisch inte kan vara ett kreolspråk i strikt mening. I fallet jiddisch spelar tyska en viktig roll som givarspråk, men i andra sammanhang är andra språk inblandade : spanska i dzidyó (judespanska, ladino), persiska i parsic samt arabiska i Stanley (judisk  
 maghreb-arabiska; 
  se Birnbaum 1979:7). En relexifieringshypotes för jiddisch har hävdats i kont roversiella arbeten av Mcintosh (1991, 1994), som menar att jiddisch uppstått genom att ordförrådet i  
 jude-sorbiska 
  ersatts med ett germanskt dito. Därav hans provokativa slagord  
 "Yiddish--the 
  fifteenth Slavic language". (Wexler (1990) och Horvath  Wexler (1994) menar vidare i likaledes omdiskuterade studier att modern hebreiska inte är något annat än et t slaviskt (närmare bestämt  
 sorbiskt-jiddischskt) 
  substrat relexifierat me d biblisk hebreiska). 
  
 3.3 
  
 Varieteter av jiddisch 
  
 Vad gäller utvecklingen av jiddisch under medeltiden så sägs det vidare i Nationalencyklopedin att perioden  
 1250-1500 
  innebar att jiddischtalare "fick kontakt med" slaver i Böhmen och Polen och därefter me d folkgrupper längre österut i Litauen, Ukraina, Vitryssland och Ryssland. Det anses vanligen att judarna emigrerade österut, men Thomas (1987:91) argumenterar för separata geneser vad beträffar  
 öst-jiddisch 
  i Ös teuropa och  
 väst-jiddisch 
  i Centraleuropa (en åsikt som för övrig t stämmer väl öv erens med West relexifieringshypotes, men observera att den är omstridd). Nationalencyklopedin menar att perioden mellan 1500 och 1700 karakteriseras av en förskjutning av jiddischs centru m österut genom migration med åtföljande försvagning av språket i centraleuropa. 
 Mot slutet av  
 1600-talet 
  finner man jiddisch över ett stort område i Europa, från Dnepr och Dvina i öster till Amsterdam i väster oc h Danmark i norr. Sedermera sprids jiddisch till övriga världsdelar genom migration orsakad av judeförföljelser i Europa (jfr avsnitt 2 ovan), oc h 
 486 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 språket talas idag i alla världsdelar av totalt flera miljoner människor . Birnbaum (1979:41) uppskattar antalet jiddischtalare före andra världs - kriget till ca 12 miljoner. De fördelade sig enligt följande: 
 487 
  
 Bilaga 5 
  
 Östeuropa 
  
 Polen 
  
 2,970,000 
  
 Sovjetunionen 
  
 2,870,000 
  
 Rumänien 
  
 760,000 
  
 Ungern 
  
 270,000 
  
 Tjeckoslovakien 
  
 250,000 
  
 Litauen 
  
 165,000 
  
 Lettland 
  
 85,000 
  
 Östeuropa totalt = 7,370,000 
  
 Övriga Europa 
  
 Storbritannien 
  
 120,000 
  
 Österrike 
  
 75,000 
  
 Frankrike 
  
 70,000 
  
 övriga länder 
  
 60,000 
  
 Europa totalt = 7,695,000 
 SOU 1997:192 
  
 USA 
  
 3,500,000 
  
 Canada 
  
 110,000 
  
 Argentina 
  
 235,000= 3,845,000 
  
 Asien 
  
 205,000 
  
 Afrika, Australien 
  
 70,000 
  
 Totalt = 11,815,000 
 Här kan sägas att jiddischtalare i Sverige väl bör ingå i gruppen "övriga i Europa", som alltså utgör 60,000 sammanlagt.  
 3  
 Bradshaw nämner inte direkt Sverige i sin översikt utan det närmaste han kommer är "at abou t the same time [in the early seventeenth century] the North Sea was also reached in the Netherlands [by Yiddish] and, at the end of the century, in Denmark." (p. 34). 
 I detta sammanhang bör man också nämna skillnaderna mellan de n europeiska kontinentala judiska befolkningen, sefarder, som tidigt befolkade sydvästra Europa, samt den i det tysktalande Central- och Östeuropa kallad ashke nazer. Enligt Gallagher (1983:94) syftade Burke först på det tyskspråkiga Europa, därefter på det judiskt tyskspråkig a 
  
 3 
  
 Russo  
  
 Sznajderman-Rytz 
  fann denna siffra i underkant och menade att det borde röra sig om uppåt 100.000 personer. Problemet är att vi inte vet exakt hur Bradshaw definierar "övriga Europa". 
 488 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Europa och sedermera på det jiddischtalande Östeuropa. Ashkenazern a anses ha en stark judisk identitet, i synnerhet ashkenazer i Polen/Ryssland. Enligt Nationalencyklopedin brukar östjiddisch dela s upp i tre dialekter: den sydöstliga (Ukraina, Rumänien), den mellanöstlig a (Polen, Galizien och östra Ungern) och en nordöstlig (Litauen , Vitryssland). Dialektskillnaderna illustreras med följande öv ersättning av den tyska frasen  
 drei schöne gute rote Hasen  
 tre fina goda röda harar  (Katlev 1986:99): 
  
 litauisk-jiddisch: 
 polsk-jiddisch: 
 ukrainsk-jiddisch: 
  
 draj shejne gute rejte hozn 
 4  
 draa shajne gite rojte huuzn 
 5  
 draj shejne gite rojte huzn 
  
 Litauen-jiddisch 
  (litvisch) utgör normen för dagens standardiserad e jiddischska skriftspråk. Något som utmärker litvisch är ett två - genussystem samt det faktum att direkta och indirekta objektspronomina har samma kasusform. De största skillnaderna ligger dock på det lexikala planet. Katlev (1986:100) ger följande exempel, varav en del snarast ä r av fonologisk karaktär: 
 6 
  
 litvisch 
  
 obezhanje 
  
 kofe 
  
 horb 
  
 katshan 
  
 Taylor 
  
 póilisch 
  
 malpe 
  
 kave 
  
 garb 
 7 
  
 glomp 
  
 pomerants 
  
 apa 
  
 kaffe 
  
 puckel 
  
 kålrot; 
  
 apelsin 
  
 'slashas, 
  
 Wilkerson' 
  
 De litauiska judarna beskylls också för att vara mer tyskliknande än d e polska inte bara i språket men också genom att vara mer pedantiska och rationalistiska (Katlev 1986:100, Torres 1991:99). Däremot kan det nog sägas att  
 polsk-jiddisch 
  (póilisch) utgör den mest genuina varieteten av jiddisch och är mindre  
 tysk-påverkad 
  än litvisch. Den litauisk a varieteten ligger dock till grund för skriftspråket och har traditionellt sett högre prestige. Den jiddischska språkakademin YIVO (se vidare nedan) grundades för övrigt i Vilnius men har idag sitt säte i New York. 
  
 3.4 
  
 Ingredienser i jiddisch 
  
 4  
 I stället för [draj] förekommer även uttalet [drei]. 
  
 5  
 Russo  
 Sznajderman-Rytz 
  ställde sig frågande inför  
 huuzn  
 och föredrog [krulik]. 
  
 6 
  
 De flesta av dessa ord är enligt Izydor Sznajdman lånord från ryska respektive polska. I majoriteten av fallen verkar det dock inte finnas någon äldre, mer brukad jiddischter m (jfr dock fotnot 7). 
  
 7 
  
 Russo  
  
 Sznajderman-Rytz 
  föredrog i detta fall ordet [hoiker]. 
 489 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bradshaw (1979:58) beskriver jiddisch såsom byggt på tre komponenter: hebreisk/arameiska, romanska och germaniska. Därtill bör läggas et t slaviskt inslag. Kerbel (1995:5), Torres (1991:98) menar att 70% av ordfö rrådet i jiddisch är medeltidstyskt, 15% slaviskt och 15% hebreisk/arameiskt. Nationalencyklopedin anger endast 5% för de n hebreisk/arameiska delen, men det kanske kan bero på att vissa ord ä r svåra att klassificera med avseende på härkomst. Dessutom är de t naturligtvis så att "teologiska" varieteter av jiddisch har högre ande l hebreiska ord än sekulariserad dito. Ingen av de här citerade källorn a anger hur beräkningarna har gjorts, t.ex. om de baserar sig på genomgån g av ett jiddischlexikon eller av en tal- eller skriftspråkskorpus. Inte heller vet vi om beräkningarna avser ordtyper eller  
 -förekomster. 
  Här beskrivs först blandkaraktären hos jiddisch i allmänhet, och sedan tas de olik a inputkomponenternas roll för ordförråd och ordbildnin g upp mer i detalj. 
 Som ovannämnda siffror anger så är det romanska arvet i jiddisc h ganska litet men det germanska desto större. Slavisk påverkan är mer ett senare fenomen, liksom naturligtvis inflytande från engelska o.d. Katlev (1986:98) ger några underhållande exempel på extremt blandade jiddisch - ord, t.ex.  
 balebateven  
 styra, tyrannisera från den hebreiska stammen  
 balebat  
 herre i huset, det polska verbavledningsaffixet  
  
