SOU 1999:55 
 Till statsrådet och chefen för 
 Kulturdepartementet 
 Regeringen bemyndigade den 3 juli 1997 chefen för Kulturdeparte- mentet att ge en särskild utredare i uppdrag att utreda behovet av, förut- sättningarna för samt konsekvenserna av en samordning av lagstift- ningarna för ljudradio, television, övrig radiokommunikation och tele- verksamhet. Med stöd av bemyndigandet utsåg chefen för Kulturde- partementet, statsrådet Dixon, samma dag undertecknad Williams till särskild utredare. Kommittén har antagit namnet Kon- vergensutredningen. 
 Som sakkunniga förordnades den 23 september 1997 departements- sekreteraren Taylor, hovrättsassessorn Matthews, hovrättsas- sessorn Waller, numera kanslirådet King, departe- mentssekreteraren Smith samt hovrättsassessorn Rios. Som experter förordnades samma dag direktören Weiss, verksjuristen Carlson, jur. kand. Carter, tekn. Rubio. Adams, vik. programchefen Hayes samt pro- fessorn Frederick. 
 Fr. o. m. den 1 januari 1998 entledigades Thomas från uppdraget som sakkunnig, och i stället utsågs kanslirådet Sanchez till sakkunnig. Den 30 januari 1998 entledigades Sundblad från uppdraget. Som ny expert i kommittén utsågs konkurrenssakkunnige Krause fr.o.m. den 1 mars 1998. Fr.o.m. den 1 januari l998 entledigades Becker som sakkunnig, och i hans ställe utsågs departementssekrete- raren Elm fr. o. m. den 1 februari 1998. Skälet till att Thomas entledigades för att en månad senare åter förordnas som sakkunnig var att han flyt- tade från Kulturdepartementet till Kommunikationsdepartementet och ersatte Stenqvist i Konvergensutredningen. Fr. o. m. den 20 november 1998 entledigades Salazar, och i hennes ställe utsågs avdelningsdi- rektören Torres till ny sakkunnig. 
 Som huvudsekreterare anställdes jur. kand. Jacobs fr.o.m. den 18 augusti 1997. Jur.kand. Sandoval har biträtt kommittén som konsult fr.o.m. februari 1998 (efter avtal med Advokatfirman Vinge KB). Hennes arbetsuppgifter har i första hand varit att kartlägga och beskriva relevanta  
 EG-direktiv, 
  följa arbetet inom EU samt redovisa arbetet med dessa frågor i några andra länder. I praktiken har hon tjänstgjort som biträdande sekreterare. Mills, Knight, 
 SOU 1999:55 
 Ross samt Donaldson har i olika skeden av utred- ningsarbetet som assistenter biträtt kommittén. 
 Jag får härmed överlämna betänkandet SOU 1999:55 Konvergens och förändring – Samordning av lagstiftningen för medie- och telesek- torerna. Uppdraget är därmed slutfört. 
 Stockholm i april 1999 
 Williams 
 Jacobs 
  
 SOU 1999:55 
  
 1 
  
 Innehåll 
  
 Förkortningar och Ordförklaringar.................................................... 
  
 7 
  
 Sammanfattning ................................................................................ 
  
 13 
  
 Summary 
  
 ................................................................................... 
  
 21 
  
 1 
  
 Kommitténs arbete................................................................. 
  
 29 
  
 1.1 
  
 Uppdraget ................................................................................. 
  
 29 
  
 1.2 
  
 Samråd 
  
 ................................................................................... 
  
 32 
  
 1.3 
  
 Andra externa kontakter............................................................. 
  
 33 
  
 1.4 
  
 Konsulter .................................................................................. 
  
 34 
  
 2 
  
 Konvergensfenomenet .......................................................... 
  
 35 
  
 2.1 
  
 Vad är konvergens?................................................................... 
  
 35 
  
 2.1.1 
  
 Nätkonvergens ............................................................. 
  
 35 
  
 2.1.2 
  
 Tjänstekonvergens........................................................ 
  
 36 
  
 2.1.3 
  
 Apparatkonvergens....................................................... 
  
 37 
  
 2.1.4 
  
 Marknadskonvergens.................................................... 
  
 37 
  
 2.2 
  
 Utveckling och drivkrafter .......................................................... 
  
 38 
  
 2.3 
  
 Närmare om de tekniska förutsättningarna................................... 
  
 40 
  
 2.3.1 
  
 Digital teknik ................................................................ 
  
 41 
  
 2.3.2 
  
 Tekniker för transmission, kodning och kompression........ 
  
 41 
  
 2.3.3 
  
 Kommunikationsprotokoll och andra standarder .............. 
  
 43 
  
 2.4 
  
 Den framtida utvecklingen.......................................................... 
  
 44 
  
 2.5 
  
 De rättsliga konsekvenserna ....................................................... 
  
 46 
  
 Internationell utblick 
  
 3 
  
 EG-rätten ................................................................................ 
  
 49 
  
 3.1 
  
 Allmän  
 EG-rätt .......................................................................... 
  
 49 
  
 3.1.1 
  
 Bakgrund ..................................................................... 
  
 49 
  
 3.1.2 
  
 EG:s rättskällor............................................................. 
  
 50 
  
 3.1.3 
  
 Förhållande till nationell rätt ........................................... 
  
 53 
  
 3.2 
  
 Reglering av telesektorn ............................................................. 
  
 55 
  
 3.2.1 
  
 Bakgrund ..................................................................... 
  
 55 
  
 3.2.2 
  
 Avregleringsdirektiven .................................................. 
  
 57 
  
 3.2.3 
  
 Harmoniseringsdirektiven .............................................. 
  
 61 
  
 3.2.4 
  
 Auktorisation och tillståndsgivning.................................. 
  
 66 
  
 2  
 Innehåll 
  
 SOU 1999:55 
  
 3.2.5 
  
 Skydd för personuppgifter på teleområdet....................... 
  
 67 
  
 3.2.6 
  
 UMTS – system för mobil och trådlös 
  
 telekommunikation ........................................................ 
  
 68 
  
 3.2.7 
  
 Grönboken om radiospektrum ........................................ 
  
 68 
  
 3.2.8 
  
 Konkurrensreglernas tillämpning på teleområdet ............. 
  
 69 
  
 3.3 
  
 Reglering av mediesektorn.......................................................... 
  
 70 
  
 3.3.1 
  
 Bakgrund ..................................................................... 
  
 70 
  
 3.3.2 
  
 TV utan gränser ........................................................... 
  
 72 
  
 3.3.3 
  
 TV-standarder.............................................................. 
  
 73 
  
 3.3.4 
  
 Skydd för minderåriga och den mänskliga värdigheten 
  
 ..... 74 
  
 3.4 
  
 Reglering av informationssamhället ............................................. 
  
 75 
  
 3.4.1 
  
 Bakgrund ..................................................................... 
  
 75 
  
 3.4.2 
  
 Tekniska standarder och föreskrifter.............................. 
  
 77 
  
 3.4.3 
  
 Databaser .................................................................... 
  
 78 
  
 3.4.4 
  
 Skydd av personuppgifter .............................................. 
  
 78 
  
 3.4.5 
  
 Villkorad tillgång........................................................... 
  
 79 
  
 3.4.6 
  
 Säkrare användning av Internet ..................................... 
  
 80 
  
 3.4.7 
  
 Elektroniska signaturer.................................................. 
  
 80 
  
 3.4.8 
  
 Upphovsrätt i informationssamhället............................... 
  
 81 
  
 3.4.9 
  
 Elektronisk handel......................................................... 
  
 82 
  
 3.4.10 
  
 Kryptering.................................................................... 
  
 83 
  
 3.5 
  
 Arbetet med konvergensfrågorna................................................ 
  
 83 
  
 3.5.1 
  
 Grönboken om konvergens ............................................ 
  
 83 
  
 3.5.2 
  
 Kommissionens arbetsdokument om konvergens............. 
  
 91 
  
 3.5.3 
  
 Europaparlamentets yttrande ......................................... 
  
 92 
  
 3.5.4 
  
 Svenska yttranden över grönboken................................. 
  
 93 
  
 3.5.5 
  
 Kommissionens meddelande om konvergens................... 
  
 94 
  
 3.5.6 
  
 Kommentar.................................................................. 
  
 96 
  
 4 
  
 Förhållandena i några andra länder ...................................... 
  
 103 
  
 4.1 
  
 Danmark................................................................................. 
  
 103 
  
 4.2 
  
 Finland 
  
 ................................................................................. 
  
 105 
  
 4.3 
  
 Norge 
  
 ................................................................................. 
  
 108 
  
 4.4 
  
 Frankrike................................................................................. 
  
 109 
  
 4.5 
  
 Italien 
  
 ................................................................................. 
  
 112 
  
 4.6 
  
 Nederländerna......................................................................... 
  
 114 
  
 4.7 
  
 Storbritannien .......................................................................... 
  
 116 
  
 4.8 
  
 Tyskland 
  
 ................................................................................. 
  
 120 
  
 4.9 
  
 Kanada 
  
 ................................................................................. 
  
 123 
  
 4.10 
  
 USA 
  
 ................................................................................. 
  
 125 
  
 4.11 
  
 Australien................................................................................ 
  
 128 
  
 4.12 
  
 Nya Zeeland............................................................................ 
  
 130 
  
 4.13 
  
 Japan 
  
 ................................................................................. 
  
 132 
  
 SOU 1999:55  
 Innehåll  
 3 
 Svensk rätt och dess tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
  
 5 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen.................................................... 
  
 135 
  
 5.1 
  
 Bakgrund och syfte.................................................................. 
  
 135 
  
 5.2 
  
 Tillämpningsområde ................................................................. 
  
 136 
  
 5.2.1 
  
 Radioprogram............................................................. 
  
 137 
  
 5.2.2 
  
 Databasregeln ............................................................ 
  
 138 
  
 5.2.3 
  
 Tekniska upptagningar ................................................ 
  
 138 
  
 5.2.4 
  
 Begränsningar i grundlagsskyddet ................................ 
  
 139 
  
 5.3 
  
 Etableringsfrihet....................................................................... 
  
 140 
  
 5.4 
  
 Yttrandefrihetsbrott, ensamansvar och särskild rättegångs- 
  
 ordning 
  
 ................................................................................. 
  
 141 
  
 5.5 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv................................... 
  
 142 
  
 5.5.1 
  
 Interaktivitet............................................................... 
  
 144 
  
 5.5.2 
  
 Digital-TV.................................................................. 
  
 146 
  
 5.5.3 
  
 Internet...................................................................... 
  
 149 
  
 5.5.4 
  
 Sammanfattning.......................................................... 
  
 154 
  
 6 
  
 Radio- och  
 TV-lagen ............................................................. 
  
 157 
  
 6.1 
  
 Bakgrund och syfte.................................................................. 
  
 157 
  
 6.2 
  
 Tillämpningsområde ................................................................. 
  
 158 
  
 6.3 
  
 Tillstånd och registrering........................................................... 
  
 159 
  
 6.4 
  
 Regler om innehåll, reklam och annan annonsering ..................... 
  
 160 
  
 6.5 
  
 Vidaresändningsplikt ................................................................ 
  
 161 
  
 6.6 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv................................... 
  
 162 
  
 6.6.1 
  
 Ljudradio och television............................................... 
  
 163 
  
 6.6.2 
  
 Sökbar  
 text-TV .......................................................... 
  
 168 
  
 6.6.3 
  
 Sändningar riktade till allmänheten ............................... 
  
 170 
  
 6.6.4 
  
 Sammanfattning.......................................................... 
  
 172 
  
 7 
  
 Telelagen .............................................................................. 
  
 175 
  
 7.1 
  
 Bakgrund och syfte.................................................................. 
  
 175 
  
 7.2 
  
 Tillämpningsområde ................................................................. 
  
 176 
  
 7.3 
  
 Tillstånd och anmälan............................................................... 
  
 177 
  
 7.4 
  
 Samtrafik ................................................................................ 
  
 180 
  
 7.5 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv................................... 
  
 182 
  
 7.5.1 
  
 Gränsdragningen mellan individuell kommunikation 
  
 och utsändningar till allmänheten.................................. 
  
 183 
  
 7.5.2 
  
 Särskilt om  
 xDSL-baserade 
  tjänster ............................. 
  
 184 
  
 7.5.3 
  
 Särskilt om  
 digital-TV ................................................. 
  
 186 
  
 7.5.4 
  
 Särskilt om Internet..................................................... 
  
 189 
  
 7.5.5 
  
 Sammanfattning.......................................................... 
  
 191 
  
 4  
 Innehåll 
  
 SOU 1999:55 
  
 8 
  
 Lagen om radiokommunikation 
  
 ............................................193 
  
 8.1 
  
 Bakgrund och syfte.................................................................. 
  
 193 
  
 8.2 
  
 Tillämpningsområde ................................................................. 
  
 193 
  
 8.3 
  
 Tillstånd ................................................................................. 
  
 193 
  
 8.4 
  
 Internationella förpliktelser och den nationella 
  
 frekvensfördelningsplanen ........................................................ 
  
 195 
  
 8.5 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv................................... 
  
 196 
  
 9 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning ................... 
  
 199 
  
 9.1 
  
 Lokalradiolagen ....................................................................... 
  
 199 
  
 9.2 
  
 Lagen om  
 TV-avgift ................................................................ 
  
 200 
  
 9.3 
  
 Lagen om standarder för sändning av  
 TV-signaler ..................... 
  
 202 
  
 9.4 
  
 Lagen om granskning av filmer och videogram........................... 
  
 204 
  
 9.5 
  
 Lagen om pliktexemplar av dokument........................................ 
  
 206 
  
 9.6 
  
 Lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor ......................... 
  
 209 
  
 9.7 
  
 Presstödsförordningen.............................................................. 
  
 212 
  
 9.8 
  
 Lagen om teleterminalutrustning................................................ 
  
 215 
  
 10 
  
 Allmän lagstiftning ................................................................ 
  
 217 
  
 10.1 
  
 Brottsbalken ............................................................................ 
  
 217 
  
 10.2 
  
 Konkurrenslagen...................................................................... 
  
 219 
  
 10.3 
  
 Marknadsföringslagen .............................................................. 
  
 222 
  
 10.4 
  
 Personuppgiftslagen ................................................................. 
  
 224 
  
 10.5 
  
 Upphovsrättslagen ................................................................... 
  
 227 
  
 Överväganden och förslag 
  
 11 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio, TV och 
  
 televerksamhet..................................................................... 
  
 231 
  
 11.1 
  
 Utgångspunkter för bedömningen.............................................. 
  
 231 
  
 11.2 
  
 Behovet av samordning ............................................................ 
  
 234 
  
 11.2.1 Problem med gällande lagstiftning ................................ 
  
 234 
  
 11.2.2 
  
 Slutsats ...................................................................... 
  
 236 
  
 11.3 
  
 Syftet med en samordning ........................................................ 
  
 236 
  
 11.4 
  
 Olika tillvägagångssätt för att uppfylla syftet med en 
  
 samordning.............................................................................. 
  
 238 
  
 11.5 
  
 Överordnade regler och internationella förpliktelser .................... 
  
 240 
  
 11.5.1 
  
 Grundlagsregleringen .................................................. 
  
 240 
  
 11.5.2 
  
 EG-rätten................................................................... 
  
 241 
  
 11.5.3 
  
 Internationella telekonventionen och radio- 
  
 reglementet ............................................................................. 
  
 242 
  
 11.5.4 Andra internationella förpliktelser................................. 
  
 242 
  
 11.6 Samordning av telelagen och radio- och  
 TV-lagen...................... 
  
 243 
  
 SOU 1999:55 
  
 Innehåll  
 5 
  
 11.6.1 
  
 Generella förutsättningar ............................................. 
  
 243 
  
 11.6.2 
  
 Regleringsbehov och syften......................................... 
  
 246 
  
 11.6.3 
  
 Reglering av innehåll................................................... 
  
 250 
  
 11.6.4 
  
 Reglering av tjänster ................................................... 
  
 250 
  
 11.6.5 
  
 Reglering av infrastruktur............................................ 
  
 255 
  
 11.6.6 
  
 Slutsats ...................................................................... 
  
 259 
  
 11.7 
  
 Särskilt om innehållsreglering .................................................... 
  
 260 
  
 11.7.1 
  
 Tillämpningsområden .................................................. 
  
 261 
  
 11.7.2 Förutsättningar för en horisontell reglering .................... 
  
 262 
  
 11.7.3 
  
 Slutsats ...................................................................... 
  
 264 
  
 11.8 
  
 Sammanfattning....................................................................... 
  
 264 
  
 12 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder........................... 
  
 267 
  
 12.1 
  
 Kontroll över betydelsefulla resurser ......................................... 
  
 267 
  
 12.1.1 
  
 Nätkapacitet och kundaccess ...................................... 
  
 268 
  
 12.1.2 
  
 Multiplexering............................................................. 
  
 268 
  
 12.1.3 
  
 System för åtkomstkontroll .......................................... 
  
 268 
  
 12.1.4 
  
 Navigationssystem...................................................... 
  
 269 
  
 12.1.5 
  
 Innehåll...................................................................... 
  
 269 
  
 12.1.6 
  
 Gällande rätt m.m. ...................................................... 
  
 270 
  
 12.2 
  
 Ägarkoncentration och olika samverkansformer......................... 
  
 271 
  
 12.2.1 Horisontella och vertikala integrationer......................... 
  
 272 
  
 12.2.2 
  
 Gällande rätt m.m. ...................................................... 
  
 273 
  
 12.3 
  
 Statens ansvar inom tele- och mediesektorerna .......................... 
  
 273 
  
 12.3.1 
  
 Samhällsomfattande tjänster ........................................ 
  
 274 
  
 12.3.2 
  
 Public service............................................................. 
  
 275 
  
 12.3.3 
  
 Presstöd..................................................................... 
  
 277 
  
 12.4 
  
 Slutsats 
  
 ................................................................................. 
  
 277 
  
 13 
  
 Det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna ................... 
  
 279 
  
 13.1 
  
 Utgångspunkter ....................................................................... 
  
 279 
  
 13.2 
  
 Hur det fortsatta arbetet bör bedrivas........................................ 
  
 281 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1  
 Kommittédirektiven ............................................................. 
  
 283 
  
 Bilaga 2  
 Utdrag ur rapport från Telia Research AB till Konvergens- 
  
 utredningen avseende bl.a. den tekniska bakgrunden.............. 
  
 293 
  
 6  
 Innehåll 
  
 SOU 1999:55 
  
 SOU 1999:55 
  
 7 
  
 Förkortningar och Ordförklaringar 
 Ord markerade med * innebär att förklaringen är hämtad ur Svenska datatermgruppens ordlista version 14, 14 april 1999. Ordlistan i sin helhet finns på http://www.nada.kth.se/dataterm. Ordlistan kan även erhållas från Tekniska nomenklaturcentralen eller Svenska språknämn- den tel.  
 08-446 
  66 00 respektive  
 08-442 
  42 00). 
  
 ADSL 
  
 Asymmetrical Digital Subscriber Line, teknik som 
  
 innebär att man med hjälp av särskild utrustning 
  
 ökar kapaciteten i telenät 
  
 Amplitud 
  
 Våghöjd 
  
 API 
  
 Application Programming Interface, programva- 
  
 ror som behövs för att skapa standardiserade 
  
 gränsytor i interaktiva tillämpningar 
  
 ART 
  
 Autorité de Régulisation des Télécommunications, 
  
 Frankrike 
  
 ATM 
  
 Asynchronous Transfer Mode, kopplings- och 
  
 multiplexeringsteknik 
  
 Brandvägg* 
  
 Skydd mot oönskad kommunikation mellan olika 
  
 datornät, främst mot intrång 
  
 BrB 
  
 Brottsbalken 
  
 Cache* 
  
 Tillfällig lagringsplats där datorn lägger viss in- 
  
 formation för att ha den snabbt tillgänglig 
  
 Chatta* 
  
 Föra skriftlig dialog i realtid via Internet 
  
 CD 
  
 Compact Disc 
  
 CDA 
  
 Communications Decency Act, USA 
  
 CEPT 
  
 The European Conference of Postal and Tele- 
  
 communications Administrations 
  
 COM 
  
 Commission, Europeiska gemenskapernas kom- 
  
 mission 
  
 CRTC 
  
 Canadian  
 Radio-television 
  and Telecommunica- 
  
 tions Commission, Canada 
  
 CSA 
  
 Conseil Supérieur de lAudiovisuel, Frankrike 
  
 DAB 
  
 Digital Audio Broadcasting, digital ljudradio 
  
 Dir. 
  
 Direktiv 
  
 Direktansluten* 
  
 [Om förbindelse:] som möjliggör direkt interaktiv 
  
 kommunikation (med en databas, ett program eller 
  
 ett programsystem) 
  
 8  
 Förkortningar och Ordförklaringar 
  
 SOU 1999:55 
  
 Direkttjänst* 
  
 Datortjänst som innebär att man har en direkt 
  
 interaktiv kommunikation med ett datasystem 
  
 Direktuppspelning* 
  
 [I webbsammanhang:] dataöverföring som inne- 
  
 bär att överföring och uppspelning av ljud eller 
  
 rörliga bilder sker successivt, i stället för att spe- 
  
 las upp först när hela överföringen är klar 
  
 DVB 
  
 Digital Video Broadcasting 
  
 DVD 
  
 Digital Versatile Disc 
  
 EEG 
  
 Europeiska ekonomiska gemenskaperna 
  
 EES 
  
 Europeiska ekonomiska samarbetsområdet 
  
 EFTA 
  
 European Free Trade Association 
  
 EG 
  
 Europeiska gemenskaperna 
  
 EGT 
  
 Europeiska gemenskapernas officiella tidning 
  
 E-post* 
  
 Överföring av meddelande med hjälp av datorer 
  
 där meddelandet kan läsas vid valfri tidpunkt 
  
 EPG 
  
 Elektroniska programguider, system som under- 
  
 lättar mottagarens val och inställning av program 
  
 ERC 
  
 European Radiocommunications Committee 
  
 ERO 
  
 European Radiocommunications Office 
  
 EU 
  
 Europeiska unionen 
  
 FCC 
  
 Federal Communications Commission, USA 
  
 Fi 
  
 Finansdepartementet 
  
 FN 
  
 Förenta nationerna 
  
 FTP 
  
 Protokoll för filöverföring 
  
 GATS 
  
 General Agreement on Trade and Services 
  
 GHz 
  
 Harris 
  
 Gränssnitt* 
  
 Kontaktyta mellan olika funktioner eller delar i ett 
  
 system 
  
 GSM 
  
 Global System for Mobile Communications, mo- 
  
 bilkommunikationssystem av andra generationen 
  
 Hemsida* 
  
 Termen hemsida (eng. Moore) används idag 
  
 för flera helt olika begrepp: ingångssida, startsida, 
  
 webbsida och webbplats 
  
 Ingångssida* 
  
 Webbsida som tjänar som huvudingång till viss 
  
 webbplats 
  
 IP 
  
 Internet Protocol, 
  
 kommunikationsprotokoll som 
  
 hanterar adressering och vägval för datapaket på 
  
 Internet 
  
 Internet* 
  
 Det internationella datornät som har den största 
  
 utbredningen och som bygger på TCP/IP, en 
  
 standard för datakommunikation 
  
 Internetleverantör* 
  
 Företag eller institution som tillhandahåller Inter- 
  
 nettjänster, t.ex. 
  
 anslutningsmöjlighet,  
 e-post- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förkortningar och Ordförklaringar  
 9 
  
 funktion 
  
 Intranät* 
  
 Internt datornät (t.ex. inom en organisation) som 
  
 utnyttjar samma teknik som Internet, men som 
  
 inte är åtkomligt från Internet. 
  
 IRI 
  
 Institutet för rättsinformatik 
  
 ISDN 
  
 Integrated Services Digital Network, digitalt 
  
 flertjänstnät 
  
 IT 
  
 Informationsteknik 
  
 ITC 
  
 International Telecommunications Convention 
  
 ITC 
  
 Independent Television Commission, Storbritan- 
  
 nien 
  
 ITU 
  
 Internationella teleunionen 
  
 K 
  
 Kommunikationsdepartementet 
  
 Kap. 
  
 Kapitel 
  
 KOM 
  
 Kommissionen 
  
 Kommissionen 
  
 Europeiska gemenskapernas kommission 
  
 KRFS 
  
 Kulturrådets författningssamling 
  
 Ku 
  
 Kulturdepartementet 
  
 KU 
  
 Konstitutionsutskottet 
  
 Ladda ned* 
  
 [Inom datakommunikation:] kopiera data från en 
  
 dator till en annan (underordnad) dator, oftast från 
  
 en server till en klient, för vidare användning eller 
  
 bearbetning 
  
 MHz 
  
 Golden 
  
 MPEG 
  
 Motion Picture Experts Group, en grupp standar- 
  
 der som används för att koda audiovisuell infor- 
  
 mation som filmer, video och musik 
  
 NTIA 
  
 National Telecommunications Information Aut- 
  
 hority, USA 
  
 Nutek 
  
 Närings- och teknikutvecklingsverket 
  
 NVOD 
  
 Near Video on Demand,  
 beställ-TV 
  
 OFTEL 
  
 Office of Telecommunications, Storbritannien 
  
 ONP 
  
 Open Network Provision, tillhandahållande av 
  
 öppna nät 
  
 Prop. 
  
 proposition 
  
 PTS 
  
 Post- och telestyrelsen 
  
 PTSFS 
  
 Post- och telestyrelsens författningssamling 
  
 PUL 
  
 Personuppgiftslagen 
  
 Pushteknik* 
  
 Klient-serverteknik 
  som innebär att servern sän- 
  
 der data utan att klienten har efterfrågat dessa; [i 
  
 Internetsammanhang även i vidare betydelse:] 
  
 klient-serverteknik 
  för serverutsändning utan 
  
 direkt klientstyrning 
  
 10  
 Förkortningar och Ordförklaringar 
  
 SOU 1999:55 
  
 RDS 
  
 Radio Data System, system för datasändningar i 
  
 anslutning till  
 FM-ljudradio 
  
 RF 
  
 Regeringsformen 
  
 RR 
  
 Internationella radioreglementet 
  
 RTVL 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 Rådet 
  
 Europeiska unionens råd 
  
 Set-top-box 
  
 Avkodare (dekoder) som behövs för att kunna ta 
  
 emot digitala  
 TV-utsändningar 
  med en analog 
  
 TV-mottagare 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SR 
  
 Sveriges Radio AB 
  
 SVT 
  
 Sveriges Television AB 
  
 Sökmotor 
  
 Program för indexering av och sökning i stora 
  
 textmassor, t.ex. samtliga webbsidor på Internet 
  
 Söktjänst 
  
 [Inom Internet:] tjänst som erbjuds på en 
  
 webbplats och som är inriktad på att tillhandahålla 
  
 sökmöjligheter i text på webbsidor och i 
  
 meddelanden i diskussionsgrupper 
  
 TCP 
  
 Transmission Control Protocol, protokoll som 
  
 delar upp data i paket och garanterar felfri över- 
  
 föring 
  
 TF 
  
 Tryckfrihetsförordningen 
  
 TL 
  
 Telelagen 
  
 TRIPS 
  
 Agreement on  
 Trade-Related 
  Aspects of Intel- 
  
 lectual Property Rights, Including Trade in Co- 
  
 unterfeit Goods 
  
 UMTS 
  
 Universal Mobile Telecommunications 
  
 Systems, 
  
 system för tredje generationens mobiltelefoni 
  
 UR 
  
 Sveriges Utbildningsradio AB 
  
 URL 
  
 Upphovsrättslagen 
  
 VDSL 
  
 Very high bit rate Digital Subscriber Line, teknik 
  
 som innebär att man med hjälp av särskild utrust- 
  
 ning ökar kapaciteten i telenät 
  
 VOD 
  
 Video on Demand,  
 beställ-TV 
  
 Webbadress* 
  
 En standardiserad och unik adress för dokument, 
  
 benämns också url, universal resource Williams 
  
 inom www 
  
 Webbläsare* 
  
 Datorprogram för hämtning och visning av in- 
  
 formation via www 
  
 Webbplats* 
  
 En webbplats kan röra ett visst ämne, en viss or- 
  
 ganisations verksamhet eller ett visst företags 
  
 varor och tjänster 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förkortningar och Ordförklaringar  
 11 
  
 Webbsida* 
  
 Den mängd information på en webbplats som 
  
 man kan nå utan att behöva gå vidare via en länk; 
  
 motsvarar ofta så mycket man kan se på skärmen 
  
 samtidigt eller genom att rulla bilden 
  
 Webbutsändning* 
  
 Utsändning av webbsidor (och liknande informa- 
  
 tion) med pushteknik 
  
 WIPO 
  
 World Intellectual Property Organisation 
  
 WRC 
  
 World Radiocommunications Conference 
  
 WTO 
  
 World Trade Organisation 
  
 www* 
  
 World Wide Web, funktion på Internet eller på ett 
  
 intranät som medger att man enkelt kan hämta 
  
 sammanlänkad information i form av text, bild och 
  
 ljud 
  
 xDSL 
  
 Digital Subscriber Line (x är en generisk beteck- 
  
 ning för olika varianter, se ADSL), teknik som 
  
 innebär att man med hjälp av särskild utrustning 
  
 ökar kapaciteten i telenät 
  
 YGL 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 12  
 Förkortningar och Ordförklaringar 
  
 SOU 1999:55 
  
 SOU 1999:55 
  
 13 
  
 Sammanfattning 
 Uppdraget 
 Enligt direktiven skall jag utreda behovet av en samordning mellan lag- stiftningen för  
 radio-, 
  TV- och televerksamhet samt bedöma om det i detta sammanhang behövs ytterligare lagstiftning för att säkerställa ytt- randefrihet, tillgänglighet och mångfald och för att motverka skadliga konkurrensbegränsningar. Jag skall vidare ge förslag till hur det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna bör bedrivas. 
 Till grund för mina överväganden skall ligga en beskrivning av utvecklingen av elektroniska informationstjänster. Mot denna bakgrund skall jag kartlägga och analysera i vilken mån nuvarande lagstiftning är tillämplig på elektroniska informationstjänster samt hur lagstiftningen påverkar utformningen, användningen och distributionen av dem. Jag har i detta sammanhang valt att tolka begreppet elektroniska informa- tionstjänster i vid bemärkelse med fokus på utveckling och tillhanda- hållande av tjänster och infrastruktur inom ramen för  
 IT-, 
 tele-, 
  och medieverksamheter. Tjänster som är förknippade med fysiska databä- rare lämnas dock huvudsakligen utanför denna framställning. I direkti- ven framhålls vidare att jag skall följa och beakta det pågående arbetet inom EU. Jag har därutöver funnit det värdefullt både för utredningsar- betet och för det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna att särskilt redovisa hur dessa frågor behandlas i ett antal länder. 
 Konvergensfenomenet 
 Konvergens som fenomen kan beskrivas på olika sätt beroende på vilket perspektiv som diskuteras, och graden av komplexitet varierar. Grundläggande är de förutsättningar som tekniska utvecklingen medför för konvergens (sammansmältning) av infrastrukturer, tjänster och apparater. Till detta kommer de marknadsrörelser som innebär att aktörer inom olika sektorer engagerar sig i en eller flera angränsande sektorer. Utifrån Konvergensutredningens uppdrag är det relevant att beskriva konvergensens effekter i förhållande till nätkonvergens, tjänstekonvergens, apparatkonvergens och marknadskonvergens. 
  
 Nätkonvergens 
 : Med nätkonvergens avses att olika och traditionellt skilda infrastrukturer för distribution av olika typer av tjänster kan integreras och bära varandras tjänster. Framför allt handlar det å ena 
  
 14  
 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:55 
  
 sidan om infrastrukturer avsedda för privat kommunikation, t.ex. telenät och mobiltelenät, och, å andra sidan, om infrastrukturer avsedda för enkelriktad förmedling av information till allmänheten, t.ex. marknät, kabelnät och satellitsystem avsedda för ljudradio och/eller television. 
  
 Tjänstekonvergens 
 : Tjänstekonvergens innebär i olika avseenden en sammansmältning av olika tjänstetyper. Det handlar i huvudsak dels om  
 kommunikationstjänster  
 som förmedlar information mellan använ- dare (t.ex. telefoni, fax, videokonferens och  
 e-post), 
  dels om  
 innehålls- tjänster  
 där någon tillhandahåller/förmedlar ett visst innehåll för andra att ta del av (t.ex. ljudradio och television, informationsdatabaser och webbplatser på Internet). Därutöver medför tjänstekonvergensen även att information som tidigare varit förbunden med ett visst medium numera tillhandahålls via alternativa medier (t.ex. böcker på CD, hyrvi- deokassetter som  
 video-on-demand-tjänster 
  samt dagstidningar och tidskrifter som elektroniska tjänster över World Wide Webb). 
  
 Apparatkonvergens 
 : Med apparatkonvergens avses sammansmält- ningen mellan olika apparater som används för olika typer av tjänster. Det kan t.ex. handla om telefoner och ljudradiomottagare som även kan användas som mottagare av text och rörliga bilder,  
 TV-mottagare 
  och mobiltelefoner som kan användas för informationsbehandling likt datorer och datorer som kan fungera som  
 TV-mottagare. 
  
 Marknadskonvergens 
 : Konvergensen vad gäller nätverk, tjänster och apparater gör det både möjligt och intressant och i viss utsträckning nödvändigt för företag som tidigare varit verksamma inom en viss sektor att på olika sätt engagera sig i en eller flera angränsande sektorer. Det kan t.ex. handla om teleföretag som genom att producera/tillhanda- hålla/förmedla innehållstjänster rör sig in på mediemarknaden, medie- företag som investerar i infrastruktur samt  
 IT-företag 
  som agerar på tele- och mediemarknaderna genom att erbjuda kommunikationsutrust- ning samt producera innehållstjänster. Till detta kommer nya företag som växer upp fristående från de traditionella sektorerna och tillhandahåller olika typer av multimedietjänster. 
 De rättsliga konsekvenserna av konvergensutvecklingen visar sig genom att det mot denna bakgrund blir allt svårare att skilja mellan de tidigare relativt klart avgränsade  
 IT-, 
  tele- och mediemarknaderna: en och samma tjänst kan t.ex. omfattas av olika, eventuellt flera, regelverk beroende på vilket medium eller vilken kommunikationskanal som används för dess förmedling till mottagaren eller på vilket sätt mot- tagaren tar del av tjänsten. Detta skall ses mot bakgrund av att regel- verken för dessa sektorer är utformade med olika utgångspunkter, bakomliggande motiv och ansvariga myndigheter. Till detta kommer att den tekniska utvecklingen även medför nya typer av tjänster och före- teelser och nya möjligheter för att bedriva tele- och medieverksamhet, 
  
 SOU 1999:55 
  
 Sammanfattning  
 15 
  
 som kan vara svåra att på ett ändamålsenligt sätt inordna under gällande regelsystem. Detta förändrar inte enbart möjligheten för nuvarande regelverk att fylla sin uppgift utan påverkar också de förutsättningar som gällande rätt är utformad mot bakgrund av. 
  
 EG-rätten 
  
 EG-rätten 
  har en stor inverkan på nationell rätt. Detta påverkar med- lemsstaternas lagstiftningsarbete i huvudsak på två sätt. Dels måste medlemsstaterna aktivt vidta åtgärder för att genomföra de direktiv som EG utfärdar, dels måste medlemsstaterna avhålla sig från att lagstifta i strid med gällande  
 EG-rätt. 
  
 På teleområdet är den  
 EG-rättsliga 
  regleringen ganska omfattande och detaljerad avreglering av telemarknaden och avseende harmonise- ring bl.a. av villkoren för tillgång till och användning av allmänt till- gängliga telenät och teletjänster. På medieområdet gäller bl.a. direktivet om TV utan gränser som reglerar den fria rörligheten av  
 TV-sänd- 
  ningar och innehållet i sändningarna. Dessutom regleras tekniska frågor på  
 TV-området 
  genom direktivet om  
 TV-standarder. 
  När det gäller den  
 EG-rättsliga 
  regleringen av informationssamhället har en rad olika åtgärder vidtagits för att harmonisera medlemsstaternas lagstiftning på området och för att främja utvecklingen av informationssamhället. Det gäller bl.a. gemensamma tekniska standarder och föreskrifter, databa- ser, personuppgifter, villkorad tillgång, elektronisk handel och upp- hovsrätt. 
 Inom EU pågår ett omfattande arbete med att utarbeta riktlinjer för hur regleringen skall anpassas till konvergensutvecklingen. Kommis- sionen har sedan i december 1997 utfärdat en grönbok, ett arbetsdoku- ment och ett meddelande om konvergens. I kommissionens meddelande anger den att den avser att fortsätta arbetet med konvergensfrågorna genom att utarbeta förslag till reformering av regleringen. När det gäller infrastrukturregleringen skall den få en mer horisontell utformning, dvs. samma regler skall gälla oavsett infrastruktur. Förslag om reglering av innehållstjänster kommer antingen att innebära ändringar i nuvarande reglering eller förslag till helt ny reglering. Dessutom planeras särskilda åtgärder både avseende regleringen för innehåll och infrastruktur. Kommissionen skall dessutom utfärda ett meddelande om den allmänna konsultationen angående grönboken om radiospektrum. Arbetet med konvergensfrågorna, tillsammans med den under år 1999 pågående översynen av telekommunikationsregleringen och arbetet med grön- boken om radiospektrum, förväntas leda till förslag till ändringar av den 
  
 16  
 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-rättsliga 
  regleringen på kommunikationsområdet inom de närmaste två åren. 
 Förhållandena i några andra länder 
 I betänkandet görs en översiktlig genomgång av hur konvergensfrågorna behandlas i tretton andra länder. Under varje land anges vilken lagstiftning som gäller på tele- respektive medieområdet, vilka myn- digheter som är verksamma på områdena och vilka särskilda åtgärder som vidtagits med anledning av konvergensutvecklingen. Konvergens- frågorna uppmärksammas i alla de länder som behandlas, om än på olika sätt och i olika utsträckning. Vissa länder har antagit lagstiftning som på olika sätt och i olika utsträckning är anpassad till en konver- gensutveckling, t.ex. Danmark, Tyskland, Italien, Kanada, USA och Nya Zeeland. Utredningar pågår och har genomförts i Norge, Frankrike, Nederländerna, Storbritannien, Australien, Japan och Nya Zeeland. I Finland avvaktar myndigheterna att åtgärder skall vidtas på  
 EU-nivå 
  innan några konkreta initiativ tas. 
 Svensk rätt och dess tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Analaysen av svensk rätt omfattar 17 regelverk och visar att konver- gensutvecklingen medför gränsdragnings- och tolkningsproblem. Den främsta orsaken till dessa problem är de sätt på vilka telelagens respek- tive yttrandefrihetsgrundlagens (YGL) och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden är avgränsade, bl.a. i förhållande till varandra. De problem som uppstår kan sammanfattas i följande fyra perspektiv. 
 För det  
 första  
 innebär konvergensutvecklingen att samma tjänstetyp och samma innehåll kan regleras på olika sätt beroende på vad som vid varje tillfälle förmedlas, på vilket sätt förmedlingen sker, vilken motta- garutrustning som används samt i vissa avseenden beroende på vilket subjekt som tillhandahåller tjänsten. 
 För det  
 andra  
 innebär konvergensutvecklingen att telelagen respek- tive YGL och radio- och  
 TV-lagen 
  kan vara både växelvis och samtidigt tillämpliga inom ramen för samma tjänsteutbud och även inom vad som för mottagaren kan uppfattas som en och samma tjänst. Det innebär samtidigt att en och samma verksamhet på motsvarande växelvisa och ibland samtidiga sätt kan styras av flera regelverk, som vart och ett ställer krav på hur verksamheten skall bedrivas och som övervakas av olika myndigheter. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Sammanfattning  
 17 
  
 För det  
 tredje  
 innebär den beskrivna utvecklingen att det i förhål- lande till radiokommunikationslagen blir allt svårare att dra en gräns mellan frekvensanvändning av betydelse för yttrande- och informa- tionsfriheterna och annan frekvensanvändning. Detta måste vidare ses mot bakgrund av såväl den nationella frekvensfördelningsplanen som den frekvensfördelningsplan som följer av det till den internationella telekonventionen knutna radioreglementet, där det anges vilka frekven- ser som är avsatta för olika slags radiotillämpningar. 
 För det  
 fjärde  
 råder i flera avseenden oklarhet om hur begrepp, definitioner och avgränsningar skall tolkas respektive tillämpas. Detta förstärker effekterna av de problem som beskrivs ovan. Dessa oklarhe- ter gäller framför allt tillämpningen av YGL:s huvudregel om sändningar riktade till allmänheten, vad som enligt radio- och  
 TV-lagen 
  utgör ljudradio, television och sökbar  
 text-TV 
  samt telelagens avgränsning i förhållande till YGL och härav, indirekt, även i förhållande till radio- och  
 TV-lagen. 
  Detta påverkar inte bara gränsdragningen mellan telelagen och YGL respektive radio- och  
 TV-lagen 
  utan i flera avseenden även tillämpningen av andra regelverk. Utöver de oklarheter som gäller i nämnda avseenden medför konvergensutvecklingen även tillämpnings- problem i förhållande till annan särlagstiftning på medieområdet. 
 Samordning av lagstiftningen för radio, TV och televerksamhet 
 Mot bakgrund av de konsekvenser som konvergensutvecklingen medför vid tillämpningen av gällande rätt är min slutsats att det föreligger behov av samordning av den här aktuella lagstiftningen. Detta gäller framför allt relationen mellan, å ena sidan, telelagen och, å andra sidan, YGL och radio- och  
 TV-lagen. 
  Därutöver måste hänsyn tas till de övriga tillämpningsproblem som konvergensutvecklingen medför. 
 Syftet med en samordning bör vara att avhjälpa dessa problem och att om möjligt utveckla en regelstruktur som på ett bättre sätt än i dag främjar utvecklingen och samtidigt utgör ett mer effektivt instrument för att uppfylla de politiska målsättningar som är aktuella i detta sam- manhang. Mot bakgrund av de gränsdragningsproblem som konver- gensutvecklingen medför bör en strävan vara att åstadkomma en så långtgående gemensam (horisontell) reglering av  
 tele-, 
  ljudradio- och  
 TV-verksamheter 
  som möjligt. Hänsyn måste härvid tas till de begräns- ningar i möjligheten att lagstifta som i olika avseenden följer av över- ordnade regler och internationella förpliktelser. Det handlar här främst om de begränsningar som följer av YGL samt Sveriges förpliktelser 
  
 18  
 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:55 
  
 enligt  
 EG-rätten 
  och, i fråga om användningen av radiofrekvenser, den internationella telekonventionen och radioreglementet. 
 Min bedömning är att de bästa förutsättningarna för en horisontell reglering föreligger på området för  
 infrastruktur 
 . I vissa avseende torde en sådan generell tillämpning dock förutsätta grundlagsändring. Förutsättningarna för en horisontell reglering av  
 tjänster  
 förefaller emellertid vara sämre. Detta gäller framför allt i förhållande till krav på anmälan och tillstånd i samband med trådsändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  Något bättre förutsättningar för en horisontell reglering av tjänster synes dock föreligga i förhållande till mobila teletjänster och trådlösa sändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
 Innehåll  
 som sär- skilt regleringsområde saknar betydelse i förhållande till en samordning av telelagens och radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser. Orsaken är att det ligger helt utanför de telepolitiska målen att reglera innehåll och att telelagen följaktligen saknar reglering som kan komma i konflikt med radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser i detta avseende. 
 Frågan om konvergensutvecklingens påverkan på innehållsreglering och behovet av samordningsåtgärder måste istället främst relateras till enskilda regelverks tillämpningsområden. Det gäller framför allt YGL:s och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden, men även gransknings- lagen berörs. Förutsättningen för att råda bot på dessa problem är framför allt en översyn av rådande begreppsstrukturer och definitioner så att respektive tillämpningsområde överensstämmer med de ändamål som avses. Några reella förutsättningar för en samordning av den inne- hållsrelaterade medielagstiftningen (radio- och  
 TV-lagen, 
  lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor samt lagen om granskning av fil- mer och videogram) föreligger inte enligt min mening. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Sammanfattning  
 19 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
 Utöver att överväga behovet av en samordning av lagstiftningen för tele- och mediesektorerna ligger det även i mitt uppdrag att, mot bak- grund av konvergensutvecklingen, överväga behovet av ytterligare lag- stiftning för att säkerställa yttrandefrihet, tillgänglighet och mångfald samt för att motverka skadliga konkurrensbegränsningar. Det finns flera möjliga aspekter att ta upp i detta sammanhang. De aspekter som jag finner skäl att behandla närmare här kan hänföras till frågor rörande kontroll över betydelsefulla resurser, ägarkoncentrationer och andra samverkansformer samt statens ansvar inom tele- och mediesektorerna. 
 Jag har inte funnit tillräckliga skäl för att inom ramen för den före- liggande utredningen föreslå konkreta lagstiftningsåtgärder, bl.a. med hänsyn till det pågående arbetet inom EU och den osäkerhet som präg- lar konvergensutvecklingens närmare riktning. Olika utredningar arbetar dessutom för närvarande med frågor som i flera avseenden är relevanta i detta sammanhang. Däremot bör den fortsatta utvecklingen på de här aktuella områdena noga följas. Vad gäller tillgänglighet och mångfald anser jag att det finns särskilda skäl att närmare utreda dels vilka krav konvergensutvecklingen ställer på utformningen, omfattningen och finansieringen av public service i framtiden och med vilka verkningsmedel detta skall åstadkommas (det är min uppfattning att public service på medieområdet kommer att ha en allt viktigare funktion i den digitala framtiden), dels i vilken utsträckning elektroniska medier kan omfattas av presstödet och vilka behov av förändringar i presstödsförordningen detta kan medföra. 
 Utgångspunkter för det fortsatta arbetet 
 I det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna måste särskild hänsyn tas till de begränsningar i möjligheten att lagstifta som följer av över- ordnade regler och internationella förpliktelser. Det handlar här främst om de begränsningar som följer av YGL samt Sveriges förpliktelser enligt  
 EG-rätten 
  och, i fråga om användningen av radiofrekvenser, den internationella telekonventionen och radioreglementet. I förhållande till EU gäller detta särskilt det intensiva arbete med konvergensfrågor som ur olika perspektiv bedrivs inom kommissionen. Detta arbete har naturligtvis till yttersta syfte att lägga en gemensam grund för behand- lingen av konvergensfrågorna inom hela unionen. Detta innebär att det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna i Sverige i stor utsträckning måste relateras till en utveckling som vi inte själva fullt ut råder över men däremot har möjlighet att påverka. 
  
 20  
 Sammanfattning 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förslag till hur det fortsatta arbetet bör bedrivas 
 På grund av komplexiteten i frågeställningarna och konvergensområdets gränsöverskridande karaktär anser jag det av synnerlig vikt att det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna samordnas. Utöver det arbete som sker inom ramen för pågående utredningar och de initiativ och åtgärder som mina slutsatser i övrigt kan föranleda inom ramen för respektive departementsområde, föreslår jag därför att det fortsatta arbetet samordnas inom ramen för en departementsövergripande beredning, eventuellt med parlamentariskt inslag. Beredningens uppgift bör utifrån ett övergripande perspektiv och rådande politiska målsätt- ningar bl.a. vara att utarbeta underlag för val av samordningsstrategi och genomförandeplan, där bl.a. arbetet inom pågående utredningar och inom EU beaktas. 
  
 SOU 1999:55 
  
 21 
  
 Summary 
 The remit 
 My terms of reference require me to investigate the need for coordi- nating the legislation applying to radio and television broadcasting and telecommunications and in this context to consider Decker legislation is needed in order to safeguard freedom of expression, availability and diversity and to counteract harmful restraints on trade. I am also to propose ways in which the ongoing work with reference to matters of convergence should be conducted. 
 My deliberations are to be based on a description of the development of electronic information services. Against Reese I am to chart and analyse the extent to which the existing legislation is appli- cable to electronic information services and the way in which the leg- islation affects their design, use and distribution. In this connection I have chosen to interpret the expression electronic information serv- ices in a broad sense, focusing on the development and provision of services and infrastructure within the framework of IT, telecommuni- cations and media activities. Services connected with physical data car- riers, however, fall for the best part outside this account. It is further stated in the terms of reference that I am to observe and take into con- sideration the work in progress within the EU. In addition I have found it beneficial, both for the progress of the inquiry and to continuing work with reference to matters of convergence, to give a special account of the treatment of these questions in a number of countries. 
 The convergence phenomenon 
 Convergence as a phenomenon can be described in various ways, depending on the perspective which is being discussed, and with varying degrees of complexity. The conditions which, in the context of technical progress, are leading to the convergence of infrastructures, services and apparatus are fundamental. To this are Johnson market movements whereby agents in different sectors are involving Ellis one or more neighbouring sectors. In terms of my remit, it is relevant to describe the effects of convergence in relation to network convergence, convergence of services, apparatus convergence and market convergence. 
  
 22  
 Summary 
  
 SOU 1999:55 
  
 Network convergence 
 : Network convergence implies the possibility of different, traditionally separate infrastructures for the distribution of services of different kinds being integrated so as to carry each others services. Brown all this concerns, one the one hand, infrastructures intended for private communication, such as telecommunications and mobile telephony networks, and on the other, infrastructures intended for  
 one-way 
  transmission of information to the general public, e.g. ter- restrial networks, cable networks and satellite systems for sound radio and/or television broadcasting. 
  
 Service convergence 
 : Service convergence means the amalgama- tion, in various respects, of services of different kinds. Brown all it concerns  
 communication services 
 , conveying information between users (e.g. telephony, fax, video conferencing and  
 e-mail) 
  and, Jackson,  
 content services 
 , in which a provider supplies or procures a certain content for others to make use of (e.g. radio and television broadcasting, information databases and web sites on the Internet). In addition, service convergence also implies information previously associated with a particular medium coming to be supplied through alternative media (e.g. books on CD, rental video cassettes and  
 video-on-demand, 
  and newspapers and magazines and electronic services on the Web). 
  
 Apparatus convergence 
 : Apparatus convergence refers to the amalgamation of different types of apparatus used for different types of service, as for example when telephones and radio receivers can also be used for receiving text and moving images, television receivers and mobile phones can be used for information processing, like computers, and computers themselves can serve as television receivers. 
  
