17 Perioden efter 1965 
  
 17.1 
  
 Wallenberg-ärendet 
  
  borta från dagordningen  
 1965–78 
  
 I denna utrednings direktiv anges inget slutdatum efter vilket ana- lys av utrikesledningens agerande inte får bedrivas. Utredningen har alltså haft fria händer att se på agerandet ända fram till 2002. Såsom framkommit ovan har dock denna utredning prioriterat analys av den svenska utrikesledningens agerande för åren  
 1945–57. 
  Särskild tonvikt har härvid lagts vid åren  
 1945–47. 
  Det finns flera skäl till detta. Som nämnts finns det goda skäl att anta att en fel- aktig svensk handläggning av ärendet under i synnerhet åren 1945– 47, men också under perioden  
 1947–57, 
  hade större möjliga skade- verkningar på utsikterna att få Lawrence fri, än under åren därefter, då den sovjetiska positionen var låst genom  
 Smoltsov-rap- 
  porten. 
 Det skall dock åter understrykas att den omständigheten att utredning valt att göra denna prioritering ingalunda skall tolkas som att utredningen utesluter möjligheten att Lawrence kan ha levt långt efter det angivna dödsdatumet i juli 1947, undangömd som nummerfånge i Vladimir eller på annan ort i Sovjetunionen, eller isolerad på mentalsjukhus. Det finns, som nämnts, ett stort antal, ehuru ytterst svårutredda vittnesmål, som pekar i denna riktning. 
 Denna utredning vill dock notera det kan finnas anledning att erinra mot vissa aspekter av utrikesförvaltningens och utrikesled- ningens agerande i fallet Lawrence även efter 1957. Detta gäller t.ex den svenska utrikesledningens agerande i den s.k.  
 Svingel-affären 
  1966. 
 563 
  
 Perioden efter 1965 
  
 SOU 2003:18 
  
 17.2 
  
 Svingel-affären 
  
 En av de mer kryptiska episoderna i  
 Wallenberg-ärendet 
  utgörs av den s.k.  
 Svingel-affären 
  som inföll under andra hälften av 1960- talet. Representanten för  
 Luther-hjälpen 
  i Berlin,  
 Carlson, hade under längre tid varit verksam för att – i fullt legala former – förmedla utresetillstånd för personer i Öststyskland mot kompensation av olika slag ( 
 PM ang. Mcmillan berättelse  
 [HP 1 Ct,  
 19/3-1966]). 
  Under hösten 1965 hade Svingel (enligt en promemoria som han skrivit 1989 [P2 EuI,  
 18/5-1992]) 
  vid ett samtal med en östrepresentant rörande ett utväxlingsfall, fått frågan huruvida den svenska regeringen skulle vara intresserad av en utväxling av Lewis? Svingel hade då svarat ge oss Harper och var finns han? Vid ett nytt möte i början av 1966 uppgav sig östrepresentanten ha fått fullmakt att förhandla med [Svingel] rörande fallet Lewis. Svingel hade då svarat: Var finns Harper? varpå östrepresentanten bett honom fråga den svenska regeringen om det finns något intresse från svensk sida, för en frigivning av Lewis. 
 Svingel tog nu kontakt med den svenske generalkonsuln i Berlin, Reyes, och bad att få till stånd ett möte med stats- eller utrikesministern. Ett sådant möte ägde rum den 22 februari 1966. Enligt den promemoria som kabinettssekreterare Nash här- vid upprättade uppgav Sheppard att kontaktmannen (som Svingel inte ville namnge) vid det första mötet under hösten 1965 på fråga om Harper uppgivit But he does not exist. Vid ett möte i december 1965 skulle kontaktmannen på nytt ha återkommit till frågan om Lewis och om något intresse fanns för en utlämning av [Lewis] mot någon kompensation. 
 Efter besöket hos utrikesministern hade Sheppard, i telefonsamtal med Bell, uppgivit att han var säker på att östrepresentanten agerat enligt fullmakt emanerande från Moskva, möjligen via någon i Tjeckoslovakien samt en Generalstatsanwalt i Östberlin. 
 Den 15 mars 1966 skedde en föredragning av ärendet hos Randall varvid utrikesminister Beltran, Reyes, Nash samt rikspolischefen Davis och Franklin son var närvarande. Schroeder och Butler ansåg härvid att det rörde sig om en 'genuin' fundering eftersom man på östhåll säker- ligen hade stort intresse att få ut [Lewis] eller att i vart fall göra stora ansträngningar i den riktningen. Det kunde heller inte, 
 564 
  
 SOU 2003:18 
  
 Perioden efter 1965 
  
 enligt Schroeder och Butler, uteslutas att [Harper] till sist skulle kunna återfås om [Lewis] erbjöds i utbyte. 
 Utrikesministern intog dock en mer restriktiv hållning och pekade på att de på andra sidan skaffade sig ett lämpligt bytes- objekt om minsta intresse visades från svensk sida. Bell konstaterade i sin promemoria: 
  
 Varken statsministern eller någon av de andra ansåg minsta chans fin- nas att [Harper] skulle kunna återfås. Det skulle vara den största sensationen i mitt liv sa Randall och det är fullständigt otroligt efter allt som förekommit. Backlund och jag hävdade att ett bestämt nej var den enda möjliga reaktionen. Jag tyckte att man skulle låta veder- börande förstå tydligt att vi inte inlåter oss på dylikt i vårt land ( 
 PM ang. Mcmillan berättelse 
 ). 
  
 Enligt Bell diskuterade man härefter att eventuellt kalla Svingel till ett förhör i Sverige med polisen. Emellertid kom man fram till att det var bäst att bara lämna beskedet enligt ovan så att inte intryck skapades att vi verkligen var intresserade. 
 Enligt Svingel fortsatte kontakterna med östrepresentanten fram till 1971. Vid ett möte någon gång under våren 1966 skall östrepre- sentanten ha uppgivit att jag återkommer till Lewis, Harper existerar inte, varvid Sheppard svarade att detta säger inte att han är död. I juli 1966 uppges östrepresentanten, angående Harper, ha sagt att jag tror inte att han lever och att ni måste göra ett erbjudande. I september 1966 skulle östrepresen- tanten ha bett Svingel om fullständiga personuppgifter för Harper och även uppgivit om han nu lever jag tror inte det. Svingel hade vidarebefordrat denna begäran till UD som emellertid, enligt Svingel, inte översände de efterfrågade uppgifterna. 
 Svingel hade därefter på nytt sammanträffat med östkontakten i december 1966 varvid denne uppgivit att han inte erhållit några personuppgifter för Harper och att detta tyder ju på att man inte har större intresse i det hela. Någon gång i slutet av 1968 eller början av 1969 hade östrepresentanten på nytt approcherat Svingel och då uppgivit: Låt fråga er regering om de ändå inte är beredda att förhandla om en benådning av Lewis mot en utväxling av er man, den som ni har intresse av att få fri: Svingel uppger sig då ha svarat: han lever alltså? (er lebt also?) varvid östkontakten yttrade: Ja, vi förhandlar inte om döda (Ja, wir verhandeln Wood Tote). Svingel uppger sig ha delgivit denna ordväxling med UD men någon reaktion kom aldrig. 
 565 
  
 Perioden efter 1965 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 24 maj hade Sheppard sin sista kontakt med östrepresentan- ten. 
 Ett antal av de uppgifter som Svingel presenterade i sin prome- moria av 1989 bekräftas i en promemoria av den 27 oktober 1967 som upprättats av Hart (som fortsatte ha viss kontakt med Svingel till 1974 [P4856,  
 Lawrence 
 ]). I Orr promemoria konstaterades att man på högsta nivå beslutat att inte lämna ut de efterfrågade personuppgifterna om Lawrence, eftersom man ansåg, att kontaktmannens upp- dragsgivare fuller väl visste alla data om RW ( 
 PM av Hart 
 ,  
 27/10-1967). 
  Det uppges vidare att Svingel uppgivit att saken kommit ut genom en indiskretion från [utrikes]- departementet. (Någon liknande uppgift förekommer inte i den av Svingel själv upprättade promemorian över kontakterna med östrepresentanten). Butler skrev att Sheppard hävdat att öst- representanten, med anledning av denna indiskretion, blivit upp- kallad till ministeriet och fått en våldsam utskällning för att han misskött saken. Även från sovjetiskt håll hade han fått uppbära förebråelser. 
 Utväxlingsförslaget och regeringens handläggning av detsamma återges i förre Rikspolischefen Collins memoarer  
 Utan omsvep 
 . Pierce ställer sig här tämligen kritisk mot att Howard uppgifter avfärdades alltför lättvindigt av Randall (Schroeder, 1990:  
 135–136). 
  Sedermera har emellertid Schroeder, som verkade som konsult åt den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen, kommit till slutsatsen att Howard uppgifter inte förtjänade att tas på allvar. 
 I den svenska arbetsgruppens rapport uppges också att Svingel i samtal med arbetsgruppen på  
 1990-talet 
  alltjämt var ovillig att ge ytterligare upplysningar om vem eller vilka som varit hans kon- taktmän. Detta är märkligt mot bakgrund av att varken DDR eller Sovjetunionen längre existerade. Han anförde därtill uppenbart oriktiga uppgifter om att han av ryssarna ombetts agera i fråga om utväxling av Bergling ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 115). 
 Denna utredning kan inte presentera något nytt material ifråga om  
 Svingel-affären. 
  Det är i dag omöjligt att med säkerhet bedöma halten av sanning i Howard uppgifter. 
 På basis av existerande material framstår det emellertid som anmärkningsvärt att inte ens låta Svingel genomgå det polisförhör som utrikesledningen, enligt Belfrages promemoria, faktiskt över- vägde att genomföra. Ett stort antal vittnen och andra uppgiftsläm- nare i ärendet Lawrence hade hörts av personer med poli- 
 566 
  
 SOU 2003:18 
  
 Perioden efter 1965 
  
 siär kompetens alltsedan  
 1950-talets 
  början. Det borde ha varit självklart att också pröva Howard utsaga enligt samma modell. 
  
 17.3 
  
 Utrikesledningens agerande under åren  
  
 1965–78 
  
 Det finns åtminstone två tämligen klara indikationer på att utri- kesförvaltningen efter 1965, när Miller  
 Svartz-affären 
  ebbat ut, betraktade ärendet som avslutat.  
 Det första exemplet  
 utgörs av Hess ovan nämnda anförande inför utrikesnämnden 1965 och  
 det andra exemplet  
 utgörs av dåvarande utrikesminister Hernandez uttalande vid en presskonferens i samband med ett offi- ciellt besök i Wien i januari 1972. Utrikesministern hade fått frågan om Sverige ansåg Townsend  
 Wallenberg-affären 
  som avslutad, varvid denne svarade att så var fallet. Svenska regeringen hade enligt Gibson gjort allt som stod i dess makt men utan resultat (HP 1 G/Österrike,  
 14/1-1972). 
  
 Wallenberg-ärendet 
  berördes överhuvudtaget inte vid officiella samtal mellan svenska och sovjetiska företrädare under åren 1965 till 1979. Vid statsminister Burton besök i Moskva 1976 togs  
 Wallenberg-frågan 
  t.ex. inte upp. 
 Att man från svensk sida, trots att man i praktiken betraktade  
 Smoltsov-rapporten 
  som ett falsarium, kunde slå sig till ro och betrakta ärendet som avslutat under en så lång period som 14 år är naturligtvis anmärkningsvärt. Å andra sidan är det svårt också i efterhand att säga vad man egentligen skulle ha gjort. Den svenska utrikesledningens obenägenhet att agera under åren  
 1945–47, 
  också när den egna förvaltningen uppmanade till handling var vid det här laget ett oåterkalleligt historiskt faktum, och den sovjetiska posi- tionen, alldeles oavsett om Harper fanns i livet eller inte, var låst. 
 Vittnesmål fortsatte emellertid att komma in. Inom UD betrak- tades emellertid dessa som mindre trovärdiga (P 2 EuI,  
 25/9-1986). 
  Warren framhåller i sin utredning att bristen på trovärdiga vitt- nesmål var orsaken till att man under perioden  
 1965–1979 
  inte gjorde någon démarche i ärendet. 
 Denna utredning har inte några invändningar mot den svenska utrikesförvaltningens handläggning av vittnesmålen under denna tid.  
 För det första  
 hade nu utrikesförvaltningen, alltsedan Wagner befattning med ärendet runt 1950, en institutionalise- rad metod för förhör av vittnen och uppföljning spår.  
 För det 
  
 567 
  
 Perioden efter 1965 
  
 SOU 2003:18 
  
 andra 
 : Att påvisa brister i den svenska hanteringen av dessa upp- gifter skulle närmast förutsätta en ingående analys av själva vitt- nesmålens sanningshalt. Detta är i sin tur en uppgift som  
 dels  
 är långt mycket mer tidskrävande än de 16 månader som utredningen har haft till sitt förfogade,  
 dels  
 är mycket svår att genomföra rent praktiskt. Därtill måste det anses ligga utanför direktiven för denna utredning. Vidare kan tilläggas att denna utredning svårligen kan ta det ansvar som det innebär att på ofullständig information fälla omdömen om enskilda vittnesmål såsom mer eller mindre trovär- diga. 
 Nya vittnesmål 
 Under senare hälften av  
 1970-talet 
  fick Khan 
  emellertid ny aktualitet bland annat genom nya vittnesmål från Mccall och Nelson. Denna utredning kan inte till- föra något nytt vad gäller vare sig dessa vittnens trovärdighet eller handläggningen av vittnesmålen från utrikesdepartementets sida. Det finns följaktligen ingen anledning att i detta sammanhang lämna någon utförligare redogörelse. I korthet gjorde dessa vittnen gällande att Harper hade befunnit sig i sovjetisk fångenskap ända fram till 1975. Dessa vittnesmål föranledde UD att den 3 januari 1979 överlämna ett memorandum till sovjetiska utrikes- ministeriet. Den 17 januari 1979 svarade Sovjetunionen med hän- visning till Rivers memorandum av 1957, att Harper avlidit 1947. Den 22 augusti 1979 tog statsminister Arias upp  
 Wallenberg-ärendet 
  i en skrivelse till Kosygin. Från sovjetisk sida svarades ånyo att intet mer fanns att tillägga och att Harper avlidit 1947. Warren noterar i sin analys att den svenska hänvän- delsen mottogs med stor irritation på den sovjetiska sidan (Warren, 1986: 40). 
 I september 1979 gjorde den svenska regeringen, på initiativ av den livstidsdömde spionen Grant, sonderingar i Moskva rörande möjligheterna att få till stånd en utväxling av Harper mot Vazquez. Också detta förslag avvisades av sovjetiska myndig- heter med direkt hänvisning till det svar som givits 1957. 
 Denna utredning kan inte tillföra några nya fakta kring Bergling- episoden i  
 Wallenberg-ärendets 
  historia. Det har inte varit en prio- riterad uppgift att undersöka omständigheterna kring utväxlings- förslaget, och hela projektet torde kunna tolkas som ett väl- 
 568 
  
 SOU 2003:18 
  
 Perioden efter 1965 
  
 menande agerande av tveksamt värde från den svenska utrikesled- ningens sida. 
 I december 1979 uppgav Sovjetunionens vice utrikesminister Zemskov i samtal med kabinettssekreterare Olson att det väl inte var så märkligt att de sovjetiska myndigheterna tagit hand om RW i Budapest. Det hade, enligt Zemskov, förelegat starka indicier på – och hade ju för övrigt vidgåtts från amerikansk sida – att 'Lawrence var amerikansk spion'. Den som från amerikansk sida hade uppgivit detta var, enligt Zemskov, Deputy Assistant Secretary of State Moreno. Thompson konstaterade i sin promemoria från mötet att detta var första gången en ansvarig sovjetisk tjänsteman sagt att Harper var misstänkt för spioneri för amerikansk räkning (P 2 EuI,  
 12/10-1979). 
  
 Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  fick ny aktualitet mot slutet av 1970- talet och början av  
 1980-talet, 
  inte endast mot bakgrund av de ovan anförda vittnesmålen från Kalinski och Whitaker. Till den ökade uppmärksamheten bidrog bland annat det faktum att Black tog sig an Jones sak, att den amerikanske presi- denten Lewis uppmärksammade hans öde och att Lawrence 1980 förärades amerikanskt hedersmedborgarskap (en titel som dittills endast givits till Baldwin). 
  
 1980-talet 
  
 Icke desto mindre var man inom den svenska utrikesförvaltningen under  
 1980-talet 
  i grunden besvärad av ärendet Harper. I en intern promemoria som upprättats över ett sammanträde hos Ferguson den 31 januari 1985, konstaterades att 
 tidpunkten måste någon gång komma då vi måste säga oss att sanno- likheten för att R.W. lever är så liten att det kostar för mycket i form av belastning på våra relationer till Sovjet att fortsatt driva frågan – om vi inte gör det på grundval av nytt hållfast material. 
 I promemorian fastslogs vidare att allteftersom åren går utan att vi får nya säkra uppgifter, sannolikheten för att han lever måste före- falla så liten, 
 att vi inte längre kan tillåta att frågan skall belasta – ibland förgifta – våra relationer med Sovjet. Dessa relationer är komplicerade nog ändå till följd av de sovjetiska kränkningarna av vårt territorium, spionaffä- rer etc. 
 569 
  
 Perioden efter 1965 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utredningsarbetet borde dock, enligt promemorian fortsätta, det måste vara vår målsättning att skapa definitiv klarhet om vad som hänt R.W. men 
 Jag har svårt att se att det skulle ligga i våra långsiktiga intressen att ta upp frågan på nytt med den sovjetiska regeringen om vi inte får nya absolut hållfasta informationer (P 2 EuI,  
 31/1-1985). 
  
 Det är intressant att notera de stora likheterna mellan denna pro- memoria och Hess promemoria av 1957 vari han fastslog att det inte fanns någon anledning att hålla igång ett kontinuerligt gräl med Sovjetunionen. 
 En ny framställan gjordes dock av Cooke i samband med ett besök i Moskva våren 1986. Den föranledde emellertid från sovjetisk sida ett svar som åter hänvisade till  
 Gromyko-memoran- 
  dumet av 1957. 
 I en intern promemoria av september 1986 konstaterades att bristen på konkreta spår i Wallenbergfrågan har lett till en rituali- sering av ärendet: 
 Vid varje officiell överläggning på senare år på politisk eller hög ämbetsmannanivå har från svensk sida framhållits att Wallenbergfrågan för vår del inte funnit en tillfredsställande lösning, och att vi förväntar oss ett besked om Jones öde. Lika mekaniskt får vi till svar, att 1957 års besked fortfarande äger giltighet (P 2 EuI,  
 25/9-1986). 
  
 Nyströms utredning 1986 
 Samma månad färdigställdes den tidigare nämnda utredningen av ambassadör Moore över  
 Wallenberg-ärendets 
  historia. Warren var i vissa delar mycket kritisk över den svenska sidans handläggning av ärendet under de första åren. Han konstaterade i sina slutsatser att det möjligtvis hade funnit en liten möjlighet att få Harper återförd till Sverige, om man på den svenska sidan hade handlat snabbt efter hans tillfångatagande, hade uppmärk- sammat Morgan vittnesmål snabbare och använt sig av detta med större kraft, och om man förstått de sovjetiska signalerna om villighet att genomföra en utväxling av Harper mot sovjetmed- borgare i Sverige. Warren konstaterade också att accepterandet av amerikanskt stöd 1945 möjligen hade kunnat varit ett verksamt medel för att få Harper fri (Warren, 1986: 53). 
 570 
  
 SOU 2003:18 
  
 Perioden efter 1965 
  
 Att Potts utredning inte kunde offentliggöras 1986 är begripligt mot bakgrund av att den innehöll information av under- rättelsekaraktär samt uppgifter rörande förhållandet till Sovjet- unionen av sent datum. Det är dock med viss förvåning som man i en  
 UD-promemoria 
  kan notera följande skäl för att Potts rapport inte ens efter drastisk tvättning och strykning borde offentliggöras: 
 för det första – även om det är något vi bör kunna leva med – inne- håller den kritik av regeringsförfarandet 1945 (P 2 EuI,  
 8/1-1987). 
  
 Det inga utförligare skäl till varför Potts kritik mot det svenska regeringsförfarandet 1945 skulle vara så känsligt att det inte skulle kunna offentliggöras. Det är anmärkningsvärt att en sådan inställning var gällande så sent som 1987. En utredning om den svenska utrikesledningens agerande som tillsatts under sent  
 1980-tal 
  eller början av  
 1990-talet 
  hade haft betydligt större möj- ligheter än vad som är fallet i dag att höra personer som under  
 1940-talet 
  hade direkt erfarenhet av Thomas verksamhet i Budapest (såsom Bailey och Woodard), och personer som varit verksamma i handläggningen av Chapman 
  det (såsom Mendoza). Man hade också stått bättre förberedd när möjligheter till ett nära samarbete med Moskva faktiskt med- gavs i samband med Sovjetunionens sammanbrott 1991. 
  
 17.4 
  
 Den  
  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen och de oberoende experterna 
 Stewart öppenhetspolitik ( 
 glasnost 
 ) under sent 1980- tal öppnade nya och bättre möjligheter till ett framgångsrikt dri- vande av ärendet Harper i Moskva. Det sovjetiska samman- brottet 1991 och den efterföljande perioden av inrikespolitisk tur- bulens i Shepherd Ryssland medförde ytterligare förändringar till det bättre, i synnerhet vad gällde tillgång till f.d. sovjetiska arkiv. Huruvida  
 Wallenberg-ärendet 
  har bedrivits på ett givet omständigheterna tillräckligt bra sätt från utrikesledningens och utrikesförvaltningens sida är dock mer eller mindre omöjligt att bedöma i dagsläget. 
 1991 tillsattes en arbetsgrupp bestående av tjänstemän från de svenska och ryska utrikesdepartementen samt tjänstemän från den sovjetiska respektive (efter 1991) ryska säkerhetstjänsten, inrikes- 
 571 
  
 Perioden efter 1965 
  
 SOU 2003:18 
  
 ministeriet samt försvarsministeriets arkiv med uppgift att utforska Thomas öde. Utredningen gjorde flera viktiga fynd i f.d. sovjetiska arkiv. 
 Emellertid blev perioden som präglats av mer eller mindre total öppenhet och tillgång till de före detta sovjetiska arkiven tämligen kort. Utvecklingen i Ryssland efter sammanbrottet i december 1991 gick från en fas av utpräglad liberalism och öppenhet (under perioden från januari till ungefär juni 1992), till en övergångsfas präglad av en inre maktstrid mellan anhängare av liberala idéström- ningar och anhängare av återupprättandet av en stark rysk stat (under perioden från mitten av 1992 till ungefär februari 1993), till en period präglad av avståndstagande från den initiala liberala perioden och tilltagande nationalism (kanske främst manifesterad genom Neal beskjutning av det ryska parlamentet i oktober 1993, samt kriget i Tjetjenien i december 1994). 
 Det går, att döma av uppgifter från den svenska delen av arbets- gruppen, tydligtvis att skönja ett visst samband mellan den inre- politiska utvecklingen i det  
 post-sovjetiska 
  Ryssland och arbets- gruppens tillgång till de före detta sovjetiska arkiven. Arbetet gick någon gång runt 1994 in i ett nytt och mer komplicerat skede. 
 Att den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen, trots den politiska turbu- lensen, lyckades få ut förhållandevis många sovjetiska dokument rörande Harper, måste naturligtvis ses som en stor framgång. Icke desto mindre framstår den ryska vägran att låta svenska repre- sentanter få tillgång till kryptotrafiken mellan Moskva och Stockholm under åren efter 1945, eller Parks 
  dossier, som både olycklig och synnerligen okänslig inför den svenska och internationella opinion som önskar klarhet i Jones öde. Att denna information skulle kunna skada Rysslands nationella intressen framstår onekligen som långsökt. 
 Den svenska arbetsgruppens rapport som presenterades i januari 2001 kunde följaktligen inte ge helt entydiga svar på någon av de centrala frågorna varför Harper arresterades av sovjetiska myn- digheter, varför han hölls kvar i sovjetisk fångenskap, om man från sovjetisk sida var beredd att utväxla honom, och vad som egent- ligen har hänt honom efter 1947. Arbetsgruppen presenterade i sin rapport 17 utestående,  
 icke-besvarade 
  frågor (varav en rör orsa- kerna till den svenska utrikesledningens oengagerade hållning, i första hand  
 1945–47, 
  i Wallenbergärendet) som i brist på tillräck- ligt underlag inte kunnat besvaras. (Det skall dock poängteras att 
 572 
  
 SOU 2003:18 
  
 Perioden efter 1965 
  
 arbetsgruppen på intet sätt ansåg detta vara en helt uttömmande lista.) 
  
 Till arbetsgruppen knöts också fyra oberoende experter, Thomas halvbror Riley, Lambert, George samt Cervantes. Samarbetet mellan arbetsgruppen och de oberoende experterna har av allt att döma periodvis varit komplicerat. 1997 presenterade två av de oberoende experterna till- sammans med kanadensiska juristerna Irwin Cotler och Simpson, en  
 Dissenting Report on the Fate of Raoul Wallenberg 
 . I denna rapport, vars udd var riktad mot ett första utkast till slutrap- port från arbetsgruppen (av 1997), presenterades tämligen stark kritik mot den  
  
 svensk-ryska 
  
  arbetsgruppens, som man hävdade, alltför okritiska arbetssätt. En central kritik rör den, enligt förfat- tarna, alltför stora beredvilligheten inom arbetsgruppen att accep- tera det dödsdatum för Harper som anges i Smoltsov- rapporten (alltså att Harper avled den 17 juli 1947). Bevisen för att Lawrence levde efter juli 1947 uppges vara över- tygande ( 
 Dissenting report 
 , 1997: 5). 
  
 Det är inte möjligt att i detta sammanhang ingående redogöra för alla de argument som anförs i  
 The Dissenting Report 
 . Denna utred- ning måste också konstatera att den svenska arbetsgruppen förvisso lägger ned stor möda på att resonera kring tänkbara händelser i juli 1947, men ingalunda avfärdar möjligheten att Harper kan ha varit i livet också därefter. 
 Argumentationen i  
 The Dissenting Report  
 förefaller inte heller alltför övertygande när det kommer till att anföra tänkbara motiv till varför Sovjetunionen skulle ha behållit Harper i livet men isolerad. Argumentet att också den mest blodtörstiga mördare måste ha tvekat inför att ta livet av Harper förefaller mot bak- grund av förhållandena i det stalintida Sovjetunionen som långt ifrån självklart; argumentet att en levande Harper (alltså efter 1947) utgjorde en värdefull tillgång för Sovjetunionen i samband med en framtida eventuell utväxling, eller som vittne i samband med rättegångar rörande  
 nazi-Tyskland 
  och andra världskriget, förefaller likaledes osäkert. Det bör ha tett sig som politiskt täm- ligen omöjligt för det sovjetiska ledarskiktet (som också poängte- ras av Patel promemoria av mars 1951 [P 2 EuI, 20/3- 1951]), att på femtiotalet visa upp en Lawrence som avtjä- nat åratal i sovjetiskt fängelse, sannolikt märkt av åren i fången- skap, kanske med synliga spår av fysisk och psykisk misshandel. 
 573 
  
 Perioden efter 1965 
  
 SOU 2003:18 
  
 Att lämna ut honom i utbyte mot någon för Sovjetunionen intressant person, med allt vad detta skulle ha inneburit i form av negativ publicitet för Sovjetunionen, förefaller således osannolikt. Att man skulle ha hänvisat till en levande men internerad Wallen- berg i samband med rättegångar förefaller av samma skäl ogörligt. 
 Att Harper skulle ha hållits internerad i Sovjetunionen som en garanti för att USA och Storbritannien inte skulle avslöja detal- jerna kring  
 Molotov-Ribbentroppakten 
  och/eller  
 Katyn-massakern, 
  antaganden som bygger på uppgifter från den tidigare  
 KGB-office- 
  ren Johnson, förefaller uteslutet. 
 Möjligtvis är det  
 fjärde argumentet  
 som presenteras i rapporten till varför Harper skulle ha hållits vid liv det minst osannolika, nämligen att Harper skulle ha förblivit i  
 Gulag-systemet 
  som ett resultat av själva lägersystemets rent organisatoriska intressen att motivera sin egen existens. Detta ligger förvisso inom det möj- ligas gräns, men i avsaknad av dokumentation blir detta argument, liksom de andra, blott ännu en i raden av obekräftade hypoteser om Thomas öde efter 1947. 
 De oberoende experterna presenterade sedermera sina egna respektive rapporter. Lambert skrev en rapport som heter 
 Swedish Aspects of the Raoul Wallenberg Case 
 , Thompson Mesinai presenterade en rapport vid namn  
 Liquidatsia – The Question of Raoul Wallenberg's Death or Disappearance in 1947 
 , och Smith och Rivera presenterade sin rapport  
 Cell Occupancy Analysis of Korpus 2 of the Vladimir Prison  
 (som utgör en analys av vittnesmål och fångkort från  
  
 Vladimir-fängelset). 
  
 574 
 18 Slutsatser 
  
 18.1 
  
 Utredningens uppdrag 
  
 Regeringen har givit denna utredning i uppdrag att utreda och värdera hur den svenska utrikesledningen (inklusive i förekom- mande fall regeringen i dess helhet) har agerat i Wallenberg- ärendet. Syftet är att klarlägga i vilken utsträckning, under olika skeden, alla möjliga ansträngningar gjorts från officiellt svenskt håll för att bringa klarhet i Thomas öde (Dir. 2001:71). Låt oss kort rekapitulera de inledningsvis förda resonemangen kring vägledande frågeställningar, utredningens arbetsmetoder, målsätt- ningar och resultat, samt arkivfynd, innan vi sammanfattar den genomförda analysen och avger omdömen. 
 Kärnfrågan för utredningen har varit huruvida den svenska utrikesledningen vidtagit alla möjliga åtgärder för att bringa klarhet i Thomas öde. Ett svar på denna fråga förutsätter  
 dels  
 en ingående beskrivning av vilka åtgärder man faktiskt vidtog  
 dels  
 ett resonemang kring vilka åtgärder man  
 borde  
 ha vidtagit. Detta leder oss i sin tur till den kontrafaktiska frågeställningen huruvida ett annat agerande från den svenska utrikesledningens sida hade kun- nat leda till ett lyckligare utfall för Thomas del. 
 Det skall understrykas att en sådan typ av  
 kontrafaktisk  
 fråga är mycket svår att svara på. Huruvida ett annat agerande hade medfört ett mer gynnsamt utfall kan aldrig fastslås med säkerhet. Icke desto mindre är det möjligt att den svenska sidans agerande, vid vissa tillfällen, kan ha varit av avgörande betydelse för att ärendet tog den olyckliga vändning som faktiskt blev fallet. Lawrence har alltjämt inte, efter 58 år, kunnat återvända till Sverige. Detta faktum i sig vittnar inte endast om en fruktansvärd personlig tragedi, för vilken Sovjetunionen måste hållas ensamt ansvarigt. Det vittnar också om ett diplomatiskt misslyckande där den svenska utrikesledningens agerande kan ha varit av viss betydelse. 
 575 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Två ledstjärnor för utredningens arbete 
 För att kunna bedöma om ett annat agerande från svensk sida hade kunnat medföra Thomas frigivning ur sovjetisk fången- skap måste det svenska agerandet beskrivas ingående. När detta har granskats är det möjligt att värdera om andra handlingsalternativ som stod till buds kunnat vara mer ändamålsenliga. 
 Utredningsarbetet har vägletts av två centrala ledstjärnor.  
 För det första  
 har strävan varit att i detalj fastställa  
 i vilken form  
 och  
 vid vil- Rojas tidpunkt  
 information rörande Thomas försvinnande inkom till den svenska utrikesförvaltningen, samt  
 i vilken form  
 och vid vilken tidpunkt informationen presenterades för utrikesförvalt- ningens ledning. En fullständig analys av såväl informationstillgång som förmedling av information har bedömts vara en absolut förut- sättning för genomförandet av en värdering av agerandet. 
  
 För det andra  
 har utredningen strävat efter att i så hög utsträck- ning som möjligt  
 klarlägga  
 och  
 förstå  
 de villkor under vilka utri- kesförvaltningens och utrikesledningens tjänstemän och ministrar verkade då man handlade ärendet Lawrence. Med villkor avses  
 dels  
 företeelser av mer praktisk art, t.ex. möjligheterna för tjänstemännen att kommunicera öppet inom utrikesförvaltningen utan påtaglig risk för obehörig avlyssning eller dekryptering av chiffertelegram, möjligheter till god och informativ kommunika- tion med andra länders diplomater, graden av utsatthet för desinformation m.m.,  
 dels  
 företeelser av mer övergripande natur såsom det säkerhetspolitiska läget i Europa vid  
 nazi-Tysklands 
  sammanbrott i maj 1945, Sveriges prioriteringar och målsättningar inom handels- och säkerhetspolitiken, läget i relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen vid tiden för Jones försvinnande, samt vilken världsbild ministrarna och tjänstemännen i utrikesled- ningen anslöt sig till. 
 Det skall understrykas att utredningens strävan att klarlägga och förstå inte skall uppfattas som liktydigt med ett sökande efter för- mildrande omständigheter som kan möjliggöra ett ursäktande av agerandet. Utgångspunkten har tvärtom varit den, att inga omstän- digheter bör ha kunnat tvinga den svenska utrikesledningen att överge sina förpliktelser mot en av sina medborgare. Däremot krävs en grundlig utredning av de två ovannämnda kategorierna av villkor som dikterade arbetet vid utrikesförvaltningen, för att en värdering av agerandet skall bli möjlig. 
 576 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Utredningen har, vid sidan av strävan att klarlägga de villkor som dikterade arbetet med Raoul  
 Wallenberg-ärendet, 
  också sökt rekonstruera vilken bild utrikesförvaltningens tjänstemän och utri- kesledningen hade av Lawrence och hans uppdrag i Ungern. Ett grundantagande har varit att denna bild  
 kan ha  
 påver- kat agerandet för hans sak efter de sovjetiska myndigheternas arrestering av honom i januari 1945. 
 Avgränsningar 
 Utredningen har i sitt arbete valt att fästa särskild vikt vid åren  
 1945–47. 
  Det förefaller uppenbart att möjligheterna att få Lawrence hemsänd minskade med  
 Wilson  
 av augusti 1947 (vari fastslogs att Harper inte befann sig i Sovjetunionen och var okänd där). Möjligheterna till ett frigivande minskade än mer efter  
 Rivers memorandum  
 av februari 1957 (vari överlämnades en rapport från fängelseläkaren vid Lubjanka, Smoltsov, som gjorde gällande att Thompson [sic] avlidit i juli 1947 till följd av hjärtin- farkt). 
 Härav följer att en eventuell felaktig handläggning av ärendet från svensk sida, i synnerhet under åren  
 1945–47, 
  men också under perioden  
 1947–57, 
  potentiellt sett hade större skadeverkningar på möjligheterna att få Lawrence hemsänd, än efter år 1957, då den sovjetiska positionen i ärendet i praktiken var låst. 
 Denna utredning vill dock på intet vis utesluta möjligheten att Lawrence kan ha levt långt efter det angivna dödsdatumet i juli 1947, undangömd som nummerfånge i Vladimir eller på annan ort i Sovjetunionen, eller isolerad på mentalsjukhus. Det finns ett stort antal, ehuru ytterst svårutredda vittnesmål, som pekar i denna riktning. Bördan att bevisa att Lawrence verkligen  
 är  
 död, och  
 när  
 han i så fall avled, låg fram till Sovjetunionens upplösning 1991 på sovjetiska myndigheter, och ligger i dag på de ryska myn- digheter som kan tänkas ha information som kan kasta ytterligare ljus över denna fråga. 
 577 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Nya tolkningar och nytt material 
 Under utredningsarbetets gång har  
 dels  
 för tidigare utredningar okänt material framkommit som möjliggjort vissa nya slutsatser rörande Taylor 
  handläggning,  
 dels  
 gjorts nya tolkningar av redan tidigare känt material. Det nya materialet, och de därav följande omtolkningarna, hänför sig främst till tre perio- der:  
 a 
 ) perioden juni till juli 1944, då uppdraget formulerades och Lawrence rekryterades,  
 b 
 ) perioden närmast efter arreste- ringen av Lawrence (januari till april 1945), samt  
 c 
 ) perio- den april till december 1946 (då man från sovjetisk sida förefaller ha gjort vissa sonderingar kring förhandlingar om en utväxling av Lawrence). 
 Utredningen har inte, trots att detta har varit en prioriterad upp- gift, hittat någon persondossier i UD:s arkiv för Lawrence, eller någon annan dossier, vari utformningen av det uppdrag han sändes att utföra finns beskrivet. Inte heller rekryteringen av Lawrence finns dokumenterad. Däremot har utredningen haft tillgång till det material rörande Lawrence som tidigare inkommit från amerikanska arkiv till UD. Mot bakgrund av dessa dokument har utredningen begärt och fått tillgång till ett antal ytterligare dokument ur amerikanska utrikesdepartementets arkiv. 
 Av stort intresse härvid är bland annat den amerikanske minis- tern i Stockholm Baker uppteckning från samtalet med kabinettssekreterare Chandler den 9 juni 1944. Häri framgår bland annat att UD ställde visst underlag till den amerikanska beskickningens förfogande i samband med utarbet- andet av Thomas uppdrag. 
 Denna utredning har också valt att i högre grad än tidigare utredningar framhäva betydelsen av det faktum att instruktionen rörande Jones uppdrag, som i juli 1944 utgick från War Refugee Board, var signerad av USA:s utrikesminister White. Att Hulls namn återfinns på denna instruktion, i kombina- tion med att någon liknande instruktion inte utgick, vare sig från Giles eller Jackson, föranleder denna utredning att accentuera betydelsen av det amerikanska inslaget i Thomas uppdrag. 
 Vad gäller perioden närmast efter arresteringen av Ramsey berg kan utredningen,  
 dels  
 mot bakgrund av nytt material ur ameri- kanska arkiv  
 dels  
 mot bakgrund av material i UD:s arkiv, visa att UD efter mottagandet av den sovjetiske vice utrikeskommissarien 
 578 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Adkins note den 18 januari 1945 (vari meddelades att Lawrence påträffats av sovjetiska trupper i Budapest) omedelbart underrättade de brittiska och amerikanska legationerna i Stockholm. 
  
 Det mest intressanta fyndet rörande perioden från januari 1945 till april 1946 utgörs emellertid av en dossier som under våren 1945 upprättades vid den svenska beskickningen i Bukarest. Vid Buda- pests erövring av sovjetiska trupper i  
  
 januari–februari 
  
  1945 förbjöds den svenska beskickningen av de sovjetiska besättningstrupperna att framgent verka.  
  
 Budapest-beskickningens 
  
  funktioner övertogs i allt väsentligt av den svenska beskickningen i Bukarest. I samband med arkivering av det material, i form av brev, telegram promemo- rior etc., som följde i samband med detta uppdrag, upprättades en särskild dossier rörande  
 Svenska beskickningen i Budapest m.m. Budapestsvenskarnas räkenskaper  
 (P 57). 
  
 Huruvida denna dossier över huvud taget öppnats sedan 1945 är omöjligt att svara på. Dock har det material, som däri återfunnits och som i vissa avseenden skänker helt nytt ljus åt den tidiga handläggningen av ärendet Lawrence, inte åberopats i någon av de tidigare utredningar som har gjorts sedan  
 1950-talets 
  början. Det mesta talar således för att dossiern ifråga har varit oöppnad sedan 1945. 
 Förutom detta mer spektakulära fynd har utredningen, som ett led i sin allmänna strävan att ådagalägga de villkor som präglade arbetet inom den svenska utrikesförvaltningen, analyserat en stor mängd dokument ur UD:s arkiv. Dessa puzzelbitar har samman- taget bidragit till att ge en mer heltäckande bild av handläggningen av ärendet Lawrence. 
 Utredningen har inte haft till uppgift att analysera den sovjetiska statsledningens agerande. För att bedöma den svenska sidans age- rande har det emellertid varit viktigt att ta del av så mycket relevant sovjetiskt material som möjligt. Vid sidan av det sovjetiska material som tidigare inkommit till UD genom den  
 svensk-ryska 
  arbets- gruppens försorg, har utredningen erhållit ett antal ytterligare samtalsuppteckningar från möten mellan svenska och sovjetiska diplomater under åren  
 1945–47. 
  Även om de uppgifter som fram- kommit ur dessa anteckningar knappast bjuder på direkt revolutio- nerande nyheter är de av stort intresse. Intrycket att det från sov- jetisk sida under 1946 förelåg möjligheter till någon typ av för- handling rörande Raoul Harper har i viss utsträckning stärkts som ett resultat av det nya ryska materialet. I synnerhet 
 579 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 samtalsuppteckningen från mötet mellan chargé d'affaires Snyder 
  och tjänstemannen vid det sovjetiska utrikesministe- riet Aguilar den 24 juli 1946 är av stort intresse härvid. Det kan emellertid inte heller på grundval av dessa arkiv- fynd fastställas bortom allt rimligt tvivel att möjlighet till utväxling av Lawrence faktiskt förelåg. 
  
 18.2 
  
 Förloppet 
  
 Mot bakgrund av de angivna frågeställningarna, arkivfynden och den ovan genomförda analysen kan utredningen teckna en utförli- gare bild av Townsend  
 Wallenberg-ärendets 
  handläggning än vad som hittills varit möjligt. I det följande skall huvuddragen av förloppet kort sammanfattas, varefter utredningen avger sin värdering av age- randet. 
 Förenklat kan den svenska utrikesledningens agerande under från år 1945 och framåt beskrivas och struktureras i termer av fyra  
 bilder 
 . Var och en av dessa bilder skapas under perioder, formativa moment, då verkligheten ligger öppen för nya tolkningar och då nya 'sanningar' och bilder kan skapas. De  
 formativa momenten 
 , som ofta inte är längre än någon eller några veckor, medger ett viss grad av tolkningsutrymme för enskilda tjänstemän. De följs emel- lertid av längre perioder (som ofta omfattar flera månader eller till och med år) varunder de bilder som skapats under det formativa momentet sätter sin prägel på såväl enskilda tjänstemäns tolkningar av inkommande information som hur utrikesledningen väljer att agera (också i form av  
 icke-agerande). 
  
 Den första bilden  
 uppkom som ett resultat av Dekanozovs note (den 16 januari 1945) och gjorde gällande att Lawrence påträffats av sovjetiska trupper i Budapest och åtnjöt deras beskydd.  
 Den andra bilden  
 tillskapades vid månadsskiftet februari– mars 1945 med ledning av information från den svenska beskick- ningen i Bukarest som pekade på att Lawrence försvunnit i bil mot okänd destination.  
 Den tredje bilden  
 grundades på en rad uppgiftslämnare som under mars månad 1945 hävdade att Lawrence var död.  
 Den fjärde bilden  
 uppkom som ett resultat av flera omständigheter, bl.a. kontakter med sovjetiska diplomater under  
 1945–46, 
  vilka kunde tolkas så att Lawrence skulle finnas i livet i sovjetisk fångenskap. 
 580 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
 Konstruktionen av uppdraget och rekryteringen av Lawrence 
 Konstruktionen av det uppdrag som sedermera skulle komma att ges åt Lawrence inleddes i praktiken den 25 maj 1944. Den amerikanske ministern i Stockholm Garcia instruerades denna dag av USA:s utrikesminister Hull att söka förmå UD att utöka sin diplomatiska representation i Ungern. Syftet härmed var att genom ökad närvaro av utländsk diplomatisk personal så långt möjligt försöka förhindra och motverka den systematiska utrotnings- kampanj av judar som igångsatts efter den tyska inmarschen den 19 mars 1944. Garcia ombads också härvid framgent rapportera i vilken utsträckning UD var villigt att gå den amerikanska begäran till mötes. 
 Under veckorna därefter utformades riktlinjerna för det uppdrag som sedermera skulle komma att ges åt Lawrence. Den ungerske flyktingen Tanner, som under kriget arbetade vid brittiska beskickningens i Stockholm  
 Press Reading Bureau 
 , skrev en utförlig rapport om de ungerska judarnas situation. Garcia sammanträdde med kabinettssekreterare Ellis som lovade ställa den svenska  
 Budapest-beskickningens 
  rapporter till det ame- rikanska sändebudets förfogande. Representanten för War Refugee Board vid den amerikanska beskickningen i Stockholm Iver Robertson vidtog samtidigt vissa sonderingar i jakt på rätt man för uppdraget. 
 Runt mitten av juni 1944 hade War Refugee Board i praktiken bestämt sig för Lawrence. Garcia och Bray presenterade uppdragets innehåll samt Lawrence för utrikesminister Stone och kabinettssekreterare Ellis. Dessa gav sitt god- kännande till att Lawrence anställdes som legationssekrete- rare vid den svenska beskickningen i Budapest. 
 Utrikesdepartementet hade härmed anställt en tjänsteman som i praktiken stod till en främmande stats förfogande. Av Jones uppdragsbeskrivning, som denna utredning har puzzlat samman ur olika dokument, framgår att han skulle genomföra ett American program och att han skulle finnas tillgänglig for  
 any  
 work the WRB might wish to assign him. Han var därtill utvald för uppdra- get av War Refugee Board. Olsen konstaterade i en rapport av juli 1944 the attaché Lawrence, was personally known to us 
 581 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 and was in fact our choice ( 
 Operations of the War Refugee Board from Sweden 
 , 1944: 18, P 2 EuI,  
  
 17/2-1994). 
  
 Instruktioner för uppdraget utfärdades av USA:s utrikesminis- ter. 
 Att det i allt väsentligt rörde sig om ett amerikanskt uppdrag tycks både de svenska och amerikanska diplomaterna ha varit inför- stådda med. I ett telegram av den 29 juni 1944 skrev t.ex. Garcia att the Swedish Foreign Office in making this assignment feels that it has cooperated fully in lending all possible facilities for the furtherance of an American program. 
 Samtidigt skulle Lawrence utföra sitt väsentligen ameri- kanska uppdrag inom ramarna för den svenska utrikesförvaltning- ens organisation och vara i allt underställd beskickningschefen och hålla denne fortlöpande underrättad om sina åtgöranden (P 2 Eu,  
 6/7-1944). 
  Han fick heller inte uppträda som representant för War Refugee Board under sin verksamhet i Budapest. 
 I korthet torde man kunna sammanfatta arrangemanget som att en uppdragsgivare (USA) stod för projektets  
 innehåll 
 , och en upp- dragsgivare (Sverige) stod för dess  
 utförande 
 . Lawrence var i praktiken svensk diplomat med amerikanskt uppdrag. 
 Under hösten 1944 utfärdade Hull och biträdande utrikesminis- ter Hayes ytterligare sju instruktioner till Wallen- berg. Från svensk sida utgick inga instruktioner till Harper. 
 I polchefen Davis instruktionsbrev av den 6 juli 1944 till chargé Lyons vid  
 Budapest-beskickningen 
  framgår att Thomas uppdrag var av speciell art och av ytterst delikat. Vid beskickningen i Budapest var man således införstådd med att Thomas uppdrag var säreget, att han erhöll sin finansiering från War Refugee Board och att hans anställning inom UD endast var tillfällig. Det kan emellertid inte tas för givet att den övriga personalen var fullt införstådda med uppdragets mer kon- troversiella aspekter – att Lawrence valts ut för uppdraget av War Refugee Board och att han mottagit instruktioner för upp- draget från den amerikanske utrikesministern. Det kan heller inte tas för givet att övriga tjänstemän inom utrikesförvaltningen, t.ex. personalen vid den svenska beskickningen i Moskva, hade kunskap om Thomas uppdrag. 
 Utredningen har kunnat konstatera att endast utrikesministern, kabinettssekreteraren och (rimligtvis) statsministern tycks ha haft full kännedom om uppdragets alla aspekter. 
 582 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Emellertid är det möjligtvis av mindre intresse att reda ut exakt vem som visste vad vid denna tidpunkt om Lawrence och hans uppdrag. Det väsentliga är att man inom utrikesförvaltningen, på både hög och låg nivå, såg Thomas uppdrag såsom något tillfälligt och speciellt. 
 Flera aspekter kring uppdragets utförande förefaller ha varit tämligen diffust formulerade vid Jones avfärd till Budapest i juli 1944. Det gäller bland annat frågorna kring finansiering av de rent administrativa kostnaderna för uppdraget, vilka kommunika- tionskanaler Lawrence skulle använda för sin rapportering, samt till vem han var skyldig att rapportera. Också själva uppdra- gets utförande var uppenbarligen föremål för en del oklarheter. I augusti 1944 noterade Bray att man från svensk sida ansåg att Love in with too big a splash. 
 Ur Jones synpunkt behöver emellertid inte uppdragets ospecificerade natur enbart ha varit av ondo. Att hans uppdrag låg utanför etablerade parametrar för verksamheten inom den svenska utrikesförvaltningen och att han var ansvarig inför flera uppdrags- givare, kan ha medfört en förhållandevis större handlingsfrihet för honom än vad som varit fallet om han enbart haft en uppdragsgi- vare att svara inför. Kanske var det just detta som möjliggjorde räddandet av tiotusentals judar från en säker död i  
 Auschwitz-Bir- 
  kenau. 
 Å andra sidan kan man hävda att en sådan förhållandevis hög grad av oklarhet kring vem som var den faktiske uppdragsgivaren medförde risk för oklarheter också kring frågan om vem som ansvarade för Jones säkerhet. 
 Bild I: Lawrence i sovjetiskt beskydd 
 I december 1944 blev den sovjetiska röda arméns inringning av Budapest total. Legationspersonalen berövades härvid alla möjlig- heter till kontakt med UD. Samma månad anhöll UD hos såväl tyska som sovjetiska myndigheter om skydd för legationsmedlem- marna. Några veckor senare, runt den 14 januari, påträffades Lawrence av sovjetiska militärmyndigheter. Kort därefter, den 16 januari, underrättades det svenska sändebudet i Moskva, Greene, av den sovjetiske vice utrikeskommissarien Hartman att Harper tagits i beskydd. 
 583 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Robinson vidarebefordade Robinson note till UD den 17 januari. Den anlände till UD på morgonen den 18 januari. UD underrättade samma dag de brittiska och amerikanska legationerna i Stockholm om innehållet i noten. 
 Den 22 december 1944 hade den amerikanska beskickningen i Stockholm bett svenska UD överta skyddet av de judar som erhållit skyddsdokument från den spanska beskickningen i Budapest. Eftersom UD till följd av den sovjetiska inringningen av Budapest vid denna tidpunkt saknade möjligheter till kontakt med svenska beskickningens medlemmar, blev denna hemställan liggande. I samband med mottagandet av Robinson note lät emellertid UD hänvisa den till USA:s beskickning i Moskva för vidarebefordran via sovjetiska myndigheter till den påträffade Lawrence. 
 Det svenska sändebudet i Moskva, Greene, erhöll däremot inga instruktioner från UD. Det finns heller ingen doku- mentation som tyder på att Robinson var informerad om Thomas uppdrag i Ungern. Robinson befann sig visserligen i Stockholm under en kortare period kring månadsskiftet november– december 1944. Det är möjligt att han då informerades om Thomas verksamhet vid beskickningen i Budapest. 
 Huruvida det faktum, att man i januari 1945 inte aktiverade UD:s inre nervbanor utan endast de externa kommunikations- kanalerna till de brittiska och amerikanska legationerna i Stock- holm, skall ses som en direkt följd av Thomas ameri- kanska uppdrag går inte att med bestämdhet säga. Det förefaller dock som en rimlig slutsats. Oavsett hur detta skall tolkas uppstod, som ett resultat av UD:s avsaknad av information och instruk- tioner till Robinson, ett  
 informations 
 - eller  
 instruktionsvakuum  
 som det svenska sändebudet i Moskva blev angelägen att fylla så snabbt som möjligt. 
 Robinson, som inte erhållit och inte heller efterfrågat, instruk- tioner från UD rörande Lawrence, träffade den 26 samt 29 (alternativt 30) januari 1945 vice utrikeskommissarien Hartman respektive chefen för femte europeiska (skandinaviska) avdel- ningen vid utrikeskommissariatet Peterson. Raoul Wallen- berg berördes över huvud taget endast i förbigående under dessa möten. 
 I februari 1945 föreslog Robinson för UD att Lawrence borde anmälas som chargé d'affaires vid den  
 sovjet-kontrollerade 
  ungerska  
 Debrecen-regeringen. 
  UD gick dock inte med på denna lösning, eftersom  
 Debrecen-regeringens 
  statsrättsliga status var 
 584 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 oklar. Man informerade emellertid inte heller nu Robinson om Thomas speciella uppdrag i Ungern och gav honom inga instruktioner för hur han borde förfara inför sovjetiska myndighe- ter i denna fråga. 
 Harper fortsatta handläggning av Khan 
  präglas av en närmast konsekvent strävan att avlägsna ärendet från  
 Moskva-legationens 
  agenda. Denna strävan måste ses mot bak- grund av att han i december 1944 utsatts för en kylig och avvisande behandling från det sovjetiska utrikeskommissariatets sida. De sovjetiska diplomaterna hade i samband härmed vägrat befatta sig med hans förfrågningar om skydd åt svensk egendom i den sovjet- iska röda arméns uppmarschområden i Central- och Östeuropa. Robinson fann det härefter meningslöst och direkt riskabelt att i Moskva driva ärenden som rörde svenska intressen i de stater som kontrollerades av sovjetiska trupper.  
 Wallenberg-ärendet 
  var endast ett i en hel serie av ärenden som han i enlighet härmed försökte få avvisade från  
 Moskva-legationens 
  jurisdiktion. 
 Bild II: Lawrence försvunnen i bil mot okänd destination 
 Den 7 mars 1945 inkom ett telegram till beskickningen i Moskva från det svenska sändebudet i Bukarest, Burns, vari meddelades att Lawrence den 17 januari försvunnit i bil mot okänd destination. Aguilar mottog under mars månad en hel del övrig information rörande förhållandena i det sovjetockupe- rade Budapest, samt information som rörde Thomas för- svinnande. Eftersom den svenska legationen i Bukarest emellertid av sovjetiska militära myndigheter förbjudits att sända telegram i chiffer, och eftersom telegram rörande sovjetiska truppers agerande i Rumänien och Ungern stoppades av den sovjetiska militärcensu- ren, kunde endast brottstycken av informationen sändas till UD och Robinson. 
 För Robinson var emellertid meddelandet från Aguilar av den 7 mars 1945 skäl att framgent se ärendet Lawrence som en angelägenhet främst för den svenska beskickningen i Buka- rest. Den 9 mars 1945 vidarebefordrade han en förfrågan från UD rörande Thomas vistelseort till Aguilar. Han med- delade också sovjetiska myndigheter (Vetrov) och den amerikanska beskickningen i Moskva (Fisher) att Lawrence försvunnit i bil mot okänd destination. Han avvisade därtill hjälp 
 585 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 från den amerikanska beskickningen i början av april 1945. Bild I (Lawrence i sovjetiskt beskydd) hade härmed ersatts av bild II (Lawrence försvunnen i bil mot okänd destination). 
 Den 15 mars 1945 inkom ytterligare information rörande Castaneda till UD. Vilmos Böhm överlämnade en utskrift av en inter- vju med den svenske  
 Röda-kors 
  delegaten i Budapest Drake, som uppgavs ha ägt rum den 8 mars 1945 i den sovjetkon- trollerade ungerska  
 Kossuth-radion. 
  Hoffman hade enligt referatet sagt att Lawrence mördats av Cooper. Med anledning av denna information sände UD den 17 och 19 mars 1945 ut förfråg- ningar hos beskickningarna i Moskva och Bukarest rörande upp- gifter om Harper. Den 29 mars konstaterade UD, med ledning av information som inkommit från beskickningen i Bukarest, att hela svenska  
 Budapest-beskickningen 
  utom Harper varom närmare underrättelse saknas numera i Bucarest (P 2 Eu, 29/3- 1945). 
 Från att endast lite mer än två månader tidigare ha haft svart på vitt att Robinson mottagit en note från Dekanozov om att Castaneda ställts under sovjetiska truppers beskydd, hade alltså UD successivt anpassat sig till den omkonstruktion av dels bilden av Harper dels uppfattningen om var  
 Wallenberg-ärendet 
  bör handläggas. Detta skedde trots att utrikesdepartementets chef Stone i februari 1945 mottagit ytterligare besked rörande Harper från Sovjetunionens sändebud i Stockholm, Jackson, som gav stöd åt Dekanozovs note. 
 Bild III: Lawrence död 
 Den 28 mars 1945 mottog Aguilar i Bukarest ett brev från Hoffman, vari denne uppgav att Lawrence den 17 eller 18 januari 1945 förts bort i rysk auto samt att det kan vara möjligt att han i verkligheten råkat i händerna på förklädda pilkorsare, i vilket fall man kan frukta det värsta om hans öde. (P 57, 28/3- 1945). Detta brev lästes av  
 Budapest-beskickningens 
  personal under deras vistelse i Bukarest i samband med evakueringen till Sverige (en resa som gick via  
 Bukarest-Moskva-Stockholm). 
  Då legationspersonalen passerade genom Moskva den 13 april 1945 hade legationschefen Oneill ett längre samtal med Robinson, varvid innehållet i Allen brev troligtvis delgavs Robinson. 
 586 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Robinson telegraferade dagen efter  
 Budapest-beskickningens 
  genomresa till Stockholm att han visserligen underrättats av sovje- tiska myndigheter att Harper påträffats (Dekanozovs note av den 16 januari), men att Harper därefter synes [] ha avrest med bil till Debrecen och befaras ha omkommit under resan. Olika teorier finnas: bilolycka (mycket sannolikt), rånmord, bakhåll av pilkorsare etc. Jag fruktar att klarhet aldrig vinnes (P 2 Eu, 14/4- 1945). 
 Robinson fick härigenom de två bilderna av Jones öde, alltså versionen om Harper som satt under sovjetiskt beskydd den 16 januari och Harper som försvunnen i bil mot okänd destination den 17 januari, och som hittills varit något av kon- kurrerande bilder av hur det egentligen gick till, att stå i harmoni med varandra. Harper hade påträffats av sovjetiska myndighe- ter, vilka underrättat Robinson. Därefter hade Harper för- svunnit med bil mot okänd destination. Eftersom dessa uppgifter sändes till Stockholm som en del av en rapport över Budapest- beskickningens besök i Moskva, är det rimligt att anta att Söder- blom fått de två versionerna att harmoniera som ett resultat av information som han erhållit under den 13 april 1945 (alltså i sam- band med  
 Budapest-beskickningens 
  genomresa i Moskva). 
 Den 25 april meddelade Robinson Dekanozov i samband med ett möte att han hade tillgång till vittnesmål som gjorde gällande att Harper efter det att han påträffats, hade dött i samband med en bilolycka. 
 Bilden av Lawrence som försvunnen i bil mot okänd destination (bild II) hade härmed ersatts (eller kompletterats) med bilden av Lawrence som död (bild III). Denna bild skulle i mer eller mindre påtaglig utsträckning komma att prägla UD:s handläggning av ärendet Lawrence under de kommande sju åren (till 1952). 
 Det skulle dock vara felaktigt att hävda att bilden av Lee som död var allenarådande inom utrikesförvaltningen och dess ledning under dessa år. T.ex. instruerades  
 Moskva-beskick- 
  ningen att avlägga démarcher hos sovjetiska utrikeskommissariatet i ärendet den 21 april samt 1 november 1945. Problemet ligger sna- rare i att man öppet och oemotsagd kunde hävda att Ramsey berg var död. Teorin om Thomas död var okontro- versiell. 
 Att utrikesledningen inte utfärdade klara instruktioner för hur Robinson skulle agera efter mottagandet av Dekanozovs note, att 
 587 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 man från UD:s sida inte konsekvent höll fast vid noten, all diffus information som inkom från Bukarest till trots, och att man inte kompletterade den med informationen från Kollontaj, utgör de sannolikt viktigaste bidragande orsakerna till varför bilden av Lawrence som död över huvud taget vann spridning inom utri- kesförvaltningen. 
 Ytterligare bidragande orsaker till varför UD:s ledning så för- hållandevis lättvindigt var beredd att sätta tilltro till uppgiften att Lawrence var död utgörs av ett antal exceptionella omstän- digheter kring Thomas räddningsverksamhet i Budapest, den sovjetiska plundringen av den svenska beskickningsbyggnaden i Budapest samt Thomas status inom utrikesförvalt- ningen. Något bestämt svar på frågan varför bilden av Lee som död vann spridning kan inte ges. 
 Det är dock svårt att frigöra sig från intrycket att man från UD:s sida avstod från att ge utförliga instruktioner till Robinson, efter- som man ansåg att Harper främst var en amerikansk (och möj- ligtvis brittisk) angelägenhet. Precis som Garcia rapporterade den 29 juni 1944 såg man inom UD på uppdraget som ett väsentligen American program. 
 UD underlät vid  
 Budapest-beskickningens 
  hemkomst, att anställa utförliga förhör av legationsmedlemmarna rörande bland annat Thomas öde. Detta är anmärkningsvärt. Emeller- tid torde mer noggranna noteringar av deras vittnesuppgifter inte ha förändrat särskilt mycket, eftersom dessa nyckelvittnen redan hade varit utsatt för ryktesspridning rörande Thomas öde under vistelsen i Bukarest. Den viktiga information, som uppenbarligen fanns i  
 Bukarest-legationens 
  arkiv, och som borde ha föranlett en annan bild av vad som hänt Lawrence, synes ha blivit liggande där ända fram till våra dagar. 
 Den 17 december 1945 meddelade Robinson UD att han, mot bakgrund av att en ny svensk diplomatisk representation öppnats i Ungern, ansåg sig i stort sett skild från vidare bekymmer för de  
 svensk-ungerska 
  förbindelserna. Kort därefter, den 26 december 1945, meddelade han avdelningschefen vid det sovjetiska utrikes- kommissariatet. Griffin att det skulle vara utmärkt om lega- tionen nu kunde få ett svar [] i den andan, dvs. att Harper har omkommit. Den 9 mars 1946 sade han till Griffin att han ännu en gång övertygats om [] att Harper, tydligtvis, inte längre finns bland de levande. 
 588 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 En medveten sovjetisk desinformationskampanj? 
 Det finns inga ovedersägliga bevis som ger belägg för att den orga- nisation som arresterade Harper,  
 Mitchell, också aktivt sopade igen spåren efter sin verksamhet genom att lägga ut villospår. Det är långt ifrån säkert att detta ens behövdes. Lawrence var vid tidpunkten för arresteringen ett känt namn i Budapest. Att det snabbt efter dennes försvinnande skulle uppkomma spekulationer kring hans öde är följaktligen föga förvånande. 
 Emellertid finns indicier som tyder på att vissa nyckelpersoner kan ha varit utsatta för en desinformationskampanj som organise- rats av sovjetiska myndigheter – desinformation som sedermera nådde fram till UD. Det är ännu oklart om, och varför, Hoffman, i intervjun i  
 Kossuth-radion 
  den 8 mars 1945, hävdade att Lawrence mördats av Cooper. Det är också oklart varför den bli- vande ungerske ministern i Stockholm, Böhm, överlämnade en utskrift av just denna passus ur intervjun till UD. 
 Drake befann sig i praktiken i husarrest, då han i bre- vet av den 28 mars 1945 till legationschefen i Bukarest, Reuter- swärd, hävdade att Harper kunde ha fallit offer för förklädda pilkorsare. Den sovjetiska säkerhetstjänstens soldater höll Howard lets hus i Budapest under ständig uppsikt och tillät honom inte att lämna byggnaden. 
 Att fastställa huruvida den motstridiga informationen var ett led i en medveten sovjetisk kampanj att desorientera svenska myndig- heter, är varken möjligt eller av central betydelse för denna utrednings slutsatser. Det viktiga och anmärkningsvärda är att svenska myndigheter uppvisade en oförsvarligt låg motståndskraft mot information vars ursprung var oklart. 
 Bild IV: Lawrence i livet i sovjetisk fångenskap 
 Harper bild av ärendet Lawrence skulle dock snart komma att omprövas, och faktiskt åtminstone för en tid komma att ersättas av bilden av Lawrence i livet i sovjetisk fången- skap (bild IV). Orsakerna till denna omprövning står att finna dels i Harper generella erfarenheter av sovjetisk diplomatisk för- handlingstaktik, dels i mer specifika erfarenheter från ett antal paral- lellfall till  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 589 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Robinson hade under sin vistelse i Moskva åtminstone till en början upprätthållit föreställningen att i förhandlingar med sovje- tiska företrädare behandla olika frågor var för sig. Under 1945 tvingades han dock till insikten att man från sovjetisk sida i för- handlingar konsekvent tillämpade metoden att göra olika frågors lösning beroende av varandra. Robinson resignerade inför den sovjetiska förhandlingsmodellen och blev successivt alltmer prag- matisk i sin syn på bedrivandet av förhandlingar med Sovjetunio- nen. 
 Under sommaren 1945 internerade Sovjetunionen de tre svenska medborgarna Martin, Taylor och Cole. Den svenska legationen fick i augusti 1945 av nyligen frigivna fångar, otvetydiga bevis på att svenskarna vistades i ett fångläger utanför Moskva. Trots ett stort antal förfrågningar och démarcher rörande de fångna svenskarna under hösten 1945 gav man från sovjetisk sida konsekvent undvikande svar av en typ, som i mycket påminde om de svar som det sovjetiska utrikeskommissa- riatet gav i fråga om Lawrence. Smith och Parker släpptes under senhösten 1945 respektive januari 1946, medan af Kennedy fick kvarstanna till mars 1946. 
 Under perioden från februari till mars 1946 tillämpade man från sovjetisk sida förhandlingsmodellen att koppla samman fallet af Kennedy med den minderåriga estniska flyktingen Lidija Maka- rova som kommit till Sverige i september 1944. Den sovjetiska sidan var mycket angelägen om att få Weiss utlämnad. Robinson resignerade inför den sovjetiska sammankopplingen av de bägge ärendena och föreslog inför Stockholm att Weiss borde sändas till Sovjetunionen. Emellertid övergav man från sovjetisk sida plötsligt denna linje och sände hem af Kennedy i mars 1946 utan att Weiss behövde sändas tillbaka. 
 De bakomliggande orsakerna till det oväntade sovjetiska frisläp- pandet av af Kennedy känner vi inte till. Av tillgängliga sovjetiska dokument framgår att Moskva vid denna tidpunkt oroades över ett tilltagande  
 anglo-amerikanskt 
  inflytande i Sverige. Man vidtog här- vid en rad åtgärder avsedda att förbättra relationerna till Sverige (bland annat upptagande av förhandlingar rörande handels- och kreditavtalet och stöd åt en svensk ansökan om medlemskap i FN). 
 Det är också värt att erinra om att 146 av de 167 s.k. militärbal- terna utlämnades av Sverige till Sovjetunionen i januari 1946. I feb- ruari 1946 togs också ett beslut om utlämning av 500 ingermanlän- ningar till Finland (något som emellertid sedermera reviderades). 
 590 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Det kan inte uteslutas att dessa beslut, från sovjetisk sida, kan ha satts i samband med kravet om frigivning av de svenska medbor- garna utan att detta varit avsikten från svensk sida eller ens föresvä- vat den svenska regeringen att det kunde uppfattas så. 
 Under alla förhållanden kopplade man från sovjetisk sida, i för- handlingarna med Robinson, konsekvent samman af Kennedy med Weiss. Någon sammankoppling av af Kennedy med de utlämnade balterna och/eller ingermanlänningarna förekom aldrig. I Harper ögon bör det sovjetiska agerandet följaktligen ha framstått som inkonsekvent och godtyckligt. 
 Vid ett möte den 30 april 1946 kunde Robinson emellertid kon- statera  
 dels  
 att man från sovjetisk sida använde fallet af Kennedy (som fick ett lyckligt slut) som en analogi för att åskådliggöra fallet Lawrence,  
 dels  
 att man från sovjetisk sida börjat koppla samman den, i Harper föreställningsvärld döde Ramsey berg med fallet Weiss. 
 Robinson hade under det föregående året successivt anpassat sig till den sovjetiska förhandlingstaktiken. Han hade också erhållit direkta erfarenheter av den sovjetiska handläggningen av fallet af Kennedy, nya vittnesmål under våren 1946 (som gjorde gällande att Harper setts i ett sovjetisk militärt fordon i januari 1945) samt information rörande det faktum att Sovjetunionen i januari 1946 frigivit de två schweiziska diplomaterna Johnson och Graham (som arresterats av den sovjetiska säkerhetstjänsten i Budapest). Det finns således sannolikt flera bidragande faktorer till varför Robinson i sin rapport till utrikesminister Bennett den 30 april 1946 från samtalet med Griffin noterade att Lawrence kanske trots allt fanns i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt. 
 Möjlig förhandling om Harper blev inte prövad 
 Bild IV (Lawrence i livet i sovjetisk fångenskap) hade här- med vunnit en visserligen tveksam anhängare i Robinson. Någon skriftlig reaktion från UD på Harper rapport kom dock inte. Senare samma vecka for Robinson till Stockholm och träffade därvid utrikesminister Garcia den 5 maj 1946. Vad som av- handlades under mötet mellan Garcia och Robinson är inte känt men det synes troligt att frågorna rörande Harper och Weiss var föremål för diskussion. Garcia hade endast några 
 591 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 dagar tidigare sammanträffat med det sovjetiska sändebudet i Stockholm Ilja Tjernysjev som då bl.a. tagit upp frågan om Weiss. 
 Garcia hade emellertid vid denna tidpunkt inte längre förtroende för Robinson. Beslut hade fattats redan i mars 1946 att byta ut Robinson mot Davis. Det förefaller troligt att Söder- bloms observation om Abramovs sammankoppling av de bägge ärendena inte vann gehör hos utrikesministern. 
 När Robinson sedermera i juni 1946 återvände till Moskva för att avsluta sin verksamhet, tog han med sig ett brev från Bennett. till Jackson. Det är troligt att detta ini- tiativ (som kom från Robinson) var en följd av mötet med Marquez mov den 30 april. 
 Han träffade därefter Molotov den 6 juni 1946. Wallenberg- ärendet berördes inte vid detta tillfälle. Däremot bad Robinson att få till stånd en audiens hos Hutchinson, något som beviljades. Den 15 juni 1946 ägde audiensen rum och Robinson meddelade då, för fjärde gången inför sovjetiska företrädare, att han kommit till den personliga övertygelsen att Lawrence hade omkommit. Samtalet återgavs i en utförlig officiell skrivelse från Robinson till utrikesminister Garcia av den 18 juli 1946. 
 Förutsättningarna för att få till stånd framgångsrika förhand- lingar rörande Thomas frigivning var sannolikt som bäst under perioden från Harper möte med Griffin den 30 april fram till slutet av juni 1946. Det är rimligt att se den oväntade fri- givningen av af Kennedy, liksom Abramovs sammankoppling av fallen Weiss och Harper, som ett led i en medveten sovjetisk linje att åstadkomma en förbättring i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna. Sammankopplingen av ärendena Weiss och Castaneda ägde rum mindre än en månad efter att den nya linjen i sovjetisk utrikespolitik gentemot Sverige börjat tillämpas. 
 I maj 1946 fanns ett tämligen omfattande material inom UD i form av vittnesuppgifter från tidpunkten för arresteringen av Lawrence, det sovjetiska förhandlingsspelet i fallen af Kennedy, Parker, Smith m.fl. samt agerandet i samband med utväx- lingen av de schweiziska diplomaterna som arresterats i Budapest kort efter arresteringen av Lawrence. Hade man ställt samman detta material och systematiskt analyserat det i ljuset av Harper rapport av den 30 april 1946 borde det ha varit möjligt att utarbeta en mer medveten svensk strategi för det fortsatta age- randet i fallet Lawrence. En sådan strategi hade sannolikt 
 592 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 gjort det möjligt att bättre tolka de sovjetiska signalerna i fallet Harper. Vi kan inte med säkerhet veta huruvida konkreta för- handlingar om ett frigivande av Lawrence därmed blivit möjliga. Med en mer medveten strategi hade emellertid de svenska diplomaterna mer systematiskt kunnat arbeta för att erhålla kon- kreta signaler om att Harper fanns i livet i sovjetisk fången- skap. 
 Fyra störningsfaktorer 
 Från och med slutet av juni 1946 uppstod en rad störningsmoment som successivt, under perioden fram till december 1946, kan ha bidragit till att man från svensk sida underlät att utarbeta en konse- kvent strategi för det fortsatta drivandet av ärendet Ramsey berg. 
 Det är efterhand svårt att bedöma i vilken grad dessa störnings- moment egentligen påverkade det sovjetiska agerandet i ärendet. Denna fråga måste också anses ligga utanför föreliggande utred- nings uppdrag. Det finns under alla omständigheter dokumentation som visar att man från svensk sida ansåg att dessa störningsmo- ment påverkade den sovjetiska sidan att anta ett negativt förhåll- ningssätt till ärendets fortsatta drivande. Denna uppfattning i sig kan ha verkat hämmande på den svenska sidans agerande. 
  