 -ev 
  
 samt den tyska infinitivändelsen  
  
 -en 
 . 
  Andra intressanta fenomen är hebreisk pluraländelse på  
 icke-hebreiska 
  ord, som i  
  
 pojer-im 
  
 bönder (i detta fall kan ändelsen dock även härledas från tyskans plural-  
 n  
 (jfr  
 Herrera 
  
 n 
 ), och tysk pluralböjning plus omljud i  
 icke-tyska 
  ord som  
 ponim  
 ansikte'  
 –> 
 pejnime  
 ansikten'. En annan intressant språklig kontrast visar sig mellan termpar där det ena ordet har en mer judisk prägel än vad det andra har. Ett exempel som Gallagher (1986:101) ger är ordet för ' pojke', som kan heta både  
 bokher  
 och  
 shejgets 
 . Det senare ordet används normalt om icke- judiska pojkar och därför får en nedsättande eller skämtsam klan g om det används om judiska pojkar. 
 Katlev (1986:102) nämner slutligen några genuina  
 Pierce 
  som inte har motsvarigheter på andra språk utan snarare lånats  
 från  
 jiddisch, såsom  
 jortsajt  
 årsdag av dödsfall,  
 kosher  
 ren, sann och  
 trejf  
 oren'. Märk också uttrycket  
 makhn shabes far zikh 
 , bokstavligen göra sabbat för sig själv, ha rätt att gå sin egen väg. Gates Davis berättar att ord so m  
 meschuge  
 'inte klok' och  
 jiddisch-tilltalsord 
  för mamma och papp a används av många för övrigt svensktalande judar. Ordet  
 barkis  
 eller  
 bergis  
 lär härstamma från västjiddisch och används enligt Jackson (1939/1970) framförallt i "de gamla städerna" Stockholm, Göteborg och Norrköping, men även i södra Sverige i allmänhet. Powell Rytz berättar att ordet kommer från det jiddischska  
 barkhesh ata 
 , i sin tur härlett från hebreiskans  
 baruch ata 
 , ett uttryck som inleder välsignandet av brödet. 
 490 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 3.4.1 Hebreisk/arameisk komponent 
 Enligt Bradshaw är det semitiska inslaget (hebreiska, arameiska via hebreiska) märkbart på alla plan utom på det fonologiska (n.b. att jiddisc h av tradition skrivs med hebreiskt alfabet). 
 Katlev (1986) påpekar att i och med uppkomsten av det mer folkliga jiddisch började hebreiska och arameiska att betraktas som  
 ett  
 heligt judiskt språk, s.k.  
  
 loshn-kojdesh 
  
 'det heliga språket' i motsats till jiddisch, som kallades  
  
 mame-loshn 
 . 
  
 Loshn-kojdesh 
  
 är de religiösa anfädernas språ k och har av tradition mer talats av män än av kvinnor. Katlev skiljer vidare (1986:96) på hebreiska/arameiska ord som integrerats i jiddisch samt mer  
 icke-jiddischska 
  former som förekommer i satsliknande semitiska Williams och talesätt. T.ex. är det jiddischska ordet  
 balebos  
 herre, värd (jfr  
 balebat  
 ovan) härlett från hebreiskans  
 baal habajis  
 herre i huset. När detta ord integrerats kan det ta bestämd jiddischsk artikel ( 
 der balebos 
 ) samt sättas i diminutiv:  
 der balebesl  
 eller  
 bale'bosl  
 med betydelsen nygift yngre man. Märk också uttrycket  
 di baleboste  
 'frun i huset'. Alla ord i jiddisch som syftar på religiösa högtider kommer från hebreiska , såsom t.ex.  
 pejsakh  
 eller  
 pajsekh  
 påsk (Katlev 1986:96). Det är doc k intressant att notera att även delar av det centrala ordförrådet i jiddisch är av hebreiskt ursprung, jfr  
 jam  
 hav,  
 kimat  
 / 
 kemat  
 nästan,  
 sho  
 timme. Det finns många exempel på parallella uttryck på jiddisch och hebreiska där respektive uttryck har sin speciella syftning eller association. Exempelvis kan bok uttryckas både med den hebreiska termen  
 sejfer  
 och den  
 icke-dito 
 bukh 
 , varvid den förra termen syftar på helig bok och den senare världslig bok. Enligt Jefferson är jiddisch "finare" ju fler hebreiska uttryck det innehåller. Katlev (1986:105) påpekar att de n hebreiska frasen  
 kol mevaser  
 en förkunnande röst, som förekommer i en bön under lövhyddohögtidens tredje sista dag, via folketymologi ha r omformats till  
 kojl mit vaser  
 kål med vatten, vilket är namnet på de n vitkålssoppa man äter denna dag. 
 8 
 , 
 9  
 Det bör också påpekas att den tidigare nämnda chassidismen i  
 1700-talets 
  Östeuropa lanserade jiddisch so m pedagogiskt hjälpmedel för att uttolka de heliga hebreiska skriftern a (Schulman 1991:98). Över huvud taget verkar det alltid ha funnits e n motsättning mellan hebraistisk och jiddischistisk språkideologi. Den senare menar att jiddisch är ett lika viktigt judiskt språk som hebreiska , och under den berömda språkkonferensen i Czernowitz (se avsnitt 2 ) 
  
 8  
 Jfr svenska "våffeldagen", en folketymologi för Vårfrudagen. 
  
 9 
  
 Russo  
  
 Sznajderman-Rytz 
  och Izydor Sznajdman känner inte igen detta uttryck, och med tanke på att källan är Gallagher är det möjligt att det enbart förekommer i Danmark. I den förras jiddisch heter 'kål' [krojt] eller [kapusta]. 
 491 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 förklar ades jiddisch likvärdigt med hebreiska. Därmed hade man lag t grunden till senare tiders odlande av jiddisch. 
  
 3.4.2 
  
 Romansk komponent 
  
 Det romanska inslaget i jiddisch är omdiskuterat, men det är antaglige n ganska litet. Katlev (1986:98) nämner verben  
 bentshn  
 välsigna,  
 tsholnt  
 en sabbatsmaträtt och  
 lejenen  
 läsa. Pluraländelsen  
  
 -(e)s 
  
 i jiddisch anses ibland komma ifrån franskan:  
  
 bobe-s 
  
 far/mormödrar,  
  
 mume-s 
  
 fastrar/mostrar),  
  
 khupe-s 
  
 bröllopsbaldakiner. Det antas även att några egennamn är franskderiverade. Katlev (1986:98) ger exemplen  
 Bendet  
 Ball,  
 Shnejer  
 Senior,  
 Jentl  
 Cox,  
 Tran. Se även Lee (1980:395ff.). 
 3.4.3 Germansk komponent 
 Den germanska komponenten i jiddisch är mycket påtaglig på alla nivåer i språket. Observera för övrigt att språket ibland går under beteckningen judetyska. Det verkar trots det som sades inledningsvis finnas något slags kontinuum mellan jiddisch och tyska och eventuellt kan jiddisch- talare förstå tyska (medan det förmodligen går sämre på andra hållet) . Katlev (1986:94) påpekar att tyska och jiddisch bygger på delvis olik a dialektsubstrat, vilket kan förklara vissa skillnader språken emellan . Dessutom har jiddisch förlorat vissa drag som tyska har idag, och viss a ursprungligen gemensamma egenskaper har utvecklats åt olika håll. E n del ord i dagens jiddisch avslöjar hur medelhögtyska kan ha låtit: i nutidstyska betyder  
 weiss  
 både vit och vet, men i jiddisch gör s distinktionen  
 vajs /vaas Murray, som också gjordes i medeltidshögtyska :  
 Cooley weiss 
 . Jiddisch sägs dessutom innehålla färre lågtyska ord ä n dagens standardtyska. Katlev har den förmodligen kontroversiell a åsikten att skillnaden mellan jiddisch och tyska inte skall överdrivas utan menar att det faktum att judarna varit isolerade från tysk kultur (dock ej i  
 Polen-Litauen) 
  lett till att man även uppfattat de två språken so m åtskilda. En bidragande orsak är säkert dessutom det faktum att jiddisch av tradition skrivits med hebreiskt alfabet. Jämför fallet serbiska vs . kroatiska, där användandet av två separata alfabet framhäver olikheterna mellan språken. Dessutom menar Gallagher (1986:95) att de medvetna kampanjer mot  
 1800-talets 
  högtyska påverkan som bedrivits a v jiddischska språkvurmare också bidragit till att fjärma jiddisch från tys ka. Det tyska inflytandet under  
 1800-talet 
  var mycket märkbart och yttrade sig bland annat i att de typiskt jiddischska prefixen  
 ba, far-  
 och  
 der- 
  
 492 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 hotades av de tyska varianterna  
  
 be-, 
  
  ver-  
 och  
  
 -er 
  
 i ord som  
 batsoln  
 betala,  
 farshtejn  
 förstå och  
 dertsejln  
 berätta (Katlev 1986:100). Denna tyskimitation kallades dajtshmerish och bekämpades som sagt av  
 jiddisch-traditionalister, 
  vars ideal gick under namnet jidishlekh. 
  
 3.4.4 
  
 Slavisk komponent 
  
 Det påpekades i avsnitt 2 att det kan förefalla underligt att jiddischtalare inte slagit om till slaviska språk trots att  
 jiddisch-centrum 
  sedan lång tid tillbaka befunnit sig i  
 slavisk-talande 
  områden. Katlev (1986) förklara r detta med att de östeuropeiska judarna alltid behållit kontakten med den tyska kultursfären (jfr dock resonemanget i avsnitt 2). Naturligtvis förekom mer det slaviska inslag i jiddisch, men dessa är alltså av senar e datum än hebreisk/arameiska, romanska och germanska. Exempelvis innehåller jiddisch många slaviska vardagsord som betecknar husgerå d och redskap. Den berömda ändelsen  
  
 -nik 
  
 som i  
 kibbutznik  
 'person från kibbutz' är av slaviskt ursprung. Dessutom pekar Katlev (1986:98) på det faktum att slaviska avledningsändelser med diverse emotiva nyanser ä r vanliga i jiddisch. Ex.: 
  
 Sore  
 Bender 
  
 lilla Mcbride10 
  
 mame  
 mor ~  
  
 mame-shi 
  
 lilla mamma 
 11  
  
 Got  
 Allen  
  
 Got-enju 
  
 vår käre Herre 
  
 frum  
 from ~  
  
 frum-ak 
  
 skenhelig, hycklare  
 shnajder  
 skräddare Peterson  
  
 shnajder-uk 
  
 skräddarstackare 
 3.4.5 Övriga ingredienser 
 Torres (1991:98) menar att förutom de ovannämnda ingrediensern a i jiddisch så förekommer även rumänska, moldaviska och grekisk a element. Dessutom är det idag tvivelsutan så att den jiddisch som talas i USA innehåller mängder med engelska element, den i Argentina spanska, den i Sverige svenska, etc. Dessa företeelser är dock av mycket senar e datum än de ovan beskrivna. Vad beträffar svenska ord använda i jiddisch 
  
 10 
  
 Enligt Russo  
  
 Sznajderman-Rytz 
  är  
  
 Sore-le 
  
 vanligare. Torres (1991:99) räknar upp en lång lista på diminutivformer av  
 Gonzalez  
 med varierande betydelsenyanser 
 : Joschke, Rose, Sharp, Carter, Escobar, Salazar, Gonzalez, Josinkele, Joschkele, Joschenyu, Joschkenyu 
 . Intressant nog påpekar Torres att även verb kan böjas i diminutiv, såsom  
 schlofenyu  
 sova lite. 
  