 Market convergence:  
 Convergence of networks, services and apparatus makes it both possible and interesting and, to some extent, necessary for business enterprises formerly active in a particular sector to involve Edwards in various ways in one or more neighbouring sec- tors. Mejia can, for example, mean telecommunications enterprises entering the media market by producing/supplying/purveying content services, media enterprises investing in infrastructure, and IT enter- prises acting in the telecommunications and media markets by offering communications equipment and producing content services. To this are Morrow enterprises which grow up independently of the traditional sectors and provide multimedia services of various kinds. 
 The legal consequences of convergence are revealed by the increasing difficulty, against Reese, of distinguishing between the IT, telecommunications and media markets which used to be relatively clearly segregated: one and the same service can, for example, come under different, possibly several, regulatory instruments, depending on the medium or channel of communication used for 
  
 SOU 1999:55 
  
 Summary  
 23 
  
 conveying it to the recipient or on the manner in which the recipient obtains the service. This has to be Wilson against the background of the regulatory instruments of these sectors being framed on different premisses, with different underlying motives and with different authorities in charge. In addition, technical progress is also creating new types of services and phenomena and new possibilities of conducting telecommunications and media activities whose subjection to the existing regulatory systems may not be very practical or convenient. Mejia not only changes the ability of the existing regulatory instruments to serve their purpose, it also affects the basic preconditions and assumptions of existing law. 
 European Community law 
 European Community law has a great impact on national law. The legi- slative activities of Member States are in principle affected in two ways. For one thing, the Member States have to take active measures to give effect to the directives issued by the European Community institutions, and secondly, they must refrain from passing legislation which is contrary to European Community law. 
 In the telecommunications sector, European Community law is fairly comprehensive and detailed in its  
 de-regulation 
  of the telecom- munications market and with regard to harmonisation of, for example, conditions governing access to and use of publicly available telecom- munications networks and services. In the broadcasting sector, for example, the Television without Frontiers directive Mendoza content of television broadcasting services. In addition, technical issues in the broadcasting sector come under the directive on standards for the transmission of television signals. As regards the regulation of the information society by European Community law, a number of different Clayton taken to harmonise the legi- slation of Member States in this field and to promote the development of the information society. They include technical standards and regu- lations, databases, data protection, conditional access, electronic com- merce and copyright. 
 Within the EU, extensive work is in progress on guidelines for adjusting the legal framework to the progress of convergence. Since December 1997 the Commission has issued a Green Paper, a working document and a communication on convergence. In its communication the Commission states that it intends to develop proposals for action on regulatory reform. Infrastructure regulation is to be given a more hori- zontal approach, i.e. the same rules are to apply regardless of infra- 
  
 24  
 Summary 
  
 SOU 1999:55 
  
 structure. Proposals for the regulation of content services will mean either adjustments to existing regulations or the proposal of new regu- lations altogether. In addition, special measures are planned with regard to the regulation of both content and infrastructure, and the Commission is to issue a Communication on the general consultation concerning its radio spectrum Bennett. Work on convergence issues, Berry of telecommunications regulations in progress during 1999 and work with the radio spectrum Bennett, are expected to lead to proposals for amendments to European Community law on the communications sector within the next two years. 
 Conditions in some other countries 
 The report contains a general review of the treatment of convergence issues in thirteen other countries. For each country an account is given of the legislation applying to telecommunications and media respectively, of the authorities active in Li fields and of particular Lopez taken in response to convergence. Convergence issues are being observed in all the countries dealt with, albeit in different ways and to differing extents. Certain countries have passed legislation which, in various ways and to various degrees, is adapted to a convergence development. This is the case, for example, with Denmark, Germany, Italy, Canada, the USA and New Zealand. Government inquiries are in progress or have been completed in Norway, France, the Netherlands, the UK, Australia, Japan and New Zealand. In Finland the authorities are awaiting Romero before taking Bray. 
 Swedish law and its applicability in a convergence perspective 
 The analysis of Swedish law embraces 17 statutes and shows that con- vergence is leading to problems of demarcation and interpretation. The root cause of these problems is the ways in which the respective fields of application of the Fundamental Law on Freedom of Expression (1991:1469), the Radio and Television Act (1996:844) and the Tele- communications Act (1993:597), are limited, among other things in relation to one another. The problems occurring can be summarised in the following four perspectives. 
  
 Firstly 
 , convergence means that the same type of service and the same content can be differently regulated, depending on what is pro- vided on each occasion, in what manner it is provided (as a transmission 
  
 SOU 1999:55 
  
 Summary  
 25 
  
 to the general public or by individual request), what receiving equipment is used and, in certain respects, the identity of the provider. 
  
 Secondly 
 , convergence means that the Telecommunications Act, the Fundamental Law on Freedom of Expression and the Radio and Televi- sion Act can be both alternately and simultaneously applicable within the context of the same range of services, and also to what the recipient may perceive as one and the same service. This also means that one and the same activity can similarly, either alternately or simultaneously, be governed by several regulatory structures, each with its own par- ticular stipulations regarding the manner in which the activity is to be conducted and each enforceable by different authorities. 
  
 Thirdly 
 , the development described means that, in relation to the Radio Communications Act (1993:599), it is becoming increasingly difficult to draw a line between frequency use of relevance to the free- doms of expression and information and other frequency uses. This, furthermore, has to be Wilson against the background of both the national frequency allocation plan and the frequency allocation plan which follows from the the Radio Regulations linked to the International Telecommunications Convention, laying down the frequencies reserved for radio applications of different kinds. 
  
 Fourthly 
 , there is uncertainty in several respects regarding the way in which terms, definitions and delimitations are to be interpreted and applied. Mejia accentuates the effects of the problems described Castillo. Rivera relate Castillo all to the implementation of the main rule of the Fundamental Law on Freedom of Expression concerning transmissions intended for the general public, the definition of sound broadcasting, television and searchable text TV under the Radio and Television Act, and the delimitation of the Telecommunications Act in relation to the Fundamental Law on Freedom of Expression and, indi- rectly, as a consequence, also in relation to the Radio and Television Act. This affects not only the line of demarcation between the Tele- communications Act on the one hand and the Fundamental Law on Freedom of Expression and the Radio and Television Act on the other, but also, in several respects, the application of other statutes. In addition to the uncertainties applying in Li respects, Gomez problems of application in relation to other specialised legislation in the media sector. 
  
 26  
 Summary 
  
 SOU 1999:55 
  
 Co-ordination 
  of legislation concerning radio broadcasting, television and telecommunications activities 
 In view of the consequences of convergence for the application of ex- isting law, my conclusion is that the legislation involved here is in need of  
 co-ordination. 
  Wheeler all to the relation between the Telecommunications Act on the one hand and the Fundamental Law on Freedom of Expression and the Radio and Television Act on the other. In addition, consideration must be paid to the other problems of imple- mentation which convergence Jefferson. 
 The purpose of  
 co-ordination 
  should be to remedy these problems and, if possible, to develop a regulatory structure which, in a better way than at present, Lane development and at the same time consti- tute a more effective instrument for achieving the policy Swanson existing in this connection. In view of the problems of demarcation entailed by convergence, Wall be to achieve as extensive a horizontal regulation of telecommunications, sound broadcasting and television activities as possible. In doing so, consideration must be paid to the limitations imposed on the scope for legislation in various respects by overriding rules and international commitments. Brown all Parsons entailed by the Fundamental Law on Freedom of Expression and Swedens obligations under the European Community law and, as regards the use of radio frequencies, by the international Telecommunications Convention and the Radio Regulation. 
 It is my belief that the best opportunities for horizontal regulation exist in the  
 infrastructure  
 context. In certain respects, however, a gen- eral implementation of this kind will probably require an amendment of constitutional law. Opportunities for horizontal regulation of  
 services 
 , however, appear to be less good. Wheeler all in relation to notification and permit requirements connected with cable transmissions of radio and television programmes. Opportunities for a horizontal regulation of services appear, however, to be slightly better in the case of mobile telephone services and wireless transmission of radio and television programmes.  
 Content  
 as a special regulatory field is of no importance in relation to a  
 co-ordination 
  of the provisions of the Telecommunications Act and the Radio and Television Act, the reason being that regulation of content comes completely outside the scope of telecommunications policy Swanson, so that the Telecommunications Act contains no provisions that are liable to come into conflict with the pro- visions of the Radio and Television Act in this respect. 
 Instead the question of the impact of convergence on content regu- lation and the need for measures of  
 co-ordination 
  Williams all be 
  
 SOU 1999:55 
  
 Summary  
 27 
  
 viewed in relation to the application fields of individual regulatory instruments. This applies primarily to the application fields of the Fun- damental Law on Freedom of Expression and the Radio and Television Act. The precondition for remedying these problems Smith all a review of prevailing conceptual structures and definitions, so that each field of application will agree with the purpose referred to. 
 The need for further legislative measures 
 In addition to considering the need for a  
 co-ordination 
  of the legislation applying to the telecommunications and media sectors, my remit also includes considering, against the background of convergence, the need for further legislation in order to safeguard freedom of expression, accessibility and diversity, and in order to counteract harmful trade restraints. There are several possible aspects to be considered in this connection. Mckee I find cause to consider more closely here can be referred to questions concerning control of important resources, ownership concentrations and other forms of  
 co-operation, 
  Allen governmental responsibilities in the telecommunications and media sectors. 
 I have not found sufficient cause, within the scope of the present inquiry, to propose concrete legislative Lopez, bearing in mind, among other things, the work now in progress within the EU and the uncertainty which prevails concerning the more exact direction to be taken by convergence. In addition, various official bodies are currently investigating questions which are in several ways relevant to this con- text. On the other hand, a close watch should be kept on further develo- pments in Li fields. With regard to availability and diversity, I feel there is special cause for a closer investigation 
 ,  
 not only of the demands made by convergence on the design, scope and funding of public service in the digital future and the means by which this is to be achieved (it is my opinion that the importance of public service in the media sector Watkins), but also of the extent to which electronic media can be eligible for press subsidies and the changes which this may necessitate to the Statute of annual Press Subsidies (1990:524). 
  
 28  
 Summary 
  
 SOU 1999:55 
  
 Points of departure for continued work 
 In further work with reference to convergence issues, special attention must be paid to the limitation proposed by overarching rules and inter- national obligations on the scope for legislation. Brown all this concerns the limitations entailed by the Fundamental Law on Freedom of Expression and Swedens obligations under European Community law and, as regards the use of radio frequencies, by the international Tele- communications Convention and the Radio Regulation. In relation to the EU, Clark particularly to the intensive work of which convergence issues, in various perspectives, are currently a subject within the European Commission. The ultimate purpose of that work, of course, is to establish a common platform for the treatment of convergence issues throughout the Union. This means that work in Sweden with reference to convergence issues will to a great extent have to be related to devel- opments over which we ourselves do not have full control but which, on the other hand, we are in a position to influence. 
 Proposal for the conduct of ongoing work 
 Given the complexity of the issues and the  
 cross-border 
  nature of con- vergence, I consider it very important indeed that continuing work on convergence issues should be  
 co-ordinated. 
  In addition to the work which is taking place under the aegis of current official investigations and the initiatives and measures which my conclusions may otherwise occasion within the domain of each of the government departments concerned, I therefore propose that continued work be  
 co-ordinated 
  within the framework of an  
 inter-ministerial 
  advisory committee, pos- sibly with a parliamentarian ingredient. The task of this advisory com- mittee, in an overarching perspective and with reference to current policy Swanson, should among other things be to prepare supportive docu- mentation for a choice of  
 co-ordination 
  strategy and implementation plan in which consideration is paid, among other things, to the work of current Government Commissions and activities within the EU. 
  
 SOU 1999:55 
  
 29 
  
 1 Kommitténs arbete 
  
 1.1 
  
 Uppdraget 
  
 Enligt direktiven skall jag beskriva utvecklingen av elektroniska infor- mationstjänster med syfte att identifiera såväl befintliga som nya sådana tjänster som på kort respektive lång sikt kan antas få betydande inverkan på samhället och därmed påverka bedömningen av frågan om samordning och eventuell harmonisering av här aktuell lagstiftning. Denna del av uppdraget har jag sökt att tillgodose genom en beskrivning i kap. 2 om konvergensfenomenet och bilaga 2 genom en rapport från Telia Research AB. Den tekniska utvecklingen går fort och det är därför inte min avsikt att bli alltför detaljerad, utan istället försöka fånga de centrala element som präglar och förhoppningsvis förklarar konvergensutvecklingen och dess drivkrafter. Jag vill också redan här framhålla hur jag definierar begreppet elektroniska informationstjänster, eftersom det inte finns någon entydig definition av detta begrepp. Jag har valt att tolka begreppet elektroniska informationstjänster i vid bemärkelse med inriktning på utveckling och tillhandahållande av tjänster och infrastruktur inom ramen för  
 IT-, 
 tele-, 
  och medieverksam- heter. Dock lämnas sådana elektroniska informationstjänster som är förknippade med fysiska databärare huvudsakligen utanför denna fram- ställning. 
 Jag skall enligt direktiven kartlägga och analysera i vilken mån nuvarande lagstiftning är tillämplig på elektroniska informationstjänster samt hur lagstiftningen påverkar utformningen, användningen och dist- ributionen av dem. I ett antal kapitel analyserar jag tillämpligheten av den nu gällande rätten på elektroniska informationstjänster. Denna genomgång visar vilka lagkomplex, som kan behöva ses över till följd av den pågående, men långt ifrån avslutade, konvergensutvecklingen. Jag tar här utgångspunkt i gällande rätt och behandlar inte generella frågor om hur utvecklingen bör främjas t.ex. genom produktionsstöd, utarbetande av standarder och andra statliga investeringar i t.ex. infrastruktur. Jag utreder och identifierar dock de syften som skall upp- nås genom gällande lagstiftning för att kunna se hur dessa kan tillvaratas i en konvergerad miljö utan att lagstiftningen på ett oönskat sätt hindrar marknadsutvecklingen för elektroniska informationstjänster. 
 I direktiven framhålls att jag skall följa och beakta det pågående arbetet inom EU. Detta krav har jag tillgodosett genom en utförlig redovisning av alla relevanta  
 EG-direktiv 
  m.m. samt en ingående 
  
 30  
 Kommitténs arbete 
  
 SOU 1999:55 
  
 beskrivning av  
 EG-kommissionens 
  arbete med konvergensfrågorna. Jag har också varit angelägen om att redovisa på vilket sätt de olika EG- direktiven har omsatts i svensk lagstiftning. Jag har funnit det värdefullt både för utredningsarbetet och för det fortsatta arbetet med kon- vergensfrågorna att i ett särskilt kapitel redovisa hur dessa frågor behandlas i ett antal länder. Dessa uppgifter bygger i stor utsträckning på information som lämnats av tjänstemän på berörda myndigheter i de aktuella länderna. 
 En huvudpunkt i direktiven är att jag skall bedöma om det behövs en samordning av lagstiftningen för ljudradio, television, övrig radio- kommunikation och televerksamhet samt utreda förutsättningarna för och konsekvenserna av en sådan samordning. Det framhålls särskilt i direktiven att denna bedömning skall ske med utgångspunkt i att lag- stiftningen bör underlätta utvecklingen av elektroniska informa- tionstjänster och ta tillvara medborgarnas, näringslivets och samhällets olika behov med avseende på sådana tjänster. Dessa frågor behandlar jag utförligt i ett kapitel under huvudrubriken Överväganden och förslag. Jag redovisar i det sammanhanget mina utgångspunkter för den analysen. Eftersom medborgarna, näringslivet och samhället i vissa avseenden snarare representerar heterogena än homogena intresse- grupper är de behov som skall tas tillvara i viss utsträckning både sammanfallande och motstående såväl mellan som inom respektive grupp. Min ambition i denna del av övervägandena har varit att undersöka och visa förutsättningarna för men också svårigheterna med att växla över från en vertikal till en horisontell lagstiftning på de berörda områdena. En horisontell reglering innebär exempelvis att reglerna skall vara neutrala i förhållande till distributionssättet. Detta är också den syn som präglar  
 EG-kommissionens 
  arbete med konvergensfrågorna. 
 En annan uppgift enligt direktiven är att bedöma om det behövs ytterligare lagstiftning för att säkerställa yttrandefrihet, tillgänglighet och mångfald inom området för elektroniska informationstjänster samt för att motverka skadliga konkurrensbegränsningar. I förslagskapitlet redo- visar jag några konkreta förslag till översyn av eller ändringar i befintliga regelsystem. 
 I samband med överväganden och förslag behandlar jag inte kon- vergensens konsekvenser på områdena för bl.a. elektronisk handel, upphovsrätt och personuppgifter. Dessa områden berörs förvisso av konvergensutvecklingen, men jag tolkar uppdraget som att jag i första hand skall behandla konvergensutvecklingens konsekvenser för elek- troniska informationstjänster i förhållande till en samordning av lag- stiftningarna för  
 ljudradio-, 
 televisions-, 
  radiokommunikations- och telesektorerna. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Kommitténs arbete  
 31 
  
 Slutligen lämnar jag, också här i enlighet med uppdraget i direktiven, förslag till hur det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna bör be- drivas. 
 Enligt direktiven skall jag beakta regeringens direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23), att redovisa regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:24) samt redo- visa konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir. 1996:49). 
 Jag har inte kunnat finna att de överväganden och förslag, som jag redovisar i betänkandet, har någon direkt effekt i relation till dessa direktiv men vill ändå göra några kommentarer. Jag föreslår inga nya offentliga åtaganden, som innebär ökade kostnader för stat och/eller kommun. De verksamheter, som behandlas i betänkandet kan i och för sig ha stor regionalpolitisk betydelse. Exempelvis torde konvergensut- vecklingen liksom den underliggande snabba tekniska utvecklingen innebära att arbete på distans underlättas. Det går bra att sköta en lång rad arbetsuppgifter från hemmet eller ett annat arbetsställe, som befin- ner sig långt från den formella arbetsplatsen. Den moderna tekniken ger också alla, oavsett bostadsort, möjlighet att ta del av information från hela världen via Internet. Det är uppenbart att detta kan få stor bety- delse för befolkningen i landets glesbygder. De förslag, som jag i det följande lägger fram om samordning av lagstiftningen, bör ytterligare kunna innebära en för glesbygderna gynnsam utveckling. 
 Jag är medveten om att den s.k.  
 IT-infrastrukturutredningen 
  enligt sina direktiv (dir. 1998:61) senare i år kommer att presentera sina för- slag, som i hög grad berör de frågor som tas upp i de särskilda direkti- ven till samtliga kommittéer och särskilda utredare. Sålunda skall den kommittén presentera förslag till hur staten i samverkan med näringsli- vet och teleoperatörerna skall kunna uppnå god regional och social täckning av en avancerad informations- och kommunikaitonsteknisk infrastruktur. Utredaren skall också särskilt identifiera de hinder som fortfarande finns när det gäller funktionshindrade och äldre personers tillgång till  
 IT-infrastruktur 
  som är av betydelse för deras möjligheter att leva ett självständigt liv. Han har också i uppgift att identifiera eventuella könsskillnader. Mina kontakter med  
 IT-infrastrukturutred- 
  ningen har övertygat mig om att de här aktuella frågorna kommer att belysas ingående i utredningens betänkande. 
  
 32  
 Kommitténs arbete 
  
 SOU 1999:55 
  
 1.2 
  
 Samråd 
  
 Enligt mina direktiv (bilaga 1) skall jag samråda med representanter för organisationer och företag inom berörda sektorer samt med berörda myndigheter, däribland  
 IT-kommissionen 
  (SB 1995:01) och dess rättsliga observatorium. Dessutom skall jag enligt direktiven samråda med Rådet för mångfald inom massmedierna (Ku 1995:01), Distansutbild- ningskommittén (U 95:07), Rådet (U 1990:03) mot skadliga våldsskild- ringar samt Konkurrensverket. Vidare skall jag följa och beakta den fortsatta beredningen av Mediekommitténs betänkande Grundlagsskydd för nya medier (SOU 1997:49). 
 Jag har tillsammans med sekretariatet under utredningsarbetet sam- rått med samtliga i direktiven omnämnda kommittéer. Mångfaldsrådet upphörde i slutet av 1997 och ersattes av Mediekoncentrationskom- mittén (Ku 1997:07), och jag har haft överläggningar med företrädare för kommittén. Jag har dessutom överlagt med ytterligare några kom- mittéer, som enligt sina direktiv skall samråda med Konvergensutred- ningen. Det gäller  
 E-pliktutredningen 
  (U 1997:03), Utredningen om den framtida kommersiella lokalradion (Ku 1997:08),  
 Digital-TV-kommittén 
  (Ku 1997:06), Lotterilagsutredningen (Fi 1997:12) och  
 IT-infrastruktur- 
  utredningen (K 1998:07). 
 Genom de sakkunniga, som knutits till kommittén, har jag under utredningsarbetet haft löpande kontakt med de departement, som när- mast är berörda av konvergensfrågor, dvs. Kultur- och Justitiedeparte- mentet samt Kommunikationsdepartementet och senare Näringsdepar- tementet. Genom de experter, som förordnats till kommittén, har jag dessutom indirekt haft samråd med Närings- och teknikutvecklingsver- ket (Nutek), Post- och telestyrelsen, Konsumentverket samt Radio- och  
 TV-verket. 
  Jag har varit överens med Konkurrensverket om att exper- ten Barnes medverkan i utredningsarbetet uppfyller direktivens krav på samråd med verket. 
 Kommittén har under arbetet haft 16 sammanträden med sakkunniga och experter. Vi har haft ambitionen att redovisa alla kända och rele- vanta förhållanden även under innevarande år. Av praktiska skäl har vi dock inte, med vissa undantag, kunnat ta hänsyn till eventuella föränd- ringar eller intressant ny information, som kommit till vår kännedom senare än den 1 april 1999. Vad gäller omvärldsbeskrivningen i kap. 4 har vi inte hunnit beakta eventuella förändringar, som inträffat senare än den 1 februari 1999. Uppgifterna bygger i huvudsak på information från tjänstemän på nationella myndigheter i respektive land. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Kommitténs arbete  
 33 
  
 1.3 
  
 Andra externa kontakter 
  
 När utredningsarbetet började hösten 1997 sändes direktiven ut till ca etthundra myndigheter, företag och organisationer, som enligt vår bedömning arbetade med besläktade frågor. I följebrevet framhöll jag att min intention var att arbeta öppet och med en kontinuerlig dialog med berörda och intresserade parter. Mottagarna ombads att skriftligen lämna synpunkter på de problemställningar som uppdraget omfattade. Ungefär hälften av mottagarna svarade, och deras synpunkter har i flera fall beaktats i det fortsatta utredningsarbetet. 
 Kommittén har också lagt upp en hemsida med information om uppdraget m.m. och med inbjudan om synpunkter (www.konvergens- utredningen.org). 
 Tillsammans med sekretariatet – i något fall enbart genom sekreta- riatet – har jag haft överläggningar med bl. a. Ericsson, Industriförbun- det, Telia, Teracom, Tidningsutgivarna, Sveriges Television, CELL DTV,  
 IT-företagen 
  samt  
 Kabel-TV-föreningen. 
  
 En väsentlig del av utredningsarbetet har bestått i att analysera EG- direktiv och andra  
 policy-dokument 
  från EG samt följa det pågående arbetet inom unionen. Inom EU bedrivs bl. a. ett omfattande arbete med konvergensfrågorna. Jag har självfallet tagit del av och med de sakkun- niga och experterna ingående diskuterat  
 EG-kommissionens 
  grönbok om konvergens mellan  
 telekommunikations-, 
  medie- och informations- tekniksektorerna, som offentliggjordes i december 1997. Jag har också tagit del av ett flertal remissyttrandena över grönboken samt EG- kommissionens uppföljning av grönboken i det arbetsdokument, som utfärdades i juli 1998 och det meddelande, som utfärdades i mars 1999. 
 Tillsammans med sekretariatet har jag deltagit i två konferenser som  
 EG-kommissionen 
  anordnat under år 1998, en i Bryssel i april och en i Wien i november, den senare anordnad i samarbete med EU:s dåva- rande ordförandeland Österrike. I anslutning till  
 Bryssel-konferensen 
  hade sekretariatet och jag också tillfälle att överlägga med företrädare för kommissionen och med författarna till grönboken och dessutom med delegater från några av medlemsländerna. Vi har vidare deltagit i en överläggning i Köpenhamn inom ramen för nordiska ministerrådet, där deltagare från samtliga fem nordiska länder under en dag diskuterade konvergensfrågorna. Vi har vid två tillfällen haft ingående över- läggningar med den norska konvergensutredningen, vars uppdrag är mycket likartat Konvergensutredningens. Dessutom har sekretariatet haft löpande kontakter med den norska utredningen samt med personer i andra länder, som arbetar med konvergensfrågor. 
 Sekretariatet har deltagit i en konferens i London under rubriken Next Generation Regulation, en i Stockholm med titeln Beyond Con- 
  
 34  
 Kommitténs arbete 
  
 SOU 1999:55 
  
 vergence (ITS 98) samt 10 
 th  
 European Television and Film Forum, i Helsingfors, som bl. a. behandlade reglering av innehållsfrågor ur ett konvergensperspektiv. Sekretariatet har också varit företrätt på två andra konferenser i Bryssel som behandlat frågor av intresse för Kon- vergensutredningen. 
  
 1.4 
  
 Konsulter 
  
 Underlaget till kap. 2 Konvergensfenomentet bygger dels naturligtvis på den kunskap, som varit representerad i kommittén, dels på ett material som framställts av Miller AB samt dels på en promemoria från Telia Research AB. Utdrag ur den senare promemorian har efter en språklig redigering och vissa smärre förändringar bifogats betänkandet som bilaga 2. Vi har sökt att kvalitetssäkra materialet på olika sätt, bl.a. genom att låta ett antal företag och organisationer i branschen lämna synpunkter. 
  
 SOU 1999:55 
  
 35 
  
 2 Konvergensfenomenet 
  
 2.1 
  
 Vad är konvergens? 
  
 Konvergens som fenomen kan beskrivas på olika sätt beroende på vilket perspektiv som diskuteras, och graden av komplexitet varierar. Gemensam utgångspunkt är de förutsättningar som den tekniska utvecklingen medför. Utvecklingen gör att gränserna mellan de tidigare relativt klart avgränsade  
 IT-, 
  tele- och mediesektorerna blir allt mindre tydliga. Detta brukar också beskrivas som att dessa sektorer konverge- rar (sammansmälter). 
 I  
 EG-kommissionens 
  grönbok om konvergens (se avsnitt 3.5.1) definieras konvergens dels som möjligheten att via olika nätplattformar överföra i grunden samma typ av tjänster, dels som sammanförandet av olika utrustningar för konsumentbruk, t.ex. telefon, television och persondator. 
 I en rapport som KPMG Management Consulting utarbetat på upp- drag av  
 EG-kommissionen 
  definieras konvergens som en löpande process som leder till att bristen på överföringsresurser för information, kommunikation och underhållningstjänter minskar med tiden (egen översättning). 
 1 
  
 Utifrån Konvergensutredningens uppdrag är det relevant att närmare beskriva konvergensens effekter ur följande fyra perspektiv: nätkon- vergens, tjänstekonvergens, apparatkonvergens och marknadskonver- gens. 
  
 2.1.1 
  
 Nätkonvergens 
  
 Med nätkonvergens avses att olika och traditionellt skilda infrastrukturer för distribution av olika typer av tjänster kan integreras och bära varandras tjänster. Framför allt handlar det å ena sidan om infrastrukturer avsedda för privat kommunikation, t.ex. telenät och mobiltelenät, och, å andra sidan, om infrastrukturer avsedda för enkel- riktad förmedling av information till allmänheten, t.ex. marknät, kabelnät och satellitsystem avsedda för ljudradio och/eller television. Robertson konvergensen visar sig genom möjligheten att tillhandahålla t.ex. telefoni 
  
 1  
  
 KPMG Consulting,  
 Public Policy Issues Arising from Telecommunications and Audiovisual Convergence.  
 Report for the European Commission, 1996. 
  
 36  
 Konvergensfenomenet 
  
 SOU 1999:55 
  
 och Internetaccess genom  
 kabel-TV-nät, 
  filmer,  
 TV-program 
  och andra multimediala tjänster över telenät samt olika typer av datatjänster via marknät och satellitsystem som traditionellt används för radio och TV. Förutom dessa förändringar i existerande infrastrukturer för tele- kommunikation och utsändning av ljudradio och television utvecklas t.ex. elnätet för att kunna överföra tal, data och olika Internettjänster. 
 Vad gäller Internet kan det beskrivas som ett nät av nät. Näten utgörs här bl.a. av de nät som samtidigt bygger upp de traditionella infrastrukturer som beskrivits ovan. Dessa nät integreras med stöd av Internetprotokollet och framstår för användaren som ett nät: Internet. Internet framhålls ofta som ett centralt element i konvergensutveck- lingen (se vidare avsnitt 2.2 och 2.3.3). 
  
 2.1.2 
  
 Tjänstekonvergens 
  
 Det finns många sätt att karakterisera de tjänster som tillhandahålls och förmedlas genom olika infrastrukturer. Någon enhetlig begreppsbildning synes inte föreligga. En starkt förenklad indelning kan göras mellan kommunikationstjänster och innehållstjänster (i det sistnämnda fallet referas ofta även till informationstjänster). 
 Med  
 kommunikationstjänster  
 avses här tjänster som förmedlar information mellan användare. Detta kan t.ex. handla om telefoni, fax, videokonferens och  
 e-post. 
  Kommunikationen sker här ofta, men inte nödvändigtvis alltid, i realtid.  
 E-post 
  är exempel på en kommunika- tionstjänst som inte sker i realtid. 
 Med  
 innehållstjänster  
 avses tjänster där någon tillhandahåller eller förmedlar ett visst innehåll för andra att ta del av (gratis eller mot betalning). Det kan t.ex. handla om ljudradio och television, olika typer av informationsdatabaser och webbplatser på Internet. Innehållstjänster förmedlas i huvudsak antingen som en utsändning till mottagarna eller tillhandahålls på individuell begäran. 
 Tjänstekonvergens innebär i olika avseenden en sammansmältning av dessa tjänstetyper, vilket gör att de blir svårare att särskilja från var- andra. Den ovan beskrivna nätkonvergensen bidrar till detta genom möjligheterna att integrera och kombinera kommunikations- och inne- hållstjänster i ett och samma tjänsteutbud. Det ökade inslaget av inter- aktivitet i traditionella innehållstjänster såsom ljudradio och television bidrar till detta. Att gränsdragningen mellan kommunikationstjänster och innehållstjänster blir allt svårare att upprätthålla följer även av att nya tjänster som t.ex. chat och elektroniska anslagstavlor kan karakteriseras både som kommunikationstjänser och innehållstjänster; de används för kommunikation mellan användarna men avsikten är samtidigt att denna kommunikation är öppen för andra att ta del av. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergensfenomenet  
 37 
  
 Därutöver medför tjänstekonvergensen även att information som tidigare varit förbunden med ett visst medium numera tillhandahålls via alternativa medier; t.ex. böcker på CD, hyrvideokassetter som  
 video-on- 
 demand-tjänster 
  (dvs. film förmedlad på individuell begäran över t.ex. telenät eller  
 kabel-TV-nät) 
  samt dagstidningar och tidskrifter som elektroniska tjänster över World Wide Webb (www) på Internet. 
  
 2.1.3 
  
 Apparatkonvergens 
  
 Med apparatkonvergens avses sammansmältningen mellan olika appa- rater som används för olika typer av tjänster. Det kan t.ex. handla om telefoner och ljudradiomottagare som även kan användas som motta- gare av text och rörliga bilder,  
 TV-mottagare 
  och mobiltelefoner som kan användas för informationsbehandling likt datorer och datorer som kan fungera som  
 TV-mottagare. 
  
 Ett för hushållen intressant utvecklingsscenario som i olika avseen- den kan skönjas redan i dag är en separation av själva presentationsde- len (skärmen) i apparaterna från den informationsbehandlande delen, den s.k. centralenheten. Detta skulle kunna innebära en centralenhet som understödjer all typ av informationshantering såväl inom hushållet som i hushållets kontakter med omvärlden, och som genom hushållets eget nätverk distribuerar informationen till presentationsenheter efter individuella önskemål och behov inom hushållet. Det skulle kunna handla om hantering av såväl telefoni, datakommunikation, radio och TV, som den egna användningen av hemdatorn och stereon, hanteringen av elförbrukning, etc. 
  
 2.1.4 
  
 Marknadskonvergens 
  
 Såväl nätkonvergens som tjänste- och apparatkonvergens kan beskrivas som direkta effekter av den tekniska utvecklingen vad gäller att hantera och kommunicera information. Marknadskonvergens kan däremot beskrivas uppstå som en följdeffekt av den konvergens som sker vad gäller nätverk, tjänster och apparater. Konvergensen på dessa om- rådena gör det både möjligt, intressant och i viss utsträckning nödvändigt för företag som tidigare varit verksamma inom en viss sektor att på olika sätt engagera sig i en eller flera angränsande sektorer. 
 Det kan t.ex. handla om teleföretag som genom att producera/tillhanda- hålla/förmedla innehållstjänster rör sig in på mediemarknaden, medie- företag som investerar i infrastruktur som tillåter interaktivitet med möjlighet att tillhandahålla olika former av kommunikationstjänster integrerat med det traditionella utbudet av t.ex. radio och TV, samt IT- 
  
 38  
 Konvergensfenomenet 
  
 SOU 1999:55 
  
 företag som agerar på tele- och mediemarknaderna genom att erbjuda tillämpningar och utrustning för kommunikation samt producera innehållstjänster. Dessa rörelser kan ta sig olika uttryck, t.ex. genom uppköp, sammanslagningar och  
 joint  
  
 venture 
 -bolag 
  som går på tvärs över  
 data-, 
  tele- och mediesektorerna. Till detta kommer nya företag som växer upp fristående från de traditionella sektorerna och till- handahåller olika typer av multimedietjänster. 
  
 2.2 
  
 Utveckling och drivkrafter 
  
 Den primära drivkraften bakom konvergensen mellan  
 tele-, 
  medie- och  
 IT-sektorerna 
  är den dynamiska utvecklingen av informations- och kommunikationstekniken (IT). Redan på  
 1950-talet 
  kom de första praktiska tillämpningarna med integrerade data- och telekommunika- tionssystem. Den gemensamma nämnaren var utnyttjandet av elektri- citet för att representera och kommunicera information; teletekniken för indirekt kommunikation över avstånd och datatekniken för lagring, bearbetning och återfinnande av information. 
 Fram till mitten på  
 1970-talet 
  var datatekniken ett redskap uteslu- tande för större organisationer och samhällsinstitutioner. Orsaken var de höga kostnader och krav på fysiskt utrymme som var förbundna med användningen av dåtidens informationssystem. Med utvecklingen av den digitala tekniken och mikroelektroniken under 1970- och  
 1980-talen 
  har emellertid denna struktur förändrats. Mer produktionseffektiva och mindre utrymmeskrävande tekniska lösningar banade väg för nya och mer avancerade produkter och tjänster som även mindre företag och hushåll kunde tillgodogöra sig. En  
 IT-industri 
  växte fram, och under  
 1980-talet 
  blev konvergensen mellan data- och telesektorerna allt mer påtaglig. 
 Den fortsatta utvecklingen av framför allt digital teknik, transmis- sionsteknik samt tekniker för kodning och kompression under  
 1990-talet 
  har vidare gjort det möjligt att hantera avancerade multimediala tillämpningar över infrastrukturer som tidigare varit avgränsade för en viss typ av tjänst. Digitaltekniken medför att information oavsett form (text, ljud eller bild) kan representeras på samma sätt av binära tal vid bearbetning och förmedling. Transmissionsteknik och tekniker för kod- ning och kompression används bl.a. för att öka effektiviteten i distribu- tionssystemen vilket medför att allt större informationsmängder kan hanteras och kommuniceras med allt mindre kostnader och krav på nät- kapacitet. Utvecklingen har inte endast inneburit en ökad konvergens mellan data- och telemarknaderna utan även att gränsen mellan dessa marknader och mediemarknaden blir allt mer otydlig. Det är nu t.ex. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergensfenomenet  
 39 
  
 möjligt att sända TV- och radiotjänster över telenäten, tillhandahålla teletjänster och interaktiva datatjänster över  
 kabel-TV-nät 
  och att till- handahålla dataprogram och datafiler via radiobaserade infrastrukturer såsom marknät och satellitsystem. Kort sagt, den tekniska utvecklingen har medfört att olika tjänster och kombinationer av dessa kan tillhanda- hållas genom olika infrastrukturer som tidigare varit tekniskt avgränsade för en viss typ av tjänst. 
 Internet har här fungerat, och fungerar, som en starkt pådrivande och sammanbindande kraft av betydelse för konvergensutvecklingen. Med Internetprotokollet och gränssnittet www har man lyckats skapa gemensamma grundläggande standarder för att kommunicera text, ljud och bild, som kan användas för såväl traditionella  
 telefoni-, 
 data-, 
  TV- och radiotjänster, som kombinationer därav. Tillsammans med för- hållandevis låga prisbilder, användarvänliga gränssnitt och lätt till- gänglighet har Internetprotokollet och www (se avsnitt 2.3.3) härigenom bidragit till en explosionsartad utveckling för global multimedie- kommunikation. 
 Utöver den tekniska utvecklingen finns andra starka drivkrafter bakom konvergensutvecklingen (konvergensens tekniska förutsättningar beskrivs närmare i de följande avsnitten). Två av dessa som är särskilt viktiga är de politiska och marknadsekonomiska drivkrafterna. 
 När det gäller de politiska drivkrafterna, kan lagstiftaren, då kon- vergensutvecklingen förväntas medföra positiva effekter för samhället, finna skäl att mer eller mindre aktivt främja utvecklingen. Den kan t.ex. för användarna innebära sänkta priser genom ökad konkurrens och större valmöjligheter i samband med att företagen utvecklar nya typer av produkter och tjänster. Konvergensutvecklingen kan även medverka till en ökad tillväxt och på så sätt leda till ökad sysselsättning. Den kan även medföra positiva effekter för glesbygden, eftersom avstånden får allt mindre betydelse, samt bereda bättre möjligheter för funktionshind- rade att delta i samhället. Konvergensutvecklingen och utvecklingen av informationssamhället kan emellertid också medföra negativa effekter. Globaliseringen och den förändrade miljö inom vilken olika typer av transaktioner äger rum kan medföra olika problem vid tillämpningen av gällande rätt. Det kan t.ex. handla om att det för konsumenterna blir svårare att identifiera vem som tillhandahåller en viss tjänst och varifrån detta sker vilket vidare kan leda till att konsumenten får svårare att hävda sina rättigheter i samband med olika typer av transaktioner. De negativa effekterna kan föranleda lagstiftaren att vidta åtgärder för att hindra viss utveckling eller driva utvecklingen i en särskild riktning. Exempel på intressen som det kan finnas anledning för lagstiftaren att söka värna om är integritet, säkerhet och konsumentskydd. 
  
 40  
 Konvergensfenomenet 
  
 SOU 1999:55 
  
 De marknadsekonomiska drivkrafterna är avhängiga av två grund- läggande förutsättningar, dels att företagen driver på t.ex. utvecklingen av nya produkter och tjänster, dels att dessa produkter och tjänster efterfrågas och accepteras av användarna eller att det åtminstone finns ett potentiellt intresse för dem. Den tekniska utvecklingen, främst i form av digitaliseringen, gör det möjligt för företag som är verksamma inom de berörda branscherna att utveckla nya tjänster eller förmedla tjänster på nya sätt. Generellt sett kan det anses finnas en vilja hos företagen på marknaden att ta till vara bl.a. de effektiviseringsmöjligheter som uppstår i samband med digitaliseringen. Konvergensutvecklingen gör det även möjligt för företagen att expandera verksamheten till andra marknader än de traditionella. Denna vilja hos företagen är märkbar bl.a. genom de nya produkter som lanseras och det antal fusioner och allianser som planeras och genomförs inom och mellan de berörda sektorerna. Trots att det finns starka marknadsekonomiska drivkrafter bakom konvergensutvecklingen, är en förutsättning för att den skall realiseras att användarna accepterar produkterna och tjänsterna. Viktiga faktorer för att skapa en acceptans är att det finns ett mervärde för användarna, att produkter och tjänster är användarvänliga och att priserna för produkterna och tjänsterna ligger på en rimlig nivå. 
  
 2.3 
  
 Närmare om de tekniska förutsättningarna 
  
 Det är framför allt tre centrala faktorer som utgör grunden för den tek- niska utvecklingen mot konvergens. Den första, och kanske allra vikti- gaste, är utvecklingen av digital teknik. Digital teknik medför att all typ av information kan representeras på samma sätt (som ettor och nollor) oavsett om det handlar om ljud, text eller bild, eller kombinationer därav. Den andra är utvecklingen av transmissionsteknik och tekniker för kodning och kompression av digital information, vilket leder till lägre transmissionskostnader och bättre kapacitetsutnyttjande i olika infra- strukurer samt att infrastrukturer som tidigare endast kunde förmedla enklare tjänster utvecklas till att kunna förmedla kapacitetskrävande multimediala tjänster. Den tredje faktorn rör vad som skulle kunna kallas för interoperabilitet och innebär bl.a. att infrastrukturer som tidigare varit åtskilda kan integreras i gemensamma distributionssystem. Det handlar här framför allt om utvecklingen av kommunikationsprotokoll och andra standarder. Internetutvecklingen har varit särskit betydelsefull i detta avseende. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergensfenomenet  
 41 
  
 2.3.1 
  
 Digital teknik 
  
 Överföring av information kan ske analogt eller digitalt. Vid t.ex. ett telefonsamtal varierar signalen vid analog sändning hela tiden med variationer i den information som sänds, dvs. med tonhöjd och annat hos den som talar. Vid en digital sändning däremot tas ett stort antal mätvärden (s.k.  
 samples 
 ) med fastställda tidsintervall på signalen. Dessa mätvärden omvandlas sedan till digitala signaler, dvs. vad som kan beskrivas som en följd av ettor och nollor. Varje sådan etta eller nolla kallas en  
 bit  
 och signalen kan ses som en serie av sådana bitar. Man får en bitström. Mycket förenklat är alltså en analog signal en våg medan en digital signal är en ström av ettor och nollor. Fördelen med en digital signal är att den bl.a. är tåligare mot störningar och brus än en analog signal. Digitaliseringen kan t.ex. bidra till förbättrad kvalitet på ljudradio- och  
 TV-sändningar. 
  Vidare kan en digital signal komprimeras vilket gör dels att befintlig infrastrukturs kapacitet utnyttjas bättre, dels att abonnenterna erbjuds mer avancerade tjänster (se närmare om komprimering i det följande avsnittet). 
 Av central betydelse för konvergensutvecklingen är att all typ av information, oavsett om det handlar om ljud, text, stillbilder eller rörliga bilder, kan representeras på samma sätt, dvs. digitalt och förmedlas som en bitström. Detta har utgjort en grundläggande förutsättning för att för- medla och kombinera olika typer av information genom infrastrukturer som tidigare varit utvecklade och avgränsade för en viss typ av tjänster. 
  
 2.3.2 
  
 Tekniker för transmission, kodning och kompression 
  
 Även om olika typer av information genom digitaliseringen kan repre- senteras på samma sätt (som en bitström, en serie av ettor och nollor) är det fortfarande så att olika typer av nät har olika förutsättningar att förmedla informationen. Den hastighet med vilken information kan överföras i ett nät mäts i enheten bit/s. Nätens kapacitet brukar diskute- ras i bandbredd och man skiljer i huvudsak mellan tre typer: 
  
 42  
 Konvergensfenomenet 
  
 SOU 1999:55 
  
 · 
  
 smalband: upp till 64 kbit/s (lämpligt för t.ex. telefoni och telefax) 
  
 · 
  
 mellanband: från 64 kbit/s till 2 Mbit/s (lämpligt för t.ex. videokon- ferens och musiköverföring) 
  
 2 
  
 · 
  
 bredband: över 2 Mbit/s (behövs för exempelvis video med TV/filmkvalitet, högupplösningsbilder och multimedieapplikationer). 
  
 Den transporthastighet som  
 tele-, 
 data-, 
  radio- och satellitnät har för närvarande är inte tillräcklig för att på ett ekonomiskt sätt överföra vissa typer av information som ger upphov till väldigt långa bitströmmar. Genom att informationen kodas och komprimeras ökas kapaciteten i befintliga infrastrukturer avsevärt så att mängden transporterad information per Mbit data per sekund blir största möjliga. Här spelar framför allt  
 MPEG-standarderna 
 3 
  
 en mycket viktig roll, men även andra tekniker med andra kodningsprinciper existerar, som t.ex.  
 videostrea- ming 
 . 
 Förutom denna kapacitetsökning finns också en parallell förbättring av existerande infrastrukturer. Exempel på detta är ISDN 
 4  
 och xDSL- tekniker 
 5  
 för att förbättra det fasta telefonnätets lokal(access)nät samt ATM 
 6  
 som används i många olika typer av nät och för många olika typer av information för framför allt företag. 
 Utvecklingen av dessa tekniker för transmission, kodning och kom- pression gör att tjänster som tidigare bara kunde levereras i avancerade och dyra bredbandsnät nu i allt högre grad kan överföras också i enklare nät. Sammanfattningsvis rör det sig alltså om en utveckling som gör att samma information tar relativt sett mindre plats i den kanal som den förmedlas genom. Detta beror på två saker. För det första tar den överföda informationsmängden mindre kapacitet i anspråk genom att den digitaliseras, kodas och komprimeras. För det andra medför de för- bättringar som görs att kanalens kapacitet ökar. 
  
 2 
  
 M står för mega (miljoner) och k står för kilo (tusen). 
  
 3 
  
 MPEG är en familj av standarder för att koda audiovisuell information som filmer, video och musik och står för  
  
 Motion Picture Experts Group.  
 Det finns en serie standarder  
 (MPEG-1 
  till  
 MPEG-4) 
  för att koda digital information. 
  
 4 
  
 Integrated Services Digital Network 
  
 . 
  
 5 
  
 Detta är en familj av tekniker där DSL står för  
  
 Digital Subscriber Line  
 och x är en generisk beteckning för olika varianter. Några av dessa varianter är H som står för  
 High bitrate 
 , V för  
 Very high bitrate  
 och A för  
 Asymmetrical 
 . 
  
 6 
  
 Asynchronous Transfer Mode 
  
 . 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergensfenomenet  
 43 
  
 2.3.3 
  
 Kommunikationsprotokoll och andra standarder 
  
 Ett kommunikationsprotokoll kan sägas vara en uppsättning regler för kommunikationen mellan olika enheter i ett telekommunikationsnät eller ett digitalt distributionsnät för radio- och  
 TV-program. 
  Dessa regler gäller felövervakning, sekvenskontroll, start- och avslutningsprocedurer, adressering, kryptering m.m. 
 7  
 Ett annat sätt att beskriva protokollet är att se det som ett gränssnitt mellan själva nättekniken (telefonnätet, Barton,  
 ATM-nätet 
  etc.) och tjänsterna (telefoni, videokonferens etc.) och deras terminaler. 
 8  
 Ju fler nättekniker och/eller tjänster som kan utnyttja samma protokoll, desto större möjligheter till konvergens. 
 En viktig faktor bakom Internets genomslagskraft är, jämte utveck- landet av www, att de protokoll och andra tekniker som används har blivit de  
 facto-standarder. 
  Protokollen kallas  
 Transmission Control Protocol/Internet Protocol  
 (TCP/IP). Internet stödjer, genom bl.a. utvecklandet av www som ett grafiskt gränssnitt överföring av text, ljud och bild samt video liksom interaktivitet och animeringar. Dessutom kan Internet stödja video- och ljudkonferens, telefoni och överföring av radio- och  
 TV-program. 
 9 
  
 Just genom sin öppenhet och genom sin möj- lighet att stödja så många olika typer av tjänster är kanske Internet, jämsides med digitaliseringen, den viktigaste enskilda faktorn bakom konvergensutvecklingen. 
 Även inom mediebranschen har regler och standarder för digital television tagits fram av organisationen  
 Digital Video Broadcasting Project 
 . Organisationen arbetar med markbundna rundradionät, kabel- och  
 satellit-TV-system 
  för distribution av  
 radio/TV-program 
  och med åtkomst till Internet och multimedietjänster. Standardiseringen inom rundradio gör det möjligt för aktörer inom medierna att anta samma roll som aktörer inom IT/telebranschen dvs. Internetoperatörens. 
  
 7 
  
 Nationalencyklopedin, 1993. 
  
 8 
  
 Se t.ex. Datateknik, nr. 17, 1997. 
  
 9 
  
 Squire, Washington  Dempsey  Analysys (1998)  
  
 Adapting the EU Regulatory Framework to the Developing Multimedia Environment 
 , a study for the European Commission (Directorate General XIII). 
  
 44  
 Konvergensfenomenet 
  
 SOU 1999:55 
  
 2.4 
  
 Den framtida utvecklingen 
  
 Den framtida utvecklingen är inte lätt att förutspå, men det är ändå möjligt att dra vissa slutsatser utifrån vad som förnärvarande är känt. Det kan först konstateras att de tekniska förutsättningarna för en kon- vergens mellan  
 IT-, 
  tele- och mediesektorerna finns och att vi redan nu ser praktiska exempel på detta. Detta visar sig t.ex. genom att traditio- nellt olika och urskiljbara tjänstetyper, såsom  
 tele-, 
 data-, 
  radio- och TV- tjänster kan integreras och förmedlas genom infrastrukturer som tidigare varit mer eller mindre tekniskt avgränsade för en viss typ av tjänst (t.ex. digitala  
 TV-tjänster, 
 IP-telefoni, 
  försök med Internet och telefoni över el- och  
 kabel-TV-nät 
  samt förmedling av rörliga bilder över telenät). Grundläggande förutsättningar för denna utveckling är som nämnts framför allt utvecklingen av digitalteknik, teknik för kodning och kompression samt gemensamma standarder som skapar interoperabilitet mellan olika distributionssystem och olika tjänster (bl.a. Internet- protokollet). 
 Det finns inte några tecken på att denna utveckling kommer att avta. Vi kan således förvänta oss en fortsatt förbättring av distributionssys- temens kapacitet och av interoperabiliteten dem emellan. Inte minst torde detta innebära dels ökad utbytbarhet mellan befintliga och nya distributionssystem, dels förbättrade möjligheter att med kommersiellt gångbar kvalitet förmedla bredbandstjänster genom infrastrukturer som i grunden är avsedda för smalbandstjänster (t.ex. förmedling av rörliga bilder över telenäten). 
 Men även om utvecklingen kan förväntas fortsätta i den meningen att tjänster i allt större utsträckning kommer att kunna distribueras via en mängd olika kanaler är det osannolikt att ett system eller ett distri- butionssätt ensamt kommer att dominera hela marknaden. Inte heller förväntas utvecklingen leda till att endast en typ av apparat kommer att förekomma; utformningen av terminaler för individuell användning kommer att skilja sig från mottagare för t.ex. familjeanvändning. En annan sak är att flertalet av de olika apparaterna kommer att fungera som multiterminaler i den bemärkelsen att de är utformade dels för att kunna ta emot mer än en tjänstetyp, dels för kommunikation med omvärlden. 
 Det är vidare tydligt att det finns en vilja hos såväl marknadsaktörer som statsmakter att driva konvergensutvecklingen framåt. Statsmakter- nas vilja manifesteras genom olika åtgärder för att aktivt eller passivt främja utvecklingen. Regleringen av telemarknaden, EU:s initiativ på konvergensområdet, nationella satsningar på marksänd  
 digital-TV 
  samt det föreliggande betänkandet är tydliga exempel på detta; det handlar här om initiativ som inte enbart går ut på att hantera uppkomna problem 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergensfenomenet  
 45 
  
 till följd av den tekniska utvecklingen, utan även att med uttalade målsättningar främja och dra nytta av denna utveckling. 
 I förhållande till marknadsaktörerna visar sig denna vilja inte minst genom praktiska exempel på marknadskonvergens och genom investe- ringar i innovativ produktutveckling som präglas av de möjligheter som konvergensutvecklingen erbjuder. Hur långt marknadskonvergensen kommer att gå är dock mycket svårt att sia om. Det finns exempel på både lyckade och mindre lyckade marknadsrörelser i detta avseende och det råder vidare osäkerhet om vad som är kommersiellt gångbara produkter och lösningar. Framför allt det sistnämnda perspektivet framhävs ofta som en central faktor för hur långt konvergensutveck- lingen kommer att gå. Marknadsaktörerna kan inte förväntas utveckla eller fortsätta tillhandahålla produkter och tjänster som inte når upp till en ekonomiskt försvarbar efterfrågevolym. 
 Ett annat perspektiv att ta hänsyn till är hur informationssamhällets utveckling hanteras ur ett medborgarperspektiv. Det handlar t.ex. om frågor rörande integritet, säkerhet och konsumentskydd med avseende på produkter, tjänster och innehåll. Ytterligare faktorer av central bety- delse för den fortsatta utvecklingen ur ett användarperspektiv är frågor om geografisk tillgänglighet och tillgänglighet för funktionshindrade samt utvecklingen av olika prisbilder i relation till användarnas betalningsvilja. 
 Sverige måste bedömas ha goda grundläggande förutsättningar för en fortsatt stark konvergensutveckling, bl.a vad gäller förutsättningarna att stimulera efterfrågan av de tjänster som det här är tal om. Sverige ligger jämförelsevis långt framme i utvecklingen när det gäller t.ex. antalet  
 kabel-TV-anslutningar, 
  antalet mobiltelefonabonnemang samt användning av datorer och Internet. Vidare bedöms tillgången till dato- rer och kommunikationsutrustning vara mycket god. Enligt gjorda upp- skattningar hade cirka femtio procent av de svenska hushållen tillgång till dator i hemmet år 1998 (mot ca fyrtio procent år 1997). Av dessa hade ca trettio procent tillgång till Internet (mot ca sjutton procent år 1997). 
 10  
 Utöver denna förhållandevis höga Internetpenetration bland hushållen, används Internet i mycket stor omfattning i svenska företag. När det gäller kommunikationsvägar finns det 68 fasta telelinjer per 100 invånare och mobiltelefonpenetrationen är en av de högsta i världen med en nivå på över femtio procent. En majoritet av de svenska hushållen har också antingen  
 kabel-TV 
  eller egen satellitmottagare. 
 Konvergensens effekter är tydligt märkbara i Sverige när det gäller utbudet av tjänster. Flera bolag tillhandahåller redan  
 IP-telefoni 
  eller planerar att göra så inom kort. Som redan berörts ovan, pågår olika för- sök där olika tekniker för bredbandsaccess med interaktiva inslag till 
  
 10  
 Uppgifterna är hämtade från en undersökning genomförd av Nordicom vid Göteborgs universitet (Mediebarometern 1998). 
  