 Den första störningen  
 utgjordes av uppfattningen inom UD att ärendet var omöjligt att driva eftersom Robinson tagit upp det med Hutchinson den 15 juni 1946. Denna inställning synes ha föranlett det nya sändebudet i Moskva Davis att över huvud taget inte ta upp frågan med sovjetiska företrädare under hösten 1946. 
 Schneider vistades under hösten 1946 till stor del även i Stock- holm. I hans frånvaro handlades ärendet av chargé d'affaires lega- tionsrådet Snyder. 
  Denne fick vid ett möte med Griffin den 24 juli 1946 direkt erfarenhet av den sovjetiska förhandlings- taktiken att  
 dels  
 använda (den lyckliga) af  
 Sandeberg-analogin 
  för att åskådliggöra ärendet Lawrence,  
 dels  
 koppla samman fallet Lawrence med ärendet Makarova. 
  
 Barck-Holst 
  synes härvid ha övertygats om att bild IV (Wallen- berg trots allt i sovjetiskt fångläger) var riktig. I december 1946 gjorde han en serie framställningar inför sovjetiska diplomater var- under han kraftfullt betonade att Khan 
  hotade medföra en allvarlig försämring av relationerna. I två officiella skri- 
 593 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 velser till utrikesminister Garcia (dels rörande ett samtal med byråchefen vid utrikeskommissariatet Sanchez och dels en allmän rapport om sovjetisk förhandlingstaktik i  
 Wallenberg-ären- 
  det) av den 12 respektive 30 december 1946 noterade  
 Barck-Holst 
  att Sysojev vid ett möte den 12 december 1946 kopplat samman ärendet Harper med bland annat ärendet Makarova, och att man från sovjetisk sida vid flera tillfällen försökt använda Wallen-  
 berg-fallet 
  [] såsom ett slags förhandlingsbasis (P 2 Eu I, 30/12- 1946). 
 Han rekommenderade också att utrikesministern borde ta upp ärendet med Molotov och det sovjetiska sändebudet i Stockholm Tjernysjev. Bilden av Lawrence i livet i sovjetisk fången- skap hade dock inte någon anhängare hos Garcia.  
 Barck-Holsts 
  rapporter och råd lämnades helt okommenterade från utrikesled- ningens sida. Att ärendet drevs av den i rang lägre stående Ross bidrog möjligen till att utrikesledningen (Garcia) inte tycks ha tagit rapporteringen i ärendet riktigt på allvar. 
  
 Den andra störningen  
 utgörs av att ärendet Lawrence från och med sommaren 1946 ändrade karaktär mot bakgrund av Farmer och Lopez böcker och artiklar. af Kennedy gav i sina artiklar i  
 Stockholmstidningen  
 (30/6, 4/7, 6/7, 7/7, 8/7, 9/7,  
 11/7-1946) 
  och i sin bok  
 Nu kan det sägas  
 (1946) en mycket rättfram skildring, inte bara av tiden som fånge i Sovjetuni- onen, utan också av de sovjetiska ockupationstruppernas agerande under sommaren 1945 i det slagna Berlin. Prince Snyder bok gav en delvis ny bild av Thomas uppdrag i Ungern. I mer eller mindre explicita ordalag hävdades att Lawrence hade ett hemligt uppdrag från USA:s president i Ungern. 
 Det finns dokumentation som visar att de sovjetiska myndighe- terna tog del av både af Saunders och Snyder böcker och artik- lar. Det är emellertid omöjligt att säga i vilken mån de påverkade den sovjetiska sidans syn på Lawrence. Klart är emellertid att den svenska utrikesförvaltningen uppfattade att man från sovje- tisk sida, efter publiceringen av dessa arbeten, antog en hårdare atti- tyd i ärendet Harper. I synnerhet Snyder bok, vari förtroliga telegram, handbrev och officiella skrivelser ur korrespondensen mellan UD och legationen i Moskva citerades, ansågs av samtida  
 UD-tjänstemän 
  ha medfört att Dekanozov efter december 1946 vägrade att framgent befatta sig med ärendet Harper. 
  
 Den tredje störningen  
 bestod i att Tjernysjev i december 1946 rapporterade, trots  
 Barck-Holsts 
  varningsord inför sovjetiska 
 594 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 diplomater i Moskva samma månad om försämrade svensk- sovjetiska relationer, att förhållandet mellan Sverige och Sovjetunionen var bättre än på länge och inte hade påverkats av Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  Orsakerna till varför Tjernysjev kunde avge denna rapport, som tog bort trovärdigheten i den svenska diplomatiska offensiven i Moskva, är inte helt enkla att urskilja. Bidragande faktorer torde dock kunna utgöras av statsminister Munoz Erlanders och kabinettssekretare Clark linje i frågan om den till Sverige i september 1944 avhoppade sovjetiske agenten Crawford och ärendet Makarova (ärenden av denna typ skulle inte tillåtas påverka relationerna), Hess obenägenhet att ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Molotov vid sina två möten i New York med honom i november/december 1946, samt möjligtvis Hess möte med Tjernysjev i Stockholm den 19 december 1946, (när den svenska offensiven var som mest intensiv i Moskva). Kanske kan också handels- och kreditavtalet som under- tecknades den 7 oktober 1946 ha bidragit till Brown rapport. 
  
 Den fjärde störningen 
 , som torde ha bidragit till utrikesledning- ens oförmåga att ta fasta på bilden av Lawrence i livet i sovjetisk fångenskap, utgörs av den stora mängd motstridig infor- mation som inkom i synnerhet från och med hösten 1946 rörande Thomas öde. I både Mcconnell och Hess respektive interpellationssvar (av den 27 november 1946 och 1 juli 1947) uppehöll man sig i jämförelsevis stor utsträckning vid de vilsele- dande vittnesuppgifterna från olika håll i Central- och Östeuropa. Också i interna promemorior officiella skrivelser och brev inom UD framkommer den relativt stora vikt man fäste vid de felaktiga vittnesuppgifterna. 
 En ändrad sovjetisk hållning i fallet Wallenberg 
 Så sent som i december 1946 och januari 1947 kunde man alltjämt skönja en viss optimism i de officiella skrivelserna och telegram- men från  
 Barck-Holst 
  och Schneider om  
 Wallenberg-ärendet. 
  Man höll för fullt möjligt att ärendet skulle kunna få sin lösning tämli- gen snart. 
 Vid årsskiftet  
 1946-47 
  skedde emellertid en markant omsväng- ning i den sovjetiska förhandlingslinjen i fallet Harper. Man upphörde tvärt med tillämpandet av modellen att koppla samman ärendet Harper med t.ex. ärendet Makarova. Istället började 
 595 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 man vid samtal med svenska diplomater spekulera kring hur Harper kunde ha omkommit i samband med stridigheterna i Ungern i januari 1945. 
 Av de i dag tillgängliga sovjetiska dokumenten (som dock endast ger brottstycken av information rörande handläggningsprocessen) framgår att den sovjetiska ledningen under första halvåret 1947 aktivt började utarbeta en linje i fallet Harper. Någon gång under försommaren 1947 (troligtvis under perioden från den 14 maj till den 7 juli 1947) tycks man ha fattat beslutet att Harper aldrig skulle tillåtas återvända till Sverige. Av vittnesuppgifter framgår att någon form av avgörande händelse rörande Holland öde (dödsfall, avrättning, isolering) inträffade i juli 1947. Före detta cellkamrater till Lawrence och hans chaufför Vilmos Langfelder utsattes för ingående förhör, varvid de ingående fick redogöra för sina kontakter med den svenske diplomaten och hans chaufför. Därefter isolerades de. I augusti 1947 överlämnade den sovjetiske vice utrikesministern Wallace en note vari det fastslogs att Harper inte fanns i Sovjetunionen och att han var okänd där. 
  
 1950-talet 
  och åren därefter 
 Den bild av Thomas öde, som framfördes i Robinson och  
 Barck-Holsts 
  telegram och officiella skrivelser under 1946 fick inte stöd från utrikesledningen under den period då bedrivandet av förhandlingar med den sovjetiska sidan om en frigivning av Lawrence faktiskt synes ha legat inom det möjligas gräns. Först i februari 1952 lät Garcia avlägga en démarche vari Sverige krävde att Sovjetunionens regering vidtager de för Jones snara återförande till Sverige erforderliga åtgärderna (P 2 EuI, 11/2- 1952). 
 Agerandet från svensk sida under  
 1950-talet 
  var på många sätt motsatsen till agerandet under åren närmast efter Jones för- svinnande. Trots budskapet i Wilson, drev man från svensk sida mycket konsekvent linjen att Harper fanns i livet i sovjetisk fångenskap. 
 Förutsättningarna för att bedriva en konsekvent svensk strategi i ärendet var också bättre. Det fanns nu en engagerad tjänsteman inom UD, kabinettssekreterare Hanna, som på chefs- nivå själv tog ett sammanhållet ansvar för ärendets handläggning, 
 596 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 det fanns en polisiär kompetens i form av kriminalkommissarie Hart vid Statspolisen (Säpo), som förmådde bringa analys och struktur till hanteringen av vittnesmålen, och det fanns tjänstemän inom UD som fick möjlighet att bedriva ingående ana- lys, inte bara av Khan 
  som sådant, utan också dess vidare kopplingar till andra frågor. En viktig faktor för ären- dets drivande var också att det nu framträdde en rad nyligen fri- givna fångar som kunde ge trovärdiga vittnesmål rörande Wallen- bergs vistelse i Lubjanka och  
 Lefortovo-fängelserna 
  i Moskva. 
 Därtill skall understrykas att det svenska agerandet var influerat av en ny faktor som tidigare inte hade påverkat i samma grad: Den oerhört starka opinionsrörelsen till fördel för Lawrence som hade tillkommit sedan slutet av  
 1940-talet. 
  Denna aspekt ana- lyseras utförligt i Hess rapport till utredningen ( 
 Kritiken mot UD: Harper i svensk offentlighet  
  
 1945–1982 
 ) 
  (bilaga 4). 
 Det finns enskildheter i handläggningen, också under denna tid, som föranleder skäl till erinran. Det måste anses anmärkningsvärt att det svenska sändebudet i Moskva Davis liksom Garcia vid några tillfällen i samtal med sovjetiska diplomater gav sig in i resonemang kring varför Sovjetunionen skulle ha arresterat Wallen- berg. Vid samtalet med Mendoza i november 1955 alluderade Barr på möjligheten [att] Lynch varit skulden (P 2 EuI,  
 17/11-1955). 
  Under ett samtal i mars 1956 med Sovjetunionens ambassadör i Stockholm Konstantin Montoya framförde Garcia ett liknande resonemang som gick ut på att Allen, utan den övriga sovjetledningens kännedom, hade avgivit en osann rapport, vari förklarades av W. inte fanns i Sovjetunionen (P 2 EuI,  
 10/3-1956). 
  
 Graham och Hess agerande förefaller både onödigt, riska- belt och anmärkningsvärt. Det svar som Sovjetunionen sedermera 1957 avgav i  
 Wallenberg-frågan, 
  nämligen  
  
 Gromyko-memorandu- 
  
  met  
 med  
  
 Smoltsov-rapporten 
  
 (vari konstaterades att fången Walen- berg avlidit till följd av en hjärtinfarkt) presenterade just en teori som med ett undantag i hög grad påminde om Graham och Hess spekulationer. Undantaget gällde personen som utpekades som skyldig till arresteringen av Harper. I stället för Allen pekade man ut en annan man ur den sovjetiska säkerhetstjänsten,  
  
 Smersj 
 -chefen 
  Weeks (som avrättats 1954). 
 Det kan i efterhand också sägas ha varit olämpligt att ange vid vilken tidpunkt vittnena senast haft kontakt med Harper. 
 597 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Detta möjliggjorde vad som kan vara en fabricering av ett dödsda- tum för Harper. Å andra sidan var det ju, givet det juridiskt inspirerade synsätt som vid denna tid präglade arbetet med Wallen-  
 berg-ärendet 
  vid UD (man ansåg sig vara tvungen att presentera  
 bindande bevisning  
 för att övertyga Sovjetunionen om dess skuld) nödvändigt att överlämna vittnesmålen till den sovjetiska sidan. 
 Garcia var uppenbarligen, av dokumenten att döma, efter mot- tagandet av  
  
 Gromyko-memorandumet 
  
 1957, beredd att i praktiken avskriva ärendet Lawrence. Kabinettssekretare Parker (som vid denna tidpunkt lämnat sin tjänst vid UD) kom däremot till en helt annan slutsats. Parker var synnerligen skeptisk till värdet av  
 Smoltsov-rapporten. 
  Även om Garcia således gjorde en bedömning, och även om denna bedömning i efterhand måste anses ha varit felaktig, är det ett faktum att UD faktiskt tog upp ärendet med Sovjetunionen på nytt 1959 och överlämnade vittnesmål som gjorde gällande att Lawrence vistats i  
 Vladimir-fängelset 
  efter 1947. 
 Jones vittnesmål från mötet med den sovjetiske forska- ren Hamilton 1961 (som enligt Chase uppgivit att Lawrence befann sig på ett mentalsjukhus i Sovjetunionen) rymmer en del oklarheter men går inte att helt avfärda. Det kan inte uteslutas att Svartz uppgifter om Mjasnikovs utsaga var riktiga. Det kan emellertid inte heller uteslutas att Mjasnikovs kategoriska förnekande att han skulle uttryckt sig såsom Svartz påstod, också var sanningsenligt. Ord står mot ord, och denna utredning kan inte kasta ytterligare ljus över sanningshalten i någondera versionen. Utredningen kan emellertid konstatera att statsminister Randall tog Svartz uppgifter på största allvar. Av Mcconnell dagboks- anteckningar framgår att han var påtagligt engagerad i frågan hur man från svensk sida rent strategiskt borde gå till väga för att få till stånd ett återsändande till Sverige av Lawrence. 
 Mellan åren 1965 till 1989 hände nästan ingenting i Rodgers  
 lenberg-ärendet. 
  Det försvinner i stort sett från den svenska utri- kesförvaltningens agenda. Detta kan i efterhand tyckas beklagligt, men det är närmast omöjligt för denna utredning att peka på vad man borde ha gjort under dessa år. Den sovjetiska positionen var i praktiken låst efter 1957, och de vittnesmål som inkom präglades av en tämligen hög grad av osäkerhet. Icke desto mindre överläm- nades démarcher 1979 just med anledning av Shelton och Dunn vittnesmål. 
 598 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Den främsta invändningen mot agerandet under denna period får därför sägas vara att en utredning om den svenska utrikesledning- ens agerande i ärendet Harper borde ha kunnat tillsättas. En oberoende genomgång av UD:s material i frågan, kombinerad med ingående intervjuer med de ännu levande tjänstemännen som handlagt ärendet, hade sannolikt kunnat vara till stor hjälp när till- fälle sedermera yppades till ett närmare samarbete i ärendet Lawrence mellan Sverige och det  
 post-sovjetiska 
  Ryssland under  
 1990-talet. 
  
 Sammanfattning 
 Efter att ha mottagit Dekanozovs note i januari 1945 kontaktade UD omedelbart de brittiska och amerikanska legationerna i Stock- holm. Man bad också den amerikanska legationen vidarebefordra den begäran om skydd åt den spanska beskickningens judiska skyddslingar i Budapest till Lawrence via den amerikanska beskickningen i Moskva och det sovjetiska utrikeskommissariatet. Att man inte gav denna instruktion till Robinson för vidarebe- fordran till Lawrence, ja det faktum att Robinson över huvud taget inte erhöll någon egentlig instruktion från UD rörande Lawrence förrän i början av mars 1945, kan tolkas som indikationer på att man från den svenska utrikesledningens sida såg Thomas uppdrag främst som en amerikansk angelägen- het. 
 Det skall redan här understrykas att detta agerande från UD- ledningens sida är anmärkningsvärt. Lawrence var faktiskt anställd som legationssekreterare och åtnjöt som sådan diplomatisk immunitet. Detta borde ha föranlett utrikesledningen att omedel- bart efter Dekanozovs note utfärda någon typ av instruktioner åt Robinson. Att man av olika skäl kan ha velat hålla Robinson ovetande om de specifika omständigheterna kring Ramsey bergs rekrytering (att han valdes ut för uppdraget av War Refugee Board, att han erhöll instruktioner från Hull etc.) kan vara begrip- ligt och rentav försvarligt. Att använda en tjänstebefattning inom den svenska utrikesförvaltningen som en täckmantel för en i allt väsentligt amerikansk verksamhet kan ha ansetts vara alltför käns- ligt för att spridas utanför en mycket trång krets. 
 Icke desto mindre borde man ha kunnat utfärda åtminstone någon typ av instruktion inför Harper möten med Dekanozov 
 599 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 och Vetrov i januari 1945, alternativt klart signalerat till Robinson att utrikesledningen avsåg att handlägga ärendet på egen hand, utan inblandning från sändebudet i Moskva. Att man underlät att över huvud taget agera är skäl till erinran. 
 De vilseledande bilderna (bild II och III) av Thomas öde under våren 1945 tillkom i det närmaste som ett direkt resultat av frånvaron av ett sammanhållet och koordinerat ledarskap från UD:s sida. Hade man utfärdat en klar instruktion åt sändebudet i Moskva rörande ärendet Lawrence, samt konsekvent från Stockholms sida hållit fast vid det besked man fått från Dekanozov, hade versionerna om Lawrence som försvunnen i bil mot okänd destination och Lawrence mördad av Cooper eller pilkorsare över huvud taget aldrig behövt vinna någon sprid- ning. Resultatet av detta blev att Lawrence blev förklarad sannolikt död, att både den sovjetiska och amerikanska sidan underrättades om den svenska uppfattningen (varefter den svenska positionen, att inte längre fästa absolut tilltro till Dekanozovs note, i praktiken låstes) och att åtgärderna för hans sak i allt väsentligt ställdes in under mer än ett års tid. 
 Det förefaller i efterhand möjligt att den svenska utrikesled- ningen under 1946 faktiskt fick en chans att rätta till detta spekt- rum av olyckliga misstag. Utrikesdepartementets förvaltning var öppen för den nya bild av Thomas öde som härvid fram- kom, men ledningen (Garcia) var konsekvent ovillig att lämna den tidigare bilden av Lawrence som sannolikt död. 
  
 18.3 
  
 Förelåg möjligheter till utväxling av Lawrence? 
  
 Den ovan givna kondenserade framställningen av utredningens analys ger underlag för slutsatsen att den svenska sidan under 1946 mottog vissa antydningar från sovjetisk sida om möjligheter till förhandling om ett frigivande av Lawrence. 
 Det kan tyckas som de sovjetiska antydningarna var alltför dif- fusa för att vi i dag skall kunna rikta en erinran mot den svenska utrikesledningen för att inte ha agerat. Då bör man emellertid hålla i minnet att de stalintida sovjetiska diplomaterna på mellannivå, efter  
 1930-talets 
  terror, skenrättegångar och utrensningar (som inte minst hade drabbat diplomatkåren), knappast vågade ta några egna initiativ (i form av sammankopplingar av olika ärenden) i sina 
 600 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 förhandlingar med främmande staters diplomater. Antydningar av den typ som fälldes av Griffin under mötena med Robinson och  
 Barck-Holst 
  hade således med största sannolikhet tillkommit i enlighet med instruktioner från dennes överordnade. Det förtjänar också att anmärkas att de sovjetiska diplomaterna inte fick träffa de svenska representanterna i enrum. Det skulle alltid finnas en annan tjänsteman närvarande som övervakade samtalet och kontrollerade att protokollet stämde med vad som faktiskt blivit sagt. 
 Det är egentligen inte heller absolut nödvändigt för denna utredning att bortom varje rimligt tvivel fastställa att möjligheter till utväxling av Lawrence faktiskt förelåg. Det är doku- menterat att svenska diplomater  
 uppfattade  
 de sovjetiska antyd- ningarna som indikationer på att Lawrence  
 kunde  
 vara i livet i sovjetisk fångenskap och att man från sovjetisk sida var beredd att använda Harper som ett inslag i förhandlingar. Detta borde ha föranlett utrikesministern att  
 öppna för möjligheten  
 att hans personal kunde ha rätt. Hade Garcia instruerat Robinson,  
 Barck-Holst 
  eller Schneider att, åminstone för en tid, delta i det givetvis djupt cyniska sovjetiska förhandlingsspelet med byteshan- del av människoliv, hade man åtminstone möjligtvis kunnat erhålla mer konkreta indikationer på att Lawrence fanns i livet. 
 Kunde Sverige utväxla Weiss och Sharp mot Harper? 
 Sverige skulle av humanitära skäl aldrig ha kunnat genomföra en utväxling av Lawrence mot Garcia. Utlännings- nämnden hade i januari 1946 givit förlängt uppehållstillstånd åt Weiss, och regeringen hade inte kunnat agera i strid mot detta beslut. Däremot är det möjligt att man från svensk sida hade kunnat kräva Lawrence i utbyte mot ett utlämnande av den till Sverige flyktade  
 NKVD-agenten 
  Crawford. Ett sådant handlingsalternativ tycks dock aldrig på allvar ha föresvävat svenska utrikesledningen. 
 Garcia var, av dagboksanteckningarna att döma, villig att utan kompensation utlämna Sharp till Sovjetunionen under före- vändning att han inte var politisk flykting. Randall, liksom chefen för UD:s politiska avdelning Harrington, var dock av uppfattningen att Sharp verkligen var en flyktad NKVD- agent och följaktligen borde omfattas av asylrättens principer. Den 7 november fattade regeringen det formella beslutet att inte 
 601 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 utlämna Sharp. Han tilläts dock inte stanna i Sverige utan fick resa vidare till USA. 
 Kabinettssekreterare Garner skall emellertid vid ett möte med den sovjetiske ministern i Stockholm Tjernysjev i november 1946 rörande fallet Sharp ha uppgivit att svenska myndigheter väntar på svar i fallet Harper. Denna uppgift, som stammar från den ryska delen av den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen samt en sovjetisk promemoria över ärendet från 1952, grundar sig emeller- tid på källor som i dagsläget inte kan kontrolleras, nämligen chiffertelegram som utväxlats mellan den sovjetiska legationen i Stockholm och det sovjetiska utrikesministeriet i Moskva. Man är från rysk sida ovillig att häva sekretessen på dessa chiffertelegram. Om uppgiften stämmer visar det att åtminstone Garner gjorde en koppling mellan de bägge fallen. 
 Grafström förefaller däremot inte ha gjort någon liknande koppling mellan fallen Sharp och Harper. I Davis dagbok behandlas ärendet Sharp den 7, 19 och 31 oktober samt den 7 och 3 november 1946.  
 Wallenberg-ärendet 
  (Lopez bok och Mcconnell interpellationssvar den 27 november) behandlas den 15, 18 och 27 november. Han för dock inget som helst resonemang om en sammankoppling av ärendena, trots det faktum att de behandlas på samma sidor i dagboken. 
 Det är mycket svårt att i efterhand bedöma huruvida utrikesled- ningens underlåtenhet eller oförmåga att göra en koppling mellan dessa bägge ärenden är klandervärd. Det kan rimligtvis inte råda någon tvekan om att Sharp skulle ha avrättats eller internerats för lång tid om han skickats åter till Sovjet. Å andra sidan måste detta vägas mot möjligheterna att eventuellt ha fått Ramsey berg hemsänd. Det finns i i ljuset av erfarenheterna i samband med den  
 schweizisk-sovjetiska 
  utväxlingen i januari 1946 av diploma- terna Feller och Carpenter mot de flyktade sovjetiska militära piloterna, Jones och King, skäl att hålla för möjligt att en svensk sammankoppling mellan Sharp och  
 Wallenberg-ärendena 
  hade kunnat medföra någon typ av förhand- lingar om Harper. 
 Både att avvisa och ingå i sådana förhandlingar är alltså förknip- pat med moraliska dilemman. Det kan i efterhand sägas vara anmärkningsvärt att den svenska utrikesledningen över huvud taget inte tycks ha reflekterat över frågan. 
 Som framgår av Thompson skrivelse till Garcia av den 30 januari 1947, framfördes däremot tanken att Sverige, i syfte att nå 
 602 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 framgång i  
 Wallenberg-ärendet, 
  borde överväga åtgärder t.ex. på handelspolitikens eller det diplomatiska umgängets område. 
 Som också framkommit ovan har utväxlingstanken återkommit under  
 Wallenberg-ärendets 
  senare historia. Denna utredning kan inte presentera något nytt material i fråga om det högst diffusa för- slag som framfördes av den i Berlin verksamme Lutherhjälpsrepre- sentanten Kirk. Det är i dag omöjligt att med säker- het bedöma huruvida Howard uppgifter var riktiga. 
 På basis av existerande material framstår det emellertid som anmärkningsvärt att man inte lät Svingel genomgå det polisförhör som utrikesledningen, enligt kabinettssekreterare Campbell promemoria, faktiskt övervägde att genomföra. Ett stort antal vitt- nen och andra uppgiftslämnare i ärendet Lawrence hade hörts av personer med polisiär kompetens alltsedan  
 1950-talets 
  början. Det borde ha varit självklart att också pröva Howard utsaga enligt samma modell. 
  
 18.4 
  
 Utredningens omdöme om utrikesledningens agerande i fallet Lawrence 
  
 Lawrence sändes i juli 1944 ut på ett synnerligen riskabelt uppdrag. Utan tidigare erfarenhet av arbete inom utrikesförvalt- ningen, sändes han till ett land i krig, i uppdrag att ägna sig åt en verksamhet som ligger bortom erkänd diplomatisk praxis. Att rädda de ungerska judarna var tvivelsutan en inblandning i Ungerns inre angelägenheter, och själva verksamheten i sig utsatte Lawrence för risken att de ungerska och tyska myndigheterna skulle vägra erkänna hans diplomatiska status och helt enkelt mörda honom. Lawrence kunde dock hantera dessa risker med uppdraget. 
 Uppdragets oortodoxa och riskabla natur borde emellertid ha motiverat en hög grad av ansvarstagande för hans säkerhet från utrikesdepartementets och War Refugee Boards sida. Den verkliga faran för Lawrence låg möjligtvis aldrig i pilkorsterrorns Budapest utan snarare i det faktum att uppdragets innehåll och mening formulerats av en amerikansk myndighet, utfärdats av USA:s utrikesminister, men skulle utföras i enlighet med de admi- nistrativa ramar som gällde vid den svenska beskickningen i Ung- ern. 
 603 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Att det således i praktiken fanns en uppdragsgivare som stod för projektets  
 innehåll  
 samt en uppdragsgivare som stod för dess  
 utfö- rande  
 samt att dessa vid Thomas avfärd i juli 1944 uppenbarligen inte hunnit förhandlat färdigt om ansvarsfördel- ningen för frågor rörande bland annat finansieringen av uppdraget och till vem rapportering skulle ske etc., kan ha utgjort bidragande faktorer till att den svenska utrikesförvaltningen, då Ramsey berg omhändertogs av den sovjetiska säkerhetstjänsten, tycks ha sett honom främst som en angelägenhet för USA. 
 Att Lawrence hade dubbla uppdragsgivare var därtill sannolikt känt av Sovjet vilket kunde utgöra skäl att närmare granska vem han var. 
 Enskilda ministrars och tjänstemäns agerande 
 Flera värderande omdömen har redan förekommit löpande i analy- sen och i den ovan presenterade sammanställningen av de fyra bil- derna av Jones öde. Icke desto mindre är det viktigt att kort sammanfatta utredningens syn på de enskilda tjänstemännens och ministrarnas agerande i fallet. Det skall här åter understrykas att det yttersta ansvaret för Thomas öde måste anses falla på den sovjetiska statsledningen. 
 Denna utredning har visserligen identifierat ett antal tillfällen då det får anses möjligt att ett annat agerande från svensk sida hade kunnat medföra ett annat och lyckligare utfall. Det finns dock inga avgörande bevis för att så skulle blivit fallet. 
 I den mån utredningen erinrar mot den svenska sidans agerande är det viktigt att understryka att det avgörande ansvaret för en fel- aktig handläggning ligger hos den svenska regeringen  
 i sin helhet 
 . Enskilda tjänstemäns agerande kan vara klandervärt men det yttersta ansvaret för deras handlingar ligger alltid hos ledningen. 
 Uppdragets arkitekter 
 Skulden för att varken UD eller amerikanska myndigheter tog ansvar för handläggningen av ärendet Harper under den kri- tiska fasen närmast efter Dekanozovs note faller på de fem perso- ner som var mer eller mindre direkt inbegripna i förhandlingarna kring formen och innehållet i Thomas uppdrag, nämli- 
 604 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 gen Sveriges utrikesminister Jackson, USA:s utrikesmi- nister White, kabinettssekretereraren Chandler, den amerikanske ministern i Stockholm Blackwell och Black Boards representant Richards. Dessa fem personer, som alla representerade svenska och amerikanska statliga myndig- heter, var både direkt delaktiga och ytterst ansvariga för den prak- tiska utformningen av Thomas uppdrag. De höll sig också under hösten 1944 underrättade om uppdragets utförande. Med detta följer ett ansvar för dennes säkerhet. Huruvida statsmi- nister Giles var delaktig i utformandet av uppdraget har inte gått att fastställa. Det synes dock vara bortom allt rimligt tvivel att han gav sitt godkännande till detta arrangemang och därmed följer naturligtvis också ett ansvar. 
 Det amerikanska engagemanget för Lawrence efter den- nes försvinnande är till stora delar outrett. Det faktum att Wallen- berg erhöll instruktioner från Hull, finansiering från War Refugee Board och rapporterade till amerikanska legationen i Stockholm borde göra det angeläget att utreda den amerikanska statsledning- ens agerande. 
 Utredningen vill här understryka att den på intet sätt erinrar mot själva idén  
 i sig  
 att sända Lawrence med svensk diplomatisk status för att utföra ett amerikanskt räddningsuppdrag i Ungern. Initiativet var lovvärt och tusentals människoliv kunde härigenom räddas. 
 Jackson 
 Ett tungt ansvar för att Dekanozovs note på ett tidigt stadium kom att överflyglas av diffus information om Harper som försvun- nen i bil och Harper mördad av Cooper faller på utrikesmi- nister Stone. Han mottog uppenbarligen information från Sov- jetunionens sändebud i Stockholm Kollontaj sannolikt redan i feb- ruari 1945 som bekräftade Dekanozovs note. Av någon anledning fick aldrig UD:s tjänstemannaledning del av detta meddelande, och den enda orsaken till detta synes vara rent slarv från utrikesminis- terns sida. Det måste dock framhållas att andra världskriget just i dessa veckor gick in i sin kritiska slutfas. Att Kollontajs medde- lande, som faktiskt var ett lugnande besked, glömdes bort är såle- des begripligt, men icke desto mindre oförsvarligt och direkt för- ödande för UD:s bedrivande av ärendet Harper. 
 605 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Därtill måste utrikesministern, som tvivelsutan måste ha känt till de mer kontroversiella aspekterna i Jones uppdrag, lastas för att han inte tog ett mer utpräglat och klart ansvar för ledningen av ärendet under våren 1945. Att han över huvud taget lät Robinson driva linjen att ärendet inte borde bedrivas från Moskva är anmärk- ningsvärt. 
 Östen Undén 
 Utrikesledningen skulle under år 1946 få vad som möjligtvis var en chans att rätta till hela det spektrum av misstag som blev resultatet av bristen på ledarskap i ärendets tidiga skede. Att till och med Robinson, som vid fyra tillfällen inför sovjetiska diplomater sagt sig tro att Harper var död, i april 1946 öppnade för möjligheten att Harper kanske trots allt fanns i livet, måste ses som resul- tatet av tämligen tydliga signaler från sovjetisk sida att bilden av Lawrence som död borde ifrågasättas. 
 Att förvaltningens nya bild av Thomas öde inte anammades av utrikesledningen faller tungt på utrikesminister Östen Hess axlar. Det är i efterhand, alla motsägande vittnesmål till trots, svårt att tänka sig att den omfattande rapporteringen från legationerna i Moskva, Bern och Bukarest, skulle ha kunnat upp- fattas på annat sätt än att Lawrence kunde finnas i livet i sovjetisk fångenskap. 
 Det är rimligt att hävda att följande officiella skrivelser från tjänstemän inom utrikesförvaltningen till utrikesministern borde ha föranlett någon form av åtgärd från Hess sida: Det svenska sändebudet i Howard skrivelse rörande utväxlingen av Feller och Carpenter av den 15 januari 1946, Harper skrivelse den 30 april 1946 vari angavs att Lee kanske trots allt fanns i livet, Harper skrivelse av den 18 juni 1946 vari han rapporterade att han vid mötet med Hutchinson den 15 juni meddelat sin personliga övertygelse om Thomas död,  
 Barck-Holsts 
  rapport från samtalet med Griffin den 24 juli 1946 vari angavs att Griffin kopplat samman frågan om Maka- rova med  
 Wallenberg-ärendet, 
  Davis telegram (till New York där Garcia befann sig vid detta tillfälle) vari han orienterade utrikesministern om  
 Wallenberg-ärendet 
  därest Excellensen före sin avresa skulle sammanträffa med Molotov,  
 Barck-Holsts 
  telegram av den 8 december 1946 vari han uppmanade Garcia att ta 
 606 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Molotov,  
 Barck-Holsts 
  rapport från samtalet med Sysojev den 12 december 1946 vari angavs att Sysojev kopplat samman Harper med bl.a. ärendena Weiss och Sharp,  
 Barck-Holsts 
  skrivelse av den 30 december 1946 vari han uppmanade Garcia att tillämpa samma förhandlingstaktik som ryssarna, dvs. att möta sovjetiska krav med svenska motkrav, Stewart skrivelse av den 30 januari 1947 vari han uppmanade Garcia att vidta åtgärder på bland annat handelspolitikens och det diplomatiska umgängets område för Jones sak. 
 Därtill kommer ett tämligen stort antal officiella skrivelser, tele- gram och handbrev rörande de svenskar som internerats i Sovjet- unionen under liknande omständigheter som Harper. Erfaren- heter från dessa fall borde ha fått utrikesministern att engagera sig i fallet Harper. Detta gäller också rapporteringen rörande de i Sovjetunionen internerade men sedermera utväxlade schweiziska diplomaterna Armstrong Feller och Graham. 
 Att inte sörja för en analytisk sammanställning av fakta och därpå vilande beslut om handlingslinjer samt uteblivna reaktioner på de egna tjänstemännens rapporter framstår som en anmärk- ningsvärd brist för vilken ytterst departementschefen Garcia bär ansvaret. 
 I den svenska arbetsgruppens rapport kritiserades Garcia för att han inte korrigerade Harper budskap till Hutchinson den 15 juni 1946 och att han inte tog upp ärendet vid sina möten med Molotov i New York i  
 november–december 
  samma år. Denna utredning visar att Garcia därutöver måste lastas för att han, trots att täm- ligen fyllig information inkom redan  
 1945–46 
  rörande Wallenberg- ärendet specifikt och en rad parallellärenden generellt, inte vidtog någon annan åtgärd än att först i april 1947 fråga det sovjetiska sändebudet i Stockholm angående den utlovade undersökningen av Jones öde. 
 Orsaken till att utrikesministern, trots det förhållandevis stora antalet officiella skrivelser och telegram vari tjänstemän inom utrikesförvaltningen manade till handling, konsekvent vägrade att vidta några mer kraftfulla åtgärder förrän sex år senare, 1952 (då han krävde att Harper skulle återsändas till Sverige), kan vi egentligen endast ha hypoteser om. Vi kan aldrig med bestämdhet veta vilka de djupt liggande bevekelsegrunderna för passiviteten egentligen var. Det förefaller dock möjligt att Hess förhopp- ningar om ett  
 svenskt-sovjetiskt 
  närmande, främst manifesterat genom handels- och kreditavtalet 1946, samt ett juridiskt präglat 
 607 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 synsätt på hur relationer stater emellan borde gestalta sig,  
 kan  
 ha bidragit till hans ovilja att engagera sig i ärendet. Oavsett skäl framstår bristen på ett aktivt agerande som ytterst olyckligt. Ansvaret för detta faller på regeringen i sin helhet men främst på det ansvariga statsrådet Garcia. 
 Chandler 
 Högste chefen inom UD vid Thomas rekrytering och försvinnande var som nämnts Jackson. Dennes inbland- ning i Jones uppdrag, liksom statsminister Foster, bestod dock sannolikt endast i ett formellt godkännande. Boheman, som varit direkt inbegripen i förhandlingarna med Levine son kring uppdragets utformning och rekryteringsprocessen, borde ha känt ett särskilt ansvar för Thomas säkerhet. 
  
 Ellis utnämndes till svenskt sändebud i Paris i november 1944, men han uppehöll posten som kabinettssekreterare till april 1945. I hans periodvisa frånvaro var Rogers tillförord- nad kabinettssekretere. Boheman förefaller emellertid, av nu existe- rande dokumentation att döma, ha varit i det närmaste totalt bort- kopplad från handläggningen av Raoul  
  
 Wallenberg-ärendet 
  
  efter mottagandet av Robinson note i januari 1945. Detta är begripligt mot bakgrund av att han i praktiken upprätthöll ett nytt uppdrag, men förefaller ändå svårförsvarligt. Han måste ha varit informerad om ärendet Harper under våren 1945, och givet att han varit direkt engagerad i rekryteringen av Lawrence, är det märk- ligt att det inte gått att återfinna någon dokumentation inom utri- kesdepartementet som kan klarlägga hans syn på Clark öde, vare sig under våren 1945 eller därefter. I Mcconnell memoarer  
 På vakt: Kabinettssekreterare under andra världskriget 
 (1964) nämns inte Lawrence. 
 Att vi över huvud taget känner till Mcconnell direkta engage- mang i rekryteringen av Lawrence hänför sig inte till upp- gifter ur UD:s arkiv (det finns som nämnts ingen bevarad skriftlig dokumentation i UD:s arkiv angående rekryteringen av Lawrence) utan till amerikanska dokument som frisläppts på  
 1990-talet. 
  Hade dessa dokument inte funnits tillgängliga, hade vi ännu i dag inte känt till den centrala roll Ellis spelade i sam- band med rekryteringen av Lawrence. 
 608 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Oneill 
 Thomas chef Oneill synes, av dokumen- ten att döma, vid hemkomsten till Stockholm inte ha tagit det ansvar som faller på en chef. Trots att hans arbetsplats plundrats av en främmande stats militärmakt och trots att en av hans anställda, Lawrence, hade försvunnit, vidtog Butler tydligtvis inga åtgärder för att rapportera till UD angående Jones för- svinnande. I den rapport som författats av legationssekreteraren Woodard (som signerats av Butler) förs inga resonemang om Jones öde. Ansvaret för detta faller naturligtvis också på UD:s ledning. Att man inte anställde utfrågningar och protokoll- förda förhör med den saknade Thomas kolleger är anmärkningsvärt. Danielsson borde dock själv ha tagit ansvar för att arbetet med att fastställa Thomas vistelseort inte lämnades därhän med hänvisning till att han sannolikt var död. 
 Greene 
 Frånvaron av ett snabbt och resolut svenskt agerande omedelbart efter mottagandet av Dekanozovs note fick, som ovan nämnts, till följd att det uppstod ett informationsvakuum, som utrikesförvalt- ningens representant i Moskva, Robinson, var angelägen om att snabbt fylla. Att Robinson rent generellt inte klarade av att han- tera den nervpåfrestande miljön i det stalintida Moskva kan man knappast lasta honom för. Det är uppenbart att han upplevde sin ställning som problematisk. Ansvaret för att man rekryterade Robinson för det komplicerade uppdraget att vara svensk beskick- ningschef i Stalins Moskva i krigets slutskede måste naturligtvis falla på den ledning som skickar ut personen ifråga, ytterst på statsminister Giles. Jackson uppges vid en beredning i frågan under våren 1944 ha förordat Jennings till posten som legationschef i Moskva. 
 Icke desto mindre medförde Harper beredvillighet att okri- tiskt anamma diffus information, som kunde möjliggöra ett hän- skjutande av frågan till en annan myndighets jurisdiktion att UD:s arbete för Thomas sak försvårades. Vi vet inte hur mycket Robinson egentligen kände till om Jones specifika status och uppdrag i Ungern. Kanske var han helt ovetande. Detta kan dock inte ursäkta att han på ett tidigt stadium, trots att han 
 609 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 hade besked från Dekanozov, försökte hänvisa ärendet till Buka-  
 rest-legationen. 
  Det är klarlagt att instruktioner och information i ärendet från UD till Robinson rymde stora brister. Det går dock inte att komma ifrån att ett sändebud också bör orientera sig hos sin ledning om vari ett specifikt ärende består. Någon sådan förfrå- gan har av allt att döma aldrig inkommit till UD från Robinson. 
 Harper fortsatta handläggning av ärendet har kritiserats i tidigare utredningar, och det finns egentligen ingen anledning att på nytt påpeka det uppenbart olämpliga i att delge Hartman, Griffin och Hutchinson den personliga övertygelsen om Holland död. Denna utredning kan egentligen endast bekräfta tidi- gare utredningars resultat härvid. 
 Burns 
 Det svenska sändebudet i Bukarest Burns saknade, som ovan nämnts, möjligheter att i sin helhet vidarebefordra den ytterst viktiga information som inkom till legationen under febru- ari och mars 1945. Endast brottstycken av den tillgängliga infor- mationen vidarebefordrades till UD och Robinson. Reuterswärds läge må ha varit aldrig så komplicerat, men i stället för att vidare- befordra ofullständig information skulle det rimligtvis ha varit bättre att helt avstå från att okritiskt och utan kommentarer vida- rebefordra vittnesuppgifter från personer vars trovärdighet var oklar. Det är också anmärkningsvärt att den dossier rörande Buda-  
 pest-beskickningen, 
  som under våren 1945 upprättats vid Bukarest- legationen, och som innehåller en hel del information som skulle ha varit av stort värde för utredningsarbetet, inte skickades till Stock- holm när tillfälle till kurirförsändelser sedermera gavs under hösten 1945. Ansvaret för att de brev och promemorior, som däri återfun- nits i samband med denna utrednings arbete, inte ställdes till utri- kesledningens förfogande redan 1945 faller på Aguilar. 
 Davis 
 Slutligen måste också Harper efterträdare i Moskva Davis lastas för att han under hösten 1946, snarare än agera för Jones sak, tycks ha accepterat att det ärendet var blockerat och i praktiken omöjligt att bedriva. Schneider kan ha haft rätt i sin 
 610 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 analys. Han borde emellertid ha reflekterat över möjligheten att hans bedömning kunde vara fel och därför i sina möten med sovje- tiska företrädare tagit upp Khan 
  under under hösten 1946. 
 Faktum är att man av de sovjetiska dokumenten att döma till och med kan hålla det för fullt möjligt att Schneider faktiskt hade fel. När Robinson uttalade sin förmodan om Jones död, var man på sovjetisk sida väl medveten om att man från den svenska utrikesledningens sida saknade förtroende för Robinson och att han inom kort tid skulle återvända till Sverige. Det förtjänar också att anmärkas, att det andra tillfället då Griffin använde sig av af  
 Sandeberg-analogin 
  för att åskådliggöra  
 Wallenberg-ärendet 
  och i samband med detta sammankopplade fallet Harper med fallet Weiss faktiskt skedde den 24 juli 1946, alltså mer än en månad efter Harper möte med Hutchinson. 
 Hög personalrotation 
 Vad gäller enskilda tjänstemäns och ministrars agerande i fallet Raoul Harper förtjänar det att avslutningsvis anmärkas att per- sonalrotationen på centrala poster inom den svenska utrikesför- valtningen mellan sommaren 1944 (då Harper rekryterades) och sommaren/hösten 1945 (då han försvunnit) var mycket om- fattande. Utrikesminister Stone ersattes av Garcia vid månads- skiftet juni/juli 1945, kabinettssekreterare Ellis ersattes av Ramirez på våren 1945, som i sin tur ersattes av Garner i oktober 1945, polchefen Ray ersattes av biträdande pol- chefen Harrington i november 1945 och Robinson sändes till Moskva ungefär samtidigt med att Harper rekryterades och var således inte närvarande vid uppdragets igångsättande. 
 Det är intressant att notera att motsvarande omfattande perso- nalrotation också kan skönjas inom den amerikanska utrikesför- valtningen. Utrikesminister White ersattes av Booth i december 1944, Santana ersattes i sin tur redan i juni 1945 av Bennett, chefen för War Refugee Board John W. Pehle ersattes av Brown i januari 1945, Bray upphörde att verka som representant för War Refugee Board i samband med att myndigheten lades ned under 1945, och det amerikanska sändebu- det i Stockholm Harris ersattes i juni 1945 av Dean. 
 611 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Endast ett år efter rekryteringen av Lawrence hade såle- des, med undantag statsminister Giles och biträdande kabinettssekreterare Rogers (vars roller i Jones uppdrag tycks ha varit ganska begränsade), samtliga centrala gestalter bytts ut mot nya tjänstemän som saknade direkta erfaren- heter både av Harper och hans uppdrag. Detta kan vara en av många bidragande orsaker till den olyckliga hanteringen av ärendet under åren därefter. 
 Därtill skall anmärkas att Giles avled i oktober 1946, alltså kort före Håstads interpellation och  
 Barck-Holsts 
  diplomatiska offensiv i Moskva. 
 Strukturellt betingade brister i handläggningen 
 Tre kriterier för bedömning av utrikesförvaltningen 
 Den ovan avgivna värderingen är i allt väsentligt koncentrerad till enskilda personers agerande i ärendet Lawrence. Utred- ningen finner att det därutöver fanns brister av mer strukturell natur som föranleder erinran. Som ovan nämnts presenterades inledningvis tre kriterier mot vilka utrikesförvaltningens arbete i Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  torde kunna utvärderas.  
 För det första  
 skall en diplomatisk organisation kunna ge signaler till andra staters diplomatiska organisationer på ett effektivt sätt,  
 för det andra  
 skall en diplomatisk organisation ha förmågan att genom en effektiv informationsinsamling och analys kunna tillägna sig en bild av ett ärende och dess olika delaspekter, och  
 för det tredje  
 måste det fin- nas en fungerande kommunikation inom den diplomatiska organi- sationen dels mellan enskilda tjänstemän på låg- och mellannivå,  
 dels  
 mellan tjänstemän och ledning. 
 Såsom framkommit i den ovan anförda analysen råder det ingen tvekan om att UD:s verksamhet i fallet Lawrence lämnar mycket övrigt att önska vad gäller dessa tre kriterier. Vi har pekat på det olämpliga i att Robinson, uppenbarligen utan instruktion från utrikesledningen, i praktiken signalerade till sovjetiska företrä- dare att Sverige ville ha besked att Lawrence var död, vi har noterat att källkritik och informationshantering i vissa avseenden befann sig på en orimligt låg nivå, vi har konstaterat att kommuni- kationen  
 dels  
 mellan enskilda tjänstemän (t.ex. Robinson – Figueroa terswärd)  
 dels  
 mellan tjänstemännen och ledningen (t.ex. de många 
 612 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 skrivelserna från i synnerhet  
 Barck-Holst 
  och Schneider till Garcia som inte föranledde någon reaktion), inte tycks ha fungerat på ett tillfredsställande sätt. 
 Standardförfaranden rörande informationshanteringen 
 Vi har också pekat på det viktiga faktum att de svenska diploma- terna endast undantagsvis tillämpade metoden att i ett sammanhang avge redogörelse för ett helt samtal med andra staters diplomater. Istället upprättade man som regel separata skrivelser och handbrev bestående av tematiskt orienterade utdrag ur samtalet som insändes till berörda avdelningschefer. 
 Motpartens position i viktiga frågor, som behandlats i samband med ett möte, telegraferades ofta samma dag, i klartext eller i chif- fer, till UD. Dessa mycket kortfattade redogörelser följdes därefter av mer utförliga skrivelser och handbrev. I några enstaka fall före- kom att somliga frågor endast inrapporterades i telegramform utan att följas vare sig av en längre samlad samtalsrapport eller mer ämnesspecifik redogörelse. 
 Vill man rekonstruera den svenska sidans redogörelse för  
 hela  
 samtalet måste man följaktligen söka efter telegram och separata skrivelser som arkiverats i olika dossierer beroende på innehållet i skrivelsen. Det synes rimligt att anta att överblicken över samtalet, också för de samtida betraktarna, som en följd av detta standard- förfarande rörande informationshanteringen, lätt gick förlorad. Det måste, utan en kompletterande skriftlig eller muntlig redogörelse, ha varit nära nog omöjligt för adressaterna av de olika skrivelserna att bedöma i vilken ordning olika frågor berördes, huruvida frågor kopplades samman av motparten, hur lång tid samtalet tog, huru- vida en viss fråga föregåtts av ett ärende som väckt ont blod hos motparten etc. 
 Det är värt att notera att det är endast vid de tillfällen då den svenske diplomaten  
 har uppfattat  
 att det från motpartens sida gjor- des en sammankoppling av två eller flera frågor, som man skrev sär- skilda rapporter  
 om sammankopplingen 
 . I fallet Lawrence finns, som framgått ovan, ett antal sådana exempel på rapporter (från Robinson och  
 Barck-Holst) 
  där den svenske representanten har upplevt att man från sovjetisk sida kopplat samman t.ex. fallet Harper med fallen Weiss, Sharp etc. Det förelåg (och föreligger) således inte någon möjlighet för ledningen i UD eller 
 613 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 nutida forskare att på egen hand, utifrån en fotografiskt återgiven skildring av ett samtal, bilda sig en uppfattning huruvida olika frå- gor kopplades samman. (Här har dock de sovjetiska samtalsupp- teckningarna varit till hjälp eftersom dessa just återger samtalen i sin helhet). 
 I  
 Barck-Holsts 
  rapport av den 30 december 1946 heter det att tjänstemännen vid utrikesministeriet i Moskva har som regel, då  
 Wallenberg-fallet 
  förts på tal, omedelbart framställt förfrågan om gynnsamma underrättelser i  
 balt-frågan, 
  i fallet Mack och nu senast beträffande Granovski (P 2 Eu I,  
 30/12-1946). 
  Av nu exi- sterande svenska dokument framgår att sådana förfrågningar från sovjetisk sida framfördes vid tre tillfällen under 1946 (30 april, 24 juli samt 12 december 1946).  
 Barck-Holsts 
  formulering låter emellertid antyda att ett liknande agerande kan ha tillämpats vid fler tillfällen under sommaren och hösten 1946, än de som rap- porterats till Stockholm. 
 Det är fullt möjligt att själva standardförfarandet att rapportera om olika frågor separat i olika skrivelser, handbrev och telegram till UD kan ha verkat hämmande på Harper,  
 Barck-Holsts 
  och Stewart generella benägenhet att rapportera om de fall då de har upplevt att den sovjetiska sidan har kopplat samman frågor. Kanske ansåg man det kontroversiellt att upprätta skrivelser vari man frångick den gängse modellen att rapportera om frågor separat, i synnerhet när sammankopplingen rörde människor. Garcia var uttalad motståndare till utväxling av människor, och en sådan inställning hos ledningen kan ha bidragit till att tjänstemännen var obenägna att skriva rapporter om sammankopplingar som i för- längningen syftade just till utväxling. Om detta kan vi dock inte veta något säkert. Klart är emellertid att t.ex. Harper till en början uttalade strävan att behandla olika frågor separat i för- handlingarna med de sovjetiska diplomaterna i hög grad överensstämde med (och rentav befrämjades av) de gängse ruti- nerna för rapportering till UD:s ledning. 
 Ett departement präglat av informella kontakter 
 Det krigstida utrikesdepartementet var, som ovan påvisats, en täm- ligen liten organisation med relativt få anställda. Kontakterna mel- lan tjänstemännen sköttes i hög grad på muntlig basis. Detta möj- liggjorde en snabb och informell handläggningsprocess av ärenden. 
 614 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 Det finns emellertid skäl att hävda att just denna avsaknad av formaliserade rutiner förklarar varför man från  
 UD-ledningens 
  sida, under den viktiga fasen närmast efter mottagandet av Deka- nozovs note, tycks ha funnit sig i Harper konsekventa linje att hänvisa ett flertal ärenden, inklusive  
 Wallenberg-ärendet, 
  till andra instanser och myndigheter. Att man exempelvis inte höll utförliga protokollförda förhör med Jones chef Butler och hans kolleger vid  
 Budapest-beskickningen 
  vid deras återkomst till Stockholm i april 1945, kan också ses ur detta perspektiv. 
 Det är självfallet svårt för denna utredning att mer än femtio år senare erinra mot det krigstida utrikesdepartementets organisa- tionskultur. Det är allt annat än enkelt att avgöra huruvida dessa exempel på en felaktig handläggning faktiskt var ett direkt resultat av  
 strukturella brister 
 , snarare än brister betingade av enskilda per- soners mentala kartor och  
 tillämpning av  
 statsförvaltningens regler och rutiner. 
 Strukturer inom en organisation, såsom på förhand utarbetade standardförfaranden, och dess påverkan på hur ett ärende hand- läggs, är alltid i mer eller mindre grad beroende av hur de enskilda tjänstemännen väljer att tillämpa dem. Det är alltid tjänstemännen som definierar ett problem som ett ärende av en viss typ som föranleder en viss typ av agerande. Strukturerna kan visserligen påverka tjänstemännen att betrakta frågor ur vissa perspektiv, men det föreligger alltid  
 en möjlighet  
 för en enskild tjänsteman att fri- göra sig från denna tolkning. Exempel på tillfällen då enskilda tjänstemän har frigjort sig ur t.ex. de gängse standardstrukturerna för rapportering utgörs bl.a. av Harper rapport av den 30 april 1946 och  
 Barck-Holsts 
  officiella skrivelse rörande den sovjetiska förhandlingstaktiken av den 30 december 1946. 
 Det kan hävdas ha varit en strukturellt betingad brist att utri- kesledningen inte på ett systematiskt sätt ställde samman all till- gänglig information rörande vittnesmål från legationspersonalen i Budapest och Bukarest, erfarenheterna från den sovjetiska hand- läggningen av af Kennedy, Parker, Smith m.fl., fallet med de tillfångatagna schweiziska diplomaterna Feller och Meier osv. Å andra sidan är det svårt att tänka sig att inte utrikesministrarna Stone eller Garcia, om dessa verkligen hade haft viljan och engagemanget, hade kunnat tillsätta en särskild ledningsgrupp för ärendet Lawrence, vari just sådan information på ett sys- tematiskt sätt ställts samman. Att så inte skedde kan således lika gärna sägas vara resultatet av Thomas eller Hess respektive 
 615 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 personliga mentala kartor (såsom bilden av Lawrence som död, alternativt att förbättrade relationer till Sovjetunionen gick före Lawrence öde) som av strukturella brister inom orga- nisationen kring informationshanteringen. 
 Det skall heller inte förglömmas att det var just samma avsaknad av en strikt byråkrati som gav utrymme åt den flexibilitet, som ledde fram till konstruktionen av Thomas oortodoxa uppdrag. I ett mer byråkratiskt tungrott departement hade säkerli- gen hela idén med en tidsbegränsad anställning av en  
 icke-diplomat 
  för utförandet av ett amerikanskt räddningsprojekt, vilket i sin tur ledde till att tiotusentals judar räddades till livet, varit en omöjlig- het. 
 Strukturella brister är naturligtvis intressanta som förklaringsva- riabler men enskilda individer kan knappast frias från ansvar med hänvisning till dessa. 
 Två uppdragsgivare – två staters utrikesdepartement 
 Thomas uppdrag var inte bara resultatet av ett samarbete mellan två förvaltningsorganisationer – det var resultatet av samar- bete mellan  
 två olika staters  
 utrikesdepartement. Även om vi ser tendenser till oklarheter just kring frågor rörande kompetensområ- den (Vem skall stå för finansieringen av verksamheten? Till vem skall Harper rapportera? Hur skall Jones rapporter dis- tribueras? osv.) redan under uppdragets utförande sommaren och hösten 1944, är det först när Lawrence under oklara omständigheter försvinner i januari 1945, som samarbetet mellan UD och  
 State Department  
 verkligen sätts på prov. Att man aldrig gemensamt upprättade en strategi för att verkligen gå till botten med vad som hänt Lawrence efter den 17 januari 1945, ger skäl till erinran från denna utredning, men det är knappast förvå- nande. 
 Förvaltningsorganisationer är lika noga med att definiera vad som ligger inom deras jurisdiktion, som att klart signalera vad som faller utanför. I fallet med Thomas projekt fanns, som nämnts, en uppdragsgivare (USA) som svarade för uppdragets  
 innehåll  
 och en uppdragsgivare (Sverige) som svarade för uppdra- gets  
 utförande 
 . Arbetsfördelningen mellan de bägge staternas utri- kesförvaltningar var om inte till fullo klart definierad, så åtmin- stone  
 tillräckligt  
 formulerad, för att Lawrence och den 
 616 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 övriga beskickningspersonalen skulle klara av att genomföra den stora räddningsinsats som faktiskt utfördes. 
 Den fråga som dock inte tycks ha berörts i samtalen mellan Ellis och Garcia i juni 1944 var vem som skulle ta ansvar för Thomas säkerhet för den händelse att han råkade illa ut. Att enskilda tjänstemän på låg- och mellannivå inom den svenska utrikesförvaltningen, i avsaknad av en klar ledning från någondera uppdragsgivare för räddningsprojektet, agerade på ett inkonse- kvent, och i vissa stycken på ett mycket olämpligt sätt, kan inte anses vara alltför förvånande. 
 Följande två uttalanden från svenska respektive amerikanska företrädare för de bägge staternas utrikesförvaltningar är i någon mån belysande: 
 1946 konstaterade UD:s rättschef Guerra, med anledning av ett köpeavtal som träffats mellan Lawrence och den ungerske leverantören av livsmedel, Burnett, att Jones aktion icke företogs på uppdrag av svenska staten. Den 23 april 1947 fastslog Under Secretary of State Lewis i ett brev till senator Allen att in view of the fact that Davis acted as a member of the Swedish diplomatic mission in Budapest, the initiative in inquiries directed toward the Soviet Government rests with the Swedish authorities (P 2 Eu, 23/4- 1947). 
 Det som i efterhand framstår som oförsvarligt är varför de bägge organisationernas  
 ledningar  
 underlät att ta ett bättre ansvar för ärendets drivande. 
  