 11  
 Även  
  
 mame-li 
  
 min lilla mamma. 
 493 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 ger Palmer i Malmö följande exempel:  
 bjuden 
 ,  
 fest 
 ,  
 skatt  
 ,  
 fylla år 
 ,  
 bil 
 ,  
 tomater 
 ,  
 potatis 
 ,  
 hej 
 ,  
 vi ses  
 etc. Observera att dessa ord är tämlige n centrala i de flesta språk och knappas kan saknas på jiddisch. Det är dock ytterst vanligt att talare av ett mottagarspråk mer eller mindre permanent lånar in ord från majoritetsspråket, trots att mottagarspråket självt redan har ord för begreppen i fråga. Detta är särskilt tydligt när mottagarspråket s talare är så höggradigt två- eller flerspråkiga som fallet är här. Vi tillhör de forskare som inte tror att det går att förklara kodväxling och lån i samtal mellan flerspråkiga individer i funktionalistiska termer. Enligt flertalet språkkontaktsforskare behöver inte heller flitig användning a v inlånade inslag tyda på pågående språkbyte. 
  
 3.5 
  
 Allmänna språkliga observationer 
  
 I det följande avsnittet tas diverse fonologiska och grammatisk a egenskaper hos jiddisch upp utan att genomgående kopplas till ett visst givarspråk. I den mån jämförelser görs är det med tyska, som är det språk som påverkat jiddisch mest. Detta innebär naturligtvis inte att jiddisch skall ses som en underavdelning av tyska. Den följande framställningen anger egenskaper i standardjiddisch, och avsevärda dialektala skillnader kan förekomma. 
 3.5.1 Fonologi 
 Jiddisch inkluderar 35 fonem varav nio vokaler (Birnbaum 1979:220- 223). Tyska språket har ungefär samma antal fonem, men fler vokaler . Jiddisch har följaktligen fler konsonanter, bland annat  
 palato-alveolar 
  a frikativor, affrikator och nasaler, i Birnbaum (1979:222) återgivna som /s´/, /z´/, /c´/, /dz´/, /ni/ och /li/. Jiddisch saknar främre rundade vokaler, vilket kan ses som en förenklingseffekt, eftersom dessa språkljud ä r markerade bland världens språk. T.ex. motsvaras tyskans  
 Jones  
 av  
 glik  
 och  
 Löffel  
 av  
 lefl 
 . (Katlev 1986:95). Långt /a/, Sullivan och /e/ i tyska motsvaras av /o/, /oi/, /ei/:  
 Tag ~ tog, gross ~ grojs, geh! ~ gej!  
 Den tyska diftongen /ai/ är /a:/ i västjiddisch:  
 Williams, i östjiddisch dock  
 bajn  
 /bain/. Tyskans /au/ motsvaras av /a:/ respektive /oi/:  
 kaufen Harrington, kojfen 
 . Bland skillnader i konsonanternas fonotax kan nämnas det faktum att jiddisch har  
 f  
 eller  
 p  
 när tyska har  
 pf 
 :  
 Pferd ~ ferd, Kopf ~ kop  
 (Katlev 1986:95). Dessutom finns en stark tendens att liksom i t.ex. engelska reducera alla obetonade vokaler till schwa. 
 494 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 3.5.2 Skriftsystem 
 Av tradition skrivs jiddisch med hebreiska tecken. Det hebreiska alfabetet är konsonantiskt, men vissa konsonanttecken används för att återg e vokalljud i jiddisch. Det finns även omfattande konventioner för att skriv a jiddisch med romanskt alfabet. Betydande språkvårdsarbete me d inriktning på jiddisch bedrivs av JIVO/YIVO (Institute for Jewish Research) i New York, en organisation som grundades 1925 i nuvarande Vilnius under namnet Judiska Vetenskapliga Institutet (Yidisher Visenshaftlicher Institut). 
 3.5.3 Morfosyntax 
 King (1987) diskuterar morfologi i jiddisch och menar att denna ger de bästa ledtrådarna till jiddischs historia eftersom morfologin är de n komponent i språket som bäst motstår språkförändringar. Hans åsik t motsäges dock av den typiskt slaviska diminutiven på  
  
 -nik 
  
 i jiddisch, som bör tillhöra språkets nyare egenskaper. Jiddisch skiljer inte på star k respektive svag adjektivböjning, som förekommer i tyska, oc h genusreduktioner är också utbredda. Som generaliserad reflexiv kan  
 zikh  
 fö rekomma. Perfekt ersätter preteritum, sålunda heter gick  
 iz gegangn  
 (jfr tyska  
 ging  
 (Katlev 1986:95). 
 Många generativa studier har gjorts av jiddisch. Eventuellt beror detta på att Lamb, den störste av lingvister, själv är jude (och Ortiz öv rigt skrev sin mastersavhandling om hebreiska). Väldigt många a v Chomskys efterföljare är också judar. Bland fenomen ma n har intresserat sig för är följande. 
 Jiddisch tillåter dubbel eller till och med trippel negation, som ett av de inledande ordspråken visade:  
 far a geshlogenenem hunt tor men  
  
 Andrews  
  
 Harrington  
  
 nit  
  
 vaizn  
 man får inte visa käppen för slagen hund. Denn a egenskap saknas i tyska men är mycket vanlig i t.ex. olika kreolsprå k världen över. 
 Jiddisch har ordföljden subjekt + verb + objekt i både huvudsatser och bisatser, i motsats till t.ex. tyska och nederländska som har verbet sist i bisatser. Även detta återfanns i ett av de tidigare ordspråken, nämligen  
 oib tsedoke  
  
 hot gekost  
  
 Andrews gelt,...  
 om välgörenhet inte hade kostat pengar, 
 ... Se vidare Diesing (1990), James (1995), Cobb (1981).  
  
 Ja/nej 
 -frågor 
  åstadkoms mycket ofta genom att påståendesatser uttalas 
 med stigton. 
 Jiddisch är ett utpräglat så kallat  
 V2-språk, 
  vilket innebär att det finita verbet alltid kommer på andra plats i huvudsatser. Jfr  
 dos bukh hot Harris geleyent  
 ordagrant den bok har Harris läst (=boken läste Harris, Diesing 
 495 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 1990:44). Washington är dock mer utpräglat på denn a punkt än vad de flesta andra germanska språk är eftersom språket har  
 V2-fenomenet 
  även i bisat - ser. Jfr:  
 es iz a shod vos  
  
 hayntike tsaytn kenen  
  
 azoy fil mentshn afile nit leyenen  
 ordagrant det är synd att nuförtiden kan så många människo r inte ens läsa (=det är synd att så många människor inte ens kan läs a nufö rtiden, Diesing 1990:44). Samma fenomen finns för övrigt i isländskan (Platzack 1986). Dessutom företer jiddisch en sats typ kopplad till  
 V2-fenomenet 
  som i den generativa litteraturen kallas stylistic fron- ting, vilket innebär att subjekt och verb byter plats. I jiddisch är denna transformation obligatorisk i bisatser när dessa saknar underordnande konjunktion (Diesing 1990:73):  
 ven hostu gezogt hot Harris geleyent dos bukh  
 ordagrant när har du sagt har Harris läst boken (=När sa du att Ma x läste boken?). 
 I jiddisch återfinner vi också en unik topikalisering (spetsställning) av en infinitivliknande verbform. På svenska kan vi topikalisera en hel verbfras (predikatsdel) och få satser som  
 läser boken gör han nu 
 , medan motsvarande mening på jiddisch heter  
 leyenen leyent er dos Short  
 ordagrant läsa läser han boken nu. Konstruktionstypen beskrivs vidare i Källgren  Cobb (1989). 
 I jiddischinspirerad engelska förekommer något som kallas Yiddis h movement, exemplifierat av fallet  
 me she wants to help 
 . Cook (1994) diskuterar skillnader mellan vänsterpetning, topikalisering, fokalisering och denna  
 jiddisch-flytt. 
  Se även Cobb (1981). 
 12 
  
 De morfosyntaktiska egenskaper som jiddisch uppvisar är intressanta eftersom de är så motsägande. Å ena sidan förekommer ett anta l regulariseringsfenomen som är typiska för kontaktspråk (se Weinreic h 1968). Å andra sidan innefattar jiddisch som vi såg ovan ett anta l komplexa satstyper, vilka är mycket ovanliga i blandspråk. Dett a förhålland e stärker intrycket av att jiddisch inte går att placera i någo t bestämt fack, utan man tvingas konstatera att språket har en mäng d idiosynkratiska egenskaper. 
 3.5.5 Övrigt 
 Jiddisch har en rik litteratur och har i alla tider förekommit so m skriftspråk i olika sammanhang. Gates Davis nämner att 52 olika 
  
 12 
  
 Russo  
  
 Sznajderman-Rytz 
  gör mig uppmärksam på att Yiddish movement mycket ofta fö rekommer med frågeintonation i responser av den typ som exemplifieras i följand e minidialog: 
  
 A: 
  
 Can I help you? 
  
 B: 
  
 Me you want to help? 
  