 46  
 Konvergensfenomenet 
  
 SOU 1999:55 
  
 hushållen är under utprovning. De digitala  
 TV-sändningarna 
  i marknätet har innletts under innevarande år (1999), samtidigt som digitaliseringen av satellit- och  
 kabel-TV-sändningar 
  pågår parallellt. I båda fallen utarbetas lösningar med returkanaler för interaktiva tjänster, med möjlighet att integrera tillgång till Internet i tjänsteutbudet. Digital ljud- radio (DAB) sänds sedan september 1995 med början i Stockholmsom- rådet och täckte i mars 1998 ca 75% av alla hushåll i Sverige. 
 Att dagspress och periodiska skrifter och TV- och radioföretag samt traditionella förlag har en ambitiöst upplagd närvaro på Internet är i dag mer regel än undantag. Även telebolag som t.ex. Telia AB har börjat erbjuda innehåll i form av samlingsplatser för information och tjänster på Internet. 
 Även om det är svårt att närmare förutse utvecklingens riktning, hastighet och omfattning, måste tendenserna således ändå betraktas som förhållandevis tydliga: Den tekniska utvecklingen med förbättrade förutsättningar för konvergens av infrastruktur, tjänster och apparater fortsätter. Det förefaller vidare ligga i såväl marknadsaktörernas som i statsmakternas intresse att detta sker. Detta innebär i sin tur att det uppenbarligen finns starka krafter som kan förväntas verka aktivt för att också stimulera den efterfrågan som behövs för marknadsutvecklingen. 
  
 2.5 
  
 De rättsliga konsekvenserna 
  
 Gemensamt för de rättsliga frågeställningar som följer av den tekniska utvecklingen är teknikens förmåga dels att skapa nya förutsättningar för genomförande av olika aktiviteter, dels att förändra den miljö inom vil- ken dessa aktiviteter äger rum. Gränser mellan olika typer av aktiviteter och företeelser blir otydliga samtidigt som allt går snabbare och geo- grafiska avstånd förlorar sin betydelse. Den rättsliga effekten märks när dessa förändringar leder till att begrepp, kriterier och indelningsgrunder, som gällande rätt bygger på, förlorar sin relevans och lagstiftningen därmed sin förmåga att uppfylla sina ändamål. 
 Konvergensen mellan  
 data-, 
  tele- och mediesektorerna fungerar här som ett tydligt exempel på teknikens effekter i dessa avseenden. Den ger vidare exempel på att den tekniska utvecklingen inte endast ger upphov till enskilda rättsliga problemställningar utan även har en för- måga att rubba grundläggande strukturer i rättssystemet. Detta visar sig genom att det från ett rättsligt perspektiv blir allt svårare att skilja mellan de tidigare klart avgränsade  
 IT-, 
  tele- och mediesektorerna: en och samma tjänst kan t.ex. omfattas av olika, eventuellt flera, regelverk beroende på vilket medium eller vilken kommunikationskanal som används för dess förmedling till mottagaren eller på vilket sätt mottaga- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergensfenomenet  
 47 
  
 ren tar del av tjänsten (genom att passivt ta emot eller aktivt söka och begära tjänsten). Detta skall ses mot bakgrund av att regelverken för dessa sektorer är utformade med olika utgångspunkter, bakomliggande motiv och ansvariga myndigheter: 
  
 · 
  
 Den oreglerade  
  
 IT-sektorn 
  som utifrån närings- och konsumentpoli- tiska incitament styrs av den generella marknadsrättsliga lagstift- ningen (med myndighetsuppgifter för bl.a. Konkurrensverket och Konsumentverket), 
  
 · 
  
 telesektorn som avmonopoliseras med syfte att få till stånd en fun- gerande konkurrens för uppfyllandet av särskilda telepolitiska mål- sättningar inom ramen för telelagstiftningen (tillsynsmyndighet är Post- och telestyrelsen, men även Konkurrensverket och Konsu- mentverket har myndighetsuppgifter av betydelse för televerksam- het), samt mediesektorn som styrs av medielagstiftningen och bak- omliggande demokratiska och kulturpolitiska målsättningar och där staten påtagit sig ett särskilt public  
  
 service-ansvar 
  på radio- och  
 TV-områdena 
  (myndighetsuppgifter på sistnämnda områden utövas bl.a. av regeringen, Radio- och  
 TV-verket, 
  Granskningsnämnden för radio och TV, Justitiekanslern och Konsumentombudsmannen). 
 Till detta kommer att den tekniska utvecklingen även medför nya typer av tjänster och företeelser och nya möjligheter för att bedriva tele- och medieverksamhet, som är svåra att på ett ändamålsenligt sätt inordna under gällande regelsystem. 
 Sammanfattningsvis påverkar konvergensutvecklingen inte enbart möjligheten att uppfylla ändamålen med nuvarande regelverk utan även de förutsättningar som gällande rätt är utformad mot bakgrund av. 
 SOU 1999:55 
 Internationell utblick 
  
 SOU 1999:55 
  
 49 
  
 3  
 EG-Rätten 
  
 3.1 
  
 Allmän  
  
 EG-rätt 
  
 3.1.1 
  
 Bakgrund 
  
 Det samarbete vi idag benämner den Europeiska unionen inleddes år 1951 genom att fördraget om upprättande av den Europeiska Kol- och Stålgemenskapen undertecknades av Frankrike, Tyskland, Italien, Bel- gien, Nederländerna och Luxemburg. Därefter, år 1957, inrättades den Europeiska ekonomiska gemenskapen genom att Romfördraget (betecknas sedan november 1993  
 EG-fördraget) 
  undertecknades. Ovan nämnda länder åtog sig att bilda en gemensam tullunion, driva en gemensam jordbrukspolitik och samarbeta i ekonomiska och politiska frågor. I samband med detta undertecknades även fördraget om upp- rättandet av Europeiska atomenergigemenskapen. Detta ursprungliga samarbete har utvidgats både avseende antalet medlemsstater, som idag är femton, och avseende samarbetets materiella omfattning. 
 Genom att Maastrichtfördraget undertecknades, bildades den Euro- peiska unionen år 1993. Det ekonomiska samarbetet fördjupades och samarbetet utvidgades till att även omfatta en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik och ett samarbete i rättsliga och inre angelägenheter. Unionsfördraget brukar liknas vid en konstruktion av tre pelare. Den första pelaren representerar de ekonomiska fördragen, den andra pela- ren den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken och den tredje pelaren samarbete i rättsliga och inre angelägenheter. Inom den Euro- peiska unionens ekonomiska del, dvs. den första pelaren, är samarbetet överstatligt och medlemsstaterna har till viss del avstått från sin suve- ränitet. Genom fördragen får gemenskapens institutioner vidsträckta befogenheter. Medlemsstaterna har bl.a. överlåtit en normgivande makt till gemenskapen, och gemenskapsrätten utgör en egen rättsordning. Samarbetet inom pelare två och tre är däremot mellanstatligt, vilket innebär att alla beslut som rör dessa frågor måste fattas enhälligt. 
 Hösten 1997 undertecknades Amsterdamfördraget. Fördraget är en översyn av de gällande fördragen och medför bl.a. att den gemen- samma utrikespolitiken effektiviseras genom förändrade beslutsregler och att institutionernas befogenheter utökas. Översynen innebär även att fördragen förenklas och konsolideras. 
 Gemenskapens institutioner är fem: kommissionen, rådet, Europa- parlamentet, domstolen och revisionsrätten. I beslutproceduren har 
  
 50  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 kommissionen en initiativtagande roll och representerar gemenskapens intressen. Kommissionen kontrollerar dessutom att fördragen följs. Rådet företräder medlemsstaternas ståndpunkter medan Europaparla- mentet har en kontrollerande funktion. Domstolen avgör tvister bl.a. mellan institutionerna och mellan kommissionen och medlemsstaterna. Revisionsrätten granskar räkenskaperna över gemenskapens samtliga inkomster och utgifter. 
  
 3.1.2 
  
 EG:s rättskällor 
  
 Primärrätt 
 Gemenskapens primärrätt består av de fördrag som lägger grunden för hela samarbetet. Dessa fördrag är  
 EG-fördraget 
  (tidigare Romfördra- get), Parisfördraget och Euratomfördraget med tillhörande protokoll och bilagor. De grundläggande fördragen kompletteras av de ändringar som gjorts genom Fusionsfördraget från år 1965, Enhetsakten från år 1986, Maastrichtfördraget från år 1993 samt Amsterdamfördraget år 1997 (som ännu ej trätt i kraft). Tillsammans anger fördragen de mål som skall uppnås med samarbetet. I fördragen bestäms även de formella ramarna för samarbetet, institutionernas sammansättning och befogenheter samt regler för beslutsfattande.  
 EG-fördraget 
  är det mest övergripande fördraget och brukar betecknas som ramfördraget. I EG- fördragets första del, artiklarna 1 – 7c, anges  
 EG-rättens 
  grundläggande principer samt gemenskapens målsättningar. 
 1 
  
 Den inledande artikeln medför att de fördragsslutande parterna mellan sig upprättar en europeisk gemenskap. Gemenskapens grund- läggande målsättningar anges i artikel 2. Syftet med fördraget är att upprätta en gemensam marknad och en ekonomisk och monetär union för att uppnå en harmonisk och väl avvägd utveckling av näringslivet inom gemenskapen som helhet, en hållbar och  
 icke-inflatorisk 
  tillväxt som tar hänsyn till miljön, en hög grad av ekonomisk konvergens, en hög nivå i fråga om sysselsättning och socialt skydd, en höjning av lev- nadsstandarden och livskvaliteten samt ekonomisk och social samman- hållning och solidaritet mellan medlemsstaterna. I artiklarna 3 och 3a fastställs mer i detalj hur de mål som anges i artikel 2 skall uppnås. Detta skall ske bl.a. genom att upprätta en gemensam handelspolitik, en inre marknad som kännetecknas av att hindren för fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital avskaffas mellan medlemsstaterna, en gemensam politik på transportområdet och en ordning som säkerställer att konkurrensen inom den inre marknaden inte snedvrids, främjande av 
  
 1  
 Om inget annat anges, avser artikelhänvisningar i avsnitt 1  
 EG-fördraget. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 51 
  
 forskning och teknisk utveckling och bidrag till god utbildning samt till kulturens utveckling i medlemsstaterna. 
 Den s.k. subsidiaritetsprincipen slås fast i artikel 3b, andra stycket. Principen innebär att gemenskapen, om den inte är ensam behörig, skall vidta åtgärder endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna utan bättre kan uppnås på gemenskapsnivå. I artikel 3b, tredje stycket stadgas proportionalitetspricipen som innebär att gemenskapen inte skall vidta någon åtgärd som går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målen i fördraget. Dessa två principer står i nära samband med varandra. 
 Artiklarna 4 – 4b ställer upp ramarna för inrättandet av gemenska- pens institutioner, det europeiska centralbankssystemet samt den euro- peiska investeringsbanken. 
 I artikel 5 stadfästs medlemsstaternas samarbetsförpliktelse. Den innebär att medlemsstaterna skall garantera ett regelrätt och effektivt genomförande av de skyldigheter som härrör från fördragen. Medlems- staterna får inte heller på något sätt äventyra att fördragets mål uppnås. Vidare medför artikel 5 en lojalitetsplikt i samarbetet mellan gemen- skapens institutioner och medlemsstater. 
 Artikel 6 anger en princip om  
 icke-diskriminering 
  på grund av nationalitet. Likabehandlingsprincipen återkommer på fler ställen i för- draget och har även genom domstolens praxis utvecklats till att omfatta mer än nationalitetsdiskriminering. 
 I artikel 7 fastställs regler om upprättandet av den gemensamma marknaden, vilket innebär att tullar och kvantitativa restriktioner och åtgärder med motsvarande verkan skall avvecklas, att hinder för den fria rörligheten för personer, tjänster och kapital avvecklas och att gemensamma regler skapas för att förhindra att konkurrensen sned- vrids. 
 Artiklarna 7a – 7c innehåller bestämmelser om upprättandet av den inre marknaden. Genom enhetsakten skapades begreppet inre marknad, dvs. ett område utan inre gränser för den fria rörligheten mellan med- lemsländerna. 
 Sekundärrätt 
 Den ovan nämnda primärrätten kompletteras av den s.k. sekundärrät- ten, dvs. normer som gemenskapens institutioner utfärdar för att upp- fylla de mål som sätts upp i fördraget. Enligt artikel 189 finns det inom gemenskapen fyra olika typer av normer: 
  
 · 
  
 förordningar som har allmän giltighet och till alla delar är direkt till- lämpliga (bindande) i medlemsstaten 
  
 52  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 · 
  
 direktiv som är bindande till det resultat som skall uppnås, men överlåter till varje medlemsstat att bestämma form och tillväga- gångssätt för genomförandet 
  
 · 
  
 beslut som är till alla delar bindande för dem som de är riktade till 
  
 · 
  
 rekommendationer och yttranden som inte är bindande 
  
 När det gäller valet av rättsakt, skall institutionerna ta sin utgångspunkt i de ovan nämnda subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Dessa ställer krav på gemenskapens institutioner att inte välja mer ingripande åtgärder än som är nödvändigt för att uppnå de i fördraget uppställda målen. I varje enskilt fall skall det således göras en bedömning av vilken norm som är mest ändamålsenlig och samtidigt minst ingripande. 
 Allmänna rättsprinciper 
 Domstolen har genom sin praxis fastställt att allmänna rättsprinciper utgör en del av gemenskapsrätten. På detta sätt har principer som här- letts ur fördraget, principer som hämtats från de mänskliga rättigheterna och principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättssystem integrerats med  
 EG-rätten. 
  Genom Parrish artikel F har unionen i de grundläggande fördragen ålagts att respektera de grund- läggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och såsom följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Exempel på dessa principer är legalitet, rättssäkerhet och likabehandling. 
 Internationella avtal 
 Gemenskapen har enligt artikel 228 kompetens att ingå avtal med tredje land. Avtal som gemenskapen ingår med stöd av denna bestämmelse blir en del av gemenskapsrätten och bindande för medlemsstaterna. 
  
 EG-domstolens 
  domar 
  
 EG-domstolen 
  spelar en betydelsefull roll inom gemenskapen och har i stor utsträckning bidragit till utvecklingen av gemenskapsrätten. EG- domstolens domar utgör en integrerad del av gemenskapsrätten. Harrison stolens uppgifter anges i artikel 164, enligt vilken den skall säkerställa att lag och rätt följs vid tolkning och tillämpning av fördraget. Detta innebär att domstolen har en rättsskapande roll och att den ansvarar för att 
 SOU 1999:55  
  
 EG-Rätten 
  
 53 
 institutionerna och medlemsstaterna agerar i enlighet med gemen- skapens regler. 
  
 3.1.3 
  
 Förhållande till nationell rätt 
  
 Gemenskapsrätten beskrivs ofta som en  
 sui generis 
 , dvs. en rättsord- ning av eget slag. Anledningen till detta är att den inte liknar nationella rättsordningar, men inte heller är en traditionell internationell rättsord- ning. Medlemsstaterna har överlåtit delar av sin normgivande makt till gemenskapen, och gemenskapsrätten utgör en integrerad del av med- lemsstaternas rättsordningar. För att gemenskapsrätten skall bli effektivt genomförd, krävs att medlemsstaterna samarbetar. De krav, som kan ställas på medlemsstaterna enligt ovan nämnda samarbetsförpliktelse i artikel 5, har därför varit av stor betydelse för att ge gemenskapsrätten den genomslagskraft som krävs för att uppnå de mål som anges i de grundläggande fördragen. 
 Sverige har genom lag (1994:1500) med anledning av Sveriges anslutning till Europeiska unionen och regeringsformen 10 kap. 5 § klargjort att beslutanderätt kan överlåtas till Europeiska gemenskaperna om de har ett fri- och rättighetsskydd som motsvarar det som ges i regeringsformen och Europakonventionen om de mänskliga rättighe- terna. 
 Gemenskapsrättens direkta tillämplighet 
 Direkt tillämplighet innebär att gemenskapsregler blir en del av nationell rätt utan att medlemsstaten vidtar särskilda åtgärder för att inkorporera dem. Detta sker så snart reglerna trätt i kraft. En förordning är enligt artikel 189, andra stycket direkt tillämplig i medlemsstaterna och skapar alltså, utan mellanliggande nationella bestämmelser, rättigheter och skyldigheter för medlemsstaternas medborgare. Omvandling av förord- ningar till nationell rätt genom dualistiska förfaranden har t.o.m. för- bjudits av  
 EG-domstolen. 
  Vid omvandling finns risk för att  
 EG-samman- 
  hanget går förlorat och att annan nationell rätt av misstag kan ges företräde vid en konflikt. I anslutning till förordningen kan, och skall, medlemsstaterna stadga om tillämpningföreskrifter och annat som krävs för att förordningarna skall kunna tillämpas. 
  
 54  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 Gemenskapsrättens direkta effekt 
  
 EG-rättens 
  direkta effekt innebär att en enskild, under vissa förutsätt- ningar, kan göra gällande en gemenskapsrättslig regel som grundar rät- tigheter och skyldigheter inför inhemska domstolar och andra myndig- heter. Vilka förutsättningar som skall vara uppfyllda är avhängigt den aktuella bestämmelsens art. 
 När det gäller bestämmelser i de grundläggande fördragen, säger domstolen att de måste vara ovillkorliga, entydiga och fullständiga för att få direkt effekt. Uppfyller bestämmelsen dessa kriterier får den s.k. vertikal direkt effekt vilket innebär att en enskild kan göra den gällande gentemot staten. En fördragsbestämmelse kan, trots sin ofta generella karaktär, i vissa fall även göras gällande mellan enskilda, s.k. horisontell direkt effekt. 
 Bestämmelser i andra rättskällor såsom förordningar, direktiv och allmänna rättsprinciper kan under vissa förutsättningar få direkt effekt. Den direkta effekten är särskilt viktigt för direktiv som, enligt vad som anförts ovan, vänder sig till medlemsstaterna och är bindande med avseende på det resultat som skall uppnås. Vid medlemsstaternas bris- tande genomförande, får direktiv vertikal direkt effekt, men det kan däremot inte göras gällande mellan enskilda. Nationella domstolar och myndigheter är emellertid skyldiga att tolka nationell rätt i enlighet med direktivet, s.k. indirekt effekt. 
 Gemenskapsrättens företräde 
 En gemenskapsrättslig regel som har direkt tillämplighet eller direkt verkan har företräde framför nationell rätt som stadgar annat än den gemenskapsrättsliga bestämmelsen. Även denna princip om gemen- skapsrättens företräde har fastställts genom domstolens praxis. Harrison stolen har bestämt att det inte är möjligt för staterna att tillerkänna en ensidig, senare åtgärd, företräde före det rättsliga system som de har godtagit ömsesidigt. Domstolen har utvecklat denna princip och har även slagit fast att vid en konflikt mellan varje slag av bestämmelse i nationell rätt och någon form av gemenskapsrättslig regel med direkt effekt, så måste nationell domstol tillämpa den gemenskapsrättsliga regeln och sätta den nationella åt sidan. 
  
 EG-rätten 
  har en stor inverkan på nationell rätt. Detta påverkar medlemsstaternas lagstiftningsarbete i huvudsak på två sätt. Dels måste medlemsstaterna aktivt vidta åtgärder för att genomföra de direktiv som EG utfärdar, dels måste medlemsstaterna avhålla sig från att lagstifta i strid med gällande  
 EG-rätt. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 55 
  
 3.2 
  
 Reglering av telesektorn 
  
 3.2.1 
  
 Bakgrund 
  
 EG-fördraget 
  saknar särskilda bestämmelser för gemenskapens kom- petens på telekommunikationsområdet. Kommissionen försökte tidigt vidta åtgärder för en gemensam telepolitik, men de inledande försöken misslyckades eftersom det saknades en politisk vilja, till stor del på grund av de statliga telemonopolen. Gemenskapens politik från 1970- talet fram till mitten på  
 1980-talet 
  karaktäriserades främst av industri- politiska mål och utveckling av nät. Under  
 1980-talet 
  växte intresset för de ekonomiska aspekterna på telekommunikation, som började att be- traktas som en handelsvara. Uppluckringen av de nationella monopolen i kombination med den tekniska utvecklingen ledde till att frågan om en gemensam telepolitik behandlades på nytt. Den första gemensamma åtgärden på telekommunikationsområdet vidtogs år 1984 då riktlinjer för utveckling av telekommunikationsmarknaden utfärdades. I riktlinjerna angavs områden där åtgärder borde vidtas, bl.a. gemensamma standar- der, gemensam forskning inom telekommunikationssektorn, utveckling av de minst utvecklade geografiska områdena, samt gemensam hållning på den internationella telemarknaden. 
 Enhetsakten som trädde i kraft år 1987 innehöll ett program för en gemensam inre marknad som utgjorde en rättslig grund för utvecklingen av en gemensam reglering på telekommunikationsområdet. Nästa steg rörande den övergripande telepolitiken togs år 1987 då kommissionen utfärdade en grönbok om utvecklingen av en gemensam marknad för telekommunikationstjänster och utrustning. 
 2  
 Grönboken var det första dokument där inte enbart industriella frågor, utan även regleringsfrågor behandlades, och den inledde en debatt om hur marknaden för telekommunikation skulle utvecklas. Grönboken resulterade i ett förslag till handlingsplan som rådet sedermera antog. 
 3  
 Målen med telekommunikationspolitiken var att: 
  
 · 
  
 öppna marknaden för teleterminalutrustning för konkurrens 
  
 · 
  
 skapa ömsesidigt godkännande av typgodkännande av teleterminal- utrustning 
  
 · 
  
 öppna marknaden för teletjänster för konkurrens 
  
 · 
  
 separera de reglerande myndigheterna från operatörerna 
  
 2  
 Mot en dynamisk europeisk ekonomi: Grönbok om utvecklingen av en gemensam marknaden för telekommunikationstjänster och utrustning, KOM(87) 290 slutlig, 30.7.1987. 
  
 3  
 Rådets resolution av den 30 juni 1988 om utvecklingen av den gemensamma marknaden för teletjänster och teleutrustning fram till 1992, EGT nr C 257, 4.10.1988, s. 1. 
  
 56  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 · 
  
 etablera villkor för tillhandahållande av öppna nät 
  
 · 
  
 fortsätta arbetet med att skapa europeiska standarder 
  
 · 
  
 tillämpa gemenskapens konkurrensregler inom telekommunika- tionssektorn 
  
 Det har utfärdats ytterligare grönböcker på telekommunikationsområdet, bl.a. om satellitkommunikation år 1990, om mobil- och person- kommunikation år 1994 och om telekommunikationsinfrastruktur och kabeltelevisionsnät år 1994 och år 1995. Dessa grönböcker har lett till att avregleringen har utvidgats till att gälla de områden som behandlas i respektive grönbok. 
 Den europeiska telekommunikationsregleringen är uppdelad på två huvudområden: liberalisering och harmonisering. Den sektorspecifika reglering som utfärdats på dessa två områden hör nära samman med tillämpningen av  
 EG-rättens 
  generella konkurrensregler. Avregleringen av telemarknaden har sin rättsliga grund i  
 EG-fördragets 
  artikel 90. Enligt denna artikel, som är en av fördragets konkurrensbestämmelser, får medlemsstaterna beträffande offentliga företag och företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter inte vidta eller bibehålla åtgärder som strider mot övriga regler i fördraget och då i synnerhet konkurrensreglerna. I tredje stycket av denna artikel ges kommissionen befogenhet att utfärda direktiv för att säkerställa att detta efterlevs. Den rättsliga grunden för harmoniseringsåtgärderna finns i  
 EG-fördragets 
  artikel 100a som ger gemenskapen befogenheter att harmonisera med- lemsstaternas lagar för att förverkliga upprättandet av den inre markna- den och få den att fungera. Dessa direktiv utfärdas av rådet och Euro- paparlamentet. 
 Resultatet av arbetet som beskrivits ovan är att den europeiska tele- marknaden, med undantag för särskilda övergångsperioder i vissa medlemsstater 
 4  
 är avreglerad sedan 1 januari 1998 såtillvida att med- lemsstaterna skall ha genomfört ett antal olika liberaliserings- och har- moniseringsåtgärder. I det följande redogörs översiktligt för dessa, för några andra initiativ på teleområdet och för konkurrensreglernas till- lämpning inom telesektorn. 
 I detta sammanhang kan nämnas att kommissionen, parallellt med att teleregleringen träder i kraft fullt ut i medlemsstaterna, har inlett en omfattande översyn av hela teleregleringen (99 review). Avsikten är bl.a. att undersöka om regleringen kan förenklas eller i delar avvecklas samt om ny reglering kan behövas, t.ex. i förhållande till  
 IT-tillämp- 
  ningar. Planen är att eventuella förändringar skall kunna beslutas under 
  
 4  
 Luxemburg 1 juli 1998, Spanien 1 december 1998, Irland och Portugal 1 januari 2000 och Grekland 31 december 2000. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 57 
  
 år 2001. Resultaten av grönboksprocesserna om konvergens och radio- spektrum kommer att infogas i översynen (se avsnitt 3.2.7 och 3.5.5). 
  
 3.2.2 
  
 Avregleringsdirektiven 
  
 Genom kommissionens teleterminaldirektiv (maj 1988) avreglerades inledningsvis marknaderna för tillhandahållande av teleterminalutrust- ning. Därefter antog kommissionen det s.k. tjänstedirektivet (juni 1990) som öppnar marknaderna för olika teletjänster för konkurrens. I anslut- ning till tjänstedirektivet har kommissionen sedermera antagit särskilda direktiv, som ändrar och kompletterar tjänstedirektivet. De aktuella direktiven avser satellitkommunikation (oktober 1994), användning av  
 kabel-TV-nät 
  för tillhandahållande av andra teletjänster än taltelefoni (oktober 1995) samt mobil- och personkommunikation (januari 1996). Vidare har tjänstedirektivet anpassats till den nya konkurrenssituationen genom ett direktiv om full konkurrens (mars 1996). Genom detta direktiv omfattas även taltelefoni och teleinfrastruktur av tjänstedirektivets regler. 
 Teleterminalutrustning 
 Direktivet 88/301/EEG om konkurrens på marknaden för terminalut- rustning, ålägger medlemsstaterna bl.a. att avskaffa exklusiva rättighe- ter avseende import, marknadsföring, anslutning, idriftsättande och underhåll av terminalutrustning. 
 5  
 Medlemsstaterna är enligt direktivet dessutom skyldiga att tillse att endast sådan utrustning som är typgod- känd marknadsförs eller används och att typgodkänd utrustning inte hindras från att säljas och användas inom medlemsstaten. 
 Med teleterminalutrustning förstås i direktivets mening utrustning som är direkt eller indirekt ansluten till ett jack i ett allmänt tillgängligt telenät för att sända, bearbeta eller ta emot information. Terminalut- rustning innefattar även jordstationsutrustning, dvs. utrustning som kan användas för sändning eller mottagning av radiokommunikationssignaler som förmedlas via satellit eller andra rymdbaserade system. 
 Direktivet är genomfört i svensk rätt genom telelagen (1993:597), lagen (1992:1527) om teleterminalutrustning, förordningen (1993:614) om teleterminalutrustning, Post- och telestyrelsens föreskrifter (1996:1) 
  
 5  
 Kommissionens direktiv 88/301/EEG av den 16 maj 1988 om konkurrens på marknaderna för teleterminalutrustning, EGT nr L 131, 27.5.1988, s. 73, ändrat genom kommissionens direktiv 94/46/EG, EGT nr L 268, 19.10.1994, s. 15. 
  
 58  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 om krav på teleterminalutrustning samt om kontroll och märkning av sådan utrustning och lagen (1993:599) om radiokommunikation. 
 Teletjänster 
 Direktivet 90/388/EEG om konkurrens på marknaden för teletjänster, det s.k. tjänstedirektivet, ålägger medlemsstaterna bl.a. att undanröja exklusiva rättigheter för tillhandahållande av teletjänster.  
 6  
 Direktivet omfattade inte ursprungligen taltelefoni, telex, mobil radiotelefoni, per- sonsökning och satellittjänster. Direktivets omfattning har dock utvidgats successivt genom att ytterligare direktiv antagits (se vidare nedan). 
 Medlemsstaterna får bibehålla krav på tillstånd för att tillhandahålla teletjänster. Ett tillståndsförfarande måste dock enligt direktivet vara objektivt, icke diskriminerande och ge möjlighet till insyn. Eventuella avslag för tillstånd skall motiveras och det skall finnas möjligheter till överprövning. Direktivet ålägger också medlemsstaterna att tillse att de myndigheter som beviljar tillstånd, kontrollerar typgodkännande och specifikationer, tilldelar frekvenser samt övervakar användningsvillkor inte är desamma som de som tillhandahåller tjänsterna. 
 Teletjänster definieras i direktivet som tjänster vars tillhandahållande helt eller delvis består av sändning och fördelning av signaler i ett telenät med hjälp av telekommunikationsprocesser med undantag av rundradiosändning och television. 
 Direktivet är genomfört i svensk rätt genom telelagen, teleförord- ningen (1993:598) och förvaltningslagen (1986:223). 
 Satellitkommunikation 
 Det första ändringsdirektivet till tjänstedirektivet, det s.k. satellitkom- munikationsdirektivet 94/46/EG, utfärdades i oktober 1994. 
 7  
 Direktivet ålägger medlemsstaterna att avskaffa bl.a. exklusiva rättigheter avseende tillhandahållande av satellittjänster och satellitutrustning. 
 Satellittjänster definieras i direktivet som de tjänster genom vilka satellitkommunikationstjänster eller satellitnättjänster tillhandahålls. Satellitnättjänster definieras som etablering och drift av jordstationsnät. Dessa tjänster består i att från jordstationer upprätta radioförbindelse 
  
 6  
 Kommissionens direktiv 90/388/EEG av den 28 juni 1990 om konkurrens på marknaderna för teletjänster, EGT nr L 192, 24.7.1990, s. 10. 
  
 7  
 Kommissionens direktiv 94/46/EG av den 13 oktober 1994 om ändring av direktiv 88/301/EEG och direktiv 90/388/EEG särskilt med avseende på satellitkommunikation, EGT nr L 268, 19.10.1994, s. 15. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 59 
  
 med rymdsegment (upplänkar) och att upprätta radioförbindelse mellan rymdsegmentet och jordstationer (nedlänkar). Med satellit- kommunikationstjänster menas de tjänster för vilkas tillhandahållande satellitnätstjänster helt eller delvis utnyttjas. 
 Direktivet är genomfört i svensk rätt genom telelagen, lagen om teleterminalutrustning, förordningen (1993:614) om teleterminalutrust- ning, Post- och telestyrelsens föreskrifter om krav på teleterminalut- rustning samt om kontroll och märkning av sådan utrustning och lagen om radiokommunikation. 
  
 Bennett 
  
 Det andra ändringsdirektivet till tjänstedirektivet, det s.k.  
 kabel-TV- 
  direktivet 95/51/EG, utfärdades i oktober 1995. 
 8  
 Direktivet ålägger medlemsstaterna att undanröja hinder för användning av kabeltelevi- sionsnät för distribution av telekommunikationstjänster. Med kabeltele- visionsnät avses enligt direktivet all kabelbaserad infrastruktur som godkänts av en medlemsstat för leverans eller distribution av radio- eller  
 TV-signaler 
  till allmänheten. 
 Det finns i svensk rätt inte några begränsningar för användningen av kabeltelevisionsnät för distribution av telekommunikationstjänster som avses i direktivet. 
 I detta sammanhang bör även nämnas att kommissionen i december 1997, i samband med en översyn av  
 kabel-TV-regleringen, 
  presen- terade ett förslag till direktiv som ålägger medlemsstaterna att säker- ställa att telenät och kabeltelevisionsnät som ägs av en enda operatör utgör skilda rättsliga enheter eftersom nuvarande krav om särredovis- ning inte anses vara tillräckligt effektivt. 
 9 
  
 8  
 Kommissionens direktiv 95/51/EG av den 18 oktober 1995 om ändring av direktiv 90/388/EEG med avseende på avskaffande av begränsningarna för användning av kabeltelevisionsnät för tillhandahållande av redan avreglerade teletjänster, EGT nr L 256, 26.10.1995, s. 49. 
  
 9  
 Förslag till kommissionens direktiv om ändring av direktiv 90/388/EEG för att säkerställa att telenät och kabeltelevisionsnät som ägs av en enda operatör utgör skilda rättsliga enheter, EGT nr C 71, 7.3.1998, s. 23. 
  
 60  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 Mobil- och personkommunikation 
 Det tredje ändringsdirektivet till tjänstedirektivet, det s.k. mobilkom- munikationsdirektivet 96/2/EG, utfärdades i januari 1996. 
 10  
 Direktivet ålägger medlemsstaterna bl.a. att avskaffa exklusiva rättigheter för till- handahållande av mobil- och personkommunikation. Direktivet innehåller också bestämmelser om avreglering av mobila nätverk och rätt till samtrafik för mobilleverantörer med det fasta telenätet och andra mobila nät. 
 Med mobil- och personkommunikationstjänster förstås tillhanda- hållande av andra tjänster än satellittjänster, vilka helt eller delvis består i upprättandet av radiokommunikation till en mobil användare och som helt eller delvis utnyttjar mobil- och personkommunikationssystem. 
 Direktivet är genomfört i svensk rätt genom telelagen, förvaltnings- lagen, lagen om radiokommunikation, Post- och telestyrelsens före- skrifter (1994:4) om tillstånd att tillhandahålla flygtelefoni i Sverige, Post- och telestyrelsens föreskrifter (1995:7) om tillstånd att tillhanda- hålla personsökning enligt  
 ERMES-standard 
  och Post- och telestyrel- sens föreskrifter (1995:9) om tillstånd att tillhandahålla mobila tele- tjänster i 1800  
 MHz-bandet. 
  
 Taltelefoni och infrastruktur 
 Det fjärde ändringsdirektivet till tjänstedirektivet, direktivet 96/19/EG om full konkurrens, utfärdades i mars 1996. 
 11  
 Direktivet ålägger med- lemsstaterna att avreglera alla telekommunikationstjänster inklusive taltelefoni och telekommunikationsinfrastruktur. Tjänster och nät skall vara öppna för fri konkurrens från den 1 januari 1998. Infrastruktur för redan avreglerade teletjänster skall öppnas för fri konkurrens från den 1 juli 1996. Direktivet innehåller även regler om bl.a. tillståndsgivning, samtrafik och finansiering av samhällsomfattande tjänster. 
 Taltelefoni definieras i direktivet som det kommersiella tillhanda- hållandet till allmänheten av direktöverföring och koppling av tal i realtid mellan det allmänt tillgängliga nätets anslutningspunkter som möjliggör för varje användare att använda utrustning ansluten till en sådan nät- anslutningspunkt för att kommunicera med en annan anslutningspunkt. 
  
 10 
  
 Kommissionens direktiv 96/2/EG av den 16 januari 1996 om ändring av direktiv 90/388/EEG med avseende på mobil- och personkommunikation, EGT nr L 20, 26.1.1996, s. 59. 
  
 11 
  
 Kommissionens direktiv 96/19/EG av den 13 mars 1996 om ändring av direktiv 90/388/EEG med avseende på genomförandet av full konkurrens på marknaderna för teletjänster, EGT nr L 74, 22.3.1996, s. 13. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 61 
  
 Direktivet är huvudsakligen genomfört i svensk rätt genom telelagen. I detta sammanhang bör även noteras att kommissionen i januari 1998 antog ett tillkännagivande om statusen för tal över Internet. 
 12  
 I sitt tillkännagivande uttalar kommissionen att Internettelefoni inte kan betraktas som taltelefoni i tjänstedirektivets mening och att Internettele- foni därför hör till de tjänster som avreglerats före taltelefonin. Enligt 
 definitionen av taltelefoni i tjänstedirektivet skall: 
  
 · 
  
 kommunikationen vara föremål för ett kommersiellt tillhandahållande 
  
 · 
  
 tjänsten tillhandahållas allmänheten 
  
 · 
  
 kommunikationen ske till och från allmänt tillgängliga kopplade näts nätanslutningspunkter 
  
 · 
  
 tjänsten innefatta direkt överföring och koppling av tal i realtid 
  
 Kommissionen bedömer att Internettelefoni inte tillhandahålls kommer- siellt eftersom det i regel utgör en underordnad del av en Internettjänst och inte marknadsförs som en alternativ form av taltelefonitjänst. Efter- som Internettelefoni är tillgänglig för alla medborgare under samma förutsättningar kan det dock anses tillhandahållet allmänheten. Tillträde till Internet t.ex. via förhyrda ledningar uppfyller inte kriteriet om nätanslutningspunkter eftersom de definieras genom abonnentnummer i den nationella telefonnummerplanen. Det fjärde rekvisitet anses inte heller vara uppfyllt då de tekniska förutsättningarna för överföring och koppling över Internet inte tillåter att tjänsten håller den kvalitet som krävs för att talet skall anses ske i realtid. Kommissionen påpekar dock att dess bedömning kan komma att ändras på grund av tekniska fram- steg och marknadens utveckling och att ställningstagandet kommer att ses över kontinuerligt. 
  
 3.2.3 
  
 Harmoniseringsdirektiven 
  
 Utöver avregleringsåtgärder, har på teleområdet även vidtagits åtgärder för harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning. Det grundläggande harmoniseringsdirektivet är det s.k.  
 ONP-ramdirektivet 
  (juni 1990) (Open Networks Provisions) som harmoniserar villkoren för tillgång till och användning av allmänt tillgängliga telenät och, såvitt  
 tillämp-ligt, 
  allmänna telekommunikationstjänster. Med  
 ONP-ramdirektivet 
  som grund har direktivet om förhyrda förbindelser (juni 1992) och ONP- taltelefonidirektivet (december 1995, ersatt juni 1998) antagits. Vidare ligger  
 ONP-ramdirektivet 
  till grund för samtrafikdirektivet. Harmoniseringsåtgärderna avser även teleterminalutrustning. 
  
 12  
 Status för tal över Internet enligt gemenskapslagstiftningen och särskilt i direktiv 90/388/EEG, EGT nr C 6 10.1.1998, s. 4. 
  
 62  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 Terminalutrustning 
 På området för harmonisering av medlemsstaternas regler om teleter- minalutrustning har Europaparlamentet och rådet antagit ett direktiv 98/13/EG, som för samman de tidigare direktiven på området till ett direktiv. 
 13  
 Direktivet innehåller bestämmelser om s.k. väsentliga krav som kan ställas på terminalutrustning för att den skall få marknadsföras, säljas och användas inom gemenskapen. Med väsentliga krav avses användarsäkerhet, säkerhet för personal vid företag som driver allmänt tillgängliga telenät, elektromagnetisk kompatibilitet, säkerhet för allmänt tillgängliga telenät, effektivt utnyttjande av radiofrekvensspektrumet, samverkan mellan utrustning och telenätet och samverkan mellan olika utrustningar. Direktivet uppställer även regler för procedurer för provning och kontroll av terminalutrustning. Med terminalutrustning förstås utrustning som är avsedd att anslutas till det allmänt tillgängliga telenätets anslutningspunkter. 
 Direktivet är i huvudsak genomfört i svensk rätt genom lagen om teleterminalutrustning, lagen (1992:1512) om elektromagnetisk kompa- tibilitet, förordningen (1993:1067) om elektromagnetisk kompatibilitet, lagen (1992:1534) om  
 CE-märkning, 
  lagen (1992:1119) om teknisk kontroll, förordningen (1993:1065) om teknisk kontroll, förordningen om teleterminalutrustning och Post- och telestyrelsens föreskrifter om krav på teleterminalutrustning samt om kontroll och märkning av sådan utrustning. 
  
 13  
 Europaparlamentets och rådets direktiv nr 98/13/EG av den 12 februari 1998 om teleterminalutrustning och jordstationsutrustning för satellitkommunika- tion, inklusive ömsesidigt erkännande av utrustningarnas överensstämmelse, EGT nr L 74, 12.3.1998, s. 1. Detta direktiv är en kodifiering av rådets direktiv 91/263/EEG av den 29 april 1991 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om teleterminalutrustning och ömsesidigt erkännande av utrust- ningens överensstämmelse, EGT nr L 128, 23.5.1991, s. 1 och rådets direktiv 93/68/EEG av den 29 oktober 1993 om tillägg till direktiv 91/263/EEG vad gäller jordstationsutrustning för satellitkommunikation EGT nr L 220, 30.8.1993, s. 1. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 63 
  
 Europaparlamentet och rådet har den 9 mars antagit ett nytt direktiv om teleutrustning som ersätter ovan nämnda direktiv 
 15 
 . Syftet med det nya direktivet är att inrätta en gemensam marknad för terminalutrust- ning genom att anta ett förenklat förfarande för godkännande av teleut- rustningen i gemenskapen och om medlemsstaternas ömsesidiga erkän- nande av utrustning som godkänts i en annan medlemsstat. 
 Tillhandahållande av öppna nät 
 Direktiv 90/387/EEG om upprättande av den inre marknaden för tele- tjänster genom tillhandahållande av öppna nät (ONP) 
 16  
 syftar bl.a. till att upprätta ett gemensamt telesystem och en gemensam infrastruktur för hela gemenskapsmarknaden och på så sätt verka för att nya operatörer skall kunna ta sig in på marknaden och att samtrafik mellan olika nätverk möjliggörs. Direktivet innehåller regler om de villkor som tele- operatörer får ställa för tillhandahållande av öppna nät,  
 ONP-villkor. 
  Med denna typ av villkor menas främst villkor om tekniska gränssnitt, användningsförhållanden och taxeprinciper. Villkoren skall enligt direktivet grundas på objektivitet, öppenhet och  
 icke-diskriminering. 
  Direktivet innehåller även bestämmelser om inrättandet av den s.k.  
 ONP-kommittén 
  och om upprättande av gemensamma tekniska stan- darder. 
 I oktober 1997 antogs ändringar till  
 ONP-direktivet 
  för direktivets anpassning till full konkurrens på marknaden. 
 17  
  
 ONP-villkoren 
  utökas till att även omfatta tillgång till frekvenser och nummer/adresser/namn. Genom detta direktiv införs även bestämmelser om samhällsomfattande tjänster, dvs. ett antal tjänster av bestämd kvalitet som tillhandahålls alla användare till ett överkomligt pris. Dessutom betonas skillnaden mellan de nationella tillsynsmyndigheterna och de som tillhandahåller tele- tjänsterna. Direktiven är genomförda i svensk rätt genom telelagen och teleförordningen. 
  
 15  
 Europaparlamentets och rådets direktiv (99/5/EG) av den 9 mars 1999 om radioutrustning och teleterminalutrustning och om ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse EGT nr L 91, 7.4.1999, s.10. 
  
 16 
  
 Rådets direktiv 90/387/EEG av den 28 juni 1990 om upprättande av den inre marknaden för teletjänster genom att tillhandahålla öppna nät, EGT nr L 192, 24.7.1990, s. 1, ändrat genom Europaparlamentets och rådets direktiv 97/51/EG, EGT nr L 295, 29.10.97, s. 23. 
  
 17 
  
 Direktiv 97/51/EG av den 6 oktober 1997 om ändring av rådets direktiv 90/387/EEG och 92/44/EEG för anpassning till en konkurrensutsatt miljö på telekommunikationsområdet, EGT nr L 295, 29.10.1997, s. 23. 
  
 64  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhyrda förbindelser 
 Direktivet 92/44/EEG 
 18  
 om förhyrda förbindelser syftar till att harmo- nisera villkoren för tillgång till och användning av förhyrda förbindelser samt att säkerställa tillgång till förhyrda förbindelser med samma tekniska egenskaper inom hela gemenskapen. Direktivet syftar också till att undanröja tekniska hinder för samtrafik mellan förhyrda förbindelser och det allmänna telenätet. Direktivet innehåller bestämmelser om offentliggörande av information om tekniska egenskaper, taxor, leverans- och användningsvillkor, licenskrav och tekniska krav på ter- minalutrustning. Andra frågor som regleras i direktivet är ett gemensamt system för beställningar och debiteringsförfaranden, taxeprinciper och kostnadsredovisningssystem för teleoperatörer samt bestämmelser om förlikningsprocedurer för de fall tvister uppstår. 
 Förhyrda förbindelser definieras i direktivet som den telestruktur som tillhandahålls i samband med upprättande, utveckling och drift av det allmänt tillgängliga telenätet, som medger transparent över- föringskapacitet mellan nätanslutningpunkter och som inte innefattar koppling på begäran (kopplingsfunktioner som användaren kan kon- trollera som en del av tillhandahållandet av den förhyrda förbindelsen). 
 Även direktivet om förhyrda förbindelser har ändrats i samband med den nya konkurrensutsatta marknaden. 
 19  
 Bl.a. har definitionen av förhyrda förbindelser ändrats till att avse de telesystem som medger en öppen och tydlig överföringskapacitet mellan nätanslutningspunkter och som inte innefattar uppkoppling på begäran. Genom ändringarna betonas principen om  
 icke-diskriminering 
  ytterligare. Samma villkor skall t.ex. gälla för såväl externa kunder som kunder inom teleorganisationen. 
 Direktiven är genomförda i svensk rätt genom telelagen och de till- ståndsvillkor som Post- och telestyrelsen meddelat med stöd av lagen. 
  
 18 
  
 Rådets direktiv 92/44/EEG av den 5 juni 1992 om tillhandahållande av öppna nät för förhyrda förbindelser, EGT nr L 165, 19.6.1992, s. 27. 
  
 19 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 97/51/EG, se not 16. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 65 
  
 Taltelefoni 
 Det ursprungliga direktivet 95/62/EG om ONP på området för taltele 
 -  
 foni 
 20  
 innehåller regler om harmonisering av reglerna för tillgång till fasta telefoninät och telefonitjänster och om användarnas tillgång till telefonitjänster. Direktivet ersattes i juli 1998 av direktivet 98/10/EG om ONP på området för taltelefoni. 
 21  
 Taltelefonidirektivet rör harmoni- sering av villkor för öppen och effektiv tillgång till och användning av fasta allmänt tillgängliga telefonitjänster på öppna och konkurrensutsatta marknader i enlighet med principerna om tillhandahållande av öppna nät. Direktivet syftar till att säkerställa tillgången till fasta allmänt tillgängliga telefonitjänster av god kvalitet inom hela gemenskapen och att fastställa det utbud av tjänster som alla användare skall ha tillgång till, till överkomliga priser, inom ramen för samhällsomfattande tjänster. 
 Direktivet innehåller bl.a. bestämmelser om villkor för tillgång till tjänster, finansieringssystem för samhällsomfattande tjänster, taxe- principer, specificerade räkningar, nummerupplysningstjänster, telefon- automater, särskilda åtgärder för handikappade och användare med särskilda sociala behov samt nummerfrågor. 
 Regeringen har i prop. 1998/99:92 förelagt riksdagen förslag till ändringar i telelagen som genomför direktivet i svensk rätt. Lagänd- ringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1999. 
 Samtrafik 
 Samtrafikdirektivet 97/33/EG 
 22  
 syftar till att garantera alla aktörer på marknaden rätt till samtrafik på rimliga villkor. Särskilda skyldigheter åläggs operatörer med betydande inflytande på marknaden (som huvudregel operatörer med mer än 25% av marknaden) att uppfylla alla rimliga önskemål om samtrafik. De priser som tas ut för samtrafik skall vara kostnadsorienterade. I samband med detta anges principer för hur kostnader för samtrafik skall beräknas. Direktivet ålägger även de 
  
 20 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 95/62/EG av den 13 december 1995 om tillhandahållande av öppna nät (ONP) för taltelefoni, EGT nr L 321, 30.12.1995, s. 
  
 21 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/10/EG av den 26 februari 1998 om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni och samhälls- omfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt miljö, EGT nr L 101, 1.4.1998, s. 24. 
  
 22 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 97/33/EG av den 30 juni 1997 om samtrafik inom telekommunikation i syfte att säkerställa samhällsomfattande tjänster och samverkan genom tillämpning av principerna om tillhandahållande av öppna nät, EGT nr L 199, 26.7.1997, s. 32. 
  
 66  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 nationella regleringsmyndigheterna skyldigheter att i samband med sam- trafikförhandlingar hjälpa till att medla mellan parterna och på begäran av part lösa eventuella tvister. Direktivet innehåller även bestämmelser om samhällsomfattande tjänster samt om beräkning och fördelning av kostnader för dessa. 
 Samtrafikdirektivet har ändrats genom direktiv 98/61/EG avseende nummerfrågor. 
 23  
 Enligt ändringsdirektivet skall nummerportabilitet vara möjlig, dvs. det skall vara möjligt att behålla sitt telefonnummer vid byte av operatör. Vidare skall det vara möjligt att göra ett förval av operatör. 
 Utöver direktivet, har kommissionen utfärdat två rekommendationer om samtrafik på en avreglerad telekommunikationsmarknad. Den första rekommendationen avser prissättning vid samtrafik och anger som grund för beräkning av samtrafikkostnader de uppskattade långsiktiga genomsnittliga marginalkostnaderna. Den andra rekommendationen avser redovisning av samtrafikkostnader. 
 Direktivet är genomfört i svensk rätt genom telelagen och teleför- ordningen. 
  
 3.2.4 
  
 Auktorisation och tillståndsgivning 
  
 Direktivet 97/13/EG om tillståndsgivning har till syfte att undanröja begränsningar av antalet allmänna auktorisationer och individuella till- stånd för att tillhandahålla teletjänster eller etablera eller driva telenät om det inte motiveras av skäl som anges i direktivet. 
 24  
 Direktivet fast- ställer även de villkor som får förenas med en auktorisation och att villkor och beviljande skall följa vissa principer. Principerna innebär bl.a. att villkor skall vara sakligt motiverade,  
 icke-diskriminerande, 
  propor- tionerliga och öppna. Direktivet innehåller likaså bestämmelser om ett samordnat förfarande för beviljande av tillstånd i flera medlemsstater. 
 Om medlemsstaterna bestämmer att det skall krävas allmän auktori- sation för att tillhandahålla teletjänster, anger direktivet vilka villkor som kan förenas med den allmänna auktorisationen och att dessa skall offentliggöras. Förfarandet för en allmän auktorisation skall enligt direktivet vara så lite betungande som möjligt. Avgifter för auktorisa- tioner måste begränsas till administrativa kostnader. 
  