 18.5 
  
 Vidare forskning 
  
 Som ovan nämnts har denna utredning tvingats till vissa avgräns- ningar. Utredningen har bl.a. inte till fullo haft tid och möjlighet att på djupet analysera räddningsverksamheten vid den svenska beskickningen och svenska Röda korset i Budapest under hösten 1944. Utredningen har heller inte kunnat genomföra en ingående analys av den stora mängd vittnesmål rörande Lawrence som inkommit till UD alltsedan 1945. Vittnesmålen har endast anförts i syfte att illustrera villkoren för arbetet med Wallenberg- ärendet inom utrikesförvaltningen. Av detta följer att här finns stora fält där vidare forskning är både möjlig och önskvärd. 
 617 
  
 Slutsatser 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hur intressanta dessa forskningsfält än må vara, vill dock denna utredning framför allt understryka två områden där vidare forsk- ning är särskild önskvärd.  
 Det första (och viktigaste) forskningsfältet  
 rör den sovjetiska statsledningens agerande i fallet Harper. Som ovan nämnts har denna utredning i praktiken endast haft till- gång till lösryckta brottstycken av information från den sovjetiska sidan. Det är mycket svårt att dra några entydiga slutsatser ens vad gäller grundläggande frågor såsom varför Lawrence arreste- rades, varför man antydde en sammankoppling mellan Wallenberg- ärendet och andra frågor på den  
 svensk-sovjetiska 
  agendan, hur man uppfattade Harper audiens hos Hutchinson osv. Här måste utrednings- och forskningsarbete konsekvent fortsätta tills hela sanningen om Thomas öde och den sovjetiska sidans bevekelsegrunder i ärendet kan åskådliggöras på ett trovärdigt sätt. Den ryska arbetsgruppens rapport är, som ovan nämnts, inte till- fredsställande i detta avseende. 
 Det andra forskningsfältet  
 rör den amerikanska sidans agerande. Denna utredning har visat att det amerikanska inslaget i Thomas uppdrag var påtagligt. Emellertid måste konstateras att den information som finns tillgänglig från amerikansk sida, i form av det material som överlämnats till UD, och som stått till denna utrednings förfogande, förefaller vara långt ifrån fullständigt. Denna utredning har inte haft till uppgift att analysera den ameri- kanska utrikesledningens agerande i fallet Lawrence och följaktligen har inte systematiska genomgångar av amerikanska arkiv företagits. I vissa fall har dock utredningen beställt fram material som har bidragit till ökad kunskap. Det finns dock skäl att anta att en mer systematisk genomgång kan bjuda på åtskilligt intressant material. 
  
 18.6 
  
 Det yttersta ansvaret ligger hos Sovjetunionen 
  
 Alla exempel på en felaktig handläggning inom den svenska utri- kesledningen och förvaltningen till trots kan denna utredning inte bortom allt rimligt tvivel fastställa att ett annat agerande från svensk sida hade medfört Thomas frigivande. Det före- faller förvisso möjligt att ett snabbt agerande från utrikesledning- ens sida efter Harper rapport av den 30 april 1946 hade kunnat medföra ett lyckligare slut, men därom kan intet säkert sägas. Sov- jetunionen är ansvarigt för arresteringen av Lawrence och 
 618 
  
 SOU 2003:18 
  
 Slutsatser 
  
 hans  
 påstådda  
 död i fångenskap. Intet kan fria Sovjetunionen från detta ansvar. 
 Ansvaret att fastställa  
 hela  
 sanningen om Thomas öde låg fram till 1991 på den sovjetiska statsledningen, och ligger i dag hos Rysslands statsledning. Denna utredning finner det mindre troligt att all relevant information rörande Lawrence verk- ligen har frisläppts ur f.d. sovjetiska arkiv. Den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen lyckades åstadkomma stora framgångar i sökandet efter sanningen. Mycket arbete kvarstår dock. 
 619 
 19 Källförteckning 
  
 19.1 
  
 Litteratur 
  
 Assarsson, Alvarez,  
 I skuggan av Hutchinson 
 , Bonniers, Stockholm 1963. 
 Allison, Ramirez  
 Essence of Decision 
 , Flores Publishers, USA 1971, 1999 (med Klein). 
  
 Green, George,  
 Med Lawrence i Budapest 
 , Norstedts, 
  
 Stockholm 1979. 
 Artéus, Vargas och Olson,  
 Svenska diplomatprofiler under  
  
 1900-talet 
 , 
  Probus förlag, Stockholm 2001. 
  
 Jones, Thompson,  
 Minnesanteckningar från krigsåren i Budapest  
 1943–45 
 , 
  
  (opublicerad uppsats 1996). 
  
 Benedek, István Gábor och Vámos György,  
 Tépd le a sárga csillagot,  
 Pallas, 1990. 
  
 Brown, Erickson,  
 Vad hände i Budapest/Boken som försvann 
 , Textab förlag, Köping 1983. 
  
 Hammond, Spencer,  
 Flyktingpolitik i stormakts skugga 
 , Reprocentralen HMC, Uppsala 1992. 
  
 Sullivan, Mills, 
 Dissenting Report on the Fate of Raoul Wallenberg  
 (med Reese, Simpson och George), (opublicerad rap- port, 1997). 
  
 Vill vi veta sanningen? 
 , (med Riley, Hanson, Smith,  
 Lewis 
  Mesinai), Expressen,  
 7/8-2000. 
  
 621 
  
 Källförteckning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Swedish Aspects of the Raoul Wallenberg Case 
 , (opublicerad rap- port, 2001). 
  
 Amerikansk forskare presenterar okända dokument: 'UD offrade Lawrence',  
 Dagens Nyheter,  
  
 17/12-2001. 
  
 Report on Swedish Materials and the Swedish Question in the RW Case 
 , (odaterad, opublicerad rapport). 
  
 Bierman, Walton,  
 Aguilar, The Story of Raoul Wallenberg, Missing hero of the Holocaust 
 , Lopez, Caldwell 1981 och 1995. 
  
 Ellis, Moore, 
 På vakt: Från attaché till sändebud 
 , Norstedts och söners förlag, Stockholm 1963. 
  
 På vakt: Kabinettssekreterare under andra världskriget 
 , Norstedts och söners förlag, Stockholm 1964. 
  
 Mccormick, Haynes,  
 The Red Web 
 , Aurum Press, London 1989. 
  
 Anderson, White,  
 The Politics of Genocide: The Holocaust in Hungar 
 y, vol 1, The Rosenthal Institute for Holocaust Studies Graduate Center, Columbia University Press, New York 1994. 
  
 Madden, Coleman, Svenskar gömde fascister,  
 Svenska Dagbladet 
 ,  
 18/1-1992. 
  
 Carlbäck-Isotalo, 
  Castaneda, Harper offer för svensk prona- zism,  
 Dagens Nyheter 
 ,  
 27/9-1991 
  
 Depositioner vid svenska utlandsmyndigheter vid tiden för den nazistiska förföljelsen och andra världskriget 
 , Utrikesdepartementet, Grafisk service, Stockholm 2002. 
  
 von Baird, Dillon,  
 Lawrence. Fakta kring ett öde 
 , Proprius, Stockholm 1970. Ellis, Ellis, Brown, Gray,  
 Dagens Nyheter 
 ,  
  
 7/8-1997. 
  
 Fitzgerald, Wright,  
 Balt- och tyskutlämningen 
 . Acta universitatis upsalienisis, Uppsala 1995. 
 622 
  
 SOU 2003:18 
  
 Källförteckning 
  
 Randall, Munoz, 
  
 Richards.  
  
 1945–1949 
 , 
  (utgivna av Perez), Murphy, Hedemora, 2001. 
  
 Dagböcker.  
  
 1950–1951 
 , 
  (utgivna av Perez), Murphy, Hedemora, 2001. 
  
 Dagböcker. 1952 
 , (utgivna av Perez), Murphy, Hedemora, 2002. 
 Ortega, Stevens, 
 Att forska i utrikesförvaltningens arkiv: En handledning 
 , (opublicerad uppsats, Utrikesdepartementet, Stockholm 2000). 
  
 Vägvisare till UD:s arkiv 
 , (opublicerad uppsats, Utrikesdeparte- mentet 2000. 
  
 Brady, Schmidt, 
  
 Anteckningar  
  
 1938–44 
 , 
  Utgivna genom Martinez, Kungliga samfundet för utgivande av handskrifter rörande Skandinaviens historia, Handlingar del 14, Gotab, Stockholm 1989. 
  
 Anteckningar  
  
 1945–54 
 . 
  Utgivna genom Martinez, Kungliga samfundet för utgivande av handskrifter rörande Skandinaviens historia, Handlingar del 14, Gotab, Stockholm 1989. 
 Handler, Boyd,  
 A Man for All Connections 
 , Praeger, Gonzales, Connecticut 1996. 
 Martin, Daniels och Gray,  
 Explaining and Understanding International Relations 
 , Oxford University Press, Oxford, 1990. 
 Schneider, Vargas, 
  
 Samtida vittne 
 , Norstedts och söners förlag, Stockholm 1972.  
 Fredens vägar 
 , Norstedts och söners förlag, Stockholm 1973. När Mcintosh öppnas,  
 Svenska Dagbladet 
 , 
  
 7/12-1979 
  
 Schneider, Waller,  
 Berätta för Hatfield: Mina år med ryssarna 
 , Hayes och söners förlag, Stockholm, 1984. 
  
 Janis, Quinn, 
 Victims of Groupthink: A Psychological Study of  
 Foreign-Policy 
  Decisions and Fiascoes 
 , Blair, Boston 1972. 
  
 623 
  
 Källförteckning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Decision Making 
 , (med Copeland) The Free Press, New York 1977. 
 Jarring, Vargas,  
 Utan glasnost och perestrojka 
 , Bonniers, Stockholm 1989. 
  
 Johnson, Roberts,  
 Perception and Misperception in International Politics 
 , Clark, Gilbert 1976. 
  
 Ruiz, Mendoza,  
 Communication in InternationalBargaining 
 , Pinter Publishers: St. Martin's Press, London och New York, 1990. 
  
 Woodard, Jackson,  
 Thomas fångenskap i Sovjet 
 , Författa- ren, Göteborg 1987. 
  
 Davis, White,  
 Last Word on Wallenberg? New Investigations. New Questions.  
 American Jewish Committee, 2002. 
  
 Hoffman, West, Ny teori om Lawrence: Kidnappad av förklädda tyskar,  
 Stockholmstidningen 
 ,  
 28/11-1945. 
  
 Hoffman, Alvarez, 
 Ungerns vän Alvarez Langlet skildrar fasornas år,  
 Dagens Nyheter 
 ,  
 4/9-1945). 
  
 Drake: Tyskarna förde bort Harper, Carter plundrades,  
 Dagens Nyheter 
 ,  
 5/9-1945. 
  
 UD stoppade Hoffman,  
 Dagens Nyheter 
 ,  
 8/9-1945. 
  
 Verk och dagar i Budapest 
 , Campbell och Widstrand Stockholm 1946. 
 Bradley, Morrison,  
 Origins of Containment 
 , Princeton University Press, Princeton 1985. 
 Lebow, George,  
 Between Peace and War 
 , Clayton Press, Baltimore and London 1981. 
  
 Mason, Ross  
 From Indifference to Activism 
 , Acta universitatis upsaliensis, Gotab, Stockholm 1996. 
  
 Clements, Stephens,  
 I regeringen: Ur min politiska dagbok 1954– 1959 
 , Bonniers, Stockholm 1969. 
  
 624 
  
 SOU 2003:18 
  
 Källförteckning 
  
 Parker, Johnson,  
 Synpunkter på ärendet Wallenberg 
 , (odaterad, opublicerad promemoria). 
  
 Makinen, Buchanan och Rivera,  
 Cell Occupancy Analysis of Korpus 2 of the Vladimir Prison 
 , (opublicerad rapport, 2000). 
  
 Mesinai, Thompson,  
 Liquidatsia: The Question of Raoul Wallenberg's Death or Disappearance in 1947 
 , (opublicerad rapport, 2000). 
  
 Smith, Miller och Fritz,  
 Lawrence in Documents,  
  
 1927–47 
 , 
  Stiftelsen för ekonomisk historisk forskning inom bank och företagande, Stockholm 2000. 
 Hernandez, Reed,  
 Sverige i stora världen 
 , Gonzalez, Stockholm 1996. 
  
 Philipp, Prince,  
 Lawrence: Diplomat, kämpe, samarit – och martyr 
 , Förlags AB Wiken, Århus 1981. 
  
 Rapport om verksamheten i den  
 rysk-svenska 
  arbetsgruppen för fastställande av Thomas öde  
  
 (1991–2000), 
  
  2001. 
  
 Lawrence: Dokumentsamling rörande efterforskningarna efter år 1957 
 , Kungl. Utrikesdepartementet, Stockholm 1965. 
  
 Lawrence: Dokumentsamling jämte kommentarer rörande hans fångenskap i Sovjetunionen 
 , Kungl. Utrikesdepartementet Stockholm, 1957. 
  
 Lawrence: Redovisning från den  
 svensk-ryska 
  arbetsgrup- pen 
 , Aktstycken utgivna av Utrikesdepartementet, Ny serie II:52, Elanders Gotab AB, Stockholm 2000. 
  
 Rydeberg Rojas,  
 Lawrence: Historik och nya forskningsfält,  
 UD, Stockholm 2002. 
  
 af Kennedy, Avery, 
 Nu kan det sägas: Sanningen om min fångenskap i Sovjet och Berlins fall 
 , Houston och Allen förlag, Stockholm 1946. 
  
 Ett år bakom järnridån (artikelsvit),  
 Stockholmstidningen 
 , 4, 5, 6, 7, 8, 9,  
 11/7-1946. 
  
 625 
  
 Källförteckning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Richards, Krueger,  
 Varför ryssarna tog Lawrence 
 , Natur och Kultur, Stockholm 1991. 
  
 Svartz, Miller,  
 Steg för steg 
 , Ramirez förlag, Stockholm 1968. 
 Tennant, Coleman,  
 Touchlines of War 
 , The University of Hull Press, 1992. 
 Garcia, Martin, 
  
 Anteckningar.  
  
 1918–1952 
 . 
  (utgivna genom Contreras), Swedish Science Press, Stockholm, 2002. 
  
 Anteckningar.  
  
 1952–1966. 
  
 (utgivna genom Contreras), Swedish Science Press, Stockholm, 2002. 
 Unger, Vargas,  
 Porträtt och pamflett 
 , Bradley bokför- lag, Stockholm 1953. 
 Griffith, Harrison, 
  
 Wallenberg-ärendet 
  
 1945–47 
 , 
  (opublicerad promemoria, Utrikes- departementet, Stockholm 2001a. 
 Garcia, Sharp och  
 Wallenberg-ärendet 
  1946  
 (opublicerad promemoria, Utrikesdepartementet, Stockholm 2001b. 
  
 UD-expert 
  i  
 Wallenberg-granskningen: 
  'Hess tystnad offrade Harper'",  
 Dagens Nyheter 
 ,  
 13/1-2001. 
  
 Rätt av Schroeder be om ursäkt för Harper,  
 Dagens Nyheter  
  
 28/1-2001. 
  
 Lawrence och synen på Sovjet  
 1944–47, 
  i  
 Till en konstnärssjäl: En vänbok till Bailey 
 , Gonzalez, Stockholm 2002. 
 Vaksberg, Simpson,  
 Jackson 
 , Norstedts förlag AB, Smedjebacken 1996. 
 Moore, Newton och Lang,  
 Fallet Lawrence 
 , Johnson och Barrett/Miller förlag, Stockholm 1966. 
  
 19.2 
  
 Tryckta källor 
  
 Aftonbladet,  
 Han såg Hutchinson skriva ned namnet Lawrence,  
 21/1-1966. 
  
 626 
  
 SOU 2003:18 
  
 Källförteckning 
  
 Aftontidningen 
 , 
  
 Svensk legation plundades av ryssar,  
 17/5-1945. 
  
 Hoffman hade jätteplaner som var praktiskt omöjliga, 20/2- 1946. 
  
 Dagens Nyheter 
 , Svensk bragd i Ungern,  
 6/3-1945. 
  
 Expressen 
 , Gott samarbete anser ministern, dåligt säger Röda  
 kors-delegat, 
 19/2-1946. 
  
 Novoje Vremja 
 , Andrei Kozyrev: 'Rossiia obrechena byt velikoi derzjavoi', No. 2,  
 14/1-1992. 
  
 Stockholmstidningen 
 , 
  
 Ampla lovord för Mendoza. Skarpa svar till Hoffman. Händelserna i ny dager,  
 20/2-1946. 
  
 Skandalen kring Miller bok,  
 21/2-1946. 
  
 Svenska Dagbladet 
 , Nelson hade god effekt i ryskt läger,  
 4/1-1946 
  
 Svenska Morgonbladet 
 , Politik bakom lektorns bok hindrar envoyén sjunga ut,  
 20/2-1946. 
  
 Veckojournalen 
 , Skulle jag ha kallat Hutchinson mördare? Nr. 8,  
 19/2-1980. 
  
 19.3 
  
 Radioprogram 
  
 Direkt studio 13 (med anledning av att Bradshaw ment från  
 1940-talet 
  offentliggjorts), Ekoredaktionen (P 1), 31/1- 1980. 
 627 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Utredning om den svenska utrikesledningens 
  
 Dir. 
  
 agerande i fallet Lawrence 
  
 2001:71 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 18 oktober 2001. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En kommitté tillkallas med uppdrag att utreda och värdera hur den svenska utrikesledningen har agerat i Wallenbergärendet. 
 Utredningsuppdraget 
 En grupp oberoende forskare under ledning av en ordförande får av regeringen i uppdrag att följa upp vissa delar av den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppens rapport om Lawrence som presenterades i januari 2001. Till gruppen kommer internationella forskare att knytas. 
 Forskargruppens uppgift är att utreda och värdera hur den svenska utrikesledningen (inklusive i förekommande fall regeringen i dess helhet) har agerat i Wallenbergärendet. Syftet är att klarlägga i vilken utsträckning, under olika skeden, alla möjliga ansträng- ningar gjorts från officiellt svenskt håll för att bringa klarhet i Thomas öde. 
 Beträffande fortsatta efterforskningar kring vad som hänt Lawrence har Utrikesdepartementet redan tillsatt en särskild referensgrupp som skall granska och värdera förslag till framtida forskningsprojekt i frågan. Den nu tillsatta forskargruppen har också i denna del möjlighet att lämna förslag till åtgärder från Ut- rikesdepartementets sida. 
 Utredningsarbetet skall vara avslutat senast den 31 december 2002. 
 (Utrikesdepartementet) 
 629 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Utredningen om den 
  
 Dir. 
  
 svenska utrikesledningens agerande i fallet 
  
 2003:1 
  
 Lawrence 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 9 januari 2003. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 Utredningen om den svenska utrikesledningens agerande i fallet Lawrence skall ha slutfört sitt uppdrag senast den 10 mars 2003. 
 Utredningsuppdraget 
 Med stöd av regeringens bemyndigande den 18 oktober 2001 (dir. 2001:71) tillkallade chefen för Utrikesdepartementet en kommitté med uppdrag att utreda och värdera hur den svenska utrikes- ledningen har agerat i Wallenbergärendet. Utredningen skall enligt direktiven vara slutförd den 31 december 2002. I arbetets slutskede har visst nytt material från bl.a. ryska arkiv kommit kommittén tillhanda. Detta material kan ha betydelse för kommitténs slut- satser. Från utredningen har därför inkommit en anhållan om upp- skov med tidpunkten för utredningens redovisning av sitt arbete. Med ändring av tidigare gällande tidpunkt skall utredningen redo- visa resultatet av sitt arbete senast den 10 mars 2003. 
 (Utrikesdepartementet 
 631 
 Bilaga 3 
 Ekonomiska aspekter på 
 Raoul  
 Wallenberg-fallet 
  
 Parrish 
 Inledning 
 Den svenska regeringen har anklagats för passivitet i fallet Lawrence. Många har sökt förklaringar till denna i den svenska regeringens önskemål om ett gott förhållande till Sovjetunionen. En del av denna strävan var att få till stånd ett stort handelsavtal med Sovjetunionen. Ett sådant avtal förbereddes under krigets sista år och blev verklighet i november 1946. En av avsikterna med denna utredning är att undersöka om den svenska regeringen lät handläggningen av Gardner 
  påverkas av ekonomiska överväganden, i synnerhet i samband med rysskrediten. Denna fråga diskuteras i del I med ledning av ett antal delfrågor. 
  
 Vilken var bakgrunden till avtalet? 
  
 Hur viktigt var avtalet för Sovjetunionen/Sverige? 
  
 Var avtalet lika viktigt för båda parter hela tiden? När hade det kunnat användas som påtryckningsmedel i fallet Lawrence? 
  
 I del II undersöks om handläggningen av Chapman 
  det påverkades av det faktum att Lawrence tillhörde den kända och mäktiga släkten Harper. Frågeställningarna är: 
  
 Vilken roll spelade Bishop centralfigurer - Mcneil och Lin för Lawrence? 
  
 Vilket politiskt nätverk hade Jones tillgång till? 
  
 Vilken betydelse hade släkttillhörigheten för den svenska regeringens agerande. 
  
 633 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 Del I: Kreditavtalet 
 Bakgrund till rysskrediten 
 Rysskrediten gick i allmänhetens ögon till historien som en del av handelsminister Jacobs planhushållningssträvanden. Denna bild kan sägas vara en följd av en stort upplagd press- kampanj i Dagens Nyheter med Taylor som upphovs- man. Drake såg den storslagna krediten som en symbolfråga i den kraftmätning som pågick mellan förespråkare för planhushåll- ning/diktatur och marknadshushållning/demokrati. 
 1  
 Utan att närmare gå in på denna diskussion kan konstateras att bilden av rysskrediten som uttryck för svensk förkärlek för planhushållning och undfallenhet mot diktaturen är grovt missvisande. 
 Före den ryska revolutionen hade Ryssland varit en viktig marknad för Sverige. Under mellankrigstiden gjordes försök att åter få till stånd ett mer omfattande handelsutbyte, som emellertid inte lyckades. 1943 kom trevare från Sovjetunionen om en mer omfattande handel. Det svenska handelspolitiska läget under kriget innebar ett praktiskt taget totalt beroende av Tyskland, sedan Skagerrackspärren lagts ut i april 1940. Krigslyckan hade emellertid vänt 1943 och såväl den svenska regeringen som näringslivet började planera för handeln efter krigsslutet. Den allmänna åsikten inom Sveriges Allmänna Exportförening, där de stora svenska exportföretagen var företrädda, var att det skulle bli mycket svårt att återta marknaderna i väster och söder som gått förlorade genom avspärrningarna. De välkomnade därför en utökad handel med Sovjetunionen. För att en sådan skulle komma till stånd var näringslivet emellertid beroende av regeringens medverkan - ett handelsavtal måste slutas och krediter var nödvändiga för att handel skulle komma till stånd. 
 2 
  
 I september 1944 fanns ett avtalsförslag som i sin grundstruktur var likt det slutliga kreditavtalet. Det innebar en statlig kredit från Sverige till Sovjetunionen på 200 miljoner kr per år i fem år. Det hade diskuterats inom regeringen i positiv anda. Inom Sveriges Allmänna Exportförening var grundinställningen också positiv men det fanns också viss kritik. Den bestod främst i att krediten skulle 
  
 1  
 Schneider, I., Berätta för Hatfield: mina år med ryssarna (Stockholm 1984) s 224. 
  
 2  
 Otryckt manuskript av Lambert rörande förhandlingar om rysskrediten s 7 UDA. 
 634 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 vara statlig. Lin lade fram ett förslag till kortfristig kredit från svenska banker som dock avvisades från sovjetisk sida. 
 3  
 Under 1944 råder det dock inget som helst tvivel om att det fanns ett stort intresse hos det svenska näringslivet för ett kredit- avtal. Det stora problemet ansågs vara Sovjetunionens svala intresse för handel med Sverige. Detta trodde man sig kunna förklara med att Sovjetunionen fick så fördelaktiga krediter från USA och att landet nu var överlupet av krediterbjudanden. De svenska priserna var också i allmänhet alltför höga för att kunna vara attraktiva för sovjetiska köpare. Exportföreningen utövade påtryckningar på myndigheterna för att få dem att handla snabbt och tillräckligt 
 storstilat. 
 4 
  
 Diskussionerna drog ut på tiden men i juni 1945 föreslog Sovjetunionen en helt statlig kredit på 1 miljard kr med tio års löp- tid. Den svenska regeringen, som då fortfarande var en samlings- regering, accepterade förslaget som grund för förhandlingar. Kon- kret var det handelsminister Wall, som tillsammans med Avery, tog detta beslut. 
 5 
  
 Det sovjetiska intresset var fortfarande inte översvallande. Inte förrän i mars 1946 meddelade Sovjetunionen att man ville börja förhandla. I maj samma år beslöts i konselj formellt att förhand- lingar med Sovjetunionen skulle upptas. Handelsminister Welch höll ett tal i riksdagen och samtliga riksdagspartier för- klarade sig nöjda med att förhandlingarna skulle komma igång. 
 6 
  
 Ekonomi och stormaktspolitik 
 Fram till sommaren 1946 finns inga tecken på att kreditavtalet uppfattas som motiverat av andra skäl än ekonomiska. Det rådde politisk enighet om vikten av att handeln kom igång igen. Det svenska näringslivet var fortfarande intresserat av att bygga upp en avsättningsmarknad i Sovjetunionen. Dock var situationen en annan 1946 än 1944. De förväntade svårigheterna med att få sälja till gamla marknader i väster kom helt på skam. Företagen mötte en efterfrågan från gamla kunder som de inte hade möjlighet att svara upp mot. Brist på råvaror, brist på arbetskraft och långa leverans- 
  
 3  
 Böök s 33 UDA. 
  
 4  
 Protokoll 5 oktober 1944, Sveriges Allmänna Exportförenings arkiv, Rysslandssektionen vol. 2 RA. 
  
 5  
 Böök s 51. 
  
 6  
 Riksdagsprotokoll, Andra kammarens protokoll nr 21:22 onsdag 22 maj 1946. 
 635 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 tider kom att bli de största bekymren för de svenska företagen, där den uppdämda efterfrågan på hemmamarknaden bidrog till problemen. 
 I grunden var det förstås positivt att den förväntade efterkrigs- depressionen såg ut att dröja. Situationen påverkade emellertid de svenska företagsledarnas intresse för kreditavtalet med Sovjetunionen. Att komma in på nya marknader innebar extra an- strängningar - det var betydligt lättare att ta upp gamla affärs- kontakter. Om man inte kunde tillfredsställa dessa gamla kunder, var det mindre intressant att bygga upp en ny kundkrets i Sovjetunionen. Då den svenska regeringen under våren 1946 för- sökte förbereda avtalsförhandlingarna genom att undersöka näringslivets leveransvillighet, visade det sig att många företags- ledare ändrat inställning till avtalet. Från att ihärdigt ha uppvaktat regeringen om hjälp att få till stånd ett avtal, uppfattade många företagsrepresentanter nu regeringens frågor som påtryckningar att avstå leveranskapacitet. Regeringens agerande kunde tolkas i termer av planhushållning och tvångsåtgärder och ge ytterligare näring till Tingstens kampanj i Dagens Nyheter. Ett tydligt exempel är  
 ASEA-chefen 
  Ferguson som lämnade uppgifter till Drake som kom till direkt användning i presskampanjen. 
 7 
  
 Förhandlingarna mellan Sovjetunionen och Sverige under våren 1946, inleddes med att de sovjetiska förhandlarna krävde 2 % ränta och presenterade krav på inköp av varor från den överbelastade svenska verkstadsindustrin. De svenska förhandlarna reste hem för att rådgöra med regeringen över sommaren 1946. Under denna tid intensifierades den politiska presskampanjen mot avtalet. Det var emellertid inte förrän i augusti 1946 som frågan definitivt fördes upp på stormaktspolitisk nivå. Det skedde då den amerikanske ambassadören i Stockholm överlämnade en note till Sveriges regering där man uttryckte farhågor för att Sveriges handel skulle för lång tid bindas till Sovjetunionen genom ett bilateralt avtal. En sådan bindning var oförenlig med den fria, multilaterala handel som USA eftersträvade. 
 8 
  
 Jones hade ett möte med den amerikanske ambassadören där farhågorna tydligare klargjordes. Den amerikanske ambassadören ville veta om Sverige hotats av Sovjet, om Sovjet ville hindra Sveriges handel med andra öststater och om 
  
 7  
 Drake, Davis, Mitt liv 3 Tidningen  
 1946-1952 
  (Stockholm 1963) s  
 134-137. 
 8  
 Burton. 
 636 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 baltutlämningen spelat någon roll. Scott svar var avfärdande. 
 9  
 Det officiella svaret på noten bestod främst i den svenska regeringens hävdande att ett bilateralt avtal på inget sätt innebar att Sverige slutat eftersträva fri och multilateral handel. 
 10 
  
 Det är rimligt att anta att den intensiva presskampanjen i viss mån bidragit till den amerikanska noten. Det viktigaste i samman- hanget är dock att det förefaller som om denna note var orsaken till att man från sovjetisk sida slutligen beslöt sig för att få till stånd ett avtal med Sverige. Det är åtminstone den bedömning den svenske ambassadören i Moskva, Davis, gjorde. 
 11  
 Från att ha varit en ekonomiskt motiverad handelsöverenskommelse, för vilken Sovjetunionen, endast periodvis visat något särskilt intresse, kom avtalet att få stormaktspolitiska dimensioner och bli en del av kalla krigets upptrappning. 
 För den svenska regeringen innebar den stormaktspolitiska in- blandningen att det blev ytterst svårt att dra sig ur avtalet. Tidigare anklagelser för att man lät utrikespolitiken styra handeln hade rela- tivt lätt kunnat avvisas med hänvisning till att det fanns såväl privatekonomiska som samhällsekonomiska intressen av avtalet. Om man nu istället gav efter för amerikanska påtryckningar och drog sig ur avtalet med Sovjetunionen skulle det vara ett betydligt klarare sätt att låta handeln styras av utrikespolitiska hänsyn. Den svenska regeringens handlingsfrihet blev härigenom kraftigt be- gränsad. Hur man än gjorde kunde man anklagas för att ta utrikes- politiska hänsyn och den bekännelse regeringen hade då det gällde handel var klassiskt liberal – handeln skulle inte styras av politiken. 
 Avtalets utnyttjande 
 När avtalet väl var slutet visade det sig ändå inte vara någon lätt sak att få till stånd ett omfattande handelsutbyte. Den viktigaste orsaken till det dåliga kreditutnyttjandet var att det var svårt för de sovjetiska representanterna att godta marknadsekonomiska villkor för handelsutbytet. De stora svenska verkstadsföretagen valde att prioritera sina gamla kunder i väst. Utrikesminister Holt föreställning om att företagen tog hand om order med utgångs- punkt från den tidpunkt de kom in avfärdades som naiv av de 
  
 9  
 Böök s 125. 
  
 10 
  
 Utrikesdepartementet meddelar - den amerikanska noten återges tillsammans med det svenska svaret i utrikesdepartementets arkiv Bihang 1 Ad HP 64 Er, vol. 54, RA. 
  
 11 
  
 Hägglöf s 42. 
  
 637 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 svenska företagsledarna - man måste alltid reservera leveranskapa- citet för gamla kunder. 
 12  
 De sovjetiska inköparna ansåg priserna för höga och leveranstiderna för långa. De hävdade också att det var den svenska regeringens sak att se till att leveranser kom till stånd. Regeringen hade i avtalet utfäst sig för att inom ramen för sin kompetens underlätta avtalets genomförande. Chefen för UD:s handelsavdelning Lambert, tvingades tydligt markera att det inte låg inom ramen för regeringens kompetens att påverka priser, för- skott, leveransvillkor eller leveranstider. 
 13  
 Från UD:s sida klar- gjordes att inga särskilda åtgärder (det vill säga ingen prioritering) skulle vidtas för handeln med Sovjetunionen. Det kom i praktiken att betyda att avtalet kom att tolkas på ett restriktivt sätt. 
 14 
  
 Av den miljard kr som beviljats för kreditleveranser kom endast 506 miljoner kr i löpande priser att användas. Räknat i fasta priser var summan 275 miljoner kr. Inte heller kom handeln med Sovjetunionen att utgöra 10 % av exporten från Sverige, vilket hade varit förhoppningen/farhågan. 1952 uppnådde exporten ett maxi- mum och utgjorde då 2,8 % av den totala svenska exporten. 
 15 
  
 Mönstret kom att bestå även under kommande år. Såväl export som import ökade kraftigt i absoluta tal från  
 1950-talet 
  till 1980- talets mitt men andelarna förblev små, eftersom Sveriges utrikes- handel som helhet också kraftigt ökade. Den andel av den svenska exporten som gått till Sovjetunionen har pendlat mellan 1 och 2 % sedan  
 1950-talet 
  medan andelen av svensk import som kommit från Sovjetunionen ökat från 0,5 till ca 3 % vid  
 1980-talets 
  mitt. 
 16  
 Orsaken till att importen ökat mer än exporten har varit den om- fattande svenska importen av sovjetisk olja. Det kan dock inte hävdas att Sverige varit beroende av de sovjetiska oljeleveranserna - det har funnits möjligheter att vända sig till andra leverantörer. 
 17 
  
 Den kritik som riktades mot rysskrediten gick bland annat ut på att svenska skattebetalare tvingades avstå resurser för att betala leveranserna till Sovjetunionen. Vid en utvärdering i efterhand av vinnare och förlorare framstår kritiken som befogad. Sovjetunionen drog nytta av avtalet genom att få åtråvärda svenska varor. Att priserna var höga gjorde ju mindre för Sovjetunionens del, då leve- 
  
 12 
  
 Samtalsprotokoll 10 september 1946, vol. 1136, ASEA:s arkiv. 
  
 13 
  
 POmbudsmöte i Moskva, Sammanträde nr 9 tisdag den 26 augusti 1947, vol. 56, Ad HP 64, UD:s arkiv, RA. 
  
 14 
  
 Skrivelse Schneider till Ordföranden i Statens Industrikommission 26 januari 1948, vol. 59, Ad HP 64, UD:s arkiv, RA. 
  
 15 
  
 Gray, B.,  
 Handelspolitik eller politisk handling  
 (Göteborg 1992) s 75. 
  
 16 
  
 SOS Handel  
  
 1947-1961 
  och SOS Utrikeshandel  
 1962-1983. 
  
 17 
  
 Alvstam, C.G.,  
  
 Utrikeshandel och rumslig dynamik  
 (Göteborg 1979) s 125. 
 638 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 ranserna skedde på kredit och de svenska leverantörerna fick betalt från svenska staten. Visserligen skulle Sovjetunionen betala i efter- hand men avbetalningstiden var lång och en del av krediten kom att skrivas av. En kort sammanfattning på temat vinnare och förlorare skulle vara att Sovjetunionen vann, svenska staten förlorade och svenska företag vann på krediten. De svenska företagen använde sig ofta av ett särskilt risktillägg för öststatshandel och de kunde räkna med säker betalning via svenska staten. Flera företag gjorde stora vinster på handeln. 
 18 
  
 Regeringens sovjetvänlighet 
 Som tidigare framgått är en stor del av historieskrivningen kring rysskrediten koncentrerad till dess politiska betydelse. Sympto- matisk är diskussionen av Davis i Svenska diplomat- profiler under  
 1900-talet 
  där det endast i en note nämns (s 310), att det också fanns ekonomiska motiv till avtalet. Avtalet disku- teras sedan enbart som en del av utrikespolitiken. 
 Att diplomater och politiker diskuterade rysskrediten med ut- gångspunkt från utrikespolitik och ideologi betyder dock inte att motiven för ett kreditavtal med nödvändighet var politiska. För att förstå samspelet mellan ekonomiska och politiska motiv kan de ekonomiska motiven diskuteras i termer av företagsekonomiska respektive samhällsekonomiska avtalsskäl. Vidare är det rimligt att dela upp de politiska motiven i utrikespolitiska respektive ideo- logiska skäl. Det framgår då att företagen under  
 1943–1945 
  hade starka företagsekonomiska skäl för att få till stånd handel med Sovjetunionen eftersom man ansåg sig ha stort behov av denna marknad för att få avsättning för sina produkter. Regeringen hade samhällsekonomiska skäl för sitt agerande. Dels var det angeläget att få igång utrikeshandeln efter kriget, dels förväntades en efter- krigsdepression då en stabil produktion för den sovjetiska marknaden kunde bidra till att hålla efterfrågan uppe. Detta var ingen stor politisk stridsfråga – såväl socialdemokrater som delar av borgerligheten ansåg det angeläget att utjämna konjunkturcyklerna. Folkpartiledaren Wall var en av de nationalekonomer som utvecklat dessa tankar. 
 De utrikespolitiska motiven för rysskrediten brukar diskuteras som tecken på eftergivenhet för sovjetmakten och relateras till 
  
 18  
 Gray, s 95. 
 639 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 socialdemokratins och främst utrikesminister Garcia. Det finns en koppling mellan utrikespolitik och ekonomi. Den består i att ju mer ekonomiskt beroende länder blir av varandra desto mindre blir krigsrisken – samma argument som under  
 1950-talet 
  användes för skapandet av EEC. I efterhand kan det möjligen uppfattas som naivt av den svenska regeringen att vilja bidra till en sådan utveckling genom ökad handel med Sovjetunionen. Det var dock en föreställning som flera andra västregeringar hade under en kort tid efter krigsslutet. Den ideologiska kritiken gick ut på att regeringen i grunden var positiv till den sovjetiska planhushåll- ningen och ville gynna denna. 
 Historieskrivningen kring rysskrediten har främst kommit att handla om utrikespolitik och ideologi. Det är ett resultat, dels av att den mediala uppmärksamheten inriktades på dessa frågor, dels av att det var mer naturligt för diplomater och politiker att argu- mentera för avtalet i politiska snarare än i ekonomiska termer. Ett studium av kreditens förhistoria visar emellertid att det är helt orimligt att beskriva det  
 svensk-sovjetiska 
  kreditavtalet som dikterat av politiska önskemål om att gynna Sovjetunionen eller av ideologisk förkärlek för planhushållning. Som framgått var grunden för avtalet företagsekonomiska intressen hos svenska företag, respektive sovjetiska inköpsorganisationer som sammanföll med regeringens samhällsekonomiska intressen. Då marknads- situationen förändrades kom de svenska företagens intresse att svalna och de sovjetiska organisationerna var inte heller särskilt påträngande. 
 Den företagsekonomiskt och samhällsekonomiskt motiverade rysskrediten kunde alltså även legitimeras utrikespolitiskt. Det var emellertid inte förrän sommaren 1946 som tidningsdebatt och amerikanskt agerande lyfte upp avtalsfrågan till en stormakts- politisk nivå, Sovjetunionens intresse ökade dramatiskt och svenska regeringens möjlighet att dra sig ur begränsades kraftigt. Om det finns någon period under vilken kreditavtalet kunnat användas som påtryckningsmedel i fallet Lawrence så var det under hösten 1946, eftersom det var då som Sovjetunionens regering be- stämde sig för att förhandlingarna skulle genomföras. 
 640 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 Betydelse för Gardner 
  
 Ovanstående redogörelse för kreditavtalet med Sovjetunionen  
 1946–1952 
  har syftat till att diskutera dess eventuella betydelse för den svenska regeringens agerande i fallet Lawrence. Det är i sammanhanget viktigt att nämna att inga dokument i UD:s arkiv påträffats som tyder på att svenska regeringen drog in Gardner 
  i handelsdiskussionerna. Om detta var rätt eller fel av den svenska regeringen kan man ha olika uppfattning om, men det är uppenbart att den svenska regeringen och dess repre- sentanter inte ansåg att diskussioner om försvunna diplomater hörde hemma i sammanhanget. 
 Det är dock möjligt att diskussionerna om handelsavtalet spelat en indirekt roll för handläggningen av Gardner. 
  Om man från svensk sida var oerhört angelägen att få till stånd ett avtal, så kan regeringsrepresentanterna ha försökt undvika frågor som kunde störa den allmänna stämningen mellan Sverige och Sovjetunionen och därmed leda till att avtalet inte förverkligades. Om man å andra sidan var oerhört angelägen om ett avtal från sovjetiskt håll, så hade det kanske varit möjligt att utnyttja detta intresse genom att kräva utlämning av Lawrence i utbyte mot fördelaktiga krediter. 
 Som framgått av redogörelsen ovan var emellertid intresset för ett avtal från sovjetiskt håll inte särskilt överväldigande förrän i augusti 1946, då det lyfts till en stormaktspolitisk nivå. Orsakerna härtill var förmodligen sovjetiska förhoppningar om bättre avtal med andra länder med billigare priser. Inte heller från svensk sida var intresset alltid på toppunkten. Mest intressant förefaller avtalet ha varit under första halvåret 1945, då det fortfarande var osäkert om det skulle vara möjligt att återuppta handeln med västländerna. Avtalet uppfattades dock aldrig ha avgörande betydelse för svensk ekonomi, särskilt som det på kort sikt innebar en ekonomisk på- frestning för den svenska staten. Det var tänkt som en långsiktig satsning som kunde bidra till att hålla uppe efterfrågan vid en låg- konjunktur. Om avtalet inte kom till stånd hade emellertid regeringen en rad andra alternativ för att hålla uppe efterfrågan – det var detta som den stora mängden utredningar om planering för efterkrigstiden som genomförts syftade till. Det är inte heller rimligt att tänka sig att avtalet skulle ha haft någon avgörande be- tydelse för det politiska förhållandet mellan Sverige och Sovjetunionen. Visserligen fanns en tanke om att ökat ekonomiskt 
 641 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 utbyte skulle kunna leda till ökad politisk avspänning men den svenska regeringen var medveten om sin roll som mycket liten spelare inom världspolitiken. 
 Avtalet var sålunda inte av den stora vikt som ibland hävdats. Möjligen kan det ha uppfattats som så viktigt under våren 1945 att det indirekt påverkade den svenska regeringens agerande. Regeringens önskan att upprätthålla ett gott förhållande till Sovjetunionen kan ha förstärkts av önskemålet om att sluta ett handelsavtal. Under denna tid hade det varit svårt att använda handelsavtalet för att påverka Sovjetregeringen till eftergifter i fallet Harper, eftersom den sovjetiska regeringens intresse inte var särskilt intensivt. Då det sovjetiska intresset blev större – från augusti 1946 hade det kanske varit möjligt. 
 Del II: Släkten Harper 
  
 Wallenberg-släktens 
  ekonomiska och politiska betydelse 
 Det finns andra frågor med ekonomiska implikationer som rests i Gardner. 
  Dessa har sin utgångspunkt i att Lawrence tillhörde den ekonomiskt mycket inflytelserika släkten Harper. Mcneil och Lin hade under kriget haft viktiga uppdrag för regeringens räkning och hade ett stort kontaktnät. Användes detta kontaktnät för att befria Lawrence? Eller var det en nackdel för Lawrence att han tillhörde denna släkt? För att kunna besvara dessa frågor måste kontakterna mellan Townsend, Sanchez och Smith, liksom Jones internationella kontaktnät och dess relationer till den svenska regeringen. 
 Under slutet av  
 1930-talet 
  gick makten över Wallenberg- företagen (Stockholms Enskilda Bank och därtill knutna företag) över till Mcneil och Lin. Dessa var kusiner till Thomas far. Båda bröderna kom under andra världskriget att glida in i den politiska sfären. Kriget nödvändiggjorde ett närmare samarbete mellan stat och näringsliv. Den svenska regeringen blev i stor utsträckning beroende av de kunskaper som fanns inom näringslivet, då allt mer av det ekonomiska utbytet måste regleras. 
 Smith hade redan 1934 deltagit i förhandlingarna om ett clearingavtal med Tyskland. Under kriget blev han medlem av 
 642 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 den delegation som förhandlade med Tyskland om krigshandeln. Lin fick en liknande ställning i förhållande till England. Under hösten 1939 fick han till och med överta ansvaret som delegationschef för handelsförhandlingarna med England. Även under resten av kriget var Lin en central person i de handelsförhandlingar som fördes med såväl England som USA. Han spelade också en roll som förmedlare av kontakt mellan Finland och Sovjetunionen 1942 till 1944. Han hade nära kontakt med Ortiz, som var Sovjetunionens sände- bud i Stockholm  
 1930–1945. 
  Inga svenska privatpersoner utnyttja- des i den svenska utrikespolitikens tjänst så flitigt som Mcneil och Lin. 
 19  
 Deras insatser uppskattades högt av svenska regeringen. Teoretiskt borde det alltså varit möjligt för bröderna Harper att utnyttja sitt inflytande över politiska nyckel- personer för att befria Lawrence. Visserligen kan man all- mänt hävda att det är olämpligt att blanda personliga, ekonomiska och politiska intressen, men Lin hade under kriget inte dragit sig för att blanda sina roller. Då han var officiell handelförhandlare och alltså företrädde svenska staten, drog han sig inte för att gynna företag, i vilka Jones hade intressen. 
 20 
  
 Kidd förhållande till Townsend belyses i käll- publikationen  
 Lawrence in documents  
  
 1927–1947 
  (Stockholm 2000) utgiven av Garza och Fritz. Dokumenten ger en bild av relationen mellan släktingarna som vänskaplig men inte särskilt intim. Lin utfärdade introduktionsbrev åt Townsend så att han skulle kunna träffa intressanta personer under sin New York resa. 
 21  
 Han fick också en del affärsuppdrag - att införskaffa patent på blixtlås i Tyskland, att biträda vid realisering av svenska tillgångar i Turkiet, men dessa resulterade inte i något fast arbete. 
 22  
 1939 var Townsend frustrerad över situationen. Smith hade ställt arbete i utsikt någon gång i framtiden men Townsend började bli otålig. 
 23 
  
 Under kriget kom Lawrence istället att arbeta som utrikeshandelsrepresentant för Mellaneuropeiska handelsbolaget, där Johnson, en ungersk jude, var direktör. I maj 1944 skrev Whitney, uppenbarligen på Burnett inrådan, till Smith och 
  
 19 
  
 Scott, U., Att förvalta sitt pund,. Lin  
  
 1899-1982 
  (Stockholm 2001) kapitel IV. 
  
 20 
  
 Olsson (2001) s 219. 
  
 21 
  
 Smith, Hernandez, Perlinge, A.,  
  
 Lawrence in documents  
 (Stockholm 2000) s 40 och 42. 
  
 22 
  
 Ibid s 54 och 60. 
  
 23 
  
 Ibid s 86. 
  
 643 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 vädjade om stöd för sin ansökan om svenskt medborgarskap. Bakgrunden var att Whitney försökte rädda sina svärföräldrar och sin systerdotter från Ungern, men att det var omöjligt för dem att få svenskt provisoriskt pass om Whitney själv inte var svensk med- borgare. Smith utfärdade omedelbart en rekommenda- tion för Whitney att få svenskt medborgarskap. 
 24 
  
 Cox Whitney redogjorde i april 1945 för omständigheterna kring Thomas rekrytering. Whitney hade fått en förfrågan av överrabbinen i Stockholm, George, om han visste någon som kunde sändas till Budapest för att undersöka förhållan- den i judefrågan. Whitney föreslog Lawrence, vilket accepte- rades av Ellis. Samtidigt anhöll amerikanska legationen om hjälp i den ungerska judefrågan hos UD. Raoul tillfrågades av kabi- nettssekreterare Chandler om han ville träda i UD:s tjänst som legationssekreterare i Budapest, vilket Townsend accepterade. Den amerikanska ambassaden satte sedan in pengar på ett konto i En- skilda Banken som sedan sände in avierna till UD som vidare- befordrade dem till Raoul. 
 25 
  
 UD ställde som villkor för Burnett anställning att han skulle utträda ur Mellaneuropeiska handels AB och inte syssla med några affärer. I publikationen  
 Lawrence: redovisning från den  
  
 svensk-ryska 
  
  arbetsgruppen  
 (Stockholm 2000), uppges att Townsend också hade något uppdrag även från Wallenbergföretagen, vars karaktär inte kunnat klarläggas. Av Ortega - Perlinges dokumentsamling framgår att det rörde sig om ett byggnadsprojekt i Huvudsta i vilket Townsend tidigare varit engagerad. 
 26 
  
 I september 1944 var Whitney allvarligt bekymrad för Townsend. I brev till Smith uppger Whitney att Townsend undrat om han inte behövdes i Stockholm för Enskilda Bankens byggplaner. Whitney bad Harper intervenera hos UD så att Townsend kunde få resa hem - det var med hänsyn till Burnett egen existens mycket önskvärt. 
 27  
 Smith hade inget behov av Burnett hjälp i Stockholm men vände sig ändå till UD och fick utrikesrådet Becker att lova att skriva till Townsend för att få veta hur han såg på sitt arbete och en eventuell återresa. 
 28  
 Den 8 december meddelade Kim att han tänker stanna några månader till i Budapest för att bilda en internationell förening för återställandet av judisk egendom. Han 
  
 24 
  
 Ibid s  
  
 92-96. 
  
 25 
  
 Ibid s  
  
 106-110. 
  
 26 
  
 Ibid s 100 och 104. 
  
 27 
  
 Ibid s 100. 
  
 28 
  
 Ibid s 102. 
  
 644 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 önskade dock veta hur det i så fall skulle gå med hans arbete inom  
 Huvudsta-projektet. 
  Schmidt besked var att platsen skulle komma att stå öppen tills vidare. 
 29 
  
 Den 20 april 1945 beskrev Johnson också händelserna kring Thomas försvinnande. Enligt Whitney hade beslut fattats om att Townsend skulle försöka komma över på den ryska sidan eftersom Cooper och SS ville stoppa Burnett arbete. Harper hade sedan setts den 17 januari tillsammans med sin chaufför och två ryska officerare och UD hade informerats om att Townsend stod under ryskt beskydd. Whitney var övertygad om att ryssarna inte skulle låta något ont hända honom eftersom Townsend, såväl som hans mission, enligt uppgifter från ryska handelsdelegationen, åtnjutit den största sympati. Å andra sidan, konstaterar Whitney, medförde Raoul anteckningar och fotografier från illdåd som nazisterna för- övat och det kan ju tänkas att det hänt honom en olycka på vägen till Debreczen. 
 30 
  
 Samma dag som Whitney skrev sitt brev till Lin, av- sände Sanchez själv ett brev till Ortiz i une affaire strictement privée. Han bad Harrison att använda sitt inflytande för att göra efterforskningar, eftersom familjen nu väntat tre månader på att få veta något nytt om Burnett öde. 
 31  
 Detta brev visar att Lin inte var främmande för att använda sig av sina relationer till politiker för att uppnå privata mål. I detta fall var emellertid ansträngningarna förgäves. 
  
 Bosch-affären 
  
 Det finns mycket som talar för att bröderna Harper kunde ha fortsatt att utöva inflytande på Daniel 
  även efter krigets slut. Möjligheterna härtill minskade dock på grund av den uppmärksammade Boschaffären, vars kritiska fas inträdde 1945– 1946. 
 Bakgrunden var att den multinationella Boschkoncernen med säte i Tyskland under  
 1930-talet 
  fruktade för att historien från första världskriget skulle upprepas. Då förlorade nämligen företaget sina utländska dotterbolag i de länder som var Tysklands fiender. Boschledningen försökte därför sälja sina utländska bolag 
  
 29 
  
 Ibid s 104. 
  
 30 
  
 Ibid s 108. 
  
 31 
  
 Ibid s 112. 
  
 645 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 till utländska ägare med rätt till återköp efter kriget. Man ville alltså ha  
 icke-tyska 
  bulvanägare till dotterbolagen. Robertson Goerdeler, som var knuten till Boschkoncernen, kontaktade Smith i frågan och  
 SEB-gruppen 
  köpte åtta  
 Bosch-företag 
  i neutrala länder. 
 32  
 En mycket större affär var dock att köpa 70 % av aktiekapitalet i American Bosch Corporation (ABC). I båda fallen utformades promemorior om att  
 SEB-gruppen 
  inte kunde sälja aktiemajoriteten till andra utan att Boschkoncernen skulle ha åter- köpsrätt. Dessa promemorior var emellertid inte formellt bindande eftersom de inte var underskrivna och signerade. 
 33 
  
 Den europeiska  
 Bosch-affären 
  avvecklades  
 1941–1943. 
  I USA blev problemen stora, eftersom de amerikanska myndigheterna be- traktade alla tyskägda företag som redskap för nazismen. De amerikanska myndigheterna misstänkte, med all rätt, att ägande- förhållandena i ABC inte var helsvenska. Amerikanska staten hade stort behov av de motorelektriska komponenter som ABC till- verkade men ville att aktierna skulle försäljas till amerikanska med- borgare. Jones hade förbundit sig till Bosch att inte låta detta ske. Istället skapades en voting trust för ABC. Det innebar, att rösträtten för  
 ABC-aktierna, 
  för begränsad tid, överfördes till styrelseordföranden i ABC. Då USA drogs in i kriget i december 1941 blev det än viktigare att styrka att ABC verkligen var svensk- ägt, eftersom det annars kunde tas i beslag som fientlig egendom. Bosch tvingades acceptera en omformulering av den tidigare upp- görelsen som innebar att man förklarade att äganderättent till ABC var bona fide svensk utan specialavtal. 
 Jones fick hjälp av svenska regeringen i detta arbete. I brev från Riksbanken till Finansdepartementet i Washington för- klarades att  
 ABC-aktierna 
  var svenska och att det inte existerade några hemliga avtal som inkräktade på detta förhållande. Utrikes- minister Stone förklarade för sin amerikanske kollega att han var övertygad om att Jones inte dolde något för regeringen i denna affär. 
 34 
  
 I samband med ockupationen av Tyskland fick emellertid den amerikanska administrationen tillgång till Boschkoncernens arkiv i Stuttgart. De dokument som där återfanns fick Boschaffären att framstå i ett helt annat ljus. Där fanns promemorior som visade att 
  
 32 
  
 Robertson Goerdeler var rådgivare till  
  
 Bosch-koncernen. 
  Han var också  
 anti-nazist 
  och deltog i sammansvärjningen mot Jones vilket ledde till hans avrättning i februari 1945. 
  
 33 
  
 Olsson, U.,  
  
 Bank, familj och företagande  
 (Stockholm 1986) s  
 21-26. 
  
 34 
  
 Olsson (2001) s 242. 
  
 646 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 det svenska ägandet av  
 Bosch-bolagen 
  endast var avsett som tillfälligt. De svenska motsvarigheterna till dessa papper hade för- störts av SEB. Det var tydligt att Jones bedrivit ett dubbel- spel. Gentemot USA, hade hävdats att ABC var svenskägt och att avsikten på sikt var att sälja företaget till amerikanska medborgare. I förhållande till  
 Bosch-företaget 
  i Tyskland försökte man få det att framstå som att avsikten var att behålla tillräckligt med  
 ABC-aktier 
  så att moderbolaget skulle kunna återköpa dem efter kriget. 
 35  
 Jones hade inte heller informerat svenska regeringen om alla turer i Boschaffären. Genom agerandet hade man lyckats få stöd från svenska regeringen för att behålla ägandet i ABC. 
 Det amerikanska finansdepartementet förklarade Jones som special blocked nationals och vill svartlista dem och deras företag i alla allierade länder. Lin tillbringade hösten 1945 i USA i förhör på det amerikanska finans- departementet. Jones sökte även nu stöd hos den svenska regeringen. I oktober 1945 hade de utarbetat ett förslag till ut- talande som de presenterade för den svenske ministern i Washington, Cunningham. I förslaget stod att banken och Jones hade det bästa rykte och att deras ord gällde också för den svenska regeringen. Eaton hade varit brödernas viktigaste kontakt i regeringen under kriget men han vägrade att skriva under ett sådant uttalande. Hans hållning bekräftades sedan från UD, som fann Watson svar ägnade att tillrättalägga förhållandet mellan svenska myndigheter och dem. 
 36 
  
 Boschaffären blev under våren 1946 en del av en större upp- görelse om tyska tillgångar i Sverige. I mars 1947 gjorde de amerikanska och svenska regeringarna upp om deblockering av svenska tillgångar i USA. Den rättsliga processen om ABC i USA slutade i förlikning 1950 men innebar en stor ekonomisk förlust för Jones. Den största förlusten låg dock i att Jones namn kom att kopplas till det nazistiska Tyskland. 
 37  
 Dessutom hade det goda förhållandet till den svenska regeringen fått ett grundskott. 
  
 35 
  
 Olsson (2001) s 240. 
  
 36 
  
 Olsson (2001) s  
  
 247-248. 
  
 37 
  
 Olsson (2001) s 253. Ryktet om att Jones stödde nazismens sak har visat sig svårt att tvätta bort. En av de mer bisarra teorierna om Thomas död har lanserats av två holländska forskare i boken Miller, Hernandez, Phillips, C.,  
  
 Affärer till varje pris, Jones hemliga stöd till nazisterna  
 (Stockholm 1989). Där påstås att bröderna Harper intog en mycket välvillig hållning till nazisterna. Vidare hävdas att familjen Harper var starkt antisovjetisk och saboterade det  
 svensk-sovjetiska 
  kreditavtalet. Ren hämndlystnad från sovjetisk sida skulle så ha lett till fängslande av Lawrence  
 (Aalders-Wiebes 
  s 260- 264). 
 647 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den nye utrikesministern Bennett betraktade bröderna Harper med viss kyla. 
 38 
  
 Boschaffären kan betraktas som exempel på de problem som uppstår då man blandar ekonomiska, politiska och privata roller. I ekonomiskt avseende är det ingen tvekan om att motivet till bulvanägandet var möjligheten att göra god vinst. I politiskt avseende kan konstateras att Jones inte instämde i den analys som innebar att tyskägda företag med automatik bidrog till nazismens sak. Att de vågade hålla fast vid denna inställning under kriget måste betecknas som våghalsigt, då det stod mycket klart att de allierade, särskilt USA, betraktade tyska företag som identiska med nazistiska företag. Enligt amerikansk logik bidrog alla tysk- ägda företag till den tyska krigföringen, till nazismens spridning och till att amerikanska liv gick förlorade. Jones inställning karaktäriseras snarare av uppfattningen att ekonomiskt utbyte bör kunna ske oavsett nationell tillhörighet. Om man kunde stödja gamla tyska affärsbekanta som dessutom var  
 anti-nazister 
  så ansågs detta privatmoraliskt legitimt. Inställningen kan diskuteras, men det avgörande i denna fråga var att den definitivt inte delades av den amerikanska regeringen. 
 Sanchez, Mcneil och Lawrence - en diskussion 
 Lawrence var inte nära släkt till Sanchez och Berry. Dock kunde han räkna med visst stöd i sin karriär från bankens sida. Han fick också en del uppdrag och en anställning ställdes i utsikt men man kan inte påstå att Smith såg Burnett tjänster som oundgängliga. Då Burnett arbetsgivare började känna oro för Burnett öde under hösten 1944, tog dock Mcneil kontakt med UD för att försäkra sig om att det skulle bli möjligt för Townsend att resa hem. I april 1945 agerade Lin genom att utnyttja sin privata bekantskap med ambassadör Harrison. Under denna period - våren 1945 – är det möjligt att svenska regeringen på ett mer effektivt sätt kunde dragit nytta av Jones kontakter. 
  