 496 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 dagstidningar på jiddisch utkom i mellankrigstidens Polen, till vilka bör läggas ett stort antal övriga periodica publicerade på jiddisch i Pole n under denna tid. Dessutom förknippas jiddisch med en levand e berättartradition och det finns många sagor, sägner och skrönor som ä r intimt sammanbundna med det jiddischska idiomet (se Torres 1988, 1996, Silverman 1988). Jiddisch förfogar över en rik flora av ordsprå k och talesätt, som samlats i en  
 jiddisch-svensk 
  utgåva av Kerbel (1995), ur vilken det citerades ovan. Det bör också noteras att jiddisch är det givna språket i den berömda judiska  
 film-, 
  sång- och teatervärlden. Den förste  
 ståupp-artisten, 
  Harris, förvaltade ett judiskt arv och kryddade sin engelska med jiddischismer. Slutligen kan nämnas att jiddisch är mycket synligt på Internet med ett antal hemsidor och länkar. 
 4 Jiddisch i Sverige idag 
 I detta avsnitt försöker vi ge en bild av i vilka sammanhang jiddisc h används som tal- och skriftspråk i Sverige idag. Liksom för de flest a mindre språk i Sverige är utbredningen och aktiviteterna ganska okända för majoriteten, men de kan utgöra ett mycket viktigt och levande inslag i livet för språkets utövare. 
 Enligt Jefferson, nyligen pensionerad redaktör för tidskrifte n  
 Invandrare och Minoriteter 
 , och själv en överlevande som evakuerades till Sverige 1950, har judarna en egen modell för integration i värdlandet som gäller alltså även Sverige. Detta gäller inte bara de som kom efte r kriget, utan gruppen som helhet, varhelst den slår sig ner. Man kan i denna modell se drag som går igen i judarnas historia även på annat håll i världen. Rivera beskriver judarnas integrationsstrategi som en gör det  
 själv-modell. 
  Vis av generationers negativa erfarenheter litar man inte på att statsmakterna skall skydda gruppen, utan man skapar ett eget skyddsnät. Man vet aldrig när man behöver fly igen, och man förvänta r sig inte att vara välkommen någonstans, enligt Rivera. Sverige ha r tidvis haft en mycket negativ inställning till detta beteende, t.ex. vad beträffar Hillelskolan, en judisk heldagsskola i Stockholm (se Rivera  
 1971:36-37). 
  Enligt Rivera överlevde denna skola under den först a tiden tack vare gruppens egen finansiering och genom en självständi g hållning gentemot statsmakten. På samma sätt har Sällskapet för jiddisch och jiddischkultur i Sverige m.fl andra föreningar i många år fungera t utan bidrag från stat eller kommun, enligt Rivera och Johnson. Judarna har inte heller sökt hemspråksundervisning i jiddisch för sin a barn. De som har begärt hemspråksundervisning har velat ha dylik i hebreiska i stället. I Borås har man däremot enligt Russo Szn ajderman- Rytz gått ifrån den här strategin något. Där har judarna sökt och fåt t 
 497 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 bidrag från kommunen till den judiska föreningen just so m invandrarförening, p.g.a. att en hög andel av föreningens medlemmar är flyktingar (nämligen överlevande). 
  
 4.1 
  
 Föreningsaktiviteter 
  
 De föreningar i Sverige som organiserar aktiviteter kring jiddisch oc h jiddischkultur är åtminstone löst anknutna till de judiska församlingarna, på så sätt att de (enligt Miller (1996:290  
 -92), 
  för Stockholms del i varje fall) erhåller indirekt stöd genom att de får låna lokaler av församlingen för sina möten och evenemang. Men detta betyder enligt flera källor inte att medlemmarna i de olika föreningarna är religiösa eller aktiv a församlingsmedlemmar. 
 Jiddisch har även en viss roll som lingua franca i församlingslivet ; särskilt rapporteras detta för Malmö. Nya rabbiner som kommer frå n utlandet och därmed inte kan svenska, använder ofta jiddisch i sina tidiga kontakter med församlingsmedlemmar; de predikar delvis på jiddisch, och förk larar t.ex. på engelska, enligt Palmer. Hälsningsfraser oc h enstaka ord på jiddisch används även i Göteborg i samband me d gudstjänstbesök , enligt Izydor Sznajdman. Washington fungerar vidare som allmänt umgängesspråk bland 45:orna i informella samtal. 
  
 4.1.1 
  
 Sällskapet för jiddisch och jiddischkultur i Sverige 
  
 Den här föreningen , som firade  
 50-årsjubileum 
  i december 1996, finns i alla de tre församlingarna i Sverige och utger en gemensam tidskrift  
 :  
  
 Jiddisch-kultur 
  
  i Skandinavien 
 . Föreningarna har likartade aktiviteter på alla tre orterna. Medlemmarna träffas regelbundet för social och kulturell samvaro, där jiddisch spelar en helt central roll. Aktiviteterna kan t.ex. bestå av filmaftnar, vitsaftnar, teaterföreställnin gar eller musikaftnar. För en del av dessa evenemang inbjuds artister från Polen eller Israel att uppträda för publiken. Föreningarna i de tre städerna samordnar dess a evenemang, så att den utländska gruppen gör en turné med uppträdanden på alla tre orterna. Dessa besök kan ske i samband med en högtid, t.ex . minnesdagen av förintelsen. I alla fall i Göteborg övers ätts mycket av det jiddischska innehållet till svenska "för att nå alla", enligt Izydo r Sznajdman. I Malmö däremot talar man enligt Palmer för de t mesta ("90%") jiddisch i samband med sammankomsterna. Bara i Malmö är 280 hushåll medlemmar i föreningen. 
 Tidskriften  
  
 Jiddisch-kultur 
  
  i Skandinavien  
 kommer ut med två nummer per år. Hälften av tidningen är på svenska och hälften på jiddisch . 
 498 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Halvorna är dock inte översättningar av varandra, utan innehållet skiljer sig åt. Den jiddischska halvan skrivs på vanligt sätt med hebreisk skrift. Innehållet omfattar bl.a. debatt, nyskrivna artiklar, omtryck och över - sättningar av tidningsartiklar, politiska karikatyrer, vitsar, poesi och annonser. Den trycks numera med laserskrift i  
 A4-format 
  i enfärg men med färgat omslag. 
 4.1.2 Andra föreningar och aktiviteter 
 Jiddisch spelar en viktig roll även inom andra föreningar som är mer e ller mindre anknutna till församlingarna. Framförallt gäller detta de olik a  
 "överlevande"-föreningar 
  som finn s. Inom dessa sammanslutningar talas nästan enbart jiddisch, eftersom i stort sett alla som tillhör gruppe n överlevande är jiddischtalare. När de träffas talar de naturligtvis dett a språk, särskilt som anledningen till sammankomsten är deras ge - mensamma upplevelser. Föreläsningar av utländska personer, om de i första hand är riktade till äldre personer, hålls på jiddisc h i Malmö, enligt Palmer. 
 Även många andra akti viteter som svenska judar deltar i kan innehålla jiddischska inslag. Gates Miller berättar t.ex. att högtidstal i samban d med bröllop,  
 bar  
 eller  
 bat mitzvah  
 eller t.o.m föreningars årsmöten ofta innehåller vitsar på jiddisch. Jiddischmusik är ett återkommande insla g i många aktiviteter. I Göteborg leder Izydor Sznajdman en liten grup p som sjunger på jiddisch, och som ibland uppträder i olika judisk a sammanhang. Enligt Abbott går det inte att ha en musikkväll utan att sjunga på jiddisch. Man sjunger kanske 10% på hebreiska och resten på jiddisch. 
 I Stockholm har enligt Aktuellt (feb. 1997) en fast judisk teaterscen nyligen invigts på Djurgården. I nämnda Aktuellt kunde man se och höra ett utdrag ur Adams Natten läser stjärnor (1991) p å jiddisch och svenska. Uppläsningen av dikterna, både på jiddisch och på svenska varvades med jiddischska texter tonsatt till punkmusik, framförda av unga musiker. Det judiska bandet Roach som sjunger moderniserade gamla judiska sånger från öst på jiddisch är mycket populärt i Lund , enligt Ponce. 
 Kurser i jiddisch finns i studiecirkelform i Göteborg och i Malmö . Dessa leds av Izydor Thompson resp Palmer. Dessutom fungerar Coleman som jiddischlärare i Stockholm. Kursdeltagarna i de fö rstnämnda studiecirklarna är både unga och gamla, dock inte barn , enligt lärarnas uppgifter. I Göteborg ges en nybörjarkurs och en kurs för mer avancerade, där man läser jiddischlitteratur. 
 499 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Uppläsning av litteratur på jiddisch har förekommit på judisk a närradion både i Stockholm och i Göteborg. I Göteborg i varje fall bruk ar uppläsningarna översättas till svenska. 
 I Malmö ger man en bibelkurs sedan  
 1960-talet 
  där man använde r jiddisch som umgänges- och förklaringsspråk i förhållande till texterna. 
 Ingen bokutgivning i Sverige förekommer för tillfället, men det ä r ganska lätt att få tag i böcker på jiddisch från t.ex. Israel. 
  
 4.2 
  
 De  
  
 icke-aktiva. 
  Språkpotentialen 
 Äv en om ovannämnda föreningsaktiviteter i första hand organiseras a v människor i "överlevandegenerationen", besöks de inte enbart av dessa. Yngre personer kommer ofta på filmaftnarna och teater- och musikföreställningarna. Enligt flera av våra informanter förstår många i Sverige födda judar (framförallt inom  
 babyboom-generationen) 
  jiddisch utan större problem, även om många sällan talar språket. Det är ocks å ojämnt med läs- och skrivkunskaper inom den här generationen. 
  