 23 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/61/EG av den 24 september 1998 om ändring av direktiv 97/33/EG med avseende på nummerportabilitet mellan operatörer och förval av nätoperatörer, EGT nr L 268, 3.10.1998, s. 37. 
  
 24 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 97/13/EG av den 10 april 1997 om gemensamma ramar för allmän auktorisation och individuella tillstånd på teletjänstområdet, EGT nr L 117, 7.5.1997, s. 15. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 67 
  
 Individuella tillstånd får enligt direktivet utfärdas endast för att säkerställa effektiv användning av radiofrekvenser och nummer, användning av allmän och privat mark och för att ställa krav på tillhan- dahållande av bl.a. samhällsomfattande tjänster samt skyldigheter till samtrafik. Beviljande av individuella tillstånd skall ske efter öppna, icke- diskriminerande och genomblickbara förfaranden. Avgifter för indivi- duella tillstånd måste begränsas till administrativa kostnader. 
 Direktivet är genomfört i svensk rätt genom telelagen och teleför- ordningen. 
  
 3.2.5 
  
 Skydd för personuppgifter på teleområdet 
  
 Direktivet 97/66/EG om skydd för personuppgifter vid tillhandahållande av allmänt tillgängliga teletjänster inom allmänt tillgängliga telenät 
 25  
 kompletterar det allmänna direktivet om skydd för personuppgifter. 
 26  
 Direktivet syftar till att harmonisera medlemsstaternas bestämmelser på detta område samt att säkerställa den fria rörligheten av per- sonuppgifter, teleutrustning och teletjänster inom gemenskapen. 
 Direktivet innehåller bestämmelser angående medlemsstaternas skyldigheter att säkra telehemligheter vid kommunikation t.ex. genom att utfärda förbud mot avlyssning. Direktivet innehåller även regler om begränsningar i den tid som tjänstetillhandahållare får behålla trafik- och faktureringsdata. Frågor om presentation och skydd när det gäller identifiering av samtal, omkoppling av samtal, uppgifter i kataloger och nummerupplysningstjänster samt samtal som kopplas automatiskt för direkt marknadsföring regleras också i direktivet. 
 Regeringen har i prop. 1998/99:92 föreslagit vissa ändringar i tele- lagen för att genomföra direktivet i svensk rätt. Lagändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1999. 
  
 3.2.6 
  
 UMTS – system för mobil och trådlös telekommunikation 
  
 Europaparlamentet och rådet har fattat beslut om samordnat införande av ett system för mobil och trådlös telekommunikation inom gemen- 
  
 25 
  
 Europaparlaments och rådets direktiv 97/66/EG av den 15 december 1997 om behandling av personuppgifter och skydd för privatlivet inom telekomm- unikationsområdet, EGT nr L 24, 30.1.1998, s. 1. 
  
 26 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av  
  
 person-uppgifter 
  och om det fria flödet av sådana uppgifter, EGT nr L 281, 23.11.1995, s. 31. 
  
 68  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 skapen (Universal Mobile Telecommunications Systems, UMTS). 
 27  
 Med UMTS avses ett mobilkommunikationssystem av tredje generatio- nen som kan tillhandahålla trådlösa multimedietjänster. 
 Beslutet innebär att det skapas harmoniserade bestämmelser i med- lemsstaterna för tillståndsgivning av UMTS. Medlemsstaterna åläggs att inrätta ett auktorisationsförfarande senast den 1 januari 2000 och införa  
 UMTS-tjänsterna 
  senast den 1 januari 2002. Medlemsstaterna åläggs även bl.a. att uppmuntra organisationer som tillhandahåller  
 UMTS-nät 
  att förhandla om gränsöverskridande roamingavtal (dvs. avtal som gör det möjligt för en abonnent att använda sin utrustning på andra nät). 
  
 3.2.7 
  
 Grönboken om radiospektrum 
  
 I december 1998 utfärdade kommissionen en grönbok om radiospekt- rumpolitiken 
 28  
 i syfte att skapa en debatt om hur radiospektrumpolitiken inom EU skall utformas. Med anledning av den tekniska utvecklingen, bl.a. konvergensutvecklingen, globaliseringen av tjänster och aktörer och det ökande antalet kommersiella tillämpningar vilket leder till en ökad konkurrens mellan kommersiella och  
 icke-kommersiella 
  tillämpningar, har radiospektrumet blivit en allt mer begränsad resurs av stor ekonomisk och politisk betydelse. Efterfrågan på frekvenser är dessutom mycket större än tillgången. Detta medför ett ökat behov av att se över radiofrekvenspolitiken. 
 Tillgång till radiospektrumet är nödvändig för flera verksamheter bl.a. telekommunikation,  
 radio/TV-utsändning, 
  transport (trafikkontroll och navigering), forskning (jordövervakning, radioastronomi, rymdforskning) och allmänna tjänster (polis, brandkår, försvar). Vissa av EU:s gemensamma politikområden vilar på tillgången till radio- spektrum. Det varierar dock från område till område hur frekvensfrå- gorna behandlas. Inom telesektorn har på  
 EU-nivå 
  åtgärder vidtagits för att harmonisera tillgången till radiospektrum. Vidare har reglerna om tillhandahållande av tjänster harmoniserats genom gemenskapens bestämmelser om tillståndsgivning. När det gäller  
 radio/TV-utsändning, 
  forskning och transport däremot, finns inga initiativ på  
 EU-nivå 
  avse- ende tillgången till frekvenser. 
 I grönboken ställer kommissionen särskilda frågor rörande: 
  
 27 
  
 Europaparlamentets och rådets beslut om samordnat införande av ett system för mobil och trådlös telekommunikation (UMTS) av tredje generationen inom gemenskapen, EGT nr L 17, 22.1.1999, s. 1. 
  
 28 
  
 Grönbok om radiospektrumpolitiken med anknytning till Europeiska gemenskapernas politik inom telekom, rundradio, transporter och FoU, KOM (1998) 596 slutlig, 9.12.1998. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 69 
  
 · 
  
 strategisk planering av radiofrekvensanvändning 
  
 · 
  
 harmonisering av radiospektrumallokering 
  
 · 
  
 radiospektrumtilldelning och tillståndsgivning 
  
 · 
  
 radioutrustning och standarder 
  
 · 
  
 den organisatoriska ramen för samordning av radiospektrum 
  
 Det fortsatta arbetet med frekvensfrågorna inom EU kommer att bedri- vas i samband med 1999 års översyn av teleregleringen och arbetet med konvergensfrågorna (se avsnitt 3.2.1 och 3.5.5). 
  
 3.2.8 
  
 Konkurrensreglernas tillämpning på teleområdet 
  
 Förutom de konkurrensfrämjande bestämmelser som framgår av direk- tiven på teleområdet, gäller EG:s allmänna konkurrensregler på teleom- rådet. Artikel 85 i  
 EG-fördraget 
  förbjuder samarbeten som märkbart begränsar konkurrensen. Artikel 86 i  
 EG-fördraget 
  förbjuder missbruk av dominerande ställning. För att artiklarna skall bli tillämpliga, skall det aktuella förfarandet påverka handeln mellan medlemsstaterna. För att klargöra hur de allmänna konkurrensreglerna tillämpas på teleområdet har kommissionen utfärdat två dokument med riktlinjer (1991 och 1998). 
 År 1991 utfärdade kommissionen riktlinjer för tillämpningen av de allmänna konkurrensreglerna på teleområdet. 
 29  
 Riktlinjerna innehåller allmän information om kommissionens förhållningssätt avseende bedömning av konkurrensrättsliga frågor på teleområdet för att tillämp- ningen av regelverket skall bli mer förutsebart. Kommissionen går ige- nom enligt vilka principer den relevanta geografiska respektive pro- duktmarknaden skall definieras. Vidare anger kommissionen vad som kan utgöra konkurrensbegränsningar med avseende på artikel 85 och vad som kan utgöra missbruk av en dominerande ställning med avse- ende på artikel 86. 
 År 1998 utfärdade kommissionen ett meddelande om tillämpning av konkurrensreglerna på tillträdesavtal inom telesektorn. 
 30  
 Tillkännagi- vandet har tre syften: 
  
 · 
  
 att redogöra för principerna för tillträdesavtal med utgångspunkt i EU:s konkurrenslagstiftning mot bakgrund av kommissionens beslut som finns på området för att skapa förutsebarhet på marknaden 
  
 29  
 Guidelines on the application of EEC competitition rules in the telecommunications sector, EGT nr C 233, 6.9.1991, s. 2. 
  
 30  
 Tillkännagivande om tillämpning av konkurrensreglerna på tillträdesavtal inom telesektorn – Konkurrensordningen, relevanta marknader och principer, EGT nr C 265, 22.8.1998, s. 2. 
  
 70  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 · 
  
 att klargöra relationen mellan sektorspecifika regler, i synnerhet  
  
 Smith 
  och konkurrensregler 
  
 · 
  
 att förklara hur konkurrensreglerna skall tillämpas i de konverge- rande sektorerna, främst när det gäller dess tillämplighet på tillträde till nät för tillhandahållande av multimedietjänster 
  
 I tillkännagivandet ger kommissionen riktlinjer för hur den relevanta marknaden skall definieras. Kommissionen framför bl.a. att det inom telesektorn finns minst två relevanta produktmarknader, dels marknaden för tjänster till slutanvändare, dels marknaden för den infrastruktur som behövs för att tillhandahålla dessa tjänster. Den relevanta geografiska marknaden för tillhandahållande av teletjänster och tillträde till nätresurser är enligt kommissionen det område där de objektiva kon- kurrensvillkoren för leverantörerna är jämförbara. 
 Kommissionen går även igenom vilka principer som skall ligga till grund för bedömning av vad som utgör en dominerade ställning på en relevant marknad, vad som utgör missbruk av dominerade ställning, vad som innebär en konkurrensbegränsning vid tillträdesavtal och hur frågan om ett förfarande kan anses inverka på handeln mellan med- lemsstaterna. 
  
 3.3 
  
 Reglering av mediesektorn 
  
 3.3.1 
  
 Bakgrund 
  
 EG-fördraget 
  ger inte gemenskapen uttryckliga befogenheter att agera på medieområdet. Istället har medier betraktats som en nationell ange- lägenhet med särskilda kulturella, sociala och politiska intressen. Detta har lett till att gemenskapens åtgärder inom medieområdet har grundats på dess befogenheter på det ekonomiska området. Domstolen har fast- ställt att televisionsutsändningar faller under  
 EG-fördragets 
  tillämp- ningsområde och att gemenskapen följaktligen har kompetens att vidta åtgärder enligt  
 EG-fördragets 
  regler om fri rörlighet för tjänster. EG:s mediepolitik reglerar därför främst de ekonomiska frågorna och syftar i huvudsak till att främja en fri rörlighet av televisionstjänster inom gemenskapen. Det första konkreta initiativet till gemenskapens audio- visuella politik togs år 1984 då kommissionen utfärdade en grönbok om TV utan gränser. I grönboken sattes de ekonomiska aspekterna i centrum, och skapandet av en inre marknad för  
 TV-sektorn 
  förespråka- des. Även tekniska frågor och gemensamma standarder på  
 TV-området 
  omfattas av bestämmelser på gemenskapsnivå. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 71 
  
 Genom Maastrichtfördraget utvidgades samarbetet inom EU även till kulturpolitiska frågor (jfr artikel 128). I detta sammanhang bör även nämnas att det i Amsterdamfördragets protokoll C om systemet för radio och TV i allmänhetens tjänst finns bestämmelser som tillåter medlemsstaterna att definiera, finansiera och organisera en radio och TV i allmänhetens tjänst utan att det anses strida mot övriga bestäm- melser i fördraget. Rådet har även utfärdat en resolution 
 31  
 där det slås fast, med hänvisning till protokollet i Amsterdamfördraget, att bestäm- melserna i  
 EG-fördraget 
  inte skall påverka medlemsstaternas behörighet att svara för finansieringen av radio och TV i allmänhetens tjänst. Detta gäller bl.a. under förutsättning att finansieringen inte påverkar handelsvillkoren och konkurrensen inom gemenskapen i en omfattning som kan strida mot det gemensamma intresset. Programföretag som skall tillhandahålla en radio och TV i allmänhetens tjänst skall enligt resolutionen även få utveckla och bredda verksamheten i den digitala tidsåldern och få erbjuda ett brett programutbud. 
 I oktober 1998 presenterade en arbetsgrupp sammansatt bl.a. av representanter från kommissionen, industrin och reglerande myndigheter i medlemsländerna en rapport med rekommendationer för utvecklingen av den audiovisuella industrin i den digitala tidsåldern. 
 32  
 När det gäller konvergensen mellan  
 tele-, 
  media, och  
 IT-sektorerna 
  och regleringen av sektorerna, framför gruppen att det kommer att finnas ett fortsatt behov av specifik reglering för audiovisuellt innehåll på grund av skillnaden mellan publik och privat kommunikation. Regelverket skall främja innovation och konkurrenskraft och vara klart och konsekvent eftersom det är viktigt att samma tjänst inte regleras av två regelverk med olika målsättningar. Dessutom skall regelverket främja konkurrens, mångfald, öppet och  
 icke-diskriminerande 
  tillträde samt främja utvecklingen av digitala tjänster och en smidig övergång till en helt digital miljö. 
 I det följande behandlas direktivet 89/552/EEG om TV utan grän- ser, direktivet 95/47/EG om  
 TV-standarder 
  och rekommendationen om skydd för minderåriga och den mänskliga värdigheten. 
  
 31  
 Resolution från rådet och företrädarna för medlemsstaternas regeringar, församlade i rådet av den 25 januari 1999 om radio och TV i allmänhetens tjänst, EGT nr C 30, 5.2.1999, s. 1. 
  
 32  
 The Digital Age European Audiovisual Policy, Report from the High Level Group on Audiovisual Policy, October 1998. 
  
 72  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 3.3.2 
  
 TV utan gränser 
  
 Rådets direktiv 89/552/EEG om TV utan gränser syftar till att garantera fri rörlighet av  
 TV-sändningar 
  och att harmonisera regler om innehållet  
 TV-sändningar 
  inom gemenskapen. 
 33  
 Direktivet är tillämpligt på  
 TV-sändningar, 
  dvs. den ursprungliga överföringen av  
 TV-program 
  avsedda för mottagning av allmänheten, per tråd eller genom luften inklusive överföring via satellit, i okodad eller kodad form. Även överföring av program mellan företag för vidaresändning till allmänheten ingår i begreppet  
 TV-sändning. 
  Däremot innefattas inte kommu- nikationstjänster som efterfrågas individuellt såsom t.ex. telefax eller databaser. 
 Direktivet ålägger medlemsstaterna att säkerställa fri mottagning av  
 TV-sändningar 
  från en annan medlemsstat och förbjuder medlemsstater att begränsa återutsändning inom sina territorier av  
 TV-sändningar 
  från andra medlemsstater. Den fria rörligheten garanteras genom att det land från vilket sändningar sker skall kontrollera att sändningen står i över- ensstämmelse med reglerna i direktivet (sändarlandsprincipen). I sär- skilda fall, om sändningen uppenbarligen, allvarligt och djupt överträder direktivets bestämmelser om skydd för barn och ungdom (artikel 22), kan emellertid en  
 TV-sändning 
  från en annan medlemsstat hindras. 
 Direktivet medför harmonisering av regler för  
 TV-sändningarnas 
  innehåll. Medlemsstaterna åläggs enligt direktivet att garantera att en viss del av sändningarna skall bestå av europeiska program. Direktivet innehåller regler om hur stor andel av sändningstiden som får bestå av reklam, hur reklamen får sändas samt restriktioner och förbud för sändning av viss reklam. Direktivet förbjuder även vissa program som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos minderåriga, i synnerhet program som innehåller pornografi eller meningslöst våld. Dessutom skall medlemsstaterna säkerställa att pro- gram inte innehåller något som kan framkalla hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet. Slutligen finns även regler om genmäle som möjliggör för individer och juridiska personer att få upprättelse om de misskrediteras i en sändning. 
 Direktivet om TV utan gränser är ett minimidirektiv, vilket innebär att medlemsstaterna får ha mer restriktiva regler än som anges i direktivet. 
  
 33  
 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, EGT nr L 298, 17.10.1989, s. 23. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 73 
  
 Det ursprungliga direktivet om TV utan gränser är ändrat genom direktiv 97/36/EG 
 34 
 . Det nya direktivet medför inga förändringar av direktivets ursprungliga syfte, utan innehåller tillägg till och förtydligande av de redan gällande reglerna. 
 Genom ändringsdirektivet införs en definition av programföretag, regler för bestämmande av ansvarigt land enligt den s.k. sändarland- sprincipen, regler om allmänhetens tillgång till viktiga evenemang t.ex. sportevenemang och regler om varningssignaler för program som bedöms kunna skada underåriga. 
 Direktivet genomförs i svensk rätt genom radio- och  
 TV-lag 
  (1996:844), lagen (1978:763) med vissa bestämmelser om marknads- föring av alkoholdrycker, tobakslagen (1993:581) och marknads- föringslagen (1995:450). 
  
 3.3.3 
  
 TV-standarder 
  
 Tekniska frågor på  
 TV-området 
  regleras i direktiv 95/47/EG om till- lämpning av standarder för sändning och televisionssignaler. 
 35  
 Direktivet syftar till att fastställa en gemensam standard för  
 TV-sändningar 
  inom gemenskapen och främja utvecklingen av avancerade televi- sionstjänster, televisionstjänster för bredbildsformat, högupplös- ningstjänster och televisionstjänster som använder digitala sändnings- system. Vidare ålägger direktivet medlemsstaterna att underlätta anslutningen av tillbehör till  
 TV-mottagare, 
  bl.a. avkodare, genom fast- ställande av ett standardiserat gränssnitt mellan  
 TV-mottagaren 
  och avkodaren. 
 Direktivet skall även skapa ett enhetligt regelverk för operatörer av digitala  
 betal-TV-tjänster. 
  Direktivet innehåller även bestämmelser om vilka sändningssystem som skall användas vid digital och inte helt digital utsändning av TV. Direktivet ställer krav på utrustning för vissa TV- mottagare för att underlätta anslutning av kringutrustning. Avseende villkorad tillgång till digitala televisionstjänster ställs krav på kon- sumentutrustning som kan avkoda program och på att utövare av tjäns- ter för villkorad tillgång skall erbjuda alla programföretag tjänster på lika, 
  
 34  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997 om ändring av rådets direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, EGT nr L 202, 30.7.1997, s. 60. 
  
 35  
 Europaparlamentets och rådets direktiv nr 95/47/EG av den 24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för sändning av televisionssignaler, EGT nr L 281, 23.11.1995, s. 51. 
  
 74  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 rimliga och  
 icke-diskriminerande 
  villkor. Räkenskaperna för tjänster för villkorad tillgång skall redovisas separat. 
 Direktivet genomförs i svensk rätt genom lag (1998:31) om standar- der för sändning av  
 TV-signaler, 
  förordningen (1998:32) om standarder för sändning av  
 TV-signaler, 
  förordning (1994:729) med instruktion för Radio- och  
 TV-verket 
  och Radio- och  
 TV-verkets 
  förskrifter (1998:1) om användning av vissa sändningsstandarder för sändning av  
 TV-sig- 
  naler. 
  
 3.3.4 
  
 Skydd för minderåriga och den mänskliga värdigheten 
  
 Rådets rekommendation om skydd för minderåriga och den mänskliga värdigheten 
 36  
 riktar sig till medlemsstaterna, till berörda branscher och parter samt till kommissionen. 
 Medlemsstaterna rekommenderas att främja utvecklingen av indust- rin för audiovisuella tjänster och informationstjänster genom att främja frivilligt inrättande av nationella system för att skydda minderåriga och den mänskliga värdigheten inom de audiovisuella tjänsterna och infor- mationstjänsterna och genom att inrätta nationella system med själv- reglering, men även genom samarbete på gemenskapsnivå eller andra åtgärder. De rekommenderas även att stimulera programföretag inom medlemsstaterna att på frivillig grund bedriva forskning m.m. för att skydda minderåriga och informera tittarna. 
 Berörda branscher och parter rekommenderas att samarbeta med myndigheter för att skapa strukturer som representerar samtliga berörda parter, att samarbeta vid utarbetande av uppförandekoder för skydd av minderåriga och den mänskliga värdigheten, att på frivillig grund utveckla och prova ut nya sätt att skydda minderåriga och informera tittarna samt att delta i regelbunden uppföljning och utvärdering av de initiativ som genomförs på nationell nivå. 
 Kommissionen uppmanas att underlätta skapandet av nätverk mellan organ på gemenskapsnivå, medlemsstater och berörda parter som omfattas av rekommendationen, att främja samarbete mellan strukturer för bl.a. självreglering, att tillsammans med medlemsstaterna främja internationellt samarbete på området samt att tillsammans med behöriga 
  
 36  
 Rådets rekommendation av den 24 september 1998 om utvecklingen av konkurrenskraften hos den europeiska industrin för audiovisuella tjänster och informationstjänster genom främjande av nationella system för att uppnå en jämförbar och effektiv skyddsnivå för minderåriga och för den mänskliga värdigheten, EGT nr L 270, 7.10.1998, s. 48. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 75 
  
 nationella myndigheter utveckla en metod för utvärdering av de åtgärder som vidtagits med anledning av rekommendationen. 
 Rådet för skadliga våldsskildringar (Våldsskildringsrådet) har genom tilläggsdirektiv fått regeringens uppdrag att informera berörda branscher om rekommendationens innehåll, följa branschernas  
 själv-reglerande 
  arbete med de frågor som rekommendationen omfattar samt, om branscherna så önskar, fungera som stöd och samtalspartner i frågor som rör skydd av barn och den mänskliga värdigheten (dir. 1998:110). Våldsskildringsrådets rapporter till regeringen skall sedan användas som underlag för en jämförande utvärdering på  
 EU-nivå 
  av nationella åtgärder på de områden som omfattas av rekommendationen. 
  
 3.4 
  
 Reglering av informationssamhället 
  
 3.4.1 
  
 Bakgrund 
  
 EG:s reglering på telekommunikations- och medieområdet kompletteras av arbete med att främja utvecklingen av informationssamhället. Det mer konkreta arbetet med informationssamhället inom EU inleddes år 1993 genom utfärdandet av en vitbok om tillväxt, konkurrenskraft och sysselsättning 
 37  
 i vilken informationssamhällets betydelse för Europas utveckling betonades. I vitboken lades förslag om att det skulle tillsättas en grupp för att utarbeta konkreta förslag för införande av informations- samhället. Gruppens arbete resulterade i den s.k. Bangemann 
 -  
 rapporten 
 38  
 som visade på områden för utveckling och användning av informationsteknologi. Rapporten lade grunden till den första handlings- planen för informationssamhället som kommissionen presenterade år 1994. 
 39  
 I handlingsplanen konstaterades att informationssamhället bäst kan främjas genom avregleringen av telekommunikationsmarknaden och främjande av privata investeringar. 
 Ytterligare en handlingsplan för informationssamhället presenterades år 1996. 
 40  
 Den bygger på fyra huvudmål för utveckling av infor- mationssamhället: 
  
 37 
  
 Galloway on Growth, Competitiveness, and Employment - The Challenges and Ways Forward into the 21 
  
 st  
 Century, COM(93) 700 final, 5.12.93. 
  
 38 
  
 Europe and the Global Information Society, Recommendations to the European Council, 26.5.1994. 
  
 39 
  
 Europes Way to the Information Society, An Action Plan, COM(94) 347 final, 19.7.1994. 
  
 40 
  
 Europa i ledningen för det globala informationssamhället: Löpande åtgärdsplan, KOM(96) 607 slutlig, 27.11.1996. 
  
 76  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 · 
  
 att förbättra villkoren för näringslivet genom att avreglera telekom- munikationsmarknaden och genom att tillämpa principerna om den inre marknaden på informationssamhället 
  
 · 
  
 att investera i framtiden, bl.a. genom att satsa på utveckling av in- formationssamhället i skolorna 
  
 · 
  
 att sätta människan i centrum, både avseende arbetsmarknadsfrågor och frågor om grundläggande rättigheter som yttrandefrihet och integritet 
  
 · 
  
 att möta globaliseringen genom att arbeta för att skapa gemensamma regler för marknadstillträde, upphovsrätt, integritet, skadligt innehåll, beskattning, standarder m.m. 
  
 Kommissionen utfärdade år 1996 en grönbok om informationssamhäl 
 -  
 let 
 41  
 som resulterade i en debatt om sociala och arbetsmarknadspolitiska frågor i informationssamhället. Därefter utfärdade kommissionen ett meddelande om informationssamhällets sociala och arbetsmark- nadspolitiska dimension 
 42  
 i vilket framförs de åtgärder som vidtagits och behöver vidtas samt målsättningarna med arbetet att integrera den sociala dimensionen i utvecklingen av riktlinjer för informations- samhället. Detta meddelande utgör en del av den handlingsplan som redogjorts för ovan och har tre huvudsyften: 
  
 · 
  
 att göra individer mer medvetna om de sociala följderna av infor- mationssamhället 
  
 · 
  
 att integrera informationssamhället i de socialpolitiska riktlinjerna och åtgärderna 
  
 · 
  
 att fastställa särskilda åtgärder avsedda att maximera informations- samhällets bidrag till att främja sysselsättningen och integrationen. 
  
 41 
  
 Europeiska kommissionens grönbok, Miller och arbeta i informationssamhället - Människan i centrum, KOM(96) 389 slutlig, 23.7.1996. 
  
 42 
  
 Europeiska kommissionens meddelande om informationssamhällets sociala och arbetsmarknadspolitiska dimension, KOM(97) 397 slutlig, 17.7.1997. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 77 
  
 I syfte att öka konsumentskyddet har rådet utfärdat en resolution om konsumenten i informationssamhället. 
 43  
 Rådet framför i resolutionen bl.a. att det är nödvändigt att tillhandahålla samma skyddsnivå i fråga om ny teknik som i fråga om traditionella konsumenttransaktioner. Rådet uppmanar kommissionen att när det gäller informationssamhället granska gemenskapslagstiftningen för att identifiera kryphål, vidta åtgärder för att säkerställa att konsumenternas intressen beaktas fullt ut och vidta åtgärder för att säkerställa konsumenternas rättigheter till nationell rättskipning m.m. 
 I det följande behandlas ett urval av de rättsakter som reglerar informationssamhället. 
  
 3.4.2 
  
 Tekniska standarder och föreskrifter 
  
 Direktiv 98/34/EG 
 44  
 om ett informationsförfarande för tekniska stan- darder och tekniska föreskrifter syftar till att undanröja handelshinder som orsakas av brist på enhetliga tekniska föreskrifter mellan med- lemsstaterna. Direktivet ålägger medlemsstaterna att informera kom- missionen och europeiska och nationella standardiseringsorgan bl.a. om de nationella standardiseringsorganen beslutat att utarbeta eller ändra en standard genom att införa den i sina standardiseringsprogram. 
 Direktivet har ändrats genom direktiv 98/48/EG 
 45 
 . Syftet med änd- ringen är att direktivets regler skall vara tillämpliga även på informa- tionssamhällets tjänster och säkerställa öppenhet i de nationella regel- verken för standardisering av dessa tjänster. Informationssamhällets tjänster definieras i förslaget som alla tjänster som vanligtvis utförs mot ersättning på distans på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare. Ändringsdirektivet skall genomföras i nationell rätt senast den 5 augusti 1999. 
 Direktivet genomförs i svensk rätt genom förordningen (1994:2029) om tekniska regler och Kommerskollegiums föreskrifter (1995:5) om tekniska regler. 
  
 43 
  
 Rådets resolution om konsumenten i informationssamhället. 
  
 44 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, EGT L nr 204, 21.7.1998, s. 37. Direktivet upphäver rådets direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, EGT nr L 109, 26.4.1983, s. 8. 
  
 45 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/48/EG av den 20 juli 1998 om ändring av direktiv 98/34/EG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter, EGT nr L 217, 5.8.1998, s. 18. 
  
 78  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 3.4.3 
  
 Databaser 
  
 Det s.k. databasdirektivet 96/9/EG 
 46  
 syftar till att skapa ett harmoniserat rättsligt skydd för databaser inom gemenskapen. I direktivets mening avses med en databas en samling av verk, data eller andra självständiga element som sammanställts på ett systematiskt och metodiskt sätt och som var för sig är tillgängliga genom elektroniska medier eller på något annat sätt. Huvudsyftet med direktivet är att upprätta ett skydd för digitala databaser, men även databaser som upprättats med annan tek- nik skyddas. 
 Direktivet ålägger medlemsstaterna att genom upphovsrätt skydda strukturen för databaser som har upprättas genom en intellektuell pres- tation. Upphovsrätten tillkommer den fysiska person eller den grupp av fysiska personer som skapat databasen. Upphovsmannen har ensamrätt till förfogande över databasen. Om det däremot inte krävts en intellek- tuell prestation för upprättandet av databasen, men sammanställningen är resultatet av en väsentlig investering, inträder enligt direktivet ett immateriellt skydd. Skyddet innebär bl.a. att upphovsmannens samtycke krävs för att använda utdrag eller återanvända innehållet i databasen. 
 Direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk och lagen (1980:612) om medling i vissa upphovsrättstvister. 
  
 3.4.4 
  
 Skydd av personuppgifter 
  
 Dataskyddsdirektivet 95/46/EG  
 47  
 syftar till att skapa harmoniserade regler och en hög skyddsnivå för personuppgifter inom EU och främja fri rörlighet av sådana uppgifter inom gemenskapen. Direktivet är ett minimidirektiv som ger medlemsstaterna möjlighet att inom direktivets ramar närmare precisera villkor för när behandling av personuppgifter får förekomma under förutsättning att dessa preciseringar inte hindrar den fria rörligheten av personuppgifter inom gemenskapen. 
 Direktivet är tillämpligt på all behandling av personuppgifter oavsett form. Upprättande av ett register måste motiveras av särskilda, uttryck- ligt angivna och berättigade ändamål. Om tillstånd givits till behandling av uppgifter för ett visst ändamål, får dessa uppgifter inte senare användas för andra ändamål. 
  
 46  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 96/9/EG av den 11 mars 1996 om rättsligt skydd för databaser, EGT nr L 77, 27.3.1996, s. 20. 
  
 47  
 Europaparlamentet och rådets direktiv 95/46/EG av den 24 oktober 1995 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter, EGT nr L 281, 23.11.1995, s. 31. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 79 
  
 Enligt direktivet tillåts behandling av personuppgifter bl.a. om: 
  
 · 
  
 den registrerade lämnat sitt samtycke 
  
 · 
  
 det är nödvändigt för att fullgöra ett avtal i vilket den registrerade är part 
  
 · 
  
 det finns bestämmelser om att behandling av personuppgifter skall ske 
  
 · 
  
 det är nödvändigt för att skydda den registrerades intressen 
  
 · 
  
 det är nödvändigt för att utföra en arbetsuppgift av allmänt intresse eller för myndighetsutövning 
  
 Det finns i direktivet bestämmelser om behandling av särskilt känsliga uppgifter som rör t.ex. ras, politisk åskådning och religion. 
 Behandling av personuppgifter måste anmälas till en tillsynsmyn- dighet. Denna tillsynsmyndighet skall vara oberoende och ha rätt att undersöka och ingripa mot otillåten behandling av personuppgifter. 
 Direktivet genomförs i svensk rätt genom personuppgiftslagen (1998:204), brottsbalken (1962:700) och sekretesslagen (1980:100). Datainspektionen är tillsynsmyndighet. 
  
 3.4.5 
  
 Villkorad tillgång 
  
 Direktiv 98/84/EG om villkorad tillgång 
 48  
 syftar till att skapa skydd och garantier för betalning av tjänster som är föremål för villkorad tillgång t.ex. genom kryptering. Medlemsstaterna åläggs därför att vidta åtgär- der mot olaglig utrustning som ger obehörig tillgång till skyddade tjänster. Med olaglig utrustning avses utrustning eller programvara som utformats eller anpassats för att göra en skyddad tjänst tillgänglig i tolkningsbar form utan tjänsteleverantörens godkännande. De tjänster som skyddas är radio- och  
 TV-tjänster 
  samt informationssamhällets tjänster. 
 I direktivet åläggs medlemsstaterna bl.a. att förbjuda tillverkning, import, distribution, försäljning, uthyrning, och innehav eller  
 installa-tion, 
  underhåll eller byte av olaglig utrustning i kommersiellt syfte. Dessutom skall marknadsföring av illegal utrustning förbjudas. Medlemsstaterna åläggs att införa sanktioner och möjligheter till rättelse, t.ex. att väcka skadeståndstalan vid brott mot de förbud som anges ovan. 
 Direktivet skall genomföras i nationell rätt senast den 28 maj 2000. 
  
 48  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/84/EG av den 20 november 1998 om det rättsliga skyddet för tjänster som bygger på eller utgörs av villkorad tillgång, EGT nr L 320, 28.11.1998, s. 54. 
  
 80  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 3.4.6 
  
 Säkrare användning av Internet 
  
 Beslut 276/1999/EG om en handlingsplan för säkrare användning av Internet 
 49  
 syftar till att främja en säkrare användning av Internet och verka för en gynnsam utveckling av Internetbranschen. Åtgärder skall enligt handlingsplanen vidtas för att : 
  
 · 
  
 främja självreglering inom branschen och system för övervakning 
  
 · 
  
 verka för att branschen tillhandahåller filtreringsverktyg och klassi- ficeringssystem som ger föräldrar och lärare möjlighet att välja ut lämpligt innehåll för barn 
  
 · 
  
 öka medvetenheten om branschens tjänster bland användarna 
  
 · 
  
 införa stödåtgärder såsom bedömning av rättsliga konsekvenser 
  
 · 
  
 främja det internationella samarbetet på området 
  
 · 
  
 på annat sätt främja en säkrare användning av Internet 
  
 Handlingsplanen skall genomföras under en fyraårsperiod, mellan den 1 januari 1999 och den 31 december 2002. 
  
 3.4.7 
  
 Elektroniska signaturer 
  
 Kommissionen utfärdade i juni 1998 ett förslag till direktiv om elektro- niska signaturer. 
 50  
 Direktivförslaget syftar till att främja elektronisk kommunikation och handel genom att skapa ett harmoniserat regelverk för elektroniska signaturer inom gemenskapen. Med en elektronisk sig- natur avses i förslaget en signatur i digital form, fogad till, eller logiskt knuten till uppgifter och som används av en undertecknare för att ange att undertecknaren godkänner innehållet i uppgifterna, och som uppfyller följande krav: a) den är endast knuten till undertecknaren, b) den kan identifiera undertecknaren, c) den är skapad med medel som undertecknare kan kontrollera fullständigt, d) den är kopplad till de uppgifter som den har avseende på, på ett sådant sätt att varje efterföl- jande ändring av uppgifterna upptäcks. 
 Enligt förslaget förbjuds medlemsstaterna att kräva tillstånd för till- handahållande av certifieringstjänster och att hindra tillhandahållande av certifieringstjänster som härrör från andra medlemsstater. Medlems- staterna skall vidare säkerställa juridiskt erkännande av elektroniska 
  
 49 
  
 Europaparlamentets och rådets beslut nr 276/1999/EG av den 25 januari 1999 om antagande av en flerårig handlingsplan på gemenskapsnivå för att främja en säkrare användning av Internet genom att bekämpa olagligt och skadligt innehåll på globala nät, EGT nr L 33, 6.2.1999, s. 1. 
  
 50 
  
 Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om en gemensam ram för elektroniska signaturer, KOM (1998) 297 slutlig, EGT nr C 325, 23.10.1998, s. 5. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 81 
  
 signaturer. Förslaget ålägger även medlemsstaterna att bl.a. införa bestämmelser om de väsentliga krav som skall gälla för elektroniska signaturer och regler för ansvar för tjänstetillhandahållare (CSP, Certi- fication Service Provider). 
 Enligt förslaget skall direktivet genomföras i nationell rätt senast 18 månader efter antagandet. 
 Under beslutsproceduren har föreslagits ändringar till direktivför- slaget. Rådet förväntas anta en s.k. gemensam ståndpunkt i april 1999. 
  
 3.4.8 
  
 Upphovsrätt i informationssamhället 
  
 Kommissionen utfärdade i december 1997 ett förslag till direktiv om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättig- heter i informationssamhället. 
 51  
 Direktivförslaget syftar till att främja samhandeln inom gemenskapen genom att förenkla och harmonisera skyddet för upphovsrätt. Kommissionen har i direktivförslaget upp- märksammat fyra områden där åtgärder bör vidtas. 
  
 · 
  
 Mångfaldiganderätt. Medlemsstaterna skall säkerställa att upphovs- män och närstående rättighetsinnehavare, dvs. utövande konstnärer, fonogramproducenter, filmproducenter,  
  
 radio/TV-företag, 
  har ensamrätt till direkt eller indirekt mångfaldigande av sina verk, oav- sett metod och form samt om det sker helt eller delvis. 
  
 · 
  
 Överföring till allmänheten. Medlemsstaterna skall ge upphovs- männen ensamrätt att godkänna och förbjuda all överföring till all- mänheten av deras verk oavsett om distributionen sker på trådbun- den eller trådlös väg samt även om allmänheten kan få tillgång till verken på tid och plats som bestäms individuellt. Denna rätt kvarstår även efter det att verket har gjorts tillgängligt för allmänheten. 
  
 · 
  
 Spridningsrätten. Medlemsstaterna skall säkerställa att upphovs- männen får ensamrätt till sina verk vid varje form av spridning till allmänheten genom försäljning eller på annat sätt. Denna rätt kon- sumeras inte inom gemenskapen om inte rättighetsinnehavaren gjort den första försäljningen eller någon annan form av överföring av äganderätten. 
  
 · 
  
 Skydd av tekniska åtgärder och information om förvaltning av rät- tigheter. Medlemsstaterna skall ge skydd mot verksamheter vilka har till syfte att kringgå tekniska åtgärder som är utformade för att skydda upphovsrätt eller närstående rättigheter. Vidare skall med- 
  
 lemsstaterna upprätta skydd mot den som avlägsnar eller ändrar 
  
 51  
 Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i  
 informations-samhället, 
  KOM (97) 628 slutlig, 10.12.1997. 
  
 82  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 elektronisk information om förvaltning av rättigheter eller den som på något sätt distribuerar ändrad information. 
 Enligt förslaget skall direktivet genomföras i nationell rätt senast den 30 juni 2000. 
 Under beslutsproceduren har föreslagits ändringar till direktivför- slaget. Kommissionen förväntas utfärda ett reviderat direktivförslag i april 1999. 
  
 3.4.9 
  
 Elektronisk handel 
  
 Kommissionen utfärdade i november 1998 ett förslag till direktiv om elektronisk handel. 
 52  
 Direktivförslaget syftar till att skapa en enhetlig rättslig ram för utvecklingen av den elektroniska handeln inom gemen- skapen och på så sätt säkerställa den fria rörligheten mellan medlems- staterna för informationssamhällets tjänster. Informationssamhällets tjänster definieras i förslaget som tjänster som vanligtvis utförs mot ersättning på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare. 
 Genom direktivförslaget harmoniseras medlemsstaternas bestäm- melser när det gäller den inre marknaden, tjänsteleverantörers etable- ring, marknadskommunikation, avtal på elektronisk väg, mellanhänders ansvar, etiska regler, förenklad lösning av tvister, rättsliga medel samt samarbete mellan medlemsstaterna. Medlemsstaterna åläggs bl.a. att se till att en tjänsteleverantör som tillhandahåller informationssamhällets tjänster och som är etablerad på dess territorium, följer medlemsstatens bestämmelser på området. Medlemsstaterna får inte, med vissa undan- tag enligt regler på privaträttens område, begränsa den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster som härrör från en annan medlems- stat. 
 Medlemsstaterna åläggs även bl.a. att inte införa bestämmelser om särskilt tillstånd för att tillhandahålla informationssamhällets tjänster, att kräva av dem som tillhandahåller tjänsterna att tillhandahålla viss information och att inte införa lagstiftning som hindrar att avtal kan slutas på elektronisk väg. 
  
 3.4.10 
  
 Kryptering 
  
 52  
 Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på den elektroniska handeln på den inre marknaden KOM(1998) 586 slutlig, EGT nr C 30, 5.2.1999, s. 4. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 83 
  
 Kommissionen utfärdade i oktober 1997 ett meddelande angående digitala signaturer och kryptering. 
 53  
 I maj 1998 utfärdade kommissionen ett förslag till direktiv om elektroniska signaturer (se avsnitt 3.4.7 ovan), men på området för kryptering har inget initiativ till lagstiftning tagits ännu. Genom meddelandet ville kommissionen skapa en debatt kring tillgång till krypterad information för brottsbekämpning, skydd för personuppgifter och behovet av att effektivt kunna förmedla hemlig information. Regler om tillgång till krypterad information bör enligt kommissionen begränsas till vad som är absolut nödvändigt. Fri rörlighet för krypteringsprodukter och krypteringstjänster måste också säkras. Kommissionen anger i meddelandet att en gemensam ram för kryptografi inom gemenskapen bör vara inrättad till år 2000. 
  
 3.5 
  
 Arbetet med konvergensfrågorna 
  
 3.5.1 
  
 Grönboken om konvergens 
  
 Kommissionen utfärdade den 3 december 1997 en grönbok om konver- gens mellan  
 telekommunikations-, 
  media och informationstekniksekto- rerna. 
 54  
 Grönboken utarbetades genom ett samarbete främst mellan kommissionens generaldirektorat X (information, kommunikation, kultur och audiovisuella medier) och kommissionens generaldirektorat XIII (telekommunikation). 
 Syftet med grönboken är att starta en debatt kring fenomenet kon- vergens och det eventuella behov av ny lagstiftning som konvergensen medför. Grönboken innehåller en beskrivning och analys av konver- gensfenomenet, den tekniska bakgrunden till konvergens och konvergensens effekter för berörda sektorer. Kommissionen definierar i grönboken även befintliga och potentiella hinder för konvergensut- vecklingen. Därefter analyserar den inom vilka lagstiftningsområden som konvergensproblem uppstår och ställer frågor i relation till dem. Slutligen redovisar kommissionen, till underlag för fortsatt diskussion, principer och alternativ för den fortsatta utvecklingen av lagstiftningen. 
  
 53 
 Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén, Om säkerhet och pålitlighet vid elektronisk kommunikation, Mot en europeisk ram för digitala signaturer och kryptering, KOM (97) 503 slutlig. 
  
 54  
 Grönboken om konvergens av telekommunikation, media, och informationsteknik och dess följder för lagstiftningen, en strategi för informationssamhället, KOM(97) 623 slutlig, 3.12.1997. 
  
 84  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergens definieras på två sätt i grönboken: 
 55 
  
 · 
  
 möjligheten att via olika nätplattformar överföra i grunden samma typ av tjänster 
  
 · 
  
 sammanförandet av olika utrustningar för konsumentbruk, t.ex. telefon, television och persondator 
  
 Kommissionen bedömer att konvergensen kommer att få effekter på tre plan: teknik, industri samt tjänster och marknader. I grönboken framför kommissionen att konvergensutvecklingen kan medföra positiva möj- ligheter för Europa, både socialt och ekonomiskt. Målsättningen är där- för att skapa förutsättningar för en fortsatt konvergensutveckling. Kommissionen anser dock att det är svårt att förutse konvergensut- vecklingens omfattning och inriktning. 
 Befintliga och potentiella hinder för konvergensutvecklingen 
 Kommissionen behandlar i grönboken de områden där den bedömer att det finns befintliga och potentiella hinder för konvergensutvecklingen och då i första hand de problem som är relaterade till befintlig lagstift- ning. Sammanfattningsvis identifieras i grönboken följande befintliga och potentiella hinder för konvergens: 
  
 · 
  
 Olika regler för  
  
 tillgång till användare  
 (ägande och användning av nät) gäller inom de olika sektorerna. 
  
 · 
  
 Reglering som innebär begränsningar i  
  
 användning av infrastrukturen  
 finns i vissa av EU:s medlemsstater. 
  
 · 
  
 Priser för telekommunikationstjänster  
  
 är alltför höga på den euro- peiska marknaden. 
  
 · 
  
 Konvergensen medför att  
  
 tillgång till innehåll  
 istället för tillgång till nätkapacitet blir en flaskhals. 
  
 · 
  
 Programföretags minskande marknadsandelar på grund av den ökande konkurrensen på  
  
 radio/TV-marknaden 
  kan leda till en  
 frag- mentering av  
  
 EU-marknaden. 
  
 · 
  
 Bristande immaterialrättsligt skydd  
  
 kan leda till att innehållsprodu- center avhåller sig från att sprida sina produkter via nya förmedlingssätt. 
  
 · 
  
 En  
  
 osäkerhet angående lagstiftningen  
 kan få till effekt att aktörer avhåller sig från att investera i t.ex. nya tjänster. 
  
 · 
  
 Aktörer måste vara i kontakt med  
  
 flera reglerande organ  
 för att få tillträde till marknaden. 
  
 · 
  
 Tillträde till marknaden och licensiering  
  
 regleras olika i olika sektorer. 
  
 55  
 Grönboken, s. 1. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 85 
  
 · 
  
 Tillgången till nät, system med villkorad tillgång och innehåll  
  
 regleras olika i olika sektorer. 
  
 · 
  
 Fördelning av radiofrekvenser och andra resurser  
  
 sker på olika sätt i de olika sektorerna, även de priser som tas ut varierar. 
  
 · 
  
 Reglering för hur  
 mål som ligger i allmänhetens intresse  
 uppfylls skiljer sig mellan de olika sektorerna. 
  
 · 
  
 Allmänhetens förtroende för nya miljöer  
  
 kan rubbas om  
  
 konsument-skyddet 
  
  inte är lika för likartad verksamhet i de olika sektorerna. 
  
 · 
  
 Brist på standarder för driftskompatibilitet och samtrafik- förmåga mellan konvergerande nät  
  
 kan leda till att konvergens- utvecklingen hindras. 
  
 Problem med lagstiftningen 
 Med utgångspunkt i ovan angivna hinder för konvergensutvecklingen, behandlar kommissionen översiktligt de lagstiftningsproblem som har uppstått och som kan komma att uppstå i samband med konvergens. Hindren beror dels på osäkerhet inför tillämpningen av gällande rätt, dels på att olika lagstiftning tillämpas på de sektorer som berörs av konvergensen. Kommissionen definierar sju huvudområden där lag- stiftningen kan medföra att konvergensutvecklingen hindras eller där lagstiftningen måste ses över för att dess mål inte skall gå förlorade: 
  
 · 
  
 definitioner 
  
 · 
  
 tillträde till marknaden och licensiering 
  
 · 
  
 tillgång till nät, system med villkorad tillgång och innehåll 
  
 · 
  
 tillgång till frekvensspektrum 
  
 · 
  
 standarder 
  
 · 
  
 prissättning 
  
 · 
  
 enskilda konsumentintressen 
  
 Kommissionen utelämnar uttryckligen från sin analys ägande av medier, digitala signaturer, immateriella rättigheter och upphovsrätt eftersom dessa frågor behandlas inom ramen för andra åtgärder inom EU. 
 Definitioner 
 Den tekniska konvergensen medför att de tidigare klara gränserna mellan sektorerna suddas ut och att de kriterier som dess definitioner bygger på förändras eller blir irrelevanta. Kommissionen påpekar därför att en generell distinktion mellan telekommunikations- och radio/TV- sektorerna inte är hållbar i en framtida multimediemiljö och att de 
  
 86  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 definitioner som distinktionen bygger på måste ses över då den aktuella situationen leder till en osäkerhet inför vilket regelverk som är tillämpligt på en viss typ av tjänst eller infrastruktur. Kommissionen framför tre aspekter som bör ligga till grund för bedömningen av definitionerna. De skall vara hållbara mot bakgrund av den tekniska utvecklingen. De skall leda till att en tjänst omfattas av flera regelverk endast om det är motiverat. De skall inte leda till diskriminering genom att samma nät eller tjänster regleras på olika sätt. 
 Det finns enligt kommissionen tre alternativa möjligheter att lösa de problem som är relaterade till definitioner. Ett alternativ är att fortsätta tillämpa befintliga definitioner och vid behov anpassa tillämpningen till de nya förutsättningarna. Ett andra alternativ är att skapa en kategori nya tjänster. Ett tredje alternativ är att anpassa definitionerna till de nya förutsättningarna. Dessa tre alternativ följer i princip de generella alter- nativ till utveckling av lagstiftningen som kommissionen föreslår (se nedan). 
 Tillträde till marknaden och licensiering 
 Kommissionen anger i grönboken att marknadstillträde kan hindras på flera olika sätt bl.a. genom olika former av beviljande av monopol eller särskilda rättigheter till nät eller tjänster, begränsningar av vilka tjänster som får tillhandahållas via ett nät eller genom krav på att vissa tjänster skall levereras. 
 De olika licensieringssystem som gäller inom och mellan sektorerna kan enligt kommissionen innebära ett hinder för  
 konvergensut-veck- 
  lingen. Kommissionen menar att behovet av  
 licensieringsför-faranden 
  samt dess för- och nackdelar i en konvergerad miljö måste undersökas. Det kan bli aktuellt att skapa gemensamma principer för utfärdande av licenser för de konvergerande sektorerna inom gemenskapen. Kommis- sionen föreslår att följande principer bör ligga till grund för licensie- ringssystemen: 
  
 · 
  
 att utfärdande myndigheter är självständiga i förhållande till aktö- rerna 
  
 · 
  
 att förfaranden är öppna för insyn och  
  
 icke-diskriminerande 
  
 · 
  
 att myndigheterna håller tidsplaner för besluten och att besluten är möjliga att överklaga 
  
 · 
  
 att avgifter står i proportion till de administrativa kostnaderna (avser ej frekvenser) 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 87 
  
 Tillgång till nät, system med villkorad tillgång och innehåll 
 Kommissionen påpekar i grönboken att frågor om tillgång till nät och innehåll samt under vilka villkor tillgång ges, kommer att spela en central roll i en konvergerad miljö. Kommissionen uppmärksammar i grönboken att gällande  
 EG-rätt 
  innehåller skilda regler avseende tillgång till nät beroende på sektor och att detta kan komma att leda till en snedvriden konkurrens i en konvergerad miljö. Detta gäller t.ex. Inter- nettillhandahållarnas rättigheter till samtrafik och deras motsvarande skyldigheter. Kommissionen tar även upp frågan om det finns ett behov av att separera de lokala näten eller att separera infrastruktur från till- handahållande av tjänster. 
 I grönboken uppmärksammar kommissionen att olika former av navigeringssystem såsom webbläsare och sökmotorer för Internet och elektroniska programguider kan skapa konkurrensproblem om aktörer nekas tillträde till dem. Även s.k.  
 Application Programming Interface 
  
 (API), dvs. programvaror som behövs för att använda interaktiva till- lämpningar, kan komma att skapa konkurrensproblem om de inte är kompatibla och inte alla aktörer ges tillträde till dessa på rimliga villkor. Navigeringssystem är endast föremål för tillämpning av de generella konkurrensreglerna. 
 Konvergensen kan medföra att det skapas fler distributionskanaler och att det skapas nya system för distribution. Detta kan leda till en ökad konkurrens på innehållsmarknaden. De avtal om exklusivitet i samband med distribution av innehåll som är vanliga idag kan komma att bli mindre viktiga. Kommissionen ställer frågan vilka  
 lagstiftnings-behov 
  detta kan komma att medföra. 
 Frekvenser 
 Digitaliseringen som ligger till grund för konvergensen medför en effektivare användning av frekvenserna. Trots detta tror kommissionen att konvergensen kommer att få till följd en ökad efterfrågan på fre- kvensutrymme och att frekvensspektrum även fortsättningsvis kommer att utgöra en begränsad resurs. Kommissionen menar i grönboken att de olikheter som idag råder mellan frekvenstilldelning och priser för fre- kvenser mellan sektorerna kan leda till konkurrenssnedvridningar i en konvergerad miljö. Problemet tas upp till diskussion i grönboken och olika alternativ till lösning föreslås, t.ex. auktionering av frekvenserna. I samband med frekvensproblemen diskuterar kommissionen även frågan om behovet av samordning för en gemensam övergång från analog till digital teknik. 
  