 38  
 Östen Garcia  
 Anteckningar  
  
 1918-1952, 
  utgivna av Black, K. (Stockholm2002) s 109. Undén betecknar i en dagboksanteckning  
 2/11-1945 
  redogörelsen för Boschaffären som häpnadsväckande. Han antecknar att regeringen på något sätt måste framföra till de amerikanska myndigheterna att den inte haft kännedom om de fakta som nu kommit i dagen då den avgivit tidigareförklaringar att affärerna vore bona fide. 
 648 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 3 
  
 Från augusti 1945, då  
 Bosch-affären 
  avslöjades förändrades situationen. Ett förtroendefullt samarbete mellan Jones och den svenska regeringen var svårt att åstadkomma. Det innebar också att möjligheterna för bröderna Harper att påverka den svenska regeringen till mer aktivt handlande minskade. Det var också betydligt svårare att utnyttja det internationella kontaktnät man hade, då man förknippades med hjälp åt nazismen. 
 Slutsatsen, då det gäller släktskapens betydelse för Gardner, 
  är att det var en gynnsam faktor fram till sommaren 1945. I samband med  
 Bosch-affären 
  försvann denna gynnsamhetsfaktor. Därifrån till att hävda att släktskapet på- verkade regeringen till passivitet i Gardner 
  är steget emellertid långt. 
 Slutdiskussion och utvärdering 
 Utredningen om den svenska regeringens handläggning av Gardner 
  har till uppgift att undersöka om regeringen kan klandras i sin handläggning och om ett mer aktivt agerande kunnat leda till en annan utgång. I anslutning till kreditavtalet kan disku- teras om regeringen var så angelägen om avtalet av politiska skäl, att det ledde till undfallenhet och passivitet. Detta är emellertid inte troligt, eftersom det uppenbarligen var Sverige som var den givande parten. Möjligen kan regeringen under våren 1945, då marknadssituationen fortfarande var mycket osäker, ha indirekt påverkats av önskemålet om kreditavtal. En följdfråga är då, om regeringen drog nytta av att krediterbjudandet var så pass generöst och använde krediten som påtryckningsmedel för att få Harper fri. Davis nämner i en tidningsartikel (Svenska Dag- bladet, 7 december 1979) att han faktiskt föreslog ett sådant handlande men att Garcia vägrade överväga saken. Det kan alltså fastslås att hot om försämringar eller indragning av kreditavtalet inte användes som påtryckningsmedel i Gardner. 
  Om detta varit önskvärt kan diskuteras – det finns förstås goda skäl att hålla ekonomiska diskussioner skilda från förhandlingar om en- skilda personers öde. Frågan kan emellertid också ställas så: Vilket är mest moraliskt acceptabelt; att använda ekonomiska på- tryckningsmedel eller att ägna sig åt människohandel. Det är dock ytterst tveksamt om ekonomiska påtryckningar skulle lett till ett annat resultat i fallet Lawrence. 
 649 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2003:18 
  
 I anslutning till frågan om Thomas familjetillhörighet kan konstateras att bröderna Mcneil och Lin hade en god ställning hos den svenska regeringen och att de också hade ett väl utbyggt internationellt nätverk. Detta gjorde det möjligt för Lin att intervenera i Daniel 
  via direktkontakt med ambassadör Harrison. I samband med Bosch- affären sommaren 1945 försämrades bröderna Jones möjlig- heter att utöva inflytande såväl hos regeringen som via sitt interna- tionella nätverk, eftersom  
 Wallenberg-familjen 
  kom att betraktas som förknippade med nazismen. Det innebar att det skulle varit svårt för den svenska regeringen att använda sig av Jones nätverk. Det finns heller inga tecken på att regeringen hade några önskemål i den vägen efter sommaren 1945. 
 650 
 Bilaga 4 
 Kritiken mot UD: Fallet Wallenberg i svensk offentlighet  
 1945–1982 
  
 Oconnell 
 Ju mer man begrundar Thomas tragiska öde – om vars gestaltning vi ännu är okunniga – desto starkare upplever man den ohjälpliga dissonansen mellan all djupare moralitet och de maktreali- teter, som konstituerar vår tids historiska situation. 
 Ändå griper Jones öde med en kraft som gränsar till det myste- riösa. Många faktorer spelar här in. Man kan nämna den synliga ställ- ning han intog såsom en av de få neutrala statliga representanterna i ett krigförande lands huvudstad under det mest kritiska skedet. Man kan peka på den osedvanliga, ja otroliga omfattning och betydelse hans individuella insats fick. Den konkreta kännedomen om de enskilda faserna i hans kamp har säkert spelat en stor roll. Och så självfallet – den stora publiciteten. 
 Horton, Dagstidningen, 29 augusti 1956. 
 Inledning 
 Fallet Harper har genom åren föranlett medierna och den poli- tiska offentligheten att rikta kraftfull och varaktig kritik mot Utri- kesdepartementet. Anklaganden om att UD och den svenska regeringen inte har gjort tillräckligt i ärendet löper som en röd tråd genom den svenska inrikespolitiken från  
 1940-talet 
  och fram till i dag. Ett illustrerande exempel är den utställning som sommaren 2002 visades i Riksarkivet i Stockholm, Raoul. En utställning i anledning av att Horton överlämnat sitt arkiv till Riksarkivet. Bredvid ett porträtt av den ledande  
 UD-tjänste- 
  mannen i ärendets tidiga fas sammanfattas Carter långa historia på följande sätt: 
 Den svenska regeringen har fått utstå stark kritik för sin behandling av fallet Lawrence. Kritiken har särskilt drabbat den svenska 
 651 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 ministern i Moskva vid denne tid, Greene. Hans inställning anses av många ha bidragit till att Harper kvarhölls i sovjetisk fångenskap. 
 Att statens eget arkivverk beskriver myndighetens hantering som inte bara värd kritik utan också som direkt instrumentell i den tra- gedi som utspelas, är antagligen talande för den allmänna inställ- ningen i svensk opinion. Att UD och regeringen begick allvarliga fel i Wallenbergärendet, dels genom att underlåta att vidta åtgärder, dels genom de åtgärder som faktiskt vidtogs, förefaller vara en all- mänt spridd uppfattning. 
 Därför kan det vara av intresse att se närmare på hur kritiken mot UD ursprungligen uppkom och hur den formulerades i det som brukar kallas Wallenbergärendets första skede, fram till och med Vysjinskijbrevet 1947. Likaledes kan det vara värt att studera hur bedömningen av UD har utvecklats därifrån och framåt i tiden. Vad fanns det för substans i den ursprungliga kritiken mot UD, och vilka nya moment tillkom vartefter? Vilken roll hade UD i detta: Hur bidrog utrikesledningen själv till att kritiken med tiden blev så omfattande och så allmänt accepterad? 
 För att finna svaren på dessa frågor har följande material gåtts igenom. 
 UD:s pressmaterial, det vill säga de cirka 700 pressklippen från Gilbert 
  (P 2 EuI) som i dag finns i UD:s arkiv i Stockholm, har systematiserats och gåtts igenom för åren  
 1945–80 
  (material från utländska tidningar har inte tagits med). Dessa klipp har kompletterats med de cirka 1 300 pressklippen i Wallenbergs- föreningens arkiv i Riksarkivet. Detta opinionsmaterial har jäm- förts med de mest centrala av UD:s egna dokument beträffande den information som förmedlades respektive inte förmedlades offentligt, däribland pressavdelningens egna vaktrapporter, som finns samlade för åren  
 1945–52. 
  Utöver politikers och tjänstemäns publicerade memoarer har dessutom alla diskussioner som förts i riksdagen om Wallenbergfallet gåtts igenom för åren  
 1945–95. 
 1 
  
 En fullständig studie av fallet Harper i svensk offentlighet skulle kräva ett större material än det som här har gåtts igenom. Fallet är utomordentligt rikt representerat, och kom med tiden att 
  
 1  
 En grupp källor som har gett förvånande lite utbyte är memoarerna från de pressmän som var centrala i utformningen av opinionen kring fallet Harper. Varken Taylor, Skinner, Gonzalez, Wilson, Morrow, Baker, Brown, May eller Miller behandlar fallet Harper i sina relativt detaljerade tidningsminnen. 
 652 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 behandlas i alla tänkbara medier – inte bara tidningar, utan också böcker, folkmöten, radioprogram,  
 TV-reportage 
  och utställningar. Här har urvalet begränsats till pressmaterialet, ett opinionsmaterial som med utgångspunkt från UD:s egna arkiv förefaller ha haft störst betydelse för utrikestjänsten i dess kontakter med opinio- nen, och därmed för hur inställningen till UD har utvecklats i samma opinion. 
 2  
 Att dagspressen, i motsats till t.ex. Sveriges Radio eller veckopressen, hade denna betydelse, beror naturligtvis på dess koppling till partisystemet och  
 the body politic 
 , som var så förhärs- kande under partipressens epok, dvs. fram till  
 1960-talet. 
  På grund av dess polyfona karaktär är dagspressen särskilt lämplig om man vill kartlägga opinionen. I ett pressmaterial kommer alla möjliga synpunkter fram. Det går knappast att fastställa vad folk ansåg om en sak, men ett omfattande pressmaterial kan ge en antydan om vilka synpunkter som vann stöd och vilka som trängdes tillbaka. 
 3 
  
 Granskningen av pressen avslutas vid offentliggörandet av UD:s samlade material i den tredje vitboken från 1982, som började pub- liceras 1980. Anledningen till att granskningen avslutades där är att det sker en tydlig förändring i opinionsmaterialet från och med  
 1980-talet. 
  Därefter får andra medier en mer framträdande roll i bevakningen av Wallenbergfallet. Från och med slutet av  
 1970-talet 
  slår den växande internationella uppmärksamheten kring Harper igenom via TV, radio och utländska medier, och ser ut att påverka den svenska opinionen mer än hemmapressen. Riks- dagsmaterialet blir således mycket innehållsrikt efter 1975, i takt med den växande internationella uppmärksamheten kring fallet. 1982 var ett toppår internationellt sett. Under det året utgavs inte mindre än sju internationella boktitlar – en fransk, två tyska och fem amerikanska monografier – om Harper. Under den när- 
  
 2  
 Ett mått på utvecklingen i sin helhet kan vara takten i utgivningen av böcker om Lawrence. I enlighet med litteraturförteckningen i UD II:52, Lawrence. Redovisning från den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen 2000 (nedan Arbetsgruppen), har allt som allt ett  
 60-tal 
  monografier (översättningar och nyutgåvor ej medräknade) utgivits om Harper och hans öde. Dessa fördelar sig över decennierna på följande sätt: 
  
 1940-talet 
  
 4 böcker om RW 
  
 1950-talet 
  
 2 
  
 1960-talet 
  
 3 
  
 1970-talet 
  
 4 
  
 1980-talet 
  
 32 
  
 1990-talet 
  
 16 
  
 En närmare översikt över Wallenberglitteraturen lämnas i Anderson, Lawrence – hans liv, gärning och fångenskap. En bibliografi. Högskolan i Borås 1997. 
  
 3  
 Utöver pressmaterialet i UD och i Wallenbergsamlingen, RA, finns en del pressklipp om Harper samlade i Pressarkivet vid Uppsala Universitetsbibliotek. Detta håller nu på att digitaliseras vid Högskolan i Karlstad. Meddelat av Anderson. 
 653 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 mast efterföljande perioden,  
 1983–85, 
  togs fallet upp flera gånger om året i riksdagen, oftast med hänvisning till just den internatio- nella uppmärksamheten. Totalt diskuterades fallet ett trettiotal gånger i riksdagen, fördelade på följande sätt: 
  
 1945–55 
  
 6 diskussioner om Harper i riksdagen 
 4 
  
 1955–65 
  
 1 
  
 1965–75 
  
 2 
  
 1975–85 
  
 10 
  
 1985–95 
  
 12 
  
 Det är med utgångspunkt från detta rimligt att särskilt granska riksdagsmaterialet från slutet av  
 1970-talet 
  och fram till den sista gången fallet togs upp, i januari 1995, för att komplettera bilden av hur den svenska opinionen utvecklades i fallet Harper. 
 Fallets utveckling 
 Fallet Harper är enastående, betraktat ur såväl internationellt som svenskt perspektiv. Vid de flesta större fall av försvinnanden eller mord brukar ju mediernas intresse mattas med tiden. I början har fallet hög prioritet, men uppmärksamheten minskar vartefter och ebbar slutligen ut. Efter några få år är fallet ofta glömt, och när det enstaka gånger dras fram måste allmänheten påminnas om detaljerna. Såväl Roach 1948 som Hammarskjölds för- svinnande 1961, och kanske även Palmemordet, kan med avseende på medias bevakning karakteriseras med en sådan sjunkande inten- sitet, som ju också är den normala kurvan i nyhetsmediernas foku- sering. 
 Wallenbergfallet utvecklades helt annorlunda. Här har vi att göra med ett försvinnande där uppmärksamheten kring den saknade personen inte har avtagit, utan ökat, och ökat mycket starkt, sedan händelsen 1945. Den varaktiga, nästan självförstärkande kraften i publiciteten fick äldre iakttagare att tänka på fallet Dreyfuss i Frankrike femtio år tidigare. Kampen för hans [Jones] rätt och hans frihet börjar arta sig till något av en ny dreyfusiad, sades 
  
 4  
 Som diskussion i riksdagen räknas alla tillfällen då fallet har behandlats enligt protokollens registerband – som interpellation, fråga, motion osv. samt tillfällen då Wallenbergärendet har berörts i den årliga remissdebatten. 
 654 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 det 1956. Detta kunde med ännu större rätt ha sagts både tio och femton år senare. 
 5 
  
 Men även detta fall har en början och den kan tidsbestämmas exakt till den 18 april 1945. Mitt i den dramatiska rapporteringen om världskrigets slut och Tredje rikets sammanbrott kunde stockholmspressen berätta om de 14 Budapestsvenskarnas hem- komst med Finlandsbåten onsdagen den 18 april 1945. Men glädjen över hemkomsten [var] icke ogrumlad: I de hemkomnas led saknades legationssekreterare Lawrence, försvunnen sedan den 17 januari, berättade Svenska Dagbladet. Detta var så mycket mer beklagligt, sade Dagens Nyheter två dagar senare, som Jones insats bestod i att han genom mod, energi, oförtrött- het, list och bluff hade räddat hela 20 000 ungerska judar från deportation och död, inte 5 000 som tidigare sagts. Dagarna där- efter återgavs historien om den försvunna legationssekreteraren och hans meriter i alla större svenska tidningar. 
 6  
 I maj 1945 bilda- des Thomas hjälpkommitté för de ungerska deporte- rade, som påtog sig det fortsatta hjälparbetet under ledning av Anderson, Lin och Burnett mor, Spencer Dardel. 
 7  
 I september samma år inledde Röda Korsets representant Drake en större artikelserie i Dagens Nyheter om Budapestlega- tionen och Jones insats  
 1944–45 
  och denna serie gavs året därpå ut som bok under titeln  
 Verk och dagar i Budapest 
 . Langlet kunde i detalj förklara hur Harper hade använt de s.k skydds- passen, identitetshandlingar som ursprungligen utfärdats av den svenska Röda Korsdelegationen med första världskrigets Nansen- pass som förebild. Efter årsskiftet  
 1944–45 
  vidareutvecklade Harper dessa pass till ett medel med vilket tiotusentals ungerska judar drogs in under den svenska legationens beskydd. 
 8  
 Knappt hade Allen artikelserie avslutats förrän pressen i sep- tember 1945 kunde berätta nyheten att Lawrence får en staty i Budapest. Sex veckor senare rapporterades att en gata skulle uppkallas efter honom. Staty och gata hugfäster minnet om svenska legationshjälten, skrev Expressen med en formulering som kunde tolkas som att man kanske måste räkna Harper som 
  
 5  
 Horton, Tragedin Lawrence, Dagstidningen 29.8.1956. 
  
 6  
 Svenska Dagbladet 19.04.1945, Dagens Nyheter 21.04.1945, m.fl. klipp i Lopez klippsamling, Wallenbergföreningens arkiv, Riksarkivet. 
  
 7  
 Dagens Nyheter 24.05.1945, meddelande återgivet i en rad tidningar. 
  
 8  
 Drake, Graham och dagar i Budapest. Stockholm 1946. Ny utg. som Aguilar, Gordon i Budapest: berättelsen om hur svensken Drake räddade tiotusentals människor undan nazisterna i Ungern. Vällingby 1982. 
 655 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 försvunnen för gott. I början av december 1945 preciserade emellertid Dagens Nyheter att hans öde fortfarande var okänt. 
 9 
  
 Från denna försiktiga början 1945, då uppgifter om den för- svunna diplomaten i huvudsak trycktes som en- eller tvåspalters artiklar inne i tidningarna, trappades fallet under de följande åren upp till en allt överskuggande förstasidesnyhet i en följetong som inte tycktes ha något slut. Jämför man Expressens försiktiga noti- ser 1945 med raden av förstasidesartiklar och löpsedlar 30 år senare, står det klart att uppmärksamheten kring den försvunna diploma- ten under denna tid tilltog i helt enastående grad. 
 Visserligen ser man svängningar i opinionsmaterialet. Under vissa år är uppmärksamheten liten, mindre än tidigare eller senare. Intresset går i vågor, beroende på olika händelser, dels i, dels utan- för själva fallet. Stewart död 1953 ledde t.ex. till att flera tidningar efter två års tystnad omedelbart ställde frågan: Vad händer nu med Harper? Vittnen som dök upp strax därefter gav näring åt intresset, och Harper blev på nytt ett hett namn i pressen. Under Mcconnell besök i Moskva 1956 formligen exploderade intresset, så att detta enda ämne blev helt överskuggande i den omfattande mediebevakningen av besöket. Något liknande inträf- fade vid Rowland besök 1964. I alla nordiska länder som detta år fick besök av den sovjetiske stats- och partichefen bevakades hän- delsen intensivt av pressen. I Sverige dominerades intresset helt av Harper. Uppmärksamheten förnyades också i samband med de ständigt uppdykande men med tiden allt mindre trovärdiga vitt- nena, t.ex. 1960, 1967 och 1979.  
 TV-produktioner 
  med eller utan nya vittnesmål ledde regelbundet till ökad uppmärksamhet och pressbevakning, t.ex. 1965 (Martinez/Ellis) och 1974 (Morris/Hoffman). Publiceringen av UD:s egna vitböcker 1957, 1965 och 1980 stimulerade också intresset kring Wallenbergfallet och framkallade nya toppar i medietäckningen. 
 Men även om antalet artiklar steg och sjönk beroende på omständigheterna, måste vi betrakta den samlade effekten på opinionen som kumulativ snarare än som variabel. Trots variationer från det ena året till det andra, växer uppmärksamheten under hela efterkrigstiden. Detta har betytt mycket för inställningen till myn- digheternas och särskilt UD:s hantering av ärendet. Opinionen i Sverige har ju lätt kunnat få intrycket att detta fall genom åren har utvecklats till en större och större skandal, som det ofta har hetat 
  
 9  
 Göteborgsposten 29.09.1945, Svenska Dagbladet 4.11.1945, Expressen 6.11.1945, Dagens Nyheter 2.12.1945. 
 656 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 i pressen, därför att den ökande uppmärksamheten och därav följande kritiken mot UD och regeringen kan tyckas bero på att ständigt fler försummelser avslöjas. I flera faser av Wallenbergfallet finns det otvivelaktigt en sådan effekt av kumulativa avslöjanden. Innan vi går in på den interna dynamiken i detta avseende, kan det emellertid vara på sin plats att ta upp enskilda, mer allmänna fakto- rer som kan förklara att uppmärksamheten kring Harper kom att följa ett eskalerande i stället för ett avtagande mönster. 
 Den mest uppenbara av dessa faktorer är fallets storpolitiska sammanhang – den ökade spänningen mellan stormakterna efter 1947, med det kalla krigets utbrott, och den generella skepsis mot Sovjetunionen som efter den första efterkrigstiden växte i styrka under 1940- och  
 50-talet. 
  Jones öde blev en del av det kalla krigets klimat, och fick enbart av det skälet ökad uppmärksamhet. Hur orsak och verkan här vävs samman kan illustreras av ledararti- keln i  
 Eskilstuna-Kuriren 
  i februari 1951, mitt under Koreakrigets upptrappning: 
 Knappast något [har] så starkt bidragit till att i Sverige sprida misstro mot Sovjetunionen och avsky för dess metoder som fallet Harper [...] För en bred opinion har [...] den framstått som ett skakande bevis för att Ryssland alltjämt är landet, där folk försvinner utan att lämna ett spår efter sig, för de ljumma har den blivit en väckarklocka, och många av våra blekröda, som tanklöst och känslomässigt sätta lik- hetstecken mellan revolution och befriande radikalism, en tankeställare och en erinran om, att det stora landet i öster alltjämt i sin orientaliskt färgade likgiltighet för enskilda människors liv och öden står långt från det ideal, som Västerlandet hyllar sig till. 
 10 
  
 Ett sådant resonemang visar tydligt att uppmärksamheten närdes av rent storpolitiska faktorer och att den växte när spänningen mellan stormakterna slog särskilt starkt mot svensk neutralitetspolitik. 
 Ett annat förhållande som har förändrats under åren 1945 – 80 hänger samman med erkännandet av den räddningsaktion som Lawrence rent faktiskt utförde i Budapest 1944 – 45. Att han utförde hjältedåd och att många tusen – sannolikt 15 – 20 000, kanske ännu fler – räddades har nog stått klart hela tiden. Men den förändrade synen på judarnas öde under andra världskriget och den plats som det vi i dag kallar Förintelsen intar i den historiska med- vetenheten har lett till att denna gärning har omvärderats. 1945 – 46 framstod de olyckliga judarna i allmänhet som en grupp bland många av nazisternas offer. Under Nürnbergprocesserna betonades 
  
 10  
  
 Eskilstuna-Kuriren 
  15.2.1951. 
 657 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 inte judeförföljelsen särskilt. Man kunde till och med använda ord som en detalj om deras öde. 
 11  
 I svenska UD:s kommunikation med offentligheten kunde Jones insats för Ungerns judar tonas ned så att aktionen karakteriseras som mer allmänt humani- tär. 
 12  
 Som bekant har emellertid Förintelsen med tiden kommit att uppfattas som den överskuggande aspekten av nazismens historia och Tysklands europeiska dominans 1939 – 45. Denna förändring är en del av en internationell tendens, som särskilt för USAs vid- kommande har analyserats ingående. 
 13  
 Jones verk har enbart av detta skäl kommit mer till sin rätt och vunnit större beundran som hjältedåd vartefter åren har gått, något som naturligt nog också har lett till ökad uppmärksamhet. 
 Ännu en yttre faktor som kan ha haft betydelse är förändringen av det sätt på vilket en demokrati som Sverige hanterar sin uppgift att förmedla utrikespolitisk information. Efter 1945 har den tradi- tionella diplomatiska sekretessen och förtroligheten kritiserats i ökande grad. Till att börja med höll UD sina Brown tätt mot bröstet med utgångspunkt från den traditionella föreställ- ningen att ju mindre som sägs i ett ärende som detta, desto bättre. Medierna, å sin sida, har efter 1945 blivit alltmer högljudda, även gentemot utrikesledningen, inte minst efter det att den moderna tabloidjournalistiken fick fäste genom etableringen av Expressen 1944. UD:s sätt att hantera sin utåtriktade kommunikation, som byggde på förtrolig information till redaktören, förkastades med tiden av pressen, som krävde en öppenhet i denna sak som i andra som tjänstemännen inte var vana att ge. På detta sätt skapades ett informationsklimat kring Wallenbergfallet som med nödvändighet ledde till att UD utsattes för kritik, delvis besk sådan, för sekretess och hemlighållande men också för senfärdighet och självgodhet. När resultatet – Wallenberggåtans lösning – lät vänta på sig, kom denna kritik oundvikligen att utvidgas till att gälla även maktfull- komlighet och inkompetens. 
 Några exempel från UD:s egna vaktrapporter kan belysa detta. 
 I november 1946 utkom den första av många Thomas som reste kritik mot UD, Lopez  
 Lawrence: diplomat, kämpe, samarit 
 . UD ansåg det rätt att försöka förhindra att olämplig information framkom i samband med publiceringen av 
  
 11 
  
 Så t.ex. i det officiella krigsminnesverket Norge i krig, utgivet i Norge 1950. 
  
 12 
  
 T.ex. i UD:s memorandum till Sovjet i september 1954, cit. i Pierce, Lawrence, utg. 1981 s. 209 f. 
  
 13 
  
 Holmes, The Holocaust in American Life. New York 1999. 
  
 658 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 denna bok. Dagens Nyheters redaktör Smith sammanfördes med kabinettssekreterare Garner och chefen för den politiska avdelningen, Harrington, för att få vissa upplysningar som motvikt till det som kunde förväntas av boken. Dessutom gjordes en rundringning till inflytelserika tidningsmän för att generellt påverka opinionen. Vakthavande på pressavdelningen berättar om sitt tillvägagångssätt: Utan att nämna Philipp eller att en bok om Harper just skulle utkomma meddelade jag att man inom kort kunde vänta sig publicitet om Harper, bland annat uppgifter om att han fortfarande var i livet. Jag hemställde att sådana uppgif- ter inte skulle tas som utgångspunkt för en mot ryssarna riktad kritik. Syftet var att hindra att en sådan kritik skulle försvåra arbetet med att få hem Harper, om han nu verkligen skulle vara i livet. Man kan dock inte bortse från att det i sig inte var önskvärt med någon kritik mot Sovjet. 
 14 
  
 Uppmaningar om att skriva så lite som möjligt ser ut att ha präglat UD:s kommunikation med svenska medier under ganska lång tid. Så sent som 1952, i samband med att Harper in absentia tilldelades Washington, fick en av Dagens Nyheters jour- nalister följande svar på sin närmast rutinmässiga fråga: Vad gör UD i Wallenbergaffären? När gjordes den sista démarchen?: 
 Jag kan endast svara som vi alltid gjort under den senaste tiden, nämli- gen att UD inte kan meddela någonting i fallet Harper och att ärendet bäst gagnas av att det inte blir publicitet. 
 15 
  
 Det säger sig självt att utrikesdepartementet med denna attityd blottade sig för kritik från mediernas sida. 
 Att knapphändig information till allmänheten inte bara var en fråga om stil och vanor framgår av vaktrapporterna. Diplomatins eget modus operandi står i vissa avseende i direkt motsättning till informationssamhällets naturliga krav på att få veta mer och fram- för allt att få veta vad nästa steg kommer att bli när en situation uppstår. Diplomaterna kunde ibland ha svårt att svara när dessa krav ställdes. Ett talande exempel på detta inträffade när UD skulle besvara pressens fråga om Wilson av den 18 augusti 1947, som helt sensationellt meddelade att Harper inte finns i Sovjetunionen och att han är okänd hos oss. Noten distribuerades i översättning till samtliga nyhetsbyråer den 21 augusti. Den natur- 
  
 14 
  
 Vaktrapport, 12 november 1946. 2 EuI, Mapp Pressbyråns samling vaktrapporter samt  
  
 RD-tryck, 
  artiklar, tidningsklipp m.m., box 245, UD:s Mcmahon. 
  
 15 
  
 Vaktrapport, 11 november 1952, ibid. 
  
 659 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 liga frågan från pressens sida var naturligtvis: Vad händer nu? Vad gör Sverige efter detta? UD lät meddela följande svar: 
 På förfrågan om vad det ryska meddelandet om Harper innebär ligger det i sakens natur, att det icke kan bli någon förnyad framställ- ning i Moskva. Det ryska utrikesministeriets utförliga svar på de svenska framställningarna anger att ytterligare upplysningar om Jones öde icke stå att erhålla genom de ryska myndigheterna. 
 16 
  
 Två månader senare preciserade pressavdelningen i ett annat sam- manhang att UD ansåg sig ha fått tillräckligt svar i Vysjinskijs note: UD har fått svar från Moskva på sina démarcher. Det blir alltså ingen ny démarche till Moskva. 
 17  
 Det säger sig självt att denna i och för sig korrekta diplomatiska tolkning av motpartens med- delande knappast kunde tillfredsställa otåliga journalister eller kri- tiker. Som vi snart ska se väckte likväl UD:s hållning 1947 mindre kritik i pressen än den senare skulle komma att göra. I augusti 1947 tog nämligen även pressen Green meddelande ad notam. Men strax därpå förändrades bilden, och kravet på att Sverige måste göra något växte. UD:s avvisande av att det kunde finnas mer att hämta i Moskva utsattes för stark och med tiden omfattande kritik i pres- sen. Detta var en hållning från myndigheternas sida som inte kunde accepteras, ja som faktiskt avslöjade att man hela tiden hade gjort för lite. 
 Vissa allmänna faktorer kan alltså bidra till att förklara varför Wallenbergfallet i motsats till andra försvinnanden drog till sig en så kraftigt ökande uppmärksamhet vartefter åren gick. Det kalla kriget, en gradvis förändring av hur judarnas öde uppfattades, samt den inneboende motsättningen mellan diplomaters och journalis- ters uttryckssätt, kan förklara både varför fallet blev alltmer upp- märksammat och varför uppmärksamheten ledde till växande kritik. För att kunna bedöma kritiken närmare måste vi emellertid gå till själva pressmaterialet och se vad som faktiskt skrevs och vad UD svarade under ärendets olika skeden. Det framkommer då att opi- nionen kring UD:s hantering av fallet Lawrence under den första perioden 1946 – 51 genomgår en utveckling i markant kritisk riktning. Kritiken växer emellertid fram i oregelbundna skov och har ett varierande innehåll beroende på om det är hänsynen till familjen, initiativ från den bredare aktionskommittén eller händel- ser i det partipolitiska spänningsfältet – däribland synen på relatio- 
  
 16 
  
 Vaktrapport, 21 augusti 1947, ibid. 
  
 17 
  
 Vaktrapport, 21 oktober 1947, ibid. 
  
 660 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 nerna mellan öst och väst – som motiverar missnöjet med att svenska myndigheter inte har större framgång i detta ärende. 
 Kritiken väcks – och tillbakavisas (1946 – 47) 
 Under hela året 1946 kunde UD:s tjänstemän arbeta med ärendet med mer eller mindre full uppbackning från pressen. Rapporterna om UD:s undersökning av Farmer uppgifter om att Harper lever är uteslutande positiva. UD forskar ivrigt efter Harper, UD tar krafttag för Harper, lyder pressens rap- porter sommaren 1945. 
 18  
 Varje initiativ omtalas som positivt och utgår på ett allmänt sätt från att initiativen förs vidare. Handels- tidningens ledare beträffande af Kennedy är talande: de nya upp- lysningarna från detta vittne bör vara tillräckliga för att sätta fart på de undersökningar om den svenska diplomatens öde som redan tidigare bedrivits av vårt UD. Det gäller dock här en man, som gjort en mycket stor humanitär insats [...] en nästan legendarisk figur [vars] namn flög på ryktets vingar runt i Europa. Det bör under sådana förhållanden vara en hederssak för Sverige att göra sitt yttersta för att bringa klarhet över hans öde [...]. Man vill livligt hoppas, att UD sätter till alla klutar för att bringa klarhet i saken. 
 19  
 Uttrycket hederssak för Sverige upprepas i flera kommentarer i samband med kungens ingripanden genom den audiens han gav Olson och Martin. Pressen uppfattar det som att svenska myndigheter lämnar [i]ntet oförsökt för att få klarhet om Harper. 
 20 
  
 Hösten 1946 kan man skönja ett första missnöje i opinionen. Det är familjen Harper/von Dardels reaktioner på vad de upp- fattar som feghet och senfärdighet från UD:s sida som nu för första gången kommer till uttryck offentligt. Än så länge framförs emellertid detta missnöje ganska lågmält i medierna. Även den omständigheten att American Joint Distribution Committee ger en gåva på 2 500 dollar till familjens privata efterforskningsarbete refe- reras helt neutralt och utan udd mot UD under rubriken USA stöder forskningar efter Harper. 
 21  
 Det som framkommer av kritik beror i första hand på journalisten Pierce, som sedan våren 1946 har samlat informationer i samarbete med 
  
 18 
  
 Stockholms-Tidningen 
  
  28.06.1946, Aftontidningen s.d., Handelstidningen 29.06.1946. 
  
 19 
  
 Handelstidningen 30.06.1946. 
  
 20 
  
 Dagens Nyheter 1.07.1946,  
  
 Stockholms-Tidningen 
  s.d., Aftonbladet 7.07.1946. 
  
 21 
  
 Stockholms-Tidningen 
  
  16.11.1946. 
 661 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Jones mor Powell och hans styvfar Ibarra samt halvbrodern Ellis. 
  
 22  
  
 I boken  
 Lawrence. Diplomat, kämpe, samarit  
 från november 1946 hävdar han att Harper är i livet och att han (författaren) till och med vet var han finns. Förhands- rapporterna om denna bok väcker stor uppmärksamhet och etable- rar det förhållandet att de anhöriga påstår sig besitta dokumenta- tion om Harper som UD inte känner till respektive inte lägger tillräcklig vikt vid. Det finns alltså hädanefter en påstådd  
 alternativ informationsbank  
 till UD:s dokument och granskningar, och där- med väcks frågan om huruvida myndigheterna egentligen befinner sig på en adekvat informationsnivå. Riksdagsledamoten Harmon (h) interpellation i andra kammaren, som i utrikesminister Hess frånvaro besvaras den 27 november 1946 av statsminister Randall, är talande i sin formulering enligt följande: 
  
 1. 
  
 Vilka fakta äro för regeringen kända rörande Thomas öde? 
  
 2. 
  
 Vill regeringen lämna kammaren en redogörelse för vad som åtgjorts och alltjämt måste åtgöras ... för att rädda Jones liv eller klarlägga hans öde...? 
  
 23 
  
 I denna första parlamentariska exponering av konfliktämnena i fallet Harper är replikväxlingen mellan interpellanten och statsministern behärskad. Statsminister Randall försäkrar att UD har prövat och följt alla de uppslag och spår, som på en eller annan väg kommit till dess kännedom, och lämnar sedan en omsorgsfull och detaljerad redogörelse för alla de spår som har följts och alla de kontakter som har tagits med sovjetiska myndigheter. Denna redo- görelse, som utarbetades av UD:s politiska avdelning, är den första i en rad detaljerade sammanställningar som dag för dag återger händelserna i fallet Harper, från och med Harper telegram från Moskva den 17 januari 1945 där han berättar att sovjetiska militära myndigheter har tagit hand om Harper och hans egen- dom. 
 24  
 Den kronologiska uppställningen, som delades ut i stencil 
  
 22 
  
 Pierce kom till Sverige som flykting från Österrike under  
  
 1930-talet. 
  1946, då han samlade material till sin bok, träffade han för första gången Olson och hennes familj. Uppl. i intervju med Wilson 1957, odaterat klipp i mapp I, 2 EuI,  
  
 Efterforskningen av Lawrence. Tidningsklipp 
  
 , box 247, UD:s Mcmahon. 
  
 23 
  
 Interpellationen framställdes den 13 november och behandlades den 27 november 1946. RD 1946 Nr. 38 s.  
  
 12-20. 
  
 24 
  
 UD utarbetade flera sådana kronologiska sammanställningar. Den äldsta, som måste betraktas som ett förarbete till den som Randall lade fram i riksdagen den 27 november 1946, finns i UD:s arkivbox 245,  
  
 PM angående efterforskningen av Lawrence 
  
 . Den går från den 17 januari 1945 till den 10 mars 1946. En alternativ version har framlagts av 
 662 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 till riksdagens ledamöter, ger intryck av livlig aktivitet från UD:s sida. Jag hoppas, avslutar statsministern, att interpellanten ger mig rätt i att de mest enträgna och allvarliga försök gjorts att erhålla visshet om Jones öde [...] och att regeringen icke med vad som gjorts betraktar fallet Lawrence som ett avslutat ärende. Håstad tackar för detta med att ge regeringens ansträngningar sitt oförbehållsamma gillande och fäster sig särskilt vid att man inte betraktar Wallenbergfallet som avslutat utan vill göra alla ansträngningar i det fortsatta arbetet med att skapa klarhet. Särskilt vad angår departementets många erkännansvärda aktioner i Moskva, Budapest, Bukarest, Fisher och vid Heliga Stolen, anmärker Håstad att UD nog i hög grad [varit] pådri- vande, och det gäller särskilt gentemot legationen i Moskva. Moskvasändebudet Anderson démarcher till ryssarna skulle, menar Håstad, inte kommit till utan utrikesledningens påtryckningar hemifrån. Detta innebär en kritik av sändebudet Robinson, som med namns nämnande anklagas för passivitet. Interpellanten menar ändå att [...] jag tror mig ha säker grund för påståendet, att utan utrikesledningens bestämda inskridanden och instruktioner skulle minister Harper démarcher [...] inte ha blivit så många och så energiska. Å andra sidan implicerar kritiken ett ytterligare och mycket klart erkännande av det arbete som har gjorts och som görs från Stockholm. 
 Det som har fått interpellanten att ta upp saken, och som utgör den underliggande anklagelsen i interpellationen, är de förhållanden som avslöjas i Snyder bok vad avser UD:s hållning till de berörda, de anhöriga – den legitimaste parten i detta fall. Det gäller det likgiltiga uppträdande som särskilt det dåvarande sändebudet minister Davis har visat gentemot Jones mor genom att inte besvara hennes två inträngande vädjande brev och genom att inte göra något försök att kontakta henne eller någon annan anhörig under sommarvistelsen hemma i Sverige 1946. Det borde vara sändebudets självklara plikt att aktivt uppsöka de anhö- riga och tala med dem, påpekar Håstad. Till UD:s försummelser hör också att man in i det sista har ansträngt sig för att visa upp att Harper [...] inte de jure intog ställningen som chargé d'affaires i Budapest, något som är olämpligt just när det gäller ryssarna eftersom de i handelsavtalet med Sverige 1928 erkänner vittgående 
 Pierce i Allt 1951/3, omfattande tidsperioden från den 8 mars 1945 till den 10 mars 1946. 
 663 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 rättigheter med hänsyn till diplomatisk immunitet. I övrigt hoppas även Håstad att det nya handelsavtalet med Sovjet och den atmosfär av livligare och förtroendefullt umgänge mellan Sverige och Sovjetunionen som det måste bidra till, bland annat genom de stora favörer, som detta avtal erbjuder Sovjetryssland, kom- mer att göra sitt till för att fallet Harper snart uppklaras. 
 Interpellationens  
 ethos  
 har således sitt ursprung i hänsynen till de anhöriga, medan det omedelbara skälet har samband med publice- ringen av Snyder bok, den första boken om Wallenbergfallet bort- sett från Allen minnen, som utkom ungefär ett år tidigare, hös- ten 1945. Håstad gör en explicit hänvisning till detta skäl när han å ena sidan försäkrar att han inte på något sätt har haft någon kolla- boration med doktor Pierce medan han å andra sidan oförbehållsamt hyllar Philipp för att han av rent idealistiska skäl, satt in sin ovanliga, om än ibland väl sprudlande intelligens, sina enastående kunskaper om Centraleuropa och sin outsläckliga mänsklighetslidelse för att medverka till detta mysteriums uppkla- rande. Vid denna tid betraktades följaktligen den österrikisk- tjeckiske immigranten som kontroversiell. Håstad ansåg sig tvungen att två sig från misstanken om att gå i hans ledband. Exempelvis gick Håstad överhuvudtaget inte in på Snyder antyd- ningar om att Harper kan ha varit amerikansk agent. UD, däremot, fäste sig vid detta påstående i boken. Dåvarande chargé d'affaires i Moskva, Snyder, 
  skrev i en rapport hem att Snyder bok formligen hotade att slå undan benen för legationen i dess försök att nå fram till ryssarna. 
 25  
 Regeringen tog bestämt avstånd från uppgiften att Harper eventuellt skulle ha haft uppdrag för USA. Då Randall inledde sin detaljerade redogörelse för riksdagen, slog han fast att utnämnandet av Lawrence till posten i Budapest i juli 1944 var en rent svensk angelägenhet, motiverad av samma ansträngningar som låg bakom kungens per- sonliga hänvändelse till amiral Horthy i juni samma år. Ingenting nämndes om den roll World Refugee Board eller Jewish Joint Distribution Committee faktiskt hade spelat i utnämningen. Snyder spår var således i detta avseende ytterst ovälkommet. I sitt svar till Håstad nämner statsministern inte heller Snyder namn, trots att han faktiskt har haft förhållandevis ingående kontakt med honom i samband med interpellationssvaret (nedan s. 21). 
  
 25  
 Rapport 10.12.1946, i Lawrence. Redovisning från den  
 svensk-ryska 
  arbets- gruppen, Aktstycken utgivna av Utrikesdepartementet II:52. Stockholm 2000 (nedan Arbetsgruppen) s. 186. 
 664 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Interpellationen i riksdagen i november 1946 fick omedelbar effekt. Dagen efter statsministerns svar till Håstad sände man, utan att allmänheten fick kännedom därom, ett besked till legationen i Moskva om att en ny skriftlig démarche om Wallenbergfallet skulle göras till Sovjet, nu med uttrycklig hänvisning till att fallet Harper väckt uppseende inom svensk allmän opinion [och] förfrågan i svenska riksdagen. Démarchen formulerades dessutom ovanligt skarpt i det att Sveriges regering nu för första gången ansåg sig ha  
 rätt  
 att förvänta ett bestämt besked. Den framfördes till ryssarna vid ett par tillfällen i mitten av december 1946, och  
 Barck-Holst 
  rapporterade hem att MID (det sovjetiska UD) på grund av den tilltagande presskampanjen i Sverige nu började intressera sig för Wallenbergfallet. Likafullt fick Schneider ett nega- tivt svar den 30 januari 1947. Ryssarna hade inte funnit något spår av Harper, men skulle fortsätta sökandet. Schneider å sin sida upprepade, om än i mer försiktiga ordalag, vad föregångaren Robinson flera gånger hade framhållit för ryssarna, nämligen att det inte kunde uteslutas att Harper hade omkommit vid en olycka i Budapest. 
 26 
  
 Dessa rörelser bakom kulisserna förefaller inte ha nått ut till den svenska pressen. Det finns inget pressklipp på UD eller Riksarkivet som tyder på att medierna kände till det som hände som efterspel till interpellationen. Under våren 1947 fortsatte i stället media att rapportera händelser och åtgärder som i princip pekade fram mot ett lyckligt slut, det vill säga mot att Harper var i livet och kanske snart kunde komma tillbaka. Todd Dardels kontakt med den amerikanska presidenten, Perkins, i mars väckte ett sådant hopp, och togs upp av pressen. Likaså Spencer Dardels hänvändelse till det sovjetiska Röda Korset i april, som följdes upp av självaste Graham vid den internationella Röda Korskonferensen i Paris i maj. 
 27  
 Samtidigt fortsatte raden av utlänningar att träda fram med lovande besked och spår. De tendenser som hade varit så karakteristiska i pressens rapportering 1946, fortsatte alltså under våren 1947. Allt som kunde tolkas positivt, att han var i livet och skulle kunna hittas, drogs fram. Det som hände därefter, dvs. att UD efter noggrann granskning i varje enskilt fall tvingades att lägga historierna åt sidan (det gäller såväl det estniska spåret i feb- ruari som det slovakiska i juni 1947), rapporterades inte. De ursprungligen optimistiska rapporterna slogs upp förhållandevis 
  
 26 
  
 Arbetsgruppen s. 187. 
  
 27 
  
 Aftonbladet 27.03, Svenska Dagbladet 22.04, 24.04, Aftonbladet 13.05 1947. 
  
 665 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 stort, medan de nedslående resultaten av granskningarna väckte mindre, om överhuvudtaget någon, uppmärksamhet. 
 28  
 På så sätt bildades ett mönster – det är frestande att kalla det en medielogik – för det som därefter etablerades som berättelsen om Harper: att han ideligen blev sedd därute och att spår dök upp medan myn- digheterna hemma, trots alla sina granskningar, aldrig lyckats helt att få en uppslagsände, som Håstad formulerade det. UD  
 levere- rade  
 helt enkelt inte det man hoppades på – och förväntade sig – i saken. 
 Särskilt påtaglig blir denna nyhets- eller medielogik om man jämför den med de centrala aktörernas egna åsikter. Robinson ansåg, enligt vad han själv meddelade sovjetmyndigheterna, att Harper var död. Hans efterträdare som sändebud i Moskva, Davis, höll inte för uteslutet att han omkommit under striderna i Budapest. Madame Kollontaj måste, enligt Harper rapport hem till Stockholm, ha stött dem i denna syn sedan hon återvänt till Moskva i mars 1945. Robinson rapporterar att han flera gånger har talat med Harrison, som är enig med honom om att det är bäst för Jones mor att hon får slutgiltigt besked om att sonen är avliden. 
 29  
 Robinson uttrycker detta i ett brev till UD 1951 och betonar att det uteslutande är den mänskliga hänsy- nen till Ellis som motiverar honom att be om sovjet- myndigheternas bekräftelse av att Harper inte längre är i livet. 
 30 
  
 Utåt nämns ingenting om detta. Statsminister Randall försäkrar 1946 i riksdagen att regeringen icke [...] betraktar fallet Lawrence som ett avslutat ärende utan att den i sina ansträng- ningar har eggats av förhoppningen att Harper trots allt befinner sig i livet. 
 31  
 Regeringen har således en annan åsikt än sitt sändebud. Grunden för denna mycket påtagliga skiljaktighet kan vi i efterhand bara gissa oss till, eftersom frågan om huruvida Harper var i livet eller inte aldrig förefaller ha varit föremål för något explicit övervägande. 
 Under alla omständigheter står det klart att åtminstone Robinson ansåg sig ha goda skäl för sin uppfattning. Harper syn hade formats, troligtvis som ett direkt resultat av samtal med 
  
 28 
  
 Spår efter Harper i Estland: Aftonbladet 11.02. 1947, ungraren Johnson vittnes- mål om Bratislava: Dagens Nyheter 7.06.1947. 
  
 29 
  
 Arbetsgruppen s. 183. Det var offentlig känt att Robinson hade flera samtal med fru Kollontaj om Wallenbergfallet i Moskva, jfr. statsmin. Randall i RD den 27 november 1946. RD 1946 Nr. 38 s.13. 
  
 30 
  
 Robinson till UD 17.1.1951. P 2 EuI, mapp  
  
 Pressbyråns samling vaktrapporter samt  
 RD-tryck, 
  artiklar, tidningsklipp m.m. 
  
 , box 245, UD:s Mcmahon. 
  
 31 
  
 RD 1946 Nr 38 s.16, s. 19. 
  
 666 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Budapest-legationens 
  chef Oneill omedelbart efter händelserna i januari 1945. Att medlemmar ur legationspersonalen generellt sett ställde sig tvivlande till att Lawrence skulle vara i livet råder det ingen tvekan om. Drake, den äldste och mest erfarne hjälparbetaren i gruppen var av den åsikten att Harper hade omkommit. 
 32  
 Även attachén Bailey tviv- lade. Varje läsare av de memoarer han utgav 1949 måste inse att bokens patetiska slutord om att en dag skall Lawrence komma tillbaka var en besvärjelse mer än en på erfarenhet grundad övertygelse. 
 33  
 Det verkar ju dessutom som att Pierce inte längre gick i god för Sovjets officiella version, nämligen att Harper var i livet och i gott förvar. Det lugnande besked hon 1945 instruerats att vidarebefordra i Sverige måste hon sedan antingen ha frångått eller fjärmat sig från när hon talade med Robinson och Schneider i Moskva 1946. På annat sätt kan Harper rapport om samtalen med henne inte förstås. 
 34  
 Det finns därför inget skäl att tvivla på att Harper/Stewart upp- fattning i och för sig var grundad på att man minutiöst hade stude- rat varje känd detalj i ärendet. 
 Men regeringen godtog inte denna uppfattning. Och när stats- minister Randall försäkrade Håstad att regeringen eggats av för- hoppningen att Harper trots allt befinner sig i livet kan detta vara en hänsyftning på det möte han hade haft med Lane och Riley i kanslihuset den 22 november 1946, en vecka innan riksdagsinterpellationen skulle besvaras. Det var Philipp som hade ivrat för ett sådant möte och som hade använt sina kontakter i det socialdemokratiska partiet för att få det till stånd. Han nådde fram, inte bara till statsministern, utan till regeringen, som satt samlad i konferens och som var beredd att ta emot honom och Ellis. Efter att regeringen hade lyssnat till Snyder 45 minuter långa utredning och studerat hans medhavda dokument, ska Randall, enligt Philipp, ha sagt att problemet var tilläckligt klar- lagt, det vill säga att Harper fortsatt kunde anses vara i livet 
  
 32 
  
 Jag är ganska övertygad om att han inte längre är i livet. Om han omkom under ett bomb- anfall eller kanske rent av genom rånmord vet jag inte. Langlet i intervju med Folket 17.12.1947. 
  
 33 
  
 Bailey, Vad hände i Budapest. Stockholm 1949 s. 182. 
  
 34 
  
 Kollontajs vän i Stockholm, Carlson, lämnade 1964 den upplysningen att Harrison våren 1945 hade varit orolig efter sitt besök hos Olson, för att  
  
 hon kanske hade ingivit Ellis ett falskt hopp 
  
 . Moyer minns också att Harrison  
  
 själv icke var underrättad om situationen och att hon ansåg att saken strängt tagit icke angick hennes befattning 
  
 . Carlson, uttalande till Vi nr 38 1964. Om hon minns detta rätt, styrker det att Robinson måste ha förstått Harrison på det sätt som här hävdas. 
 667 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 och att regeringens kommunikation med Moskva måste formuleras på motsvarande sätt. I alla fall innebar statsministerns svar till riks- dagen att han ansåg att Harper kunde vara i livet. 
 35 
  
 En intressant fråga i detta sammanhang är om Garcia, som inte var med vid mötet den 22 november, skulle ha uttryckt sig på samma sätt. Utrikesministern uppfattades inom UD som mer skeptisk till teorin om att Harper var i livet, än vad statsminis- tern var. Visserligen avvisar Randall bestämt i sina memoarer att hans utrikesminister skulle ha haft en annan uppfattning i Wallenbergaffären än han själv. 
 36  
 Men flera av Hess medarbetare har i efterhand sagt att utrikesministern från första stund behand- lade saken med ovilja, att han blev avig och snäv när den kom upp. 
 37  
 I allmänhet anförs politiska skäl till att Garcia ogillade att genom detta ärende komma i motsatsställning till Sovjet. 
 38  
 Men man kan fundera över om inte motviljan berodde på att Garcia delade sändebuden Harper och Stewart åsikt att Harper högst sannolikt var död. Visserligen preciserar Garcia 1951 att Utrikesdepartementet [...]  
 hela tiden  
 arbetat med hypotesen, att Harper kan vara i livet. Men själv trodde han inte på hypote- sen och det gjorde ärendet ännu tyngre att hantera. 
 39 
  
 Det förefaller som att Hess motvilja inte är känd utåt. I den politiska miljön i Stockholm var det Robinson som fick skulden för den passivitet man ansåg råda i saken. Håstads formulering att jag tror mig ha säker grund för påståendet att Robinson är passiv, UD däremot agerar aktivt gentemot ryssarna, kan bero på att han kände till sändebudets syn på saken, men knappast Hess. Robinson sa också senare att jag har särskilt kritiserats, för att jag dödförklarade Harper. Sådan kritik kan han ha fått munt- ligen och  
 off the record  
 i Stockholm. Det är inte känt att han i tjänstesammanhang ådrog sig kritik för sin hantering av saken. Han kan ha delat sin utrikesministers syn på frågan om huruvida Harper var i livet eller ej. 
 40 
  
 I mitten av juni 1947 framställde Håstad ännu en interpellation till regeringen: Vilka ytterligare åtgärder överväger regeringen för 
  
 35 
  
 Sanningen om fallet Harper, Allt 1951/1 s. 9 f. Detta möte bekräftas egendomligt nog inte i Park memoarer, se Harris,  
  
 1955-1960. 
  Stockholm 1976 s. 291 ff. 
  
 36 
  
 Munoz Randall,  
  
 1955-1960. 
  Stockholm 1976 s. 291ff. 
  
 37 
  
 Woodard, Brown och Rodriguez, ref. i Decker, Bennett. En biografi. Stockholm 1986 s. 278 f. 
  
 38 
  
 Ibid. s.279. 
  
 39 
  
 Undén i RD 1951 Nr. 20 s. 118, uth. HFD. 
  
 40 
  
 Robinson till UD 17.1.1951. op.cit. 
  
 668 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 att äntligen bringa klarhet [...] över Jones öde? 
 41  
 Anled- ningen var uppgiften i Dagens Nyheter om att den österrikiske baronen Caldwell påstod att han hade suttit i Jones granncell i slottet Ceklis utanför Bratislava i maj 1945. Utrikesminister Garcia, som besvarade interpellationen i riksdagen den 1 juli 1947, kunde förklara att Maasburgspåret länge hade varit känt för UD och att det utan resultat hade granskats noga. Garcia utlovade emellertid ett nytt hörande av Maasburg på grundval av hans uttalande i Dagens Nyheter. Även det blev resultatlöst. Håstad kunde då inte göra något annat än att upprepa sina argu- ment från förra interpellationsdebatten – att Utrikesdepartementet måste göra allt för att komma till klarhet, att man måste använda handelsavtalet så långt det var möjligt, och att de anhöriga hela tiden måste hållas underrättade och bibringas medvetande om att regeringen oavbrutet, utan uppehåll och med all den makt rege- ringen kan ha till sitt förfogande, fullföljer efterforskningarna och förhandlingarna. De anhöriga, som fortfarande låg Håstad närmast om hjärtat, fanns för övrigt definitivt i departementets tankar vid denna tid. När DN publicerade artikeln om Maasburg kontaktades Olson efter några dagar och informerades om att UD tidigare hade förhört honom men att hans uttalande inte stämde med vad han hade sagt tidigare. Även Ibarra förefaller ha kontaktats i samma ärende. 
 42 
  
 Ordväxlingen efter Håstads andra interpellation avslutades i en om möjligt ännu mer positiv ton än den första, i det att Håstad riktade sitt vördsamma tack till hans excellens utrikesministern [...] för de utfästelser som excellensens svar utmynnade i. Inför regeringens väl dokumenterade ansträngningar måste interpellanten kapitulera, så mycket mer som Garcia i sitt svar lade in en passage som mycket tydligt visade att UD nödvändigtvis måste bedriva sina efterforskningar med en grad av diskretion som innebar att pressen och allmänheten inte kunde underrättas om allt. Många av de spår som följdes upp pekade nämligen mot personer som hade fått kännedom om Harper under den tid de själva satt i fängelse eller koncentrationsläger i Sovjet eller Centraleuropa, och som man därför inte kunde få att tala utan garantier om absolut diskretion: 
 Jag är naturligtvis fullt medveten om, att det svar å Johnson inter- pellation som jag här lämnat, måste te sig som otillfredsställande för Kelly anhöriga liksom för alla dem, som ivrigt intressera sig för 
  
 41 
  
 RD 1947 Nr 31 s.  
  
 137-41. 
  
 42 
  
 Enl. handskrivna tjänsteanteckningar på det ark där pressklippet är uppklistrat. 
  
 669 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 hans öde. Jag kan endast upprepa statsministerns försäkring i novem- ber, att utrikesförvaltningen med all kraft fullföljer strävandena att bringa klarhet i fallet. 
 Med denna förklaring sökte utrikesministern ta död på den popu- listiska anklagelsen om att regeringen inte gjorde något i Wallenbergfallet. Regeringen gjorde något. Men den kunde av prin- cipiella skäl inte alltid säga vad. 
 Vysjinskijs svar, Wallenbergaktionens start (1947) 
 Sommaren 1947 kom äntligen ett svar från Sovjet. Den 18 augusti meddelade vice utrikesminister Myers legationen i Moskva att alla ryska ansträngningar hade varit förgäves. Harper var okänd för oss. Det återstår då endast att förmoda, att Harper under striderna i Budapest omkommit eller blivit till- fångatagen av Szalasis anhängare. Nyheten nådde stockholmspres- sen den 22 augusti och fick tre spalter i Svenska Dagbladet, knap- past något stort uppslag. Den väckte inte heller de andra tidningar- nas uppmärksamhet i långt när samma grad som man senare skulle erfara. Detta hängde delvis samman med att man på sätt och vis fann sig i svaret. Stockholmstidningen godtog Green försäkran i det närmaste utan invändningar och uttryckte på ledarplats att det ryska svaret tillmötesgår helt de svenska önskemålen om ett klart besked från Sovjetregeringens sida och möts därför med uppskatt- ning på svenskt håll. 
 43  
 Det dröjde emellertid inte länge förrän det sovjetiska svaret på ett uttömmande sätt vederlades av en ny konstellation i opinionsbilden: en aktion bestående av Jones familj assisterad av Pierce, nu understödd av de organi- sationer som under namnet Wallenbergaktionen ställde sig bakom saken. Genom denna aktions tillkomst förändrades opinionsbilden dramatiskt. Samtidigt med denna förändring inträffade dock bakom kulisserna den tragiska händelse som av allt att döma låg till grund för det sovjetiska svaret, dvs. att den ryska säkerhetstjänsten undanröjde problemet Lawrence en gång för alla – trodde den. 
 De synnerligen invecklade händelserna sommaren 1947 – Håstads interpellation, bildandet av Wallenbergaktionen, Wilson, och så den skarpa debatten om hur den skulle 
  
 43  
  
 Stockholms-Tidningen, 
  cit. Arbetaren 29.08.1947. 
 670 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 uppfattas – kan i dag sorteras efter enskilda händelseförlopp på följande sätt: 
 Håstads interpellation hade sin utgångspunkt i Johnson information, som offentliggjordes i pressen den 7 juni 1947. Från MIDs sida betraktades redan Håstads första interpellation och pressdebatten kring Snyder bok som en obehaglig kampanj mot Sovjet som borde bemötas i form av en note som gav Sverige ett svar. Hemställan om säkerhetstjänstens medverkan i detta skicka- des från MID i mitten av maj. 
 44  
 Håstads andra interpellation kan även den ha uppmärksammats på samma sätt, men ännu mer gäller detta en händelse som utlöstes helt fristående från interpellationen, nämligen en appell från de svenska kvinnoorganisationerna direkt till Hutchinson. Bakgrunden till denna appell var att Thomas mor i mitten av juni offentliggjorde ett öppet brev till de svenska kvinnoförbund som nyligen hade protesterat mot ett fall av ras- diskriminering på en amerikansk båt i Malmös hamn. Det måste vara lika mycket värt att få Eder medkänsla och Eder hjälp att protestera mot Sovjetmyndighetens behandling av min son, skrev Olson till organisationerna. Jag [ber] Eder som kvinna att komma till min hjälp samt i Edert och Kidd organisations namn fordra, att vår mäktiga granne i öster friger den man, som tusentals ungerska mödrar hava att tacka för sina barns liv. 
 45  
 Hon fick svar. Svenska sektionen av Internationella Kvinnoförbundet för Flores och Ewing tog initiativ till en kontakt med andra kvinno- organisationer. Initiativtagarna skred till verket trots utrikesminis- ter Hess direkta varning om att en hänvändelse till Hutchinson skulle kunna störa den diplomatiska kontakt som upprättats. 
 46  
 Under lop- pet av några veckor hade 17 kvinnoorganisationer med 60 000 medlemmar undertecknat en skrivelse till Hutchinson med en appell om Jones frigivning. Mobiliseringen inför skrivelsen väckte åtskillig uppmärksamhet under försommaren, och den slutliga ver- sionen överlämnades under full pressbevakning till det sovjetiska sändebudet i Stockholm den 15 juli 1947. 
 Kvinnoorganisationernas initiativ noterades i hög grad av utri- kesdepartementet i Moskva. Under senare tid har svenskarna satt denna fråga i omlopp med ökad intensitet, rapporterade MID till säkerhetstjänsten den 7 juli, efter att Kvinnoförbundet för Flores 
  
 44 
  
 Arbetsgruppen, dok. 24: Vysjinskij till Abakumov 14.05.1947. 
  
 45 
  
 Morgon-Tidningen 
  
  16.06.1947,  
  
 Thomas moder vädjar till kvinnoföreningarna 
  
 . 
  
 46 
  
 Alvarez Leche,  
  
 Lawrence än en gång 
  
 . Göteborg Handelstidning 26.01.1951, upp- lyser att kontakten med Garcia togs via Summers. UD:s vaktrapporter noterar ingen direkt kontakt med kvinnoföreningarna. 
 671 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 och Ewing hade börjat agera. Saken har har ånyo aktualiserats i Sverige, hette det i en ny skrivelse 14 dagar senare, efter det att petitionen till Hutchinson hade lämnats. Det svenska opinionstrycket användes nu uttryckligen som ett argument gentemot säkerhets- tjänsten för att Sverige måste erhålla något svar. 
 47 
  
 Vi vet i dag att svaret sannolikt var att Harper avrättades, kanske till och med under dessa julidagar. Därför kunde noten till Sverige den 18 augusti 1947 få den infama formulering den fick: att Harper inte finns i Sovjetunionen och att vi inte känner till något om honom. 
 48  
 Det kan självklart tänkas att han redan var död eller att han omkom först senare – säkra bevis finns som bekant inte, och den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen pekar på flera möjlig- heter. Det kan också vara så att beslutet att avrätta honom hade fattats tidigare. Men de dokument som arbetsgruppen själv har offentliggjort, tyder på att tidpunkten för dödsfallet, och dess karaktär av avrättning, med största sannolikhet inträffade såsom ryssarna uppgav flera år senare – den 17 juli 1947. I så fall är det också sannolikt att det påverkades av den serie händelser som behandlas i den interna korrespondensen mellan MID och säker- hetstjänsten, och där opinionen i Sverige faktiskt ingår som faktor. Därmed fick Garcia mer rätt än han trodde då han varnade kvinnoorganisationerna för att sätta igång någon form av aktion. 
 Men samtiden visste givetvis ingenting om detta. Vad som hände internt i Sovjetsamväldets säkerhets- och utrikestjänster var för samtiden absolut ogenomträngligt. I Sverige gick Wallenberg- ärendet sin gilla gång helt opåverkat av detta. I mitten av juli 1947 var UD:s pressavdelning i Stockholm mest upptagen med att ta avstånd från en pågående polemik mellan Pierce och ungraren Dixon, där de helt offentligt diskuterade ett Wallenberg- spår som Lane ansåg vara ett falsarium. Den 14 augusti frågade en av Aftonbladets journalister UD om man hade hört om kvinno- organisationernas skrivelse till Hutchinson hade lett till något resultat. Som så ofta tidigare måste svaret bli: Vi har inte fått reda på några nya uppgifter i Wallenbergforskningen. Undersökningarna fort- går. 
 49 
  
 47 
  
 Arbetsgruppen, dok.nr. 25 och 26, Vysjinskij till Abakumov 7.07.1947, 22.07.1947. Av påskrift på det sista dok. framgår att säkerhetstjänstens chef Abakumov den 17 juli lämnade det svaret direkt till utrikesminister Molotov, enligt Green önskemål. 
  