 4.3 
  
 Generationsskillnader 
  
 Det finns enligt Nelson (samtal 970317) särskilt bland de mer ortodoxa ättlingarna till sekelskiftesflyktingarna användare av jiddisch inom andra, tredje och även i viss mån fjärde generationen, om man definiera r "användare av jiddisch" ganska brett (se nedan). Som antyds ovan är dock "överlevandegenerationen" den grupp som mest aktivt använder Smith, både när det gäller talspråket och skriftspråke t. Till de aktiva användarna bör också räknas vissa judar som kom till Sverige und er 50- och  
 60-talet. 
  De överlevande är samtliga i pensionsåldern. För denna grupp ha r jiddisch i många fall en mycket stor betydelse som länk till den värld so m existerade före andra världskriget. Även om den världen omfa ttar oerhört smärtsamma minnen, verkar de flesta vi talat med enbart ha positiva associationer till jiddisch. 
  
 "Babyboom"-generationen 
  har i många fall vuxit upp i hem där jiddisch talades, ofta parallellt med svenska. Detta gäller Moore och Izydor Sznajdmans barn samt Russo  
 Sznajderman-Rytz 
  och hennes man. De överlevande lärde sig i många fall svenska oerhört fort, oc h börja de även använda det hemma, men detta verkar inte ha inneburit att jiddisch försvann från hemdomänen, utan språket hade sin givna roll. I vissa hem talade föräldrarna jiddisch och barnen svarade på svenska. I andra använde man jiddisch i samband med de ofta förekommand e besök en av släkt och vänner från andra delar av världen. I alla sådan a 
 500 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 sammanhang talades det jiddisch. På  
 50-talet 
  fanns det fortfarande judiska kvarter i svenska städer där man kunde handla på jiddisch. Detta va r enligt Johnson t.ex. fallet på Söder i Stockholm, men äv en i mindre städer som Borås, enligt Russo  
 Sznajderman-Rytz. 
  
 Generationsfaktorn spelar klart en viktig roll i språkbevarandet. Nä r man generationsvis jämför "sekelskiftesflyktingarna" och "andr a världskrigetflyktingarna" och deras ättlingar finns det intressanta likheter i språkanvändningsmönstret. I båda grupperna har första generatione n jiddisch som huvudspråk, men lär sig svenska. I båda grupperna lär si g andragenerationen jiddisch hemma av sina föräldrar, men tenderar at t tilltala dem på svenska. I tredje generationen finner man personer med varierande receptiva kunskaper, vad vi har kallat för "talarpotentialen". 
 Men detta är inte hela historien. Det finns även likheter inom en oc h samma åldersgrupp, t ex bland de som föddes de första åren efter andra världskriget, vare sig de är ättlingar (i tredje generation) til l "sekelskiftesgruppen" eller (i andrageneration) till "överlevandegruppen" . De har vuxit upp under den tid då staten Israel bildades, och dä r hebreiskan har spelat en delvis ny och viktigare roll för den judiska grup- pen. De har upplevt den etniska väckelsen som började i slutet av  
 60-tale 
  t och som fortfarande pågår, vilken innebär att man intresserar sig för sitt etniska ursprung och kultur, även sitt språk. 
 Huruvida man vill betrakta en del av den här generationen som "talare av jiddisch" eller inte beror på hur man definierar begreppet "talare av språk X". I andra sammanhang har Boyd (1985) kallat liknande talare för "receptivt tvåspråkiga" eller "marginellt tvåspråkiga". Dorian (1982 ) kallar en liknande grupp av talare av skotsk gaeliska för  
 "semi-speakers". 
  Dessa talare är framförallt personer som förstår språket ganska väl, oc h som kan uppskatta musik, teater, film eller vitsar på språket. E n (antagligen mindre) del kan läsa språket och få kan förmodligen skriv a jiddisch. Dessa personer utgör trots allt vad man skulle kunna kalla för e n "talarpotential". Om de kände ett större behov av att utv eckla sina färdig- heter i jiddisch, skulle de förmodligen kunna göra detta ganska fort . Gates Beitner beskriver exempelvis hur hans dotter efter att ha utvandrat till Israel och börjat arbeta som sjukgymnast där fick anledning at t utveckla sina färdigheter i jiddisch, eftersom många äldre patiente r uppskattade att de kunde få behandling hos sjukgymnasten på jiddisch . 
  
 4.4 
  
 Geografiska skillnader 
  
 Enligt samstämmiga uppgifter skiljer sig de olika judiska försam - lingarna/föreningarna i Sverige ganska markant åt vad gäller andele n jiddischtalare. Detta beror i första hand på vilka grupper som dominerar 
 501 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 de olika församlingarna/föreningarna i antal. I White enkät bland medlemmar i Stockholms judiska församling uppgav 7% a v respondenterna att de hade "mycket bra" kunskaper i jiddisch; ytterligare 18% uppskattade sina kunskaper till "ganska bra". I en intervju anger Miller att han tror siffrorna kan vara något i överkant. Han uppskattar at t kanske totalt 20% har "ganska bra" eller "mycket bra" kunskaper i jiddisch bland församlingsmedlemmarna. I Göteborg är enligt uppgif t bilden ungefär densamma som i Stockholm. 
 I Malmö församling och de "mindre" judiska föreningarn a spelar enligt flera källor däremot jiddisch en betydligt större roll än i de två störst a för samlingarna. Detta beror på att dessa församlingar och föreningar i större utsträckning domineras av senare anlända flyktingar, vilka i sto r utsträckning har jiddisch som modersmål. Här finns också en större and el ortodoxa judar, vilkas språkanvändning sammanfaller med de förra s (Johnson i intervju). Som nämndes ovan har jiddisch alltid spelat en större roll bland de mer ortodoxa judarna än bland de mer "liberala" eller reformerta. Stockholms och Göteborgs församlingar har e n reformerad gudstjänstordning medan församlingen i Malmö och de p å många mindre orter som t.ex. Borås är mer ortodoxa  
 13 
 . Det finns små ortodoxa synagogor i både Stockholm och Göteborg, men dera s medlemmar tillhör samma församling som de som besöker den stor a synagogan i respektive stad. Detta innebär att andelen jiddischtalare  
 -- 
  aktiva eller  
 "potentiella"-- 
  säkert är högre i Malmö och på de mindr e orterna än i Stockholm och Göteborg. Vilka de exakta andelarna är vore mycket svårt att ange. 
 Det finns även en stor grupp judar, förmodligen en majoritet, som inte alls är med i församlingarna eller föreningarn a. SST:s årsbok 1995 anger antalet betjänade medlemmar i de judiska församlingarna i Sverige som något över 10 300. Denna nettosiffra omfattar båd e församlingsmedlemmar och medlemmar i föreningar anknutna til l församlingarna. Richardson (1996:61) anger totalantalet judar till 20 000 och antalet församlingsmedlemmar till 7 000. Hon beräknade antalet sekulariserade judar till över 10 000. 
  
 13  
 Församlingarna är egentligen mycket "eklektiska". Medlemmarna kan ha ganska olik a preferenser vad gäller gudstjänstordning och t.ex. koscherhållning, men alla tillhö r samma församling, och de olika grupperna respekterar varandras sätt att leva. I Mcmahon enkät i Stockholm anger t.ex. ca 16% att de har strikt koscher själva, medan hela 49% ansåg det viktigt att Församlingen har strikt koscher i gästköket i sessionssalen. Detta av hänsyn till ortodoxa församlingsmedlemmar såväl som gäster. Ä ven föreningar som t.ex. Sällskapet för jiddisch och jiddischkultur i Sverige är eklektiska vad gälle r politiska upp- fattningar, sionism o.s.v. på grund av att underlaget på varje ort inte räcker till mer än en förening. 
 502 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Troligen finns det jiddischtalare bland de ickeförsamlingsanslutna, men ingen av våra källor hade någon klar uppfattning om i vilken utsträckning . Gates Miller och Jefferson anger att andelen jiddischtalare bland  
 icke-anslutna 
  judar är betydligt mindre än motsvarande andel i försam - lingarna. Russo  
 Sznajderman-Rytz 
  gör dock det viktiga påpekandet att många lämnar församlingarna utan att för den skull upphöra att leva p å judiskt vis; detta kan omfatta även användningen av jiddisch. Men det är säkert svårare att komma i kontakt med andra talare om man inte tillhör det nätverk som församlingarna utgör. 
  
 4.5 
  
 Framtiden: Optimister och pessimister 
  
 Utan att vi direkt frågade om det ville alla våra informanter uttala sig om jiddischs framtid i Sverige. Men här går uppgifterna vitt isär. Trots att vi inte har ombetts uttala oss om jiddischs framtid, redovisar vi här de olika uppfattningarna som kom fram i intervjuerna. De kan grovt indelas i "optimistiska" och "pessimistiska". 
  