 88  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 Standarder 
 Enligt kommissionen är det viktigt att uppnå internationell driftskom- patibilitet mellan nät och tjänster när gränserna mellan de tidigare åtskilda sektorerna blir mindre tydliga och globaliseringen av marknaden ökar. Utarbetandet av standarder spelar en viktig roll för att uppnå dessa syften. Detta arbete kan enligt kommissionen ske genom främ- jandet av s.k. workshopmekanismer. 
 Prissättning 
 Dagens regelsystem innehåller skillnader mellan de olika sektorerna vad avser prisregleringar. Kommissionen anger att det är viktigt att undersöka i vilken mån olika reglers tillämpning inom de olika sektorerna kan medföra snedvridningar av konkurrensen på en konvergerad marknad. 
 Enskilda konsumentintressen 
 Kommissionen anger i grönboken, utan att närmare utveckla frågorna, även konsumentintressen som bör få fortsatt skydd i en konvergerad miljö. Exempel på områden som enligt kommissionen bör uppmärk- sammas är integritetsfrågor, ansvar för innehåll och skydd för minder- åriga, yttrandefrihet i förhållande till ärekränkning, jurisdiktion och konsumentrepresentation. 
 Mål som ligger i allmänhetens intresse 
 Kommissionen beaktar i grönboken konvergensens inverkan på områ- den som ligger i allmänhetens intresse såsom samhällsomfattande tjänster och public service, innehållsrelaterade mål samt vissa övriga mål i allmänhetens intresse: skydd av integritet och data, kryptering och digitala signaturer, kulturell mångfald och skydd av minderåriga samt den allmänna ordningen. Kommissionen betonar inledningsvis att mål som ligger i allmänhetens intresse finns inom alla de sektorer som berörs av konvergens och att skyddet av dessa intressen inte skall gå förlorat i samband med konvergensutvecklingen. Lagstiftningen måste utformas så att målen kan uppnås även i fortsättningen. Konvergensen kan emellertid komma att påverka vem som skall uppnå målen och hur detta skall ske. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 89 
  
 Principer för framtida lagstiftning 
 Kommissionen föreslår i grönboken fem olika principer för framtidens regleringspolitik: 
  
 1. 
  
 Regleringen bör begränsas till vad som är strikt nödvändigt för att uppnå tydligt fastställda mål. 
  
 Enligt kommissionen medför de snabba förändringarna på området att reglerande myndigheter bör undvika att överreglera genom att skapa nya regler eller utvidga befintliga regelverks tillämpning till oreglerade sektorer såvitt detta inte är motiverat. 
  
 2. 
  
 Framtida reglering bör tillgodose användarnas behov. 
  
 Regelverket skall främja en förbättrad servicenivå, öka valmöjlighe- terna, sänka priserna, respektera konsumenternas rättigheter och allmänna offentliga intressen. 
  
 3. 
  
 Reglerande beslut bör styras av behovet av ett tydligt och förutsäg- bart ramverk. 
  
 Regelverket bör vara tydligt och förutsebart så att företagen vågar investera. De frågor som lämnas åt marknadsreglering skall enligt kommissionen klart och tydligt anges liksom de områden där osä- kerhet om reglering råder. 
  
 4. 
  
 Fullt deltagande i en konvergerad miljö bör säkerställas. 
  
 De regler som finns idag angående samhällsomfattande tjänster och radio och TV i allmänhetens tjänst skall ligga till grund för offentliga myndigheters arbete med att säkerställa att hela samhället kan delta i en konvergerad miljö. 
  
 5. 
  
 Oberoende och effektiva reglerande organ kommer att vara av cen- tral betydelse för en konvergerande miljö. 
  
 Konvergensen medför en ökad konkurrens på marknaden vilket medför ett behov av effektiva reglerande organ. I synnerhet när sta- ten är delägare i aktörer på marknaden är det viktigt med självstän- diga reglerande organ. 
  
 90  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 Alternativ för utveckling av lagstiftningen 
 Till grund för den debatt kring konvergensen som kommissionen vill starta presenteras tre alternativ för utveckling av lagstiftningen: 
  
 1 
  
 Att bygga vidare på nuvarande strukturer. 
  
 Detta alternativ innebär att lagstiftningens vertikala struktur lämnas intakt, dvs. att särskilda regler gäller för bl.a.  
 telekommunikations-, 
  radio/TV- och  
 IT-sektorerna. 
  Anpassningen till de nya förutsätt- ningarna kommer istället att ske från fall till fall genom en successiv förändring/utvidgning av reglerna till de nya situationerna. Dessa ändringar kommer främst att göras på nationell nivå. För att bestämma hur olika verksamheter skall kategoriseras, kan tolkning ske av de befintliga bestämmelserna. Vissa områden kan behöva regleras på europeisk nivå för att undvika att alltför stora skillnader uppstår mellan reglerna i de olika länderna. Detta alternativ kommer att leda till att anpassningen av regelverken kommer att ske i samma takt som utvecklingen på marknaden och att inga omfattande för- ändringar av regelverket behöver genomföras inom den närmaste framtiden. Detta medför att regelverket blir förutsebart. Det förra alternativet innebär dock att de hinder för konvergens som finns i regelverken idag kvarstår och att det kan uppstå stora skillnader mellan tillämpliga regler i de olika medlemsstaterna. 
  
 2 
  
 Att utveckla separata regler för nya verksamheter, vid sidan av reg- leringen av telekommunikations- och  
  
 radio/TV-sektorerna. 
  
 De nya tjänster som inte faller in under ett visst regelverk idag tas åt sidan och antingen regleras separat i ett nytt regelsystem eller lämnas oreglerade. De tjänster som karaktäriserar konvergensen kommer att utgöra en ny tjänstekategori, vid sidan av de traditionella sektorerna. Regelverket anpassas automatiskt till att inte vara så beroende av det nät som används. Enligt kommissionen kan ett problem med detta alternativ vara att det är svårt att kategorisera tjänsterna och att avgöra vilken tjänst som skall regleras separat och vilken tjänst som skall anses falla in under traditionella definitioner. 
  
 3 
  
 Ett gradvis införande av en ny regleringsmodell som omfattar alla typer av befintliga och nya tjänster. 
  
 Kommissionen anger detta som det mest långtgående alternativet och att det innebär en grundläggande förändring av dagens regel- verk. Ändringen innebär dock inte att all befintlig lagstiftning skall upphävas, utan snarare att den bättre anpassas till dagens situation. De nya reglerna skall främja flexibilitet, undanröja inkonsekvenser, undvika diskriminering inom och mellan sektorerna samt säkerställa att mål i allmänhetens intresse uppnås. Alternativet innebär att det skapas ett gemensamt system för såväl gamla som nya tjänster. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 91 
  
 Kommissionen anser att detta alternativ kan framstå som omfat- tande, men påpekar att förändringar kan ske successivt och på begränsade områden, t.ex. nätdrift eller tillgång till nät. 
  
 3.5.2 
  
 Kommissionens arbetsdokument om konvergens 
  
 Kommissionen utfärdade i juli 1998 ett arbetsdokument om konver- gens. 
 56  
 Arbetsdokumentets första del innehåller en sammanställning av de kommentarer som inkommit till kommissionen under det offentliga samrådet för grönboken. De alternativ till utveckling av lagstiftningen som kommissionen presenterade i grönboken fick stor uppmärksamhet i remissvaren. Alternativ 1 att bygga vidare på nuvarande strukturer erhöll störst stöd både bland medlemsstaterna och andra berörda parter, vilket motiverades bl.a. med att alternativet skapar rättssäkerhet och på så sätt främjar investeringar, samtidigt som mål som ligger i det all- männas intresse får fortsatt skydd. I flera av remissvaren belystes även att en anpassning av dagens regelstruktur är ändamålsenlig på kort sikt, men att en annan struktur – i synnerhet för nät och infrastruktur – kan bli aktuell på lång sikt. I samband härmed lades förslag om att skapa en distinktion mellan nät och innehåll. Nät kan på så sätt regleras avskilt från innehåll och innehållsregleringen anpassas efter tjänsters olika karaktär. Alternativ 2 att utveckla separata regler för nya verksamhe- ter, vid sidan av regleringen av telekommunikations- och radio/TV- sektorerna fick endast begränsat stöd i remissvaren. Alternativ 3 ett gradvis införande av en ny regleringsmodell som omfattar alla typer av befintliga och nya tjänster fick visst stöd i remissvaren, men av syn- punkterna framgick att införandet av en ny regleringsmodell bör ske gradvis. Av en del svar framgick även att denna omfattande förändring endast är gångbar för vissa delar av regleringen och först när en full- ständig övergång till digitala radio- och  
 TV-sändningar 
  har skett. 
 I arbetsdokumentets andra del tar kommissionen upp tre områden som fått stor uppmärksamhet i remissvaren till vidare samråd och ställer ytterligare frågor i anslutning till dem. Det första området är tillgång till nät och digitala portar i en konvergerad miljö t.ex.  
 set-top-boxar, 
  
 56  
 Kommissionens arbetsdokument, Sammanfattning av resultaten från det offentliga samrådsförfarandet i fråga om Grönboken om konvergens av telekommunikation, media och informationsteknik och dess följder för lagstiftningen, Områden där ytterligare överväganden krävs, SEK (98) 1284, 29.7.1998. 
  
 92  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 API, elektroniska programguider och accessnätet. Kommissionen efterlyser synpunkter på: 
  
 · 
  
 vilka som är de avgörande tillträdesfrågorna 
  
 · 
  
 vilket behovet är av sektorspecifik reglering som komplement till allmän konkurrensrätt 
  
 · 
  
 vilken form av sektorspecifik reglering som är lämplig och inom vilken tidsram 
  
 · 
  
 vilken omfattning den sektorspecifika regleringen skall ha. 
  
 Det andra området är att skapa ett regelverk för investeringar, innova- tion och främjande av europeisk innehållsproduktion samt distribution och tillgång till innehåll. Kommissionen efterlyser synpunkter på : 
  
 · 
  
 utveckling och främjande av den europeiska audiovisuella inne- hållsindustrin och dess produktion, distribution och tillgänglighet i en digital miljö 
  
 · 
  
 i vilken omfattning och på vilket sätt man vid utformning av regel- verket skall beakta den investeringsnivå som krävs för att skapa digitala plattformar, nät och tjänster. 
  
 Det tredje området är att säkerställa en balanserad regleringsstrategi. I remissvaren har regleringens betydelse och dess mål uppmärksammats. Kommissionen efterlyser synpunkter på: 
  
 · 
  
 vilka principer som är mest lämpliga för en bra balans mellan mål i allmänhetens intresse och främjandet av en öppen konkurrensutsatt marknad och inom vilken tidsram dessa principer och åtgärder skall införas 
  
 · 
  
 vilka kriterier som kan säkerställa att sektorspecifik reglering är proportionerlig 
  
 · 
  
 inom vilka områden självreglering kan bli aktuell för att uppnå balans och vilka som skall delta i utformning och genomförande av själv- reglerande mekanismer. 
  
 3.5.3 
  
 Europaparlamentets yttrande 
  
 Europaparlamentet antog den 22 oktober 1998 en resolution om kon- vergens som innehåller förslag till och riktlinjer för det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna. 
 57  
 I resolutionen anger Europaparlamentet bl.a. att regelverket för infrastruktur skall vara avskilt från reglerna som rör det innehåll som transporteras över näten. Vidare kan enligt Euro- 
  
 57  
 Resolution  
 A4-0328/98 
  om kommissionens grönbok om konvergens av telekommunikation, media och informationsteknik och dess följder för lagstiftningen, 22.10.1998. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 93 
  
 paparlamentet viss sektorspecifik reglering alltjämt vara nödvändig för att uppnå vissa mål som inte kan uppnås endast genom tillämpning av generella konkurrensregler. Nya regler skall dock endast antas om det är nödvändigt för att skydda konsumenternas och allmänhetens intres- sen när industrins självreglering inte är tillräcklig. 
 Europaparlamentet uppmanar kommissionen att lägga fram förslag till tydliga definitioner av den verksamhet och de tjänster som regleras för att undvika skillnader medlemsstaterna emellan. Kommissionen uppmanas även bl.a. att utfärda förslag till direktiv för att åtgärda de brister som finns i regleringen avseende konsumenträttigheter. 
  
 3.5.4 
  
 Svenska yttranden över grönboken 
  
 Den svenska regeringen formulerade i maj 1998 ett första yttrande över kommissionens grönbok om konvergens. I yttrandet anger regeringen att den vill invänta den svenska Konvergensutredningens slutsatser innan den tar slutlig ställning till de frågor som väcks i grönboken. Yttrandet innehåller därför en redogörelse för gällande reglering och en sammanfattning av de svenska remissvaren på grönboken. Regeringen poängterar att kommissionens tredje alternativ till reglering, dvs. den teknikneutrala, horisontella modellen för reglering av distributionsledet bör studeras närmare och att, det är viktigt att vid en sådan anpassning av lagstiftningen inte allmänna intressen åsidosätts eller att ambitions- nivån för att upprätthålla samhälleliga skyddsintressen sänks. 
 Bland de allmänna synpunkter som kommit fram under remissen nämns stora förhoppningar om att konvergensen skall komma att inne- bära en drivkraft för sysselsättning och tillväxt, ökade valmöjligheter för konsumenterna och en större kulturell mångfald. Vidare framförs att osäkerhet avseende lagstiftningen kan utgöra ett hinder mot konver- gensutvecklingen. 
 När det gäller utvecklingen av lagstiftningen framförde flera remissinstanser att generell konkurrensrättslig lagstiftning skall vara vägledande, medan andra påpekade att aktörers kontroll över teknik och infrastruktur påverkar etableringsmöjligheterna. En målsättning med lagstiftningen bör vara att skydda konsumenten, stimulera mångfald och utveckling samt att främja konkurrensen. Regleringen bör vara generell och övergripande. Flera instanser framför även att regelstrukturen bör vara teknikneutral samt oberoende av plattformar och distributionssätt. Beträffande kommissionens tre alternativ till utveckling av lagstiftningen, ansåg de flesta svenska remissinstanserna att en horisontell lagstiftning bör införas, dvs. separation av reglerna för innehåll från reglerna om 
  
 94  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 infrastruktur. Andra anser att det är bättre att bygga vidare på den nuvarande strukturen. 
 Den svenska regeringen utfärdade i november 1998 ett andra ytt- rande över grönboken om konvergens med anledning av de ytterligare frågor som kommissionen ställt i sitt arbetsdokument om konvergens. Även i detta yttrande hänvisar regeringen till Konvergensutredningens arbete och att den vill invänta utredningens slutsatser innan den tar slutlig ställning till frågorna om hur konvergensen bör påverka regle- ringen av de aktuella områdena. Regeringen framför dock allmänna kommentarer till kommissionens sammanfattning av resultaten från det offentliga samrådet. 
 Regeringen behandlar i yttrandet frågor om tillgång till distribu- tionssystem, en fungerande konkurrens, sektorspecifika regler, tillgång till radiofrekvenser, en teknikoberoende reglering, olika samhälls- intressen, öppna tekniska standarder, stöd till audiovisuella produktioner, ett gynnsamt investeringsklimat, balansen mellan konkurrensfrämjande och andra samhälleliga intressen, proportionell sektorspecifik reglering och områden lämpade för självreglering. 
  
 3.5.5 
  
 Kommissionens meddelande om konvergens 
  
 Kommissionen utfärdade i mars 1999 ett meddelande om konvergens i vilket den redovisar riktlinjerna för det fortsatta arbetet med konver- gensfrågorna. 
 58  
 Kommissionen redogör i meddelandet även för resul- tatet av första och andra omgången av det offentliga samrådet samt för Europaparlamentets yttrande. 
 I kommissionens arbetsdokument uppmärksammades tre frågor (se avsnitt 3.5.2). När det gäller den första frågan om tillgång till nät och digitala portar, varierade svaren från samrådet beroende på vilken typ av verksamhet som parterna företräder, från att tillgång skall vara reg- lerat, till att det inte skall regleras överhuvudtaget. På lång sikt ansåg dock de flesta parterna att ingen reglering för tillgång skall finnas. 
 När det gäller den andra frågan om ett regelverk för investeringar, innovation och främjande av europeisk innehållsproduktion samt distri- bution och tillgång till innehåll framgick av kommentarerna en preferens för investeringsstöd framför bestämmelser om särskilda program- 
  
 58  
 Communication to the European Parliament, the Council, The Economic and Social Committee and the Committee of the Regions, The Convergence of the Telecommunications, Media and Information Technology Sectors and the Implications for Regulation, Results of the Public Consultation on the Green Paper [COM(97) 623], COM(1999) 108 final. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 95 
  
 kvoter. Andra faktorer som ansågs viktiga var ett förutsebart regelverk och utarbetande av gemensamma standarder. 
 När det gäller den tredje frågan om införande av en balanserad reg- leringsstrategi framkom att det på denna punkten inte finns några sär- skilda motsättningar mellan det allmännas och marknadens intressen. Självreglering ansågs vara lämplig avseende innehållsfrågor och utar- betande av standarder, men däremot inte för att hantera marknadskraf- terna. 
 Kommissionen gör i meddelandet en sammanfattning av de viktigaste konklusionerna från de båda offentliga samrådena enligt nedan: 
  
 · 
  
 Regleringen skall värna om allmänhetens intresse och främja inves- teringar. 
  
 · 
  
 Regleringen skall vara öppen, klar och proportionell. Dessutom skall åtskillnad göras mellan regler för att värna det allmänna intresset, sektorspecifik reglering som kompletterar generella konkurrensregler och åtgärder som vidtas för att uppnå särskilda politiska mål. 
  
 · 
  
 Regleringen för transport skall skiljas från den för innehåll. Sam- bandet mellan dessa verksamheter måste emellertid uppmärksam- mas bl.a. med hänsyn till eventuella konkurrensproblem. All infrastruktur skall behandlas lika oberoende av den tjänst som trans- porteras och innehållsregleringen skall stå i överensstämmelse med tjänsternas särskilda karaktär. Nya tjänster skall omfattas av en ändamålsenlig reglering. 
  
 · 
  
 Radio och TV i allmänhetens tjänst måste regleras på ett ändamåls- enligt sätt i den nya miljön. Medlemsstaternas kompetens på området skall respekteras. 
  
 · 
  
 Konkurrensreglerna skall tillämpas effektivt och den sektorspecifika regleringen skall gradvis upphävas. 
  
 · 
  
 Åtgärder skall vidtas för att främja europeiskt innehåll. 
  
 Kommissionen avser att fortsätta arbetet med konvergensfrågorna genom att utarbeta förslag till reformering av regleringen. Ändringar av regleringen för infrastruktur och anslutna tjänster kommer att föreslås inom de närmaste två åren som en del av den sedan tidigare planerade översynen av kommunikationsregleringen. Förslag om reglering av innehållstjänster kommer antingen att innebära ändringar i nuvarande reglering eller förslag till helt ny reglering. Dessutom planeras särskilda åtgärder både avseende regleringen för innehåll och infrastruktur. När det gäller innehåll skall kommissionen tillse att medlemsstaterna genomför och tillämpar ändringsdirektivet till direktivet om TV utan gränser. Dessutom skall förslag och åtgärder vidtas för att främja pro- duktion och distribution av europeiskt innehåll i den audiovisuella sektorn (MEDIA III programmet). När det gäller infrastrukturrelaterade frågor skall kommissionen tillse att direktivet om  
 TV-standarder 
  genomförs och 
  
 96  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 tillämpas i medlemsstaterna. Direktivet skall även ses över för even- tuella ändringar. Kommissionen skall dessutom utfärda ett meddelande om den allmänna konsultationen angående grönboken om frekvenser. 
 Under våren 1999 avser rådet anta vissa slutsatser med anledning av kommissionens arbete med grönboken om konvergens. Rådet förutsät- ter att kommissionen beaktar dessa slutsatser när nya regler föreslås. 
  
 3.5.6 
  
 Kommentar 
  
 Den gällande  
 EG-rätten 
  medför problem i samband med konvergens- utvecklingen vilket kommissionen har framfört bl.a. i grönboken om konvergens. I det följande görs vissa anmärkningar kring gällande EG- rätt och dess tillämplighet på vissa av de problemområden som kom- missionen uppmärksammar i grönboken. 
 Definitioner 
 Ett av de största problemen som konvergensutvecklingen medför för  
 EG-rätten 
  gäller definitionerna eftersom dagens definitioner skapar förutsättningarna för att främst skilja telekommunikations- och medie- områdena åt. Åtskillnaden grundar sig bl.a. på en distinktion mellan  
 offentlig och privat kommunikation 
 . Telekommunikation betraktas generellt som privat kommunikation som sker från punkt till punkt, dvs. mellan bestämda mottagare, medan radio/TV definieras som offentlig kommunikation som sker från punkt till flerpunkt, dvs. kommunikationen är avsedd för mottagning av allmänheten. Konvergensen och Internets framväxt leder emellertid till att skillnaden mellan offentlig och privat kommunikation blir mindre tydlig. 
 Distinktionen mellan offentlig och privat kommunikation inom EG- rätten återfinns i första hand i definitionen av  
 TV-sändning 
  i artikel 1 i direktivet 89/552/EEG TV utan gränser: 
  
 TV-sändning 
 : 
  den ursprungliga överföringen av  
 TV-program 
  avsedda för  
 mottagning av allmänheten ( 
 egen markering), per tråd eller genom luften inklusive överföring via satellit, i okodad eller kodad form. Den innefattar inte kommunikationstjänster som tillhandahåller data eller andra medde- landen som efterfrågas individuellt såsom telefax, databaser och andra lik- nande tjänster. 
 Definitioner av teletjänster inom teleregleringen innehåller istället mot- svarande negativa definition dvs. direktiven på området omfattar inte  
 radio/TV-tjänster. 
  Detta innebär att definitionen av  
 TV-sändning, 
  där 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 97 
  
 skillnad görs mellan offentlig och privat kommunikation, indirekt får effekter även för definitionerna på telekommunikationsområdet. Se t.ex. definitionen av teletjänster i artikel 2.3 i  
 ONP-direktivet 
  90/387 i dess lydelse efter ändringen genom direktiv 97/51/EG: 
  
 teletjänster 
 : tjänster vars tillhandahållande helt eller delvis består av sänd- ning och dirigering av signaler i ett telenät  
 med undantag för radio- och TV- tjänster 
  (egen markering). 
 Direktivet 97/13/EG om allmän auktorisation och individuella tillstånd tillämpar samma definition av teletjänster som  
 ONP-direktivet, 
  och i artikel 1.2 anges att direktivet inte skall inverka på tillämpning av: 
 ...de särskilda bestämmelser som har antagits av medlemsstaterna i enlighet med gemenskapslagstiftning om distribution av  
 audiovisuella program avsedda för allmänheten  
 och innehållet i sådana program (egen markering), 
 I detta sammanhang kan även nämnas att begreppet television inte är definierat, varken i direktivet 89/552/EEG TV utan gränser, direktivet 95/47/EG om  
 TV-standarder 
  eller telekommunikationsdirektiven. Eftersom konvergensen medför att det är oklart vad som skall ingå i begreppet, kan detta komma att skapa tillämpningsproblem. 
 Inom EG:s telekommunikationsreglering tar definitionerna sin utgångspunkt i det  
 nät  
 som används för att förmedla en tjänst. Tele- tjänster definieras t.ex. i artikel 1 i tjänstedirektivet 90/388/EEG eller i artikel 1 i samtrafikdirektivet 97/33/EG som tjänster vars tillhandahål- lande består i ...överföring och dirigering av signaler i telenät.... 
 59  
 Detta innebär att direktivens regler endast omfattar ett visst nät eller tjänster som förmedlas över detta nät. De definitioner som görs på grundval av det nät som används för förmedling, kan medföra att lik- nande tjänster regleras olika när konvergensen medför att näten blir substituerbara. I artikel 2 i samtrafikdirektivet 97/33/EG definieras telenät som de överföringssystem och, i förekommande fall, den kopp- lingsutrustning och andra resurser som möjliggör överföring av signaler mellan bestämda nätanslutningspunkter via tråd, via radio, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska media. 
 Att definitionerna görs avhängiga av skillnaden mellan offentlig och privat kommunikation respektive över vilken typ av nät som en tjänst förmedlas är inte de enda kriterier som förorsakar problem med gäll- ande definitioner i samband med konvergens. Ett annat exempel är definitionen av taltelefoni enligt artikel 1 i tjänstedirektivet 90/388/EEG: 
  
 59  
 De svenska versionerna är inte identiska medan de engelska innehåller samma 
  
 98  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 det kommersiella tillhandahållandet till allmänheten av direktöverföring och koppling av tal i realtid mellan det allmänt tillgängliga nätets anslut- ningspunkter som möjliggör för varje användare att använda utrustning ansluten till en sådan nätanslutningspunkt för att kommunicera med en annan anslutningspunkt 
 I sitt tillkännagivande om statusen för tal över Internet, slår kommis- sionen fast att Internettelefoni, åtminstone i dagsläget, inte omfattas av definitionen av taltelefoni i tjänstedirektivet 90/388/EEG. Kommissionen motiverar sitt ställningstagande med att tal över Internet inte sker i realtid, inte tillhandahålls kommersiellt och inte sker till och från allmänt tillgängliga kopplade näts nätanslutningspunkter. 
 Tillträde till marknaden och licensiering 
 Skilda regler avseende tillträde till marknaden och licensiering mellan de olika sektorerna kan hindra konvergensutvecklingen och även leda till konkurrenssnedvridningar. Det finns inom  
 EG-rätten 
  inget absolut förbud mot begränsningar av tillträde till marknaden. Enligt artikel 90 i  
 EG-fördraget 
  medges att särskilda och exklusiva rättigheter utfärdas under vissa förutsättningar, om det kan motiveras av allmänt ekonomiskt intresse. Det är emellertid artikel 90 som legat till grund för avregleringen av telemarknaden. 
 Det föreligger skillnader i reglering mellan telekommunikations- och  
 radio/TV-sektorerna 
  avseende tillträde till marknaden. Tillträde till telekommunikationsmarknaden har i många länder varit hindrat genom nationella monopol, men den skall enligt  
 EG-rätten 
  vara avreglerad sedan den 1 januari 1998. Marknadstillträde på  
 radio/TV-området 
  är däremot inte reglerat på gemenskapsnivå, utan detaljerade regler före- kommer i regel på nationell nivå. Inom  
 IT-sektorn 
  är marknadstillträde i huvudsak oreglerat. 
  
 EG-rättens 
  regler om licensiering inom telekommunikationssektorn finns i artikel 3 i tjänstedirektivet 90/388/EEG och i direktivet 97/13/EG om allmän auktorisation och individuella tillstånd. Genom dessa regler fastställs vilka villkor och förfaranden för auktorisation och tillstånds- givning som medlemsstaterna får fastställa. Distribution av audiovisuella program avsedda för allmänheten lämnas uttryckligen utanför dessa direktivs tillämpning, jfr artikel 1.2 i direktivet 97/13/EG om allmän auktorisation och individuella tillstånd. 
 Licensiering inom  
 radio/TV-sektorn 
  är inte reglerad inom  
 EG-rätten. 
  Reglerna i direktivet TV utan gränser 89/552/EEG kan emellertid i 
 termer; transmission and routing. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 99 
  
 praktiken få viss effekt genom att underlätta tillträde till marknaden eftersom en medlemsstat inte får hindra vidaresändning från en annan medlemsstat. Direktivet harmoniserar även i viss mån de krav som ställs på programföretagen. Det finns dock inga harmoniserade licensierings- procedurer eller licensieringsvillkor på  
 EG-nivå. 
  
 Tillgång till nät, system med villkorad tillgång och innehåll 
 Idag är villkoren för tillgång till nät och innehåll eller system med vill- korad tillgång i huvudsak föremål för kommersiella avtal varvid till- lämpningen av  
 EG-rättens 
  konkurrensregler är viktig. Det finns emel- lertid viss sektorspecifik reglering bl.a. rörande samtrafik och drifts- kompatibilitet inom telekommunikationsområdet samt rörande villkorad tillgång på området för  
 digital-TV. 
  
 Inom telekommunikationssektorn kompletteras de generella konkur- rensreglerna av särskilda regler som säkrar tillgång till nät. Detta garanteras främst genom regler om samtrafik. I artikel 4a i tjänstedi- rektivet 90/388/EEG fastställs medlemsstaternas grundläggande skyl- digheter att tillse att teleoperatörer träffar avtal om samtrafik, medan de detaljerade reglerna återfinns i samtrafikdirektivet 97/33/EG. Medlems- staterna åläggs genom samtrafikdirektivet bl.a. en skyldighet att verka för att avtal om samtrafik träffas under rimliga, rättvisa och  
 icke-dis- 
  kriminerande villkor. Samtrafikskyldigheter gäller enligt artikel 4.1 i samtrafikdirektivet organisationer som fått tillstånd att tillhandahålla allmänt tillgängliga telenät och/eller allmänt tillgängliga teletjänster. Samtrafik behandlas även i kommissionens meddelande om tillämp- ningen av konkurrensreglerna på tillträdesavtal inom telesektorn och kommissionens rekommendationer om prissättning vid samtrafik och särredovisning och kostnadsredovisningssystem för samtrafikkostnader. Frågan har väckts om samtrafikbetämmelserna skall utökas till att gälla även  
 kabel-TV-nät 
  eftersom de inte omfattas av samtrafikdirektivets bestämmelser. 
 Tillgång till nät omfattas inte enbart av samtrafikregler, utan även av s.k.  
 ONP-direktiv, 
  där bestämmelser om driftskompatibilitet och regler om tillgång till nät fastställs.  
 ONP-direktiven 
  tillämpas endast på allmänt tillgängliga telenät och allmänt tillgängliga teletjänster, jfr artikel 1.1 i  
 ONP-direktivet 
  90/387/EEG eller på det fasta allmänt tillgängliga telefonnätet och fasta allmänt tillgängliga telefonitjänster, jfr ONP- direktivet 98/10/EG om taltelefoni. 
 System med villkorad tillgång, dvs. olika former av tekniska lösningar för att garantera operatörerna betalning för de tjänster de tillhandahåller t.ex. i form av prenumerationer eller avgifter, regleras inom  
 EG-rätten 
  i direktivet 98/84/EG om villkorad tillgång och i direktivet 95/47/EG om 
  
 100  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 TV-standarder. 
  Direktivet 95/47/EG innehåller regler om villkorad tillgång till digitala  
 TV-tjänster 
  och är tillämpligt oavsett om televisionssignaler förmedlas över kabel, via satellit eller är marksända, jfr artikel 2. Direktivet medför att de tekniska tjänsterna skall tillhanda- hållas tjänsteleverentörerna på rättvisa, rimliga och  
 icke-diskriminerande 
  villkor. Direktivet 98/84/EG ålägger medlemsstaterna att införa reglering som hindrar tillverkning, försäljning m.m. i kommersiellt syfte av utrustning eller programvara som anpassats för att bereda någon tillgång till vissa tjänster utan leverantörernas godkännande. Detta direktiv innebär en horisontell reglering genom att rikta sig till alla former av system för villkorad tillgång. 
 Idag finns, utöver generell konkurrensrätt, ingen särskild reglering inom  
 EG-rätten 
  som täcker navigeringssystem såsom webbläsare, sök- motorer på Internet och elektroniska programguider. 
 På avtal om upplåtelse av innehåll tillämpas generella konkurrens- regler. Det finns i artikel 3a i ändringsdirektivet till direktivet TV utan gränser 97/36/EG även vissa regler om att allmänheten skall säkras tillgång till vissa program som bedöms vara av särskild vikt för sam- hället. 
 Frekvenser 
 Frekvenstilldelning sker på nationell nivå och koordineras på interna- tionell nivå inom Internationella teleunionens världsradiokommunika- tionskonferens ( 
 World Radiocommunications Conference, WRC 
 ). EU har inga befogenheter att tilldela frekvenser eftersom området bedöms falla under subsidiaritetsprincipens tillämpning. Kommissionen vidtar emellertid främst på telekommunikationsområdet harmoniseringsåtgär- der och samarbetar med europeiska post- och telesammanslutningen (CEPT) och dess kommittéer europeiska radiokommunikationskom- mittén ( 
 European Radiocommunications Committee, ERC 
 ) och dess permanenta kontor ( 
 European Radiocommunications Office, ERO 
 ). I maj 1998 tog kommissionen initiativ till en gemensam frekvensplan inom EU inför WRC 1999. 
 60  
 I syfte att skapa en debatt om hur fre- kvenspolitiken skall utformas i EU har kommissionen även utfärdat en grönbok om frekvenser (se avsnitt 3.2.7 ovan). 
  
 60  
 Communication from the Commission to the European Parliament and the Council, Radio frequency requirements for Community policies in context of the World Radio Conference 1999 (WRC  
 -99), 
  COM(1998) 298 final, 13.5.1998. 
  
 SOU 1999:55 
  
 EG-Rätten 
 101 
  
 Prissättning 
 Gemenskapsrätten reglerar frågor om prissättning olika inom de sekto- rer som påverkas av konvergensen. Priserna inom telekommunikations- sektorn är underställda regler om det slutliga användarpriset genom reglerna om att s.k. samhällsomfattande tjänster skall tillhandahållas till ett överkomligt pris enligt artikel 2 i taltelefonidirektivet 98/10/EG. Avseende vem som skall tillhandahålla dem och frågor om dess finan- siering, se även tjänstedirektivet 90/388/EEG och samtrafikdirektivet 97/33/EG. Taxor för fast telefoni, förhyrda förbindelser och samtrafik skall vara kostnadsorienterade om tjänsterna tillhandahålls av en ope- ratör som har ett betydande inflytande på marknaden, jfr artikel 17 i taltelefonidirektivet, artikel 10 i  
 ONP-direktivet 
  92/44/EEG om förhyrda förbindelser och artikel 7 i samtrafikdirektivet samt de rekom- mendationer som kommissionen utfärdat om prissättning av samtrafik och kostnadredovisning för samtrafikkostnader. 
 Radio och TV i allmänhetens tjänst regleras inte inom  
 EG-rätten, 
  utan på nationell nivå. Vissa bestämmelser avseende innehåll i TV- sändningar finns emellertid i direktivet TV utan gränser 89/552/EEG, och enligt Amsterdamfördragets protokoll C om systemet för radio och TV i allmänhetens tjänst tillåtes medlemsstaterna att definiera, finansi- era och organisera en radio och TV i allmänhetens tjänst utan att det anses strida mot övriga bestämmelser i fördraget. 
  
 102  
  
 EG-Rätten 
  
 SOU 1999:55 
  
 SOU 1999:55 
  
 103 
  
 4 Förhållandena i några andra länder 
  
 4.1 
  
 Danmark 
  
 Lagstiftning 
 Den danska regleringen av telekommunikationer är inte samlad i en lag, utan är uppdelad på flera separata lagar, bl.a. l 
 ov om konkurrencefor- hold og samtrafik i telesektoren 
 ,  
 lov om visse forhold på tele- kommunikationsområdet  
 och  
 lov om offentlig mobilkommunikation 
 . Syftet med den danska telekommunikationsregleringen är att förse konsumenten med de bästa telekommunikationstjänsterna till lägsta pris, vilket skall uppnås genom att garantera fri och effektiv konkurrens på telekommunikationsmarknaden. Telekommunikationstjänster definieras som all överföring, utsändning eller mottagning av tecken, signaler, skrift, bilder och ljud eller alla former av meddelande genom tråd, radio, optik eller andra elektromagnetiska system. 
 1 
  
 Radio/TV-verksamhet 
  regleras i  
 lov om radio- og fjernsyns- virksomhed  
 från år 1994. Syftet med lagstiftningen är bl.a. att säkra mångfald i innehållsutbudet och på så sätt stärka medborgarnas förhållande till demokratin och att skydda minderåriga från skadligt innehåll.  
 Lov om radio- og fjernsynsvirksomhed  
 reglerar främst till- träde till marknaden och innehållet i  
 radio/TV-sändningarna. 
  Radio/TV- tjänster definieras som radiokommunikationstjänster vars sändningar är avsedda för direkt mottagning av allmänheten. Dessa tjänster kan innehålla ljudöverföring, televisionsöverföring eller annan typ av överföring. 
 Gränsdragningen mellan telekommunikations- respektive radio/TV- tjänster är oklar och föremål för diskussion i Danmark. Utgångspunkten är emellertid att en  
 radio/TV-tjänst 
  är avsedd för mottagning av all- mänheten, vilket leder till att NVOD betraktas som en  
 radio/TV-tjänst, 
  medan VOD betraktas som en telekommunikationstjänst. 
 I Danmark skyddas yttrandefriheten i den danska grundlagen. Skyd- det för yttrandefriheten är inte bundet vid ett särskilt medium. Ansvaret för yttranden i massmedierna, dvs. periodiska skrifter, ljud- och bild- program som sprids av Danmarks Radio, danska TV2 m.fl. och texter, bilder och ljudprogram som regelbundet sprids till offentligheten under 
  
 1  
 Denna och andra översättningar av lagtext, myndighetsbeteckningar m.m. i kapitlet om förhållandena i några andra länder är inte officiella översättningar. 
  
 104  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 förutsättning att de har karaktär av nyhetsförmedling, regleras i  
 Medie- ansvarsloven 
 , som omfattar även nyare medier. 
 Danmark har antagit en ny reglering för frekvensallokering som skall skapa förutsättningar för en dynamisk och förutseende frekvens- administration och säkra att de samlade frekvensresurserna, såvitt möjligt, hela tiden utnyttjas. Frekvensresurserna är i Danmark gratis och ges vid brist till dem som anses bäst kunna tillhandahålla en efterfrågad tjänst. Vid bedömningen tas hänsyn till hur användarnas förväntningar på kvalitet, låga priser m.m. bäst kan tillvaratas. 
 Myndigheter 
  
 Forskningsministeriet  
 har huvudansvaret för telekommunikationsregle- ringen och handhar även regleringen av infrastruktur för radio/ TV- utsändningar.  
 Telestyrelsen  
 hanterar administrativa frågor på telekom- munikationsområdet såsom tillstånds- och frekvensfrågor, övervakning, typgodkännade m.m. 
  
 Kulturministeriet  
 reglerar frågor som rör tillträde till marknaden och innehåll på  
 radio/TV-området. 
 Kabel- och satellitstyrelsen  
 tilldelar licenser för utsändning av programtjänster via satellit eller kabel. Den lokala  
 radio/TV-styrelsen 
  tilldelar licenser för tillhandahållande av lokala  
 radio/TV-tjänster. 
  Frekvenstilldelning sker i samarbete med  
 Te- lestyrelsen 
 . 
 Konvergens 
 Konvergensfrågorna har i Danmark uppmärksammats bl.a. genom att  
 Forskningsministeriet  
 under sommaren 1998 inledde ett arbete med att utvärdera behovet av ändringar av den gällande lagstiftningen med anledning av konvergensutvecklingen. Syftet med arbetet är att utarbeta en övergripande strategi för framtida reglering av kommunikations- och medieområdet. En fråga som är av betydelse för konvergensen som uppmärksammas särskilt är potentiella tekniska flaskhalsar t.ex.  
 set-top- 
  boxar och elektroniska programguider. Under hösten 1998 tillsattes en kommission med namnet  
 Det Digitale Danmark  
 som skall vidareut- veckla och sätta upp nya mål för en  
 IT-politisk 
  strategi. I kommissio- nens uppdrag ingår även att behandla konvergensfrågor. Uppdraget skall vara avslutat vid årsskiftet 1999/2000. 
 Den danska regleringen för infrastruktur anses redan idag i stor utsträckning vara anpassad till konvergensen eftersom all infrastruktur omfattas av telekommunikationsreglering oavsett om infrastrukturen används för  
 telekommunikations-, 
  medie- eller  
 IT-tjänster. 
 Tele-kom- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 105 
  
 munikationsregleringen gör t.ex. inte heller någon åtskillnad mellan fasta respektive mobila tjänster. De danska samtrafikreglerna är tillämpliga på alla former av kabelbaserad och trådlös teleinfrastruktur inklusive mobilnät,  
 kabel-TV-nät 
  och infrastruktur för  
 radio/TV-utsändning. 
  
 I sitt svar på kommissionens grönbok anger de danska myndighe- terna att regleringen av infrastruktur och marknadstillträde i en konver- gerad miljö bör till sin karaktär vara horisontell. Detta kan ske genom att telekommunikationssektorns regler om tillhandahållande av öppna nät (ONP) och samtrafik utökas till att gälla alla typer av nät. De danska myndigheterna anger att den nu gällande danska regleringen av infrastruktur i stor utsträckning redan är anpassad till konvergensut- vecklingen. När det gäller t.ex. elektroniska programguider och  
 set-top- 
  boxar, anser de att det kan finnas behov av sektorspecifik reglering som tar sin utgångspunkt i konkurrensrätten. Viktigt är även att sociala mål, som t.ex. public service och samhällsomfattande tjänster, får fortsatt skydd i en konvergerad miljö. De danska myndigheterna anger att de tre alternativ till framtida reglering som kommissionen presenterar i grönboken inte utesluter varandra, utan att det kommer att bli nödvän- digt att använda alla alternativen. 
  
 4.2 
  
 Finland 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikationer regleras i den finska  
 telemarknadslagen  
 från år 1997. Syftet med lagen är att främja effektivitet på telemarknaden så att utbudet av telekommunikation överensstämmer med användarnas behov, är tekniskt utvecklat, håller god kvalitet, är driftsäkert och tryggt samt tillhandahålls till förmånliga priser. Detta skall delvis uppnås genom att det råder konkurrens på telemarknaden. Med teletjänster förstås i lagen en tjänst vars tillhandahållande helt eller delvis består av över- föring av meddelanden eller sändning i telenät. Ett telenät definieras som ett överföringssystem som gör det möjligt att överföra meddelanden mellan bestämda anslutningspunkter via ledning, via radio, optiskt eller på något annat elektromagnetiskt sätt. I samband med definitionen kan det var värt att notera att telemarknadslagen inte gäller bl.a. användning av radioanläggningar för rundradiosändning eller för annat än allmän televerksamhet. 
  
 Radio/TV-området 
  
  regleras i  
 lag om televisions- och  
 radio-verk- 
  samhet  
 från år 1998. Lagen syftar till att främja televisions- och radio- verksamhet. Televisionsverksamhet definieras som ursprunglig sändning eller tillhandahållande av ett televisionsprogramutbud avsett att tas emot av allmänheten, i kodad eller okodad form, över ledning eller med hjälp 
  
 106  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 av radiovågor som utbreder sig fritt, inklusive sändning över satellit. Radioverksamhet definieras som ursprunglig sändning eller tillhanda- hållande av ett ljudradioprogramutbud avsett att tas emot av allmän- heten, i kodad eller okodad form, över ledning eller med hjälp av radiovågor som utbreder sig fritt, inklusive sändning över satellit. 
 Gränsdragningen mellan telekommunikationer och televisions- och radioverksamhet görs med utgångspunkt i att televisions- och radio- verksamhet avser sändning eller tillhandahållande av ett televisions- eller radioprogramutbud avsett att tas emot av allmänheten. Programutbud definieras som en på förhand utvald helhet av televisions- eller radioprogram. Allmänheten definieras i lagen om televisions- och radioverksamhet som en personkrets som inte är utvald på förhand och som tar emot ett programutbud eller ett betydande antal på förhand bestämda personer som tar emot kommunikation. Detta innebär att t.ex. NVOD, men inte VOD är en televisionsutsändning. 
 För att se över skyddet av yttrandefrihet tillsatte justitieministern en yttrandefrihetskommission år 1995. Kommissionen överlämnade ett betänkande år 1997 och planerar att presentera ett förslag till en ny ytt- randefrihetslagstiftning, som skall ersätta den gällande tryckfrihetslagen, under våren/hösten 1999. En av målsättningarna med förslaget är att lagstiftningen skall anpassas till den kommunikationstekniska utvecklingen. Bestämmelserna skall kunna tillämpas på alla former av massmedieverksamhet, oavsett  
 upptagnings-, 
  utgivnings- eller distribu- tionsteknik. 
 Frekvenstilldelning på teleområdet görs enligt telemarknadslagen. Om koncession på grund av knapp tillgång på radiofrekvenser endast kan beviljas en del sökande, skall tillstånd ges till de sökande vars verksamhet bäst främjar lagens syften vilka angivits ovan. Frekvenser tilldelas av  
 Teleförvaltningscentralen 
 . Enligt  
 lagen om televisions- och radioverksamhet  
 skall  
 statsrådet  
 (regeringen) fastställa en plan för användningen av de frekvenser som har reserverats för televisions- och radioverksamhet.  
 Statsrådet  
 skall i samband med detta beakta Yleisradio Oy:s public serviceåtaganden. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 107 
  
 Myndigheter 
  
 Trafikministeriet  
 har huvudansvaret för telekommunikationsregleringen i Finland. Den finska  
 Teleförvaltningscentralen  
 genomför telekommu- nikationsreglering och kontrollerar dess tillämpning. Teleförvaltnings- centralen tilldelar även bl.a. frekvenser och telefonnummer, administre- rar standarder, radio- och  
 TV-licenser 
  samt agerar i internationella sammanhang. 
 Det finska  
 trafikministeriet  
 har huvudansvaret för reglering och till- delning av licenser på  
 radio/TV-området. 
  Även  
 statsrådet 
 ,  
 teleförvalt- ningscentralen 
 ,  
 undervisningsministeriet 
 ,  
 handels- och industri- ministeriet  
 samt  
 justitieministeriet  
 arbetar med frågor som rör radio- och  
 TV-området. 
  Det finns ingen tillsynsmyndighet för radio- och TV- verksamhet i Finland. 
 Konvergens 
 De finska myndigheterna har beslutat att invänta resultatet av de åtgär- der som vidtas inom EU innan de på nationell nivå utreder behovet av att anpassa den finska lagstiftningen till konvergensutvecklingen. 
 I sitt svar på kommissionens grönbok om konvergens framför de finska myndigheterna att konvergensen som sådan inte föranleder ytterligare lagstiftning och att eventuell ny lagstiftning skall vara väl motiverad. Allmän affärsrätt och konkurrensrätt kan i många fall vara tillräcklig. Generellt sett bör lagstiftningen utvecklas för att få en mer horisontell karaktär där åtskillnad görs mellan lagstiftning av innehåll och tjänster respektive infrastruktur. Konvergensen föranleder dock behov av ny lagstiftning främst på innehållsområdet. Eftersom möjligheterna till spridning och tillgång till innehåll ökar tack vare konvergensen, ökar även spridningsmöjligheterna samt tillgången till olagligt och skadligt innehåll. De finska myndigheterna föreslår att ett gemensamt organ, sammansatt av  
 telekommunikations-, 
  datateknik- och audiovisuella företag, operatörer och aktörer på marknaden för elektronisk mass- kommunikation, tillsätts för att hantera utvecklingen av regleringen med anledning av konvergens. Slutligen anser de finska myndigheterna att det första av kommissionens alternativ till utveckling av lagstiftningen är det bästa sättet att anpassa lagstiftningen till de nya förutsättningarna, men att även alternativ tre kan bli aktuellt. 
  
 108  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 4.3 
  
 Norge 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikation regleras i Norge i  
 Lov om telekommunikasjon  
 från år 1995. Den norska teleregleringen syftar bl.a. till att tillgodose det nationella behovet av telekommunikationer och främja effektiv användning av resurserna genom effektiv konkurrens och att undanröja begränsningar i marknadstillträde annat än om det råder frekvensbrist. Telekommunikation definieras som överföring av ljud, text, bilder eller annan data med hjälp av ljus, radiosignaler eller andra elektromagnetiska signaler i ett kommunikationssystem för överföring av signaler. Telekommunikationsregleringen omfattar även överföring av radio/TV- utsändningssignaler. 
  
 Radio/TV-sektorn 
  regleras i  
 Lov om kringkasting  
 från år 1992.  
 Radio/TV-regleringen 
  innehåller bl.a. reglering om marknadstillträde, innehåll och vidaresändning.  
 Radio/TV-utsändning 
  definieras som utsändning av tal, musik, bilder och liknande med radiovågor eller över tråd, avsedd att tas emot direkt av allmänheten. Tele- och datatjänster omfattas inte av bestämmelserna i  
 lov om kringkasting 
 . 
 Gränsdragningen mellan telekommunikation och  
 radio/TV-utsändning 
  är oklar och den norska konvergensutredningen (se nedan) studerar hur en ändamålsenlig gränsdragning kan göras. Utgångspunkten för definitionen av  
 radio/TV-utsändning 
  är att sändningen skall vara avsedd att tas emot av allmänheten.  
 Teleloven  
 och  
 kringkastingsloven  
 gör ömsesidiga undantag från varandras tillämpningsområden. 
 Yttrandefriheten i Norge är i huvudsak grundlagsskyddad vad gäller tryckt skrift. Det finns emellertid även ett skydd för s.k. uppriktiga ytt- randen. Detta skydd omfattar alla former av yttranden, dvs. även i radio och TV eller i elektroniska medier.  
 Justis- og politidepartementet  
 till- satte år 1996 en yttrandefrihetskommission med uppdrag att se över skyddet för yttrandefriheten i Norge och att överväga en utvidgning av grundlagsskyddet för yttrandefrihet till andra medier än tryckt skrift. Kommissionen skall avge sin rapport under år 1999. 
  
 Post- och teletilsynet  
 fastställer en frekvensplan för televerksamhet och tilldelar frekvenser inom ramen för faktisk och planlagd användning av frekvenser. På radio- och  
 TV-området 
  krävs en koncession från Kulturdepartementet för att få tillgång till frekvenser för att sända radio- och TV. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 109 
  
 Myndigheter 
  
 Samferdseldepartementet  
 har huvudansvaret för regleringen på tele- kommunikationsområdet. Det norska  
 Post och Teletilsynet  
 administre- rar telekommunikationsregleringen. 
  
 Kulturdepartementet  
 har huvudansvaret för regleringen på radio/  
 TV-området 
  samt beviljande av sändningstillstånd.  
 Statens medie- förvaltning  
 är tillämpningsorgan när det gäller  
 kringkastingsloven 
 . 
 Konvergens 
 Den norska regeringen tillsatte i februari 1998 en utredning om kon- vergens. Utredningen har i uppgift att studera vilka krav som utveck- lingen av konvergens av teknik och infrastruktur ställer på gällande tele- och  
 radio/TV-lagstiftning. 
  Vidare skall den utreda de elektroniska informationstjänsternas utveckling och i vilken mån en oförändrad lag- stiftning på tele- och  
 radio/TV-området 
  påverkar denna utveckling. Med detta som utgångspunkt skall utredningen analysera behovet av ändringar av regleringen på berörda områden och presentera förslag till ändringar av lagstiftningen samt bedöma förutsättningarna och konsek- venserna av föreslagna ändringar senast i juni 1999. 
 De norska myndigheterna har inom ramen för  
 EFTA-samarbetet 
  presenterat en kommentar till kommissionens grönbok om konvergens. I denna kommentar framförs att det på detta stadium, när konver- gensutvecklingen fortfarande är osäker, är viktigt att studera konver- gensens potentiella inverkan på samhällets kulturella och ekonomiska mål. Debatten måste även fokuseras på tänkbara alternativ för regle- ringsutvecklingen. Angående de tre alternativ för utveckling av lag- stiftningen, som kommissionen presenterar i grönboken, anger EFTA- staterna att modellerna kan vara ett bra diskussionsunderlag, men att de inte skall utesluta andra tänkbara möjligheter. 
  