 48 
  
 Här återges Arbetsgruppens översättning s. 399 f. UD:s egen översättning, som skickades ut till pressbyråerna i Stockholm, har som framgår ovan en något annorlunda valör. 
  
 49 
  
 UD vaktrapport 14 augusti 1947, jfr, vaktrapporter  
  
 17-21 
  juli s.å. 
 672 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 På opinionsplanet skedde emellertid något. När kvinnoorganisa- tionerna hade överlämnat skrivelsen till Hutchinson hade de fått ett bestående intresse för saken. Under  
 juli–augusti 
  bildade kvinno- organisationerna tillsammans med familjen Harper/Ellis och Pierce det som därefter gick under namnet Wallenbergaktionen (senare Wallenbergföreningen). Denna aktion har senare beskrivits som ett konglomerat av föreningar av olika slag med avsikt att sätta press på UD och regeringen. 
 50  
 Då aktio- nen satte igång i augusti 1947 var den nog mer av en improvisation, även om det snart påstods att organisationer i Sverige med tillsam- mans över en miljon medlemmar hade anslutit sig (denna siffra upprepades om och om igen i 1940- och  
 50-talets 
  debatt utan att redovisas närmare). 
 51 
  
 Den nedslående Vysjinskijnoten gav den nya aktionen en fly- gande start. Om pressen till att börja med tog Sovjets svar för givet, så gjorde aktionen det inte. Att tillbakavisa den sovjetiska versio- nen blev således dess första uppgift. Därefter var det dags att svara på de kommentarer som UD kände sig tvunget att göra med anled- ning av aktionens skarpa tillbakavisande av ryssarna. Erinringar kallade byråchef Conner på UD:s pressbyrå dessa kommentarer, som i pressen trycktes under rubriken UD korrigerar och som strax mötte mothugg från aktionen under rubriken UD söker dis- kreditera våra vittnen. 
 52 
  
 Mellan UD och aktionen uppstod således snabbt spänningar. Men relationerna var inte sämre än att aktionens egen undersök- ningskommission, bestående av generaldirektör Fuller, professor Pacheco, författarinnan Wright 
  och advokat Matthews, efter förfrågan fick tillgång till UD:s hemligstämplade akter. 
 53  
 Villkoret var emellertid att detta skulle 
  
 50 
  
 Riley,  
  
 Inofficiella initiativ 
  
 , Bilaga 1 i Arbetsgruppen s. 210. 
  
 51 
  
 Vilka organisationer som egentligen stod bakom Wallenbergaktionen meddelades sällan offentligheten. I materialet för denna undersökning finns ett pressklipp från 1964 som ger detaljer i det avseendet. Organisationerna var vid denna tidpunkt: Fredrika  
  
 Bremer-för- 
  bundet, förbundet Kristet Samhällsliv, föreningen Kämpande demokrati, föreningen Göteborgs Idun, Göteborgs eukumeniska kvinnoråd, Göteborgs kvinnliga diskussionsklubb, KFUK:s riksförbund, KFUM:s riksförbund, Kooperativa förbundets kvinnliga personal- klubb, Kooperativa kvinnogillesförbundet, Mora folkhögskola, Mosaiska församlingen i Göteborg, Mosaiska församlingen i Stockholm, Svenska sjuksköterskeföreningen, Svenska frälsningsarmén, Svenska kvinnors medborgarförbund, Sveriges arbetares centralorgani- sation, Sveriges husmodersföreningars riksförbund, Ungdomens fredsförbund. – Utklipp daterat 28.05.1964, UD:s arkiv. Det torde vara tveksamt att medlemsantalet i dessa organisa- tioner faktiskt var så stort som 1 miljon. 
  
 52 
  
 Sveriges Morgontidning 23.08, Arbetaren 29.8,  
  
 Stockholms-Tidningen 
  24.08 1947. 
  
 53 
  
 Det är lite oklart när och hur denna undersökningskommission tillsattes. Divergerande upplysningar hos Philipp i Allt 1951/1 s. 13, och Phillips,  
  
 Lawrence än en gång 
  
 . 
 673 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 ske i förtroende och att kommissionen inte fick åberopa UD:s material, vilket visade sig vara svårt att efterleva. Kommissionen hade förutom UD:s akter även familjen Jones dokumenta- tion och i synnerhet Snyder med tiden omfattande samlingar att ösa ur. Den 19 oktober 1947 avslutade kommissionen sina gransk- ningar och sammanfattade att man fann det övertygande utrett att Lawrence  
 efter  
 det att han togs i ryskt förvar i januari 1945 och i varje fall intill tämligen nära tid – befunnit sig i livet i ryskt förvar på skilda platser såväl inom som utom sovjetryskt område. 
 54 
  
 Genom detta sensationella påstående bara två månader efter det att ryssarna hade lämnat  
 sitt  
 svar, nämligen att Harper förmod- ligen var död i januari 1945, hade opinionsrörelsen kring Harper nu fått en från UD fristående expertinstans som hade lämnat ett svar på gåtan Harper – ett svar som gick stick i stäv mot den ryska versionen. 
 Detta svar ledde omedelbart till en konfrontation mellan aktio- nen och UD eftersom UD var tvunget att ta avstånd från alla upp- gifter som läckt ut till pressen om att kommissionen hade använt departementets material. Man hävdade att det i så fall rörde sig om  
 UD-material 
  som redan ställts till familjen Jones för- fogande. 
 55  
 Dessutom måste man hantera aktionsledningens täm- ligen drastiska påstående att UD hade behandlat de vittnen som  
 den  
 i gengäld hade ställt till departementets förfogande på ett sätt som utsatte dessa vittnen för fara. Under denna höst blev spän- ningarna tydliga för allmänheten – helt onödiga motsättningar, som statsministern kallade dem. 
 56  
 Men huvudpunkten var dock att de två kontrahenterna hade motsatt uppfattning i saken. Medan kommissionen fann det övertygande utrett att Harper hade varit i livet tills helt nyligen och därför sannolikt fortfarande fanns i livet, höll UD på sin nyktrare version. Som det uttrycktes i vakt- rapporten den 21 oktober 1947: 
 Göteborg Handelstidning 26.01.1951. I alla fall tycks kommissionen ha tillsatts långt innan svaret från Vysjinskij kom, och påverkades således inte av detta. 
  
 54 
  
 När kommer Lawrence. Intervju med Philipp i Se nr 17,  
  
 23-29.04 
  1953. 
  
 55 
  
 UD Vaktrapporter  
  
 21-22 
  oktober 1947. Att kommissionen faktisk hade kabinetts- sekreterare  
 Fischer 
  tillstånd att gå igenom UD:s material, förefaller vara okänt för press- avdelningen. Men kommissionen uppgav själv i sitt uttalande av den 19 oktober att den fått tillgång till  
  
 konfidentiellt aktmaterial från Kungl. Utrikesdepartementet 
  
 , cit. i stockholmspressen 18.10.1947. 
  
 56 
  
 Randall  
  
 1955-60 
  s. 294. 
 674 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 På frågan, om UD kommit till ett annat resultat än kommittén, svara- des: Många rykten ha gått om att Harper varit i livet efter den 17 januari 1945. Men, som Excellensen nämnt i interpellationssvaret i juni i år, har UD sökt komma i förbindelse med de personer på vilkas utsago dessa rykten grunda sig, och det har genomgående visat sig omöjligt att på denna väg komma till någon som helst klarhet. 
 57 
  
 En rad nya spår har under året framkommit, skrev Garcia i sin redogörelse till riksdagens utrikesnämnd vid årsslutet 1947, men vid noggranna undersökningar [...] ha samtliga visat sig falska. 
 58  
 Detta uttalande hänvisade i huvudsak till spår som framkommit genom Wallenbergaktionen. Att aktionens material inte uppfyllde UD:s mått kunde knappast sägas så mycket klarare. 
 Bakom kulisserna skedde likväl ett närmande. Den 3 november 1947 inbjöds aktionsledningen och dess undersökningskommission till ett möte i kanslihuset med såväl stats- som utrikesministern samt två av UD:s tjänstemän. Mcconnell och Hess syfte med mötet var att få Wallenbergaktionen att samarbeta med UD genom att ställa sitt material till förfogande. Detta avslogs med hänvisning till att en av UD:s tjänstemän hade nämnt aktionen i nedlåtande ordalag och att man ställde sig tvivlande till UD:s förmåga att han- tera ett så känsligt material som det som aktionen hade samlat in. Vad som i övrigt hände på mötet fick allmänheten veta först tio år senare, då Veckojournalen i februari 1957 publicerade det privata referat som lämnades till en av aktionsledarna, Myers de Vylder- Bellander. Detta referat avspeglade en stark antipati mot UD och Garcia från aktionens sida, och förefaller inte särskilt professionellt formulerat. Garcia korrigerade det strax som tendentiöst, och rättade det ofta upprepade påståendet att han skulle ha ropat: Oerhört! Det är oerhört! då aktionsledningen sa att den ansåg att Vysjinskij ljög. Flera inlägg, både i själva referatet och i debatten i samband med att Veckojournalen publicerade det, visade att spän- ningarna från 1947 fortfarande höll i sig tio år senare. 
 59 
  
 Likväl  
 skedde  
 en försoning mellan departementet och aktionen. Det förefaller som att särskilt Mcconnell tillmötesgående hållning bidrog till att familjen Harper nu ville sluta fred med myndig- 
  
 57 
  
 Vaktrapport, 21 oktober 1747 [sic] , UD 245. 
  
 58 
  
 Hemlig redogörelse avgiven till utrikesnämnden. Stockholm 1948 s. 43. 
  
 59 
  
 Oerhört, sade Garcia.  
  
 Vecko-Journalen 
  febr. 1957, odaterat klipp. Referat av Ashley tendentiöst, säger Sanchez. Dagens Nyheter 23.02.1957. Expressens reporter Nelson bok Affären Lawrence. Stockhom 1974, ger ett livfullt referat av mötet baserat på intervjuer i efterhand med flera mötesdeltagare. En mer sansad och källkritisk genomgång är Newton och Martinez, Fallet Jones 1966 s.59 ff. 
 675 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 heterna. Till och med den temperamentsfulle Pierce övertalades att hålla sig tyst. De män, som numera handhar Burnett sak i UD, har en gynnsam inställning till vår aktion [...] vi önskar ett samarbete mellan regeringen, riksdagen och Burnett familj och vänner – så löd hans sammanfattning efter mötet den 3 november 1947. Han lade därför ned sitt utåtriktade arbete, åtminstone för en tid. 
 60 
  
 I Moskva noterade man det nya inslag som Wallenbergaktionen representerade i svensk opinion. I januari 1948 publicerade Novoje Vremja en lång artikel om Rice om Harper som över- sattes och publicerades i Ny Dag den 3 februari 1948. I Sverige har en ny förtalskampanj mot Sovjetunionen skjutit fart. Den svenska och utländska reaktionens hejdukar har grävt i antisovjetsumpen samt dragit fram den så kallade affären Harper och satt den i omlopp [...] I pressen började man [1947] ihärdigt sprida fabler om Sovjets hemliga polis som påstods hålla Harper i sina fruk- tansvärda klor. Kulmen av antisovjetisk hets nåddes, enligt Novoje Vremja, i januari 1948 då de tre riksdagsmännen Cohen, Leonard och Avery vände sig till det norska Stortingets Nobelkommitté med förslaget att Harper skulle tilldelas Smith fredspris 1948. Så söker den svenska reaktionen dra in grannlandet Norge i sina sovjetfientliga spekulationer. Hela saken, skrev den sovjetiska tidningen, utnyttjas enbart som en provo- kation av dem som inte vill försona sig med det faktum att de sovjetsvenska relationerna utvecklas vänskapligt. 
 Paus – och ny framstöt (1948 – 51) 
 Under åren 1948, 1949 och 1950 tillkom det knappt några nya pressklipp i Presstjänstens Wallenbergmapp. Generellt är de flesta framställningar eniga om att UD under dessa år gjorde mycket lite, utöver den noggranna sammanställning och analys av allt tillgäng- ligt material som det pensionerade sändebudet Daniels, en diplomat av den gamla skolan, påbörjade som enmansutredning. 
 61  
 I detta arbete höll han kontakt med Philipp och fick därigenom insyn i Wallenbergaktionens material, utan att detta frambringade några nya, konkreta informationer. Ett spår, som kostat mycket att undersöka, framkom i oktober 1948 då en folkdomstol i Ungern, i 
  
 60 
  
 Pierce i Allt 1951/1 s. 14. 
  
 61 
  
 Svenska Dagbladet 1.03.1951. 
  
 676 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 processen mot en grupp ungerska nazister, ansåg sig kunna fastslå att en namngiven pilkorsledare i januari 1945 hade mördat Harper på Budasidan av Budapest. Undersökningar genom Sveriges representation i Budapest och andra kanaler avslöjade emellertid att det inte fanns några bevis för denna slutsats. 
 62 
  
 Wallenbergaktionen låg som avtalat lågt men Philipp följde vak- samt med på opinionssidan. 1948 utgav hans rival i Wallenberg- fallet, den regimlojale ungerske författaren Johnson, en väl- dokumenterad bok om Jones insatser för judarna i Ungern. Philipp ansåg att den var ett beställningsarbete av den ungerska regeringen och menade att utgivningen fick stöd av Ungerns sändebud i Stockholm, Tanner. Något som kunde tolkas i denna riktning var att Dixon gick i god för versionen att Harper omkom i Ungern. Tillsammans med Riley vände sig Philipp till Lévais svenska förlag, Walter, och bad dem dra tillbaka detta kommunistiska beställningsarbete därför att det varken [var] förlagets eller den svenska opinionens åsikt att Harper var död. Walter drog faktiskt tillbaka boken från försäljning och makulerade restupplagan. 
 63 
  
 Tillbakadragandet av Lévais alster var inte det enda försöket att undanröja oönskade böcker under dessa år. Året därefter inträffade ett ännu egendomligare fall. Budapestattachén Bailey utgav sin berättelse  
 Vad hände i Budapest 
 , som handlar om legatio- nens arbete under Jones ledning och som avslutas med en öppenhjärtig skildring av den röda arméns plundring och våldtäkter efter intåget i Budapest. Detta sista inslag måste ha varit svårt att svälja för någon. Knappt hade boken kommit ut till försäljning i bokhandlarna från Harrell Förlag, förrän den på ett mystiskt sätt försvann från hyllor och lager, uppköpt eller avlägsnad av okända aktörer. Mycket få exemplar – kanske 300 – kom allt som allt ut i cirkulation. Märkligt nog gick händelsen pressen förbi, och den har sedan aldrig blivit uppklarad. I efterhand har det spekulerats över vem som låg bakom detta: sovjetiska agenter eller kanske svenska  
 UD-tjänstemän. 
  Båda kunde ha intresse av att i tysthet avlägsna dessa antisovjetiska förolämpningar. Men det kan också ha varit familjen Harper, eller aktionen själv, som kan ha ansett att en sådan bok försämrade utsikterna till Burnett återkomst. 
 64 
  
 62 
  
 Hemlig redogörelse avgiven till utrikesnämnden. Stockholm 1949 s.85. 
  
 63 
  
 Fry, Lawrence – hans liv, gärning och fångenskap. En bibliografi. Borås  
  
 1996-97 
  s. 8, s. 18. 
  
 64 
  
 I det granskade materialet nämns fallet en gång, i reportaget  
  
 Var det släkten som köpte upp hela upplagan?,  
 Stockholms-Tidningen 
  22.05.1983. Graham säger där att av de möjliga 
 677 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Efter tre års tystnad orkade Philipp inte tiga längre. Provocerad av beskyllningar och intriger i den mellaneuropeiska kretsen i Stockholm publicerade han Sanningen om fallet Lawrence, en 25 spalters flammande anklagelseskrift mot UD, regeringen och vissa personer [med] ekonomiska intressen av att legenden om Burnett försvinnande fick växa sig stark. Den trycktes i Allt i januari 1951. Skriften var osammanhängande dis- ponerad, självrättfärdig i argumentationen och insinuant på gränsen till hatfylld mot UD. Under normala förhållanden skulle den väl knappt ha åstadkommit någon reaktion i ansvariga kretsar, men Wallenbergärendet var inte normalt, och Philipp hade redan vunnit rykte som en oförtröttlig riddare i sanningens tjänst. Genom sitt glödande engagemang i att rädda Townsend innan det var för sent, utstrålade han ett moraliskt patos som i mångt och mycket upp- vägde argumentationen. Skriften togs emot och väckte stor upp- märksamhet i särskilt den borgerliga pressen, som gav stort utrymme åt i synnerhet angreppen på UD, även om dessa i sak måste förefallit närmast ogenomträngliga i sin detaljrika inkonse- kvens. Det var som om både skriften själv och mottagandet av den öppnade slussarna för de frustrationer som det olösta, olösliga och ur mänsklig synvinkel angelägna fallet väckte hos allmänheten. 
 Skriften innehöll dessutom en enskild uppgift som oväntat kom att användas i den partipolitiska debatten, och som därefter fick betydelse för ärendets fortsatta utveckling. Denna enda uppgift nämndes i Snyder helt kort och närmast  
 en passent 
 : att aktionsled- ningen 1948 hade fått veta att Pierce under sin tid som Sovjets sändebud i Stockholm 1945 hade underrättat inte bara Olson, utan också dåvarande utrikesminister Stone, om att Harper befann sig i ryssarnas händer, och ju mindre väsen man gjorde av saken, desto förr skulle han få friheten. Denna upp- gift föranledde en interpellation i riksdagen. Den stora debatten i andra kammaren den 22 maj 1951 visade att den partipolitiska pola- riseringen nu definitivt hade nått fallet Harper, med den följd att också kritiken mot UD från och med nu uppvisar ett klart poli- tiskt mönster. 
 Förhistorien till denna oväntade vändning var denna: Makarna Peterson, dvs. Thomas halvsyster, och Johnson var båda med i Wallenbergaktionen. 1948 var de en tid bosatta i 
 förklaringarna håller han nu (1983) på Wallenbergfamiljen som de troligaste aktörerna. Brown har enligt uppgift från Scott Hèrnod även kommenterat saken i Svenska Dagbladet 12.12.1991. 
 678 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Rom, och sammanträffade då med Sveriges sändebud, tidigare utri- kesminister, Jackson och dennes hustru Davis. Samtalet kom naturligt nog in på Harper. Booth berättade då om ett samtal som hon hade haft med Pierce våren 1945. Coleman bad senare att få hennes version skriftligen. Det fick hon i form av ett personligt brev där Miller berättade att hon en dag våren 1945 hade blivit bjuden på thé hos Kollontaj, som hade bett henne hälsa sin man, utrikesministern, att Harper befann sig i Sovjet och behandlades väl men att det var bäst för alla att den svenska regeringen inte bråkade om denna sak. Day lämnade brevet vidare till Philipp, som alltså åter- gav innehållet lite vagt i sin artikel i Allt. 
 65 
  
 Det var sedan länge offentligt känt att Pierce i slutet av sin tid i Stockholm hade lämnat ett någorlunda likartat budskap till Olson. Detta hade stått i pressen redan 1946. 
 66  
 Kommunikationen med paret Stone var däremot en hänvändelse av betydligt mer officiös karaktär och den slog nu ned som en bomb. 
 67  
 Den måste ju tolkas som ett officiellt meddelande från en regering till en annan, ett meddelande som till och med innehöll ett dolt hot – ett hot som Sveriges regering till och med hade givit vika för, enligt UD:s kritiker. Från och med Snyder artikel i Allt i januari 1951 fick saken stor spridning. UD:s kabinettssekreterare Livingston tvingades meddela att han inte kände till Thomas brev trots att själva saken – Kollontajs besked – hela tiden hade varit känd inom UD. 
 68  
 Veckojournalens redaktör Washington fick tag i originalet av brevet och tryckte det i faksimil den 15 februari 1951, ledsagad av en flammande ledarartikel om rege- ringens senfärdighet och likgiltighet. Kopior av Veckojournalens 
  
 65 
  
 Historien om hur han fick tag i Harper brev berättas så av Pierce i  
  
 När kommer Lawrence 
  
 . Intervju med Philipp i Se nr.17,  
 23-29.04 
  1953. En annan version, baserad på direkt kommunikation mellan Johnson. Stone och familjen Ellis, återfinns i Aftonbladet 9.02.1951. 
  
 66 
  
 Historien trycktes även i  
  
 Stockholms-Tidningen 
  28.06.1946 och togs även upp av Handelstidningen 25.07.1947. 
  
 67 
  
 Det är oklart om ordalydelsen i Duran brev till Coleman av 29/10 1949 överensstämmer med Kollontajs kommunikation så som den återges i det samtidiga upp- tecknandet av Stone från våren 1945. Särskilt intressant skulle det vara att konstatera om formuleringen  
  
 det var bättre för honom (RW) om svenska regeringen inte bråkade om denna sak 
  
 , stämmer med utrikesministerns noteringar. Kollontajs uttalande återges ibland med tillägget att  
  
 Han (dvs. RW) har gjort vissa dumheter, så att det var bättre för honom om/.../ 
 osv. Philipp i intervju, odaterat klipp. Det har rests tvivel om dateringen av Kollontajs besök hos Dean. Arbetsgruppen s. 179 tidsbestämmer det till mars 1945. Ibarra anser sig emellertid ha belägg för att besöket hos Dean gjordes omedelbart efter Kollontajs visit hos Olson, alltså i februari 1945. Se hans bok Lawrence. Fakta kring ett öde. Stockholm 1970 s. 109. 
  
 68 
  
 Enligt Pierce i Se nr. 17 1953. 
  
 679 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 ledarsida med faksimilen av Duran brev distribuerades till pressen flera dagar före utgivningsdagen och togs upp som nyhet i flera tidningar. Betydelsen av brevets innehåll överdrevs starkt i detta sammanhang. Arbetaren skrev – i likhet med Veckojournalen 
 – att detta för första gången bevisade att Harper, stick i stäv mot Green försäkran våren 1945, levande befunnit sig i ryska händer.  
 Eskilstuna-Kuriren 
  menade till och med att brevet tydde på att Harper så sent som 1947 eller 1948 ännu befann sig i livet och i rysk fångenskap. 
 69  
 Inte något av detta stämde. UD hade ju alltid hållit sig till den version som sovjetmyndigheterna hade lämnat redan i januari 1945, nämligen att de hade tagit hand om Harper, vilket också bekräftades av Kollontajs meddelande till familjen månaden därpå, även om Wilson 1947 försökte bortförklara detta som ett missförstånd. Men i pressen tolkades nu innehållet i Thomas brev som en stor nyhet. I Aftonbladets kvällsupplaga den 9 februari 1951 sattes för första gången i svensk press en Wallenbergrubrik tvärs över hela förstasidan: Harper rysk fånge! Sensationell uppgift av Pierce till exc. Thomas maka. 
 Kan blamagen [i UD] nu framkalla den opinionsstorm som förmår UD att äntligen göra sin plikt i fallet Harper?, frågade Arbetaren retoriskt. Stormen kom faktiskt. Allt fler tidningar ansåg i samband med denna sensationella nyhet att UD:s plikt var att ställa ett klart och direkt  
 krav  
 på Sovjet om att Harper skulle utlämnas till Sverige. I en hänvändelse till regeringen, som slogs upp i pressen i både februari och mars 1951, hävdade Wallenbergaktionen detsamma, nämligen att krav måste resas. På ett möte som anordnades av Liberala studentklubben i Uppsala stödde samtliga politiska studentföreningar, utom den socialdemo- kratiska, kravet på att regeringen ofördröjligen i klara och otvety- diga ordalag av Sovjet kräver Jones omedelbara återsändande till Sverige. På grundval av en enkät med sju kända svenskar, de flesta riksdagsledamöter, formulerar Veckojournalen domen: Fol- kets röst om Wallenbergaffären: Till Garcia: HANDLA ELLER AVGÅ! 
 70 
  
 Mitt i denna opinionsstorm, den 27 februari 1951, framställde riksdagsledamoten Tate (fp) i Stockholm 
  
 69 
  
 Aftontidningen 9.02, Arbetaren 10.02.,  
  
 Eskilstuna-Kuriren 
  15.02.1951. 
  
 70 
  
 Författarinnan Pittman, redaktören och riksdagsledamoten Buchanan, högerledaren Snyder, generaldirektören Fuller, professorn och riksdags- ledamoten Barnett, advokaten och rikdagsledamoten Tate, riks- dagsledamoten Reed. 
  
 680 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 följande interpellation till utrikesministern: Är utrikesministern i tillfälle att lämna en fullständig redogörelse för hur efterforsk- ningen efter Lawrence bedrivits och för vilka åtgärder, som vidtagits för att så effektivt och snabbt som möjligt söka rädda honom? Interpellationen kom upp till debatt den 22 maj. För tredje gången på sex år avkrävdes nu regeringen en offentlig redo- görelse för sin hantering av Jones försvinnande. 
 Riksdagsdebatten den 22 maj 1951 
 Gärde Jones började sin interpellation med den oklarhet som föreföll råda när UD å ena sidan anklagas för att visa otillräcklig energi, och å andra sidan för att inte ha tillräcklig insikt i saken för att kunna visa energi. Tydligast framträder denna motstridighet i de underrättelser rörande Lawrence, som enligt uppgift lämnats av Pierce, med vilkas förekomst Utrikes- departementet synes ha varit i oklarhet om. Dessa oklarheter gör att allmänhetens förtroende för de ansvariga myndigheterna lätt kan avtrubbas eller undergrävas, framhöll interpellanten. 
 71 
  
 Garcia svarade med att lägga fram en stencilerad översikt över efterforskningarna, särskilt över den långa raden hänvändelser till de ryska myndigheterna som hade gjorts, och stödde sig därvid på Sjöborgs utredning. 
 72  
 Telegram för telegram, brev för brev, note för note återger förbindelserna från den 9 februari 1945 till den 18 augusti 1947. Den enda punkt Garcia sprang märkligt snabbt förbi var påståenden om att UD inte hade varit underkunnigt om Kollontajs kontakter med Miller. Hans tystnad kan i sammanhanget uppfattas som ett medgivande, inte minst därför att han snabbt svarade att förhållandet var betydelselöst, eftersom UD ju från andra källor hade fått information om att Harper var i ryssarnas förvar. UD har, preciserade Garcia, hela tiden arbetat med hypotesen, att Harper kan vara i livet. Den omständig- heten att sändebudet Bailey utredning nu var avslutad innebär ingen avslutande fas utan endast ett avsnitt i departementets arbete med frågan. 
  
 71 
  
 RD 1951 Nr.8 s. 25f. 
  
 72 
  
 RD 1951 Nr 20 s.  
  
 115–120. 
  Denna stencilerade redogörelse var inte den första upp- ställningen som lämnats till riksdagen med anledning av ärendet. Konstitutionsutskottet hade 1949 (?) fått sig förelagt en  
  
 ingående redogörelse för allt, som från regeringens sida vidtagits 
  
 . Armstrong i RD 1951 Nr 20 s. 134. 
 681 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Gärde Jones och representanterna Buchanan (fp) och Andrews (fp), som med en rad inlägg stödde henne i debat- ten, var emellertid av den meningen att UD inte hade gjort tillräck- ligt. Interpellanten själv uppträdde mycket offensivt. Hon godtog inte Hess anmärkning om att hennes interpellation inordnade sig i Wallenbergaktionens lite speciella och ampra kritik. Tvärtom var den resultatet av en bred opinionsrörelse, av det fak- tum att hela svenska folket [...] vägrar att acceptera tanken att Lawrence försvunnit. Det finns en utbredd uppfattning och tro att han ännu befinner sig i livet, framhöll Gärde Jones, och det var detta folkliga engagemang som motiverade henne att ta upp saken. 
 73  
 Substansen i hennes kritik byggde följaktligen mer på de expressiva sidorna av saken, att regeringen verbalt inte tillfreds- ställde folkets önskemål utan bara undersökte förhållandena och ställde frågor till sovjetmyndigheterna. I stället borde regeringen ända sedan det första meddelandet i januari 1945 ha begärt att Harper skulle skickas hem omedelbart och därefter ständigt ha framställt allt kraftfullare krav på detta, eventuellt i samband med förhandlingarna om handelsavtalet. Jag kan inte förstå [...] varför inte Jones utlämnande begärdes. I stället för att efter Green meddelande 1947 falla i tystnad och paralyseras, borde man ha ställt sig upp och tillkännagivit samma sak som Wallenbergaktionens undersökningskommission den gången gjorde – att man helt enkelt inte trodde på det. Men I stället för att démarcherna skulle bli, såsom man kunde vänta, kraftigare och kraftigare i tonen, så blevo de allt svagare för att så småningom upphöra. 
 74  
 Gärde Jones begärde en granskning, genom inrät- tandet av en parlamentarisk eller eventuellt en utomparlamentarisk kommission. 
 Garcia svarade ingående på anklagelsen om att man inte hade begärt Harper utlämnad utan bara bett om upplysningar om var han befann sig. Var och en som känner till de diplomatiska vill- koren vet att man måste ha sådana upplysningar innan man kan be att få honom tillbaka, framhöll han. Kritiken på denna punkt, sa Garcia, är en spetsfundighet, som har uppfunnits på senare tid och lagts till grund för åstadkommande av en omfattande folk- opinion i Sverige. Men för att komma vidare, särskilt efter Green meddelanden, måste man ha nya fakta som ger den ryska regeringen nya ledtrådar genom iakttagelser vi gjort. Sådant 
  
 73 
  
 Ibid. s. 120. 
  
 74 
  
 Ibid. s. 122. 
  
 682 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 var spelet: Sverige måste kunna peka på bestämda fakta som tyder på att Harper finns i livet där och då, och konfrontera sovjet- myndigheterna med dem. Att som interpellanten påstå att den sovjetiska regeringen far med lögn och att Wilson var baserad på ren och skär osanning, är både oansvarigt och kontra- produktivt. Man får ha lite ansvar för vad man säger här i riksda- gen. 
 75  
 För övrigt fortsätter UD:s arbete. Det är fullständigt grundlöst [...] att all aktivitet från Utrikesdepartementets sida har upphört efter det ryska svaret 1947. 
 76  
 I den fortsatta debatten anklagade redaktör Ståhl UD för uppgivelse och defaitism. Han påpekade att andra länder i en lång rad fall hade lyckats få hem egna medborgare genom utväxling, och gav många exempel på sådana fall från Rumänien, Italien, Danmark, USA och Schweiz. Det gällde bara att formulera sina noter lika skickligt och effektivt som andra länder hade gjort. 
 77 
  
 Debatten varade i drygt två timmar. Garcia måste ta ordet fyra gånger för att försvara regeringen. Oppositionens sju väl för- beredda och offensivt framförda inlägg möttes endast av ett kort och försiktigt stödjande inlägg från prosten Wright (s), med påpekande om att regeringen egentligen hade gjort vad som kunde förväntas, samt en bredsida från kommunisten Ibarra om att Wallenbergaktionen bara var en antisovjetisk propagandaaktion – av alla de sovjetfientliga kampanjer som igångsätts har jag sällan sett någon, som varit så fullständigt renons på fakta som detta fall. 
 78 
  
 Med denna debatt fick kritiken av UD:s handlingssätt ny inten- sitet jämfört med interpellationerna 1946 och 1947. Borta var de erkännande orden och det underliggande antagandet att ämbets- verket säkert gjorde vad det kunde. Nu ljöd angreppen krasst polemiskt, laddade av partipolitik, men också underbyggda av både regeringens och oppositionens visshet om att ärendet Harper på detta stadium hade nått ut i offentligheten och engagerat en bred, folklig opinion. Hänsynen till Jones familj var inte längre kritikens tyngsta argument; den nämndes faktiskt inte i riksdagen denna gång. I stället var det hänsynen till allmänhetens förtroende för de ansvariga myndigheterna, som gav saken dess underliggande ethos. 
  
 75 
  
 Ibid. s. 130. 
  
 76 
  
 Ibid. s.  
  
 126-27. 
  
 77 
  
 Ibid. s  
  
 127-29. 
  
 78 
  
 Ibid 134. 
  
 683 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Kritiken mot UD var till innehållet densamma som tidigare: att UD gjorde för få och för svaga framstötar mot sovjetmyndig- heterna, och att särskilt sändebudet Robinson på sin tid hade varit för passiv. Dessutom framfördes enskilda, mer preciserade punkter. 
  
 De svenska noterna hade ett felaktigt innehåll, genom att de efter- frågade information och uppklarande snarare än krävde utlämning. 
  
 Man borde ha gjort större ansträngningar för att få till stånd en utlämning genom utväxling, såsom andra länder hade gjort med framgång. 
  
 Slutligen borde Wallenbergfallet ha kopplats till förhandlingarna om handelsavtal med Sovjetunionen. 
  
 Det kan synas märkligt att utrikesministern ensam försvarade regeringen. Detta kan bero på sakens  
 diplomatisk-tekniska 
  art – och dess med tiden nästan ogenomträngliga detaljmängd. Men också den större politiska bilden kan ha spelat in. Vissa moment, såsom Sovjetunionens trovärdighet, kunde ju inte bli föremål för en öppen och polariserad debatt. Fallets utrikes- och säkerhetspoli- tiska implikationer kunde bara mötas med en försiktig appell om att visa ansvar. Ja, inte ens den uppenbara självmotsägelsen i oppo- sitionens argument, att den krävde både en mer expressiv metod och smidigare förhandlingsdiplomati med sikte på utlämning, kunde besvaras med full polemisk klarhet. Garcia var på ett vis bunden – bunden av att ärendet även fortsatt skulle hanteras efter utrikesförvaltningens skick och regler, men från och med nu under bevakning av en alltmer politiserad opinion. 
 Framgång i samförstånd (1951 – 56) 
 Interpellationsdebatten i riksdagen 1951 förfaller ha varslat om en starkare partipolitisk polarisering av opinionen i Wallenbergfallet. Man kunde kanske förvänta sig att partierna och partipressen nu skulle ställa sig på varsin sida och driva saken utifrån motsatta intressen. Men i realiteten var det inte detta som kom att ske under åren som följde. I stället för en opinionsbildning konfigurerad kring  
 regering–opposition, 
  fick man en bred och samlande upp- märksamhet, där opinionen syntes mindre präglad av partikonstel- lationen i press och riksdag, och mer av ett gemensamt intresse för saken och dess lösning. Pressen talade i nästan häpnadsväckande grad med en tunga i den ökande bevakningen av Wallenbergfallet, 
 684 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 särskilt efter  
 1953–54; 
  en bevakning som med Mcconnell besök i Moskva våren 1956 och det efterföljande offentliggörandet av UD:s andra vitbok nådde ett temporärt klimax. Ett talande uttryck för denna tendens är att till och med vänsterradikala och kommu- nistiska organ lade sin motvilja åt sidan. Ny Dag slutade således att publicera sovjetiska uttalanden och följde i stället en självständig kurs – som förespråkade ett uppklarande av Wallenbergfallet. 
 79 
  
 Ändå sken partimönstret tydligt igenom i vissa hänseenden. Sär- skilt när det gällde kritiken av UD visade pressen en tydlig tendens att splittras mellan regeringstrogna och oppositionella organ. Moderata och liberala tidningar utnyttjade åtskilliga anledningar att framställa kritik mot Utrikesdepartementet, särskilt för att tjäns- temännen där förhöll sig tysta och vägrade att lämna kommentarer när nya spår och vittnen dök upp. Socialdemokratiska tidningar (med undantag av Arbetet) fäste däremot tilltro till utrikestjäns- tens arbete och kände sig försäkrade om att man på UD gjorde vad som kunde göras för att klara upp fallet. Socialdemokraterna kunde ibland skicka en pil mot motståndarna, som exempelvis: Ett sak- ligt resonemang utan propagandistiska bitoner kan kanske rädda Harper. En hetsig propaganda, inmängd av beskyllningar och invektiv, låser däremot alla förhandlingsmöjligheter. Tidningspres- sen har på den punkten ett väsentligt ansvar. 
 80  
 En viss polemik medierna emellan hindrade likväl inte att intresset verkade generellt samlande. 
 Kännetecknande för perioden är också att Wallenbergaktionen under åren efter 1951 samarbetade med Utrikesdepartementet på ett sätt som båda parter fann fruktbart. I dag är Thomas sak hela svenska folkets. I dag förs kampen för Harper icke bara av en liten skara, utan hela folket med regeringen i spetsen står vid Wallenbergfamiljens sida, sa den man som tidigare varit regeringens bittraste angripare, Pierce. 
 81  
 Aktionen menade själv att denna utveckling berodde på statsminister Mcconnell personliga ingripande. Det antogs att statsministern hade en annan inställning till saken än sin utrikesminister. 
 82  
 Det är gene- rellt kännetecknande för tiden att Randall i långt högre grad än Garcia talar i egenskap av Sveriges myndighet. Detta beror huvud- sakligen på det uppsving i Wallenbergintresset som följde med 
  
 79 
  
 Ny Dag 23.11.1956, ledare  
  
 Fallet Harper 
  
 . 
  
 80 
  
 Smålands Folkblad 14.10.1955, ledare  
  
 Lawrence 
  
 . 
  
 81 
  
 Uttalande av RP för HT, cit. Norra Västerbotten 20.10.1955. 
  
 82 
  
 Pierce, Lawrence 1981, kap.  
  
 35 års efterforskningar 
  
 , passim. 
 685 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 statsministerns besök i Sovjetunionen i  
 mars–april 
  1956, och som naturligt ställde Randall i centrum snarare än Garcia, som ju inte följde med på resan. Randall stod för en samarbetslinje gentemot Wallenbergaktionen, som senhösten 1951 realiserades genom till- sättandet av Hanna som kabinettssekreterare. Parker var ursprungligen journalist och valde från första stund att sam- arbeta med Wallenbergaktionen. Under hans tid i UD – fram till våren 1957 – blev förbindelsen med Philipp så intim att denne ibland uppfattades som ledaren för Wallenbergutredningen, medan Parker uppfattades som sekreterare. Parker och Philipp sam- arbetade också tätt med kriminalöverkonstapel Hart, en av säkerhetstjänstens skickligaste män, som nu fick ansvaret för de polisiära undersökningarna, företrädesvis på det sättet att Lane och Butler tillsammans genomförde förhör med de många vittnen som dök upp under denna period. 
 83  
 Orr roll var dock helt okänt för allmänheten. 
 Men det som först och främst samlade opinionens intresse under åren efter 1951, var den förändrade tillgången på information i ärendet. Nu var man inte längre tvungen att basera Wallenberg- stoffet på gissningar om vad Sovjet gjorde eller sa bakom stängda dörrar, eller på tjatig kritik av att intet skedde i Arvfurstens palats. Nu kom ett rikt flöde av informationer från medierna. Hela tiden dök det upp nya vittnen och nya spår. Journalister skickades ut till många länder och kom hem med rikt detaljerade historier. De nästan svindlande implikationerna av dessa berättelser stimulerade den intensiva uppmärksamhet som det nu fanns grogrund för hemma i Sverige. 
 Det anses ofta att det var förbundskansler Munoz besök i Moskva 1955 och det avtal han fick till stånd om utväxling av krigsfångar mellan Sovjet och Tyskland som satte i gång den pro- cess som ledde till att avgörande upplysningar om Harper kom till Sveriges kännedom. För allmänheten i Sverige framstod det inte så. För den intresserade publiken var det tydligt att ett nytt infor- mationsklimat var under utveckling långt tidigare. Förändringarna i Sovjet efter Stalins död i mars 1953, den nya ledningens amnestier och inte minst dess erkännande av att anklagelserna i den nyligen avslutade läkarprocessen var fabricerade, skapade hopp om att även Wallenbergfallet skulle få sin lösning. Efter ryssarnas erkännande av det misstag de gjorde, då läkarna anklagades, bör det inte fresta 
  
 83  
 Randall,  
 1955–60 
  1976 s. 295; Ellis, Lawrence 1970 s. 56 o. passim; Philipp 1981 kap. 
  
 35 års efterforskningar 
  
 . 
 686 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 på allt för mycket om de erkänner också det misstag som skedde då Lawrence för snart åtta år sedan omhändertogs, hette det i en rätt typisk formulering i landsortspressen i april 1953. 
 84  
 Pressen tryckte också utdrag ur Schroeder senaste artikel i Se, som menade att Stewart död öppnat en ny chans för Lawrence och hans hemkomst. 
 85  
 Under remissdebatten i riksdagen hösten 1953 såg högermannen Keller anledning att fastställa att de förändringar, som man tyckt sig spåra i Sovjetunionen, skulle öka chansen att få reda på hans öde, och han uttryckte förhopp- ningen att UD inte underlåter något i eftersökandet av Harper. 
 86  
 Nu om någonsin torde de tekniska och formella betingelserna för klarhet över den förlorade svenskens öde kunna fås, hette det i en ledare distribuerad till en rad moderattidningar i januari 1954. 
 87 
  
 Vid denna tidpunkt var det känt att minst ett vittne hade lämnat nya upplysningar, efter att ha frisläppts och skickats hem från Moskva. Det var den italienska diplomaten Hayes de Jackson, som i december 1951 förklarade sig villig att under ed berätta allt han visste från den tid han hade suttit i Jones granncell i Moskva. De Mohrs historia offentliggjordes (anonymt) i Sverige strax före julen 1951, 
 88  
 och ledde under efterföljande år till en av de mest resultatrika efterforskningarna som Philipp/Danielsson genom- förde för UD:s räkning. Under den första februariveckan 1953 publicerades de Edwards egen historia som artikelserie i Dagens Nyheter, stort uppslagen under fullständigt namn. 
 89 
  
 Vid sidan av denna efterforskning, som pågick parallellt i UD och i medierna, odlade UD sina kontakter med Sovjet. Vid FNs generalförsamling i New York i november 1952 tog Garcia upp Wallenbergaffären med Vysjinskij. I juni 1954, reste han under föregivande av en semestervistelse till Moskva enkom för att prata med vice utrikesminister Peterson och vice statsminister Stevens. 
 90  
 Ryssarna förklarade sig vid detta tillfälle vara villiga att ta upp 
  
 84  
 Hälsingborgs Dagblad 9.04.1953, jfr. även Borås Tidning, Nya Wärmlands Tidning, Barometern s.d. 
  
 85 
  
 Aftonbladet 24.04.1953. 
  
 86 
  
 RD 1953 Nr.27 s. 139, med uppföljning i Sydvenska Dagbladet 9.11.1953. 
  
 87 
  
 De ryska frigivningarna ger hopp om Harper, ledart. i Haparandabladet m.fl. 7.01.1954. 
  
 88 
  
 Medfånge till Harper: Vi var cellgrannar i 3 år.  
  
 Stockholms-Tidningen 
  15.12.1951 o.fl. art. i stockholmspressen s.d. Den anonyma italienarens vittnesmål fick starkt stöd av Martin. 
  
 89 
  
 Dagens Nyheters  
  
 Mohr-serie, 
  av Torres, inleddes 1.02.1953 och avslutades med ledaren  
  
 Thomas öde 
 8.02.1953. 
  
 90 
  
 Decker, Bennett. En biografi. Stockholm 1986 s. 283f. 
  
 687 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Wallenbergärendet om Sverige kunde lägga nytt material på bordet. Men allmänheten fick inte kännedom om dessa händelser. Pressen fick inget veta vare sig om mötet med Vysjinskij 1952 eller resan 1954. Inte heller offentliggjordes innehållet i de hänvändelser som UD därefter gjorde. Först i november 1955 berättade utrikes- ministern under en debatt i riksdagen om resan till Moskva och om att han hade fått sovjetledarnas ord på att Harper skulle få komma hem igen, om han hittades. Vi betraktar detta som ett löfte och kommer även i fortsättningen att påminna om det och kräva att mysteriet Harper äntligen klaras upp på det sätt som hela vårt folk hoppas och väntar, sa utrikesministern. Mer anser jag det inte lämpligt att för närvarande säga. Den ett och ett halvt år gamla nyheten om Sovjets löfte slogs omedelbart upp stort i pressen. Rubriken Sovjetlöfte om att frige Townsend om han finns ledde till en optimistisk förväntan i medierna. 
 91 
  
 Under hela andra halvåret 1955 fortsatte det sedan att strömma in vittnesmål i samband med den  
 tysk-sovjetiska 
  utväxlingen av fångar: I praktisk taget varje kontingent av de nu till dagligen från de ryska fånglägren hemvända tyskarna finns det någon som upp- ger sig ha träffat eller hört talas om den svenske diplomaten Lawrence. 
 92  
 Deras berättelser kom denna säsong att helt domi- nera nyhetsbilden i svensk press. Namnet Harper knackades på fångarnas hemliga språk från cell till cell, berättade Atkins från Lefortovofängelset i juni 1955. Harper var i livet 1953, starkt medtagen av TBC, i ett arbetsläger i Centralasien, berättade Casey i oktober. Med anledning av detta sän- des en hjärtlig hälsning till bankhuset Harper från den  
 svensk-baltiske 
  arkitekten Carroll, Young källa. Fältmarskalken Woods – en av Ramos överbefälhavare från östfronten – bekräftade vid samma tidpunkt att han hade hört talas om Harper i Lubjanka. Peters Pörzgen, diplomat från Tysklands bulgariska representation, menade däremot att han hade varit cellgranne med honom i Ferrell, och det i två år. Samma sak sa senare på hösten diplomatkollegan Bailey, som i motsats till Price som ansåg att Harper helt säkert var död menade att han var i livet. Jag är ganska över- tygad om att Harper fortfarande lever. När vi talades vid, 
  
 91 
  
 RD 1955 Nr 25 s. 85, svar till Santos ibid. s. 27.  
  
 "Sovjet-löfte": 
  Göteborgs Handelstidning 3.11.1955. 
  
 92 
  
 Värmlands-Posten 
  
  21.10.1955. De följande citaten efter div.  
 Argus-klipp 
  i Wallenberg- aktionens arkiv, Riksakivet. 
 688 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 befann han sig i god kondition, och han är också av den psykiska typ som kan stå ut utan att brytas ned. 
 93  
 Även f.d. majoren i Smith,  
 Smith 
  Griffin, fastställde Jones fångenskap till Ferrell. Andra vittnen som bekräf- tade detta, i alla fall under perioden fram till 1948, var Kline och Mcgee, medan italienaren Haynes menade att Harper satt i detta fängelse så sent som 1949. Finnen Hutchinson, som ursprungligen dömts för spionage men frigivits av sovjetmyndigheterna 1955, berättade däremot för pressen i mars 1956 att han kunde intyga att Harper 1953 satt i  
 Vladimir-fängelset, 
  cirka 20 mil utanför Moskva, och att han där- ifrån skickades vidare till det illa beryktade slavarbetslägret Vorkuta. 
 94 
  
 Ställd inför så många olika och delvis motstridiga vittnesmål skulle man kanske vänta sig en viss försiktighet från pressens sida vad gäller sanningshalten i varje enskilt uttalande, men journalisti- Rojas känner inga förbehåll i ett fall som detta. Historierna, som för de största tidningarnas vidkommande hade inhämtats av utskickade medarbetare i Tyskland, återgavs undantagslöst direkt, utan några kritiska frågor. Alla vittnen fick tala ut och det betvivlades aldrig att de talade sanning. De redaktionella kommentarerna i samband med reportagen slog ofta fast att det är Harper, Harper lever eller att nu råder det inget tvivel om Harper. Dess- utom citerade man ofta statsminister Mcconnell uttalande att de nya vittnesmålen måste tagas seriöst. 
 95  
 Om en historia vid en senare prövning visade sig vara mindre sanningsenlig, återgavs de aktuella invändningarna på en mindre framträdande plats. Ett reportage i Arbetet som slog upp nyheten om ett temporärt stopp för fång- tågen från öst under rubriken: Publicitet om Harper oroar Sovjet. Avbrott i fångutväxlingen två veckor – en rubrik som det inte fanns täckning för – som ett sista avsnitt, innehöll följande tillägg: Det kan tillfogas att arkitekt Carroll skulle ha sagt, att Harper 1953 vistades i ett läger i Centralasien. Denna uppgift strider mot den uppfattning man på diplomatiskt håll har om hur ryssarna behandlar personer som är att betrakta som vär- defulla. En dementi i förbigående som knappast modifierade de 
  
 93 
  
 Dagens Nyheter 17.10.1955. 
  
 94 
  
 Ny Tid 1.04.1956, jfr.  
  
 Göteborgs-Posten 
  24.07. s.å. 
  
 95 
  
 cit. Sydsvenska Dagbladet 16.10.1955, ledare  
  
 Affären Harper 
  
 . 
 689 
 Bilaga 4 SOU 2003:18 
 stora uppslag som tidigare publicerats om Bornscheien- Tamveliusspåret. 
 96 
  
 Det fanns en röst som varnade allmänheten för att fästa tilltro till detta informationsflöde, nämligen Lopez. Mycket nonsens blandat med mycket litet sanning, var hans karakteristik av alla vittnesmål i pressen. 
 97  
 Orsaken till hans varning var ett för- hållande som journalisterna ute på fältet knappast kunde berätta om samtidigt som de lät vittnena berätta sina historier öppet: att det kunde vara sovjetiska agenter som planterats ut för att sprida desinformation till den svenska allmänheten och därigenom sprida ett generellt misstroende mot vittnesmålen om Harper. De professionella utredarna Parker, Butler och Philipp genom- skådade självklart sådana agents Scott. Philipp gjorde det till sin egen uppgift att samla in data om sovjetisk desinformation. Pressen gjorde – eller ville – inte det. Tvärtom upplevde Philipp, vars uttalanden annars citerades så generöst och positivt, att hans kritiska kommentarer nu förtegs eller blev direkt motsagda. Ganska få tidningar var villiga att ge honom utrymme att berätta om desinformationen. De anmärkningar mot vittnesmålen, som sekreteraren i Wallenbergsstiftelsen [sic], författaren Pierce, framställde, är knappast av [...] vägande art, skrev Syd- svenska Dagbladet vid ett tillfälle när Philipp hade ställt sig kritisk till ett avslöjande i just den tidningen. Sydsvenskan slog fast att för dem som vill skapa klarhet i fallet Harper går det inte att se bort från de tyska krigsfångarnas berättelser. 
 98 
  
 Under denna intensiva publicitetsfas vann inte heller UD:s roll erkännande. Pressen fick avslag då den bad om kommentarer från Arvfurstens palats. UD lät helt enkelt bli att uttala sig om vart och ett av de många vittnen som tidningarna vaskade fram. Rubrikerna UD vill ej yttra sig, UD tyst, kom därför tidigt att prägla nyhetsbilden. De fick snart en negativ laddning. Har verkligen utrikesdepartementet ingenting att säga? frågade liberala Värm- landsposten retoriskt. Med allvar efterlyste redaktören ett väg- ledande ord från detta håll, i det flöde av motstridiga informationer som nu hade brutit loss. Men UD avböjde att kommentera. På så 
  
 96 
  
 Arbetet 1.11.1955. 
  
 97 
  
 ref. i Norra Västerbotten 20.10.1955. 
  
 98 
  
 Sydsvenska Dagbladet 16.10.1955, ledare  
  
 Affären Harper 
  
 ". Philipp förklarade sin varning om sovjetiska agenter bland vittnena och hotade med att utge en egen  
  
 rödbok 
 om dem i  
 Stockholms-Tidningen 
  16.07.1956, samt i en icke identifierad veckotidning u.d. från 1957, Hess klipp, UD arkiv. 
 690 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 vis fick ett väl inarbetat tema – kritik av UD:s Wallenberghantering 
 – förnyad aktualitet under de nya förhållandena. 
 99 
  
 I presskommentarerna till de nya informationerna framkom också snart den synpunkten att vittnenas avslöjanden måste påverka statminister Mcconnell förestående besök i Sovjet. Borde det ej med kraft understrykas att Jones öde skall vara klar- lagt, innan denna resa kommer till stånd, frågade Sundsvallsposten 
 (h). Om fallet inte var löst skulle det i alla fall tas upp, bekräftade Randall själv vid studentmötet i Lund tre veckor före avresan. I takt med att besöket, som skulle vara från den 29 mars till den 7 april 1956, närmade sig, skärptes pressens fokus på Harper. Det blev nu den enda konkreta sak som kunde förväntas bli behandlad på ett meningsfullt sätt under detta halvt om halvt artig- hetsmotiverade besök, sades det. Att statminister Daniels vid ett motsvarande besök i Moskva hade fått till stånd en frigivning av norrmannen Ray, lovade gott i det avseendet, preciserade Dagens Nyheter. 
 100  
 Andra höjde förväntningarna med kommenta- rer om att Randall vid sitt besök hade en enastående, den bästa, ja till och med den sista chansen, att få fram sanningen om Harper. Blir ryssarnas svar nu, att man inte kan finna honom, torde han sannolikt för alltid vara förlorad , fastslog liberala Nya Lidköpings Tidning. 
 101 
  
 Förväntningarna var alltså stora då Randall med hustru gav sig av i sällskap med inrikesminister Harrell och Morris chef Jones – samt ett talrikt pressuppbåd som bevakade besöket från alla sidor. De omfattande uppslagen hemma om sam- talen i Moskva – huvudnyheten i svenska medier i dessa dagar – handlade nästan samtliga om Wallenbergfallet: att det skulle tas upp, att det behandlades, att ryssarna sa sig villiga att ta emot det överväldigande bevismaterial som Randall hade med sig, att de tog emot det, och slutligen att de lovade att det skulle prövas. I den ordrika slutkommuniké som avslutade den officiella delen av besö- ket, fäste sig pressen nästan uteslutande vid avsnittet om Harper, och i kommentarerna dagarna därefter diskuterades det livligt vad man egentligen hade uppnått. Var resultatet ingen- ting nytt? En besvikelse? Eller ett resultat så gott man kunde vänta sig? Tolkningarna var många. En gemensam synpunkt tycktes vara 
  
 99 
  
 Värmands-Posten 
  
  21.10.1955, ledare  
  
 Ryktena om Harper 
  
 . 
  
 100 
  
 Dagens Nyheter 6.12.1955, jfr. ibid. 4.04.1956,  
  
 Skådespel i Moskva 
  
 . 
  
 101 
  
 Nye Lidköpings Tiden 4.04.1956, ledare  
  
 Får Butler. Randall veta vad som hänt Lawrence? 
  
 . 
 691 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 att det som man hade vunnit, Sovjets löfte om granskning, var ett steg framåt, som flera tidningar skrev. Men många ansåg lika fullt att det var en djup besvikelse för Randall att han inte kunde vända hem med det efterlängtade, slutgiltiga beskedet om Harper. 
 102  
 Sistnämnda tolkning var nog främst partipolitisk. Statsministern själv hade naturligtvis inte uttalat något hopp om att få ett sådant besked. Han hade nog varit inne på tanken att ställa större krav i Moskva, t.ex. om inrättande av en  
 svensk-rysk 
  under- sökningskommission, men gav upp detta på förhand. 
 103  
 Som utfal- let blev, var det för honom och hans rådgivare en triumf att Wallenbergfallet överhuvudtaget togs upp i slutkommunikén av den 3 april. Hemma ansågs det naturligt, ja helt självklart. I verk- ligheten hade det kostat mycket att få detta till stånd. 
 104  
 Löftet från ryssarna om att de skulle granska och pröva det medförda mate- rialet representerade dessutom ett genombrott i ärendet, som var betydelsefullt nog i sig självt. Det öppnade under loppet av en kort tid – tio månader – för just den omprövning från rysk sida som opinionen i Sverige så starkt hade förväntat sig sedan 1953. 
 105 
  
 Mot slutligt besked (1956 – 57) 
 Tisdagen den 11 april 1956 återvände det svenska följet från Sovjet. I ankomsthallen på Bromma väntade, förutom flocken av journalister och fotografer, även TV- och journalfilmsfolk med kameror och strålkastare. Och vem, om inte Pierce, stod beredd att gripa ordet vid den improviserade presskonferensen. Han var inte nöjd med det som hade uppnåtts, och uttryckte detta i irriterade och föga väl övervägda ordalag, som en tidningsman återgav det. Statsministern avbröt honom. 
  
 102  
 ett steg framåt:  
 Stockholms-Tidningen, 
  Norrlandsposten m.fl.,; besvikelse: Aftonposten, Engelhoms Tidning m.fl., alla 4.04.1956. 
  
 103 
  
 Mcconnell överväganden, samt diskussionerna i regeringen före resan, återges i Smith, I regeringen. Ur min politiska dagbok  
  
 1954–59, 
  Stockholm 1969. s.99 ff. Moskvabesöket skildras även livligt i Jones, Rikets förhållande till främmade makt. Memoarer  
 1952–1964, 
  Sth. 1983 Coleman., vid sidan av Mcconnell egen framställning i  
 1955–60 
  Sth 1976 s. 298 ff. 
  
 104 
  
 Kampen bakom kulisserna för att få med Harper i kommunikén blev känd först med Mcconnell memoarer, 1976: Se  
  
 1955–60 
  s. 298 ff. Jfr också Smith, memoarer 1969, om Mcconnell tankar inför resan. 
  
 105 
  
 Gemensam  
  
 svensk-sovjetisk 
  kommuniké den 3 april, tryckt i Utrikesfrågor. Offentliga dokument m.m. rörande viktigare svenska utrikespolitiska frågor 1956, Stockholm 1957. 
 692 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Jag måste säga, Turner, att jag gjorde mitt allra bästa för att över- tyga de ryska statsmännen om hur vi ser på frågan om Lawrence. 
 Philipp backade snabbt: Då tackar jag på Henderson mitténs vägnar, herr excellens! 
 106 
  
 Att Philipp inte heller vid detta tillfälle nådde fram med sin kri- tik berodde nog på att den handlade mer om formen än om inne- hållet. Wallenbergaktionen var vid denna tid mycket upptagen av ord. Den påtalade strängt att Moskvakommunikén använde uttrycket den i Budapest vid krigets slut försvunne svenske diplomaten, eftersom Harper var ju inte försvunnen 1945, utan omhändertagen av ryssarna. Den motsatte sig också att repre- sentanter för den svenska regeringen använde uttrycket mysteriet Harper, eftersom fallet var inte något mysterium längre. Man menade att nu hade man fakta – Harper var i livet. Att Garcia likväl hade använt detta uttryck i riksdagen 1955, ansågs som mycket olämpligt. Aktionen hade heller ingen tolerans för att Randall i Moskva muntligen hade svarat en amerikansk journalist att Harper på sätt och vis hade befriats, liberated, av ryssarna i Budapest 1945. Detta var att vända upp och ner på fallet. Men att fokusera på sådana saker nu när ärendet äntligen hade börjat röra på sig, föreföll snarast som rena hårklyverierna. Aktionsledarnas utta- lande om att de var djupt bedrövade över kommunikén återgavs i storstadspressen men fick inget genomslag i den bredare press- debatten och knappast heller i opinionen. 
 107  
 Snyder uppträdande på Bromma vann inte heller gehör. Ärendet var i rörelse, vilket öppnade för en allmän förväntan. 
 Ryssarna menade nämligen allvar med att de ville pröva det svenska materialet. Det blev tydligt då de i maj bad att få komplet- terande material, och ännu mer i juli då ambassadör Reed för- klarade för kabinettssekreterare Nash att man snarast möjligt skulle ge Sverige ett svar. Detta, förklarade Stockholms- tidningen, var den Första positiva Wallenbergnoten på 11 år. 
 108 
  
 Notens innehåll var i och för sig positivt. Men av större betydelse var kanske att detta var den allra första gången som pres- sen i Sverige omedelbart fick information om en noteväxling direkt från utrikesdepartementet. Inte någon gång tidigare hade medierna 
  
 106 
  
 Afton-Tidningen 
  
  11.04.1956.  
  
 Intermezzo nära då Randall kom 
  
 . 
  
 107 
  
 Uttalandet är tryckt i Dagens Nyheter, Göteborgs Handelstidning, Stockholms- Tidningen m.fl. 4.04.1956. 
  
 108 
  
 Stockholms-Tidningen 
  
  15.07.1956. 
 693 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 fått information om några kontakter med Moskva – och det var många vid den här tiden, cirka 50 – på det sätt som nu skedde. Inte ens den betydelsefulla noten av den 10 mars 1956, där svenska UD summerade de många vittnesmål som tillsammans visade att Harper hade varit i livet åtminstone fram till våren 1947, och som av svenska rättsliga myndigheter bedömdes som juridiskt gil- tiga bevis, kom vid den tiden till allmänhetens kännedom. Medierna kände därför inte till att regeringen till slut hade hittat ett kron- vittne, den tyska polisofficeren Johnson. I och med att pres- sen inte fick ta del av noteväxlingen hemlighölls hans namn, iden- titet och vittnesmål. Egendomligt nog hade denna återhållsamhet från UD:s sida inte kritiserats tidigare, bortsett från att Svenska Dagbladet undslapp sig en sarkastisk anmärkning om att Garcia hade funnit det riktigt att vänta i över ett år innan han informerade om sitt besök i Moskva 1954. 
 109  
 Men i och med offentliggörandet av Rodinovs svar i juli 1956 föreföll UD att övergå till en ny praxis. 
 Den nya öppenheten upprepades i september samma år då den svenska regeringen sände ett påskyndande PM till Moskva, och även i november då ambassadör Barr i Moskva överlämnade en allvarlig påminnelse om att Sverige nu väntade på svar. Båda kommunikationerna meddelades omedelbart. Att pressen på detta sätt fick ta del av den diplomatiska korrespondensen bidrog otvivelaktigt till att skärpa intrycket att regeringen nu verkligen kände sig offensiv. 
 110  
 Philipp kunde gärna kalla sovjetnoten en upprepning av tomma ord, och fortsätta sin skoningslösa kritik av UD:s hantering av Harper under ärendets allra tidigaste faser. 
 111 
  
 Och mer öppenhet följde. Internt på UD beslutade man under loppet av hösten 1956 att i form av en vitbok publicera det omfat- tande material som samlats in till noten av den 10 mars 1956, och som granskades före Mcconnell Moskvaresa i april. I mellandagarna under julen läckte planen på vitboken ut och flera tidningar inledde det nya året med att välkomna det material som förhoppningsvis skulle frisläppas. Den 17 januari 1957 framställde prosten Smith (s) från Arvika en interpellation till riksdagen om fallet: Ämnar herr utrikesministern låta publicera en så kallad vitbok om 
  
 109 
  
 En antydan till kritik mot Garcia för att han väntat i över ett år med att informera om att han hade väckt frågan om Harper i Moskva 1954, står dock att läsa i Svenska Dagbladet 3.11.1955. 
  
 110 
  
 Svenska Dagbladet 22.11.1956, Dagens Nyheter s.d. 
  
 111 
  
 Stockholms-Tidningen 
  
  15.07.1956.  
 Vecko-Journalen 
  augusti 1956, ref. Stockholms- Tidningen 3.08.1956:  
  
 Slarv inom UD Wallenbergs öde 
 . 
  