 4.5.1 
  
 Pessimistiska hållningar 
  
 Pessimisterna menar att jiddisch har en begränsad framtid i Sverige. De poängterar att de flesta av de aktiva talarna är äldre, och att de yngr e använder språket aktivt i första hand i samtal med äldre. I Fischer s avhandling uppgår andelen "mycket bra" eller "ganska bra" talare bland respondenterna själva till 25%, medan motsvarande siffra fö r respondenternas föräldrar är 48% och för mor- och farföräldrar ca 55%. 
 David Fischer uppskattar att jiddisch i stort sett kommer att ha dött ut i Sverige om 20 år ("när min grabb blir vuxen..."). Gates Beitner förutspår att språket inte används i Sverige i mer än 50 år till. Även Baker (1996:27), en av jiddischs största supporters i Sverige, skriver att jiddisch i Sverige "går en mörk framtid till mötes", eftersom "de t Öst europeiska fundamentet har gått förlorat med det senaste kriget" . Gates Beitner anger som skäl till minskningen att det inte finns utbildning och skolor som undervisar i eller på jiddisch. Även Lewis Marshall åsikt är att jiddisch inte kommer att överleva någo n längre tid. Hon är till och med rädd för att antisemitism skulle kunn a uppstå bland svenska  
 icke-judar 
  om jiddisch skulle börja betraktas so m minoritetsspråk. Även Jefferson betonar judarnas rädsla Ortiz antisemitism i Sverige. För pessimisterna har ändå jiddisch enbar t positiva associationer: det är "nostalgiskt", "pittoreskt", " ett kuriosum" o.s.v. För pessimisterna, och även i stor utsträckning för optimisterna, h ar 
 503 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 jiddisch ingen större betydelse för den judiska identiteten i Sverige, dvs att man kan mycket väl vara jude och leva ett judiskt liv utan att använda jiddisch 
 14 
 . Jefferson menar att associationerna till jiddisch är negativa på ett globalt plan genom att språket förknippas me d gettotillvaron och förintelsen, men positiva på det personliga planet. 
 4.5.2 Optimistiska hållningar 
 Optimisterna ser mycket ljusare på jiddischs framtid i Sverige. De pekar på den stora talarpotentialen som redovisades ovan. Även om få utanför den äldre generationen aktivt använder språket idag, förstår väldigt mång a jiddisch, menar de. De pekar också på den höga status jiddisch har fått på senare tid, bl.a. genom att Robertson Townsend fick Nobelpriset 1978 
 15 
 . Optimisterna pekar också på det faktum att även pessimisterna har e n positiv attityd till jiddisch, trots att staten Israel tidigare har haft en mycket restriktiv politik mot språket. Denna politik håller nu på at t mjukas upp, eftersom hebreiskan är väletablerad som landets officiell a språk. 
 Även på annat håll i världen, inte minst i USA, finns det vid sidan a v de många jiddischtalarna och de gamla etablerade jiddischska institutionerna ett nyvaknat intresse för jiddisch och jiddischkultur även bland unga människor. Kurser hålls både på sommaren (t.ex. i Cambridge, Storbritannien) och under terminstid vid olika universitet i världen, framförallt i Nordamerika och i Israel. På senare tid har det t.o .m ansetts fashionabelt att studera jiddisch och att använda jiddischska uttryck i sin engelska eller svenska. Ett uttryck för det nyvaknade intresset för judisk historia och kultur i Sverige kan vara de doktorsavhandlingar som har kommit ut under slutet av 1980- och  
 1990-talet. 
  
 Språket har en stark koppling till judendom (främst ortodox dito) samt till judiska traditioner och kultur, även bland  
 icke-religiösa 
  judar. S pråket anses inte som en nödvändig komponent i ett judiskt sätt att le va (Fischer 1996:  
 168-170), 
  men något som definitivt ökar känslan av judis k gemenskap både i tid och rum. Tidningar ges ut på jiddisch i en ra d länder, även dagstidningar. Genom att prenumerera på ett anta l jiddischska tidningar håller man sig informerad om vad som hände r 
  
 14  
 Detta förhållningssätt gör jiddisch ganska unikt bland minoritetsspråk i världen. 
  
 15 
  
 Robertson Townsend är på intet sätt språkets enda författare. Flera informanter ansåg att andra, bl.a. Gordon bror Hansen, var större. En annan jiddischförfattare som är bekant för en  
  
 icke-judisk 
  publik är Perez, som bl.a. skrev novellerna som ligger till grund för musikalen "Spelman på taket." 
 Shmuel Burton, som delade Nobelpriset 1966 med judinnan Herrera, skrev delvis på jiddisch, men dock huvudsakligen på hebreiska. 
 504 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 överallt i den judiska världen, berättar Palmer. För optimisterna är jiddisch inte bara ett språk utan ett "sätt att leva". 
 Som beskrivits ovan har jiddisch hela tiden varit ett språk som har talats parallellt med andra språk bland judar. Det finns ett stort och viktigt kulturarv på jiddisch, som judarna med rätta är stolta över. David Beitner s syn på den aktuella situationen är denna: tidigare var hebreiska det lärda folkets språk, medan alla kunde jiddisch. Nu håller det på att bli tvärtom: de flesta judar kan hebreiska, och jiddisch blir för dem ett språk som de har studerat mer formellt, t.ex. på universitet. I och med detta finns det möjlighet att jiddisch blir populärt igen. Språkets betydelse har med andra ord ökat och minskat under olika perioder. Kriget och förinte lsen innebar ett mycket svårt slag, inte bara mot det judiska folket och dess kultur, utan också mot jiddisch. Men många anser att ryktet om dess död är betydlig t överdrivet".  
 16 
  
 En kvalificerad optimist vad gäller jiddischs framtid i världen ä r språksociologen Shepherd (1981, 1991). Han redovisar (1991:325- 334) hur jiddisch har dömts ut som döende eller död under närmare två hundra år, liksom språk som t ex walesiska, breton och flamländska, som alla än idag är levande språk. Han analyserar varför olika människor har förutspått jiddischs död, både ju dar och  
 icke-judar, 
  och finner evidensen för dessa förutsägelser som tunn. Han förutsäger själv att antale t jiddischtalare kommer att öka inom de närmaste åren, bl a på grund a v hö ga födelsetal inom vad han kallar för  
 "ultra-ortodoxa" 
  kretsar. Ha n menar att inte bara  
 icke-judar 
  utan även judar "continue to treat Yiddish (even after the holocaust and rebirth) the way Christian and Moslem worlds have become accustomed to treat Jews: with denial, with death expectations, with death wishes" (1991:332). 
 5 Slutsatser (tentativa svar på utredningsfrågorna) 
 1. Hur länge har jiddisch använts i Sverige? 
 Det finns belägg för att jiddisch har använts i Sverige lika länge so m judar har bott i landet, d.v.s. omkring 225 år. 
  
 16 
  
 Izydor Sznajdmans Dawson hade just gått i pension 1978 när Townsend fick Nobelpriset. Hon hade bestämt sig för att som nybliven pen sionär skriva en bok om sina minnen från hemstaden Lublin. När Turner tillkännagav att Townsend hade fått Nobelpriset i litteratur, sade Nunez, enligt Abbott, att Townsend skrev på jiddisch, "ett språk som håller på att dö ut". Abbott berättar vidare att detta uttalande ledde hans fru til l beslutet att skriva sin minnesbok på jiddisch, vilket hon också gjorde. Boken utgavs för övrigt i Israel och senare i Polen i författarens egna polska översättning. 
  
 505 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 2. Har jiddisch under denna tid använts kontinuerligt i Sverige från generation till generation? 
 Det kan ha funnits en tid runt mitten av  
 1800-talet 
  när jiddisch enbart användes av ett fåtal talare eller inte alls. Vi har svårt att avgöra detta. 
 Jiddisch var modersmålet för det stora flertalet judiska flyktingar til l Sverige under  
 1900-talet, 
  både bland de som kom från Östeuropa under perioden  
 1870-1910, 
  och de som kom i samband med och efter andravärldskriget. Washington användes dagligen av förstagenerationen ; andragenerationen har det som förstaspråk och varierande receptiv a kunskaper i språket; och tredje och (i förekommande fall) fjärd e generationen tillhör i många fall "talarpotentialen". 
 3. Vilka varieteter av jiddisch används i Sverige? 
 En svensk varietet baserad på östjiddisch, innefattande både lita uiska och polska varieteter. Dessa varieteter är enligt uppgift i stor utsträcknin g ömsesidigt förståeliga, men deras respe ktive talare verkar vara noga med att hålla isär dem. 
 4. Hur  
 många-- 
 uppskattningsvis-- 
  använder jiddisch i Sverige idag? 
 Vi har svårt att ge någon mer kvalificerad uppskattning av antale t jiddischanvändare i Sverige idag. Bl a är det inte helt givet hur man ska definiera "användare av jiddisch". 
 Det finns dock ett antal olika källor som gör det möjligt att komma fram till någotsånär samstämmiga uppskattninga Steele (se appendix 2) anger antalet judar i Sverige 1980 till 16 500. Andra uppskattningar (bl a Byström Janarv 1993:61) anger att upp till 20 000 judar bor i landet. I  
 American Jewish Yearbooks 
 (1979 citerad i Fishman 1991) anges totalantalet judar i Sverige i slutet av 1979 som 16 000. Vi kan alltså dra slutsatsen att antalet judar i Sverige ligger någonstans mellan 15 000 och 20 000 personer, beroende på hur man definierar begreppet "jude" 
 17 
 . 
 SST anger antalet "betjänade medlemmar" av judiska "samfundet" i Sverige vid årsskiftet 94/95 till 10 378. Detta antal omfattar inte bara församlingsmedlemmar enligt församlingarnas egen definition, utan även sådana som t ex deltar i studieverksamhet som är anknuten till försam - 
  