 4.4 
  
 Frankrike 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikationer regleras i lagen om post- och  
 tele-kommunika- 
  tioner ( 
 Code des Postes et Télécommunications 
 ) från år 1990. Regle- ringen på telekommunikationsområdet syftar till att avreglera den franska telemarknaden i enlighet med  
 EG-rätten. 
  Telekommunikationer definieras som överföring eller mottagande av symboler, signaler, text, 
  
 110  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 bilder, ljud eller annan information, via tråd, optisk fiber, radio eller andra elektromagnetiska sätt. 
 Publik kommunikation regleras i lagen om pressfrihet ( 
 Loi du 29 juillet 1881 sur la liberté de presse 
 ) och lagen om kommunikationsfri- het ( 
 Loi du 30 septembre 1986 sur la liberté de communication 
 ). Publik kommunikation definieras i den senare lagen som all överföring till allmänheten eller vissa delar av allmänheten, över telekommunika- tionsnät, av tecken, alla slags signaler, text, bilder, ljud eller meddelanden som inte utgör privat korrespondens. Privat korrespondens har av premiärministern definierats som meddelanden som uttryckligen är avsedda för mottagande av en eller flera bestämda och identifierbara antingen fysiska eller juridiska personer. 
 Definitionen av publik korrespondens är extensiv, vilket innebär att inte endast radio och TV, utan även tjänster som är tillgängliga på t.ex. Minitel eller Internet omfattas av definitionen. Definitionerna av publik och privat korrespondens tar sin utgångspunkt i aktivitetens karaktär. Definitionerna har tillämpats under lång tid på Miniteltjänster, där viss interaktivitet förekommer och förväntas således inte sättas ur spel på grund av konvergensen. 
 Yttrandefriheten i audiovisuella medier regleras i lagen om kommu- nikationsfrihet. Konvergensen förväntas inte förorsaka problem i sam- band med dess tillämpning eftersom definitionerna kommer att kunna tillämpas ändamålsenligt även framgent. 
 Frekvenser för telekommunikationstjänster tilldelas av tillsynsmyn- digheten för telekommunikationer ( 
 L 
  
 Autorité de Régulisation des Télécommunications, ART 
 ). ART har bl.a. till uppgift att se till att radiospektrumet hanteras på ett framsynt och effektivt sätt och att främja bättre användning av frekvenser. Frekvenser för White TV tilldelas av rådet för audiovisuella frågor ( 
 Le Conseil Supérieur de lAudiovisuel, CSA 
 ) på grundval av det innehåll som kandidaterna före- slår. 
 Myndigheter 
 Ministeriet för ekonomi, finans och industri ( 
 Le Ministère de lEconomie, des Finances et de lIndustrie 
 ) har huvudansvaret för regleringen av telekommunikation i Frankrike. ART administrerar och genomför telelagstiftningen, handlägger tillståndsförfarandet, tilldelar frekvenser, löser samtrafiktvister etc. 
 Premiärministern och CSA har huvudansvaret för regleringen av radio- och  
 TV-sektorn. 
  CSA övervakar bl.a. att kanalerna följer sina skyldigheter i samband med utsändning, investeringar och moral, utser direktörerna för de allmänna  
 TV-kanalerna, 
  tilldelar frekvenser och 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 111 
  
 värnar om mångfalden. På regional nivå finns myndigheter som hand- lägger frågor om tillståndsgivning för audiovisuella nät. 
 Konvergens 
 Debatten kring konvergensfenomenet väcktes i Frankrike i samband med att kommissionen publicerade sin grönbok om konvergens. Det pågår arbete som är relaterat till konvergensen, men det finns t.ex. ingen särskild konvergensutredning. 
 Regeringen har under år 1998 föreslagit ändringar i lagen om kom- munikationsfrihet. Ändringarna innebär att regleringen till viss del an- passas till konvergensen. Bl.a. harmoniseras de regler som är tillämpliga på telenät respektive kabelnät och reglerna som är tillämpliga på kanaler utsända via satellit respektive kabel. 
 Regeringen har under år 1998 publicerat en handlingsplan för Frankrikes deltagande i informationssamhället. I dokumentet anges att inga omfattande förändringar av det franska regelverket är nödvändiga, men att vissa justeringar kan bli aktuella. Regeringen har givit i uppdrag åt  
 Le Conseil dEtat  
 (kommitté med uppgift att ge råd till regeringen och regeringsrätten) att utforma förslag till reglering av personuppgifter, elektroniska transaktioner, upphovsrätt och skadligt innehåll samt förslag till anpassning av lagstiftningen till konvergensen.  
 Le Conseil dEtat  
 påpekar avseende anpassning av lagstiftningen till konvergens att konvergensen inte påverkar definitionerna och gränsdragningen mellan publik och privat korrespondens. Regleringen bör emellertid anpassas till den tekniska konvergensen, t.ex. bör liknande tjänster falla under samma regelverk. För de nya tjänster som utvecklas bör ett tillämpligt regelverk fastställas, t.ex. bör Internettelefoni regleras enligt telekommunikationslagen när den håller samma kvalitet som traditionell telefoni. 
 Frankrike planerar inte att inrätta en gemensam myndighet för tele- kommunikations- respektive  
 radio/TV-sektorn. 
  Däremot sker en spe- cialisering inom de befintliga myndigheterna för infrastrukturrelaterade respektive innehållsrelaterade frågor, vilket innebär en viss anpassning till konvergensen. 
 I sitt svar på grönboken anger de franska myndigheterna att lagstif- taren bör anpassa det nu gällande regelverket successivt för att skapa en åtskillnad mellan infrastruktur och innehåll. Infrastruktur kan framgent komma att regleras enligt kommissionens alternativ 3, dvs. samma regler för alla former av infrastruktur. Innehåll kan emellertid inte regleras lika inom alla sektorer eftersom meddelandets karaktär varierar. I stället skall det ställas ett minimum av krav på all publik 
  
 112  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 kommunikation, ett minimum av krav på privat telekommunikation, och det skall finnas specifika regler för olika verksamheter. 
  
 4.5 
  
 Italien 
  
 Lagstiftning 
 Den övergripande italienska regleringen på telekommunikations- och  
 radio/TV-området 
  återfinns i lag nr 294/97 från juli 1997. I denna lagen, som behandlas närmare under rubriken konvergens nedan, görs inte åtskillnad mellan telekommunikationer och radio/TV utan istället mellan infrastruktur och nät respektive tjänster och produkter. Utöver denna lag finns kompletterande lagstiftning och föreskrifter som bl.a. genomför  
 EG-direktiven 
  på telekommunikations- och  
 radio/TV-området. 
  Myndigheter 
 Det övergripande ansvaret för reglering på telekommunikations- respektive  
 radio/TV-området 
  har det italienska kommunikationsminis- teriet ( 
 Ministero delle Comunicazioni 
 ). För administrationen av tele- kommunikations- samt radio/TV- regleringen svarar kommunika- tionsmyndigheten ( 
 Autorità per le garanzie Gould) som inrättades genom lag nr. 249/97 (se nedan). 
 Konvergens 
 Konvergensfrågorna har i Italien uppmärksammats i samband med utarbetande och antagande av den nya lagen nr 249/97 från juli 1997. Lagen reglerar hela kommunikationssektorn, dvs. såväl telekommuni- kationer,  
 radio/TV-utsändningar 
  som multimedietjänster. För att möj- liggöra flexibilitet vid teknisk utveckling och konvergensutveckling är lagen övergripande till sin karaktär och fastställer endast principerna för regelsystemet. Den nya lagen inrättar en gemensam myndighet för telekommunikations- samt  
 radio/TV-sektorerna. 
  I övrigt innehåller lagen bl.a. regler om genomförande av avregleringen av telekommunika- tionsmarknaden i enlighet med EG:s regler på området, regler som möjliggör för företag att vara verksamma inom alla sektorer, regler för att underlätta marknadstillträde inom telekommunikationssektorn, regler om public service, regler om mediekoncentration, regler om innehåll i utsändningar m.m. 
 Lagen instiftar som nämnts ovan, den nya kommunikationsmyndig- heten  
 Autorità per le garanzie Gould, som är gemen- sam för telekommunikations- samt  
 radio/TV-sektorerna. 
  Myndigheten består av en ordförande, två kommissioner (en för infrastruktur och nät 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 113 
  
 och en för tjänster och produkter) och ett gemensamt råd. Varje kom- mission består av fyra kommissionärer och en ordförande som är gemensam för båda kommissionerna. Överordnat de två kommissio- nerna finns ett gemensamt råd som består av ordföranden och kommis- sionärerna. 
 Kommissionen för infrastruktur och nät har bl.a. i uppgift att upprätta förslag till frekvensallokering och att vidta åtgärder för att garantera en säker användning av frekvenser. Den skall även fastställa standarder för avkodare i enlighet med  
 EG-rätten. 
  Beträffande  
 Perry 
  och tillgång till nät har kommissionen befogenheter bl.a. att lösa tvister mellan operatörer. Vidare har den i uppgift att bestämma omfattningen av samhällsomfattande tjänster. 
 Kommissionen för tjänster och produkter skall se till att de operatö- rer som tillhandahåller tjänster gör det i enlighet med gällande bestäm- melser. Den skall utfärda direktiv med krav på tjänsternas kvalitet. När det gäller innehåll skall kommissionen utfärda reglering avseende reklam och teleförsäljning och se till att regleringen med syfte att skydda minderåriga och reglerna om propaganda, marknadsföring och politisk information efterlevs. Den skall även föreslå former för koncessioner för radio- och  
 TV-tjänster 
  och övervaka att de efterföljs. 
 Rådet har bl.a. i uppgift att ge råd till regeringen om vilka åtgärder som är lämpliga när det gäller teknikutveckling och att främja forskning och studier på området för teknisk utveckling, kommunikation och multi- medietjänster. Det skall vidare garantera tillgång till kommunikation och infrastruktur, bl.a. genom att utfärda särskild reglering på dessa om- råden. Rådet skall dessutom lägga förslag på reglering för koncessioner för radio- och  
 TV-tjänster. 
  
 I lagen finns även materiella bestämmelser som reglerar förbud mot dominerade ställning på marknaden för radio- eller  
 TV-utsändning, 
  televisionsutsändningar, nät och teletjänster samt samtrafik, tillträdes- frågor och samhällsomfattande tjänster. 
 Det italienska kommunikationsministeriet kommer att fortsätta sitt arbete med anpassning av regelverket till konvergens genom att utreda de problem som uppstår i samband med konvergensutvecklingen. Detta arbete kommer i första hand att behandla konvergensens effekter för små och medelstora företag, för innehållsindustrin och för konsumen- terna. 
  
 114  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 4.6 
  
 Nederländerna 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikationer regleras i telekommunikationslagen ( 
 Tele- communicatiewet 
 ) från år 1998. Lagen kompletterar avregleringen av den nederländska telemarknaden i enlighet med den  
 EG-rättsliga 
  regleringen på området och syftar till att skapa regler för att garantera en sammanhängande infrastruktur och främja riktig konkurrens. Tele- kommunikationslagen reglerar även nätverk för utsändning av radio och TV. Telekommunikationer definieras i lagen som överföring, utsändning och mottagning av signaler i alla former, via kabel, radiovågor, optiskt eller andra elektromagnetiska sätt. 
 Radio/TV regleras i medielagen ( 
 Mediawet 
 ) från år 1987. I sam- band med att lagen ändrades år 1997, avreglerades den nederländska mediesektorn. Genom den nya telekommunikationslagen infördes även vissa ändringar i medielagen.  
 Radio/TV-utsändning 
  definieras i förslaget till telelag som en elektronisk medietjänst som avser tillhandahållande och utsändning av televisions- respektive radioprogram. Med program avses en elektronisk produkt som består av bilder och ljud som är avsedd för utsändning och mottagning av allmänheten eller delar av den med undantag för datatjänster, tjänster som endast är tillgängliga efter individuell begäran och andra interaktiva tjänster. Medielagen kompletteras av ett mediebeslut från år 1987 ( 
 Mediabesluit 
 ). 
 Utgångspunkten för gränsdragningen mellan telekommunikationer och radio- och  
 TV-utsändning 
  är att en tjänst för att betraktas som en radio- och  
 TV-utsändning 
  skall vara avsedd för mottagning av allmän- heten. Från radio- och  
 TV-utsändning 
  undantas t.ex. uttryckligen tjänster som tillhandahålls på individuell begäran och tjänster som är interaktiva. 
 Den nederländska grundlagen kan komma att behöva ändras på grund av konvergensutvecklingen eftersom dess bestämmelser inte är teknikneutrala. Artikel 13 i den nederländska grundlagen anger t.ex. att ett brev är konfidentiellt utom i de fall där undantag anges i lag eller praxis. Detsamma gäller för telefoni och telegrafi. I mars 1998 presen- terades ett förslag till ändring av grundlagen som innebär att artikel 13 skall gälla även för nya kommunikationsformer. Även artikel 10 i den nederländska grundlagen, som reglerar skydd för den personliga integ- riteten, kan komma att innebära problem i samband med den tekniska utvecklingen. För närvarande studeras frågan av en professor vid uni- versitetet i Amsterdam i ett forskningsprojekt som förväntas pågå till september 1999. 
 Ministeriet för transport, offentligt arbete och vattenförsörjning ( 
 Minesterie van Verkeer en Waterstaat 
 ) har i uppgift att fastställa en 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 115 
  
 frekvensplan och tilldela frekvenser. På  
 radio/TV-området 
  finns sär- skilda bestämmelser för frekvenstilldelning, t.ex. måste det finnas till- stånd för rikstäckande sändning. Om inga särskilda bestämmelser gäller, tilldelas tillstånd enligt principen  
 first come, first served,  
 med kon- kurrerande bud eller genom auktionering. Vilken procedur som skall användas bestäms av ministeriet för transport, offentligt arbete och vattenförsörjning och ministeriet för utbildning, kultur och vetenskap ( 
 Ministerie van Underwijs, Miller en Wetenschappen 
 ). 
 Myndigheter 
 Ministeriet för transport, offentligt arbete och vattenförsörjning antar och genomför teleregleringen. Genom den nya telekommunikationslagen inrättas en tillsynsmyndighet för telekommunikationssektorn ( 
 Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit 
 ) som skall utöva tillsyn över lagens efterlevnad, lösa samtrafiktvister m.m. 
 Ministeriet för utbildning, kultur och vetenskap ansvarar för regle- ringen av allmän och privat  
 radio/TV-utsändning. 
  År 1997 instiftades den nederländska kommittén för medier ( 
 Commissariaat voor de Me- dia 
 ). Kommittén har ansvaret för att medielagen genomförs och efter- följs. Tillsynen är koncentrerad till frågor om utsändningstillstånd och innehållsrelaterade frågor såsom reklam, programutbud m.m. 
 Konvergens 
 Den nederländska regeringen meddelade i september 1998 att den skall utreda konvergensens konsekvenser för lagstiftningen, samhället och kulturen. En av de frågor som skall utredas är i vilken mån nuvarande lagar och regler måste anpassas till nya informationstjänster såsom multimedia och Internet. Utredningen görs i ett samarbete mellan ministeriet för ekonomiska frågor ( 
 Minesterie van Economische Zaken 
 ), ministeriet för utbildning, kultur och vetenskap; justitieministe- riet ( 
 Ministerie van Justitie 
 ), ministeriet för inrikesfrågor ( 
 Ministerie van Binnenlandse Zaken en Koninkrijksrelaties 
 ) och ministeriet för transport, offentligt arbete och vattenförsörjning. 
 Den nederländska regeringen har genomfört en studie om lagstiftning för de elektroniska motorvägarna. Studien innehåller en analys av problemen med regleringen av de berörda områdena och den neder- ländska regeringens målsättning för reglering avseende informations- och kommunikationsmarknaderna. I studien dras bl.a. slutsatsen att gällande reglering i princip är tillämplig på de elektroniska motorvä- garna. 
  
 116  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 I sitt svar på kommissionens grönbok om konvergens skriver den nederländska regeringen att den föredrar kommissionens första alterna- tiv till utveckling av lagstiftningen. Det kan dock även i vissa fall vara aktuellt att tillämpa alternativ två (t.ex. avseende den nederländska konstitutionen). Regeringen utesluter inte heller att det tredje alternativet kan bli aktuellt längre fram dvs. att en indelning görs mellan infrastruktur, förmedling av data och innehåll. Regeringen anmärker att hänsyn måste tas till den nederländska konstitutionen med skydd för yttrandefrihet och respekt för integritet och konfidentiell kommunikation. Regeringen framför även att den anser att den nederländska regleringen genom den nyligen antagna telekommunikationslagen och den nyligen ändrade medielagen till viss del är anpassad till konvergensutvecklingen. 
  
 4.7 
  
 Storbritannien 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikationer regleras i den brittiska telekommunikationslagen ( 
 Telecommunications Act 
 ) från år 1984. Lagen innehåller ett system för allmänna och särskilda auktorisationer för tillhandahållande av tele- kommunikationstjänster. En telekommunikationstjänst definieras som: 
  
 · 
  
 en tjänst som består i överföring via telekommunikationssystem av tal, musik och andra ljud; visuella bilder; signaler för överföring (mellan personer, mellan saker [things] eller mellan personer och saker) i alla former, annat än i form av ljud eller visuella bilder; eller signaler som tjänar till igångsättande eller kontroll av maskiner eller apparatur 
  
 · 
  
 en nummerupplysningstjänst 
  
 · 
  
 en tjänst som består i installation, underhåll, inställning, reparation, ändring, flyttning, avlägsnande eller ersättning av apparatur som är ansluten eller skall anslutas till ett telekommunikationssystem. 
  
 Radio/TV-verksamhet 
  regleras i radio- och  
 TV-lagarna 
  ( 
 Broadcasting Acts 
 ) från år 1990 och år 1996.  
 Radio/TV-utsändning 
  definieras inte i lagstiftningen, men televisionsprogramtjänst definieras som en tjänst som består i utsändning av televisionsprogram för allmän mottagning i eller i alla områden i Storbritannien inklusive inrikes satellittjänster. 
 Gränsdragningen mellan telekommunikationer och radio/TV- utsändning är inte helt klar bl.a. eftersom det inte finns en definition av begreppet  
 radio/TV-utsändning. 
  Med en televisionsprogramtjänst avses ett televisionsprogram som sänds ut för allmän mottagning. En gräns- dragning för vad som avses med allmän mottagning i detta sammanhang görs mellan tjänster som sänds i marknätet eller via satellit och tjänster 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 117 
  
 som sänds via kabel. Exempelvis VOD som sänds via satellit regleras av  
 Independent Television Commission (ITC)  
 till skillnad från VOD som sänds ut via kabel. Kommunikation som sker från punkt till punkt och har ett övervägande inslag av privat korrespondens, t.ex. videokonferenser, betraktas inte heller som en televisonsprogramtjänst, utan som telekommunikation.  
 Text-TV 
  anses inte bestå av rörliga bilder och betraktas därför inte som en televisionsprogramtjänst. Gräns- dragningsproblemen har aktualiserats i samband med att företaget  
 Bri- tish Interactive Broadcasting (BIB)  
 skall lansera sina tjänster där traditionell  
 radio/TV-utsändning 
  blandas med interaktiva tjänster och privat korrespondens. Eftersom BIB avser att tillhandahålla tjänster via satellit har ITC beviljat licens och följaktligen även reglerat dessa tjänster. 
 Yttrandefriheten är inte skyddad i grundlag i Storbritannien. Istället anses det föreligga en presumtion för att yttrandefriheten skyddas om den inte är begränsad i lag. Det torde inte uppstå några särskilda tillämpningsproblem på grund av konvergensutvecklingen. 
 Planering och administration av frekvensspektrumet sköts av  
 Radi- ocommunications Agency  
 i enlighet med  
 Wireless Telegraphy Act  
 från år 1949 och år 1998. Sedan år 1998 tillåts prissättning av spektrum i form av administrativa avgifter eller auktionering för att ge ekonomiska incitament att utnyttja frekvenserna mer effektivt. Frekvenstilldelningen skall balansera behovet av kommersiell och  
 icke-kommersiell 
  användning och garantera tillgång till frekvenser för försvar, nationell säkerhet och räddningstjänster samt klara de nya förutsättningar som teknisk utveckling och förändringar på marknaden medför. 
 På radio- och  
 TV-området 
  allokeras frekvenserna genom licensie- ring. De licensierande myndigheterna skall garantera att ett brett utbud av tjänster är tillgängligt, att det råder konkurrens avseende tillhanda- hållande av tjänster samt att tjänster håller hög kvalitet och erbjuder ett utbud som tillgodoser olika intressen. 
  
 118  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 Myndigheter 
 Handels- och industriminsteriet ( 
 Department of Trade and Industry 
 ) har huvudansvaret för regleringen av telekommunikationsmarknaden. Den brittiska tillsynsmyndigheten på teleområdet  
 Office of Telecommu- nications (OFTEL)  
 arbetar med administration och tillsyn av telekom- munikationsregleringen. 
 Ministeriet för kultur, medier och sport ( 
 Department of Culture, Media and Sports 
 ) har huvudansvaret för  
 radio/TV-regleringen. 
  ITC reglerar kommersiella televisionstjänster främst genom licensierings- villkor och regler om programinnehåll, reklam och sponsorer samt tek- niskt utförande. Radiotjänster regleras av en särskild myndighet för radioverksamhet  
 Radio Authority 
 . OFTEL har vissa befogenheter även inom radio- och  
 TV-sektorn 
  eftersom den beviljar licenser för utsänd- ningssystem. 
 Konvergens 
 I Storbritannien infördes redan år 1991 en till viss del konvergensan- passad reglering genom ändring av den brittiska telekommunikations- lagen för att tillåta  
 kabel-TV-bolag 
  att tillhandahålla telekommunika- tionstjänster över sina nät. Syftet med ändringarna var att ytterligare öka konkurrensen på telekommunikationsmarknaden, i synnerhet marknaden för infrastruktur. British Telecom förbjuds emellertid att tillhandahålla  
 radio/TV-tjänster. 
  
 OFTEL uppmärksammade konvergensfenomenet år 1995 genom att utfärda ett konsultationsdokument  
 Stout, the Televi- sion and the PC.  
 Dokumentet tog upp till diskussion olika reglerings- frågor som förväntades uppstå i samband med utvecklingen av nya tjänster, men resulterade inte i några särskilda lagstiftningsåtgärder. 
 Underhuset ( 
 House of Commons 
 ) tillsatte år 1997 en kommitté för att undersöka audiovisuell kommunikation och regleringen av radio/ TV. Kommittén presenterade sin rapport i maj 1998 och rekommenderar inrättandet av ett gemensamt kommunikationsministerium, en gemensam myndighet samt ett gemensamt regelverk för  
 radio-, 
 TV-, 
  televerksam- het och infrastruktur. OFTEL har, som svar på kommitténs arbete, utfärdat ytterligare två dokument med temat  
 Beyond the Telephone, the Television and the PC 
 . I det andra dokumentet anges vissa mål med lagstiftningen. I det tredje dokumentet finns mer konkreta förslag till utveckling för lagstiftningen. 
 I juli 1998 publicerade ministeriet för kultur, medier och sport i samarbete med handels- och industriministeriet en grönbok om konver- gens  
 Regulating Communications: Approaching Convergence in 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 119 
  
 the Information Age 
 . I grönboken analyseras den inverkan den digitala konvergensen kan väntas få för regelverken för radio/TV och telekommunikationer. Grönboken var föremål för en allmän konsulta- tionsprocess under hösten 1998 och kommer att resultera i eventuella förslag till ny eller ändrad lagstiftning under år 1999. I grönboken avråder ministerierna från att på ett tidigt stadium radikalt ändra regleringen eller instifta en gemensam myndighet för de konvergerande områdena eftersom det är svårt att förutse konvergensutvecklingen. Ministerierna anser istället att det är viktigt att ge klara riktlinjer för en gradvis anpassning av lagstiftningen. Konvergensen medför även att myndigheterna kommer att vara tvungna att samarbeta i allt större ut- sträckning. En rapport som innehåller en sammanställning av remiss- svaren samt en diskussion kring övergången från analoga till digitala sändningar och en översyn över tillståndsgivning på telekommunika- tionsområdet publiceras i slutet av april 1999. 
 Två mer konkreta åtgärder har vidtagits i Storbritannien på områden som står i nära samband med konvergens. Regleringen av villkorad tillgång omfattar alla typer av digitala tjänster, dvs. inte endast digital- TV utan även digital radio, digital datautsändning, icke utsända infor- mationstjänster och icke utsända interaktiva tjänster. Vidare har ITC utfärdat en uppförandekod för elektroniska programguider i vilken den uttalar hur den kan förväntas tillämpa konkurrensreglerna på elektro- niska programguider. För att hindra dominerande aktörer på marknaden att missbruka sin ställning, anger ITC bl.a. att aktörerna skall ge tillträde till sin elektroniska programguide på rättvisa, rimliga och icke- diskriminerande villkor. 
 I sitt svar på kommissionens grönbok anger de brittiska myndighe- terna angående alternativen till fortsatt utveckling av lagstiftningen att det måste vara upp till de enskilda medlemsstaterna att välja inriktning för lagstiftningens utveckling eftersom de åtgärder som behövs i hög grad är beroende av regleringen och situationen på marknaden i det enskilda landet. En successiv utvecklingen av lagstiftningen förespråkas i stället för omvälvande förändringar. Följaktligen bör det existerande regelverket anpassas för att kunna hantera förändrade förutsättningar och nya tjänster. 
  
 120  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 4.8 
  
 Tyskland 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikation regleras på federal nivå i den tyska telekommuni- kationslagen från år 1996  
 ( 
 Telekommunikations-Gesetz 
 ). 
  Telekommu- nikationstjänster definieras som kommersiellt tillhandahållande av tele- kommunikationer inklusive överföringstrådar erbjudna till tredje man. Tjänsterna måste inte erbjudas till allmänheten. 
 Utsändning av radio/TV regleras på förbundsstatsnivå. För- bundsländerna har träffat en övergripande överenskommelse om radio och TV år 1991 ( 
 Rundfunkstaatsvertrag 
 ). I överenskommelsen defi- nieras radio/TV som tillhandahållande och utsändning till allmänheten av presentationer av alla typer av tal, ljud och bild genom elektroniska svängningar utan förbindande tråd eller längs eller med hjälp av en ledare. Definitionen inbegriper även kodade program och program som tillhandahålls mot betalning. Överenskommelsen kompletteras av ytter- ligare mediereglering i de enskilda förbundsländerna. De frågor som rör själva utsändningen ligger under federal kompetens, t.ex. tillstånds- givning för infrastruktur. Även frekvenstillstånd tilldelas av federala myndigheter. De frågor som rör användningen av frekvenserna regleras emellertid i överenskommelsen och medieregleringen inom de olika förbundsländerna. 
 Nya typer av informations- och kommunikationstjänster (teletjänster) regleras åtskilt från den traditionella telekommunikations- samt  
 radio/TV-regleringen 
  i den federala informations- och kommunikations- lagen från år 1997 (teletjänstlagen) ( 
 Informations- und Kommunika-  
  
 tionsdienste-Gesetz 
 ). 
  Med teletjänster förstås elektromagnetiska informations- och kommunikationstjänster som tillhandahålls för indi- viduellt bruk över telenät, inklusive telebank, telemedicintjänster, indi- viduella informationserbjudanden, sökmotorer för Internet, telespel och interaktiv telehandel. (Se vidare nedan) 
 Medietjänster, dvs. nya tjänster på Internetområdet som riktar sig till allmänheten och har ett huvudsakligt inslag av  
 radio/TV-utsändning 
  (ej interaktiva), exempelvis NVOD, nyheter online, teleshopping och elektronisk press regleras i en överenskommelse mellan förbundslän- derna  
 ( 
 Mediendienste-Staatsvertrag 
 ). 
  (Se vidare nedan.) 
 Gränsdragningen mellan telekommunikationstjänster och radio/TV- tjänster görs genom att tjänster som riktar sig till allmänheten betraktas som  
 radio/TV-tjänster. 
  Gränsdragningen mellan teletjänster och medie- tjänster utgår i huvudsak från samma kriterium som traditionella tele- kommunikations- och medietjänster, dvs. att en medietjänst riktar sig till allmänheten. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 121 
  
 Den generella rätten till yttrandefrihet regleras i artikel 5 i den tyska grundlagen enligt vilken var och en har rätt att fritt uttrycka och sprida sin uppfattning genom tal, skrift och bilder samt att fritt informera sig genom allmänt tillgängliga källor. Vidare är pressfriheten och friheten att rapportera genom radio eller rörliga bilder garanterad och censur inte tillåten. Bestämmelsen omfattar även nya medier, men det finns inget särskilt skydd för yttrandefrihet i nya medier. Konvergensen förväntas inte medföra ett behov att ändra grundlagen. 
 Telekommunikationslagen från år 1996 reglerar frekvensernas användning på telekommunikationsområdet. Den nationella tillsyns- myndigheten kan upprätta en plan för användning av frekvenser. Frekvenser tilldelas mot en administrativ avgift om tillräckliga frekven- ser är tillgängliga enligt frekvenstabellen. Om det däremot är brist på frekvenser, tilldelas frekvenserna efter ett allmänt anbudsförfarande där aspekter som effektivt utnyttjande av frekvenserna och konkurrens- neutralitet beaktas. 
 Avseende televisionsutsändningar föreskriver överenskommelsen att förbundsländerna är ansvariga för tilldelning av televisionstjänstlicenser för tillgängliga frekvenser. Tillsynsmyndigheten är ansvarig för frekvenstilldelning. Överenskommelsen och medielagarna i för- bundsländerna föreskriver vad frekvenserna skall användas till. 
 Myndigheter 
 I Tyskland är gränsdragningen mellan telekommunikations- respektive  
 radio/TV-tjänster 
  av stor betydelse inte enbart för att tjänsterna regleras av olika regelverk, utan även eftersom telekommunikations- och tele- tjänster faller under federala myndigheters kompetens, medan radio/TV- samt medietjänster faller under förbundsländernas kompetens. 
 Reglerande myndighet för telekommunikationer är det federala departementet för post och telekommunikation ( 
 Bundesministerium für Bildung, Wissenschaft, Downs und Technologie 
 ). Vissa av de reglerande uppgifterna har överlåtits till tillsynsmyndigheten för telekom- munikationer ( 
 Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post 
 ). Tekniska frågor hanteras av verket för post och telekommunikationer. 
 Förbundsländerna har befogenhet att reglera  
 radio/TV-sektorn 
  för frågor om organisation och finansiering av allmän radio/TV, licensiering av privata  
 TV-utsändare 
  och reglering av programinnehåll. Den federala lagstiftaren har däremot ansvar för tilldelning och övervakning av frekvenser för  
 radio/TV-utsändningar. 
  Frågor rörande användning av frekvenser regleras emellertid, som angivits ovan, av förbundsländerna. 
  
 122  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 Konvergens 
 Som nämnts ovan, regleras nya former av teletjänster och medietjänster separat från traditionella telekommunikations- och  
 radio/TV-tjänster 
  i teletjänstlagen respektive medietjänstlagen. Båda lagarna antogs i augusti 1997 och är utformade på ett likartat sätt. I det följande redo- görs översiktligt för lagarnas innehåll. 
 Det finns inget krav i dessa lagar på licensiering eller registrering för tillhandahållande av tele- eller medietjänster. Avseende tjänsternas innehåll, ändrar teletjänstlagen de straffrättsliga bestämmelserna för att de skall kunna tillämpas även på nya medier. Otillåtet innehåll i de nya medierna är material som uppmanar till krig eller folkmord, förskönar våld, är pornografiskt, eller påverkar minderåriga. Internettjänstetill- handahållare är endast ansvariga för information som de har producerat själva. Tjänstetillhandahållare kan även vara skyldiga att ta bort illegalt material om de är medvetna om att det finns och om det är tekniskt möjligt. Beträffande skydd för minderåriga, måste de som tillhandahåller tjänster på beställning, se till att det är möjligt att blockera innehåll som kan vara skadligt för minderåriga. Det finns även regler om dataskydd och integritetsskydd. För medietjänster tillämpas även vissa generella presslagar. 
 Teletjänstlagen och överenskommelsen om medietjänster ses över under år 1999. Då kommer bl.a. frågan om hur gränsdragningen mellan teletjänster och medietjänster skall göras att studeras. 
 I sitt svar på grönboken anför den tyska regeringen att den ser posi- tivt på konvergensen eftersom den bland annat medför förbättrade vill- kor för användarna och utsikter till nya arbetstillfällen. Den tyska rege- ringen anser att de allmänna konkurrensreglerna är tillräckliga för att reglera konkurrensen på marknaden, men att viss sektorspecifik regle- ring behövs på telekommunikations- och medieområdet. Efterhand som konkurrensen på marknaden för telekommunikation stärks kan regle- ringen minska. De betonar att reglering bara skall tillgripas när det är nödvändigt. Beträffande kommissionens alternativ till utveckling av lagstiftningen har Tyskland använt det första alternativet när det gäller den straffrättsliga reglering för de nya tjänsterna. Det andra alternativet har använts i de två lagarna för nya medier när det gäller ansvar för innehåll. Den tyska regeringen anser inte att alternativ tre bör användas för tillfället. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 123 
  
 4.9 
  
 Kanada 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikationer regleras i telekommunikationslagen ( 
 Tele- communications Act 
 ) från år 1993. Ett av huvudsyftena med tele- kommunikationslagen är att främja konkurrensen på den kanadensiska telekommunikationsmarknaden. Med telekommunikation förstås i lagens mening utsändning, vidaresändning eller mottagning av information via tråd, kabel, radio, optiskt eller annat elektromagnetiskt system eller via annat liknande tekniskt system. Lagen är inte tillämplig på radio/TV- utsändning. 
  
 Radio/TV-verksamhet 
  regleras i radio- och  
 TV-lagen 
  ( 
 Broadcasting Act 
 ) från år 1991. Regleringen syftar bl.a. till att främja att ett varierande utbud av radio och TV med hög kvalitet. Radio/TV- utsändning definieras som alla typer av utsändning av program i kodad eller okodad form, via radiovågor eller andra former av tele- kommunikation för mottagande av allmänheten genom radio- eller TV- apparatur, men omfattar inte någon sådan utsändning som görs endast för utförande eller visning på en allmän plats. Program definieras som ljud eller visuella bilder eller en kombination av ljud och visuella bilder som är avsedd att informera, upplysa eller underhålla, men inkluderar inte visuella bilder, oavsett om de kombineras med ljud eller inte, som till övervägande del består av alfanumerisk skrift. 
 Beträffande gränsdragningen mellan telekommunikation och  
 radio/TV-tjänst, 
  är det avgörande för om en tjänst klassas som en  
 radio/TV-utsändning 
  att det är en utsändning som kan tas emot av all- mänheten genom radio- eller  
 TV-apparatur. 
  Både NVOD och VOD betraktas som  
 radio/TV-tjänster. 
  Även om VOD beställs individuellt anses det alltså vara en tjänst som är avsedd för mottagning av allmän- heten. För att betraktas som en  
 radio/TV-utsändning 
  skall det även vara ett program. Från definitionen av program undantas visuella bilder som består till övervägande del av alfanumerisk skrift. Detta innebär att text- TV faller utanför definitionen av  
 radio/TV-utsändning. 
  Gränsdragningen mellan telekommunikation och  
 radio/TV-utsändning 
  görs genom att  
 radio/TV-utsändning 
  uttryckligen undantas från telekommunika- tionslagens tillämpningsområde. 
 Yttrandefrihet, inklusive tryckfrihet och yttranden genom andra former av kommunikationsmedier, skyddas i den kanadensiska  
 Charter of Rights and Freedoms 
 . Yttrandefriheten i de nya medierna skyddas inte särskilt och inga problem förväntas uppstå i samband med konver- gensutvecklingen. 
 Frekvenser tilldelas i Kanada av industriministeriet ( 
 Industry Canada 
 ) enligt radiolagen ( 
 Radio Act 
 ). Frekvenstilldelningen sker efter 
  
 124  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 en jämförande värdering. Den aktör som bäst kan förväntas tillgodose förutbestämda intressen tilldelas frekvensen. En avgift utgår för att täcka administrativa kostnader. 
 Myndigheter 
 De kanadensiska ministerierna för kulturarv ( 
 Canadian Heritage 
 ) och industri ( 
 Industry Canada 
 ) ansvarar gemensamt för regleringen på telekommunikations- samt  
 radio/TV-området. 
  
 Den kanadensiska kommunikationsmyndigheten CRTC är gemen- sam för både telekommunikations- och radio- och  
 TV-sektorn 
  och ansvarar för genomförandet av telekommunikations- samt radio/ TV- regleringen. 
 Konvergens 
 Konvergensfrågorna har uppmärksammats i Kanada sedan år 1994 då CRTC anmodades att undersöka konvergensfenomenet och att hålla allmänna konsultationer på området. Resultatet rapporterades i doku- mentet ( 
 Competition and Culture on Canadas Information Highway: Managing the Challenges of Transition 
 ) från år 1995. Därefter publicerade den kanadensiska regeringen under år 1996 en handlingsplan för informationssamhället ( 
 Building the Information Society: Moving Canada into the 21 
  
 st  
  
 Century 
 ). Denna handlingsplan syftar till att vägleda CTRC i dess arbete med reglering på området. I dokumentet anges att även om tekniken möjliggör för teleoperatörer och  
 radio/TV-företag 
  att tillhandahålla i princip likartade tjänster, skall distinktionen emellan telekommunikations- och  
 radio/TV-tjänster 
  kvarstå och tjänsterna skall regleras olika. Exempelvis om en teleoperatör tillhandahåller  
 radio/TV-tjänster, 
  så skall dessa tjänster regleras enligt  
 radio/TV-lagen, 
  och om en kabeloperatör tillhandahåller teletjänster, så skall dessa regleras enligt telekommunikationslagen. 
 Dokumentet behandlar tre områden (infrastruktur, innehåll och kon- kurrens) och hur regleringen skall utvecklas på dessa områden för att främja konkurrensen. 
  
 · 
  
 På infrastrukturområdet skall regleringen bl.a. medge att det finns konkurrerande kommunikationstjänster. Kabelbolag som tillhanda- håller teletjänster måste upplåta sina nät till andra operatörer på samma sätt som krävs av teleoperatörer, men de skall inte behöva tillhandahålla sina nät för att andra företag skall kunna sända radio och TV. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 125 
  
 · 
  
 Innehållsreglering skall omfatta även nya typer av tjänster, dvs. inte endast traditionell  
  
 radio/TV-utsändning. 
  Vidare skall navigations- system underlätta tillgång till kanadensiska program och vara till- gängliga på franska. Även nya former av utsändningstjänster skall omfattas av industrins riktlinjer om våld, reklam riktat till barn etc. 
  
 · 
  
 Alla telekommunikationsoperatörer som uppfyller de kanadensiska kraven om ägande och kontroll skall kunna beviljas en radio/TV- utsändningslicens. Duncan som tidigare inte tillåtits tillhanda- hålla  
  
 radio/TV-tjänster, 
  skall nu kunna beviljas en sådan licens. Annan konkurrensfrämjande reglering skall antas, t.ex. förbud mot korssubventionering. 
 CTRC har successivt fattat beslut som innebär att regleringen har anpassats till konvergens. Radio och  
 TV-lagen 
  reglerar huvudsakligen innehåll, och telekommunikationslagen reglerar infrastruktur, även för  
 radio/TV-utsändningar. 
  Teleoperatörer tillåts ta sig in på marknaden för  
 radio/TV-tjänster, 
  och kabelbolag får ta sig in på telemarknaden. I den mån licens behövs, skall den införskaffas, men i övrigt finns inga hinder för  
 radio-, 
  TV- eller innehållstjänsters förmedling över telefonnätet eller förmedling av teletjänster över  
 kabel-TV-nät. 
  Det finns inget krav på att tjänsterna skall tillhandahållas i ett separat bolag. 
 I juli 1998 utfärdade den kanadensiska kommunikationsmyndigheten ( 
 Canadian  
  
 Radio-television 
  
  and Telecommunications Commission, CRTC 
 ) ett dokument som underlag för en konsultation om hur nya medietjänster skall definieras och regleras. En sammanställning av konsultationen kommer att utarbetas under år 1999. 
  
 4.10 
  
 USA 
  
 Lagstiftning 
 Kommunikationer i en vidare bemärkelse regleras i den amerikanska telekommunikationslagen ( 
 Telecommunications Act)  
 från år 1996. Innehåll regleras särskilt i kommunikationsanständighetslagen ( 
 Communications Decency Act, CDA 
 ) som ingår som avsnitt V av telekommunikationslagen. Det allmänna syftet med telekommunikations- lagen är att främja konkurrensen och minska regleringen för att säkra lägre priser och högre kvalitet på tjänsterna för telekommunikations- konsumenterna och stimulera en snabb utveckling av ny telekommuni- kationsteknik. Telekommunikationslagen är indelad i sju avsnitt: tele- kommunikationstjänster, utsändningstjänster, kabeltjänster, reglerings- reform, obscenitet och våld (CDA), betydelse för andra lagar och övriga bestämmelser. 
  
 126  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telekommunikationstjänster definieras som tillhandahållande av telekommunikationer mot avgift direkt till allmänheten eller till sådana grupper av användare att de blir tillgängliga för allmänheten, oberoende av använda resurser. Telekommunikationer definieras som överföring mellan eller bland punkter som bestäms av användaren, av information som användaren valt, utan ändring i den form eller det innehåll som sänts eller mottagits. Med utsändningstjänst avses utsändning av radio- kommunikationer avsedda för mottagning av allmänheten, direkt eller genom förmedling via återutsändningsstationer. Kabeltjänst definieras som envägsöverföring till abonnenter av videoprogram eller andra pro- gramtjänster och i förekommande fall, nödvändig interaktion från abonnenterna för val eller användning av sådana videoprogram eller andra programtjänster. Videoprogram definieras som program som till- handahålls av eller kan anses jämförbara med program som tillhanda- hålls av ett  
 TV-programföretag. 
  Konvergensen medför problem vid gränsdragningen mellan dessa olika tjänster, särskilt när det gäller Internet, se nedan. 
 Den amerikanska konstitutionens första tillägg ( 
 First Amendment 
 ) skyddar yttrandefriheten bl.a. genom att yttrande- och tryckfriheten inte får inskränkas genom lag. Det finns emellertid sådana inskränkningar för radio och TV där yttrandefriheten bl.a. begränsas genom ett förbud mot oanständigt språkbruk. Det görs här en skillnad mellan vanlig radio- och  
 TV-utsändning 
  som når en större publik och sändningar via t.ex.  
 kabel-TV 
  där ett abonnemang krävs. Skyddet för yttrandefriheten i telefonsamtal är starkt och det finns endast begränsningar vad avser obscena telefonsamtal och telefonförsäljning. 
 I CDA finns regler för att komma till rätta med obscent och våld- samt innehåll som förmedlas över telekommunikationsnät. Enligt CDA förbjuds förmedling av obscena bilder och ord som har till syfte att ofreda, utnyttja, hota eller förfölja en annan person. Även förmedling av anstötlig kommunikation till personer under 18 år är förbjuden. Kabel-  
 TV-operatörer 
  åläggs t.ex. att koda och blockera vissa tjänster, och  
 TV-apparater 
  skall förses med särskild utrustning så att konsumenten kan stoppa vissa program. Det skall även utvecklas ett system för klassificering av  
 TV-program. 
  Lagen är tillämplig på nya medier och tjänster, t.ex. interaktiva datatjänster. 
 Frågan om de begränsningar i yttrandefriheten som CDA medför står i strid med yttrandefrihetsbestämmelserna i det första tillägget har prövats i domstol. Den högsta domstolen i USA har beslutat att även Internet som medium skall ha det högsta skyddet enligt konstitutionen, dvs. inte likställas med radio- och  
 TV-utsändning 
  där begränsningar i yttrandefriheten tillåts. Detta har fått till följd att vissa delar av CDA har ogiltigförklarats. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 127 
  
 Myndigheter 
 Den amerikanska kommunikationsmyndigheten ( 
 Federal Communica- tions Commission, FCC 
 ) reglerar mellanstatlig och internationell kom- munikation via radio, TV, tråd, satellit och kabel. FCC har i uppgift att främja konkurrensen på kommunikationsmarknaden samt att främja mål som ligger i det allmännas intresse. FCC har även huvudansvaret för att tilldela frekvenser både för telekommunikation och  
 radio/TV-utsändning. 
  FCC ansvarar direkt under kongressen. På telekommunikationsområdet delas kompetensen att reglera mellan federal nivå och staterna.  
 Public Utility Commission  
 utfärdar i varje enskild stat regler för genomförande av telekommunikationslagen. 
 Den nationella informationsmyndigheten för telekommunikation ( 
 National Telecommunications Information Authority, NTIA 
 ) är presidentens rådgivare för telekommunikations- och informationspolitik. Dessutom handläggs spektrumfrågor vid NTIA. 
 Konvergens 
 Ett av de huvudsakliga syftena bakom införandet av år 1996 års tele- kommunikationslag var att främja konvergensutvecklingen. Åtskillnader inom lagstiftningen mellan olika former av kommunikation ansågs inte längre motiverad. Genom att undanröja skillnaderna mellan de tra- ditionella sektorerna skulle tillträde till marknaden förenklas och kon- kurrensen öka. En marknad utsatt för full konkurrens skulle leda till den eftersträvade utvecklingen av marknaden. 
 Konvergensfrågor i USA fokuseras till stor del på reglering av Internet. Det råder oenighet i USA om telekommunikationsregler är tillämpliga på Internet. FCC utfärdade i mars 1997 ett arbetsdokument i frågan ( 
 Digital Tornado: The Internet and Telecommunications Policy 
 ). Dokumentet behandlar utvecklingen av Internet och dess regle- ring. Sammanfattningsvis föreslås att de områden där reglering av Internettjänster inte är lämplig skall identifieras och lämnas oreglerade och att Internetrelaterade verksamheter inte automatiskt skall vara föremål för de traditionella tjänsternas regler. Även den reglering som omfattar traditionella tjänster bör ses över för att bedöma om den behö- ver ändras med anledning av uppkomsten av nya tjänster. 
 I september 1998 publicerade FCC ett dokument om tillhandahål- lande av Internet över kabel ( 
 Internet Over Cable: Defining the Future in Terms of the Past 
 ). I dokumentet konstateras att tillhanda- hållande av Internet regleras olika beroende på det sätt på vilket Internet tillhandahålls. Dokumentet skall ligga till grund för en debatt om 
  
 128  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 hur regleringen bör utformas eller tillämpas för att undanröja dessa skillnader. 
  
 4.11 
  
 Australien 
  
 Lagstiftning 
 Reglering av den australiensiska telekommunikationsmarknaden åter- finns i telekommunikationslagen ( 
 Telecommunications Act 
  
 )  
 från år 1997. Lagen införde fri konkurrens på den australiensiska telemarkna- den från den 1 juli 1997. Syftet med telekommunikationslagen är att tillhandahålla ett regelverk som främjar användarnas intressen på lång sikt och den australiensiska telekommunikationsindustrins konkurrens- kraft. Telekommunikation definieras som överföring av kommunikation via riktad och/eller icke riktad elektromagnetisk energi. 
 Innehåll i  
 radio/TV-utsändningar 
  regleras i radio- och  
 TV-tjänstlagen 
  ( 
 Broadcasting Services Act 
 ) från år 1992. Lagen syftar till att främja ett varierat, nyskapande och kvalitativt utbud som innehåller program som speglar bl.a. australiensisk identitet och kulturell mångfald. Lagen främjar även utvecklingen av en radio- och  
 TV-industri 
  som svarar mot publikens behov, respekterar samhällets värderingar och prioriterar skydd för minderåriga från skadligt innehåll.  
 Radio/TV-tjänst 
  definieras i lagen som en tjänst som levererar televisions- eller radioprogram till personer som har utrustning anpassad för att ta emot tjänsten, oberoende av om förmedlingen sker via radiofrekvensspektrum, kabel, optisk fiber, satellit eller på annat sätt eller via en kombination av dessa förmedlingssätt, men inkluderar inte: en tjänst (inklusive teletexttjänst) som inte tillhandahåller annat än data, eller annat än text (med eller utan anslutna stillbilder), en tjänst som gör program tillgängliga på individuell beställning på punkt till punkt basis, inklusive uppringningstjänst eller en tjänst, eller kategori av tjänster, som ministern genom offentliggörande i Gazette, beslutat faller utanför definitionen. Ett program definieras som en materia vars huvudsakliga syfte är att underhålla, utbilda eller informera en publik eller reklam eller sponsormaterial, oavsett om det är av kommersiell natur. 
 Definitionen av telekommunikationer är vid eftersom den täcker alla former av riktad eller icke riktad elektromagnetisk energi. I definitionen av  
 radio/TV-tjänster 
  anges inte, vilket annars är vanligt förekommande, att det skall röra sig om en tjänst som riktar sig till allmänheten. Istället undantas t.ex. tjänster som görs tillgängliga på individuell begäran och  
 text-TV-tjänster. 
  För att klassas som en  
 radio/TV-tjänst 
  skall det dessutom röra sig om ett radio- eller  
 TV-program. 
  Det finns i defi- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 129 
  
 nitionen även utrymme för att uttryckligen utesluta vissa typer av tjänster. 
 Yttrandefriheten skyddas inte i den australiensiska konstitutionen. Däremot har den Högsta domstolen tillerkänt yttrandefriheten skydd i politiska frågor. Detta påverkas inte av konvergensutvecklingen. 
 Grunderna för frekvenstilldelning är olika på radio/TV respektive telekommunikationsområdet. Frekvenser för radio/TV tilldelas avgifts- fritt, medan frekvenser för telekommunikation auktioneras ut. Det finns även en tredje kategori s.k.  
 data casting  
 som varken betraktas som  
 radio/TV-sändning 
  eller telekommunikation. Frekvenser för  
 data cas- ting  
 är avgiftsbelagda. För det fall frekvenser som tilldelats för  
 radio/TV-verksamhet 
  används för  
 data casting  
 åläggs tjänstetillhanda- hållaren en avgift motsvarande den som tas ut för frekvenser avsedda för  
 data casting 
 . 
 Myndigheter 
 Det australiensiska departementet för kommunikation och konst ( 
 Department of Communications and the Arts 
 ) har huvudansvaret för reglering av telekommunikation och för reglering av innehållet i  
 radio/TV-tjänster. 
  
 Kommunikationsmyndigheten ( 
 Australian Communications Autho- rity 
 ) ansvarar bl.a. för reglering av telekommunikationer och tilldelning av frekvenser. Konkurrensmyndigheten ( 
 Australian Competition and Consumer Commission 
 ) ansvarar för att bevaka konkurrensen på tele- marknaden. Den australiensiska radio- och  
  
 TV-myndigheten 
  
  ( 
 Australian Broadcasting Authority 
 ) genomför och övervakar tillämp- ningen av  
  
 radio/TV-tjänstlagen. 
  
 Konvergens 
 Det australiensiska departementet för kommunikation och konst har inlett en omfattande översyn av lagstiftningen på radio/TV och tele- kommunikationsområdet. En av de frågor som särskilt skall ses över är vilka effekter konvergensen har på lagstiftningen och vilka eventuella behov av anpassning av lagstiftningen som uppstår. I ett inledningsskede bedömer departementet att det endast blir aktuellt att anpassa den vertikala regelstrukturen till de nya förhållandena, men att det längre fram kan bli aktuellt att göra en mer omfattande samordning av lag- stiftningen. Utredningen förväntas avslutas under år 1999. 
  