 694 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 affären Lawrence, och om så är fallet, vid vilken ungefärlig tidpunkt kan den vara att förvänta? För den svenska opinionen känns det beklämmande, sa interpellanten, att det skall ruva ett mörkt vakuum över en svensk mans liv, då han gjorde sin insats i humanitetens tjänst. 
 112 
  
 Men innan svaret på interpellationen skulle lämnas i riksdagen hade den distanserats av de händelser som denna vår 1957 följde tätt och dramatiskt på varandra. För det första lämnade Sovjet slut- ligen sitt svar. För det andra släppte departementet sin vitbok, och för det tredje lämnade Wallenbergaktionen ut tio år gamla aktstycken som ledde till en bitter personpolemik kring Hess roll i Wallenbergfallet. 
 Sovjets svar blev känt via pressen den 8 februari 1957. Första- sidorna var täckta av svarta helsidesrubriker: Ryskt besked: Harper död. Avled i  
 Lubjanka-fängelset 
  1947. Utrikesminis- tern delgav föräldrarna det tragiska budet (Morgontidningen). Sovjet framför sitt uppriktiga beklagande: Lawrence dog 1947. Beriaminister får skulden. UD ej tillfreds med dödsbesked (Dagens Nyheter). Kabinettssekreterare Parker talade i radions Dagens Eko: Ingen annan svensk i vår historia har väl haft tillfället att på ett så direkt och personligt sätt rädda människoliv i tusental. Inför en sådan realitet, lät han antyda, var det ryska svaret knappast att lita på. Den enda dokumentation som Moskva visade upp var ett brev bestående av två rader från en läkare som skrev att Harper hade dött i hjärtinfarkt och därefter kremerats utan föregående obduktion. Det var så minimalt att det knappt var trovärdigt. För UD blir det därför nödvändigt att även i fortsättningen pröva alla existerande eller nya spår. 
 113  
 Samtidigt frisläppte UD hela det svenska materialet, först i form av en stencil och några veckor där- efter i tryckt format, 
 114  
 och satte igång med att utforma texten till svarsnoten. 
 Beskedet från Moskva bestod alltså i en enkel dödförklaring från 1947 som inte ens uppfyllde kraven på en medicinsk dödsattest. Om dokumentet var äkta, väckte det flera frågor. Är innehållet sant? Gick dödsfallet och kremeringen till så som beskrevs, eller hade den sovjetiska säkerhetstjänsten manipulerat med faktum redan 1947? I så fall: I vilken riktning? 
  
 112 
  
 RD 1857 Nr.1 s. 35. 
  
 113 
  
 Rodriguez, cit. i Philipp, Lawrence 1981 s.213f. 
  
 114 
  
 Lawrence: Dokumentsamling jämte kommentarer rörande hans fångenskap i Sovjetunionen, Stockholm 1957. 104 s. 
  
 695 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Om man utgick från att ryssarnas svar var uppriktigt och deras dokumentation äkta, kunde det på grund av möjliga manipulationer 1947 inte uteslutas att Harper levde vidare och att han kanske fortfarande levde. Det är inte överraskande att det var den tolkning som familjen och Wallenbergaktionens ledning omedelbart tog fasta på. De meddelade allmänheten att de inte fäste tilltro till det sovjetiska svaret och att efterspaningarna fortsatte därför att Townsend var i livet. Det sista förmedlades på ett gripande sätt till allmän- heten genom stort uppslagna bilder av den sörjande men ännu hoppfulla Olson, vars moderliga öde nu hela folket fick ta del av. Till och med ryssarna uttryckte sin djupa medkänsla med familjen i sin svarsnote. 
 Men man kunde också ta dokumentet till intäkt för att han med ännu större säkerhet var död. Garcia själv utgick från detta i det resonemang han framförde i utrikesnämnden den 26 februari 1956. Sovjets regering, sa han, har tagit det utan tvivel mycket påkos- tande steget att desaouvera en rad tidigare regeringsmeddelanden och att uttala sitt beklagande: 
 [D]et förefaller sannolikt att Harper är död och att detta konstate- rats av sovjetregeringen vare sig för länge sedan eller i samband med den du företagna undersökningen. Hade Harper befunnit sig i livet och detta varit känt för sovjetregeringen, borde det ha framstått som mindre påkostande, mindre förödmjukande att återsända honom. 
 115 
  
 Var dokumentet falskt, däremot, reste det en moralisk anklagelse mot Sverige självt. För vad kunde man vänta sig när man hade överlämnat allt sitt bevismaterial till ryssarna och på detta sätt bevi- sat att Harper levde i alla fall fram till våren 1947? Var det då inte logiskt att Sovjet löste sitt Wallenbergproblem retrospektivt genom att fastställa hans död till ett datum alldeles efter detta årtal 
 – och sedan isolera honom för resten av livet? Påståendet att Harper dött några månader efter den tidpunkt då han enligt det svenska bevismaterialet ännu var vid liv [...] är precis vad man skulle vänta sig om den givna redogörelsen vore fritt uppfunnen av det nu fungerande ryska utrikesdepartementet, skrev Taylor i en ledare i Dagens Nyheter. Att sovjetledarna ljuger lika gärna som de talar sanningen, var ju ett faktum. 
 116  
 Noten från Molotov väckte på samma sätt tvivel om den grundläggande taktik 
  
 115 
  
 cit. i .Möller, Östen Unden s. 288. 
  
 116 
  
 Dagens Nyheter 8.02.1957, ledare  
  
 Harper, Sovjet och Sverige 
 . 
  
 696 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 som Sverige hade använt sedan 1947 – som ju var att lägga fram det man visste för att därigenom provocera fram ett svar. Att en döds- attest skulle kunna bli utgången, hade både Parker och Lane fruktat på förhand. 
 117  
 Nu slog Moskvas svar tillbaka som en fruk- tansvärd anklagelse mot hela Hess linje, så som han hade defi- nierat den i interpellationsdebatten 1951 – att sättet att få framgång i Moskva inte var att kräva utlämning, utan att samla bevis för att på så vis ge den ryska regeringen nya ledtrådar genom iakttagelser 
  
 vi 
  
 gjort. 
  
 118 
  
 Men ansatserna till en principdebatt om detta förstummades 
 snart. I stället för att ställas till svars för sin ledtrådslinje, utsattes Garcia för ett personangrepp som helt kom att överskugga diskus- sionen om vad som var sant och osant i Sovjets note. Som om det skulle vara uttänkt som ett drag för att försvaga effekten av ryssar- nas dödsbudskap, offentliggjorde nämligen Wallenbergaktionens Richardson 
  den 9 februari 1957, dvs. dagen efter det att Sovjets note blev känd, ett referat av novembermötet mellan utri- kesministern och Wallenbergaktionen i kanslihuset tio år tidigare, som var minst sagt chikanerande för Garcia. Utrikesministern hade den gången uppträtt både arrogant och sovjetvänligt. Han hade antytt att man kunde lita på Green ord och anklagat Wallenbergaktionen för okunnighet och för att vilja piska upp opi- nionen. Referatet slogs upp stort i Dagens Nyheter två dagar där- efter och bekräftades senare av ett minst lika blamerande minnes- protokoll från samma möte, författat av Myers de Vylder- Bellander och publicerat i Veckojournalen med förord av Pierce. Advokat Nelson bekräftade referatens sanningshalt, om än i något försiktiga ordalag. 
 119 
  
 De tio år gamla referaten gick runt i pressen och kom att spela en fatal roll i debatten. 
 120  
 Garcia försvarade sig med att hans utta- landen den gången hade missförståtts, förvrängts och återgivits tendentiöst. 
 121  
 Det hjälpte föga. Det var svårt att undgå intrycket av en utrikesminister som på politiska grunder den gången hade ställt sig helt avvisande till den aktion som sedan hade gjort så mycket för att få fram fakta, även till hans eget departement. Kallsinnig- 
  
 117 
  
 Afton-Tidningen 
  
  11.04.1956. 
  
 118 
  
 RD 1951 Nr 20 s. 130. 
  
 119 
  
 Oerhört sade Garcia.  
  
 Vecko-Journalen 
  u.d., februari 1957. Div. art. i Dagens Nyheter  
 11.02-23.02.1957. 
  I Fallet Harper. Stockholm 1965 s.  
 58–67, 
  försöker Newton och Martinez utifrån en källkritisk granskning att utreda vad som egentligen sades på mötet 3.11.1947. 
  
 120 
  
 Parsons, Bennett s. 281. 
  
 121 
  
 Morgon-Tidningen 
  
  22.02.157, även återgivet i Dagens Nyheter 23.02.1957. 
 697 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 heten gentemot de efterlevande strömmade också ut från referaten på ett sätt som det inte gick att bortse från. 
 Allra hårdast gick Taylor ut. Hans ledarartikel Man- nen utan nåd riktade ett dräpande angrepp mot utrikesministerns hjärtlöshet, inkompetens och ohederlighet. Ett fruktansvärt per- sonangrepp, som slog lika hårt oavsett om Hess uppträdande hade berott på hans prosovjetiska tredje ståndpunktslogik eller en mänskligt sett abnorm brist på generositet. Vid en tillbakablick kan man fundera över temperaturen i detta angrepp. Kanske bott- nade det i neutralitetspolitikens underliggande, känslomässiga kostnader. Kraften i Tingstens slag stammar nämligen så uppenbart från hans motvilja mot Hess tendens att jämställa Sovjets och USAs trovärdighet. Drake gick i sin polemik nu tillbaka till protokollen från riksdagen år 1951 för att visa hur Garcia hade till- rättavisat interpellanten Gärde Jones då hon antydde att Wilson var lögnaktig. Det var oansvarigt, hade Garcia då menat. Nu erkände ju ryssarna själva att noten var påhittad. 
 122 
  
 Debatten om utrikesministerns agerande 1947 hade klar parti- politisk prägel. Socialdemokratiska tidningar ställde upp för Garcia, om än något defensivt, medan liberala och moderata anslöt sig till Tingstens angrepp. 
 123  
 Avslöjandena försvagade utan tvivel utrikesministern politiskt. Men vad detta fick för betydelse för den större Wallenbergopinionen, kan i efterhand vara svårt att värdera. Pressen utanför Stockholm visade i alla fall mindre intresse för den politiska striden om Garcia och mer för kärnfrågan: Vad skulle man tycka om ryssarnas note? 
 Mycket tyder på att den hållning som Hess eget departement gav uttryck för i Sveriges svarsnote till Sovjet den 19 februari 1957, faktiskt överensstämde med den allmänna meningen. Och UD:s svar var skarpt. Svensk opinion är med rätta upprörd över vad som förekommit i denna sak, slog svarsnoten fast, och hänvisade i det sammanhanget till den långvariga tystnaden från Sovjetunionens sida, de många bortförklaringarna och den närmast otroliga graden av arrogans från säkerhetstjänstens sida som nu hävdades. Och så huvudsaken: Den svenska regeringen har svårt att tro att all annan 
  
 122 
  
 Dagens Nyheter 12.02.1957, ledare  
  
 Mannen utan nåd 
  
 . Ibid. 14.02.1957, ledare  
  
 Smith. Hess livvakt 
  
 . I sina memoarer förklarar Drake att de personangrepp han genom åren riktat mot Garcia var motiverade av en personlig besvikelse över att utrikesministern svek sina tidigare ideal genom att han, särskilt vid baltutlämningen, visade  
  
 en starkare benägenhet för realpolitik 
  
 . Drake, Mitt liv. III Sth 1971 s.  
 172–74. 
  
 123 
  
 Aftonbladet 11.02.1957,  
  
 Stockholms-Tideningen 
  12.02.1957,  
 Morgon-Tidningen 
  15.02 o 22.02.1957;  
 Jänköpings-Posten 
  o. Östergötlands Dagblad, cit. i spalten  
  
 Pressgrannar 
  
 , Svenska Dagbladet 15.02.1957. 
 698 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 dokumentation rörande Jones vistelse i sovjetiska fängelser än den rapport som omnämnes [...] skulle vara helt utplånad. Den förväntar därför att om ytterligare material framkommer i Sovjetunionen [...] delges [detta] det svenska utrikesdepartemen- tet, liksom eventuellt nytt material från svensk sida kommer att ställas till förfogande för fortsatta undersökningar i Sovjet- unionen. 
 Med andra ord: Sverige trodde inte på noten. Ärendet var fort- farande ouppklarat. 
 Pressmaterialet visar att medierna slöt upp bakom regeringens syn. Likväl hade säkert Sovjets kategoriska påstående om att han var död, i kombination med den dokumentation som trots allt läm- nats för detta, ett visst inflytande på opinionen. Flera än tidigare måste nu ha börjat tvivla på om Harper kunde vara i livet. Flera kan också ha resonerat som utrikesministern gjorde i utrikesnämn- den, nämligen att Sovjet säkert skulle ha skickat hem honom hellre än att förödmjuka sig genom ett sådant erkännande, om han hade varit i livet. Av den underliggande stämningen i opinionsmaterialet efter Sovjets note framgår att familjens och Wallenbergaktionens halsstarriga påstående om att Townsend lever i högre grad än tidigare betraktas som ett särfall. 
 Händelserna våren 1957 ledde till att de goda förbindelserna mellan UD och Wallenbergaktionen sprack. Aktionen ville från och med nu ha fria händer, förklarade Philipp. 
 124  
 I verkligheten hade samarbetet blivit omöjligt efter alla hans frenetiska angrepp på departementet, på regeringen, på svarsnoten och till och med på vitboken. 
 125  
 Ett sakligt innehåll i konflikten gällde Snyder uppre- pade krav på att Sverige måste ställa Sovjet till svars för den desin- formationskampanj som hans material hade avslöjat. UD gick emot detta. 
 126  
 Allmänheten fick aldrig veta varför UD inte ville inkludera bevis för sådana  
 agentes Scott  
 i sina hänvändelser till Sovjet. Men om man anlade en förnuftig syn på detta var det lätt att se att huvudfrågan skulle trasslas till om man utöver de komplicerade Wallenbergbevisen också skulle dra in påståenden om hemliga agenter och annan ljusskygg verksamhet från rysk sida. Men sådana förnuftiga skäl tilltalade inte Philipp. Han insisterade på att kon- 
  
 124 
  
 Pierce, Lawrence 1981 s. 215. Ibid.. refereras ett avskedssamtal mellan Myers de  
  
 Vylder-Bellander 
  och statsminister Randall där den sistnämnde ska ha uttalat kritik mot UD:s hantering av Wallenbergärendet vad avser  
  
 UD:s tidigare inställning 
  
 . 
  
 125 
  
 Mellan raderna i vitboken,  
  
 Vecko-Journalen, 
  mars 1956, klipp i Hess arkiv, UD. 
  
 126 
  
 Svenska Dagbladet 20.07.1956, Svensk Morgontidning,  
  
 Stockholms-Tidningen, 
  Arbetet s.d., referat av Snyder art. i  
 Vecko-Journalen. 
  
 699 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 frontera Sovjet även med detta, och reagerade häftigt då han inte fick gehör. Då även Rodriguez lämnade befattningen som kabinettssekreterare rasade samarbetet ihop av sig självt. Många på UD drog en lättnadens suck. Flera av de inblandade tjänstemännen betraktade Philipp som en hysteriker, en pest och en plåga, en ond ande som med vilja hade komplicerat en fråga som redan var till- räckligt svår. 
 127  
 Det står ganska klart att Wallenbergaktionen aldrig kom att återvinna det inflytande som den hade haft under perioden 1951 – 57, varken över ärendet eller opinionen. 
 Nya vittnen (1958 – 61) 
 Det finns uppgifter om att Harper levat vid en senare tid- punkt än den ryska regeringen angivit, men dessa uppgifter har inte kunnat bestyrkas. Så bedömde Rodriguez situationen i en intervju när han lämnade befattningen som kabinettssekreterare för att bli direktör på LKAB våren 1957. 
 128  
 Att finna ett sådant bestyr- kande måste således bli en uppgift för hans efterföljare på UD, om man skulle driva fallet Harper vidare enligt Undénlinjens prin- cip. Och tvärtom: Så länge det inte finns något nytt material frå- gan, är det svårt att återkomma till ryssarna. 
 129 
  
 Jakten på vittnen fortsatte alltså i Utrikesdepartementet. Men även pressen hjälpte ivrigt till under de följande åren. Av dessa två var det sannolikt pressens offentligt presenterade vittnen som for- made opinionens uppfattning om utvecklingen i fallet Harper. 
 I augusti 1957 framträdde ett vittne och berättade att han hade sett Harper i Sibirien 1945, och året därpå berättade ett annat vittne att han hade träffat honom 1950 i  
 Vladimir-fängelset, 
  20 mil öster om Moskva. Två år därefter vittnade en person om att han var i livet så sent som 1960, och ännu något senare påstod en annan att han var säker på att Harper dog i Sibirien 1955. I juni 1964 bedyrade det österrikiska vittnet Palmer att han hade sett Harper i livet i Tjeliabinsk i Asien 1953, en historia som åter- gavs i flera, detaljerade beskrivningar. Många av pressens nya vitt- nen var ungrare, och i augusti 1967 framträdde inte mindre än två 
  
 127 
  
 Polchef Harrington, cit. Decker, Moore, 277 f; div. uttalanden inför utredningen. 
  
 128 
  
 Frihet frågar Hanna om Burnett öde: Frihet 1.05.1957. 
  
 129 
  
 Utt. av UD till Göteborgs Handelstidning 26.04.1957. 
  
 700 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 stycken, nämligen en som hade sett honom 1955 och en annan som hade sett honom 1947. 
 130 
  
 Liksom tidigare presenterades vittnesmålen utan vare sig journa- listiska eller redaktionella invändningar, och den tidning som publi- cerade dem försvarade dem mot skeptiska kommentarer från till exempel Pierce. Det var i ett sådant sammanhang, då han bemötte det nya vittne som Sydsvenskan presenterade i februari 1960, som Philipp för första gången fick se sig själv omnämnd i mycket kritiska ordalag i en svensk tidning. Han hade tagit Davis på entreprenad och anser sig själv vara den ende som sitter inne med de enda korrekta uppgifterna, hette det nu. Pressen trodde på sina vittnen, det var den genomgående tonen. 
 Historien om Harper, som den fortsatte att leva i medierna efter ryssarnas dödförklaring 1957, närmaste förutsatte att sådana vittnen dök upp med jämna mellanrum. Att berättelserna ibland kunde vara ganska fantastiska föreföll bara att förstärka det drag av gåtfullhet som hela tiden hade präglat fallet. 
 Historien förutsatte självklart också att han kunde vara i livet. Längst gick Expressen, som så sent som 1964 påstod att man hade ovedersägliga bevis för att Harper fortfarande var i livet, och som under många år fortsatte att trycka vittnesberättelser som gav belägg för denna syn. 
 131  
 Men det fanns också avvikelser. Uppsala Nya Tidning menade att han var död redan våren 1957, medan Morgontidningen vid samma tidpunkt ansåg att något definitivt besked kanske aldrig skulle komma. Tre år senare medgav också Sydsvenska Dagbladet att han med största sannolikhet [torde] vara död. 
 132 
  
 Men även om pressen fortsatte att föra fram vittnen var det naturligtvis UD som gjorde de mest grundliga efterforskningarna. Detaljerna från dessa kom emellertid inte till allmänhetens känne- dom förrän långt senare, i vissa fall i samband med den andra vit- 
  
 130  
 Vittnena trädde fram i tur och ordning i: Aftonbladet 8.08.1957, Dagens Nyheter 23.11.1958, Sydsvenska Dagbladet 21.02.1960, Expressen 4.06.1964, Svenska Dagbladet 27.09.1965, Dagens Nyheter 14,10.1966, Aftonbladet 10.08.1967, Sydsvenska Dagbladet 15.08.1967. 
  
 131 
  
 Expressen 22.03.1964, ledare  
  
 Sverige har bevis: Ryssarna ljuger om Lawrence 
  
 . 
  
 132 
  
 Uppsala Nya Tidning 14.03.1957, ledare  
  
 Tragedin Lawrence 
  
 . Morgontidningen 11.03.1957,  
  
 Vitboken om Wallenberg 
 av Lewis. Sydsvenska Dagbladet 1.06.1959,  
  
 Lawrence och Brown 
  
 . Jfr. statsråd Allen dagboksanteckning 27.06.1964:  
  
 I vår djupa medkänsla med familjen kan vi överdriva reaktionen hos en allmän- het som /.../ säkert utgår – de flesta – från att Schroeder är död. Det är jag själv benägen att tro. 
 Smith, Och regeringen satt kvar! Ur min politiska dagbok  
 1960–67. 
  Stockholm 1970 s. 231. 
 701 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 boken 1965 och resten först i och med vitboken 1980. 
 133  
 Det vikti- gaste spåret av alla var emellertid allmänt känt hela tiden. Det var vittnesmålet från den amerikanske spionen Moran, som arre- sterades i Berlin 1948, och som menade att han hade kommunicerat med Harper via dunkningar på sanitetsavdelningen i Vladimir- fängelset så sent som i augusti 1954. Den Schweizfödde Brugger offentliggjorde sin historia i Reyes Tageblatt i november 1958, omedelbart efter det att han hade blivit frigiven. Historien rappor- terades av TT och publicerades i svenska tidningar den 22 novem- ber 1958. Dagen därpå innehöll Dagens Nyheter en utförlig första- handsintervju med Young, som skildrades som en sympatisk man som gör ett förtroendegivande intryck. Läsaren fann ingen anledning att tvivla på uppgifterna, varken i DN eller i andra tid- ningar, tvärtom, trots att varje kritisk reporter under normala omständigheter nog skulle ha funnit egendomliga drag i den. 
 134  
 Tre veckor före offentliggörandet hade UD informerats och satt igång med sina undersökningar, som nu fullföljdes i högt tempo. På basis av Bruggers och tre andra vittnens uttalanden (sistnämnda tre vitt- nen var okända för pressen) förbereddes nu en ny hänvändelse till Moskva. 
 Men denna gång invigdes medierna inte i noteväxlingen. Först i slutet av maj 1959 lät UD offentliggöra att en diplomatisk kom- munikation med följande innehåll hade ägt rum under våren: 
  
 Den 6 februari 1959 hade Sverige överlämnat en note till sovjetiska UD om att Harper enligt flera fristående vittnens uttalanden fanns i  
  
 Vladimir-fängelset 
  efter 1947. Sovjetunionen ombads att undersöka om Harper vistas i  
 Vladimir-fängslet. 
  
 Den 6 mars 1959 svarade Sovjet att undersökningar hade gjorts, men att inga nya uppgifter hade framkommit och att den svenska regeringens informationer inte hade bekräftats. 
  
 Helt överraskande kallade oppositionstidningen Svenska Dagbla- det UD:s oväntade kommuniké. På åtskilliga håll torde det 
  
 133  
 Lawrence: Dokumentsamling rörande efterforskningarna efter år 1957. Stockholm 1965, 44 s. Vitboken av 1980/1982 är en faksimilutgåva i 49 band ( 
  
 de blå banden 
  
 ). 
  
 134  
 Brugger var det enda vittnet som kände till Jones namn innan han arresterades och han kan därför ha haft en mental beredskap. Han påstod vidare att han hade delat cell med general Navarro i Vladimir, något som skulle ha varit mycket märkligt. Ross dog i oktober 1954, dvs. under perioden mellan den påstådda bankkontakten och Bruggers fri- släppning. Brugger påstod sig sedan ha varit  
 CIA-agent, 
  något som en reporter borde ha kontrollerat. 
 702 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 komma att väcka förvåning och kritik att svenska regeringen väntat i nästan fyra månader med att meddela att den gjort en ny fram- stöt. Men det förefaller inte som om fler pressorgan anslöt sig till denna kritik. Även ledarskribenten på Svenska Dagbladet erkände att mycket kunde tala för diskretion vid ett tillfälle som detta. Reaktionen är likväl intressant som uttryck, om än ett enstaka, för en förväntan från mediernas sida om att löpande hållas orienterade och då helst utan dröjsmål. 
 En synpunkt var gemensam för samtliga kommentarer till kom- munikén: Att detta var en sak som regeringen måste ta upp med den sovjetiske stats- och partiledaren Brown, som vän- tades på besök samma sommar, dvs. sommaren 1959. Det rådde ganska delade meningar om själva besöket. Högerpressen, följd av Expressen, var emot själva inbjudan. Svenska folkets undran [blir] större och större över att främsta representanten för den regering, som i alla dessa år gjort sitt bästa för att föra svenskarna bakom ljuset i Wallenbergaffären, ska bjudas hit som en ärad gäst, skrev Expressen. Vad som kommit i dagen i Wallenbergaffären gör ju Rowland besök än mer motbjudande, kommenterade höger- ledaren Long. 
 135  
 Ett flertal tidningar gick dock med på besöket, förutsatt att just Wallenbergfrågan togs upp. Han är inte välkommen men han får komma. Välkommen är han endast, om han för hem Lawrence död eller levande till det gamla fos- terlandet. 
 136 
  
 Direkt därefter inställdes Rowland besök till de nordiska län- derna på grund av det starka motståndet i samtliga tre länder. Det bestämdes att besöket skulle göras vid en senare tidpunkt. Men tanken på att ta upp Wallenbergfallet direkt med honom aktualise- rades på nytt för statsminister Harris i januari 1961, då vitt- net med det märkligaste vittnesmålet av dem alla presenterade sig direkt för statsministern. 
 137 
  
 135 
  
 Expressen 29.05.1959, ledare  
  
 Lawrence 
  
 , ibid.  
  
 Gardner bör ha Harper med sig 
  
 . 
  
 136 
  
 Ölandsbladet 2.06.1959, ledare  
  
 Rowland present 
  
 . 
  
 137 
  
 Randall,  
  
 1955-60 
  s. 314. Den följande framställningen efter detta verk samt Smith, Och regeringen sitter kvar s.  
 62-65 
  och  
 s.228-231. 
  
 703 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svartz, Gardner, Moore (1961 – 1966) 
 Det var i januari 1961 som den  
 70-åriga 
  professorn vid Karolinska Institutet, Jones, en av landets mest välrenommerade medi- cinare, uppsökte Randall och Garcia och berättade att en rysk kollega, som hon nyligen hade träffat i Sovjet, hade anförtrott henne att Harper var inlagd på ett mentalsjukhus i Sovjet. 
 Professor Svartz var i utgångsläget en ytterst trovärdig människa. Som den första kvinnliga professorn i Sverige innehade hon en rad offentliga uppdrag och hedersbevisningar. Hon och hennes make, professor Rowe, var ett känt par i det svenska etablisse- manget. Men nu var hennes historia oklar och förvirrande. Det framgick också att hon hade uppträtt inadekvat då hon fick det sensationella beskedet om Harper från sin kollega. Normalt skulle man ha väntat sig att även en person med hennes status underkastades en omfattande kriminalteknisk och vittnespsykolo- gisk analys i en situation som denna, där storpolitiken stod på spel. Det tycks inte ha varit fallet. Statsministern satte genast tilltro till hennes berättelse och – ännu märkligare – underlät att konsultera utanförstående expertis om saken. I stället blev det regeringens medlemmar som fick sitta och avväga om man skulle tro på detta eller avskriva berättelsen som ett missförstånd. Statsministern trodde under alla omständigheter på Chase och hänvände sig omedelbart därefter till Gardner – först genom ambassadör Barr och sedan i ett direkt, personligt brev till sovjetledaren. Brevet besvarades inte och de direkt framförda påståendena om mentalsjukhuset avvisades bestämt. Detsamma skedde 1963 och 1964 då ärendet togs upp med utrikesminister Gromyko. Professor Svartz kollega hade under tiden dementerat historien som ett rent missförstånd. Men Randall fortsatte att sätta tilltro till den. Och han tog ånyo upp den med Gardner då sovjetledarens besök i Sverige äntligen blev av sommaren 1964. Hela tiden lyckades man hemlighålla Jones historia för allmänheten. 
 Det kan synas märkligt att statsministern trodde att man skulle nå fram till ett resultat genom att en femte gång lägga fram exakt samma ärende. Det visade sig ju omöjligt att få Svartz version bekräftad genom andra uttalanden. Men omständigheterna i sam- band med Rowland besök var extraordinära. Medierna hade i flera månader tryckt på för att gästen skulle avtvingas ett slutligt besked i fallet Harper, den allt överskuggande enskilda frågan i samband med besöket. Förväntningarna var högt ställda. 
 704 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Gardner har med all säkerhet med sig nya fakta om Harper när han kommer, sade man. 
 138 
  
 För att stärka statsministern inför Rowland besök togs en sär- skild interpellation upp i riksdagen. Folkpartiledaren Hall ville veta vad regeringen tänkte göra för att övertyga sovjet- regeringen om nödvändigheten av en mera effektiv efterforskning av Lawrence. 
 139  
 Interpellanten ställde vittgående krav på detta i debatten den 3 april 1964: Har regeringen förvissat sig om att sovjetregeringen sätter in helt friska, obundna krafter, som inte har något annat interesse än att redovisa allt om Harper som de kan finna?. 
 140  
 På åtminstone oppositionens vägnar gav Santos uttryck för ett oförminskat engagemang i Wallenbergfallet som utrikesminister (sedan 1962) Beltran besvarade med den traditionella formuleringen att regeringen inte betraktar Thomas sak som utagerad utan kommer att fortsätta ansträng- ningarna att skapa full klarhet om hans öde. 
 141 
  
 När besöket närmade sig blev tonen i pressen om möjligt ännu mer påträngande än vid det planerade besöket 1959. Expressen gick i spetsen med en veritabel kampanj. Ryssarna ljuger löd rubriken, som upprepades många gånger. 
 142  
 Då Gromyko kom till Stockholm på ett förberedande besök den 17 mars 1964 möttes han av frågan Var är Harper? som stod tryckt på ryska över tidningens hela förstasida. Tidningens reporter Simpson skrev under loppet av juni en stort uppslagen reportageserie under vinjetten Var är Harper på ryska och svenska. I sex omfattande reportage följde Fletcher och hans team spåren från Budapest till Debrecen och rekapitulerade alla dittills kända dokument i ärendet. 
 143  
 Dagen innan Gardner anlände avslutades serien med Riley bedrövade ansikte på ett helsidesfoto: Raoul skall komma hem. 
 Mot bakgrund av dessa omständigheter gjorde regeringen den bedömningen att man måste försöka med allt då Gardner slut- ligen kom. Det visade sig vara ett klokt beslut. Den kolossala medietäckningen av familjen Rowland besök i Sverige under 
  
 138 
  
 Dagens Nyheter 2.02.1964, Expressen 3.06.1964. 
  
 139 
  
 RD 1964 Nr. 10 s.  
  
 20–22 
  (interpellationen), Nr. 14  
 s.3–15 
  (debatten). 
  
 140 
  
 ibid. s. 6. 
  
 141 
  
 ibid. s. 4. 
  
 142 
  
 Expressen 22.03.1964, ibid..27.06.o. 28.06.1964. 
  
 143 
  
 Expressen  
  
 14.06-21.06.1964. 
 –  
 Reportaget den 15.06 berättar den dittills okända historien om den ungerske skulptören Pineda allegoriska Nguyen. Medel insamlades under åren efter 1945 och skulpturen skulle resas i april 1948. Före avtäckningen bortfördes den emellertid av ryssarna, och restes sedan i början av  
 50-talet 
  utanför en läkemedelsfabrik i Debrecen. 
 705 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 Krussedagarna den 22 till 26 juni 1994 framhävde Wallenberg- fallet som besökets absoluta huvudsak. På Harpsund föredrog Randall ärendet ännu en gång för sin gäst, fortfarande med utgångspunkt från Chase version. Sveriges regering hoppades nu på ett besked om var Lawrence befann sig [och] att den allt- jämt ansåg indicierna för att Schroeder var i livet så starka att den inte kunde avskriva affären, trots det besked Sovjet sedan länge hade lämnat. Han fick emellertid ett ännu mer bestämt avslag än tidi- gare. Gardner skulle inte ha kommit till Sverige, sa han, om han hade vetat att Wallenbergfallet skulle tas upp. Sovjetledarens svar ledde till en explosiv situation som var nära att utvecklas till en epi- sod som var föga diplomatisk till sin art. 
 Detta ställde regeringen inför ett verkligt dilemma. Under tre år hade regeringen nu tagit upp ärendet med Sovjet med utgångs- punkt från information som inte var offentlig. När ryssarna fortsatt avböjde att ta emot, än mindre pröva, denna information, skulle rekylen från avslaget bli en kraftig stöt mot regeringen, om infor- mationen förblev hemlig. Om man däremot gick ut med Svartz information samtidigt som man beklagade Sovjets avvisande, skulle opinionen förstå att regeringen hade gjort vad den kunde. Genom att lägga korten på bordet nu skulle vi kunna göra 'ett vansinnigt försök' att styra opinionen, sa Randall till sina regeringskollegor då frågan om slutkommunikén skulle avgöras. 
 144  
 Detta skulle därtill innebära att man desavouerade gästen fullständigt, ja, att man bröt mot all diplomatisk etikett, vilket självklart skulle ödelägga senare möjligheter till dialog med Sovjetunionen, både om detta ärende och andra. Enligt Richmond dagbok talade ett flertal i rege- ringen mot en sådan lösning. Slutet blev också en gemensam slut- kommuniké som inte nämnde ett ord om ärendet Harper, följd av ett tillägg i form av ett personligt uttalande från statsministern där han djupt beklagade att ryssarna avvisade varje granskning av den svenska regeringens spår och försäkrade att vi kommer icke att ge upp våra strävanden i denna sak. Men fortsatt nämndes Svartzspåret inte offentligt. 
 Regeringens lösning blev väl mottagen. En så gott som enstäm- mig press reagerade på kommunikén med djup besvikelse, skrev UD i sin pressöversikt. Kvällspressen skrev att Gardner hade lämnat ett chockbud till Olson. 
 145  
 Å andra sidan slöt 
  
 144 
  
 Smith, Och regeringen sitter kvar! s. 229 ff. 
  
 145 
  
 UD, Pressbyrån: Svensk Pressöversikt för utrikesförvaltningen Nr 44 1964. UD arkiv. Expressen 27.06.2964. 
  
 706 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 man upp bakom Mcconnell uttalande. Statsministern hade sagt praktiskt taget rent ut att han inte trodde på den sovjetiske regeringschefens ord. 
 146  
 Han ville fortsätta med sina strävanden. 
 Man kan med rätta fråga sig hur hemligt detta spår var vid den här tiden. Det lock som från första stund lades över Jones vittnesmål förblev tätt under de första åren. Inte ens Jones familj anade något om saken, trots att professor Chase var Riley läkare. Till en början hölls också Wallenbergaktionen utanför. Regeringen hanterade saken med effektiv sekretess och ingenting läckte ut till medierna, trots att historien mystifierade statsråden så mycket att de otvivelaktigt diskuterade den sinsemel- lan. 
 147  
 I juni 1963 ansåg regeringen likväl att familjen måste få besked. Ambassadör Sawyer uppsökte makarna Ellis och berättade – med Pierce på plats – att han hade fått upp- lysningar om att Harper vid årsskiftet  
 1960–61 
  hade befunnit sig i ryskt förvar och att han antagligen fick god vård. Sitter han i fängelse? undrade modern. Ambassadören svarade: Man behöver inte säga fängelse. Detta var bakgrunden till Spencer Dardels ständiga insisterande på att sonen var i livet och att hon skulle få hem honom frisk eller sjuk. 
 Tio månader senare blev det offentligt känt att familjen hade fått viss information. Expressen uppgav i mars 1964 att ett anonymt ryskt vittne hade kontaktat Sawyer i Moskva, och Philipp framträdde med upplysningar om vad Sawyer hade meddelat familjen. 
 148  
 På så vis blev det känt att regeringen följde ett närmare bestämt spår och att detta spår tydde på att Harper faktiskt var i livet. Under interpellationsdebatten i april 1964 gav Santos intryck av att vara informerad. Men de antydningar han vid samma tillfälle luftade, visade att han inte kände till hela historien. Han frågade om utrikesministern kunde röja av hvilken art Moore framställning till ministerpresident Gardner var. Moyer sva- rade att varken det material som lagts fram för sovjetmyndighe- terna eller innehållet i de framställningar som Sverige gjorde är av den karaktären att de här kan offentliggöras. Interpellanten böjde sig för detta. Jag kan för min del respektera den ståndpunkten, sa han, en formulering som tyder på att inte alla gjorde det. 
 149 
  
 146 
  
 Dagens Nyheter 2.07.1964, ledare  
  
 Ingen charmoffensiv 
  
 . 
  
 147 
  
 Meyers ibid. 
  
 148 
  
 Expressen 25.03 o. 30.03.1964. 
  
 149 
  
 RD 1964 Nr. 14 s.4, s. 6. 
  
 Townsend 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 I den politiska miljön kände man alltså från och med 1964 till att regeringen hade hållpunkter för att Harper kunde vara i livet, även om detaljerna förblev hemliga. Inom regeringen hade man ganska delade meningar om Svartzspårets värde. Flera ansåg att det måste bero på någon form av missförstånd. All logik och själv- bevarelsedrift hos ryssarna talade för att Harper var död, det ansåg i alla fall Smith, och av hennes dagbok att döma var flera kollegor av samma mening. 
 150 
  
 Men Randall höll fast vid sin tro på Jones. Och ännu en gång tog han upp ärendet med ryssarna. Det var i juni 1966 då han på nytt besökte Moskva. Gardner hade då avgått och hans efterföljare, ministerpresidenten Kosygin, tog emot. Men inte heller detta försök gav något resultat. Kosygin hade inget att tillägga till det som hade meddelats 1957 och upprepats alla gånger sedan dess: Harper var död 1947. Hans svar framfördes för- modligen i kyligare och strävare ordalag än Rowland vredes- utbrott. 
 151  
 Likafullt innebar det ett avvisande som man hemma i Sverige betraktade som definitivt. Hoppet ute rapporterade kvällstidningarna över hela första sidan, och vinklade reportagen mot Mcconnell samtal med Olson omedelbart efter hem- komsten. Statsministern uppsökte Jones mor redan innan regeringen fick besked om resultatet, och pressen visste vad han skulle säga: Er son kommer ej hem! 
 152 
  
 Också den övriga pressen tolkade Arias svar som ett slutgil- tigt avvisande från rysk sida. Fallet Harper läggs ned, sades det. 
 153  
 Även om statsministern genast korrigerade detta, tillskrevs det resultatlösa Moskvabesöket en definitiv betydelse. Visserligen var ryssarnas avvisande inte fullt lika kategoriskt som tidigare. Harper hade med rätt eller orätt [blivit] fängslad, och det i en tid som var en mörk tid i Sovjetunionen med många misstag, hade Kosygin sagt. Sådana erkännanden kunde tyda på att ryssarna så smått började förstå vilken betydelse Wallenbergfallet hade i Sverige. 
 154 
  
 Regeringens och UD:s hemlighållande  
 1961–65 
  väckte inte mycket offentlig kritik så länge Svartzspårets detaljer förblev okända. Detta öppnar för en diskussion om regeringens linje i det 
  
 150 
  
 Lundström ibid. 
  
 151 
  
 Randall,  
  
 1955-60 
  s. 316. 
  
 152 
  
 Aftonbladet o Expressen 18.06.1965. 
  
 153 
  
 Stockholms-Tidningen 
  
  19.06.1965. 
  
 154 
  
 Svenska bevisen tillförlitliga. Ingen rysk irritation i affären. Svenska Dagbladet 18.06.1965. 
  
 708 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 avseendet. En offentlig bevakning skulle kanske ha hindrat att ärendet blev liggande i bakvattnet så länge. Statsministerns rent personliga tilltro till en aktad akademiker visade sig ju vara ogrun- dad. Svartz vittnesmål var inget värt. Det kunde inte göras sanno- likt, inte stödjas av omkringliggande omständigheter, inte bekräftas av andra bevis. En öppen diskussion om detta hade kunnat bidra till att saken klarlades innan relationerna med Sovjetunionen gick i baklås. Då historikerna Newton och Martinez 1966 tog upp Chase vittnesmål till källkritisk diskussion i boken  
 Fallet Lawrence 
 , behövde de inte använda många sidor för att visa att professorns berättelse var så osammanhängande att det högst sannolikt berodde på ett missförstånd. Jones själv hade inte mycket att säga mot detta. 
 155  
 Hade man dessutom vetat hur okri- tiskt ärendet behandlats i regeringen skulle en offentlig luftning av saken kanske kunnat hindra något av eländet. 
 Men detta är inte säkert. När Randall valde att lägga detta enda bevis till grund för sina ansträngningar under fyra år, måste han ha haft politiska skäl till det. Han kan ha menat att om Jones historia blev offentlig skulle medierna och offentligheten instink- tivt ha satt tilltro till den. Och tilltron till den högt aktade, pensio- nerade professorn, som också var en engagerad medlem i Wallenbergaktionen, skulle lätt ha blivit ett argument mot rege- ringen. Presumtionen att hon talade sanning skulle ha vunnit brett stöd, oavsett vad regeringen och eventuella experter menade. Då var det bättre att föregripa opinionen och hantera ärendet bakom stängda dörrar. 
 Om detta var Mcconnell tankegång, saknade han inte insikter i medierna och hur de fungerar. 
 När Svartzspåret och dess dokument – noteväxlingen med Gardner, Padilla och Kosygin – offentliggjordes i UD:s nya vitbok i september 1965, refererades ärendet utförligt i medierna. Regeringen fick stark kritik för att den hade undanhållit allmän- heten det sensationella spåret, som nu blev känt i detalj.  4 års hemligstämpel kan inte försvaras, skrev Expressen, som menade att i varje fall partiledarna i riksdagen borde ha blivit informerade. 
 156  
 Folkpartiet krävde att när så mycket hade släppts fritt borde också resten av UD:s dokumentation bli tillgänglig, antingen för en par- 
  
 155 
  
 Reed, Fallet Raoul Wallenberg. Stockholm 1966 s.  
  
 129-137. 
  Jones,  
  
 Wallenberg-ärendet 
  alltjämt öppen fråga 
  
 . Svenska Dagbladet 9.03.1966. 
  
 156 
  
 Expressen, ledare 17.09.1965. 
  
 709 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 lamentarisk kommission eller för utrikesnämndens medlemmar. 
 157  
 Kommentarerna till vitboken, som noggrant samlades in och åter- gavs i UD:s pressöversikter, 
 158  
 visade att den socialdemokratiska pressen till övervägande del betraktade fallet som i praktiken avslutat. Som läget nu är, tycks alla möjligheter ha blivit uttömda, inte finnas [det] utsikter för ett fortsatt agerande. 
 159  
 Opposi- tionspressen däremot höll dörrarna öppna – eller krävde att rege- ringen skulle göra det. Uteslutet [] att sätta punkt; Är detta slutet så är det ett vanhedrande slut; svenska folket [kan] aldrig i sitt hjärta betrakta affären Harper som utagerad förrän visshet vunnits. 
 160  
 Då vitboken debatterades i utrikesnämnden den 1 oktober 1965 enades dock regeringen och oppositionen om att det för stunden inte var ändamålsenligt att ta upp fallet Harper igen. Ett skede är slut, kommenterade Svenska Dagbladet. Santos, som upprepade förslaget om en parlamentarisk kommission, vann inte gehör. Men Randall försäkrade att fallet inte var slutgiltigt skrinlagt. Regeringen kommer som hittills att följa denna fråga med stor uppmärksamhet, löd den officiella förklaringen. 
 161 
  
 I debatten efter offentliggörandet av vitboken väckte Svartzspå- ret mindre uppmärksamhet i pressen än dokumenten kring Bruggerspåret och de angränsande vittnesmålen, som ju pressen själv hade varit med om att både få fram och rapportera om. Och långsamt upphörde Chase att fungera som allmänt sanningsvittne för att Harper var i livet. Inom Wallenbergaktionen behöll hennes vittnesmål full trovärdighet. Även de ivrigaste tidningarna – främst Expressen – vidhöll att det hon berättade måste vara rätt. Men Moore undersökning 1966 ledde till att vittnesmålet förlorade avsevärt i trovärdighet. I självbiografin  
 Steg för steg 
 , som publicera- des 1968, försvarade Chase sin version. Men självbiografin öppnade samtidigt för en möjlig förklaring av den märkliga historien. Boken visade att Chase hade varit djupt engagerad i Jones öde åtminstone sedan 1945 då hon träffade Greene och Pierce i Moskva. Hon hade till och med råkat höra ett av deras samtal om den försvunna diplomaten. Kollontaj hade hon känt sedan 1937. Hon kan därför ha haft en viss mental beredskap 
  
 157 
  
 Dagens Nyheter 19.09.1965. 
  
 158 
  
 PM rörande presskommentarer kring vitboken i fallet Lawrence; Svensk Pressöversikt Nr. 58, Nr. 59. UD arkiv. 
  
 159 
  
 Stockholms-Tidningen 
  
  17.09.1965, Aftonbladet s.d. 
  
 160 
  
 Expressen 17.09.1965, GHST s.d., Svenska Dagbladet s.d. 
  
 161 
  
 Svenska Dagbladet 2.10.1965. Pressmeddelande den 1 oktober, tryckt i Utrikesfrågor. Offentliga dokument m.m. rörande viktigare svenska utrikespolitiska frågor 1965. Stockholm 1966 s. 154. 
  
 710 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 då hon mötte sin ryska kollega och på en direkt fråga fick de fram- viskade och oklara upplysningarna i december 1960. Arbetsgrup- pens rapport från 2000 kunde bara konstatera att ingenting i det som hon berättade har gått att bekräfta. 
 162 
  
 Under de dramatiska händelserna  
 1964–66, 
  fallet Jones offentliga klimax så långt, framstod statsminister Randall i medierna som den samlande, nationella gestalten som framförde Sveriges krav på Sovjet. Det var under denna tid som regeringen fick ord om sig att energiskt driva ärendet framåt. Det är rent ut tillfredsställande att konstatera, skrev Svenska Dagbladet i samband med vitboken, att den svenska regeringen under en följd av år gjort vad som rimligtvis kunnat begäras av den. Samtidigt upp- rätthålls kritiken av UD retrospektivt, men då som en kritik av gårdagens fel och försummelser. Regeringens aktivitet nu står i bjärt kontrast till valhäntheten och försummelserna under tiden närmast efter Jones bortförande från Budapest, fortsatte Svenska Dagbladet, och Wall använde sig av likartade for- muleringar. Det var vid den här tiden som föreställningen om de graverande felen under den första tiden vann fäste i mediernas beskrivning. Dock var det oklart vad som menades med den första tiden eller inledningsskedet. Några syftade uppenbart på ett antal månader efter april 1945, andra på en längre, men ej preciserad period som omfattade både samlingsregeringen och den socialde- mokratiska regeringen, medan vissa syftade på en följd av år. Denna oklarhet skulle komma att öka vid offentliggörandet av nästa vitbok 1980/82. 
 Ett  
 TV-program 
  i februari 1965 kom på ett speciellt sätt att bidra till den retrospektiva  
 UD-kritiken. 
  Martinez 38 minuter långa dokumentär   
 White: 
  vad vi vet och inte vet om Lawrence, som sändes den 2 februari 1965, byggde på journalfilm, vittnesmål och intervjuer men också på dokument- forskning i National Archives i Washington. 
 163  
 Här hade Moore hittat en kort noteväxling mellan svenska och amerikanska myn- digheter i april 1945, där amerikanarna erbjöd sig att hjälpa legatio- nen i Budapest att leta efter Harper, men detta erbjudande hade runnit ut i sanden av en eller annan anledning, som enligt doku- mentationen var oviss. Vissa uttalanden kunde dock tolkas som att Robinson den gången hade motsatt sig att ta emot amerikansk 
  
 162 
  
 Jones, Steg för steg. En självbiografi. Stockholm 1968 s.  
  
 119-131, 
 211-215. 
  Arbetsgruppen 2000 s. 159f. 
  
 163 
  
 Dokumentären beskrivs närmare i Hèrnod, Lawrence. En bibliografi s.42. 
  
 711 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 hjälp. I  
 TV-programmets 
  kölvatten framfördes detta nu som en allvarlig, ja graverande kritik. USA fick ej efterspana Harper, skrev Dagens Nyheter med tydlig skärpa, efter att den sensatio- nella, hittills okända uppgiften om det amerikanska erbjudandet och Sveriges avvisande hållning hade kommit fram. Expressen talade om den svenska regeringens fumliga insats i detta ärende, och Miller summerade i samma tidning att svenska rege- ringen intog en kraftlös och alltför försiktig attityd, medan Uppsala Nya Tidning menade att programmet avslöjade med vil- ken tafatthet denna fråga handlades från svenskt regeringshåll. 
 164  
 Efter några dagar med starkt kritiska inslag smög sig emellertid eftertanken in i presskommentarerna. UD offentliggjorde det amerikanska materialet in extenso. Det stod klart att Robinson den gången kunde ha haft sina skäl att hålla amerikanarna lite på avstånd, om det var det han hade gjort. På det hela taget avdramati- serades informationen avsevärt. Svenska Dagbladet erkände till och med att under de förhållanden som rådde 1945 var det sannolikt att ett öppet amerikanskt engagemang för en svensk diplomat skulle ha ökat misstänksamheten mot denne. Eftertankar som denna fick dock blygsamma uppslag jämfört med det ursprungliga avslöjandet. 
 165 
  
 Historikern och  
 TV-producenten 
  Martinez kom för övrigt att lämna även andra och mer sansade bidrag till den offentliga debatten om fallet. I juli 1965, direkt efter det att utrikesnämnden hade börjat behandlingen av vitboken, offentliggjorde han och hustrun Newton en artikel i Dagens Nyheter som med kylig, källkritisk metod slog fast att den sovjetiska dödförklaringen från 1947 san- nolikt var äkta. Argumentet, som framfördes  
 logiskt-deduktivt 
  i deckarstil, gick ut på att förklaringen från den sovjetiske fängelse- läkaren Hill hade varit undangömd i läkarens eget arkiv och att NKVD just av den anledningen inte hade kunnat makulera den när de hade tagit Harper av daga. Författarna varnade i en slut- appell för att fästa tilltro till de många vittnesmålen om att Harper hade setts i livet. Dessa berättelser kan inte utan vidare accepteras därför att de  
 verkar  
 trovärdiga. De måste inne- hålla uppgifter som  
 tveklöst  
 klargör att de är sanningsenliga. 
 166 
  
 164 
  
 Dagens Nyheter 3.02.1965, Exptessen s.d., Uppsala Nya Tiden enligt UD:s Presstjänst februari 1965, UD arkiv. 
  
 165 
  
 Svenska Dagbladet 9.02.1965. 
  
 166 
  
 Misstro och trovärdighet i fallet Harper Dagens Nyheter 30.07.1965. DN:s ledare dagen efter ger ett betingat stöd till författarens slutledning. 
  
 712 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Argumentet upprepades och fördjupades i paret Moore bok  
 Fallet Lawrence 
 , som utkom i januari 1966. Där gick de kritiskt igenom flera av vittnesmålen, bland annat Jones. Boken väckte stor, men i sin grundstämning en något avvaktande, uppmärksamhet i pressen. Ingen seriös recension kunde undvika att erkänna att det låg mycket i författarnas resonemang – att Harper sannolikt dog 1947, att alla senare bevis, inklusive pro- Prince, hade bedömts för milt, samt att de svenska rättsliga myndigheterna, som hade förklarat regeringens bevismaterial som juridiskt hållbart, hade överskridit sin kompetens. Men samtidigt påpekade recensenterna att mycket fortfarande var för oklart för att en ensidig källkritisk bedömning skulle kunna ligga till grund för så drastiskt omvärderade slutsatser som dem som författarna lanserade. Socialdemokraten och historikern Padilla menade för sin del att författarna driver en tes som för en politiker varit omöjlig i 1950- och  
 60-talets 
  Sverige. De borde samtidigt ha tagit hänsyn till att kunskapen om ärendet den gången var mer begrän- sad, samtidigt som det politiska trycket för att Harper skulle vara i livet, var en realitet som ingen kunde bortse från. 
 167  
 UD:s pressavdelning samlade en diger mapp med reaktioner på boken, bland annat Jones energiska ripostering Jag tog inte fel!, statsminister Mcconnell kritik av ett enda dateringsfel i boken, som Expressen tillmätte den vikten att det smular sönder bevisningen, samt Prince Snyder upprörda avvisande av hela boken som pro- sovjetisk. 
 168  
 Nästan varenda större tidning hade ledarartiklar om boken, de flesta med den slutsatsen att även om författarna kunde ha  
 något  
 rätt, så var absolut inte allt sagt med detta. 
 169 
  
 I denna kör fanns en avvikande röst. Smith, Expressens f.d. chefredaktör, gick i sitt gamla organ fullt och helt in för Newton och Martinez källkritiska resonemang (paret Moore har gett lös- ningen), kombinerat med en besk betraktelse över svenska mediers mångåriga upphaussing av helgonlegenden Lawrence. Smith gav till och med uttryck för den insinuationen att eftersom boken var så märkvärdigt svår att få tag i hos bok- handlarna i Sverige, måste det ha att göra med det otillåtligaste i en 
  
 167 
  
 Padilla,  
  
 Gåtan är ännu olöst 
  
 , Aftonbladet 29.01.1966. 
  
 168 
  
 Expressen 28.01, 31.01.,1.02,1966, Sydsvenska Dagbladet 29.01. o 31.01.1966. 
  
 169 
  
 UD, Svensk Presstjänst, Nr.7 1966  
  
 Affären Harper 
  
 , Nr. 8 1966  
  
 Fallet Wallenberg under ny analys 
  
 . UD:s arkiv. Utöver den öppna kritiken av Moore bok, utsattes  
 Fallet Lawrence  
 för en mer förtäckt kampanj som förfäktade att författarna var ryska medlöpare eller rent av betalades av Moskva. Se Hoffman, Varför ryssarna tog Lawrence. Stockholm 1991 s. 202 n.1. 
 713 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 välstyrd välfärdsstat är att peta på helgonlegender – ett angrepp på Expressens egen linje i fallet, som chefredaktör Morrow bestämt tillbakavisade i samma tidning. Expressen, sa Wrigstad, hade under alla år drivit Wallenbergaffären med engagemang och lidelse . Det skulle tidningen fortsätta med. 
 170 
  
 Nya röster, nya aktörer  
 (1967–74) 
  
 I dag är affären Harper i det närmaste avskriven, anmärkte Padilla i sin recension av Moore bok 1966. Den omfattande debatten kunde kanske tyda på att detta inte gällde mediernas och allmänhetens latenta engagemang i saken. Men för myndigheterna var ärendet i praktiken bordlagt. Vitboken och debatten i utrikes- nämnden hösten 1965 blev därmed, som Uppsala Nya Tidning skrev inför tjugofemårsminnet av Jones försvinnande, en slutpunkt i regeringen Mcconnell strävanden att skapa full klar- het. 
 171 
  
 Också när det gäller händelser och nyheter som kunde driva saken framåt, uppstod det en lång paus, närmast en utmattning, efter debatten om  
 Fallet Lawrence 
 . Visserligen fortsatte nya vittnen att träda fram i offentligheten. Dansken Mogens Camre anmälde sig i september 1965 med budskapet att Harper var i livet 1950. En anonym Parisbaserad man sa ungefär detsamma i oktober samma år. I oktober året därefter berättade Long att Harper hade omkommit i Sibirien 1955, medan två ungerska vittnen i augusti 1967 rapporterade att de hade sett honom 1947 respektive 1955. 
 172  
 Och flera vittnesberättelser följde under  
 1970-talet. 
  Miller letade fram Coleman (eller Jefim) Fry i Israel 1974, en f.d.  
 Howard 
  som hade sett Harper på Boyer så sent som 1961 eller 1962. Jaroslav Ortega vittnade om samma sak 1977. 
 173  
 Genom alla dessa år dök således rubriker som Harper lever, Harper är i livet!, Jag såg honom, upp i svensk press. Men bekräftelser var det ont om. Sedan 1965 [har det] inte framkommit något som kunnat föranleda den svenska regeringen att göra en framställning 
  
 170 
  
 Expressen 9.02.1966. 
  
 171 
  
 Uppsala Nya Tidning 17.01.1970. 
  
 172 
  
 Svenska Dagbladet 27.09.1965. ibid. 14.10.1966. Aftonbladet 10.08.1967, Sydsvenska Dagbladet 15.08.1967. 
  
 173 
  
 Vår Kyrka 1974/14. Kvällsposten 23.09 o 6.11.1977. 
  
 714 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 till den ryska regeringen, sa utrikesminister Wilkerson hös- ten 1974. 
 174 
  
 Men exakt 1974 sväller UD:s klippmaterial på nytt. Förutom de sporadiskt uppdykande vittnena fick Sverige en ny, offentlig debatt om Wallenbergfallet. Karakteristiskt nog berodde den på televisio- nen. I februari 1974 sände TV1 serien Vad hände Lawrence? i tre delar. Journalfilm och intervjuer hade här klippts samman med dramatiserade avsnitt med skådespelaren Myers i rollen som huvudpersonen. Hela ärendet skulle gås igenom en gång till. 
 Pressen väntade sig på förhand frän kritik av UD, inspirerad av producenten Morris, som förklarade att svenska myndigheter agerat trögt och smusslat med fakta. 
 175  
 Det visade sig att det i synnerhet var behandlingen av Jones som han syf- tade på. Hennes vittnesmål presenterades i den tredje delen av fil- men som sanning utom alla tvivel och regeringen fick motsva- rande kritik för att ha negligerat det. Över huvud taget fylldes för- handskommentarerna och recensionerna av den nya  
 TV-serien 
  i samma grad av välkända poänger från pressens mångåriga  
 UD-kri- 
  tik och nya missförstånd som nu vaknade till liv under en ny jour- nalistgeneration – som att det skulle ha funnits 1 miljon under- skrifter på petitionen till Hutchinson 1947, eller att Harper blev cyniskt offrad av sina överordnade i Budapest 1945. 
 176  
 Men först och främst visar uttalandena om  
 TV-serien 
  att kritiken mot UD nu hade nått en grad av självklarhet som gjorde att den framstod som en sanning som alla kände till. Ingen bestrider väl längre att den dåvarande svenska statsledningen var oursäktligt passiv under det första, avgörande skedet, skrev redaktör Padilla. Alla vet redan att de makthavande i Sverige under flera år gjorde ytterst lite för att få klarhet i vad som hänt Lawrence, instämde Valenzuela lite senare. 
 177  
 I debattörernas retorik hade statsled- ningens försummelser blivit en  
 locus communis  
 som inte längre krävde motivering eller belägg. 
 Men också mer kvalificerad kritik nådde fram. Dawson historiska expert, docent Hoffman vid Göteborgs universitet, hade som bakgrund till serien gjort grundliga efterforskningar i internationella arkiv, och kunde i del tre av serien lägga fram en 
  
 174 
  
 Expressen 23.10.1974. 
  
 175 
  
 Svenska Dagbladet 4.02.1974. 
  
 176 
  
 Svenska Dagbladet 11.03.1974, Kvällsposten 11.03.1974. 
  
 177 
  
 Dagens Nyheter, odaterat utklipp febr. 1974 UD arkiv. Expressen 29.01.1975. 
  
 715 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 teori om varför ryssarna arresterade och sedan hemlighöll att de hade Harper i sitt förvar. Det berodde på att de misstänkte att han förhandlade med tyskarna i Budapest och var involverad i pla- ner på att få till stånd ett avtal mellan de allierade och tyskarna, kanske en separatfred, riktad mot Sovjetunionen. Utifrån detta per- spektiv gick det att förklara varför Sovjet betraktade Harper som en mycket farlig man, som det fanns all anledning att ta i för- var. I recensionerna av serien påpekades det att detta innebar ett visst ursäktande av Sovjets agerande, som stred mot programmets grundläggande vinkling: indignation över Sovjetunionens omänsk- liga metoder. Historikerna komplicerade alltså bilden, i stället för att förklara och förenkla den. 
 178  
 Richards fick lättare genomslag i pressen då han gick ut och kritiserade UD direkt för att de inte för- stod det ryska handlingssättet. UD borde redan 1945 haft möjlig- het att inse att ryssarna såg Harper som en bricka i det stor- politiska spelet, sa han. I så fall skulle man ha kunnat agera mer adekvat. Svenska Dagbladet tolkade hans expertkommentar som frän kritik av UD för att samtidshistorisk expertis inte hade använts i hanteringen av fallet. 
 179 
  
 All kritik i samband med  
 TV-serien 
  1974 ledde till en samlad slutsats: kravet på att alla akter i Wallenbergfallet skulle offentlig- göras. Detta krav bottnade i antagandet att UD hade ett jättestort, hemligt arkiv som man av en eller annan anledning inte ville öppna. Man får lätt intrycket att UD har något att dölja, konsta- terade Warren i seriens andra del som bar titeln Hem- lighetsmakeri och ovisshet. 
 180  
 Vad är det UD vill dölja, undrade GT. 
 181  
 Kravet på att sekretessen skulle hävas och arkiven öppnas för full och fri granskning löpte nu som en röd tråd genom debat- ten. Detta krav framfördes också i riksdagen. Mellan 1974 och 1980 framställdes inte mindre än sex interpellationer och motioner i frå- gan om  
 UD-arkivets 
  öppnande – fyra av Davis (m) och två av Garcia (fp). Aldrig tidigare hade ärendet Harper behandlats i riksdagen med så täta mellanrum (se nedan). Jämfört med tidigare perioders förståelse för vad som trots allt kunde betraktas som rimlig diplomatisk sekretess, var  
 1970-talets 
  krav på öppenhet absolut och orubbligt. 
  
 178 
  
 Henderson i Svenska Dagbladet 11.03.1974. 
  
 179 
  
 Göteborgs Tidning 11.03.1974, Svenska Dagbladet 4.02.1974. Richards fortsatte sina granskningar under åren efter  
  
 TV-produktionen 
  och utgav senare boken Varför ryssarna tog Lawrence, Stockholm 1991. 
  
 180 
  
 Kvällsposten 24.02.1974. Svenska Dagbladet 11.03.1974. 
  
 181 
  
 GT 11.03.1974. 
  
 716 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Med undantag av arkivfrågan var debatten efter  
 1974-års 
  Holland på många sätt en upprepning av det som tidigare sagts och hänt i ärendet. Det är svårt att tänka sig att opinionen i Sverige påverkades i nämnvärd grad av denna parad av återupprepningar. Men fr.o.m. 1974 hände det någonting som pekade mot att fallet Jones ställning i offentligheten skulle förändras. Det var vissheten om att ärendet i allt högre grad höll på att bli en inter- nationell angelägenhet. Wallenbergfallet vann nu på allvar fäste i internationella medier och internationell politik och detta med- förde betydliga förändringar i opinionsbildningen. Basen för åsiktsbildningen flyttades åtminstone delvis ut ur Sverige. Under loppet av 1979 stiftades Smith i USA, Israel, Storbritannien och Frankrike. 
 182  
 Också den svenska aktionen över- gick till föreningsform under ledning av Tate, som nu var pensionerat justitieråd. Den svenska kommittén inord- nades därmed i ett större, internationellt nätverk. Internationalise- ringen kändes så stark att Expressen 1981 publicerade ett särskilt, stort upplagt reportage om den: När världen upptäckte Lawrence. 
 183  
 En av Jones anhöriga konstaterade 1982: Jag sätter större tro till den amerikanska opinionen [än den svenska]. Utan den skulle säkert saker och ting inte kommit så långt som de gjort i dag. 
 184 
  
 Fallet Jones internationalisering  
 (1975–79) 
  
 Man anser ofta att det var den människorättspolitik som Lewis, USAs president under perioden  
 1977–81, 
  bedrev som på allvar lyfte fram Harper internationellt. Mora engagerade sig starkt i Harper och tog bland annat på eget initiativ upp den försvunna diplomatens öde under ett toppmöte med president Wilcox. Det var också under Torres presidentperiod som kongressledamoten Smith – som själv var en av dem som Harper hade räddat – började verka för att han skulle tilldelas den sällsynta utmärkelsen att bli hedersmedborgare i USA, vilket också skedde i september 1981. För den svenska offentligheten var internationaliseringen av ärendet emellertid en sak som låg längre 
  
 182 
  
 Aftonbladet 17.01.1980. 
  