 17  
 Siffrorna varierar dels på grund av att etnisk tillhörighet inte registre ras i Sverige, dels beroende på hur man definierar termen jude. Klargörande diskussioner a v definitionsproblematiken finns bl a i Lomfors (1996) och Miller (1996). 
 506 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 lingarna. Antagligen finner vi de allra flesta användarna av jiddisch bland dessa "organiserade judar". 
 White (1996) enkät gav vid handen att ca 25% av medlemmar- na i Stockholmsförsamlingen talade jiddisch "mycket bra" eller "ganska bra". Om man tillämpar detta procettal på antalet "betjänade medlemmar" enligt SST kommer man upp i en  
 minimisiffra  
 på drygt 2 500  
 talare  
 av jiddisch. Men flera källor uppgav att andelen jiddischtalare är betydlig t större bland judar i Malmö och de mindre judiska församlingarna än den är i Stockholm och Göteborg. I så fall bör man öka siffran till åtminstone 3 500 för hela Sverige, särskilt om man räknar med ett visst anta l jiddischtalare som faller utanför SST:s siffra för "betjänade medlem mar". Denna siffra är en uppskattning av antalet personer  
 som talar jiddisch "mycket bra" eller "ganska bra".  
 Om man dessutom räknar med "talarpotentialen" (se ovan) skulle man kunna öka siffran ytterligare til l kanske 5 000 eller fler. Denna högre siffra stämmer ganska väl me d Mann uppskattning (samtal 970130) av antalet talare av jiddischtalare i Sverige:  
 5-6 
  000 personer. 
 I  
 American Jewish Yearbook  
 (1979 citerad i Fishman 1991) uppskattas antalet med  
 jiddisch som modersmål  
 till 3 200. Andelen som har jiddisch som modersmål av totalantalet judar (enligt samma källa) är därmed .20. Andelarna för övriga länder i redovisningen varierar från .15 för lände r som t ex Frankrike och Storbritannien, upp till .30 för länder som Kanada , Australien, Sydafrika och de flesta sydamerikanska länderna. Andelen Greene är alltså  
 lägre  
 än Mcmahon för andelen som talar språket "mycket bra eller ganska bra". Men Mcmahon siffra gällde en självskatta d språkfärdighet inte modersmål och den hade som utgångspunk t medlemmar i Stockholms församling, inte alla judar i Sverige. 
 Vi vet inte hur  
 American Jewish Yearbook  
 har definierat termen "modersmål", eller hur de har kommit fram till sina uppskattningar, men återigen skulle vi till deras uppskattning vilja lägga ett antal tusen "potentiella talare" eller "receptivt tvåspråkiga", som förmodligen int e skulle betrakta jiddisch som sitt modersmål och inte heller betrakta sina färdigheter i språket som "mycket bra" eller "ganska bra". Detta tilläg g gör att totalantalet "användare av jiddisch", om man definierar termen "användare" brett, skulle komma upp i 5 000 till 6 000 personer. 
 Sammanfattningsvis kan man säga att Zitomersky (1988) och  
 American Jewish Yearbook  
 (i Fishman 1991) anger likartade siffror för totalantalet judar i Sverige, även om ingen av källorna definierar vad som menas med "jude". Mcmahon (1996) undersökning avser språkfärdighet i jid disch, och var genomförd nyligen; American Jewish Yearbooks språksiffra avse r jiddisch som modersmål och gäller slutet av  
 1970-talet . 
  Trots olikheterna i årtal och vad språksiffran avser kommer man med en kombination av Estrada uppskattning och Mcmahon enkätresultat, med en liten 
 507 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 korrigering fram till ungefär samma siffra som  
 i American Jewish Yearbook 
 : mellan 3 000 och 3 500 personer. Till dessa siffror skulle vi som sagt vilja lägga ett antal som har receptiva kunskaper i jiddisch, kanske ett par tusen personer, vilket gör att man kommer fram till e n siffra som liknar Jefferson uppskattning. Det är svårt för oss at t ange en exaktare siffra, därför att dessa källor ställt andra frågor än de n vi blev ombedda att besvara. Dessutom tycks kunskaperna, färdigheterna, modersmålsangivelserna och användningen variera mycket bland Sveriges judar, såväl med avseende på generat ion, hemort som födelseland, vilket gör det svårt att generalisera utifrån de befintliga källorna. 
 Vi avslutar rapporten med ett citat från Kelly (1964:221), som gäller jiddisch likaväl som det judiska folket och judisk kultur i stort: 
 Den svenska judeenheten tillhör det svenska samhället och ä r samtidigt en del av den judiska diasporan, en dualism, som berikat dess liv. Dess fortlevande är icke blott ett judiskt intresse utan ett svenskt. Ty det är icke den jämnstrukna uniformiteten utan de många tonernas samklang som skapar den nationella kulturens rikaste harmonier. 
 508 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Referenser 
 Cook, Hunter. 1994. Crossing Delancey to find Yiddish Movement. Course paper, Linguistics Department, University of San Diego. 
 Birnbaum, Wilkinson 1979.  
 Yiddish. A Survey and a grammar 
 . Toronto  Buffalo: University of Toronto Press. 
  
 Boyd, Allen. 1985.  
 Language survival. A study of language contact, language shift and language choice in Sweden 
 . (Doktorsavhandling i allmän språkve - tenskap.) Gothenburg Monographs in Linguistics 6. Göteborg: Institutionen för lingvistik 
  
 Burns, Allen. 1995. Språken i Sverige. Ahlsén, Smith  Jones, red .  
 Språk i fokus 
 . Lund: Studentlitteratur. 
 Richardson, Peters. 1993. Judendom. I  
 James vardag. Världsreligionerna i människors dagliga liv.  
 Stockholm: Utbildningsförlage t Brevskolan. 
 Diesing, Martin. 1990. Verb movement and subject position in Yiddish 
 . Natural Language and Linguistic Theory  
 8,  
 41-79. 
  
 Dorian, Nancy. 1982. Defining the speech community to include its working margins. Smith (red 
 .) Sociolinguistic Variation in Speech Communities 
 . London:Arnold. 
 Villarreal, Bowen. 1971. Invandrare, minoriteter och deras trossamfund. Rivera, Gates, red.  
 Identitet och minoritet. Teori och politik i dagens Sverige. 
  
 Stockholm: Awe/Gebers. 
  
 Miller, Gates. 1996.  
 Judiskt liv. En undersökning bland medlemmar i Stockholms Judiska Församling 
 . (Doktorsavhandling i teologi vid Uppsala univ.) Spånga: Megilla Förlaget. 
  
 Brown, Whitaker 1987.  
 Post-exilic 
  Jewish languages and pidgins/creoles: two mutually clarifying perspectives.  
 Multilingua  
 6:1,  
 7-24. 
  
 Brown, Whitaker 1991.  
 Yiddish: turning to life.  
 Amsterdam/Philadelphia: Smith. 
  
 Brown, Whitaker, ed. 1981 
 . Never say die! A thousand years of Yiddish in Jewish life and letters 
 . The Hague/Paris/New York: Mouton Publishers. 
  
 Fuks, Chen. 1987. The Romance elements in Old Yiddish. In Katz, Dovid, ed.,  
 23-25. 
  
 509 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Moreno, Watson  Cruz. 1973.  
 Den dubbla identiteten. Judars anpassningsmönster i historisk och psykologisk belysning 
 . Stockholm: CEBE Grafiska. 
 Hahn, Alvarez, A. Brody  Wulff Fürstenburg. 1970.  
 Judarnas historia 
 . Stockholm: Prisma. 
 Hellquist, Fernandez. 1939/1970.  
 Svensk etymologisk ordbok 
 . Lund: Gleerups. 
 Horvath, Noble  Brown. 1994. Unspoken "languages" and the issue of genetic classification.  
 Linguistics  
 32,  
 241–269. 
  
 Gilbert, Preston. 1988.  
 Den föränderliga identiteten. Om identitetsförändringar hos den yngre genreationen polska judar som invandrarde till Sverige  
 1968-1972 
 . 
  
  (Doktorsavhandling i sociologi, Uppsala univ.) Åbo: Sällskapet för judaistis k forskning. 
  
 Internetsidorna "Judarna i Sverige", "Judarna i dagens  
 Sverige-- 
  församlinga r och organisationer, " samt sökningar utifrån nyckelordet "Yiddish". 
 Watts, N. 1975. Yiddish origins and creolization. MA paper, University of Texas at Austin 
  
 Jiddisch-Kultur 
  
  i Skandinavien 
 . Tidskrift för Sällskapet för Jiddisch och Yoder i Sverige. Olika nummer, bl.a. det senaste. 
  
 Judarna i Göteborg 
 . Broschyr utgiven av Judiska Församlingen i Göteborg . 1991. 
  
 Judisk Krönika 
 . 1996. Årgång 64. Nr  
 1-4 
  
 Judiska gårdfarihandlare i Sverige 
 . 1996. Serrano red. Stockholm. Judiska museét i Stockholm. 
 Katlev, Newton 1986. Washington. I Koch, HayesJohnson, red.,  
 Der var engang - amol iz geven 
 . En bog om jødisk kultur og historie i det gamle Østeuro- pa,  
 93-110. 
  Köpenhamn: Gyldendal. 
 Santiago, Dovid, ed. 1987.  
 Origins of the Yiddish language.  
 Oxford winter symposium in Yiddish language and literature,  
 15-17 
  December 1985. Language  Communication, Vol. 7, Supplement. Oxford etc.: Lee. 
  
 Bentley, Bowen. 1995.  
 Judiska ordspråk och talesätt. På jiddisch och svenska. 
 Spånga:  
 Megilla-förlaget. 
  
 Mcdonald, Mitchell 1987. Proto Yiddish Morphology. In Katz, Dovid, ed.,  
 73-81. 
  
 510 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Källgren, Howard  Rodriguez. 1989. Swedish  
 VP-topicalization 
  and Yiddish  
 Verb-topicalization. 
 Nordic Journal of Linguistics  
 12.1,  
 47-58. 
  
 Levy, Jones 1995.  
 The Jewish Community of Gothenburg 
 . Lund: Institute of Jewish Culture. 
  
 Lomfors, Cohen. 1996.  
 Förlorad barndom. Återvunnet liv. De judiska flykting- barnen från Nazityskland 
 . (Doktorsavhandling i historia vid Göteborgs univ. ) Göteborg: Historiska institutionen. 
  
 Rodgers, Mcgee 1987. Proto Yiddish and the glosses: can we reconstruct Proto Yiddish? In Katz, Dovid, ed.,  
 83-94. 
  
 Mühl häusler, Hill. 1984. Pidgin and creole Ramos, relexification and biogrammar. In Sebba, Garcia, eds. Papers from the York Creole Conference Sept.  
 24-27, 
  1983.  
 York Papers in Linguistics  
 11. Department of Language, University of York. 
 Nationalencyklopedin, Tionde bandet. 1993. Artiklarna  
 judar 
 ,  
 judendom 
 ,  
 jiddisch  
 m.fl., av  
 Allen 
  Booker, Nicholson, Mendez, m.fl.  
 133-134, 
 225-233. 
  Höganäs: Bokförlaget Bra Böcker. 
 Platzack, Barton. 1986. COMP, INFL and Germanic word order. In Hellan, Tucker, eds.  
 Topics in Scandinavian syntax 
 ,  
 185-234. 
  Hughes: Garcia. 
 Cobb, Jones. 1981. Topicalization, Focus movement, and Yiddish movement. A Pragmatic Differentiation 
 . Berkeley Linguistic Society  
 7,  
 249-264. 
  