 130  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 4.12 
  
 Nya Zeeland 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikationssektorn regleras i telekommunikationslagen ( 
 Telecommunications Act 
 ) från år 1987. Syftet med telekommunika- tionsregleringen är att etablera och behålla effektiva marknader för telekommunikationsprodukter och telekommunikationstjänster. Detta skall uppnås genom att underlätta konkurrensinträde på dessa markna- der och genom att ställa krav på en effektiv konkurrens. Det finns på Nya Zeeland ingen sektorspecifik reglering för att ta sig in på markna- den för tillhandahållande av telekommunikationsprodukter och tele- kommunikationstjänster. Istället spelar de generella konkurrensreglerna en viktig roll. Telekommunikationslagen innehåller bl.a. bestämmelser rörande villkoren för konkurrens och ledningsrätt. Det finns emellertid vissa skyldigheter för  
 Telecom Corporation of New Zealand Ltd  
 att ingå avtal om samtrafik samt att publicera information om priser och villkor under vilka vissa tjänster tillhandahålls. Telekommunikation definieras i lagen som sätt att transportera, från en utrustning till en annan, alla former av tecken, signaler, impulser, text, bilder, instruktio- ner, information eller information av något annat slag oavsett om det är till information för någon person som använder apparaten eller inte. 
 Den nyzeeländska radio- och  
 TV-sektorn 
  avreglerades år 1988 genom en lag som upplöste det statliga monopolet ( 
 Broadcasting Cor- poration of New Zealand Restructuring Act 
 ). Syftet med lagstiftningen är att uppnå fyra mål: att öka konkurrens och flexibilitet i  
 radio/TV-industrin 
  för att ge konsumenten större valmöjlighet och uppnå ekonomisk effektivitet; definiera de sociala målen och uppnå dem på bästa sätt; att skilja den sociala politiken och de reglerande funktionerna från aktörerna samt att upprätthålla en god programkvalitet. Med  
 radio/TV-utsändning 
  förstås i lagen alla former av utsändning av pro- gram i kodad eller okodad form, via radiovågor eller andra typer av telekommunikation för att tas emot av allmänheten via utrustning som är anpassad för mottagning av utsändningen, men inkluderar inte utsändning av program på beställning av en särskild person för att tas emot endast av den personen eller utsändning endast för uppvisning på allmän plats. 
 Frekvensspektrumet och dess användning regleras i radiokommuni- kationslagen ( 
 Radiocommunications Act 
 ) från år 1989. Syftet med lagen är att underlätta konkurrensinträde på telekommunikations- och  
 radio/TV-området 
  och främja effektivitet i spektrumförvaltningen. Fre- kvenserna tilldelas genom anbudsförfarande. Handel med frekvenser underställs förvärvsreglerna i konkurrenslagen ( 
 Commerce Act 
 ). Detta skall leda till att frekvenserna utnyttjas på det sätt som är mest ekono- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 131 
  
 miskt lönsamt. Det finns inga särskilda bestämmelser om vad frekven- serna får användas till. 
 Myndigheter 
 Handelsministeriet ( 
 Ministry of Commerce 
 ) har huvudansvaret för reg- lering inom telekommunikationssektorn och  
 radio/TV-sektorn. 
  
 Genom radio- och  
 TV-lagen 
  inrättades en radio- och  
 TV-kommission 
  ( 
 New Zealand On Air, NZOA 
 ). NZOA har till uppgift att skildra och utveckla Nya Zeelands identitet och kultur, att där den finner det nödvändigt, utöka televisions- och radiotäckning till områden på Nya Zeeland där utsändning inte är ekonomiskt lönsam, att säkra att program som värnar om kvinnors, barns, funktionshindrades och minoriteters intressen finns tillgängliga samt att främja programarkivverksamhet. 
 Konvergens 
 Den nyzeeländska tele- respektive  
 radio/TV-marknaden 
  är förhållande- vis lite särreglerad och den generella konkurrensregleringen tillämpas istället i stor utsträckning. Detta gör att konvergensutvecklingen för- modligen inte kommer att förorsaka så stora problem för den nyzee- ländska lagstiftningen jämfört med många andra länders lagstiftning. Det nyzeeländska handelsministeriet har emellertid inlett en utredning av konvergensens inverkan på den gällande lagstiftningen. Arbetet kommer att fokuseras på hur  
 radio/TV-utsändning 
  skall definieras och hur den tekniska utvecklingen påverkar myndigheternas roll och möjligheten att reglera verksamheten. Konvergensen kan komma att leda till att det behövs än mindre reglering än idag, samtidigt som det kan uppstå nya fenomen som behöver regleras särskilt med utgångspunkt i allmänna intressen. Arbetet förväntas vara klart under hösten 1999. 
  
 132  
 Förhållandena i några andra länder 
  
 SOU 1999:55 
  
 4.13 
  
 Japan 
  
 Lagstiftning 
 Telekommunikationer regleras i den japanska telekommunika- tionsverksamhetslagen från år 1984. Telekommunikationsmarknaden avreglerades år 1985. Syftet med telekommunikationsverksamhetslagen är att garantera riktigt och förnuftigt bedrivande av telekommunika- tionsverksamhet för att säkra tillhandahållande av telekommunika- tionstjänster och skydda användarnas intressen och för att säkra en sund utveckling av telekommunikationer till förmån för folket för att därigenom främja den allmänna välfärden. Telekommunikationer defi- nieras som utsändning, överföring eller mottagande av koder, ljud eller bilder via tråd, radio eller elektromagnetiska metoder. 
 Radio/TV regleras i den japanska  
 radio/TV-lagen 
  från år 1950 och  
 kabel-TV-lagen 
  från år 1972. Lagarna reglerar bl.a. tillträde till mark- naden och innehåll. En  
 TV-utsändning 
  definieras som utsändning av radiokommunikation riktad direkt till allmänheten. Med  
 kabel-TV- 
  utsändning avses utsändningar via kabeltelekommunikation avsedda att tas emot av allmänheten. 
 Gränsdragningen mellan telekommunikation och radio/TV- samt  
 kabel-TV-verksamhet 
  tar sin utgångspunkt i att radio/TV respektive  
 kabel-TV 
  avser sändningar som är riktade till allmänheten dvs. inte görs på individuell beställning. 
 Myndigheter 
 Det japanska ministeriet för post och telekommunikation ansvarar för reglering av telekommunikation och radio/TV. 
 Konvergens 
 År 1996 tillsatte ministeriet för post och telekommunikation i Japan en expertgrupp för att undersöka konvergens och utveckling av telekom- munikations- och  
 radio/TV-verksamhet. 
  Konvergens var endast en av många frågor som behandlades av expertgruppen och den behandlades därför inte i detalj. Gruppen lämnade sin rapport  
 Diversified  
  
 Info-com- 
  
  munications Developments on the Road to the Creation of the Cyber Society  
 i maj 1998. En av slutsatserna i rapporten är att konvergensen skall ses som en del av en differentieringsprocess av infokommunikation och inte som att sektorerna smälter samman till en. Detta innebär att utvecklingen inte medför att sektorerna behöver 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förhållandena i några andra länder  
 133 
  
 täckas av en gemensam reglering, utan att reglering och avreglering istället skall anpassas till varje fenomen. Konvergensen anses i rapporten ske på fyra olika områden: tjänster, infrastruktur, marknad och terminaler. Även om utvecklingen på dessa områden hänger samman till viss del, skiljer de sig åt och kan inte bli föremål för samma åtgärder. 
 Om konvergens av telekommunikation och  
 radio/TV-utsändning 
  görs i rapporten följande särskilda anmärkningar: 
  
 · 
  
 I diskussionen som rör konvergens mellan telekommunikation och radio/TV ingår en mängd, även dolda, frågor. Därför är det nödvän- digt att klart definiera särskilda ämnen som behöver diskuteras ytterligare. 
  
 · 
  
 Konvergens mellan telekommunikation och radio/TV skall inte betraktas som en process mot sammanslagning eller sammansmält- ning utan som en del av en process mot differentiering av infokom- munikation. 
  
 · 
  
 Utvecklingen av lagstiftningen av tjänster som följer av konvergens, t.ex. elektronisk handel, skall inte diskuteras enbart utifrån tjänste- tillhandahållarnas perspektiv, utan även ur ett användarperspektiv. 
  
 SOU 1999:55 
 Svensk rätt och dess tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
  
 SOU 1999:55 
  
 135 
  
 5 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 5.1 
  
 Bakgrund och syfte 
  
 Yttrandefriheten har av tradition ett starkt och detaljerat grundlagsskydd i det svenska rättssystemet. Det allmänna skyddet för yttrandefriheten kommer till uttryck i regeringsformen (RF, 1974:152). Här stadgas att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (RF 2:1 första stycket 1). Yttrandefriheten får med hänsyn till vissa särskilt beaktansvärda intressen, såsom förebyggandet och beivrandet av brott, begränsas genom lag. Förutsättningen är att begränsningen görs för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och att den inte går längre än vad som är nödvändigt för att uppnå dessa ändamål. Vid införandet av begränsningar skall särskilt beaktas vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter (RF  
 2:12-13). 
  
 Utöver det allmänna skyddet för yttrandefriheten i RF ges särskilt skydd för yttrandefriheten i vissa typer av massmedier. Medan tryck- frihetsförordningen (TF, 1949:105) avser yttranden som kommer till uttryck genom tryckta skrifter, värnar yttrandefrihetsgrundlagen (YGL, 1991:1469) yttranden som förmedlas genom vissa andra typer av medier såsom t.ex. ljudradio och television samt tekniska upptagningar (filmer, videogram, ljudupptagningar etc.) Huvudsyftet med såväl YGL som TF är att säkerställa friheten att yttra sig i massmedier som ett medel för den fria åsiktsbildningen. I YGL kommer detta till uttryck genom att yttrandefriheten har till ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och allsidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande (YGL 1:1, andra stycket). Inga andra begränsningar av yttrandefriheten än vad som medges i dessa grundlagar får införas beträffande de medier som omfattas (YGL 1:1 andra stycket; jfr TF 1:2 andra stycket och 1:3). 
 Det bör i detta sammanhang noteras att bestämmelser som enligt RF 2:13 tredje stycket är att betrakta som ordningsföreskrifter inte anses utgöra en begränsning av yttrandefriheten och informationsfriheten, varför medgivande enligt YGL eller TF inte behövs för denna typ av normgivning. 
 1  
 RF:s stadgande om ordningsföreskrifter skall emellertid 
  
 1  
 Vad som skall anses utgöra ordningsföreskrifter enligt RF 2:13 tredje stycket har behandlats bl.a. i samband med tillkomsten av lagen (1993:599) om 
  
 136  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 tolkas restriktivt och en förutsättning för att  
 ordnings-föreskrifter 
  skall vara tillåtna är att de behandlar åsiktsriktningar lika och således inte tar hänsyn till yttrandets innehåll. 
 YGL bygger på samma struktur och grundsatser som TF, vilket framför allt innebär att principerna om etableringfrihet, censurförbud, ensamansvar med meddelarskydd, särskild brottskatalog och särskild rättegångsordning är utgångspunkter för regleringen. I lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttran- defrihetsgrundlagens områden (tillämpningslagen), ges särskilda regler för tillämpningen av de bestämmelser som upptas i TF respektive YGL. 
 Det är framför allt skyddet för yttrandefriheten i de medier som omfattas av YGL som är av intresse i detta sammanhang. Den fortsatta behandlingen av grundlagsskyddet är därför fokuserad på utformningen av YGL. 
  
 5.2 
  
 Tillämpningsområde 
  
 Grundlagsskyddet i YGL omfattar under vissa förutsättningar yttranden som förmedlas genom radioprogram och tekniska upptagningar (YGL 1:1). Med radioprogram avses program i ljudradio och television samt innehållet i vissa andra sändningar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor. Med tekniska upptagningar avses upptagningar som innehåller text, bild eller ljud och som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel (t.ex. filmer, videogram och ljudupptagningar). Den principiella skill- naden mellan radioprogram och tekniska upptagningar är således att radioprogram handlar om yttranden som förmedlas genom sändningar med hjälp av elektromagnetiska vågor medan tekniska upptagningar handlar om yttranden knutna till fysiska databärare. Denna skillnad avspeglar sig också i utformningen av de regler som är förbundna med respektive medietyp. 
 Gemensamt för radioprogram och tekniska upptagningar är att dessa under vissa förutsättningar skall jämställas med periodiska skrifter enligt den s.k. bilageregeln i TF 1:7, andra stycket (YGL 1:11). Förut- sättningarna är att det är ägaren till en periodisk skrift som sprider eller låter sprida skriftens innehåll eller delar av detta i form av ett radiopro- 
 radiokommunikation (prop. 1992/93:200, s. 169 ff; se även SOU 1975:75 Medborgerliga fri- och rättigheter, regeringsformen, samt SOU 1991:107 Lag om radiokommunikation m.m.) och lagen (1998:31) om standarder för sändning av  
 TV-signaler 
  (prop. 1997/98:34 s.  
 19-20 
  samt s. 72). 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 137 
  
 gram eller en teknisk upptagning, att innehållet i skriften återges oför- ändrat och att det anges hur innehållet har disponerats. 
  
 5.2.1 
  
 Radioprogram 
  
 Det är inte alla typer av radioprogram som omfattas av grundlagsskyd- det. Enligt huvudregeln omfattas endast sändningar av radioprogram som är  
 riktade till allmänheten  
 och avsedda att tas emot med  
 tekniska hjälpmedel  
 (YGL 1:6, första stycket). För att en sändning skall anses vara riktad till allmänheten skall den sändande utan särskild begäran från mottagaren rikta sändningen till vem som helst som önskar ta emot den. Det är således den sändande som skall stå för den huvudsakliga aktiviteten; enligt förarbetena varken kan eller behöver mottagaren påverka sändningen mer än att slå av eller på den mottagande utrustningen och välja kanal för att ta del av det innehåll som sändningen är avsedd att förmedla. 
 2  
 Syftet är att avgränsa grundlagen till sådana medier som används för masskommunikation, dvs. massmedier, i förhållande till medier avsedda för individuell kommunikation. Avgränsningen har också ansetts vara en förutsättning för att i YGL kunna föreskriva ett ensamansvar motsvarande det som gäller i det tryckfrihetsrättsliga systemet. 
 3  
 Ensamansvaret förutsätter att den ansvarige har en tillräcklig kontroll över innehållet i sändningen och att detta innehåll kan konstateras i efterhand. Man har därför avgränsat tillämpningsområdet mot sådan interaktiv kommunikation där mottagaren på eget initiativ kan  
 starta  
 sändningarna. Denna typ av tjänster kan dock omfattas av den s.k. databasregeln i YGL 1:9 (se nedan). 
 Kravet på att sändningen skall vara avsedd att tas emot med tek- niska hjälpmedel, innebär att t.ex. användning av högtalaranläggningar eller  
 TV-monitorer 
  på idrottsarenor och estrader faller utanför paragra- fens tillämpningsområde. 
 4 
  
 2 
  
 Prop. 1986/87:151, s.  
  
 164-165; 
  jfr prop. 1990/91:64, s.  
 109-110. 
  
 3 
  
 Jfr prop. 1990/91:64, s.  
  
 64-67; 
  jfr s. 112 rörande tillämpningen av 1 kap. 9 § YGL (databasregeln). 
  
 4 
  
 Prop. 1990/91:64 s. 109; prop. 1986/87:151 s.  
  
 164-165. 
  
 138  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 5.2.2 
  
 Databasregeln 
  
 Även andra typer av överföringar än sändningar som är riktade till all- mänheten kan emellertid, under vissa förutsättningar, omfattas av grundlagsskyddet. Enligt den s.k. databasregeln i YGL 1:9 skall de regler som gäller för radioprogram även tillämpas då vissa typer av massmediesubjekt tillhandahåller allmänheten upplysningar  
 på särskild begäran  
 direkt ur ett register för automatisk databehandling. En förut- sättning är dock att den mottagande inte kan ändra innehållet i registret, vilket har sin grund i den ovan nämnda principen om ensamansvar. 
 De typer av massmediesubjekt som avses är redaktioner för tryckta periodiska skrifter eller för radioprogram, företag för yrkesmässig framställning av tekniska upptagningar eller nyhetsbyråer (i fortsätt- ningen används termen traditionella massmedieföretag som sam- lingsbeteckning på de subjekt som omfattas av databasregeln). Syftet med bestämmelsen är att göra det möjligt för dessa typer av mass- medieföretag att i yttrandefrihetsrättsligt skyddade former erbjuda allmänheten informationsservice genom andra moderna medier än de som mera direkt liknar de traditionella ljudradio- och  
 TV-sändningarna. 
  Vid YGL:s tillkomst hänvisades bl.a. till videotex. 
 5  
 Ett mer dagsaktuellt exempel är det växande antalet webbplatser för dagspress och radio- och  
 TV-bolag 
  som finns tillgängliga via Internet. 
  
 5.2.3 
  
 Tekniska upptagningar 
  
 För tekniska upptagningar gäller enligt huvudregeln att YGL är tillämplig på sådana upptagningar som sprids till allmänheten i Sverige genom att spelas upp, säljas eller tillhandahållas på annat sätt (YGL 1:10, första stycket). Om en upptagning som framställts här endast ges ut utomlands, omfattas den av YGL endast såvitt avser delar av med- delarskyddet (YGL 10:2). 
 Sedan den 1 januari 1999 gäller vidare en ny presumtionsregel för bedömningen av grundlagens tillämplighet på tekniska upptagningar (YGL 1:10, andra stycket). Denna presumtionsregel innebär bl.a. att enstaka exemplar som framställs successivt genom kopiering av en eller flera förlagor utan att man kan tala om en samlad upplaga faller utanför YGL. 
 6 
  
 5 
  
 Prop. 1990/91:64 s. 112. 
  
 6 
  
 Prop. 1997/98:43 s. 156. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 139 
  
 5.2.4 
  
 Begränsningar i grundlagsskyddet 
  
 För sådana radioprogram och tekniska upptagningar som omfattas av YGL gäller vissa uttryckliga begränsningar i grundlagsskyddet. En del av dessa begränsningar är gemensamma för radioprogram och tekniska upptagningar, medan andra endast avser den ena eller den andra medie- formen. Utan att vara heltäckande kan särskilt följande begränsningar nämnas. 
 Gemensamt för såväl radioprogram som tekniska upptagningar är att det i lag, utan hinder av grundlagsskyddet, får meddelas föreskrifter i fråga om upphovsmäns rättigheter, vissa kommersiella annonser, kre- ditupplysningsverksamhet samt tillvägagångssätt för anskaffande av uppgifter (YGL 1:12, första stycket med hänvisning till TF  
 1:8-9). 
  Det- samma gäller om skyldighet att bevara och tillhandahålla inspelningar av sända radioprogram för granskning och att lämna dem till arkiv (YGL 3:6), respektive att bevara exemplar av tekniska upptagningar och tillhandahålla dem för granskning samt om skyldighet att bl.a. lämna exemplar av sådana upptagningar till särskild myndighet (YGL 3:9). Sedan den 1 januari 1999 gäller vidare för såväl radioprogram som tek- niska upptagningar att grundlagsskyddet överhuvudtaget inte omfattar skildring av barn i pornografisk bild (YGL 1:13). 
 I förhållande till radioprogram gäller vissa särskilda begränsningar i etableringsfriheten. Det handlar dels om möjligheten att i lag föreskriva vidaresändningsplikt för innehavare av trådnät (YGL 3:1, andra stycket), dels om möjligheten att i lag föreskriva tillståndsplikt och villkor för vissa andra sändningar av radioprogram än genom tråd (YGL 3:2, första stycket). Dessa begränsningar presenteras närmare nedan i samband med genomgången av YGL:s regler rörande etableringsfrihet. Härutöver begränsas grundlagsskyddet i vissa avseenden vad gäller radioprogram som huvudsakligen är avsedda att tas emot utomlands, radioprogram som sänds genom tråd men som inte är avsedda att tas emot av någon större allmänhet (YGL 1:6, tredje stycket), samtidiga vidaresändningar av program från utlandet, vissa satellitsändningar (YGL 1:7) samt vissa direktsändningar (YGL 1:8). 
 Det bör vidare noteras att utöver den begränsning av grundlags- skyddet som nämnts ovan och som gäller för såväl radioprogram som tekniska upptagningar i förhållande till vissa kommersiella annonser (YGL 1:12, första stycket), gäller särskilt för radioprogram att YGL inte hindrar att det i lag meddelas föreskrifter om förbud i övrigt mot reklam eller om villkor för sådan reklam (YGL 1:12, andra stycket). Detsamma gäller föreskrifter om förbud mot och villkor för annan annonsering och sändning av program som helt eller delvis bekostas av annan än den som bedriver sändningsverksamheten. 
  
 140  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 För tekniska upptagningar gäller i vissa avseenden särskilda begränsningar i grundlagsskyddet som märk väl inte gäller för radio- program. Det handlar t.ex. om möjligheten att ställa krav på granskning och godkännande av filmer, videogram eller andra tekniska upptagningar av rörliga bilder som skall förevisas offentligt (YGL 3:8; jfr YGL 1:3, andra stycket). Vidare bör nämnas att grundlagsskyddet i förhållande till tekniska upptagningar inte hindrar att det i lag meddelas bestämmelser om straff på olika områden. Det gäller bl.a. i förhållande till brotten otilllåten utlämning av teknisk upptagning (YGL 3:11, jfr BrB 16:10 c), otillåtet förfarande med pornografisk bild (YGL 3:12 första stycket 1, jfr BrB 16:11) samt förledande av ungdom (YGL 3:12 första stycket 3, jfr BrB 16:12). 
 På dessa och vissa andra områden där grundlagsskyddet i YGL inte gäller eller är begränsat i förhållande till radioprogram och/eller tekniska upptagningar gäller dock det allmänna skydd för yttrande- och informationsfriheterna som följer av RF 2:1 och  
 2:12-13. 
  
 5.3 
  
 Etableringsfrihet 
  
 Huvudprincipen enligt YGL är att det råder etableringsfrihet för sänd- ningar av radioprogram genom tråd (YGL 3:1, första stycket). Det innebär att det inte kan ställas krav på tillstånd för att bedriva sådan verksamhet. Däremot hindrar inte etableringsfriheten enligt YGL att det i lag meddelas föreskrifter i fråga om skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning det behövs med hänsyn till allmänhetens intresse av tillgång till allsidig upplysning (s.k. vidaresändningsplikt eller  
 must carry 
 ), eller vidare om ingripanden mot fortsatt sändning av ett utbud som inriktas på våldsframställningar, pornografiska bilder eller hets mot folkgrupp (YGL 3:1, andra stycket). 
 Någon motsvarande etableringsfrihet som den som gäller för trådsändningar, har inte ansetts kunna föreskrivas för radiobaserade sändningar. Orsaken är den begränsade tillgången till radiofrekvens- spektrum och att det därför krävs ett system som säkerställer att det befintliga utrymmet utnyttjas både effektivt och ändamålsenligt. Således föreskrivs att rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd får regleras genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända (YGL 3:2, första stycket). För att uppväga och motverka de eventuella negativa effekter för  
 yttrande-friheten 
  som denna begränsning av etableringsfriheten för  
 radio-baserade 
  sändningar kan innebära, föreskrivs att det allmänna skall eftersträva att radiofre- kvenserna tas i anspråk på ett sätt som leder till vidaste möjliga yttran- defrihet och informationsfrihet (YGL 3:2, andra stycket). Medan 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 141 
  
 bestämmelser om tillstånd för att sända vissa radioprogram återfinns i radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844), omfattar lagen om radiokommunikation (1993:599) bestämmelser om fördelning av frekvensutrymme samt om innehav och användning av den utrustning som används för sänd- ningarna. 
 För såväl tråd- som radiobaserade sändningar gäller vidare att RF:s generella regler om yttrandefrihet och informationsfrihet skall tillämpas vid sådana begränsningar som får vidtas i sändningsrätten enligt YGL (YGL 3:3). Det innebär bl.a. att begränsningar endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och som står i proportion till det ändmål som skall uppnås (RF 2:1 och 2:12- 13). Frågor om rätt att sända radioprogram skall dessutom kunna prövas av domstol eller av en nämnd vars sammansättning är bestämd i lag och vars ordförande är eller har varit ordinarie domare (YGL 3:5, första stycket). 
 Etableringsfriheten för tekniska upptagningar omfattar framställning och spridande. Det får dock genom lag meddelas föreskrifter om granskning och godkännande av rörliga bilder i filmer, videogram eller andra tekniska upptagningar som skall visas offentligt (YGL 3:8, med hänvisning till YGL 1:3 §, andra stycket). Sådana bestämmelser åter- finns i lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram. 
 Avslutningsvis gäller, som tidigare framhållits, för såväl radioprogram som tekniska upptagningar att det genom lag får meddelas föreskrifter bl.a. om skyldighet att spela in respektive bevara och tillhandahålla pliktexemplar och referensband för granskning och arkivering (YGL 3:6 och 3:9). 
  
 5.4 
  
 Yttrandefrihetsbrott, ensamansvar och särskild rättegångsordning 
  
 Det framgår av genomgången ovan att YGL i vissa avseenden inte hindrar att det i lag meddelas föreskrifter med avseende på det innehåll som förmedlas genom de medier som omfattas av grundlagen. Det gäller t.ex. upphovsmäns rättigheter och kommersiella annonser samt möjligheten att införa straff för vissa typer av gärningar relaterade till tekniska upptagningar. Skildring av barn i pornografisk bild lämnas vidare helt utanför YGL:s tillämpningsområde. Således står det lagstif- taren fritt, dock med beaktande av det allmänna skyddet för yttrande- och informationsfriheterna i RF, att reglera dessa områden bl.a. vad gäller kriminalisering. 
  
 142  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 Härutöver kan under särskilda förutsättningar ansvar utdömas även för innehåll som i och för sig omfattas av grundlagen. Det handlar här om gärningar som anses utgöra missbruk av yttrandefriheten och som benämns yttrandefrihetsbrott. För att någon skall kunna dömas för ytt- randefrihetsbrott fordras s.k. dubbel täckning. Med dubbel täckning menas att gärningen måste vara kriminaliserad såväl i grundlagen som i vanlig lag. Regleringen av  
 yttrande-frihetsbrotten 
  återfinns i YGL 5 kap. som i huvudsak hänvisar till motsvarande reglering av tryckfrihets- brotten i TF 7 kap. Såväl yttrande- som tryckfrihetsbrotten kan delas in i brottstyperna otillåtet yttrande (t.ex. uppvigling, hets mot folkgrupp, olaga våldsskildring och förtal) och otillåtet offentliggörande (t.ex. rörande uppgifter av betydelse för rikets säkerhet och åsidosättande av tystnadsplikt). 
 Regleringen av yttrandefrihetsbrotten bygger vidare, likt TF, på den grundläggande principen att endast  
 en  
 på förhand utpekad person kan göras ansvarig för ett yttrandefrihetsbrott, det s.k. ensamansvaret. Ensamansvaret ligger på den som enligt YGL fungerar som utgivare av ett radioprogram respektive en teknisk upptagning (YGL 6 kap., jfr YGL 4:1). Om den som primärt pekas ut som utgivare av olika orsaker inte kan ställas till svars inträder subsidiärt ansvar för andra enligt den ansvarskedja som YGL föreskriver (YGL 6:2). När det gäller vissa direktsända radioprogram får i lag föreskrivas att den som framträder i programmet skall ansvara för sina yttranden själv (YGL 6:1, andra stycket). 
 Handläggningen av yttrandefrihetsmål sker, likt tryckfrihetsmål (TF 12 kap.), enligt en särskild rättegångsordning med tillgång till jury (YGL 9 kap.). Den som skall döma i yttrandefrihetsmål bör betänka att yttrandefriheten är en grundval i ett fritt samhällsskick, alltid uppmärk- samma syftet mer än framställningssättet samt hellre fria än fälla vid tveksamhet (YGL 1:5). 
  
 5.5 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
  
 Vad som sägs i YGL om radioprogram gäller förutom program i ljud- radio också program i television och innehållet i vissa andra sändningar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor (YGL 1:1, tredje stycket). Enligt förarbetena är syftet med definitionen att grundlagen skall kunna tillämpas på alla kända varianter av tråd- och radiobaserade sändningar oberoende av om de förmedlar yttranden genom ljudradio, television, videotex, telefax eller i andra moderna 
  
 SOU 1999:55  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 143 
  
 tekniska format och oberoende av om digital teknik kommer till användning. 
 7 
  
 Härav följer att YGL torde omfatta all förmedling av information med hjälp av elektromagnetiska vågor under förutsättning att förmed- lingen antingen utgörs av en sändning riktad till allmänheten (och är avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel) enligt huvudregeln i YGL 1:6, eller innebär att upplysningar tillhandahålls allmänheten på begäran direkt ur ett register med upptagningar för automatisk databehandling enligt databasregeln i YGL 1:9 (i fortsättningen refereras till huvudregeln respektive databasregeln). Databasregelns tillämplig- het förutsätter även att det är ett traditionellt massmedieföretag som tillhandahåller tjänsten och att den mottagande inte kan ändra innehållet i registret (begreppet traditionellt massmedieföretag används här som samlingsbeteckning för de särskilda subjekt som räknas upp i bestäm- melsen, se avsnitt 5.2.2.). 
 Det bjuder på mindre problem att konstatera att traditionella utsänd- ningar av ljudradio- och televisionsprogram omfattas av huvudregeln, liksom sökbar  
 text-TV 
  där informationen uppdateras genom regel- bundna utsändningar till allmänheten. Detsamma torde gälla den till ljudradion kopplade  
 RDS-tjänsten 
  (Radio Data System).  
 RDS-tjänsten 
  kan liknas vid  
 text-TV 
  i det att tjänsten likt  
 text-TV 
  främst förmedlas som en utsänd sidotjänst till en huvudtjänst, i detta fall ett ljudradiopro- gram. Informationen visas i ett textfönster på radiomottagaren. Att mottagarna framför allt i förhållande till sökbar  
 text-TV 
  kan uppleva tjänsten som interaktiv genom val av olika sidor som efter utsändningen lagras i  
 TV-apparaten, 
  saknar betydelse för bedömningen av YGL:s tillämplighet. Skälet är att denna form av interaktivitet inte innebär att det är mottagaren som startar sändningen av radioprogrammet. 
 Mer komplicerad blir analysen av YGL:s tillämplighet på de nya tjänster och distributionssätt för förmedling av information som utvecklas. Det skulle föra för långt, och mot bakgrund av den tekniska utvecklingen förmodligen inte heller vara fruktbart, att i detta samman- hang sträva efter en heltäckande analys av grundlagens tillämplighet på den mängd av olika elektroniska informationstjänster som nu finns eller kan tänkas bli tillgängliga. För en sådan grundläggande analys hänvisas främst till Mediekommitténs betänkande  
 Grundlagsskydd för nya medier  
 (SOU 1997:49). Jag nöjer mig därför med att i det följande ge vissa perspektiv på området för  
 digital-TV 
  och Internetområdet. De exempel som ges bör, bl.a. med hänsyn till användningen av olika och integrerade infrastrukturer, ge en tillräcklig vägledning om YGL:s till- lämplighet utifrån ett konvergensperspektiv. Genomgången avser främst 
  
 7  
 Prop. 1990/91:64, s 108. 
  
 144  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 att åskådliggöra konsekvenser av att olika typer av tjänster till följd av konvergensutvecklingen kan förmedlas och tillhandahållas på olika sätt i alternativa, i bland integrerade, distributionssystem. Det bör vidare påpekas att vad som i detta sammanhang redovisas om  
 digital-TV 
  i hög utsträckning även gäller i fråga om digitala ljudradiotjänster. 
 Det kan emellertid redan här påpekas att många av de tjänster som tillhandahålls genom dessa system, särskilt i systemen för digitala TV- tjänster, kräver eller kommer att kräva en avkodare och/eller ett abon- nemang för att tjänsten skall vara tillgänglig. Detta förhållande torde dock sakna betydelse för YGL:s tillämplighet. Så länge möjligheten att teckna abonnemang och köpa avkodare står öppen för envar, torde tjänsten vara att anse som riktad till, respektive tillhandahållen, allmän- heten (huvudregelns respektive databasregelns  
 allmänhets-rekvisit). 
 8 
  
 Ett centralt tema när det gäller YGL:s tillämplighet i dessa avseen- den rör det allt mer ökande inslaget av interaktivitet i de tjänster som förmedlas. Som framgår av tidigare avsnitt beror detta på att graden av interaktivitet kan påverka om en tjänst omfattas av grundlagsskyddet eller inte; interaktiviteten används i olika avseenden som ett avgräns- ningskriterium vid tillämpningen av såväl huvudregeln som databasre- geln. Det finns därför skäl att något närmare beröra huvudregelns och databasregelns tillämpning vad gäller graden av interaktivitet innan olika perspektiv ges på  
 digital-TV 
  och olika typer av Internettjänster. 
  
 5.5.1 
  
 Interaktivitet 
  
 Tillämpningen av huvudregeln förutsätter att det handlar om en sändning som är riktad till allmänheten. I detta krav ligger att det är den  
 sändande  
 som på eget initiativ startar sändningen. Om det istället är mottagaren som på det ena eller andra sättet startar sändningen är såle- des huvudregeln inte tillämplig. Däremot är det tveksamt om huvudre- gelns tillämplighet påverkas av en interaktivitet där mottagaren har möjlighet att på olika sätt påverka  
 innehållet  
 i en sändning, t.ex. i direktsändning eller genom att med hjälp av telefonen införa annonser i  
 text-TV-sändningar. 
 9 
  
 En sådan begränsning följer inte av huvudregelns ordalydelse; sändningen kan riktas till allmänheten oavsett om motta- garna samtidigt med sändningen eller i förväg kan påverka sändningens innehåll. Denna form av interaktivitet sker med den ansvariges goda 
  
 8 
  
 SOU 1997:49 s. 174. 
  
 9 
  
 Mediekommittén kommer bl. a. till konklusionen att om en betalteletjänst används för att beställa en annons i  
  
 text-TV, 
  publiceras annonsen under det ansvar som gäller för radioprogram, SOU 1997:49 s. 178; se även Radio- lagsutredningens betänkande, SOU 1994:105, s. 238. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 145 
  
 minne och det är fortfarande denne som kontrollerar om och när sänd- ningen till allmänheten skall ske (jfr resonemanget i avsnitt 5.2.1 om möjligheten att upprätthålla ett ensamansvar som förutsättning för sti- pulerande av grundlagsskydd). Dessa  
 omständig-heter 
  talar i viss mån för att huvudregelns tillämplighet inte påverkas av möjligheten att påverka innehållet i sändningarna. 
 Det motsatta gäller i förhållande till databasregelns tillämplighet. Databasregeln omfattar, enkelt uttryckt, upplysningar som tillhandahålls allmänheten på begäran. I dessa fall är det således mottagaren som startar överföringen till sig själv; det handlar här om ett slags individuell kommunikation och inte, i motsats till huvudregeln, om en samtidig utsändning till allmänheten. Däremot omfattas inte en sådan tjänst om mottagaren också har möjlighet att påverka innehållet. Om det finns en moderatorsfunktion som ger möjlighet att granska bidrag innan de för- ändrar innehållet i databasen torde detta emellertid vara tillräckligt för att databasregeln fortfarande skall vara tillämplig (jfr nedan, avsnitt 5.5.3). 
 Orsaken till den skillnad som här synes föreligga mellan huvudre- gelns och databasregelns tillämpningsområden vad gäller graden av interaktivitet som accepteras, framgår inte explicit av YGL:s förarbeten. Det är emellertid rimligt att anta att skillnaden delvis återspeglar de begränsade möjligheter till interaktivitet som följde av den då rådande tekniken. Någon större möjlighet att påverka innehållet i traditionella utsändningar av ljudradio- och televisionsprogram förelåg inte. I den grad detta trots allt var möjligt, skedde sändningen ändå på initiativ av den ansvarige för programmet som härigenom förmodligen kunde anses ha tillräcklig kontroll över sändningens innehåll för att principen om ensamansvar skulle kunna upprätthållas. Dessa möjligheter behövde därför inte problematiseras närmare. 
 De medier som då betraktades som nya (det talas i förarbetena bl.a. om videotex) 
 10 
 , och deras förväntade utveckling, karakteriserades där- emot framför allt av möjligheten för mottagarna att själva starta sänd- ningarna på begäran. Den ansvarige för innehållet kunde i dessa fall inte anses ha en sådan kontroll över sändningen som i fallet med de traditionella utsändningarna av ljudradio- och televisionsprogram. Eftersom dessa medieformer emellertid ansågs betydelsefulla ur ett massmedieperspektiv, infördes databasregeln för att i viss utsträckning även låta dessa medieformer åtnjuta grundlagsskydd. Emellertid avgränsades bestämmelsens tillämplighet i förhållande till databaser där det är möjligt för mottagarna att påverka innehållet. Den ansvariges kontroll över innehållet genom att råda över  
 sändningen  
 som avgö- 
  
 10  
 Prop. 1990/91:64 s.  
 58-59; 
  jfr Prop. 1986/87:151 s.  
 82-84 
  och  
 164-165. 
  
 146  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 rande kriterium ersattes med detta synsätt av den ansvariges möjlighet att istället råda över  
 innehållet 
 . 
  
 5.5.2 
  
 Digital-TV 
  
 När det gäller digitala  
 TV-sändningar 
  medför digitaliseringen att det blir möjligt att tillhandahålla helt nya typer av tjänster antingen i samband med, eller fristående från de traditionella  
 TV-programmen. 
  Dessa sändningar tillhandahålls och kommer att tillhandahållas genom såväl trådbaserade och radiobaserade infrastrukturer som kombinationer därav. Främst handlar det här om trådsändningar i kabelnät respektive radiobaserade sändningar i marknät och via satellit. 
 Genom utvecklingen av  
 xDSL-baserad 
  teknik kan även telenätet komma att förmedla bl.a. digitala  
 TV-sändningar. 
  Det kan handla om en teleoperatör som tar emot  
 digital-TV 
  från marksändare eller satellit. Sändningarna kan t.ex. tas emot med antenn i varje enskild telefonsta- tion eller spridas från en central mottagningspunkt till varje telefonsta- tion. Till dessa stationer är ett antal abonnenter anslutna som med en särskild mottagningsenhet kan ta del av dessa sändningar i form av vidaresändningar genom telenätet. 
 Skenbar och verklig interaktivitet 
 I olika grad kan de digitala  
 TV-tjänsterna 
  vara både skenbart och verkligt interaktiva, bl.a. beroende på vilken av de ovan nämnda infrastrukturerna som används för förmedlingen, till vilket jag åter- kommer nedan. Med  
 skenbar  
 interaktivitet avses en tjänst som motta- garen uppfattar som interaktiv, men någon egentlig återkoppling från mottagaren till den sändande sker inte. Detta sker emellertid vid  
 verklig  
 interaktivitet; genom en returkanal ges mottagaren möjlighet att kom- municera antingen med den som ansvarar för sändningen eller annan som bidrar till det innehåll i sändningen som mottagaren vill reagera på. 
 En skenbar interaktivitet uppnås på principiellt samma sätt som i fallet med traditionell  
 text-TV. 
  All information som mottagaren tar del av ingår i utsändningen som startas av den sändande. Till skillnad från analoga sändningar är det dock möjligt att i digitala sändningar sända en betydligt större mängd information som lagras och bearbetas i en mottagningsenhet, t.ex. en s.k.  
 set-top-box. 
  Detta sker på ett sätt som ger användaren en klar känsla av interaktivitet. Jämfört med traditionell  
 text-TV 
  innebär den ökade mängden utrymme också att det inte endast är text och enkla bilder som kan sändas utan även multimediala till- lämpningar med ljud och rörliga bilder som dessutom kan integreras med 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 147 
  
 det mer traditionella  
 TV-utbudet. 
  Interaktiviteten sker dock endast utifrån den information som genom utsändningen lagras och uppdateras i mottagningsenheten. 
 Skenbar interaktivitet kan också omfatta situationer där mottagaren ges en möjlighet att välja mellan olika alternativ. Så är t.ex. fallet med s.k.  
 near-video-on-demand-tjänster 
  (NVOD). Tjänsten bygger på att digitaltekniken skapar förutsättningar för att sända flera filmer eller program samtidigt i samma frekvensutrymme med viss tidsförskjutning. Mottagaren kan härigenom välja bland ett antal filmer presenterade i en meny, varefter denne kort därefter kan se den valda filmen eller programmet. Mottagaren upplever tjänsten som interaktiv, men det handlar i realiteten om en utsändning som startas av den sändande där den valda filmen endast utgör en av flera utsändningar av samma film som sänds ut oavsett om någon väljer att se dem eller inte (därav beteckningen  
 Harrison). 
  
 Verklig  
 interaktivitet uppnås främst genom att mottagningsenheten för de digitala  
 TV-sändningarna 
  är utrustad med en funktion som gör det möjligt för användaren att inte enbart vara en passiv mottagare utan även aktivt kommunicera med omvärlden. Kommunikation kan härige- nom uppnås t.ex. med såväl den som sänder ut tjänsten som med annan som genom utsändningen vill komma i kontakt med mottagarna, t.ex. företag som marknadsför olika produkter och tjänster. 
 Möjlighet till verklig interaktivitet kan användas på flera sätt och framför allt integreras med den utsända tjänsten på ett sätt som gör att vad som rent tekniskt kan betraktas som flera tjänster (utsändningen som en sändning riktad till allmänheten och returkanalen som bärare av individuell kommunikation), för mottagaren framstår som en och samma tjänst. Detta torde också vara utgångspunkten för den som till- handahåller tjänsten. Det kan t.ex. handla om att mottagaren begär information som går utöver vad som tillhandahålls genom utsändningen. Denne kopplas då automatiskt via en returkanal, t.ex. telenätet eller  
 kabel-TV-nätet, 
  till en databas ur vilken mer information kan erhållas. Det kan också handla om att utföra banktransaktioner eller s.k. elektronisk handel. När detta led i kommunikationen väl är upprättat, torde kommunikationen mellan parterna i de flesta fall fortsätta i retur- kanalen; så länge kommunikationen är avsedd att vara individuell finns inget skäl, varken ekonomiskt eller integritets- eller säkerhetsmässigt, att låta den gå till den ursprunglige mottagaren som en del i en utsändning till allmänheten. Den kommunikation som således etableras i detta skede skiljer sig inte från situationen där mottagaren, i stället för att sitta framför  
 TV-apparaten, 
  kopplar upp sig med sin dator mot en databas, t.ex. på Internet, för att utföra olika transaktioner. Till saken hör att den databas som mottagaren kommunicerar med kan vara densamma i såväl 
  
 148  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 den  
 TV-initierade 
  tjänsten som vid en direkt Internetuppkoppling över t.ex. telenätet. 
 Det kan emellertid också finnas situationer där mottagaren genom returkanalen ges möjlighet att bidra till innehållet i sändningarna (t.ex. genom att skriftligen eller muntligen delta i pågående debatter eller genom att bidra med rörliga bilder överförda från egenproducerade videoupptagningar, m.m.). Det kan också handla om att mottagaren själv startar en sändning till sig själv. Ett exempel på det sistnämnda är s.k.  
 video-on-demand-tjänster 
  (VOD). Till skillnad från NVOD (jfr ovan) innebär VOD att mottagaren t.ex. väljer en långfilm ur en databas och genom sin beställning sätter igång uppspelningen av långfilmen för sändning till sig själv. 
 Det kan sammanfattningsvis således konstateras att skenbart inter- aktiva tjänster varken innebär att mottagaren påverkar  
 när  
 sändningen startar eller  
 innehållet  
 i utsändningen. Interaktiviteten sker endast med information som omfattas av sändningen som startas av den sändande. Det omvända gäller för verkligt interaktiva tjänster. Mottagaren  
 kan  
 här ges möjlighet dels att starta sändningar till sig själv på individuell basis, dels att påverka innehållet i såväl dessa sändningar som i sändningar riktade till allmänheten. 
 Huvudregelns och databasregelns tillämplighet 
 Som redan framgått tidigare är graden av interaktivitet en avgörande faktor vad gäller YGL:s tillämplighet på de olika tjänster som tillhan- dahålls i samband med digitala  
 TV-sändningar. 
  Så länge det inte är mottagaren som startar sändningen torde sändningen omfattas av huvudregeln om också övriga förutsättningar är uppfyllda. Det gäller såväl  
 NVOD-tjänster 
  som andra tjänster, oavsett att dessa genom regelbundna utsändningar eller lagring i mottagningsenheten kan framstå som interaktiva för mottagarna och oavsett om sändningen förmedlas via radio eller genom tråd. Med det tidigare redovisade synsättet torde det sakna betydelse om mottagarna på det ena eller andra sättet dess- utom kan påverka innehållet i själva sändningen, t.ex. genom att kom- municera med en databas som automatiskt uppdaterar den regelbundna utsändningen av ett visst innehåll till allmänheten. Dessa åtgärder genomförs med den ansvariges goda minne och det är fortfarande denne som kontrollerar om och när sändningen till allmänheten skall ske; det är också den ansvarige som genom det sätt på vilket verksamheten är ordnad bestämmer att innehållet i utsändningen kan påverkas och i vilken grad innehållet skall kontrolleras innan det sänds ut. Huvudregeln omfattar då såväl skenbart som verkligt interaktiva tjänster så länge interaktiviteten inte innebär att mottagaren själv kan starta sändningen. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 149 
  
 Huvudregeln är däremot inte tillämplig på VOD- och liknande tjänster där mottagaren själv startar sändningen av den information han eller hon vill ta del av. Detsamma gäller då mottagaren av en sändning (som omfattas av huvudregeln) genom sin aktivitet, medvetet eller omedvetet, via en returkanal kopplas upp mot och erhåller information från t.ex. en databas på Internet. Det är i denna senare del av kommu- nikationen inte längre frågan om en sändning riktad till allmänheten, utan om individuell kommunikation mellan användaren och t.ex. den aktuella databas ur vilken informationen tillhandahålls. Information som dels omfattas av utsändningen riktad till allmänheten och dels tillhandahålls individuellt från databasen, kan tillhandahållas växelvis utan att detta framgår närmare för användaren. Detta torde således innebära att även huvudregelns tillämplighet på samma sätt kan skifta beroende på mottagarens aktivitet. 
 De tjänster som på den ovan angivna grunden inte omfattas av huvudregeln kan däremot omfattas av databasregeln. Förutsättningarna är att databasen tillhandahålls av ett sådant massmedieföretag som avses i bestämmelsen och att det inte är möjligt för användaren att ändra i databasens innehåll. Om dessa förutsättningar inte uppfylls faller således tjänsten utanför grundlagsskyddet i YGL. 
  
 5.5.3 
  
 Internet 
  
 Internet kan beskrivas som en plattform för kommunikation och till- handahållande av olika typer av tjänster, bl.a. multimedietjänster (www). Internet kan också integreras med andra tjänsteplattformar, t.ex.  
 kabel-TV-nät 
  och marknätet för förmedling av digitala  
 TV-tjänster 
  (se ovan). 
 Information som förmedlas på begäran – databasregeln 
 De flesta tjänsterna på Internet bygger i huvudsak på interaktivitet. Användaren tar inititativet genom att söka upp tjänsterna och förmed- lingen av information sker på dennes begäran. I förhållande till frågan om YGL:s tillämplighet på olika former av internetbaserade tjänster handlar det i dessa avseenden således inte om huvudregelns tillämplighet eftersom sändningen startas av mottagarna, utan om i vilken utsträckning databasregeln är tillämplig (jfr dock nedan om direktsänd- ningar). Som framgår av avsnitt 5.2.2. förutsätter databasregeln att tjänsten tillhandahålls av ett traditionellt massmedieföretag och att den mottagande inte kan ändra innehållet i registret. Det innebär bl.a. att s.k. elektroniska anslagstavlor,  
 chat-tjänster, 
  debattfora, etc. där deltagarna 
  
 150  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 själva kan påverka innehållet direkt utan någon kontrollmöjlighet för den som tillhandahåller tjänsten, generellt kan förväntas falla utanför databasregelns tillämpningsområde. Om den som tillhandahåller tjänsten däremot har en möjlighet att behandla inläggen genom en moderators- funktion innan de blir tillgängliga för allmänheten, torde databasregeln vara tillämplig om övriga förutsättningar för dess tillämplighet är uppfyllda. Genom moderatorsfunktionen har den som tillhandahåller tjänsten nämligen möjlighet att råda över det innehåll som blir tillgängligt i databasen, vilket kan jämföras med t.ex. hanteringen av insändarinlägg i dagstidningar. 
 Det kan förekomma att tjänster som tillhandahålls på begäran endast i  
 vissa  
 delar ger användaren möjlighet att bidra med innehållet. Ett exempel skulle kunna vara en dagstidnings webbplats som utöver annonser och redaktionellt material tillhandahåller ett debattforum där olika dagsaktuella frågor diskuteras. Som redan framgått torde databas- regeln vara tillämplig om det finns en moderatorsfunktion som tillåter att inläggen behandlas av en moderator innan de läggs ut på hemsidan. Om inläggen däremot blir direkt tillgängliga på hemsidan så torde tjänsten i denna del falla utanför grundlagsskyddet. I vad mån detta påverkar grundlagsskyddet för tjänsten i sin helhet torde vidare avgöras av i vilken mån den del av tjänsten som faller utanför går att urskilja från det övriga innehållet. Rättsläget måste i detta avseende emellertid bedömas som oklart. 
 Massutskick och webbutsändningar – huvudregeln 
 Även om Internettjänster i de flesta fall baseras på mottagarnas aktivitet finns det emellertid även Internettjänster som baseras på massdistribu- tionstekniker där det kan vara aktuellt att tillämpa huvudregeln om sändningar som är riktade till allmänheten. Mediekommittén konstate- rade i sitt betänkande  
 Grundlagsskydd för nya medier  
 att huvud- regeln, i likhet med vad som sedan tidigare har gällt för massutskick med faxapparater, även kan vara tillämplig då  
 e-post 
  används för massutskick. 
 11  
 En förutsättning är dock att mottagarkretsen är tillräckligt stor och obestämd och utsändningen härigenom kan betraktas som riktad till allmänheten. En sådan utsändning kan tekniskt sett åstad- kommas t.ex. genom användningen av distributionslistor som i princip kan innehålla ett nästintill obegränsat antal mottagare. 
 Motsvarande distributionssätt kan användas för tjänster på www. Ofta refereras här till förmedling av information genom  
 webbutsänd- ningar 
 . Enligt Svenska datatermgruppens ordlista definieras webbut- 
  
 11  
 SOU 1997:49 s.  
 170-172. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 151 
  
 sändning som en utsändning av webbsidor (och liknande information) med  
 pushteknik 
 . 
 12  
 Pushteknik definieras i sin tur som en klientserver- teknik som innebär att servern sänder data utan att klienten har efterfrågat dessa. Tekniken torde således kunna användas på ett sätt som, i likhet med vad som diskuterats ovan om massutskick med  
 e-post, 
  kan betraktas som en sändning riktad till allmänheten enligt huvudregeln. Även här förutsätts att den som tillhandahåller tjänsten har något under- lag för att adressera sändningen till mottagarna. Att en distributionslista med individuella adresser används torde inte innebära ett avsteg från kravet på att sändningen skall vara riktad till allmänheten så länge sändningen riktar sig till en större krets och tjänsten, t.ex. genom abonnemang, är öppen för envar. 
 Det bör i detta sammanhang emellertid noteras att pushteknik i praktiken framför allt används på ett sätt som ger mottagarna möjlighet att på förhand göra individuella val av vilken information de skall få tillsänd. Detta kan medföra särskilda problem vid bedömningen av om en webbutsändning kan anses riktad till allmänheten eller om den är individualiserad på ett sätt som utesluter huvudregelns tillämplighet. 
  