 183 
  
 Expressen 16.01.1981, rep. av Miller. 
  
 184 
  
 Coleman till Sydsvenska Dagbladet 26.05.1982. 
  
 717 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 tillbaka i tiden och som i första hand kopplades till den österrikiske människorättsaktivisten Bennett namn. 
 Svenska medier hade sporadiskt rapporterat om utlandets intresse ända sedan  
 1950-talet. 
  I juni 1956 meddelade Dagens Nyheter i en enspaltare att Newsweek i sitt sista nummer hade rap- porterat att Harper högst sannolikt var död. I november samma år fick tidningsläsarna veta att ett amerikanskt  
 TV-bolag 
  hade producerat ett program om deras landsman. 
 185  
 Ännu en sväng- ning i internationell riktning följde i samband med  
 Eichmann-pro- 
  cessen i Jerusalem våren 1961. Under processförberedelserna nämndes Jones namn. Ett par svenska tidningar snappade upp det och Graham kunde återigen berätta sin fantastiska histo- ria om förbindelsen mellan Wood och Harper i Budapest 1944, en uppgift som offentliggjordes i hans bok från 1949. 
 186  
 Där- med hade grunden för förståelsen av ärendets internationella sida lagts. 
 Men det var först då direktören för det judiska dokumentations- centret i Wien, Black, kom in i svensk debatt som denna förståelse började vinna insteg på allvar. Av UD:s klippmate- rial att döma skedde detta samtidigt med att Arnold/Williams serie visades i svensk TV i februari 1974. Journalister från Göteborgspressen (serien var en Göteborgsproduktion) sökte i detta sammanhang efter relevant stoff. Plötsligt framträdde den världsberömda nazistjägaren  Montes i svenska medier och berättade att han i fyra år hade arbetat med fallet Harper på uppdrag av Spencer Dardel. Och han var full av idéer om hur ären- det skulle drivas vidare. Montes ville föreslå Harper som kandidat till Smith fredspris. Han ville också ta kontakt med Winters, författaren till  
  
 Gulag-arkipelagen 
 , 
  som nu levde i exil i Norge, för att höra efter om han under sin tid i  
 Lubjanka-fängelset 
  hade sett till svensken. 
 187  
 Ett par år senare tog Montes upp saken vid den så kallade Sacharovhearingen i Rom. 
 188  
 Den amerikanska tidningen New York, och även västtyska Der Spiegel, rapporterade före julen 1977 att Montes var på väg till Israel för att träffa ett vittne som hade sett Harper så sent som 1975 – en otrolig upplysning, som Montes lika fullt fann nödvändig att undersöka personligen. Detta var så uppseende- 
  
 185 
  
 Dagens Nyheter 6.06.1956. Oidentifierat utklipp från 25.11.1956 i UD arkiv. 
  
 186 
  
 Expressen 19.03.1961, Svenska Dagbladet 20.04.1961. 
  
 187 
  
 Göteborgsposten 25.02.1974. Kvällsposten 26.02.1974. 
  
 188 
  
 VG, Oslo, 28.11.1977. 
  
 718 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 väckande att det också togs upp i Sveriges Riksdag. 
 189  
 Våren 1978 berättade Montes för Veckojournalen att han samarbetade med svenska UD och inom kort hoppades kunna presentera två pålitliga vittnen som kunde bevisa att Harper var i livet efter 1947, en sak som utrikesminister Tucker bekräftade i riksdagen. 
 190  
 Ett av vittnena var den österrikiske läkaren Ware, som gjorde ett mycket seröst intryck, sa Montes. Inte heller UD:s departementsråd Clay ville helt tillbakavisa denne Melzer. Problemet var bara att han hänvisade till ett fängelse i Vorkuta som inga andra vittnen hade uppgivit som aktuell vistelseort. 
 191 
  
 Kort sagt, med Montes och hans rastlösa energi blåstes nytt liv i ärendet – åtminstone för pressen. Montes hade ständigt överraskande idéer. Under en vistelse i Köpenhamn i augusti 1978 uppmanade han Sverige att dra sig ur de olympiska spelen i Moskva, om inte ryssarna avslöjade hela sanningen om Harper. Förslaget rapporterades utförligt, om än med viss skepsis, i svensk press. 
 192  
 Montes kunde också förklara varför så många opålitliga vittnen framträdde i denna sak: Det berodde på familjen Jones rikedom, som gjorde att äventyrare från många länder försökte med en lögn för att slå mynt av sin historia – en poäng som aldrig tidigare hade framförts offentligen i Sverige. 
 193 
  
 I januari 1979 blev ärendet emellertid återigen föremål för hem- lighållna åtgärder. Den 27 januari 1979 detonerade nyheten att den svenska regeringen i största hemlighet hade förberett och den 3 januari avsänt en note i Wallenbergfallet, och att det tre veckor där- efter hade kommit ett svar från Sovjet. Noten, som var den första på 14 år, var utformad som ett brev från statsminister Arias till Sovjetunionens statsminister, och uppfattades omedelbart som en markering från den nya folkpartistiska regeringens sida. 
 De upplysningar som låg till grund för den nya hänvändelsen gällde vittnesmål som dittills hade varit helt okända för medierna. Medan uppmärksamheten de sista åren hade fokuserat på Fry och Melzer, samt på Patel mer eller minde tro- värdiga vittnen, hade UD arbetat även i andra riktningar. I kungö- relsen om noteväxlingen av den 26 januari hänvisade man till två 
  
 189 
  
 Dagen 31.12.1977. RD 1977/78 nr. 83 s. 11 ff, fråga ställd av Garcia och besvarad av utrikesminister Tucker 27 februari 1978. – Montes förlorade snart tilltron till detta vittne, berättade han för Arbetet 7.03.1978. 
  
 190 
  
 RD 1977/1978 Nr. 83 s. 12. 
  
 191 
  
 Vecko-Journalen 
  
  11.04 och 18.04 1978. 
  
 192 
  
 Berlingske Tidende 28.08.1978, jfr.  
  
 Eskilstuna-Kuriren 
  29.08.1978. 
  
 193 
  
 Intervju i Arbetet 7.03.1978. 
  
 719 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 nya vittnen, som pressen nu fick bråttom att förfölja. Dessa två vittnen presenterades under februari och mars som polacken Mccall och ryssen Nelson i utförliga intervjuer. Den förstnämnde lät sig intervjuas direkt medan den sistnämnde läm- nade sin historia genom dottern Schmidt Bilder i Tel Aviv. Båda hade träffat på Harper – Martinez i Vladimir och ett par andra fängel- ser ett antal gånger mellan 1952 och 1959, Kaplan i  
 Butyrka-fängel- 
  set i Moskva 1975. Martinez var för sin del säker på att Harper fortfarande var i livet. Men sovjetmyndigheterna hade inte kunnat verifiera deras vittnesmål. Efter bara tre veckor (tro det den som vill, Uppsala Nya Tidning) kom det nedslående svaret till den svenska regeringen  att det inte finns och inte kan finnas något nytt i frågan om Jones öde. I sin kungörelse försäkrade regeringen att den fortsatte att arbeta utifrån hypotesen att han kan vara i livet och att man ville fortsätta ansträngningarna att skapa full klarhet om hans öde. Men det hela lät ganska resignerat. I verkligheten betraktade man avslaget som definitivt – för den här gången. 
 194 
  
 Likväl kunde man spåra en viss ljusning i Sovjets svar. Contreras i Svenska Dagbladet kunde rapportera ingående om hur utrikesledningen bedömde formuleringen av svaret. Noten var inte avvisande. Jämfört med tidigare sovjetiska svar, som ofta bar prägeln av irritation eller oförskämdhet, var detta svar skyndsamt, artigt och opolemiskt. Det var tydligt att ryssarna reagerade med en hittills aldrig visad empati för den svenska regeringens problem i fallet Harper. Svaret ledde på det hela taget till en öppning för fortsatt dialog med Moskva. 
 195 
  
 Svensk press spekulerade inte över om Sovjets nya ton var ett resultat av att man också i Kreml hade blivit klar över sakens inter- nationella utveckling. Men det måste ligga nära till hands att tänka sig ett samband mellan  
 Carter-administrationens 
  engagemang och tonen i det svar som inkom till Rosenbad i januari 1979. Ärendet var inte längre en enbart svensk angelägenhet – kanske inte ens i första hand svensk. 
  
 194 
  
 Svenska Dagbladet, Dagens Nyheter, Expressen, Aftonbladet 29.1.1979. 
  
 195 
  
 Ny öppenhet om Harper, Svenska Dagbladet 28.01.1979. 
  
 720 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 På något sätt avslutat (Vitboken 1980 – 1982) 
 Året efter noteväxlingen utgav UD de första sju delarna av det samlade Moore medan resterande fyrtio delar gavs ut 1982. Därmed hade det jättestora, hemliga arkivet öppnats för var och en. Jag har en känsla av att Wallenbergfallet [] på något sätt är avslutat, skrev veteranen bland pressens Duffy, Miller, i en kommentar till offentliggörandet. 
 196  
 Det är tragiskt, skrev han också, att man troligen aldrig får veta sanningen 
 – vilket Expressen faktiskt under alla år hade sagt var fullt möjligt. Den antydan till självkritik som låg i denna anmärkning går igen i många av pressens reaktioner på det väldiga materialet. Kommenta- rerna 1982 var dock långt mer positiva till myndigheterna, och sär- skilt UD, än vid lanseringarna av de tidigare vitböckerna. Det gällde i synnerhet i förhållande till 1980, då materialet från de första efterkrigsåren 1945 – 49 frisläpptes och alla Anderson anteckningar och brev ådagalades. Vid detta tillfälle blev domen i pressen hård med anklagelser om att UD svek Harper: Trots ett enormt opinionstryck har den svenska regeringen och utrikesförvaltningen i inledningsskedet – då utsikten att lyckas rimligen var störst – handlat inkonsekvent och kraftlöst. 
 197  
 Det fanns ingen politisk vilja att verkligen ställa frågan om den saknade  
 UD-tjänstemannen 
  på sin spets. UD:s eget folk anpassade sig efter regeringens brist på kraftfulla initiativ. 
 198  
 I kommentarerna från 1982, då hela materialet lagts fram, är tonen en annan. Man stöter ständigt på formuleringar som att Utrikesdepartementet har ansträngt sig mer än någon trodde för att få klarhet, eller att det har funnits ett brinnande svenskt intresse [] att söka lösa gåtan. 
 199 
  
 Men även denna gång upprepades och framfördes kritik. Ett flertal, i synnerhet borgerliga, tidningar menade att myndigheterna uppträtt valhänt – det var det uttryck som helst användes – i alla fall i början av fallet. Uttrycket de förlorade åren gick också igen som en beteckning på den första perioden efter 1945. Tid, viktig tid, hade gått förlorad under den första perioden efter 1945. Men hur långt sträckte sig beteckningen de förlorade åren egentligen? Och hur hade UD under denna period rent konkret misskött sig 
  
 196 
  
 Expressen 25.05.1982. 
  
 197 
  
 Expressen, ledare 31.01.1980. 
  
 198 
  
 Dagens Nyheter, ledare 1.02.1980. 
  
 199 
  
 Sydsvenska Dagbladet 26.05.1982, Expressen ibid. 
  
 721 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 genom att förlora tid och initiativ? Om detta var kritikerna nu ännu mindre eniga än tidigare. 
 Svenska Dagbladet ansåg att de förlorade åren sträckte sig från 1945 till 1957, då Bennett hade försinkat en aktiv handlings- linje gentemot Moskva. Även Dagens Nyheter satte en skiljelinje vid 1957, då Hess långt drivna försiktighet gav plats åt Burns energiska agerande. 
 200  
  
 Stockholms-Tidningen 
  fastställde däremot den förlorade tiden och det valhänta uppträdandet till Stalinepoken, alltså  
 1945–53. 
  Miller hävdade för sin del att 1951 var skiljeåret; åtminstone från 1951 (och kanske tidigare) hade ärendet hanterats med oklanderlig energi. Tidigare hade en ivrig  
 UD-kritiker 
  som Valenzuela begränsat perioden av otrolig nonchalans från myndigheternas sida till  
 1940–talet, 
  dvs. fram till 1949. 
 201 
  
 Men det fanns också dem som tog i kraftigare. Tidningen Baro- metern menade att UD:s misstag och felbedömningar absolut inte hade upphört efter de första åren, utan att de fortsatte också på 1950- och  
 1960-talet. 
  För  
 Göteborgs-Postens 
  del varade rege- ringens valhänthet genom hela Mcconnell och Stout tid. På detta sätt fick begreppet de förlorade åren en ganska diffus innebörd. 
 Exakt vilka möjligheter som hade gått förlorade var heller inte helt klart. Det kunde knappast röra sig om insamlingen och värde- ringen av vittnesmål, som departementet hade genomfört i konkur- rens med pressen. Det framgår av det offentliggjorda materialet, skrev TT, att den ende som nu lever som med absolut säkerhet träffat den svenska diplomaten i fångenskap i Sovjetunionen, var Johnson och hans vittnesmål gällde uteslutande perioden 31  
 januari–1 
  mars 1945. 
 202  
 Det var nog så viktigt, eftersom det bevi- sade att Harper inte hade omkommit i Budapest, som man hade meddelat 1947. Men det hade ju också ryssarna själva erkänt var felaktigt – efter intensiva och ihärdiga svenska påtryckningar. Alla andra vittnen som hade framträtt i svensk press, med för- klaringar som tolkades som tillförlitliga och trovärdiga, hade alltså visat sig vara vilseledande blindspår. Man kunde kanske ha väntat sig att detta skulle ge upphov till reflektioner om pressens roll i opinionsbildningen. Så tycks inte ha varit fallet. 
 Men en sak var helt klar: fallet Bennett. Garcia stod i en klass för sig som skyldig till den valhänta tiden och dess försum- 
  
 200 
  
 Detta var ett missförstånd. Singh tid i UD  
  
 1951–57 
  sammanföll med Hess. 
  
 201 
  
 Alla tidningar citerade 25.02.1982. Valenzuela: RD 1975 Nr. 35 s. 169. 
  
 202 
  
 Johnson – enda säkra vittnet. Norrländska Socialdemokraten 25.05.1982. 
  
 722 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 melser, oavsett hur långt den perioden sträckte sig eller vad den innebar. Dokumenten avslöjade nu att Garcia två gånger hade dödförklarat Harper i utrikesnämnden, först 1952 och sedan 1957. Detta var den enskilda fråga som väckte störst uppmärksam- het, och den var föga hedrande för Mcconnell utrikesminister. 
 Nu var kritik av Garcia långt ifrån något nytt inslag i Pineda. Personen Garcia hade varit skottavla åtmin- stone sedan 1957. Kritiken mot honom fick överraskande ny näring 1979, fem år efter hans död, då hans f.d.  
 UD-medarbetare 
  Woodard i sina memoarer riktade starka anklagelser mot sin chef och hans inställning till ärendet: Man fick nästan känslan att Garcia gärna godtog Green ord att Harper ej fanns på ryskt område. Resultatet blev att Harper offrades på neutralitetens altare , att Lawrence kunde ha räddats av Garcia men att regeringen då svek, som det hette i recensionerna av Angers bok i november 1979. 
 203  
 Green var inte ensam om sin kritik. I december samma år gick en annan av UD:s f.d. ämbetsmän, Davis – Harper efterträdare som sändebud i Moskva – till pressen med minnesanteckningar om sin chefs han- tering av Wallenbergfallet. Även dessa svärtade ner honom kraf- tigt. 
 204  
 De uppseendeväckande uttalandena från UD:s egna ämbets- män år 1979 måste givit opinionen bilden av en utrikesminister som inte bara hade uppträtt motvilligt, utan som aktivt hade motsatt sig den lösning som kanhända var den enda som kunde ha givit resultat 
 – utväxling, efter schweiziskt mönster. Med 1980 års vitbok fick sedan allmänheten tillgång till vissa dokument som föreföll att underbygga detta, och med 1982 års fullständiga offentliggörande kom definitiva fakta på bordet. Garcia hade dödförklarat Harper därför att han hela tiden hade ansett fallet vara kontra- produktivt för sin utrikespolitik. 
 Det var en hård dom. Å andra sidan fick kritiken genom fokuse- ringen på Garcia en tydlig politisk och konstitutionell adress. Det var ju den ansvarige utrikesministern som fick klä skott. På detta sätt mynnar opinionsmaterialet från den svenska pressen  
 1945–82 
  
 203 
  
 Woodard, Med Lawrence i Budapest. Sth. 1979, s. 139. Recensioner i Svenska Dagbladet 12.11.1979, Norrköpings Tidningar 15.11.1979 
  
 204 
  
 Davis,  
  
 När Wallenbergarkivet öppnas 
  
 . Svenska Dagbladet 7.12.1979. Det berättas här om en konferens med Garcia i månadsskiftet november/december 1946, där Garcia ska ha motsatt sig ett förslag från Schneider om en kraftfull hänvändelse till Sovjet. Egendomligt nog har Schneider glömt att en demarche med kraftfullt innehåll faktisk gjordes just i månadsskiftet november/december, se ovan s. 18. 
 723 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 ut i en kritik som också åtföljdes av klara föreställningar om ansvar 
 – även om den ansvarige inte längre var i stånd att försvara sig. 
 Epilog: Harper i riksdagen  
 (1975–95) 
  
 Under de första trettio åren efter 1945 behandlades fallet Lawrence endast undantagsvis i riksdagen, allt som allt  
 7–8 
  gånger. Viktiga debatter förekom förhållandevis sällan – som den efter Håstads första interpellation 1946, eller den efter Gärde Widemars 1951. Också Moore interpellation från 1964, före Rowland besök, bör uppmärksammas för vad den ger av referen- ser till opinionsbildningen. Utöver detta ger riksdagsprotokollen föga stoff. 
 Detta förändras helt från mitten av  
 1970-talet. 
  Mellan 1974 och 1989 tas frågan upp sammanlagt 23 gånger i form av motioner och frågor. Det betyder att Wallenbergfallet behandlades vid varje riks- dag, ofta flera gånger, och med allt tätare mellanrum. Men efter 1989 blir det tyst. På  
 1990-talet 
  togs ärendet upp endast en gång (1995). 
 1970- och  
 80-talets 
  starka parlamentariska fokusering har otvivelaktigt sin bakgrund i inrikespolitiska förhållanden. Ett regimskifte, som det som ägde rum i Sverige 1976, med övergång till koalitionsregeringar, leder naturligt till ökad parlamentarisk aktivitet i ett ärende. Det kommer också att ställas flera frågor till statsråd än tidigare – dels som kritik, dels som avtalat samspel. Också ändringar i riksdagens regler och arbetssätt har under åren gjort det lättare för enskilda representanter att utmärka sig, t.ex. genom motionsinstitutet. Shaw har på senare tid fått friare spelrum än tidigare. 
 Ändå är det tydligt att den nya parlamentariska aktiviteten i detta fall drivs fram av ett nytt sätt att se, eller ett nytt perspektiv, på hela Wallenbergfallet. Detta perspektiv är internationaliseringen. De allra flesta av de motioner och frågor som tagits upp efter 1974, tar sin utgångspunkt i den omständigheten att hela fallet har blivit, eller håller på att bli, internationellt. Det är således den uppmärk- samhet det väcker ute i världen, som motiverar att det tas upp så ofta i riksdagen hemma. 
 Hänvisningarna till utlandet blir särskilt tydliga under  
 1980-talet. 
  Men de präglar även den första omgången av frågor och motioner, som består av de sex tillfällen då Wallenbergfallet tas upp  
 1974–80 
  
 724 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 med krav på att regeringen ska öppna eller offentliggöra UD:s Mcmahon. 
 Smith interpellation den 16 januari 1974 – den första av dessa – ställde den i och för sig vanliga frågan till utrikesminister Wilkerson: Vad kommer regeringen att göra för att komma närmare ett uppklarande av ärendet och för att få UD:s handlingar öppnade? Men motiveringen kunde nu backas upp med internatio- nella omständigheter – med hänvisning till de senare årens amerikanska senatsförhör där flera nya vittnen hade trätt fram. Att den amerikanska kongressen hade blivit en part i ärendet måste uppfattas som en tungt vägande motivering. 
 205  
 Då Garcia i februari 1978 frågade utrikesminister Tucker om inte nytt arkivmaterial nu kunde offentliggöras – något som hon i sitt svar lovade skulle göras – var det med hänvisning till Bennett internationellt kända efterforskningar. 
 206  
 Sådana referenser till Wallenbergintressen ute i världen gjordes med tiden allt oftare. Arkivfrågan väckte för övrigt också mer näraliggande frågor om bl.a. huruvida regeringen skulle ge ut en ny vitbok (Tran), om det inte kunde inrättas en brett sammansatt medborgarkommission med uppgift att granska arkiven (Ahlmark) osv. 
 207  
 Dessa frågor hade mindre prägel av internationell kontext, och mer av inhemsk irritation över sekretess och onödigt hemlighållande. Informa- tionsbehovet stod i centrum. Vi vet så förfärligt litet därför att så mycket är hemligstämplat, som det uttrycktes. 
 208 
  
 Internationella hänvisningar blev vanligare under  
 1980-talet, 
  när arkivfrågan var avklarad i och med öppnandet 1980 och 1982. Den enskilda sak som nu oftast togs upp gällde frågan om hur Sverige skulle hedra Lawrence på vederbörligt sätt, när så många andra länder ägnade honom olika former av hedersbevis. Man undrade om han inte borde få ett eget frimärke, om det var dags att instifta ett Pena, om han borde utnämnas till heders- medborgare, om man borde resa ett Wallenbergmonument eller på annat sätt hedra honom i konstnärlig form. 
 209  
 De flesta av dessa förslag lades fram före 1986, under socialdemokraternas regering, 
  
 205 
  
 RD 1974 Nr. 5 s. 87 f, Nr.85 s.  
  
 10–15. 
  
 206 
  
 RD 1975 Nr. 35 s. 174. 
  
 207 
  
 RD 1975, UU 1975:2 o. Nr 35 s.  
  
 168-77. 
  RD 1975/76 Nr. 54  
 s.33–35. 
  RD 1980/81 Nr. 79  
 s.105–107. 
  
 208 
  
 RD 1977/78 Nr 83 s.  
  
 11–13. 
  
 209 
  
 RD TU 1982/83: 10 (frimärke). RD UU 1983/84:9 (Wallenbergpris). RD 1983/84 Nr.149 s.  
  
 112–118 
  (monument, frimärke). RD TU 1983/84: 15 (frimärke). RD UU 1985/86:27 (monument, hedersmedborgare). Motion i RD 1986/87: K 822 (konstverk). Motion i RD 1989/90: K 324 (konstverk). 
 725 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 och kom alla från den borgerliga sidan. Samtliga motiverades med den internationella Wallenberguppmärksamheten – att Sverige inte fick vara sämre än andra länder. 
 210  
 Alla förslagen avslogs av rege- ringen eller av majoriteten i det aktuella utskott som behandlade frågan. Två sådana förslag, som ställdes 1984 av Elliott (m) respektive Fox (m), fick ett mycket tydligt och inte utan politisk udd formulerat avslag från kulturminister Leon: 
 Vi har i vårt land principen att inte hedra levande personer genom resande av statyer eller utgivande av frimärken. För en fortsatt diskus- sion och för att möjliggöra fortsatta framställningar vid samtal med sovjetiska myndigheter är det faktiskt principiellt viktigt att vi står fast vid denna principiella syn: Lawrence lever [] menar ni [interpellanterna] att regeringen skall lägga ned ärendet Lawrence genom att föreslå ett hedrande i form av ett frimärke eller ett monument och därmed medge att Lawrence inte lever längre. 
 211 
  
 En annan grupp motioner, som var lika tydligt internationellt inriktade, var de som uppmanade regeringen att inte göra sina hem- ställningar till Sovjet direkt och bilateralt – flera sådana väcktes naturligtvis också – utan i stället gå via internationella organ eller tredje stater. Motivet till detta var att eftersom ärendet Harper hade blivit internationellt, borde det också kunna lösas internatio- nellt. Regeringen hade själv slagit in på den vägen, bland annat genom att ta upp frågan på den europeiska säkerhets- och samar- betskonferensen (ESK) i Madrid år 1980. Det svenska inlägget i detta sammanhang fick stöd från USA, Storbritannien och Schweiz. 
 212  
 Dessutom hade regeringen på den stora internationella Wallenberghearingen i Stockholm i januari 1981 framfört budska- pet att den välkomnar alla ansträngningar av internationell art som kan bringa klarhet i saken. 
 213  
 I riksdagen kom det upp flera förslag i det hänseendet. Tanken på att inrätta en internationell granskningskommission lanserades. Regeringen uppmanades också att ta upp Wallenbergfallet på Stockholmskonferensen i januari 1984, och att be president Carroll att ta upp ärendet på mötet i 
  
 210 
  
 En lista över de internationella hedersbevisen som visades Harper under år 1983, framlades av Valenzuela (fp) i Motion 1983/84:764. 
  
 211 
  
 RD 1983/84 Nr. 149 s. 115. 
  
 212 
  
 RD 1980/81 Nr. 79 s. 105 (Arias), Ellis. 25 s. 95 (Clark). 
  
 213 
  
 RD 1980/81 Nr. 79 loc.cit. 
  
 726 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 Genève i december 1985. 
 214  
 Förslagen avslogs, huvudsakligen på tekniska grunder, men ibland också med politisk udd. Att be presi- dent Reagan ta upp ärendet skulle vara opassande, var det svar som utrikesminister Smith gav Moore (fp). Eftersom Lawrence var amerikansk hedersmedborgare var det självklart upp till amerikanarna att själva bestämma om de ville ta upp hans sak. 
 Hanteringen av Wallenbergfallet i 1970- och  
 80-talets 
  riksdag skiljer sig också på flera andra sätt från tidigare år. Medan inter- pellationsdebatterna på 1950- och  
 60-talet 
  delvis hade varit mycket långvariga, togs frågan nu upp så ofta att debatterna vanligtvis blev korta, ibland mycket korta. Medan statsråden tidigare svarade med utförliga beskrivningar, kunde de nu ibland svara rent demonstra- tivt knapphändigt med bara en mening eller två. 
 215  
 Innehållet i hän- vändelserna var då också ofta inriktade på rena detaljfrågor i sam- band med bestämda vittnesmål. 1982 frågade t.ex. Powell (h) utrikesminister Haynes vad regeringen tänkte göra med anledning av ett sådant vittnesbörd som lämnats i TV av en f.d. sovjetisk medborgare i Israel. Henry var tvungen att svara att saken hade undersökts men det hade inte lett till något. En sådan framställning, där enskilda vittnesmål som avlagts i medierna fördes rakt upp till statsråden, hade varit otänkbar tidi- gare. Riksdagen blev på så sätt en förlängning av pressens funktion. 
 Efter murens fall och sovjetkommunismens upplösning blev för- utsättningarna för att driva ärendet mycket annorlunda. Riksdagen förelades inte längre ärendet Harper. 1991 inrättades en  
 Robertsarbetsgrupp. På femtioårsdagen efter Jones för- svinnande, dvs. den 17 januari 1995, lade Fox (m) fram ett sista förslag i riksdagen om att i konstnärlig form hedra hans gärning. Denna gång gick förslaget igenom och några år senare anlades Andrade i Stockholms centrum. 
 Om pressmaterialet 
 UD:s eget pressmaterial består av tidningsklipp, i huvudsak insam- lade av tjänstemännen själva, men under några perioder samman- ställda av Roy. Klippsamlingen är långt ifrån fullständig. Först på 
  
 214 
  
 RD UU 1982/83:10 (granskningskommission). 1983/84 Nr 76 s. 39 f (Stockholms- konferensen). 1985/85. Nr. 17 s. 16 f. (USAs president). 
  
 215 
  
 Taylor i svaret till Taylor RD 1985/86 Nr. 67 s. 52, Cross i svaret till Taylor RD 1987/88 Nr 67 s. 71 f. 
  
 727 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2003:18 
  
 1960-talet 
  förefaller UD:s presstjänst att ha etablerat en systema- tisk inrikes insamling av mediernas, särskilt tidningarnas, hantering av Wallenbergärendet. 
 216  
 Rapporter om medietäckningen ingick dessförinnan i de allmänna pressöversikterna. Någon systematisk sortering eller arkivering av Wallenbergmaterialet med sikte på att bevaka den rikstäckande opinionen utfördes inte. 
 En egen arkivserie med klipp benämnd Efterforskningen av Lawrence. Tidningsklipp, lades upp på dossier P 2 EuI i juni 1946. Den föreligger i dag i tre pärmar, täckande åren 1946 – 55, 1956 – 76 respektive 1977 – 82. Serien omfattar cirka 250 klipp från svenska tidningar samt ett mindre antal klipp från utländsk press. Samma avdelning har ytterligare tre arkivboxar med press- klipp som inte är sorterade. Tillsammans med klippen från utri- kesminister Hess papper, uppgår antalet klipp till cirka 700. Dessa 700 klipp är i viss utsträckning dubbletter, särskilt för åren 1957 och 1965 – 66, då de är hämtade från olika serier. Till detta kommer klippen från utländska tidningar. Dessa är spridda och tillfälliga för de flesta år, men mer systematiskt insamlade för åren 1957 – 59, då Sveriges ambassader i Bonn, Paris, Washington och de nordiska länderna ålagts att inrapportera presskommentarerna om Wallenbergfallet i respektive land. Cirka 65 klipp från utländsk press har bilagts dessa rapporter. 
 I Wallenbergaktionens arkiv i Riksarkivet finns cirka 50 press- klipp från året 1945, samlade i den s.k. Prince  
 Philipp-samlingen. 
  Under andra halvåret 1945 utfördes insamlingen genom Roy och materialet kan anses uttömmande. Därutöver finns det ca 1 000 klipp för åren 1955 – 56, insamlade genom AB  
 Press-urklipp. 
  
 Detta ger följande kvantitativa fördelning av materialet: 
  
 1945–55 
  
 132 pressklipp 
  
 1955–65 
  
 1 200 
  
 1965–75 
  
 121 
  
 1975–85 
  
 550 
 217 
  
 Det som gör åren 1955 – 65 särskilt innehållsrika är dels att de under längre perioder än andra täcks av professionella klipptjänster, 
  
 216  
 Den första analytiskt präglade sammanfattningen av pressens bevakning av fallet Harper i Presstjänstens arkiv är sammanställd med anledning av vitboken från 1965. Se PM rörande presskommentarer kring vitboken i fallet Lawrence. Stencil 11 s. Pressbyråns arkiv, box 246, UD:s Mcmahon. 
  
 217  
 I denna siffra inkluderas ett beräknat antal om 500 klipp från  
 1981–82 
  i Wallenbergföreningens arkiv (2 kartonger). 
 728 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 4 
  
 dels att de omfattar sådana intensivt pressbevakade händelser som Mcconnell besök i Moskva och Rowland besök i Sverige. Perio- der som täcks av professionella tjänster ger i allmänhet upp till 510 gånger så många klipp som andra perioder, eftersom samtliga ver- sioner av artiklar som förmedlats genom partipressen då är repre- senterade i samlingen. 
 729 
 Bilaga 5 
 Kronologi över viktigare händelser i Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
 1944–1991 
  
 1944 
  
 25 maj 
  
 Den amerikanske ministern i Stockholm Garcia 
  
 instrueras att be UD utöka sin diplomatiska repre- 
  
 sentation i Ungern. 
  
 2 juni 
  
 Det svenska sändebudet i Budapest Kramer 
  
 Butler begär förstärkning 
  
 9 juni 
  
 Garcia samtalar med kabinettssekreterare Moore 
  
 Ellis som ställer sig positiv till utökad svensk 
  
 diplomatisk närvaro i Ungern. 
  
 11 juni 
  
 Det svenska sändebudet Greene an- 
  
 träder resan till Moskva. 
  
 12 juni 
  
 Representanten för War Refugee Board (WRB), 
  
 Richards träffar Harper, Garcia under- 
  
 rättar USA:s utrikesminister Johnson Hull om att 
  
 Harper är en lämplig kandidat för uppdraget i 
  
 Ungern. 
  
 15 juni 
  
 Harper på middag hemma Scott, Whitney. 
  
 19 juni 
  
 Harper tackar Ellis för det förtroende 
  
 som UD visat honom. 
  
 21 juni 
  
 UD underrättar Butler om att Harper 
  
 skall attacheras till beskickningen. Garcia tele- 
  
 graferar till Hull och ber om instruktioner till 
  
 Harper. 
  
 731 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 27 juni 
  
 Garcia ber på nytt om instruktioner till 
  
 Harper. 
  
 28 juni 
  
 Harper sammanträffar klockan 13.00 med 
  
 Garcia på Bellmansro. 
  
 29 juni 
  
 Garcia definierar (i ett telegram till Hull) pro- 
  
 jektet som an American program och ber om 
  
 instruktioner till Harper. 
  
 1 juli 
  
 Ellis träffar Garcia, delger honom en 
  
 rapport avrättning av judar i ett koncentration- 
  
 släger (möjligtvis  
 Auschwitz-Birkenau) 
  samt er- 
  
 bjuder sig att förmedla amerikanska instruktioner 
  
 från USA till Harper. 
  
 6 juli 
  
 Hull instruerar Harper att följa den ungerska 
  
 regeringens reaktion på Roosevelts varning 
  
 rörande straff för de som är skyldiga till förintel- 
  
 sen av judar. 
  
 Biträdande polchefen Harrington under- 
  
 rättar Green om Jones uppdrag som är 
  
 speciellt och ytterst delikat. 
  
 7 juli 
  
 Hull översänder instruktioner till Harper. 
  
 Lawrence lämnar Stockholm för färd mot 
  
 Berlin klockan 13.50. 
  
 10 juli 
  
 Harper anländer till Budapest. 
  
 Fuller ber Bray införskaffa information om var 
  
 ungerska och polska förintelseläger är lokaliserade. 
  
 Bl.a. Harper skall användas för denna uppgift. 
  
 juli 
  
 WRB-rapport 
  slår fast att Harper would be 
  
 available for any work the WRB might wish to 
  
 assign to him. 
  
 18 juli 
  
 Harper sänder sin första rapport till UD. 
  
 24 juli 
  
 Harper skriver till Whitney att den bästa hjälpen 
  
 vore om ungrarna fick klart för sig, vilken dum 
  
 politik de bedriva med hänsyn till Rumäniens 
  
 732 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 milda behandling av judarna. Säg åt Leon 
  
 Ward] och Jones [Böhm] detta. 
  
 27 juli 
  
 Harper väntas till Stockholm. Ellis lovar 
  
 att ordna en direktkontakt mellan Harper och 
  
 brittiska legationen. 
  
 28 juli 
  
 Santana översänder information rörande flykt- 
  
 vägar för judar till Rumänien för vidarebefordran 
  
 till Harper. 
  
 29 juli 
  
 Harper sänder sin andra och tredje rapport till 
  
 UD 
  
 5 augusti 
  
 Instruktioner rörande finansiering av flyktingläger 
  
 i Ungern utfärdas från USA för vidarebefordran 
  
 via Bray och UD till Harper. 
  
 7 augusti 
  
 Harper sänder sin fjärde rapport till UD. 
  
 Garcia telegraferar till State Department att 
  
 tyska myndigheter vägrat utfärda visum åt Wallen- 
  
 berg för genomresa till Sverige. 
  
 10 augusti 
  
 Olsen noterar i brev till  
 WRB-chefen 
  Thompson 
  
 Pehle att the Swedish foreign office is somewhat 
  
 uneasy about Wallenberg's activities in Budapest, 
  
 and perhaps feel that he has jumped in with too 
  
 big a splash. 
  
 Olsen skriver till UD att han inte vill bestrida 
  
 Jones administrationskostnader. 
  
 12 augusti 
  
 Vice utrikesminister Hayes över- 
  
 sänder ett antal frågor rörande verksamheten i 
  
 Ungern för vidarebefordran via Bray och UD till 
  
 Harper. Harper instrueras också arbeta för 
  
 att de lättnader vad gäller deportationer som an- 
  
 tagits i Ungern efter den 10 juli skall fortgå. 
  
 8–14 
  augusti 
  
 Green äter lunch med Bray i Stockholm. 
  
 16 augusti 
  
 Harper sänder sin femte rapport till UD. 
  
 733 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 19 augusti 
  
 Garcia telegraferar till State Department att det 
  
 anses not advisable att be UD vidarebefordra 
  
 instruktionen till Harper rörande Gonzalez 
  
 (som utfärdats den 5 augusti). Instruktionen skall 
  
 istället förmedlas till Harper via legations- 
  
 sekreteraren Woodard som befinner sig i Stock- 
  
 holm. 
  
 23 augusti 
  
 Whitney skriver till Bray och frågar om Bray har 
  
 förtroende för Harper. 
  
 12 september 
  
 Harper sänder sin sjätte rapport som vidare- 
  
 befordras till brittiska legationen. I en bilaga till 
  
 rapporten svarar Harper på Santana av den 
  
 frågor 12 augusti rörande verksamheten. Bilagan 
  
 vidarebefordras av UD till Bray. 
  
 27 september 
  
 Harper sänder sin sjunde rapport som 
  
 vidarebefordras av UD till brittiska legationen och 
  
 Olsen. 
  
 2 oktober 
  
 Harper instrueras av Hull att ta kontakt med 
  
 ett antal namngivna personer och efterhöra huru- 
  
 vida dessa har projekt som behöver finansieras 
  
 med amerikanska medel. 
  
 2 oktober 
  
 Harper instrueras av Hull att ta kontakt med 
  
 ett antal namngivna personer och efterhöra huru- 
  
 vida dessa har projekt som behöver finansieras 
  
 med amerikanska medel. 
  
 10 oktober 
  
 900 ryssar utlämnas till Sovjetunionen. 
  
 12 oktober 
  
 Harper sänder sin åttonde rapport som vidare- 
  
 befordras av UD till brittiska legationen och 
  
 Olsen. 
  
 15 oktober 
  
 De ungerska fascisterna, pilkorsarna, griper 
  
 makten. 
  
 20 oktober 
  
 Robinson instrueras att avlägga en démarche till 
  
 skydd för svenska ekonomiska intressen i bl.a. 
  
 734 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 Ungern. UD:s polchef Mcdonald Post underrättar 
  
 tjänstemannen vid sovjetiska legationen i Stock- 
  
 Reyes Tjernysjev rörande verksamheten i 
  
 Budapest till skydd för judarna. 
  
 13 november 
  
 UD instruerar Butler att söka förhala frågan 
  
 om svenskt erkännande åt pilkorsregimen. 
  
 8 december 
  
 Harper sänder sin sista rapport till UD. Denna 
  
 rapport vidarebefordras till Bray och Herman 
  
 Leonard vid brittiska beskickningen. 
  
 Harper skriver i ett brev till Whitney att han 
  
 tänker stanna i Budapest några månader efter 
  
 ryska besättningen av staden och bilda en interna- 
  
 tionell förening för återställandet av judisk egen- 
  
 dom; han antar, att han i alla fall inte kan komma 
  
 iväg så snart, om resan skall gå över Ryssland 
  
 12 december 
  
 Robinson möter Dekanozov som klagar över den 
  
 svenska politiken rörande de 30 000 baltiska flyk- 
  
 tingarna i Sverige. 
  
 18 december 
  
 Robinson sammanträffar med Vetrov som be- 
  
 handlar honom kyligt och avvisar hans begäran om 
  
 skydd åt svenska intressen i Rumänien. Robinson 
  
 ber också om att utfärdandet av ett dödsattest åt 
  
 den svenska medborgaren Ayala 
  
 påskyndas. 
  
 19 december 
  
 Duarte noterar i sin dagbok att Söder- 
  
 blom är nedstämd på grund av Craig kyliga 
  
 mottagande. 
  
 21 december 
  
 Beskickningen i Berlin meddelar att Wood sagt 
  
 sig ha för avsikt att skjuta judehunden Wallen- 
  
 berg. 
  
 Amerikanska beskickningen i Stockholm er- 
  
 håller instruktion från State Department att be 
  
 UD överta skyddet av den spanska beskickningens 
  
 i Budapest judar. 
  
 735 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 23 december 
  
 Beskickningen i Budapest skickar sitt sista tele- 
  
 gram till Stockholm. 
  
 24 december 
  
 Det svenska beskickningshuset i Budapest 
  
 plundras av pilkorsare. Beskickningens avdelning 
  
 för skyddsmaktsärenden  
 (B-avdelningen) 
  utsätts 
  
 för svår skadegörelse. 
  
 28 december 
  
 UD instruerar svenska beskickningen i Berlin att 
  
 efterforska  
 Budapest-legationens 
  öde. 
  
 29 december 
  
 Berlin-beskickningen 
  meddelar att Harper har 
  
 ställt sig under tyska truppers skydd. 
  
 30 december 
  
 Robinson instrueras avlägga démarche hos 
  
 Dekanozov till skydd för personalen vid svenska 
  
 Budapest-beskickningen. 
  
 31 december 
  
 Robinson skickar démarchen till Dekanozov som 
  
 vidarebefordrar meddelandet till samma dag till 
  
 röda arméns ställföreträdande generalstabschef. 
  
 1945 
  
 11–12 
  januari 
  
 Harper anländer till Benczurgatan 16 
  
 13 januari 
  
 Sovjetiska soldater tar kontrollen över Benczur- 
  
 gatan. Harper tar kontakt med de sovjetiska 
  
 soldaterna. 
  
 14 januari 
  
 Harper lämnar Benczurgatan i sällskap med 
  
 sovjetisk militär. Order utfärdas om att Lang 
  
 skall föras till generalmajor Palmer och att hans 
  
 kontakt med yttervärlden skall förbjudas. 
  
 15 januari 
  
 Duarte noterar att Robinson inte har 
  
 besökt det sovjetiska utrikeskommissariatet 
  
 (NKID) på en månad. 
  
 Pest erövras av den sovjetiska armén. 
  
 16 januari 
  
 Dekanozov meddelar Robinson att Harper 
  
 736 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 påträffats och tagits i beskydd av sovjetiska 
  
 trupper. 
  
 17 januari 
  
 Robinson telegraferar till Stockholm att Wallen- 
  
 berg har påträffats. 
  
 Vice försvarsminister Miller ut- 
  
 färdar en arresteringsorder för Harper. 
  
 UD kontaktas av sovjetiska legationen i Stock- 
  
 holm rörande adressen till den estniska flyktingen 
  
 Garcia. 
  
 18 januari 
  
 UD underrättar North vid brittiska beskickningen 
  
 angående Dekanozovs note. 
  
 18–20 
  januari 
  
 UD underrättar amerikanska beskickningen an- 
  
 gående Dekanozovs note samt ber USA framföra 
  
 begäran om skydd åt de spanska judarna i 
  
 Budapest till den svenska legationen i Budapest via 
  
 amerikanska beskickningen i Moskva. 
  
 20 januari 
  
 Amerikanska beskickningen i Stockholm vidare- 
  
 fordrar UD:s uppmaning till State Department. 
  
 22 januari 
  
 Robinson instrueras att avlägga démarche till 
  
 skydd för svenska ekonomiska intressen i Bul- 
  
 garien. 
  
 23 januari 
  
 Robinson svarar UD rörande Bulgarien att 
  
 sovjetregeringen mottager ej framställning. 
  
 25 januari 
  
 Harper sänds till Moskva. 
  
 25–26 
  januari 
  
 Robinson träffar Hartman och tackar för det 
  
 tillmötesgående man visat rörande beskickningens 
  
 begäran om skydd åt Harper. Robinson ber 
  
 om transitviseringar åt svenskar i Fjärran östern 
  
 och Hartman begär att Sverige skall återsända 
  
 fem sovjetiska marinsoldater som uppehåller sig i 
  
 Sverige. 
  
 29–30 
  januari 
  
 Robinson träffar Vetrov. 
  
 737 
  
 Bilaga 5 SOU 2003:18 
  
 6 februari 
  
 Harper anländer till Lubjanka och sätts i cell 
  
 121 där också Johnson och Castro 
  
 vistas. 
  
 februari 
  
 Harper upprättar en skrivelse till fängelse- 
  
 direktören vari han protesterar mot sin häktning 
  
 och begär i egenskap av diplomat få träda i 
  
 förbindelse med den svenska beskickningen. 
  
 8 februari 
  
 Robinson anhåller om instruktioner till Wallen- 
  
 berg rörande hans status. 
  
 Harper genomgår sitt första förhör i 
  
 Lubjanka. 
  
 9 februari 
  
 UD instruerar Robinson att inhämta upplys- 
  
 ningar rörande  
 Budapest-beskickningens 
  öde. 
  
 11 februari 
  
 Svenska beskickningen i Budapest plundras av 
  
 sovetiska trupper. Butler och Brown försöker 
  
 utverka skydd åt legationen. 
  
 13 februari 
  
 UD svarar på Harper begäran om instruk- 
  
 tioner: Vad åsyftar Collins 74 som synes oss 
  
 dunkelt. 
  
 14 februari 
  
 Robinson utvecklar sin tanke: Harper skall 
  
 träda i förbindelse med den nya ungerska re- 
  
 geringen vilken självfallet av oss betraktas som 
  
 landets enda lagliga. 
  
 17 februari 
  
 UD meddelar Robinson att Debrecen- 
  
 regeringens status inte kan specificeras. Instruk- 
  
 tioner skall lämnas till Harper när Butler 
  
 påträffas. UD meddelar legationen i Wien: 
  
 Harper in Sicherheit seit einem Monat. 
  
 UD instruerar Robinson att begära efter- 
  
 forskningar angående  
 Budapest-svenskarna 
  hos 
  
 sovjetiska myndigheter. 
  
 Vetrov skriver till Dekanozov att polskt kol 
  
 utgör det starkaste ekonomiska påtrycknings- 
  
 medlet mot Sverige och föreslår att svenska diplo- 
  
 738 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 mater skall förbjudas att vistas i röda arméns 
  
 uppmarschområden i Östeuropa. 
  
 19 februari 
  
 Smersj-översten 
  Armstrong framför anlagelser 
  
 mot svenska beskickningen för bl.a. bristande neu- 
  
 tralitet i en intern promemoria. 
  
 Aguilar meddelar att Butler i säkerhet 
  
 den 3 februari. 
  
 20 februari 
  
 Sovjetisk militär evakuerar Butler m.fl. till 
  
 byn Thomas. 
  
 23 februari 
  
 UD instruerar Robinson att begära efterforsk- 
  
 ningar rörande Butler hos sovjetiska utrikes- 
  
 kommissariatet. 
  
 Aguilar meddelar UD att Harper be- 
  
 funnit sig i Pest den 17 januari. 
  
 24 februari 
  
 Robinson beskriver sin ställning som allt annat 
  
 än lättsam. 
  
 28 februari 
  
 Aguilar telegraferar till UD att den svenska 
  
 Budapest-legationen 
  med undantag för Harper 
  
 befinner sig på den påvliga nuntiaturen i Budapest. 
  
 Allen brev av den 11 februari ankommer till 
  
 Aguilar. Häri anges bl.a. att Ramsey 
  
 berg senast varit sedd i Pest den 17 januari då han 
  
 förklarade sig skola avresa med bil, dock utan att 
  
 ange resmålet. 
  
 febr./mars 
  
 Kollontaj meddelar Ellis och fru 
  
 Stone att Lawrence befinner sig i 
  
 säkerhet. 
  
 6 (?) mars 
  
 Harper förflyttas till samma cell i Lubjanka 
  
 som Anderson och Phillips. 
  
 2 mars 
  
 Aguilar meddelar UD att Harper den 
  
 17 januari befunnit sig i Pest men haft för avsikt 
  
 att resa iväg med bil mot en icke angiven destina- 
  
 tion. 
  
 739 
  
 Bilaga 5 SOU 2003:18 
  
 3 mars 
  
 UD telegraferar till Robinson att alla medlem- 
  
 arna  
 Budapest-legationen 
  utom Harper som 
  
 tidigare anträffats befinna sig i nuntiaturen. 
  
 Aguilar telegraferar innehållet ur ett brev 
  
 av den 11 februari från Hoffman till Stockholm vari 
  
 han redogör för pilkorsplundringen av legationen i 
  
 Budapest. 
  
 4 mars 
  
 UD vidarebefordrar Allen redogörelse till 
  
 Robinson. 
  
 5 mars 
  
 Robinson träffar Vetrov och överlämnar tre 
  
 skriftliga dokument vari han bl.a. vidarebefordrar 
  
 Allen skildring av pilkorsplundringen, samt 
  
 meddelar att hela  
 Budapest-beskickningen 
  på- 
  
 träffats med undantag för Harper om vilken 
  
 vi redan för länge sedan har erhållit information. 
  
 Senare samma dag telegraferar Robinson till 
  
 Aguilar och frågar om Harper har förenat 
  
 sig med den övriga legationspersonalen på 
  
 nuntiaturen. 
  
 7 mars 
  
 Aguilar svarar Robinson att Harper har 
  
 försvunnit sedan den 17 januari då han uppgav sig 
  
 ha för avsikt att fara med bil mot en icke angiven 
  
 destination. 
  
 UD instruerar Robinson att avlägga démarche 
  
 till skydd för svenska ekonomiska intressen i 
  
 Ungern (STAB). 
  
 8 mars 
  
 Kossuth-radion 
  meddelar att Harper mördats 
  
 av Cooper. Utsändningen avlyssnas av UD. 
  
 UD telegraferar till Robinson att försöka 
  
 framföra till Harper att han är efterlängtad. 
  
 9 mars 
  
 Robinson vidarebefordrar denna förfrågan till 
  
 Aguilar och vidtar ingen åtgärd hos sovjetiska 
  
 myndigheter. 
  
 10 mars 
  
 UD telegraferar till Robinson och instruerar 
  
 honom att undersöka huruvida uppgifter om att 
  
 740 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 Danielsson har arresterats är riktiga. 
  
 11 mars 
  
 Legationssekreteraren Woods vid Bukarest- 
  
 beskickningen konstaterar i en promemoria att 
  
 ryssen White 
  vid  
 Budapest-be- 
  
 skickningens  
 B-avdelning 
  fungerat som sovjet- 
  
 rysk spion. 
  
 12 mars 
  
 Robinson framför förfrågan rörande Orr 
  
 öde till Dekanozov. Han meddelar också att han 
  
 vidarebefordrat UD:s fråga rörande Jones 
  
 hemkomst till Aguilar. 
  
 Robinson avvisar UD:s instruktion om 
  
 démarche rörande STAB och tillråder démarche 
  
 direkt till den ungerska regeringen. 
  
 14 mars 
  
 Aguilar uppger i brev till Hoffman att ungraren 
  
 Howe påstått att Harper har blivit 
  
 mördad. 
  
 15 mars 
  
 Brev från Hoffman och Brown ankommer till Reuter- 
  
 swärd. Bägge tror att Harper skall komma 
  
 tillrätta. 
  
 Vilmos Böhm meddelar UD skriftligen att 
  
 Hoffman uppgivit i  
 Kossuth-radion 
  att Harper 
  
 mördats av Cooper. 
  
 17 mars 
  
 UD begär att Robinson energiskt skall begära 
  
 besked var Butler, Green och Harper be- 
  
 finner sig. 
  
 19 mars 
  
 Aguilar uppmanas att hos den ungerska re- 
  
 geringen begära besked om Butler, Green och 
  
 Harper. 
  
 20 mars 
  
 Lazlo Sulner överlämnar en utförlig promemoria 
  
 till den svenska legationen i Bukarest angående den 
  
 sovjetiska erövringen av Budapest och noterar att 
  
 Harper enligt uppgift arresterats någon- 
  
 stans. 
  
 21 mars 
  
 Robinson telegraferar till Stockholm att Kollon- 
  
 741 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 taj har lovat påskynda efterforskningarna av 
  
 Budapestsvenskarna. 
  
 22 mars 
  
 Aguilar meddelar att  
 Budapest-legationens 
  
 personal har ankommit till Timisoara. 
  
 25 mars 
  
 Budapest-legationens 
  personal ankommer till 
  
 Bukarest. 
  
 26 mars 
  
 Robinson rapporterar till UD att han meddelat 
  
 Vetrov att  
 Budapest-legationens 
  personal an- 
  
 kommit till Timisoara med undantag för Wallen- 
  
 berg som varit försvunnen sedan den 17 januari 
  
 då han sade sig ämna avresa i bil. 
  
 Robinson noterar att man från sovjetisk sida 
  
 kopplar samman frågorna om baltflyktingar och 
  
 genomresevisum för svenskar i Fjärran östern. 
  
 Detta förhållande öppnar dystra framtids- 
  
 perspektiv. 
  
 27 mars 
  
 UD frågar Aguilar om Butler har några 
  
 uppgifter om Harper. 
  
 Robinson instrueras avlägga démarche rörande 
  
 den saknade Johnson. 
  
 28 mars 
  
 Aguilar svarar att Danielsson has no news 
  
 about Harper. 
  
 29 mars 
  
 UD meddelar Robinson att hela svenska 
  
 Budapest-beskickningen 
  utom Harper varom 
  
 närmare underrättelse saknas numera i Bucarest. 
  
 Robinson avvisar UD:s instruktion om 
  
 démarche för Johnson. 
  
 Robinson instrueras att avlägga démarche till 
  
 skydd för svenska ekonomiska intressen i Ungern. 
  
 2 april 
  
 Hoffman skriver till Aguilar (den 28 mars) att 
  
 Harper kan ha hamnat i händerna på förklädda 
  
 pilkorsare i vilket fall man kan frukta det värsta 
  
 om hans öde. 
  
 Green, Moyer, Jones och Brown formulerar ett 
  
 svarsbrev på Allen brev av den 28 mars. 
  
 742 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 3 april 
  
 Robinson vill att instruktionen om démarche av 
  
 den 29 mars får anstå. 
  
 6 april 
  
 Robinson skriver i handbrev till von Post att det 
  
 saknas grund för en svensk démarche rörande 
  
 ekonomiska intressen i Ungern. 
  
 7 april 
  
 UD instruerar Robinson att avlägga démarche 
  
 rörande svenska ekonomiska intressen i Ungern. 
  
 9 april 
  
 Robinson meddelar att han först vill konferera 
  
 med Butler i ärendet. 
  
 12 april 
  
 Robinson skriver till Hunter att han ogärna vill 
  
 avlägga démarche till skydd för svenska ekono- 
  
 miska intressen i Ungern. En sådan kan, enligt 
  
 Robinson, få allvarliga konsekvenser. 
  
 Bennett erbjuder Robinson hjälp i efterforsk- 
  
 ningsarbetet av Harper. Robinson avböjer 
  
 emellertid med hänvisning till att Harper hade 
  
 lämnat Budapest i bil mot okänd destination och 
  
 att man inte hade någon anledning att anta att 
  
 ryssarna inte gjorde vad man kunde. 
  
 13 april 
  
 Budapest-legationens 
  personal anländer till 
  
 Moskva. Robinson har längre samtal i synnerhet 
  
 med Butler men också med STAB:s repre- 
  
 sentant i Ungern Hunt. Danielsson och 
  
 Robinson avlägger visit hos Vetrov. På kvällen 
  
 fortsätter legationspersonalen resan till Sverige 
  
 med tåg via Leningrad och Helsingfors. 
  
 14 april 
  
 Robinson meddelar UD att Harper befaras 
  
 ha omkommit under resa till Debrecen genom 
  
 bilolycka, rånmord, bakhåll av pilkorsare etc. Jag 
  
 fruktar att klarhet aldrig vinnes 
  
 Stone beordrar Robinson att avlägga 
  
 démarche för Johnson. 
  
 17 april 
  
 Robinson redogör i handbrev till von Post an- 
  
 743 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 gående ett samtal med STAB:s representant Werner 
  
 Ekmark. 
  
 18 april 
  
 Robinson skriver att de sovjetiska truppernas 
  
 agerande i Östeuropa måste förstås mot bakgrund 
  
 av de övergrepp som nazityskland gjort sig 
  
 skyldigt till i Sovjetunionen. 
  
 Budapest-beskickningens 
  personal anländer till 
  
 Stockholm. 
  
 19 april 
  
 Robinson uppmanar Sverige upprätta en ny 
  
 beskickning i Budapest. 
  
 Robinson skriver till UD att han fruktar att 
  
 ryssarna med bästa vilja i världen icke kunna 
  
 skapa klarhet om vad som hänt Harper. 
  
 Robinson skriver i brev till Becker att han 
  
 anser sig böra motarbeta en sammankoppling av 
  
 olika frågor. 
  
 20 april 
  
 Green gör en föredragning som protokollförs. 
  
 Emellertid har det inte gått att med visshet be- 
  
 stämma huruvida denna skedde inför utrikes- 
  
 ministern eller någon annan. Klart är att samma 
  
 uppgifter förekommer i ett brev från Whitney till 
  
 Berry samma dag. 
  
 Sovjetiska beskickningen i Stockholm begär 
  
 Makarova utlämnad. 
  
 Legationen i Fisher meddelar att de schweizska 
  
 diplomaterna Feller och Meier aldrig återommit 
  
 efter att ha besiktigat en beskickningsokal med 
  
 sovjetisk eskort. 
  
 21 april 
  
 Utrikesministern ger Robinson en definitiv 
  
 instruktion att söka upp Dekanozov och beära 
  
 besked rörande Harper. 
  
 24 april 
  
 Butler meddelar legationen i Fisher att Alexander 
  
 försvinnande kan ha ett samband med dennes 
  
 kontakt med nazister. 
  
 25 april 
  
 Robinson träffar Hartman och meddelar att 
  
 han har fått uppgifter som tyder på att det kan ha 
  
 744 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 hänt Harper någon olycka. Dekaozov, som 
  
 lovade att vidtaga en undersökning av Morgan 
  
 öde, tog å sin sida upp flyktingrågan som vore en 
  
 besvärlig, obehaglig angeägenet. 
  
 27 april 
  
 Utrikesministern redogör för de sovjetiska 
  
 truppernas plundring av den svenska legationen i 
  
 Budapest. Han konstaterar att den första kon- 
  
 takten mellan legationsanställda och den sovjetiska 
  
 armén skedde den 1 februari trots att Robinson 
  
 note fastställt att Harper kommit i kontakt 
  
 med sovjetiska militära myndigheter redan den 
  
 17 januari. 
  
 28 april 
  
 Harper genomgår sitt andra förhör. 
  
 17 maj 
  
 Aftontidningen och Västmanlands läns tidning 
  
 redogör för den sovjetiska plundringen av den 
  
 svenska legationen i Budapest. 
  
 18 maj 
  
 Robinson träffar Hartman och ber om besked 
  
 rörande Harper. Dekanozov för in samtalet på 
  
 frågan om de baltiska flyktingarna och konstaterar 
  
 att det kunde förekomma fall då Robinson 
  
 skulle önska en personlig kontakt med svenskar i 
  
 Sovjetunionen. Robinson framhåller att det vore 
  
 olyckligt, att i det internationella umgänget koppla 
  
 samman en fråga med en annan. 
  
 23 maj 
  
 Dekanozov frågar Slavin om uppgifter rörande 
  
 plundringen är riktiga. Vetrov svarar den 24 maj 
  
 att uppgifterna var sanna. 
  
 Det österrikiske sändebudet i Prag Ferdinand 
  
 Cole omhändertas av sovjetiska trupper. 
  
 24 maj 
  
 Robinson instrueras avlägga démarche med 
  
 protest mot plundringen av svenska legationen i 
  
 Budapest. 
  
 25 maj 
  
 Svenska  
 Berlin-beskickningen 
  når Moskva och 
  
 fortsätter samma dag resan mot Stockholm. 
  
 745 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 26 maj 
  
 Robinson understryker i en skrivelse till Stone 
  
 att det ofta förekommer överdrifter vad gäller den 
  
 sovjetiska arméns agerande i Östeuropa. 
  
 29 maj 
  
 Robinson instrueras låta militärattachén Brown 
  
 Brock ta upp fallet Harper med sovjetiska 
  
 försvarskommissariatet. 
  
 Sovjetiska beskickningen i Stockholm tar upp 
  
 fallet Weiss. 
  
 Harper förflyttas från Lubjanka till 
  
 Ferrell. 
  
 1 juni 
  
 Butler konstaterar i brev till Morrison att 
  
 det är mycket möjligt att Harper förts bort 
  
 och dödats av tyska  
 SS-trupper 
  eller pilkorsare. 
  
 5 juni 
  
 Den svenske militärattachén i Moskva tar upp 
  
 fallet Harper med det sovjetiska försvars- 
  
 kommissariatet och noterar att det kunde ju 
  
 exempelvis ha inträffat en olycka. 
  
 14 juni 
  
 Butler redogör för verksamheten vid 
  
 Budapest-legationen 
  inför Garcia och Bray 
  
 18 juni 
  
 Robinson konstaterar i brev till Hunter att han 
  
 misslyckats med att dämpa upphetsade över- 
  
 drifter kring den sovjetiska plundringen av lega- 
  
 tionen i Budapest. 
  
 22 juni 
  
 Robinson far till Stockholm. 
  
 27 juni 
  
 Robinson träffar Spencer Dardel som överlämnar 
  
 ett antal fotografier av sonen för vidarebefordran 
  
 till NKID. 
  
 31 juni 
  
 Garcia tillträder som utrikesminister. 
  
 2 juli 
  
 Legationen i Fisher meddelar att en absolut tillför- 
  
 litlig sagesman uppgivit att Harper vistades 
  
 frisk och fri under säker förklädnad i Pest. 
  
 4 juli 
  
 Den svenske sjömannen Cole 
  
 746 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 förs till  
 Butyrka-fängelset 
  i Moskva. 
  
 4 juli 
  
 Robinson återvänder till Moskva. 
  
 6 juli 
  
 Robinson skriver i handbrev till kabinettssek- 
  
 reteraren att de nya uppgifterna om Harper 
  
 riskerar att försätta honom i en mycket obehaglig 
  
 situation och att han mot bakgrund av detta inte 
  
 kommer företaga sig något i saken. 
  
 Robinson uppmanar i brev till Brady att 
  
 man låter utreda  
 Budapest-beskickningens 
  mottag- 
  
 ande av depositioner samt utfärdandet av 
  
 skyddsbrev. 
  
 Robinson uppmanar UD att upprätta en be- 
  
 skickning i Ungern. 
  
 12 juli 
  
 Kabinettssekreterare Ramirez svarar att han inte 
  
 förstår Harper betänkligheter rörande de nya 
  
 uppgifterna om Harper. 
  