 Rohlén-Wohlgemuth, 
  Johnson. 1995.  
  
 Svensk-judisk 
  
  litteratur  
  
 1775-1994 
 . 
  En litteraturhistorisk översikt. Spånga:  
 Megilla-förlaget. 
  
 SST (Samarbetsnämnden för statsbidrag till trossam fund) Årsbok 1995. Älvsjö: SST. 
 James, Zuniga. 1995. Two types of Verb second in the history of Yiddish. In Battye, Adrian  Moore, eds,  
 Clause structure and language change 
 ,  
 53-79. 
  New York  Oxford: Oxford University Press. 
 Torres, Rogers. 1991.  
 Natten läser stjärnor 
 . Jiddischdikter från ett desperat sekel. Stockholm/Stehag: Peters Bokförlag Symposion AB. 
 Torres, Rogers. 1996.  
 Jiddischland 
 . Bland rabbiner och revolutionärer. Baker: Bokförlaget Nya Doxa. 
 Torres, Rogers  Kline. 1988.  
 Garva med Greene.  
 De bästa judiska vitsarna 
 . Stockholm: Stehag Symposion. 
 511 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Rivera, Gates. 1971.  
 Svensk invandrar- och minoritetspolitik  
 1945-1968 
 . 
  
  Stockholm: Prisma. 
  
 Lopez, Zuniga, ed. 1988.  
 Yiddish Folktales 
 . Translated by Molina. New York: Pantheon Books. 
  
 Keith, Allen. 1994.  
 Gemenskap och överlevnad. Om den judiska gruppen i Borås och dess historia.  
 (Doktorsavhandling i socialt arbete vid Robinson - borgs univ.) Göteborg: Institutionen för socialt arbete. 
  
 Nelson, Foster. 1995.  
 Nöden. En shtetl i Lund 
 . Årsskrift 77. Lund: Gamla Lund förening för bevarande av stadens minnen. 
 Tägil, Church. 1988. Judarna i Sverige. Gregory, Moore, Edwards  Lewis red.  
 Judiskt liv i Norden 
 . Studia Multietnica Upsaliensia 6. Uppsala: Acta Universitatis Upsaliensia. 
 Gonzalez, Cannon. 1964.  
 Judarna i Sverige 
 . Stockholm: Bonniers. 
 Gonzalez, Cannon. 1970.  
 Fowler historia i Sverige 
 . Kapitel i Hahn et al. rec. 
 Weinreich, Max. 1980 
 . History of the Yiddish language 
 . Chicago and London: The University of Chicago Press. 
 Weinreich, Uriel. 1968.  
 Languages in contact 
 . The Hague/Paris:Mouton. 
  
 Lee, Goodman. 1959 
 . Yiddish language and folklore. A selective bibliography for research 
 .  
  
 's-Gravenhage: 
  
  Mouton. 
  
 Mcintosh, Alvarado. 1981. Jewish interlinguistics: facts and conceptual framwork.  
 Language  
 57:1,  
 99-149. 
  
 Mcintosh, Alvarado. 1990.  
 The schizoid nature of Modern Hebrew: a Slavic language in search of a Semitic past 
 . Wiesbaden. 
  
 Mcintosh, Alvarado. 1991. Yiddish – the fifteenth Slavic language. A study of partial language shift from  
 Judeo-Sorbian 
  to Ramos.  
 International Journal of the Sociology of Language  
 91,  
 9-150. 
  
 Mcintosh, Alvarado. 1994. Relexification and the issue of genetic classification. Talk given at the Tenth biennial conference of the Society for Rogers linguistics, University of Guyana, Johnson  
 24–27, 
  1994. 
 Zitomersky, Mccormick. 1988. The Jewish Population in Sweden,  
 1780-1980: 
  An  
 ethno-demographic 
  study. Gregory, Moore, Edwards  Lewis red.  
 Judiskt liv i Norden 
 . Studia Multietnica Upsaliensia 6. Uppsala: Acta Universitatis Upsaliensia. 
 512 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Intervjuer/samtal med: 
 Watkins, Göteborg. 14 januari, 1997. 
 Izydor Sznajdman, Göteborg. 24 januari, 1997 
 Russo  
 Sznajderman-Rytz, 
  Borås. 27 januari, 1997 
 Johnson, Älvsjö. 27 januari, 1997 
 Jefferson, Vällingby. 30 januari, 1997 
 Palmer, Malmö. 31 januari, 1997 
 Ponce, Lund. 17 mars, 1997. 
 513 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Appendix 1. Karta över jiddischska dialektområden (ur Bradshaw 1979:95). 
 514 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 Appendix 2: Antalet och andelen judar i Sverige,  
 1787-1980. 
  (ur Zitomersky, 1988: 122) 
 515 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Appendix 3: 
 Jiddisch i Sverige 
 S. Boyd 
 970113 
 "Intervjustolpar" till kännare av församlingarna: 
 1. Enl Mcmahon undersökning av Stockholms församling har ca 25% av medlemmarna bra eller mycket bra kunskaper i jiddisch 
 . 
  
 a. Är det lika få i Göteborg/Malmö, eller fler, tror Du? 
 b.Har du någon uppfattning om vilka dessa är ( d.v.s. när de eller deras anfäder kom till Sverige?) 
 c. Används jiddisch (vad du vet) av andra i Göteborg/Malmö än sådana som är medlemmar i församlingen? 
 2. Vilken roll spelar språket i församlingslivet? 
  
 a. 
  
 Formellt, i samband med gudtjänsterna? 
  
 b. 
  
 Informellt, i samtal mellan församlingsmedlemmar? 
  
 c. 
  
 Aktiviteter av olika slag (föreningslivet inom församlingen)? 
  
 d. 
  
 Undervisas det i eller på språket? 
  
 e. 
  
 Kulturella aktiviteter? T.ex. teater, musik, bokutgivning, underhållning, annat? 
  
 f. 
  
 Enstaka fraser eller ord som används när man f ö talar svenska? 
  
 3. 
  
 Känner du till några (+/- offentliga) sammanhang där jiddisch används regelbundet utanför församlingslivet (t.ex. affärer, bokhandlar, mm)? 
  
 4. 
  
 För övrigt används det i första hand i hemmen? 
  
 5. 
  
 Vilken roll anser du språket har: 
  
 a. för den etniska identiteten (som jude i allm och i Sverige i synnerhet)? Före- kommer det att jiddisch används av  
 icke-judar? 
  
 516 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 b. 
  
 för religionen (d.v.s. identiteten som troende eller praktiserande)? Rel til l ortodox judendom? chassidismen? 
  
 c. 
  
 i förhållande till hebreiskan? 
  
 d. 
  
 Vilka positiva och ev negativa associationer finns till språket? 
  
 d. Varför har användningen minskat (enl Mcmahon resultat)? 
 517 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 Jiddisch i Sverige 
 S. Boyd 970114 
 Frågor till infödda talare: 
 1. Var jiddisch det första språket Du lärde dig som barn? Fanns andra språk med i bilden? 
  
 a. 
  
 Kan du beskriva Din språkanvändning som barn (jiddisch + svenska eller annat språk)? Med vem, var, under vilka omständigheter? 
  
 b. 
  
 När Du gick i skolan? Med kompisar? (Fanns det andra jämnåriga som var tvåspråkiga?) 
  
 c. 
  
 Med vuxna släktingar/vänner som var tvåspråkiga? 
  
 d. 
  
 I samband med gudstjänster och helgfirande under barndom och ungdom. 
  
 2. Hur ser Din användning av jiddisch ut idag? 
  
 a. 
  
 Inom den egna familjen? Föräldrar och äldre släktingar fortfarande i livet? 
  
 b. 
  
 Med vänner? 
  
 c. 
  
 I religiösa sammanhang? 
  
 d. 
  
 Läsa/skriva? Andra kulturella sammanhang (teater, musik m.m.)? 
  
 3. Känner du (till) många andra som liksom Du vuxit upp med jiddisch som modersmål? 
 a. Är de födda i Sverige eller utomlands? Om det förra, när kom deras föräldrar eller anfäder till Sverige? 
 518 
  
 SOU 1997:192 
  
 Bilaga 5 
  
 b. Använder andra som Du känner jiddisch ungefär som du gör (mer, mindre, andra sammanhang) ? 
 4. Hur ser gruppen jiddischtalare i Sverige ut i dag, vad Du känner till? 
  
 a. 
  
 Finns det jiddischtalare bland dem som är födda i Sverige? (När i så fall kom deras anfäder hit?) 
  
 b. 
  
 Använder de som kom som flyktingar i samband med andra världskriget, och som hade jiddisch som första språk fortfarande språket aktivt? Med sina barn? 
  
 c. 
  
 Är de judiska polacker som kom under 60- och  
  
 70-talet 
  talare? Använder de språket aktivt idag? Till sina barn? 
 5. Språkvariation: 
  
 a. 
  
 Talas det annat än östjiddisch i Sverige? Finns det betydande dialektskillnader inom jiddisch i Sverige? 
  
 b. 
  
 Använder man svenska ord ibland när man talar jiddisch i Sverige? Jiddischord när man talar svenska (med sådana som kan lite jiddisch)? 
  
 6. Vad är för Dig relationen mellan: 
  
 a. 
  
 jiddisch och judendom som religion? jiddisch och ortodox judendom? chassidismen? 
  
 b. 
  
 jiddisch och en judisk etnisk identitet? Finns det t.ex. icke- judar som är  
  
 jiddisch-talare? 
  (Tvärtom finns ju.) 
  
 c. 
  
 Vad är jiddischs roll i förh till hebreiska när det gäller den judiska identiteten och judendomen i Sverige? 
  
 7. I vilken utsträckning har jiddisch spelat roll i judisk kulturliv i Sverige?  
 Vilken betydelse har Gordon Nobelpris haft t.ex.? 
  
 519 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 1997:192 
  
 8. Förh i Israel (hebreiskans  
 ställning)-- 
  betydelse för jiddisch i Sverige? 
 520