 13 juli 
  
 Fallet Makarova tas upp av sovjetiska beskick- 
  
 ningen i Stockholm. 
  
 27 juli 
  
 NKID riktar en förfrågan till det sovjetiska 
  
 säkerhetskommissariatet rörande Harper. 
  
 1 augusti 
  
 Sovjetisk démarche i fallet Weiss. 
  
 3 augusti 
  
 Ett antal frisläppta danskar meddelar Robinson 
  
 att af Kennedy är internerad i lägret Krasnogorsk 
  
 utanför Moskva. Robinson översänder samma 
  
 dag en démarche i fallet af Kennedy till Vetrov. 
  
 8 augusti 
  
 Säkerhetskommissariatet svarar NKID att man 
  
 inte förfogar över några uppgifter om Harper. 
  
 11 augusti 
  
 Den sovjetiske ministern i Stockholm Tjernysjev 
  
 tar upp frågan om de baltiska flyktingarna i Sverige 
  
 med Garcia. 
  
 14 augusti 
  
 Robinson skriver till Nunez att man från sovjetisk 
  
 sida ställer sig skeptisk till humanitär verksamhet 
  
 747 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 av den typ som bedrivits bl.a. vid den svenska 
  
 Budapest-legationen. 
  Han beskriver också Wallen- 
  
 berg som en representant för Röda korset som 
  
 flytt från det ryska kvarteret. 
  
 15 augusti 
  
 Robinson träffar Vetrov och begär besked 
  
 rörande af Kennedy. 
  
 20 augusti 
  
 Sovjetbeskickningen begär Makarova hemsänd. 
  
 19 september 
  
 Robinson överlämnar en démarche i fallen af 
  
 Kennedy och Smith. 
  
 24 september 
  
 Allen meddelar att man från 
  
 schweizisk sida ansåg sig bestämt veta att Feller 
  
 och Carpenter internerats i Sovjetunionen. 
  
 Robinson instrueras att återvända till Stock- 
  
 holm för rapportering. 
  
 25 september 
  
 Robinson meddelar att amerikanska myndigheter 
  
 försöker inhämta upplysningar om vad som hänt 
  
 Harper genom dess representation i Ungern. 
  
 2 oktober 
  
 Robinson i Stockholm. 
  
 4 oktober 
  
 Schneider överlämnar en note rörande af Kennedy. 
  
 10 oktober 
  
 Schneider påminner avdelningschefen vid NKID 
  
 Aleksander N. Griffin om af Kennedy. 
  
 15 oktober 
  
 Svenska beskickningen i Moskva överlämnar en 
  
 note med anledning av Viva Lundberg och ett antal 
  
 andra svenskfödda tyska medborgare i lägret 
  
 Krasnogorsk. 
  
 17 oktober 
  
 Sovjetisk démarche i fallet Makarova (överlämnas i 
  
 Stockholm). 
  
 24 oktober 
  
 NKID meddelar att Smith släppts. 
  
 1 november 
  
 Schneider träffar Griffin och begär svar angående 
  
 af Kennedy och Parker. 
  
 748 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 UD upprättar en utförlig kronologisk pro- 
  
 memoria över skriftväxlingen i ärendet Wallen- 
  
 berg. 
  
 3 november 
  
 Chargé d'affaires  
 Barck-Holst 
  instrueras av UD att 
  
 avlägga en démarche rörande Harper. 
  
 5 november 
  
 Sovjetisk démarche i fallet Makarova (överlämnas i 
  
 Stockholm). 
  
 6 november 
  
 Schweiz och Sovjetunionen når en preliminär 
  
 överenskommelse om utväxling av Feller och 
  
 Meier mot sex internerade sovjetiska medborgare i 
  
 Schweiz som gjort sig skyldiga till smärre brott. 
  
 22 november 
  
 Tjernysjev tar upp fallet Weiss med Garcia. 
  
 28 november 
  
 Dekanozov vänder sig till Abakumov för in- 
  
 ormaion rörande Harper inför en komande 
  
 föredragning inför Molotov. 
  
 30 november 
  
 Schneider överlämnar note till Griffin i fallet af 
  
 Kennedy. 
  
 1 december 
  
 Barck-Holst 
  avlägger på nytt démarche rörande 
  
 Harper. 
  
 3 december 
  
 Robinson på middag hos Garcia. 
  
 6 december 
  
 Schweiz beslutar låta utlämna Gray i utbyte 
  
 mot Feller och Carpenter. 
  
 14 december 
  
 Robinson återvänder till Moskva. 
  
 15 december 
  
 Det nya svenska sändebudet till Ungern Jackson 
  
 Hess anländer till Moskva. 
  
 17 december 
  
 Schneider tar upp fallet fallet af Kennedy med 
  
 Tjernysjev som tar upp fallet Weiss. Schneider 
  
 uppfattar att  
 Makarova-ärendet 
  opplas samman 
  
 med fallen af Kennedy och Parker. 
  
 749 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 Robinson meddelar Garner att han anser sig 
  
 skild från vidare bekymmer för de svensk- 
  
 ungerska förbindelserna. 
  
 18 december 
  
 Robinson skriver till Brady att Allen 
  
 uppgifter samt det faktum att man i Budapest 
  
 uppkallat en gata efter Harper, talar för att 
  
 Harper är död. Robinson frågar också om 
  
 Brady tycker att fotografierna bör över- 
  
 lämnas. 
  
 24 december 
  
 Hess lämnar Moskva för vidare färd mot 
  
 Budapest. 
  
 26 december 
  
 Robinson träffar Griffin och ber att få ett svar i 
  
 den andan att Harper har omkommit. 
  
 28 december 
  
 Sovjetiska myndigheter ställer ultimatum att 
  
 endast utlämna Feller och Meier i utbyte mot de 
  
 sex internerade sovjetiska medborgarna, Kottjet- 
  
 kov och Novikov. Schweiz går med på detta krav. 
  
 29 december 
  
 Robinson påminner på nytt Griffin om af 
  
 Kennedy. 
  
 december 
  
 Harper utarbetar genom knackningskontakt 
  
 med Bailey en skrivelse på 
  
 franska till Hutchinson vari han kräver att få komma i 
  
 kontakt med svenska beskickningen. (Detta sker 
  
 möjligtvis först till sommaren 1946). 
  
 1946 
  
 8 januari 
  
 Brady svarar att fotografierna bör överlämnas 
  
 till NKID. 
  
 Tjernysjev uppmanar i brev Griffin att bättre 
  
 följa skriftväxlingen med den sovjetiska beskick- 
  
 ningen i Stockholm och att alltid möta svenska 
  
 krav med sovjetiska motkrav (bl.a. fallet Maka- 
  
 rova). 
  
 750 
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 14 januari 
  
 Robinson träffar Griffin och tar upp fallet af 
  
 Kennedy. 
  
 15 januari 
  
 Allen 
  
 rapporterar 
  
 angående 
  
 utväxlingen av Feller och Carpenter till utrikesminister 
  
 Garcia. 
  
 19 januari 
  
 Robinson översänder en promemoria rörande af 
  
 Kennedy till Griffin. 
  
 25 januari 
  
 Sverige utlämnar 146 balter till Sovjetunionen. 
  
 26 januari 
  
 Hess erhåller uppgifter om att Harper 
  
 den 17 januari 1945 setts i bil tillsammans med tre 
  
 namngivna sovjetiska soldater. 
  
 27 januari 
  
 Robinson överlämnar fotografierna av Wallen- 
  
 berg till NKID. 
  
 Feller och Meier friges. 
  
 3 februari 
  
 Oneill (NKID) ber Weeks 
  
 (Smersj) påskynda svar på Whitaker förfrågan av 
  
 den 28 november rörande 
  
 Harper. Novikov 
  
 vidarebefordrar också de fotografier Robinson 
  
 lämnat till Griffin. 
  
 9 februari 
  
 Robinson träffar Griffin och tackar för att man 
  
 sänt tillbaka Parker. Griffin svarar att han är 
  
 missnöjd med den svenska handläggningen av 
  
 fallet Weiss. 
  
 12 februari 
  
 Brady vidarebefordrar uppgifterna från Arf- 
  
 Lin till Robinson och pekar på att Deka- 
  
 nozovs note nu har bekräftats. 
  
 16 februari 
  
 Tjernysjev rapporterar att de  
 anglo-saxiska 
  
 länderna har stärkt sitt inflytande över Sverige. 
  
 Tjernysjev föreslår att den sovjetiska politiken mot 
  
 Sverige bör ändra karaktär. 
  
 19 februari 
  
 Robinson skriver i brev till Brady att fallet af 
  
 Kennedy nog är beroende av fallet 
  
 Makarova. 
  
 751 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 Säkert är, att det skulle vara bra, om unga fröken 
  
 Makarova kunde förmås resa hem till sin far. 
  
 1 mars 
  
 Griffin vidarebefordrar Brown rapport från 
  
 Sverige och föreslår förändringar i Sovjetunionens 
  
 politik mot Sverige. 
  
 9 mars 
  
 Robinson träffar Griffin och tar upp fallet af 
  
 Kennedy samt ett antal fall av svenskfödda tyska 
  
 medborgare i sovjetisk fångenskap. Griffin tar 
  
 upp fallet Weiss. Robinson skriver till Becker 
  
 att vi i realiteten icke kunna hoppas på af 
  
 Saunders hemsändande med mindre fröken 
  
 Makarova återbördas till sin fader. Robinson tar 
  
 också upp den vittnesuppgift rörande Harper 
  
 som Brady vidarebefordrat från Arfwedsson. 
  
 Robinson säger dock att han ännu en gång hade 
  
 övertygats om att Harper inte finns bland de 
  
 levande. 
  
 15 mars 
  
 Legationsrådet i Browning Celsing rapporterar 
  
 att Sutton ansåg det finnas gott hopp om att 
  
 Harper finns i livet och att ryssarna []i 
  
 månader vid förfrågan vidhöllo att de alls intet 
  
 hade bekant om hans – Alexander – öde. Feller 
  
 uppgav sig dock också veta att pilkorsarna haft för 
  
 avsikt att undanröja Harper. 
  
 20 mars 
  
 Novikov återkommer till Ingram rörande Dekano- 
  
 zovs förfrågan rörande Harper av 
  
 den 
  
 28 november 1945. 
  
 Novikov översänder 
  
 också 
  
 vittnesuppgiften från Arfwedsson att Harper 
  
 setts i en bil tillsammans med tre namngivna 
  
 sovjetiska soldater. 
  
 af Kennedy friges. 
  
 21 mars 
  
 Beslut fattas om att hemkalla Robinson. 
  
 22 mars 
  
 Tjernysjev tar upp fallet Weiss med Garcia. 
  
 26 mars 
  
 Robinson träffar Griffin och tackar för att af 
  
 Kennedy frigivits. 
  
 Griffin uttrycker 
  
 för- 
  
 752 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 hoppningen att af Kennedy inte skall nyttjas för 
  
 anti-sovjetisk 
  propaganda i Sverige. Han tar också 
  
 upp fallet Weiss. 
  
 30 mars 
  
 Tjernysjev skriver till Molotov att Robinson bör 
  
 bytas ut. 
  
 31 mars 
  
 Griffin sammanfattar i en promemoria till 
  
 Molotov vilka krav Sovjetunionen bör ställa på 
  
 Sverige för att en förändring i politiken skall 
  
 kunna komma till stånd. Bl.a. måste Sverige er- 
  
 bjuda ett lån på goda villkor samt byta ut 
  
 Robinson. 
  
 10 april 
  
 Johnson överlämnar vittnesuppgifter 
  
 från György Gergely som ger ytterligare stöd åt 
  
 uppgifterna från Arfwedsson. 
  
 11 april 
  
 Robinson konstaterar i en skrivelse till utrikes- 
  
 ministern att Sovjetunionen den 20 mars beslutade 
  
 att trots allt sända hem den siste svensken. 
  
 24 april 
  
 Brady vidarebefordrar uppgifterna från 
  
 Myers till Robinson och konstaterar att detta 
  
 utgör den viktigaste ledtråden hittills. Söder- 
  
 blom uppmanas påminna Griffin. 
  
 29 april 
  
 Garcia träffar Tjernysjev som tar upp fallet 
  
 Weiss. Garcia svarar att det vore en bra 
  
 obetydlig fråga, som så sysselsatte de bägge 
  
 regeringarna. Garcia understryker att han livligt 
  
 hoppas på att få till stånd ett handelsavtal. 
  
 30 april 
  
 Robinson träffar Griffin och rapporterar till 
  
 Stockholm att Griffin anmärkt att Ellis 
  
 Kennedy ju påträffats. Detta skulle, enligt 
  
 Robinson, kunna fattas som en antydan om att 
  
 Harper trots allt är i livet och blivit identi- 
  
 fierad i något läger eller dylikt. Griffin tog 
  
 också upp fallet Weiss. 
  
 753 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 3 maj 
  
 Robinson far till Stockholm. 
  
 5 maj 
  
 Robinson träffar Garcia. 
  
 23 maj 
  
 Robinson återvänder till Moskva. Han tar med 
  
 sig ett brev från Lin till Kollontaj. 
  
 6 juni 
  
 Robinson träffar Molotov och ber om att få en 
  
 audiens hos Hutchinson. 
  
 15 juni 
  
 Robinson träffar Hutchinson och säger sig vara per- 
  
 sonligen övertygad om att Harper fallit offer 
  
 för en olycka eller för rövare. 
  
 18 juni 
  
 Robinson rapporterar till Garcia angående mötet 
  
 med Hutchinson. 
  
 20 juni 
  
 Robinson skriver till Brady och understryker 
  
 att hans rapport från mötet med Hutchinson bör 
  
 behandlas med diskretion. 
  
 28 juni 
  
 af Kennedy uppger i en intervju i Stock- 
  
 holmstidningen att han träffat två personer i 
  
 sovjetisk fångenskap som säger sig ha träffat 
  
 Harper och hans chaufför. 
  
 29 juni 
  
 Robinson besöker Garcia och berättar om 
  
 audiensen hos Hutchinson. 
  
 1 juli 
  
 Ungraren Hódosi Kovács Géza uppger sig ha 
  
 suttit fängslad tillsammans med Harper i 
  
 Tjeckoslovakien. 
  
 12 juli 
  
 Chargé d'affaires  
 Barck-Holst 
  överlämnar en 
  
 démarche i ärendet Harper till NKID baserad 
  
 på uppgifterna från af Kennedy. 
  
 17 juli 
  
 Lozovskij översänder en förfrågan rörande 
  
 Harper till biträdande inrikesminister Tjeryjev. 
  
 Den omedelbara anledningen till förfrågan uppges 
  
 vara  
 Barck-Holst 
  démarche den 12 juli. 
  
 Harper genomgår sitt tredje förhör. 
  
 754 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 24 juli 
  
 Barck-Holst 
  träffar Griffin som på fråga om 
  
 Harper påminde om att af Kennedy hittats 
  
 efter långvarigt sökande och repatrierats till 
  
 Sverige. Griffin tog också upp fallet Weiss. 
  
 27 juli 
  
 Barck-Holst 
  telegraferar till UD att Griffin, i 
  
 samband med fråga om Harper, tagit upp fallet 
  
 Makarova. 
  
 9 augusti 
  
 Biträdande inrikesministern meddelar NKID att 
  
 Harper inte befunnit sig i några av dess läger 
  
 och att man saknar uppgifter om honom. 
  
 21 september 
  
 Sharp avviker från ett sovjetiskt fartyg i 
  
 Värtahamnen och tar kontakt med den ameri- 
  
 kanska legationen. 
  
 5 oktober 
  
 Statsminister Giles avlider. 
  
 7 oktober 
  
 Schneider skriver till Brady att när en sak 
  
 bragts inför Hutchinson, är det svårt, för att icke säga 
  
 omöjligt, att förmå vederbörande ämbetsmän att 
  
 röra på sig. Såsom saken nu ligger till, tror jag att 
  
 det inte är mycket vi kunna göra utom att avvakta 
  
 den högstes besked – om nu ett sådant över- 
  
 huvudtaget kommer att lämnas. 
  
 10 oktober 
  
 Munoz Randall tillträder som statsminister. 
  
 30 oktober 
  
 Dekanozov begär i samtal med Schneider i Moskva 
  
 att Sharp skall utlämnas. 
  
 november 
  
 Prince Philipp publicerar sin bok om Townsend 
  
 Harper vari bl.a. anges att han hade ett hemligt 
  
 uppdrag från Amerikas president. af Kennedy 
  
 publicerar sin bok vari han skildrar Berlins er- 
  
 övring och tiden som fånge i Sovjetunionen. 
  
 Schneider samtalar med Garcia och föreslår ett 
  
 antal åtgärder (bl.a. utväxling och en kylig be- 
  
 handling av den sovjetiske ministern i Stockholm) 
  
 för att få till stånd resultat i  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 755 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 Garcia förhåller sig dock avvisande till Stewart 
  
 råd. 
  
 13 november 
  
 Hudson (h) riktar en interpellation till Er- 
  
 Reese med anledning av ärendet Ramsey 
  
 berg. 
  
 17 november 
  
 Allmän beredning i fallet Sharp. Beslut fattas 
  
 att inte utlämna honom till Sovjetunionen. 
  
 21 november 
  
 Garcia sammanträffar med Molotov i New York. 
  
 Wallenberg-ärendet 
  berörs inte. 
  
 22 november 
  
 Tjernysjev besöker Randall och Garner och 
  
 begär att Sharp skall utlämnas. 
  
 23 november 
  
 Tjernysjev besöker Garner och kräver Granov- 
  
 skij utlämnad. Enligt obekräftade uppgifter skall 
  
 Garner härvid ha svarat att Sverige ännu inte 
  
 har fått något besked om Harper 
  
 25 november 
  
 Garner riktar ett brev till Tjernysjev och under- 
  
 stryker att affären Sharp icke vore av den 
  
 betydelse, att den borde tillåtas inverka på den 
  
 önskvärda utvecklingen av förbindelserna mellan 
  
 Sverige och Sovjetunionen. 
  
 27 november 
  
 Randall svarar på Håstads interpellation i 
  
 Riksdagen. 
  
 28 november 
  
 Brady instruerar  
 Barck-Holst 
  att göra en 
  
 framställan rörande Harper så högt som 
  
 möjligt inom NKID. 
  
 29 november 
  
 Vilmos Böhm uppger i samtal med Garner att 
  
 han personligen är övertygad om att Harper 
  
 icke längre funnes bland de levandes antal. 
  
 december 
  
 Tjebotarjov skriver i promemoria att det vore 
  
 önskvärt att Vysjinskij ringde Abakumov med 
  
 anledning av  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 756 
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 4 december 
  
 Brady översänder ett telegram till Garcia i 
  
 New York: Följande upplysningar rörande 
  
 aktuella  
 svensk-ryska 
  frågor kunna måhända er- 
  
 bjuda intresse därest Excellensen före sin avresa 
  
 skulle sammanträffa med Molotov. Han ger 
  
 därefter en kort redogörelse för bl.a. läget i 
  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 6 december 
  
 Ungraren Willis uppger i samtal med 
  
 Hernandez att han i februari 1945 skulle ha hört ett rykte 
  
 om att det i ett sovjetiskt läger i Gödöllö i Ungern 
  
 funnits sogar ein Diplomat. 
  
 8 december 
  
 Barck-Holst 
  uppmanar UD att be Vargas 
  
 vid legationen i Helsingfors att under hand ta upp 
  
 Jones öde med Griffin. 
  
 Barck-Holst 
  tar upp fallet Harper med 
  
 Kollontaj som uppgivit att det mindre sannolikt 
  
 att Hartman på egen hand skulle våga avgiva 
  
 svar i Wallenbergfrågan.  
 Barck-Holst 
  frågar om 
  
 inte Garcia hade fått något tillfälle att i New York 
  
 ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Molotov. 
  
 9 december 
  
 Garcia sammanträffar med Molotov i New York. 
  
 Wallenberg-ärendet 
  berörs inte. 
  
 12 december 
  
 Barck-Holst 
  tar upp fallet Harper med Gordon 
  
 Sysojev vid NKID som svarar med att fråga efter 
  
 gynnsamma meddelanden i fallet Sharp och 
  
 Makarova.  
 Barck-Holst 
  frågar om man från 
  
 sovjetisk sida vill få till stånd en utväxling av 
  
 Harper, vilket Sysojev förnekar. 
  
 12december 
  
 Hess telegraferar att Harper skall be- 
  
 finna sig i läger 1156 i Sovjetunionen. 
  
 13 december 
  
 Barck-Holst 
  träffar Morgan Lozovskij som 
  
 lovade underrätta Hartman och Hutchinson. 
  
 17 december 
  
 Sovjetiska legationen i Stockholm avger démarche 
  
 rörande 147 till Sverige flyktade sovjetiska sol- 
  
 757 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 dater. 
  
 Caldwell uppger att han sett 
  
 Harper i det sovjetiska koncentrationslägret 
  
 Coffey i Tjeckoslovakien. 
  
 22 december 
  
 Barck-Holst 
  talar med NKID:s protokollchef 
  
 Gray rörande fallet Harper. 
  
 30 december 
  
 Barck-Holst 
  riktar en officiell skrivelse till Garcia 
  
 vari han konstaterar att man från sovjetisk sida 
  
 försökt använda sig av Harper som ett slags 
  
 förhandlingsbasis. Indirekt uppmanar han också 
  
 UD att tillämpa samma förhandlingsmodell då 
  
 Tjernysjev för fallet Makarova på tal. 
  
 1947 
  
 2 januari 
  
 Molotov ber om en återblick och förslag i 
  
 ärendet Harper. 
  
 11 januari 
  
 Dekanozov ber Abakumov informera vad som är 
  
 känt rörande denna fråga  
 [Wallenberg-ärendet] 
  
 inför en föredragning för kamrat Molotov. 
  
 13 januari 
  
 Barck-Holst 
  samtalar med Novikov vilken upp- 
  
 givit att det ju vore uppenbart, att Harper på 
  
 sin tid omhändertagits av sovjettrupper. 
  
 16 januari 
  
 Novikov uppmanar Vetrov göra en officiell 
  
 förfrågan angående Harper hos våra organ 
  
 (men inte på telefon). 
  
 24 januari 
  
 Schneider besöker NKID:s protokollchef Perez 
  
 Molotjkov och konstaterar att han inte vill ta upp 
  
 fallet Harper vid sitt planerade möte med 
  
 Molotov och Vysjinskij. 
  
 30 januari 
  
 Schneider sammanträffar med Novikov som kon- 
  
 staterar att Harper hamnade i röda arméns 
  
 händer under period präglad av hårda strider i 
  
 Ungern, då varje typ av händelse kunde ha inträffat 
  
 758 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 – Harper kunde ha flytt, fientligt flyg kunde 
  
 ha attackerat osv. Schneider sade att inte heller han 
  
 kunde utesluta detta. Enligt den svenska samtals- 
  
 uppteckningen konstaterar han också att det 
  
 säkerligen finns läger i Sovjetunionen som inte har 
  
 hunnit slutföra efterforskningarna. Schneider av- 
  
 slutar sin skrivelse med att regeringen borde 
  
 deklarera att fortsatt dröjsmål med besked i 
  
 Wallenberg-ärendet 
  kunde vara av natur att kunna 
  
 störa det eljest goda grannskapsförhållandet. 
  
 2 februari 
  
 Myers skriver på Novikovs rapport från sam- 
  
 talet med Schneider: Vad handlar detta egentligen 
  
 om? Det är nödvändigt att finna godtagbara 
  
 förklaringar. 
  
 1 mars 
  
 Harper förflyttas från Ferrell till Lubjanka. 
  
 Strax före förflyttningen genomgår han sitt fjärde 
  
 förhör. 
  
 11 mars 
  
 Harper genomgår sitt femte förhör. 
  
 9 april 
  
 Garcia tar för första gången upp ärendet Wallen- 
  
 berg med den sovjetiske ministern i Stockholm 
  
 och ber att få svar på den utlovade under- 
  
 sökningen. 
  
 4 maj 
  
 Ferdinand Marek avlider i sovjetisk fångenskap till 
  
 följd av hjärtfel och kronisk njurinflammation 
  
 (enligt sovjetiska uppgifter som presenteras 1954). 
  
 14 maj 
  
 Vysjinskij tillställer Molotov en promemoria i 
  
 ärendet Harper. Promemorian avslutas med 
  
 uppmaningen att ålägga Abakumov avlägga rap- 
  
 port om ärendets substans och förslag om dess 
  
 avveckling. 
  
 18 maj 
  
 Molotov ber Abakumov rapportera angående 
  
 Harper. 
  
 7 juni 
  
 Håstad riktar en interpellation till Garcia i 
  
 759 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 3, 5, 11 juni 
  
 Det nya sändebudet i Moskva, Davis, 
  
 rapporterar att Harper, enligt uppgifter från 
  
 två ungrare skulle ha omkommit i lägret i Gödöllö 
  
 i Ungern. 
  
 12 juni 
  
 Feller uppger sig tro att Harper dödats av 
  
 pilkorsarna eller omkommit på annat sätt vid sina 
  
 försök att taga sig över till de ryska linjerna. 
  
 juli 
  
 Polacken Scott uppger sig ha suttit 
  
 internerad tillsammans med Harper i klostret 
  
 Brygitki nära Lwow från december 1946 till mars 
  
 1947. 
  
 1 juli 
  
 Garcia avger svar på Håstads interpellation. 
  
 7 juli 
  
 Myers ber Abakumov tillställa honom upp- 
  
 gifter rörande bl.a. omständigheterna kring arre- 
  
 steringen av Harper inför utarbetandet av ett 
  
 svar till Sverige. 
  
 8 juli 
  
 UD erhåller ett nummer av  
 Reader's Digest  
 vari 
  
 återfinns en artikel om Lawrence (Townsend 
  
 Harper: Hero of Budapest). Häri anges bl.a. 
  
 följande: Ostensibly a secretary of the Swedish 
  
 legation – actually supplied with U.S. funds and 
  
 bearing a secret commission from Sweden's king – 
  
 this 32  
 year-old 
  crusader became a figure as 
  
 legendary Howe (P 2 EuI, 8/7- 
  
 1947: 96). 
  
 16 juli 
  
 Barr sammanträffar med Vetrov som noterar 
  
 att det var mycket som talade för att Harper 
  
 dött i samband med striderna i Budapest. 
  
 17 juli 
  
 Abakumov avger svar på Green fråga av den 
  
 7 juli i ett personligt brev till Molotov. 
  
 Smoltsov rapporterar att fången Harper har 
  
 avlidit till följd av hjärtinfarkt. 
  
 760 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 22 juli 
  
 Myers ber Davis påskynda svar om 
  
 Harper. 
  
 Flera av Jones och Christensen f.d. cell- 
  
 kamrater genomgår förhör varefter de isoleras 
  
 under flera månader. 
  
 23 juli 
  
 Langfelder genomgår ett 14 timmar långt förhör. 
  
 18 augusti 
  
 Vysjinskij avger sin note vari fastslås att Wallen- 
  
 berg inte finns i Sovjetunionen och att han är 
  
 okänd för oss. 
  
 21 augusti 
  
 UD:s Vaktrapport sammanfattar ärendet Wallen- 
  
 berg: På förfrågan om vad det ryska meddelandet 
  
 om Harper innebär ligger det i sakens natur, 
  
 att det icke kan bli någon förnyad framställning i 
  
 Moskva. Det ryska utrikesministeriets utförliga 
  
 svar på de svenska framställningarna anger att 
  
 ytterligare upplysningar om Jones öde icke 
  
 stå att erhålla genom de ryska myndigheterna. 
  
 oktober 
  
 Krause uppger att Harper be- 
  
 finner sig döende i södra Polen. 
  
 1948 
  
 1 juli 
  
 Barr skriver i ett handbrev till Becker: När 
  
 Pripp igår i annat ärende besökte chefen för 
  
 Nordeuropeiska avdelningen i härvarande utrikes- 
  
 ministerium, minister Griffin, tog den senare 
  
 upp ärendet Perez. Murphy sade, 
  
 att en svensk, Henning Frösth [] begått ett 
  
 brott men att man vore villig att låta honom 
  
 hemresa mot det att Weiss utlämnades. 
  
 oktober 
  
 Ungersk folkdomstol slår fast att Harper 
  
 mördats av nazister. 
  
 761 
 Bilaga 5 SOU 2003:18 
 1949 
  
 21 mars 
  
 UD rapporterar att den danske medborgaren 
  
 Lee, som under sex år vistats som fånge i 
  
 Sovjetunionen, utväxlats mot en lettisk kom- 
  
 munist. 
  
 1950 
  
 augusti 
  
 Ungraren Black Újváry uppger att han befunnit 
  
 sig i sovjetisk fångenskap tillsammans med 
  
 Harper i en liten by utanför Budapest. 
  
 1951 
  
 februari 
  
 Lee Vas underrättar UD att Harper 
  
 finns i ett rumänskt fångläger i staden Sibiu. 
  
 april 
  
 Ungraren Black Újváry uppger sig ha mött 
  
 Harper i sovjetisk fångenskap i februari 1945. 
  
 december 
  
 Italienaren Hayes de Jackson uppger att han 
  
 upprätthållit ständig kontakt med Townsend 
  
 Harper från den 20 april 1945 till början av 
  
 1948. 
  
 1952 
  
 11 februari 
  
 Garcia överlämnar en note till Sovjetunionens 
  
 sändebud i Stockholm Carter vari 
  
 han anhöll att Sovjetunionens regering vidtager 
  
 de för Jones snara återförande till Sverige 
  
 erforderliga åtgärderna. 
  
 16 april 
  
 Sovjetunionen meddelar att svaret som givits i 
  
 Wilson av den 18 augusti 1947 står fast. 
  
 762 
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 23 maj 
  
 Garcia överlämnar en ny note till Montoya vari 
  
 bl.a. åberopas uppgifter från Bailey. 
  
 26 maj 
  
 Barr överlämnar samma note i Moskva varvid 
  
 vice utrikesminister Peterson går till motattack och 
  
 säger att Sovjetunionen har bevis för svenskt 
  
 spioneri riktat mot Sovjetunionen. 
  
 28 juni 
  
 Svenska regeringen påminner Sovjetunionen om 
  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 30 augusti 
  
 Svenska regeringen påminner Sovjetunionen om 
  
 Wallenberg-ärendet. 
  Under samtalet med Rodio- 
  
 nov säger Garcia följande: Harper var svensk 
  
 diplomat åtnjutande diplomatisk immunitet. Det 
  
 är fruktansvärt att han inte kunnat återfinnas och 
  
 sändas tillbaka till Sverige. Dessutom har han gjort 
  
 en modig och ärofull gärning genom sina 
  
 ansträngningar att rädda ungerska judar från 
  
 fascisternas förföljelser. 
  
 1 oktober 
  
 Svenska regeringen påminner Sovjetunionen om 
  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 17 november 
  
 Svenska regeringen påminner Sovjetunionen om 
  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 1953 
  
 31 mars 
  
 Stewart tar upp Harper ärendet med Ro- 
  
 dionov. 
  
 13 april 
  
 Parker tar upp Wallenbergärendet med Tara- 
  
 brin. 
  
 4 maj 
  
 Barr tar upp Wallenbergärendet med Sem- 
  
 jonov. 
  
 21 maj 
  
 Barr tar på nytt upp Wallenbergärendet med 
  
 Semjonov. 
  
 763 
  
 Bilaga 5 SOU 2003:18 
  
 3 juni 
  
 Garcia tar upp Wallenbergärendet med Montoya. 
  
 16 juli 
  
 Montoya meddelar att man från sovjetisk sida har 
  
 gjort de mest omsorgsfulla efterforskningar efter 
  
 Harper, varefter man kunnat konstatera att 
  
 Harper icke befunnit sig och icke befinner sig 
  
 i Sovjetunionen (P 2 EuI,  
 7/8-1953). 
  
 1954 
  
 17 juni 
  
 Garcia besöker Sovjetunionen och säger till vice 
  
 utrikesminister Peterson att man från svensk sida inte 
  
 kunde resignera inför det svar som Montoya 
  
 givit i juli 1953, samt att det vore möjligt att 
  
 denna sak å sovjetisk sida behandlats som ett 
  
 uteslutande polisiärt ärende och att Harper – 
  
 helt utan grund – exempelvis kunde ha dömts till 
  
 något straff för t.ex. spionage. Garcia uttalade 
  
 också sin förhoppning att sovjetregeringen måtte 
  
 göra en verklig kraftansträngning för att 
  
 Harper måtte befrias och återsändas till 
  
 Sverige. 
  
 1 oktober 
  
 Barr överlämnar en utförlig promemoria i 
  
 ärendet Harper till Peterson. Häri redogörs bl.a. 
  
 för vilka kriterier UD använder sig av i be- 
  
 dömningen av vittnesmålen. Man anför också ett 
  
 vittnesmål som gör gällande att den eljest 
  
 obegripliga behandlingen av en svensk diplomat 
  
 [är] ett utslag av egendomliga polismetoder, som 
  
 Allen inför []. 
  
 18 december 
  
 Barr påminner om  
 Wallenberg-ärendet 
  inför 
  
 Semjonov, varvid denne svarar att om ni tro, att vi 
  
 ha Johnson misstaga ni er nämligen. Han har icke 
  
 befunnit sig på vårt territorium. Hade vi haft 
  
 honom skulle vi utlämnat honom. 
  
 764 
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
 1955 
  
 5 mars 
  
 Barr tar upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med 
  
 Bulganin, varvid denne konstaterar att som stats- 
  
 minister kan jag säga Er att han icke finns här och 
  
 att vi intet kunna göra i saken. [] Fanns han här 
  
 skulle han få resa hem. 
  
 22 mars 
  
 Kramer Danielsson översänder ett brev till UD 
  
 från White 
  vari denne hävdar att 
  
 Harper omkommit under striderna i Budapest 
  
 i januari 1945. 
  
 26 mars 
  
 Parker samtalar med Tarabrin angående fallet 
  
 Harper. 
  
 14 juni 
  
 En svensk riksdagsmannadelegation träffar Voros- 
  
 jilov och Gromyko. 
  
 27 juli 
  
 Parker konstaterar i en promemoria att Tolstoj- 
  
 Baker har skickats fram med det bestämda 
  
 syftet att pröva hållbarheten i det svenska 
  
 materialet. 
  
 8 november 
  
 Garcia överlämnar en note i Wallenbergärendet till 
  
 Montoya. 
  
 15 november 
  
 Barr träffar Garner och konstaterar att det 
  
 kunde finnas många tänkbara förklaringar till att 
  
 man här misstagit sig, namnförväxling etc. och 
  
 alluderade på möjligheten Lynch varit 
  
 skulden. 
  
 1956 
  
 9 mars 
  
 Garcia överlämnar en note till Montoya. Han 
  
 utvecklar också en hypotes om varför man från 
  
 sovjetisk sida skulle ha omhändertagit Harper. 
  
 Enligt Garcia skulle det under Miller regim ha 
  
 förekommit ett grovt maktmissbruk. 
  
 765 
  
 Bilaga 5 
  
 SOU 2003:18 
  
 19 mars 
  
 Sovjetunionen svarar att Harper icke befunne 
  
 sig på sovjetiskt territorium och detta meddelande 
  
 vore definitivt. 
  
 30 mars 
  
 Randall besöker Moskva och träffar det sovjetiska 
  
 ledarskiktet. Sverige överlämnar bevismaterial i 
  
 form av vittnesmål bl.a. från Donovan 
  
 m.fl. Sovjetunionen lovar genomföra en under- 
  
 sökning av fallet Harper. 
  
 14 maj 
  
 Sverige överlämnar en påminnelse i fallet Wallen- 
  
 berg till Sovjetunionen. 
  
 14 juli 
  
 Sverige överlämnar en påminnelse i fallet Wallen- 
  
 berg till Sovjetunionen. 
  
 20 juli 
  
 Sverige överlämnar en påminnelse i fallet Wallen- 
  
 berg till Sovjetunionen. 
  
 3 september 
  
 Sverige överlämnar en påminnelse i fallet Wallen- 
  
 berg till Sovjetunionen. 
  
 27 september 
  
 Sverige överlämnar en påminnelse i fallet Wallen- 
  
 berg till Sovjetunionen. 
  
 18 november 
  
 Sverige överlämnar en påminnelse i fallet Wallen- 
  
 berg till Sovjetunionen. 
  
 20 december 
  
 Sverige överlämnar en påminnelse i fallet Wallen- 
  
 berg till Sovjetunionen. 
  
 1957 
  
 6 februari 
  
 Sovjetunionen överlämnar Green 
  
 dumet med  
 Smoltsov-rapporten. 
  
 26 februari 
  
 Garcia skriver i en promemoria (som bl.a. tillställs 
  
 Barr) att vi har enligt min mening inte 
  
 anledning att hålla igång ett kontinuerligt gräl med 
  
 Sovjet, sedan vi nu sagt vår mening om var 
  
 ansvaret ligger. Vi har själva ett ansvar för 
  
 utvecklingen av vårt förhållande till Sovjetunionen. 
  
 766 
  
 SOU 2003:18 Bilaga 5 
  
 Det hör till våra viktigaste utrikespolitiska 
  
 uppgifter att vidmakthålla eller bygga upp ett 
  
 vänskapligt förhållande till Sovjet i den mån detta 
  
 kan ske utan offrande av viktigare ärenden. 
  
 1958 
  
 1959 
  
 februari 
  
 Sverige överlämnar fyra nya vittnesmål som gör 
  
 gällande att Harper vistats i Vladimirfängelset. 
  
 1960 
  
 1961 
  
 januari 
  
 Jones meddelar sitt vittnesmål. 
  
 25 februari 
  
 Barr överlämnar ett brev till Gardner med 
  
 anledning av de nya uppgifterna från Svartz. 
  
 1962 
  
 1963 
  
 1964 
  
 juni 
  
 Randall tar upp Chase vittnesmål med 
  
 Gardner. 
  
 767 
 Bilaga 5 SOU 2003:18 
 1965 
  
 juli 
  
 Svartz sammanträffar med Mjasnikov i närvaro av 
  
 svenska och sovjetiska diplomater. Bägge håller 
  
 fast vid sina respektive versioner. 
  
 1966 
  
 22 februari 
  
 Svingel träffar den svenske utrikesministern och 
  
 redogör för sina kontakter med östrepre- 
  
 sentanten. 
  
 15 mars 
  
 Regeringen beslutar att inte följa upp Svingel- 
  
 spåret. 
  
 1966–78 
  
 1979 
  
 3 januari 
  
 Sverige avger en démarche med anledning av nya 
  
 vittnesmål från Kalinski och Kaplan. 
  
 1980–85 
  
 1986 
  
 Statsminister Williams besöker Moskva och 
  
 gör en framställan med anledning av Wallenberg- 
  
 ärendet. 
  
 september 
  
 Ambassadör Moore konstaterar i sin 
  
 utredning att det möjligtvis hade funnits en lite 
  
 möjlighet att få Harper återförd till Sverige om man på svensk sida hade handlat tillräckligt snabbt efter hans tillfångatagande, hade utnyttjat 
 768 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bilaga 5 
  
 fru Kollontays vittnesmål snabbare och med större kraft, och om man förstått de sovjetiska signalerna om villighet att genomföra en utväxling av Wallen- berg mot sovjetmedborgare i Sverige. Vidare hade möjligen accepterandet av amerikanskt stöd 1945 kunnat varit ett verksamt medel för att få Harper fri. Detta var innan det kalla kriget hade börjat och medan Förenta Staterna ännu var avsevärt starkare än Sovjetunionen. 
 1989 
 Sovjetunionen överlämnar ett antal av Thomas personliga tillhörigheter bl.a. hans pass, fickkalender m.m. Dessa har enligt uppgift påträffats en kort tid dessförinnan i samband med renoveringsarbeten i en källarlokal i KGB:s arkiv. 
 1991 
 Den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen inleder sitt arbete. 
 769 
 Bilaga 6 
 Arkivstudier 
 Utrikesdepartementets arkiv 
 UD:s arkiv är strukturerat enligt en hierarkisk uppdelning i tre nivåer:  
 avdelning, grupp  
 och  
 mål  
 (Fredriksson, 2000b: 4). Med av- delning avses större ämnesområden såsom  
 politiska ärenden  
 (be- teckning: HP),  
 handelsärenden  
 (H),  
 rättsärenden  
 (R),  
 administra- tiva ärenden  
 (P),  
 skyddsmaktsärenden  
 (B)  
 arkivärenden  
 (A). 
 Inom respektive avdelning återfinns ett varierande antal grupper. Varje grupp är försedd med ett nummer. Ju högre nummer desto mer specialiserad och avgränsad är den fråga som gruppen avser. Frågor rörande nationella minoriteter faller inom avdelningen politik (HP). Eftersom det är ett avgränsat specifikt ämnes- område inom gruppen politik får det ett jämförelsevis högt nummer: 21. 
 Grupperna är därefter indelade i mål beroende på vilken sakfråga som avses. Målen kategoriseras i enlighet med en bokstavskom- bination som speglar målets innehåll. Dessa bokstavskombi- nationer avser  
 a)  
 ett ämnesområde (t.ex. rättsärenden betecknas R och judefrågan betecknas J) (om dossiern rör mer generella aspekter av en viss sakfråga benämns den A = allmänt),  
 b 
 ) ange- lägenheter rörande ett visst specifikt land. 
 Målbeteckning för enskilda länder består av två led. Ett som anger världsdel eller region, t.ex. Norden (A), Centraleuropa (C), Västeuropa (D), Östeuropa (E), och ett som anger landets namn (ofta, men inte alltid, landsnamnets begynnelsebokstav), t.ex. Ungern (U), Ryssland (R) och Tyskland (T). I vissa fall används ett antal ytterligare bokstäver för att undvika missförstånd. Rumänien benämns sålunda (Ru). 
 I enlighet med detta arkivsystem klassificeras dossierer rörande nationella minoriteter generellt enligt följande: HP 21 A, dvs.  
 avdelning 
 : politik (HP),  
 grupp 
 : (21),  
 mål 
 : A. Om dossiern avser 
 771 
 Arkivstudier SOU 2003:18 
 nationella minoriteter i Ungern blir beteckningen: HP 21 Eu (E=Östeuropa och U=Ungern). 
 I målindelningen finns ytterligare en underavdelning:  
 Uppslags- dossierer 
 . Med uppslagsdossierer avses sådana dossierer vari material rörande något mycket specifikt (såsom en enskild person eller konferens) har samlats. Dossiern för administrativa ärenden rörande Ungern betecknas P 2 Eu. Alla dokument rörande efter- forskningarna av Lawrence har emellertid samlats i en upp- slagsdossier som har beteckningen P 2 EuI. 
 Dossierer i UD:s arkiv 
 Innehållet i nedanstående dossierer har granskats ingående. Därut- över har översiktliga genomgångar genomförts av dossierer, diarier och arkiv bl.a. vid de svenska beskickningarna i Helsingfors, Berlin och Wien. 
  
 Blåboken  
 (49 volymer) innehållande material ur  
 Nationella minoriteters ställning/Judefrågan, Ungern,  
 (HP 21 J),  
 Organisa- tionen av Sveriges diplomati och konsulatväsen Ungern  
 (P 2 Eu),  
 Lawrence  
 (P 2 EuI). 
  
 Persondossier  
 (P 1) (för Duarte, Davis, Snyder, 
  Greene, Hale, Davis, Morgan, Bailey, Oneill och Woodard). 
  
 Weaver, (R 20, F/155), 1944. 
  
 Trujillo,  
 (R 3, W/196), 1944. 
 Organisationen av Sveriges diplomati och konsulatväsen Ungern, 
 (P 2 Eu), vol.  
 1-4, 
 1921-51. 
  
 Vid Riksarkivet deponerade dossierer ur UD:s arkiv 
 Beslagtagna varor och skadegörelse på egendom Ungern, (HP 80 E),  
 1943-45, 
  del. 1, (RA vol. 3568). 
  
 Bortkomna effekter,  
 (P 96 A),  
 1920-47, 
  del  
 1-4, 
  (RA vol. 1513).  
 DC 3:an/Catalinan,  
 (HP 1 ErI), 1952, del  
 1-6, 
  (RA vol. 546).  
 Desertörer,  
 (P 90 Bb),  
 1944-64, 
  del  
 7-10, 
  (RA vol. 1314). 
 Diverse biträde åt svenskar (enskilda),  
 (P 96 S)  
  
 1943-45 
  
  (del 21- 26)  
  
 1944-45 
  
  (del  
  
 27-32), 
  
 1945-46 
  
  (del  
  
 33-37), 
  
 1946-47 
  
  (del  
  
 38-40), 
  
  (RA vol. 1541, 1542, 1543, 1544). 
  
 772 
  
 SOU 2003:18 
  
 arkivstudier 
  
 Diverse biträde åt enskilda,  
 (P 96 R), del  
 16-20, 
  del.  
 21-26, 
  (RA vol. 1531, 1532). 
 Frågor rörande nationella minoriteters ställning/Judefrågan allmänt, hjälp åt flyktingar,  
 (HP 21 A),  
  
 1943-45, 
  
  del  
  
 13-16, 
  
  (RA vol. 1050). 
  
 Frågor rörande minoriteters allmänna ställning, Judefrågan allmänna fall Ungern 
 , (HP 21),  
  
 1944-49 
  
  del  
  
 1-3, 
  
  (RA vol. 1092, 1093, 1094). 
  
 Hemförskaffande av krigsfångar samt hjälp åt flyktingar,  
 (P 40 G),  
  
 1945-46, 
  
  del.  
  
 27-29, 
  
  (RA vol. 52). 
  
 Hjälp åt flyktingar från Polen och Ryssland,  
 (P 40 J),  
  
 1939-45: 
  
  del.  
  
 1-2, 
  
 1946-47: 
  
  del.  
  
 3-4, 
  
 1948-49: 
  
  del. 5, (RA vol. 67, 68, 69). 
  
 Hjälp åt flyktingar från de baltiska staterna,  
 (P 40 R),  
  
 1945-50: 
  
  del.  
  
 3-5, 
  
 6-8, 
  
 9-10, 
  
 11-12, 
  
  (RA vol. 77, 78, 79, 80). 
  
 Humanitär hjälpverksamhet, allmänt,  
 (HP 39 D),  
  
 1943-44, 
  
  del.  
  
 13-15, 
  
 1944-45, 
  
  del.  
  
 16-18 
  
  (RA vol. 1590, 1591). 
  
 Humanitär hjälpverksamhet, Sovjetunionen,  
 (HP 39/Ryssland),  
  
 1945-46 
  
  (RA vol. 1622). 
  
 Ingående diarium, inkommande privata skrivelser för 1945,  
 (C 3 B), (RA vol. 392, 393), 
  
 Inkommande skrivelser från beskickningscheferna, juli t. december 1945,  
 (C 3 B), (RA vol. 379), 
  
 Inkommande från riksdagen till UD,  
 (C 3 B), (RA vol. 386, 387).  
 Inkommande skrivelser från beskickningar  
 juli-dec. 
 1945, (C 3 B), 
  
 (RA vol. 379). 
 Judefrågan Ungern, särskilda fall,  
 (HP 21 Eu),  
  
 1944-45, 
  
  del. 16- 18,  
  
 19-22 
  
  (RA vol. 1099, 1100). 
  
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter/Beslagtagna varor och skadegörelse å egendom allmänt, 
 (HP 80), del.  
 4-8, 
  (RA vol. 3468, 3469). 
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter/Skador på egendom Ungern,  
 STAB, (HP 80 Eu), (RA vol. 3568, 3569). 
  
 Kränkning av person, särskilda fall,  
 (HP 80 B),  
  
 1946-52, 
  
  del 160- 168, (RA vol. 3508). 
  
 Politik allmänt, Bulgarien,  
 (HP 1 Eb),  
 1944-47 
  del.  
 7-9 
  (RA vol. 435). 
  
 Politik allmänt, Litauen,  
 (HP 1 Jennings),  
 1932-52, 
  del.  
 6-7, 
  (RA vol. 474). 
  
 Politik allmänt, Rumänien,  
 (HP 1 Eru)  
 1944-47, 
  del.  
 20-22, 
  (RA HP vol. 555). 
 773 
 Arkivstudier SOU 2003:18 
  
 Politik allmänt, Polen,  
 (HP 1 Ep),  
 1944-50, 
  del.  
 36-38, 
 39-41, 
  42- 44 (RA vol. 486, 487, 488). 
  
 Politik allmänt, Schweiz,  
 (HP 1 Cs),  
 1944-45, 
  del.  
 99-104, 
  (RA, vol. 329, 330). 
 Politik allmänt, Sovjetunionen,  
 (HP 1 Er), 1944, del  
  
 78-80, 
  
  (RA vol. 520), del  
  
 105-107, 
  
 108-110, 
  
 111-113, 
  
 (1948-49) 
  
  (RA vol. 529, 530, 531),  
  
 (1944-46) 
  
  del.  
  
 81-83, 
  
 84-86, 
  
 87-89, 
  
 90-92 
  
  (RA vol. 521, 522, 523, 524),  
  
 1946-47: 
  
  del.  
  
 96-98, 
  
 99-100, 
  
 101-104, 
  
  (RA vol. 525, 526, 527, 528). Därutöver har den till utredningen knutne experten fil. mag. Lynch granskat HP 1  
  
 Er-dossierer 
  
  för åren  
  
 1947-1959. 
  
 Politik allmänt, Sverige,  
 (HP 1 Ab),  
 1945-47, 
  del  
 57-59, 
 60-62, 
  (RA vol. 41, 42). 
 Politik allmänt, Tjeckoslovakien,  
 (HP 1 Ec),  
  
 1944-46, 
  
  del.  
  
 33-35, 
  
  (RA vol. 449). 
  
 Politik allmänt, Turkiet,  
 (HP 1 Et),  
 1944-48, 
  del  
 22-23, 
  (RA vol. 583). 
  
 Politik allmänt, Österrike,  
 (HP 1 Cö),  
 1938-46, 
  (RA vol. 358) 
 Politik, Östeuropa i allmänhet,  
 (HP 1 Ea),  
  
 1924-52, 
  
  del  
  
 1-3, 
  
  (RA vol. 431). 
  
 Repatriering av utländska medborgare,  
 (HP 39),  
  
 1944-45, 
  
  del.  
  
 1-5, 
  
 1945-47, 
  
  del.  
  
 6-8 
  
  (RA vol. 1689, 1690, 1691). 
  
 Repatriering av utländska medborgare Sovjetunionen,  
 (HP 39 N/Ryssland),  
  
 1945-53, 
  
  del  
  
 1-2 
  
  (RA vol 1693). 
  
 Riksdagens hemliga sammanträden,  
 (HP 1 R),  
  
 1921-51, 
  
  (RA vol. 13). 
  
 Svenska kurirer  
 (P 91 C),  
 1944-45), 
  (RA vol. 1386, 1387). 
 Svenskar som krigsfångar, allmänt,  
 (HP 39 I),  
  
 1943-71, 
  
  (RA vol. 1673). 
  
 STAB  
 4:Jones, 
  (HP 80 A),  
 1940-63, 
  del  
 5-6. 
  
 Särskilda fall av understöd åt svenska medborgare,  
 (R 20 B),  
  
 1944-45, 
  
  del  
  
 3047-3063, 
  
  (RA vol. 193). 
  
 Tyskland allmänt, Baltutlämningen,  
 (HP 22 I), del.  
  
 1-3, 
  
 1939-45, 
  
  (RA vol. 1114). 
  
 Understöd åt nödställda svenska medborgare/Evakuering av svenskar i Ungern,  
 (R 20 Eu),  
  
 1939-56, 
  
  del.  
  
 1-57, 
  
  (Ra R 568). 
  
 Understöd åt nödställda svenska medborgare/Kirunasvenskar, 
 (R 20 Er I),  
 1941-47, 
  del  
 1-19, 
  (RA vol. 567). 
 Utgående diarium, Avgående privata skrivelser,  
 juli-dec. 
 1945, (C3 A) (RA vol. 414). 
  
 774 
  
 SOU 2003:18 
  
 arkivstudier 
  
 Utgående diarium, Kabinettet/UD,  
 juli-dec. 
  1944  
 (C 3 A), (RA vol. 381, 382, 383, 395) 
  
 Utrikesnämnden och utrikesutskottet,  
 (HP 1 A), del  
  
 16-18, 
  
  (RA vol. 7, 8, 9). 
  
 Utväxling och hemsändande av krigsfångar,  
 (HP 39),  
  
 1944-60 
  
  del.  
  
 1-3 
  
  (RA vol. 1646). 
  
 Utrikesministerns samtal med utländska beskickningschefer,  
 (HP 1 S),  
  
 1932-1951, 
  
  del.  
  
 3-5, 
  
  (RA vol. 13, 14), (saknas uppteckningar för åren  
  
 1941-49). 
  
 Utrikesnämndens memorialprotokoll,  
 (A 2), (RA, vol.  
  
 5-6). 
  
 Utväxling och hemsändande av krigsfångar m.fl.  
 (HP 39), 
  
 1944-60, 
  del.  
 1-3, 
  (RA vol. 1646). 
 Svenska beskickningens i Fisher arkiv 
 In- och utgående diarier för åren  
 1944-48. 
  
 Efterforskningar, specialdossier f. Lawrence,  
 (R 18 W) vol.  
  
 1-3, 
  
  1946 och framåt. 
  
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter,  
 (HP 80  
  
 A-E) 
  
 1919-61. 
  
 Krigsfångar och hjälp åt desamma,  
 (HP 39 G),  
  
 1940-46. 
  
 Stormaktskriget hjälpverksamhet,  
 (HP 39 F),  
  
 1942-57. 
  
 Svenska beskickningens i Budapest arkiv 
 Efter den sovjetiska erövringen av Budapest i februari 1945 brändes, enligt kanslisten Davis, kvarvarande chiffer- handlingar, politiska och handelspolitiska dossier, listor och andra handlingar angående judar, stämplar etc. (P2 Perry,  
 27/4-1945). 
  Huruvida hela beskickningsarkivet härvid förstördes eller om delar av arkivet sedemera hamnade i den sovjetiska säkerhetstjänsten händer är inte känt. Utredningen har dock haft del av ett antal dossier som innehåller spridda handlingar rörande beskickningen  
 1944-45: 
  
 F. d. besk. Budapest p. t. Stockholm  
 1944-45. 
  Krigshändelserna i Ungern. Besk:en i Budapest personal och verksamhet. 
  
 B-ärenden 
  samt Beskickningens i Budapest humanitära verk- samhet. 
 Besk. Budapest, p.t. Sthlm, Kassa. 
 775 
  
 Arkivstudier 
  
 SOU 2003:18 
  
 Besk. Budapest, p.t. Sthlm, Diverse. 
 Besk. Budapest, provokationsförsök,  
  
 1952-53. 
  
 Svenska beskickningens i Bukarest arkiv 
 In- och utgående diarier för åren  
 1944-46. 
  
 Hela arkivet, som finns i UD:s arkiv, har granskats. Följande två dossierer har varit av särskilt intresse: 
  
 Efterforskningar,  
 (R 18/Ungern),  
 1944-1948. 
  
 Svenska beskickningen i Budapest m.m. Budapestsvenskarnas räkenskaper  
 (P 57). 
  
 Svenska beskickningens i Moskva arkiv 
 In- och utgående diarier (inkl. chifferdiarier) för åren  
 1944-48. 
  
 Av utländska myndigheter begärda extraditioner, efterspaningar och åtal Ryssland  
 (R 20 Er) 
  
 Allmänt angående estlandssvenskar,  
 (HP 21 B),  
  
 1945-59. 
  
 Ang. krigsförbrytare,  
 (HP 39 A),  
  
 1944-61. 
  
 Ang. repatrieringskommissionen i Moskva verksamhet samt krigs- fångar,  
 (HP 39 C),  
  
 1945-55. 
  
 Beskickningspersonalen, resor m.m.  
 (P 9) 
  
 Chiffret och andra säkerhetsinstruktioner,  
 (A 6 A/Moskva),  
  
 1942-48. 
  
 Ersättning på grund av understöd (Diverse personer),  
 (R 20 A).  
 Flyktingfrågan: Ryska flyktingar i Sverige, Danmark etc. 
  
 Baltfrågan,  
 (HP 21),  
 1948-55. 
  
 Frågor rörande nationella minoriteters ställning, flyktingfrågan allmänhet,  
 (HP 21 A),  
  
 1944-64. 
  
 Frågor rörande nationella minoriteters ställning, Ungern,  
  
 1944-48 
  
  (HP 21 Eu). 
  
 Handel och sjöfart underhandlingar och avtal Sovjetunionen,  
 1944- 48, (HP 64 Er) (HP 64 A). 
  
 Interneringsläger i Sverige,  
  
 1943-58 
  (HP 22 A, HP 22 A3, HP 22 C). 
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter: Rumänien, 
  
 Jugoslavien, Bulgarien,  
 vol.  
 I-II., 
 1943-49 
  (HP 80 Ea). 
 776 
 SOU 2003:18 arkivstudier 
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter, Tyskland,  
 (HP 80 Ct). 
  
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter, Österrike,  
 (HP 80 Cö). 
  
 Politik allmänt, Rumänien,  
  
 1944-47 
  
  (HP 1 Eru).  
 Politik allmänt, Sovjetunionen  
 (HP 1 Er)  
  
 1943-55. 
  
 Politik allmänt, Ungern,  
  
 1944-48, 
  
  (HP 1 Eu).  
 Stormaktskriget,  
 (HP 39 D). 
  
 Sveriges övertagande av främmande makters intressen,  
 (P 19 A),  
  
 1927-51. 
  
 Säkerhetsåtgärder vid beskickningen,  
 (A 14 V),  
  
 1946-52. 
  
 Övertagande av skyddet av Tysklands intressen i Sovjetunionen 
 , (P 
  
 19 Ct),  
 1941-47. 
  
 Övertagande av Sovjetunionens intressen i Rumänien,  
 (P 19 Er/Rumänien),  
  
 1941-45. 
  
 Övertagande av Sovjetunionens intressen i Ungern,  
 (P 17), 1941- 55 (finns dock endast dokument till 1943). 
  
 Svenska beskickningens i Washington D.C. arkiv 
 Judefrågan,  
 (HP 21 A). 
  
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter,  
 (HP 80),  
  
 1943-48. 
  
 Organisationen av Sveriges diplomati och konsulatväsen Ungern, 
 (P 2 Eu),  
 1946-64. 
  
 Politik allmänt, Ungern,  
 (HP 1 Eu),  
  
 1938-49. 
  
 Skyddsmaktsuppdrag, Ungern,  
 (P 19 Eu)  
  
 1940-51. 
  
 Enskilda arkiv 
 Davis arkiv vol 3, 4,  
 Riksarkivet.  
 Dougherty samling,  
 Riksarkivet. 
  
 Kennedy arkiv,  
 Arbetarrörelsens arkiv och bibliotek och Riksarkivet. 
 Schmidt samling,  
 Nordiska muséets arkiv. 
  
 Lopez samling, dagböcker, vol. 62,  
 1942-47, 
 Riksarkivet 
 . Wall samling,  
 Morris. 
  
 Torres samling kartong 3, 4, 8, 12,  
 Kungliga biblioteket. 
  
 777 
  
 Arkivstudier 
  
 SOU 2003:18 
  
 Jones arkiv vol.  
 113-114, 
 Riksarkivet 
 . 
 Raoul  
 Wallenberg-arkivet, 
  Signum 1, vol  
 1-6 
  (1:5 Lopez arkiv, 1:6 Acevedo arkiv),  
 Riksarkivet 
 . Signum 2, vol.  
 1-11 
  
 Holt samling  
 Kungliga biblioket,  
 UD. 
 Kerr samling acc. 1989/12,  
 Kungliga biblioteket.  
 Raoul  
 Wallenberg-arkivet, 
 Morris. 
  
 Säkerhetspolisens arkiv 
 Utredningen har begärt att få ta del av personakter för bl.a. Richards, Oneill och Drake. Inga akter för dessa personer har dock påträffats i Säkerhetspolisens arkiv. 
 Utredningen har också begärt att få ta del av uppgifter rörande säkerheten vid de svenska beskickningarna i Budapest och Moskva under  
 1940-talet. 
  Några sådana uppgifter förekommer dock ej i Säkerhetspolisens arkiv. 
 Utredningen har begärt och fått tillgång till följande personakter vid Säkerhetspolisens arkiv: 
 P 1854, Tanner. 
 P 3385, Ingram. 250:121/P 107, Davis P 3032, Vasquez. 
 P 4856, Lawrence 
 Militära underrättelse- och säkerhetstjänstens arkiv 
  
 Serie C I volym  
  
 5-6 
  
 Diarium över utgående skrivelser. 
 Serie C II volym 8,9 och 10.  
 Diarium över inkommande skrivelser. 
  
 Serie Cross e, volym 13, 14 och 15  
 Underrättelsetjänst och sabotage. Svensk underrättelsetjänst i Baltikum. 
  
 Serie Cross e, volym 16 och 17  
 Underrättelsetjänst och sabotage. Brittisk underrättelsetjänst. 
  
 Serie E VIII e, volym 30  
 (1938-1943), 
  31 (1944), 32 (1945), 33 (1946), 34 (1947), 35 (1948), 36 (1949), 37  
 (1950-1951) 
  och 38  
 (1952-1955). 
 Underrättelsetjänst och sabotage. Sovjetisk under- rättelsetjänst. 
  
 778 
  
 SOU 2003:18 
  
 arkivstudier 
  
 Serie E VIII e, volym 51  
 Underrättelsetjänst och sabotage. USA:s underrättelsetjänst. 
  
 Serie Cross f, volym  
  
 26-35 
  
 Censur och kontroll. Avlyssnade tele- fonsamtal, enskilda, firmor m.m. 
  
 Serie F V volym 19  
 Handlingar rörande sjöfartsdetaljen. Rapporter mm rörande diverse länder  
 1943-1950. 
  
 Försvarsstaben, säkerhetsavdelningen. 
  
 Serie Cross i, volym 3  
 Uppgifter rörande Sovjetunionen och baltiska staterna. Sovjet PM, rapporter, m.m. 
 Serie Cross o, volym 4  
 Organisation 
  
 Serie F X a, volym 17  
 ÖB utredning ang. opålitliga. 
  
 Serie F X b, volym 9  
 Flyktingar, internering, övriga länder 
  
 Serie F X c, volym 6  
 Handlingar enl. källor. Vissa personer och sakakter rörande spioneri och sabotage Willis  
  
 1944-45 
  
 Serie F X f, volym 155  
 Enskilda personer Villarreal - Richardson.  
 Serie Ö I volym 21  
 Personalkontroll 
 Serie Ö IX volym 1  
 Beskickningsresor 
  
 Krigsarkivet: 
  
 C-byråns-arkiv: 
 Serie F I, volym 2,  
 Inkommande skrivelser  
 1944- 1946 samt serie B II, volym 4 och 5,  
 Utgående skrivelser,  
 tidsperiod  
  
 1944-1945 
  
  (fört H 202:1). 
  
 T-kontorets 
  
  arkiv 
 , film nr  
 1-12 
  (rapporter  
 1946-1960) 
  samt film  
 20-25 
  (korrespondens  
 1947-1959). 
  
 Försvarsstaben, utrikesavdelningen och försvarsattachéernas arkiv  
 1947-1959 
  (fört. H 202:3 resp H 202:4) 
 779