 12  
 Definitionen ges vidare följande kommentar: Detta teknikområde är ganska nytt, och terminologin är fortfarande vacklande. Det som sker vid traditionell webbanvändning kan benämnas med eng. pull, dvs. webbläsaren "drar" aktivt till sig webbsidorna från webbservern. Eng. push betecknar en motsatt teknik: en server "trycker ut" information till en klient. Kanalliknelsen är en analogi med hur man upplever  
 tv-mediet. 
  I strikt teknisk mening handlar det naturligtvis inte om kanaler, men för användaren upplevs det så: man väljer mellan att ansluta till olika webbutsändares tjänster, som var och en skickar ut ett visst innehåll. 
 Skillnaden mellan pushteknik och pullteknik är dock ofta inte så stor som det låter – utsändningen begärs oftast av klienten och användaren kan med klientprogrammet styra vilken typ av innehåll som ska sändas. Ser man i stället mer till funktionen, som kan liknas vid en prenumeration, skulle man kunna tala om webbprenumeration. (Svenska datatermgruppens ordlista, version 14, den 12 april 1999; www.nada.kth.se/dataterm). 
  
 152  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 Särskilt om direktsändningar 
 Det finns skäl att se närmare på frågan om YGL:s tillämplighet i för- hållande till förmedlingen av  
 direktsändningar  
 på Internet. Det kan dels handla om  
 vidareförmedling  
 av t.ex. ljudradio- och  
 TV-program 
  som samtidigt sänds genom traditionella infrastrukturer för dessa tjänster, dels om direktsändningar där Internet fungerar som  
 exklusivt  
 medium. 
 13  
 Exempel på det sistnämnda kan vara en konsert som med relativt enkel digital utrustning görs tillgänglig på begäran för direkt vidareförmedling endast över Internet. 
 Mediekommittén gjorde bedömningen att direktsändningar av t.ex. ljudradio i realtid via Internet inte sker på begäran enligt databasregeln utan faller under huvudregeln (om den riktas till en vid krets som är öppen för envar). 
 14  
 Motiveringen var att när sändningen sker i realtid, dvs. utan tidsfördröjning och utan lagring av ljudfiler är det inte motta- garen som startar sändningen utan avsändaren. Det påpekades också att sändningen vid dessa tillfällen pågår hela tiden till alla som vill ta del av den. Kommittén menade här att en sådan sändning inte skiljer sig från t.ex. en direktsändning i  
 kabel-TV-nät. 
  Det förefaller inte som Kommittén gör någon åtskillnad mellan, å ena sidan, vidareförmedling av ljudradio som samtidigt sänds via marknätet och, å andra sidan, direktsändningar där Internet fungerar som  
 exklusivt  
 medium. 
 Mot bakgrund av de olika förmedlingssätt som Internet ger möjlighet till finns det dock skäl att se närmare på denna fråga. Det följer av genomgången ovan att det i huvudsak finns två sätt att förmedla infor- mation på över Internet. Antingen kan informationen förmedlas genom att den som tillhandahåller tjänsten startar sändningen till olika adres- sater (jfr ovan om webbutsändning) eller genom att den görs tillgänglig via en webbplats för dem som kopplar upp sig mot denna. Båda dessa förmedlingssätt kan också användas för att förmedla direktsändningar på Internet, oavsett om det handlar om  
 vidare-förmedling 
  eller situatio- ner där Internet används som exklusivt medium. 
 En intressant skillnad mellan nämnda förmedlingssätt är emellertid att medan det i förhållande till webbutsändningar är den som tillhandahåller tjänsten som startar direktsändningen, eller vidareförmedlingen av denna, till mottagarna, gäller delvis det motsatta då direktsändningen förmedlas genom att göras tillgänglig via en webbplats. I sistnämnda fall måste den som vill ta del av sändningen koppla upp sig mot Internet, kontakta (eventuellt först söka efter) den webbplats där sändningen tillhandahålls och där göra ett val, t.ex. genom att markera och klicka på en symbol. Genom åtgärden är det mottagaren som själv öppnar den 
  
 13 
  
 Se t.ex. Club Motors LIVE Cybercast (http://www.moonfire.se/clubmotor/). 
  
 14 
  
 SOU 1997:43 s. 181. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 153 
  
 förbindelse genom vilken förmedlingen av direktsändningen sker ige- nom. Det är således också mottagaren som startar förmedlingen till sig själv, om än inte själva direktsändningen som finns tillgänglig på webb- platsen. 
 Framför allt i förhållande till situationen där en direktsändning görs tillgänglig via en webbplats är det tveksamt i vilken utsträckning Mediekommitténs jämförelse med en  
 kabel-TV-sändning 
  kan användas. I realiteten sker i dessa fall nämligen inte en utsändning över hela Internet till vem som helst som önskar ta emot den. Det handlar inte ens om en utsändning till en begränsad del av Internet utan endast till dem som vid det aktuella tillfället begär att en sändning som förmedlar direktsändningen skall starta. En traditionell direktsändning i ett kabel-  
 TV-nät 
  sker däremot genom en utsändning i hela  
 kabel-TV-nätet 
  och baseras således inte på en särskild begäran av de som vill ta del av sändningen. 
 Frågan är om detta tillgängliggörande av direktsändningar som för- medlas på begäran uppfyller kraven enligt huvudregeln på att sänd- ningen skall vara riktad till allmänheten och härunder ske på initiativ av den som sänder. Som framgår av avsnitt 5.2.1. innebär detta enligt YGL:s förarbeten att den sändande utan särskild begäran från mottaga- ren riktar sändningen till vem som helst som önskar ta emot den; mot- tagaren skall varken kunna eller behöva vara mer aktiv än att slå av eller på den mottagande utrustningen för att ta del av det innehåll som sändningen är avsedd att förmedla. 
 15 
  
 Det kan inte tas för givet att ett tillhandahållande av en direktsänd- ning på sätt som beskrivits ovan uppfyller dessa förutsättningar. Särskilt om man beaktar att mottagarens aktivitet när han eller hon vill ta del av direktsändningen inte skiljer sig från om han eller hon några minuter senare vill ta del av den  
 lagrade  
 versionen av den tidigare direktsändningen. Det torde nämligen inte råda något tvivel om att den lagrade versionen i detta fall faller utanför huvudregeln; sändningen startas här på begäran av mottagaren. Mottagarens grad av aktivitet är i dessa fall emellertid densamma oavsett om den information han tar del av är lagrad eller utgörs av en direktsändning som är tillgänglig via databasen. Emellertid så länge det inte är mottagaren som startar själva direktsändningen, är det fortfarande den ansvarige för direktsändningen, respektive vidareförmedlingen av denna, som avgör när direkt- sändningen skall starta respektive finnas tillgänglig för vidareförmedling på begäran. Direktsändningen pågår här hela tiden utan möjlighet för mottagaren att påverka när den skall börja eller sluta. Hur vidare- förmedlingen sedan sker är en annan fråga som inte nödvändigtvis 
  
 15  
 Prop. 1986/87:151, s.  
 164-165; 
  jfr prop. 1990/91:64, s.  
 109-110. 
  
 154  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 behöver vara avgörande i fråga om vad som är att betrakta som riktat till allmänheten enligt huvudregeln. 
 Mot denna bakgrund och Mediekommitténs resonemang finns det mycket som talar för att direktsändningar omfattas av huvudregeln oav- sett om de förmedlas genom webbutsändningar eller genom att göras tillgängliga på begäran via en webbplats samt oavsett om det handlar om vidareförmedling av ljudradio- och  
 TV-program 
  som samtidigt sänds genom traditionella infrastrukturer för dessa tjänster eller direkt- sändningar där Internet fungerar som  
 exklusivt  
 medium. Utöver förut- sättningen att vara riktad till allmänheten torde det avgörande i stället vara att det handlar om en sändning som sker i realtid (dvs. utan tids- fördröjning) och utan lagring av filer, utan möjlighet för mottagaren att avgöra när den skall starta och att den pågår hela tiden till alla som vill ta del av den. Även om det finns flera omständigheter som talar för denna tillämpning av huvudregeln måste rättsläget emellertid bedömas som oklart. Däremot torde det råda mindre tvivel om att databasregeln inte kan tillämpas i detta sammanhang eftersom det inte handlar om upplysningar som finns lagrade i ett register. 
 Den ovan förda diskussionen kan även relateras till förmedling av direktsändningar genom andra infrastrukturer än Internet. Det gäller t.ex. i förhållande till direktsändningar som förmedlas på begäran i telenät eller  
 kabel-TV-nät 
  (se nedan, avsnitt 6.6.3 och 7.5.2). 
  
 5.5.4 
  
 Sammanfattning 
  
 Genomgången av YGL:s tillämplighet ur ett konvergensperspektiv visar framför allt tre saker. För det  
 första  
 innebär konvergensutvecklingen att samma tjänstetyp och samma innehåll kan regleras på olika sätt beroende på vilket sätt förmedlingen sker (som en utsändning till allmänheten eller på individuell begäran) och, i vissa avseenden, bero- ende på vilket subjekt som tillhandahåller tjänsten (databasregeln i YGL 1:9). Det kan t.ex. handla om  
 NVOD-tjänster 
  och  
 VOD-tjänster 
  som omfattar samma filmer och program, men som på grund av att den ena utgör en utsändning till allmänheten (NVOD) och den andra till- handahålls på begäran (VOD) kan omfattas av olika regler. 
 För det  
 andra  
 medför sammansmältningen av infrastrukturer och tjänster att sändningar som är riktade till allmänheten kan integreras och kombineras med tjänster där mottagarna själva startar överföringen och ibland även kan påverka innehållet i de tjänster som tillhandahålls. Detta torde mer eller mindre gälla oavsett vilken infrastruktur som avses och exempel från  
 digital-TV-området 
  och Internetområdet ges i de föregående avsnitten. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen  
 155 
  
 Effekten är att huvudregelns respektive databasregelns tillämplighet kan skifta inom ramen för ett och samma tjänsteutbud, t.o.m inom vad som för mottagaren kan uppfattas som en och samma tjänst. För den som bedriver verksamhet kan detta följaktligen innebära att olika ansvarsregler gäller växelvis för vad som för denne är avsett att tillhan- dahållas inom ramen för ett och samma tjänsteutbud, ibland en och samma tjänst. Eftersom databasregelns tillämplighet dessutom förut- sätter att det är ett traditionellt massmediesubjekt som tillhandhåller tjänsten, kan detta även innebära att verksamheten växelvis helt faller utanför YGL och att valet av infrastruktur och sätt att tillhandahålla tjänsterna på kan påverka vilka regler som gäller för verksamhetens bedrivande. 
 För det  
 tredje  
 råder viss oklarhet om huvudregelns tillämpning vad gäller direktsändningar på Internet. Det finns i och för sig omständig- heter som talar för att huvudregeln skall vara tillämplig i dessa fall, men rättsläget måste ändå bedömas som oklart. Det bör också noteras att om huvudregeln inte kan tillämpas i detta sammanhang, torde inte heller databasregeln vara tillämplig, vilket följer av att det vid en direkt- sändning och vidareförmedling därav inte handlar om upplysningar som finns lagrade i ett register. 
  
 156  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 SOU 1999:55 
  
 157 
  
 6 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 6.1 
  
 Bakgrund och syfte 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) trädde i kraft den 1 december 1996 och innebar, med undantag för lokalradiolagen (som vid denna tidpunkt var föremål för en särskild utredning) 
 1 
 , att den tidigare relativt disparata radiolagstiftningen sammanfördes från sju lagar till en. De lagar som ersattes genom radio- och  
 TV-lagen 
  var radiolagen, närradiolagen, lagen om rundradiosändningar av finländska televisionsprogram, lagen om radiotidningar, lagen om satellitsändningar av televisionsprogram till allmänheten, lagen om kabelsändningar till allmänheten samt lagen om förbud i vissa fall mot rundradiosändningar på öppna havet. Utredningen om den framtida kommersiella lokalradion har vidare föreslagit att reglerna om lokalradio inordnas i radio- och  
 TV-lagen. 
 2 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  (i fortsättningen används även RTVL) utgör här ett särskilt regleringsområde inom en i övrigt förhållandevis oregle- rad massmediesektor. Lagens syfte är att ta tillvara de särskilda behov av tillgänglighet och mångfald, som anses föreligga på ljudradio- och  
 TV-området, 
  samt att ställa vissa krav i samband med förmedling av visst innehåll genom dessa medier. Behovet av en särreglering har framför allt tre orsaker. För det första följer det av att  
 radiofrekvens- utrymmet  
 är en begränsad och samtidigt betydelsefull resurs ur ett massmediepolitiskt perspektiv. Det har därför ansetts viktigt att utifrån massmediepolitiska överväganden kunna styra och prioritera använd- ningen av vissa radiofrekvensområden. För det andra fyller ljudradion och televisionen en viktig funktion som  
 massmedier i allmänhetens tjänst  
 (public service). Detta har ansetts medföra behov av att kunna ställa särskilda villkor på ljudradio- och  
 TV-verksamheter 
  som ges till- stånd att bedriva sändningar i det nämnda frekvensutrymmet. 
 4  
 För det tredje har ljudradions och televisionens särskilda  
 genomslagskraft  
 ansetts medföra ett behov av särskilda innehållsregler utöver allmän lagstiftning, t.ex. vad gäller våldsskildringar och marknadsföring. Till skillnad från de två förstnämnda skälen för en särreglering, är det sist- nämnda inte avgränsat till radiobaserade sändningar utan omfattar ljud- 
  
 1 
  
 Lokal- och närradiokommittén; SOU 1996:176,  
  
 Den lokala radion 
 . 
  
 2 
  
 SOU 1999:14,  
 Den framtida kommersiella lokalradion 
 . 
  
 3 
  
 SOU 1999:14,  
 Den framtida kommersiella lokalradion 
 . 
  
 4 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 76. 
  
 158  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 radio- och televisionssändningar oavsett genom vilken infrastruktur dessa förmedlas. 
 Flera myndigheter är inblandade i lagens tillämpning. Regeringen och Radio- och  
 TV-verket 
  har att i tillämpliga fall meddela tillstånd för sändningar av ljudradio- och televisionsprogram. Granskningsnämnden för radio och TV (Granskningsnämnden), Justitiekanslern och Konsu- mentombudsmannen har ansvar i förhållande till programinnehåll och programplacering. Radio- och  
 TV-verket 
  svarar för tillsynen i övrigt. 
  
 6.2 
  
 Tillämpningsområde 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  omfattar sändningar av ljudradio- och  
 TV-pro- 
  gram (härunder även sökbar  
 text-TV) 
 5 
  
 som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel (RTVL 1:1). En sändning anses riktad till allmänheten endast om den samtidigt och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den. Såväl marksändningar som trådsändningar och satellitsändningar omfattas. Det saknar betydelse för lagens tillämplighet om sändningen är analog eller digital. 
 I vissa avseenden är emellertid lagens tillämpningsområde begränsat. Trådsändningar omfattas endast om sändningen når fler än 100 bostäder (RTVL 1:3, första stycket). Kabeloperatörers skyldighet att vidaresända vissa program gäller dock redan för sändningar som når fler än tio bostäder (RTVL 8:1). Lokalradiosändningar omfattas av lokalradiolagen (se avsnitt 9.1; som redan nämnts har emellertid Utredningen om den framtida kommersiella lokalradion (SOU 1999:14) föreslagit att reglerna om lokalradio skall inordnas i radio- och  
 TV-lagen). 
  
 Vidare gäller särskilda regler för  
 TV-program 
  och ljudradioprogram i förhållande till RTVL:s territoriella tillämplighet. Reglerna om TV- program följer av RTVL 1:2 och är utformade i enlighet med EG:s TV- direktiv. Bestämmelsen är relativt komplext utformad men innebär i huvudsak att lagen är tillämplig då den som sänder  
 TV-program 
  är etablerad i Sverige. Om så inte är fallet är lagen ändå tillämplig om den som sänder använder sig av en frekvens som är upplåten i Sverige, en satellitkapacitet som tillhör Sverige eller en satellitupplänk som är belägen i Sverige. Detta gäller dock inte om någon annan  
 EES-stat 
  skall ansvara för sändningen enligt motsvarande kriterier. Om inget av dessa kriterier är tillämpliga skall jurisdiktionsfrågan bedömas med hjälp av bestämmelserna om etablering i artikel 52 och följande i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen. Radio- och  
 TV-lagen 
  är 
  
 5  
 Prop. 1995/96:160 s. 65. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 159 
  
 dessutom tillämplig på den som, efter att ha varit etablerad i Sverige, etablerar sig i en annan  
 EES-stat 
  i syfte att kringgå svensk lagstiftning när verksamheten huvudsakligen riktar sig till Sverige. 
 Satellitsändningar av ljudradioprogram som kan tas emot i Sverige omfattas om den som bedriver sändningsverksamheten har sitt hemvist i Sverige eller sändningen till satellit sker från en sändare här i landet (RTVL 1:4). 
  
 6.3 
  
 Tillstånd och registrering 
  
 Tillståndsplikt gäller för sändningar av ljudradio- eller  
 TV-program 
  på radiofrekvenser under 3 GHz (RTVL 2:1). Tillståndsplikten skall ses mot bakgrund av ljudradions och televisionens funktion som massmedier i allmänhetens tjänst (public service) och behovet av att utifrån massmediepolitiska överväganden kunna styra och prioritera använd- ningen inom det angivna radiofrekvensområdet. 
 6  
 I detta ligger bl.a. målsättningen att alla som bor i Sverige skall ha tillgång till åtminstone ett minimiantal av ljudradio- och  
 TV-program 
  och att dessa sändningar skall tillgodose olika behov med avseende på innehållet. 
 7 
  
 Undantag från tillståndskravet gäller för sändningar av sökbar text- TV som sker från radiosändare som används för andra sändningar med stöd av tillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen 
  eller lokalradiolagen. Till- stånd krävs inte heller för sändningar som är särskilt anpassade för syn- eller hörselskadade och som äger rum under högst fyra timmar om dygnet från en sådan radiosändare (RTVL 2:1, andra stycket). 
 Regeringen och Radio- och  
 TV-verket 
  är tillståndsmyndigheter (RTVL 2:2). Regeringen meddelar tillstånd för sändningar av  
 TV-pro- 
  gram, för sändningar av ljudradioprogram i hela landet eller till utlandet, för vissa ljudradioprogram i lokala sändningar som inte uppfyller kraven för närradio eller lokalradio samt för lokala digitala ljudradiosändningar. Radio- och  
 TV-verket 
  meddelar tillstånd för bl.a. närradiosändningar och lokalradiosändningar. 
 Sändningar med tillstånd av regeringen får förenas med särskilda villkor som innebär att sändningsrätten skall utövas opartiskt och sakligt samt med beaktande av att en vidsträckt yttrandefrihet och infor- mationsfrihet skall råda i ljudradion och televisionen (RTVL 3:1). Där- utöver kan ett sändningstillstånd förenas med villkor rörande vissa andra skyldigheter (t.ex. geografisk täckningsgrad, tillgänglighet för syn- och hörselskadade, programinnehåll samt användande av viss sändnings- 
  
 6 
  
 Prop. 1995/96:160 s 76 ff. 
  
 7 
  
 Jfr prop. 1995/96:160 s. 71. 
  
 160  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 teknik och vissa sändare). Tillståndsvillkor kan även avse förbud mot sändning av reklam, annonser och sponsrade program samt mot att diskriminera annonsörer (RTVL  
 3:2-3). 
  Villkor får även innebära att ägarförhållandena och inflytandet i ett företag som erhåller tillstånd inte får förändras mer än i en begränsad omfattning (RTVL 3:4). Ordningen med tillståndsvillkor har ersatt det system med avtal mellan staten och tillståndshavaren som tidigare gällde. 
 För övriga sändningar, dvs. trådsändningar, satellitsändningar och andra radiobaserade sändningar över 3 GHz, utgår lagen från YGL:s princip om etableringsfrihet. För dessa gäller däremot en registre- ringsplikt (RTVL 2:3). Plikten gäller för den som bedriver sändnings- verksamhet och för den som för annans räkning bedriver sändnings- verksamhet över satellit eller upplåter satellitkapacitet (s.k. satelli- tentreprenörer). Registreringsplikten gäller även för annan tillståndsbe- friad sändningsverksamhet såsom sändningar av sökbar  
 text-TV 
  och sändningar som är särskilt anpassade för syn- eller hörselskadade. 
 8  
 Huvudsyftet med registreringen är att det med avseende på det innehåll som förmedlas skall kunna fastställas vem som är ansvarig för verk- samheten. 
  
 6.4 
  
 Regler om innehåll, reklam och annan annonsering 
  
 Utöver de särskilda innehållsrelaterade villkor som får förenas med sändningstillstånd meddelande av regeringen, innehåller radio- och TV- lagen även andra bestämmelser om programmens innehåll, placering m.m. Regleringen skall i detta avseende bl.a. ses mot bakgrund av Rubio förpliktelser att upprätthålla vissa minimistandarder för televi- sionssändningar enligt EG:s  
 TV-direktiv. 
  Det handlar bl.a. om att sänd- ningarna skall ha en viss andel europeiska program, om begränsningar och krav vad gäller program som innehåller våld och pornografi samt regler om reklam och sponsring (RTVL  
 6-7 
  kap.). Härutöver fastslås särskilt att den som sänder med tillstånd av regeringen skall se till att programverksamheten som helhet präglas av det demokratiska stats- skickets grundidéer och principen om alla människors lika värde och den enskilda människans frihet och värdighet (RTVL 6:1).Vidare gäller särskilda innehållsregler för närradiosändningar (RTVL  
 6:6-7). 
  
 På grund av den särskilda karaktär som präglar sökbar  
 text-TV 
  ges i vissa avseenden särskilda tillämpningsregler för denna typ av sänd- ningar. Det gäller för angivande av beteckning för sändningarna (RTVL 
  
 8  
 Jfr prop. 1995/96:160 s. 75. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 161 
  
 6:9), sändning av särskild signatur i samband med annonser samt meddelande i samband med sponsrade program (RTVL 7:1 och 8). Vidare skall reglerna om annonsandel av sändningstid och annons- placering i relation till program inte tillämpas på sökbar  
 text-TV 
  (RTVL 7:5 och 7). 
  
 6.5 
  
 Vidaresändningsplikt 
  
 En särskild vidaresändningsplikt (s.k.  
 must carry 
 ) gäller under vissa förutsättningar för den som äger eller förfogar över en anläggning för trådsändning (RTVL 8:1). Förutsättningarna är att anläggningen används för vidaresändningar av  
 TV-program 
  till allmänheten och sändningarna når fler än tio bostäder. Plikten innebär en skyldighet att se till att de boende i fastigheter som är anslutna till anläggningen utan kostnad kan ta emot  
 TV-sändningar 
  som sker med tillstånd från rege- ringen och är avsedda att tas emot i området utan villkor om särskild betalning. Avgifter för service och underhåll på själva nätet får dock utgå. Orsaken är att dessa hushåll i praktiken är hänvisade till det pro- gramutbud som kabelföretaget sänder ut. Någon praktisk möjlighet för det enskilda hushållet att välja ett annat kabelföretag föreligger i princip inte och oftast har de heller inte möjlighet att ordna tillfredsställande mottagning på egen hand. Syftet med bestämmelsen är därför att säkerställa att de som bor i en kabelansluten fastighet får tillgång till samma programutbud som de skulle haft om de inte hade bott i en sådan fastighet. 
 9 
  
 Sändningsplikten omfattar högst tre  
 TV-program 
  som sänds av till- ståndshavare vars verksamhet finansieras genom  
 TV-avgiftsmedel 
  och högst ett  
 TV-program 
  från en annan tillståndshavare. Skyldigheten gäller endast för sändningar där sändningstillståndet har förenats dels med krav på opartiskhet och saklighet, dels med villkor om ett mångsi- digt programutbud där det skall ingå nyheter. Program som sänds ut enbart med digital teknik, behöver endast sändas vidare om det också sänds andra program i anläggningen med sådan teknik. Vidaresänd- ningen av programmet behöver då endast ske digitalt. Skyldigheten gäller inte för en anläggning där ett begränsat antal  
 TV-program 
  förs fram till abonnenterna genom ett kopplat telenät med hjälp av digital teknik  
 (xDSL-baserad 
  teknik). Syftet med detta undantag är att regle- ringen av vidaresändningsplikt inte skall begränsa incitamenten för olika 
  
 9  
 Prop. 1995/96:160 s.  
 125-126. 
  
 162  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 aktörer att utveckla ny teknik för överföring av  
 TV-program 
  i nät av olika slag. 
 10 
  
 Om sändningarna når fler än 100 bostäder skall dessutom ett särskilt bestämt utrymme tillhandahållas kostnadsfritt för sändningar av TV- program från ett eller flera av Radio- och  
 TV-verket 
  utsedda lokala kabelsändarföretag (RTVL 8:2 §). 
  
 6.6 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
  
 Utvecklingen av den digitala sändningstekniken och möjligheten att integrera olika distributionstekniker och distributionssystem för för- medling av ljudradio och television, reser i olika avseenden frågor av betydelse för RTVL:s tillämpningsområde. Framför allt handlar det om tre områden som det finns anledning att se närmare på. 
 Det första området rör frågan om vad som utgör ljudradio- och TV- program i RTVL:s mening. Frågan följer av att en sändning, oavsett om den uppfyller kravet på att vara riktad till allmänheten, endast omfattas av RTVL om den samtidigt kan betraktas som en ljudradio- eller TV- sändning. RTVL har således ett snävare tillämpningsområde än YGL som utöver ljudradio- och  
 TV-sändningar 
  även omfattar vissa  
 liknande överföringar  
 med hjälp av elektromagnetiska vågor om de är riktade till allmänheten (eller omfattas av databasregeln; YGL 1:6 respektive 1:9). Som framgår nedan medför bl.a. införandet av digital sändningsteknik en allt mer otydlig gränsdragning mellan vad som å ena sidan kan ka- rakteriseras som sändningar av ljudradio och television och, å andra sidan, andra sändningar av ljud, text, stillbilder och rörliga bilder som inte skall omfattas av RTVL:s bestämmelser. 
 Det andra området omfattar en närmare diskussion om tillämpningen av RTVL:s regler rörande sökbar  
 text-TV. 
  Behovet av att se närmare på denna fråga följer av att särskilda regler gäller för tjänster som inte enbart uppfyller kravet på att utgöra ljudradio eller television i lagens mening, utan dessutom kan karakteriseras som sökbar  
 text-TV. 
  
 Det tredje området rör kravet om att sändningen skall vara riktad till allmänheten och skall ses mot bakgrund av det ökade inslag av interak- tivitet i ljudradio- och  
 TV-tjänsterna 
  som framför allt följer av att sänd- ningarna digitaliseras. Frågan behandlas relativt utförligt i samband med diskussionen om YGL:s tillämplighet ur ett konvergensperspektiv (avsnitt 5.5.2 och 5.5.3). Det finns emellertid skäl att även se närmare på vilka särskilda konsekvenser utvecklingen har för tillämpningen av RTVL i detta sammanhang. 
  
 10  
 Prop 1997/98:184 s. 66. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 163 
  
 6.6.1 
  
 Ljudradio och television 
  
 Vad som skall betraktas som ljudradio och television i lagens mening definieras inte i lagtexten. Viss vägledning följer emellertid av förar- betena till RTVL, Granskningsnämndens praxis samt tilldelningen av tillstånd för digitala  
 TV-sändningar 
  i marknätet. 
 Förarbetena till radio- och  
 TV-lagen 
  
 I förarbetena till RTVL gjordes bedömningen att det inte fanns något behov av att särskilt definiera ljudradio och television i den nya lagen. 
 11  
 Istället framhölls att vad som avses med dessa begrepp bör bestämmas utifrån det allmänna språkbruket och det behov som kan finnas av att reglera denna typ av verksamhet. Det uttalades vidare att med radio och television torde i det allmänna språkbruket förstås sändningar som ett obestämt antal personer samtidigt kan ta emot i en ljudradiomot- tagare respektive televisionsmottagare (därav det i lagtexten uttryckliga kravet på att sändningen skall vara riktad till allmänheten och avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel); den teknik som däremot utnyttjas för sändningarna bör inte tillmätas någon avgörande vikt. 
 12  
 Det har följaktligen inte någon betydelse för bedömningen av radio- och TV- lagens tillämplighet om sändningen är analog eller digital eller sker genom telenät, kabelnät, marknät, via satellit eller genom någon annan infrastruktur. Däremot antyds att typen av apparat som används för mottagandet  
 kan  
 vara av betydelse för bedömningen av om det handlar om ljudradio eller television enligt det allmänna språkbruket (ljudradio- mottagare respektive televisionsmottagare). 
 När det gäller programbegreppet följer det vidare av förarbetena att allt innehåll i en ljudradio- eller televisionssändning omfattas, således även enkla meddelanden som t.ex. meddelanden om tid, väderlek, nyheter eller dylikt. 
 13  
 Utgångspunkten för att kunna skilja ett program från ett annat är att vad programföretaget presenterar som ett program normalt bör kunna betraktas som ett program i lagens mening. 
 14  
 I RTVL:s förarbeten hänvisas här till den diskussion som fördes i sam- band med att reklambestämmelserna i den dåvarande radiolagen inför- des. Av dessa förarbeten framgår vidare att denna förståelse av pro- grambegreppet ansågs stå i god samklang med allmänt språkbruk enligt vilket det med ett program fick anses förstås en avgränsad del av 
  
 11 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 63. 
  
 12 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 63. 
  
 13 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 68. 
  
 14 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 67. 
  
 164  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 sändningstiden, vilken presenterades under en särskild rubrik och behandlade en på ett visst sätt sammanhållet tema. 
 15  
 Eftersom pro- grambegreppets främsta syfte torde vara att ge vägledning för tillämp- ning av reglerna om inplacering av reklam m.m. är det emellertid tvek- samt vilken vägledning det kan ge i den mer övergripande frågan om vad som kan anses utgöra ljudradio och television i lagens mening. Tillämpningen av RTVL på sökbar  
 text-TV 
  visar också att även sänd- ningar av innehåll som inte på dylikt sätt utgör en avgränsad del av sändningstiden kan omfattas. För denna typ av sändningar gäller särskilt anpassade regler (se vidare nedan om tillämpningen av begreppet sökbar  
 text-TV). 
  
 Granskningsnämndens praxis 
 I ett ärende från 1998 hade Granskningsnämnden att ta ställning till vad som kunde utgöra ljudradio eller television enligt det allmänna språk- bruket. Frågan gällde RTVL:s tillämplighet på reklam som förmedlades via radions  
 RDS-tjänst 
  (Radio Data System). 
 16  
 Granskningsnämnden hänvisade här till lagens förarbeten och konstaterade att den information som erhålls genom  
 RDS-tjänsten 
  på ett textfönster som är kopplat till en radio i och för sig kan anses riktad till allmänheten, men att frågan var om informationen utgör ljudradio eller television. Enligt Granskningsnämndens mening kunde informationen knappast uppfattas som vad som enligt allmänt språkbruk anses som ljudradio. Snarare ansågs tjänsten förete vissa likheter med  
 text-TV 
  som faller under lagens tillämpningsområde, vilket skulle kunna motivera att lagen till- lämpades även på  
 RDS-tjänsten. 
  Granskningsnämnden ansåg dock inte att det skulle falla sig naturligt att såsom televisionssändning i lagens mening uppfatta en tjänst som varken förmedlas via en traditionell TV- apparat eller utgörs av rörliga bilder. Vidare noterades att om RDS- tjänsten betraktas som televisionssändning uppkommer frågor om bl.a. tillståndsplikt för sändningarna, skyldighet att bevara sändningarna, tillämpning av olika bestämmelser om reklam m.m. Mot denna bakgrund fann Granskningsnämnden att radio- och  
 TV-lagen 
  inte var tillämplig på tjänsten. 
 Det bör här noteras att Granskningsnämnden inte problematiserade frågan om den tekniska utvecklingen eventuellt kunde medföra att ljud- radio i allmänt språkbruk numera även borde inkludera  
 RDS-tjänsten. 
  I stället synes Granskningsnämnden konstatera att det handlar om text- meddelanden, inte ljud, och att det således inte kan vara fråga om ljud- 
  
 15 
  
 Prop. 1990/91:149 s. 107. 
  
 16 
  
 Beslut  
  
 1998-02-02, 
  SB 46/98. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 165 
  
 radio enligt allmänt språkbruk, samt att det inte heller kan handla om en televisionssändning enligt allmänt språkbruk eftersom mottagarappa- raten inte är en traditionell  
 TV-mottagare. 
  Det fördes således inte heller någon diskussion i beslutet om betydelsen av att  
 RDS-tjänsten 
  ofta till- handahålls som en integrerad del av ljudradioutsändningen av bestämda programkanaler, eller att ett sådant  
 text-fönster 
  som innehållet i RDS- tjänsten presenteras i sedan en tid tillbaka torde vara en naturligt integr- erad del i de flesta bilradioapparater. 
 Tillståndsgivningen för digitala  
 TV-sändningar 
  i marknätet 
 Regeringens tillståndsgivning för digitala  
 TV-sändningar 
  förefaller emellertid som ett exempel på en mer dynamisk tolkning av RTVL:s tillämpningsområde. Utgångspunkten för införandet av digitala TV- sändningar i marknätet utgörs av regeringens proposition till riksdagen om  
 Digitala  
  
 TV-sändningar 
  
 (digital-TV-propositionen). 
 17 
  
 Av proposi- tionen framgår att, utöver traditionella  
 TV-program, 
  kommer digitala  
 TV-sändningar 
  att kunna erbjuda såväl tjänster med tydlig koppling till ett visst  
 TV-program 
  (t.ex. resuméer, bakgrundsinformation eller text- ning på olika språk) som tjänster utan denna koppling (bl.a. interaktiv utbildning, försäljning, biljettbokning, banktransaktioner, elektroniska tidningar, bibliotekstjänster och tillgång till trafikinformation). 
 18  
 Mot denna bakgrund föreslog regeringen att kärnan i sändningsverksam- heten skall vara digitala marksändningar av TV, men att även andra tjänster än traditionella  
 TV-program 
  skall kunna förekomma (t.ex. utbildningstjänster och teletjänster av olika slag). 
 19  
 Det fastslås vidare att sändningarna skall bedrivas inom ramen för nuvarande lagstiftning för radio, television och televerksamhet, samt att tillstånd att bedriva TV- sändningar enligt RTVL skall lämnas av regeringen (om en tjänst utgör televerksamhet som kräver tillstånd enligt telelagen påpekas därutöver att sådant tillstånd lämnas av Post- och telestyrelsen). 
 20 
  
 Med stöd av RTVL beviljade regeringen under 1998 tillstånd för digitala  
 TV-sändningar 
  i marknätet. Tillståndsbesluten ger inte någon direkt vägledning om vad som här avses med  
 TV-program. 
  Det kan nämligen inte uteslutas att tillståndsplikten enbart baserar sig på de tra- ditionella  
 TV-program 
  som samtliga tillståndshavare har uppgivit att de skall sända. 
  
 17 
  
 Prop. 1996/97:67. 
  
 18 
  
 Prop. 1996/97:67 s. 12. 
  
 19 
  
 Prop. 1996/97:67 s.  
  
 28-29. 
  
 20 
  
 Prop. 1996/97:67 s.  
  
 28-29. 
  
 166  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 Det kan i detta sammanhang emellertid vara intressant att notera att en av tillståndshavarna (CELL ICD) anger i ansökningshandlingarna att de s.k. tjänsteprogram man har tänkt att erbjuda skall vara interaktiva och att  
 TV-tittarens 
  returinformation skickas via telefonnätet. Fördel- ningen mellan interaktiva och traditionella  
 TV-program 
  uppges vidare vara cirka 80/20 (dvs. 80 % av programmen kommer i huvudsak att utgöras av vad som i ansökan betecknas som interaktiva  
 tjänste-TV- 
  program medan 20 % av programmen kommer att utgöras av traditio- nella  
 TV-program). 
 21 
  
 Även om tillståndsbesluten i sig inte ger någon närmare vägledning torde såväl den ovan refererade diskussionen i  
 digital-TV-propositionen 
  som de ansökningar som beviljats tillstånd innebära att det inte kan uteslutas att även andra tjänster än traditionella  
 TV-program 
  kan omfattas av begreppet television i RTVL (under förutsättning att de förmedlas som sändningar riktade till allmänheten). Det bör i detta sammanhang dock hållas i minnet att teletjänster regleras av telelagen. De gränsdragningsproblem som härvid kan uppstå mellan telelagen och RTVL behandlas nedan i avsnitt 7.5.3. 
 Slutsats 
 Medan Granskningsnämndens beslut kan beskrivas som en förhållan- devis restriktiv tillämpning där endast traditionell ljudradio omfattas av RTVL:s bestämmelser, framstår tillståndsgivningen för digitala TV- sändningar som det motsatta, dvs. en mer dynamisk tillämpning av vad som kan omfattas av RTVL. Vid denna jämförelse är det dock viktigt att vara medveten om den principiella skillnaden i dessa processer. Granskningsnämnden hade att fatta ett beslut som i sak skulle kunna vara betungande för den som tillhandahåller de aktuella tjänsterna och följaktligen också innebära en begränsning av etableringsfriheten för dessa tjänster. Även om YGL torde ge utrymme för begränsningar av etableringsfriheten i detta avseende, kan utgångspunkten för det restriktiva beslutet därför ha varit att inte genom praxis ge RTVL ett vidare tillämpningsområde än vad som här ansågs nödvändigt. Till- 
  
 21 
  
 Se särskilt regeringsbeslut 11,  
  
 1998-06-25, 
  bilaga 1 f, avseende tillstånd för CELL ICD AB (CELL) att sända televisionsprogram, samt CELL:s komplettering till ansökan i brev till radio- och  
 TV-verket 
  daterat  
 1998-02-19, 
  dnr. 158/98. 
  
 22 
  
 Se särskilt regeringsbeslut 11,  
  
 1998-06-25, 
  bilaga 1 f, avseende tillstånd för CELL ICD AB (CELL) att sända televisionsprogram, samt CELL:s komplettering till ansökan i brev till radio- och  
 TV-verket 
  daterat  
 1998-02-19, 
  dnr. 158/98. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 167 
  
 ståndsgivningen för digitala  
 TV-sändningar 
  präglas däremot av en politisk vilja att skapa förutsättningar för nya typer av innehållstjänster och därmed ytterligare främja en ökad mångfald för allmänheten genom den marksända televisionen. 
 Oavsett de bakomliggande skälen kan dock konstateras att Gransk- ningsnämndens beslut och tillståndsgivningen för  
 digital-TV 
  inte visar en entydig bild av vad som skall uppfattas som ljudradio och television i RTVL:s mening. Mot bakgrund av förarbetena gäller osäkerheten framför allt vad som till en var tid skall uppfattas ligga i det allmänna språkbruket och hur detta skall konstateras vid tillämpningen av RTVL:s bestämmelser. Med digital ljudradio kommer än mer avancerade sidotjänster än endast  
 RDS-tjänsten 
  att vara integrerade med de traditionella ljudradioprogrammen. Vidare kan de digitala ljudradio- mottagarna med stor sannolikhet förväntas utvecklas till att vara utrus- tade med fönster som inte enbart kan presentera text utan även rörliga bilder, möjligen även motta digitala  
 TV-sändningar. 
  Det kan även tänkas att hela frekvenser tilldelas för andra tjänster än traditionella ljud- radioprogram, men som ändå är avsedda att främst mottas av apparater som också används för traditionell ljudradiomottagning. Motsvarande utveckling gäller för televisionen, och gränsdragningen mellan såväl ljudradiomottagare och  
 TV-mottagare 
  som mellan dessa mottagare och annan apparatur (t.ex. datorer och mobiltelefoner) kan förväntas att bli allt svårare att upprätthålla. 
 Mot denna bakgrund är i och för sig Granskningsnämndens gräns- dragning förhållandevis tydlig, medan det är mer osäkert vad tillstånds- givningen för digitala  
 TV-sändningar 
  har för konsekvenser för RTVL:s tillämpningsområde. I ljuset av den beskrivna konvergensutvecklingen är det dock osäkert hur länge Granskningsnämndens gränsdragning kan upprätthållas. Det finns också redan nu tecken på att rättsläget kan komma att förändras i detta avseende. Utredningen om den framtida kommersiella lokalradion föreslår i sitt betänkande att motsvarande regler som gäller för sökbar  
 text-TV 
  även skall gälla för s.k. tilläggs- tjänster i lokalradio. 
 23  
 Med tilläggstjänster avses i betänkandet pro- gramverksamhet i lokalradio kompletterad med text eller bild. Som exempel på en sådan tjänst anges bl.a.  
 RDS-tjänsten. 
 24 
  
 23  
  
 SOU 1999:14,  
 Den framtida kommersiella lokalradion 
 , förslag till ny bestämmelse i RTVL; 5:20, s. 33. 
  
 24  
  
 SOU 1999:14,  
 Den framtida kommersiella lokalradion 
 , s. 185 ff. 
  
 168  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 6.6.2 
  
 Sökbar  
  
 text-TV 
  
 Text-TV 
  definieras inte i lagen men beskrivs i förarbetena som särskild textinformation som förmedlas med  
 TV-signalen. 
 25 
  
 Text-TV, 
  som också kan omfatta enklare grafik, används huvudsakligen dels för pro- gramtextning eller annan textinformation under ett program, dels för att sända textade informationssidor som fyller hela  
 TV-rutan 
  och som kan fungera som en från  
 TV-programmet 
  fristående innehållstjänst. Sidorna kan här vara samlade i ämnesområden (t.ex. nyheter, väder, sport, annonser etc.) och  
 TV-tittaren 
  kan bläddra fram den information som önskas. Det är det sistnämnda användningsområdet som brukar benäm- nas sökbar  
 text-TV. 
  För att sända de textade informationssidorna används som regel outnyttjat utrymme i  
 TV-signalen, 
  det s.k. bild- släckningsintervallet. I andra fall kan en hel kanal eller delar av en kanal tas i anspråk. Informationen hämtas från en dator och förmedlas genom en tråd- eller radiobaserad sändning. Informationssidorna sänds cykliskt och uppdateras kontinuerligt; när den sista sidan har sänts upprepas sändningen från början. För att kunna ta emot sådan sökbar  
 text-TV 
  som här beskrivits krävs att  
 TV-mottagaren 
  är utrustad med min- nesenhet och avkodare. Vid mottagning av sökbar  
 text-TV 
  lagras den sida som tittaren har valt att se på i mottagarapparatens minne och pre- senteras på bildskärmen så länge han eller hon önskar. 
 Enligt RTVL gäller särskilda regler för sökbar  
 text-TV. 
  Det gäller bl.a. för annonsering, sponsringsmeddelanden och angivande av sänd- ningsbeteckning. Motivet för att tillämpa särskilda regler i dessa sam- manhang är att det i sökbar  
 text-TV 
  inte på samma sätt som i förhål- lande till andra  
 TV-program 
  går att avgöra när ett program börjar och slutar. Därutöver görs vissa undantag från tillståndsplikten för sänd- ningar av sökbar  
 text-TV. 
  Undantaget gäller för sändningar som sker från radiosändare som används för andra sändningar med stöd av till- stånd enligt radio- och  
 TV-lagen 
  eller lokalradiolagen (RTVL 2:1, andra stycket). Däremot föreligger registreringsplikt för de tillståndsbefriade sändningarna av sökbar  
 text-TV. 
  Skälet till att det inte behövs något tillstånd för dessa sändningar är enligt förarbetena att det inte finns något behov av att styra frekvensanvändningen; sändningen av  
 text-TV 
  använder det outnyttjade bildsläckningsintervallet, vilket är ett utrymme som annars inte utnyttjas. 
 26 
  
 I samband med införandet av digitala  
 TV-sändningar 
  är det relevant att se närmare på hur reglerna om sökbar  
 text-TV 
  skall tillämpas i för- hållande till de digitala  
 TV-tjänster 
  som inte kan betecknas som tradi- tionella  
 TV-program. 
  Vid en jämförelse kan konstateras att dessa 
  
 25 
  
 Prop. 1995/96:160 s.  
  
 72-73. 
  
 26 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 73. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 169 
  
 tjänster kan uppvisa såväl likheter som skillnader med traditionell sökbar  
 text-TV. 
  Det kan i båda fallen handla om en samtidig och regelbunden utsändning av information som uppdateras kontinuerligt. Till skillnad från den analoga  
 text-TV-tjänsten 
  kan emellertid de digitala tjänsterna omfatta inte enbart text och enkel grafik, utan även ljud och rörliga bilder i vad som skulle kunna betecknas som kraftfulla multimediala tjänster. De digitala tjänsterna kan således omfatta mer än endast textsidor och t.o.m. vara så avancerade att de i olika delar kan vara svåra för mottagaren att särskilja från mer traditionella  
 TV-program. 
  De kan dessutom integreras med de mer traditionella  
 TV-programmen 
  i bild på ett sätt som kan göra det än svårare att urskilja vad som utgör ett traditionellt  
 TV-program, 
  en programanknuten tjänst respektive en fri- stående tjänst. Detta förhållande behöver inte heller vara statiskt. En tjänst som medger beställning av resor kan utgöra en naturligt integrerad del vid sändningar av ett visst reseprogram, men också utgöra en fristående tjänst när reseprogrammet inte sänds. Det kan vidare vara så att inslaget av, och därav förhållandet mellan, traditionella  
 TV-program, 
  programanknutna och fristående tjänster varierar inom den frekvens som är tilldelad för sändningarna. 
 Hur reglerna om sökbar  
 text-TV 
  skall tillämpas i detta sammanhang framgår inte av lagtexten eller förarbetena om införandet av digitala  
 TV-sändningar. 
  Frågan har särskild betydelse om man föreställer sig en programoperatör som inte avser att sända traditionella  
 TV-program 
  överhuvudtaget, utan enbart andra typer av digitala innehållstjänster. I den mån dessa tjänster generellt skall jämställas med sökbar  
 text-TV, 
  fordras följaktligen inte tillstånd för sändningar enligt RTVL om övriga förutsättningar för detta är uppfyllda (jfr ovan). Detta skall bl.a. ses i ljuset av det förhållandevis avancerade multimediala innehåll (härunder med rörliga bilder) som här kan tillhandahållas jämfört med traditionell sökbar  
 text-TV 
  och där gränsen mot traditionella  
 TV-program 
  blir allt- mer otydlig. 
  
 170  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 6.6.3 
  
 Sändningar riktade till allmänheten 
  
 För att omfattas av RTVL skall sändningen utöver förmedlingen av ljudradio- och  
 TV-program 
  även vara riktad till allmänheten (och avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel). Motsvarande krav återfinns i YGL:s huvudregel om radioprogram (YGL 1:6) och reglerna skall tolkas på samma sätt. 
 27  
 Innebörden i detta krav är att sändningen anses riktad till allmänheten endast om den samtidigt och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den. Om det istället är mottagaren som startar sändningen av det innehåll han eller hon får del av, faller sändningen följaktligen utanför RTVL. 
 De tjänster som kommer att tillhandahållas i samband med digitala ljudradio- och  
 TV-sändningar 
  kommer i olika utsträckning att omfatta inslag av såväl sändningar som är riktade till allmänheten som sänd- ningar som sker på begäran, dvs. som startas av mottagaren. De kon- sekvenser som detta kan ha för den generella bedömningen av om en sändning är riktad till allmänheten eller inte diskuteras ingående i sam- band med genomgången av YGL, vartill hänvisas (avsnitt 5.5.2 och 5.5.3). Det finns emellertid skäl att ytterligare poängtera vissa av dessa aspekter i förhållande RTVL:s tillämpningsområde. 
 Det framgår av diskussionen i nämnda avsnitt om YGL att de digi- tala  
 TV-tjänsterna 
  kan ha såväl skenbart som verkligt interaktiva inslag. Med  
 skenbar  
 interaktivitet avses här en tjänst som mottagaren uppfattar som interaktiv. Någon egentlig återkoppling från mottagaren till den sändande sker emellertid inte och det är inte heller mottagaren som initierar sändningen av det innehåll han eller hon tar del av. Denna form av interaktivitet påverkar således inte bedömningen av att sänd- ningen är riktad till allmänheten.  
 Verklig  
 interaktivitet uppnås främst genom att mottagningsenheten för de digitala  
 TV-sändningarna 
  är utrustad med en kommunikationsfunktion som gör det möjligt för användaren att inte enbart vara en passiv mottagare utan även aktivt kommunicera med omvärlden. Kommunikation kan härigenom uppnås t.ex. med såväl den som sänder ut tjänsten som med annan som genom utsändningen vill komma i kontakt med mottagarna, t.ex. företag som marknadsför olika produkter och tjänster. Möjligheten till denna form av interaktivitet  
 kan  
 användas på ett sätt som bl.a. innebär att mottagarna erhåller ytterligare information från databasen på individuell basis. Sändningen sker i dessa avseenden på begäran och kan därför inte betraktas som riktad till allmänheten. 
 Det intressanta ur RTVL:s perspektiv är att dessa olika typer av interaktivitet kan vara integrerade i vad som för mottagaren framstår som en och samma tjänst. Detta torde också vara utgångspunkten för 
  
 27  
 Prop. 1995/96:160 s. 64. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 171 
  
 den som tillhandahåller tjänsten. Det kan t.ex. handla om att mottagaren begär information som går utöver vad som tillhandahålls genom utsändningen. Denne kopplas då automatiskt via en returkanal, t.ex. telenät, mobiltelenät eller  
 kabel-TV-nät, 
  till en databas ur vilken mer information kan erhållas. Det kan också handla om att utföra banktransaktioner, elektronisk handel eller att beställa en film  
 (video-on- 
  demand). När detta led i kommunikationen väl är upprättat, torde kommunikationen mellan parterna i de flesta fall fortsätta i returkanalen; så länge kommunikationen är avsedd att vara individuell finns vanligtvis inget skäl, varken ekonomiskt eller integritets- eller säkerhetsmässigt, att låta den gå till den ursprunglige mottagaren som en del i en utsändning riktad till allmänheten. Den kommunikation som således etableras i detta skede sker definitionsmässigt på ett sätt som innebär att mottagaren erhåller informationen på begäran och inte längre som en sändning riktad till allmänheten. 
 Vad som kan tillhandahållas, och för mottagaren framstå, som en och samma ljudradio- eller  
 TV-tjänst 
  kan följaktligen i realiteten bestå av olika kommunikationselement som torde medföra att RTVL endast växelvis är tillämplig beroende på mottagarens aktivitet (sändningar dels riktade till allmänheten och dels på begäran). Konsekvensen skulle således vara att de regler vars syfte bl.a. är att hantera dessa mediers särskilda genomslagskraft med hänsyn till sändningarnas innehåll, endast har begränsad tillämplighet i förhållande till det innehåll som mottagarna faktiskt upplever att de får del av genom utsändningen. Tillståndshavare eller registreringspliktiga torde i dessa delar inte kunna fällas för brott mot tillståndsvillkoren eller RTVL:s generella innehållsregler. Granskningsnämnden kan således komma att behöva genomföra delvis tekniskt relaterade analyser av hur ett visst innehåll har förmedlats vid en viss tidpunkt, för att avgöra sitt mandat i förhållande till de ljudradio- och  
 TV-tjänster 
  som förmedlas. RTVL:s utformning torde således vidare ge utrymme för medvetna val av distributionsform för att påverka vilka innehållsregler som skall gälla för ett visst innehåll. Innehåll som p.g.a. tillståndsvillkor eller RTVL:s generella innehållsregler ej får förmedlas, torde således kunna göras tillgängligt som en integrerad del av ljudradio- eller  
 TV-tjänsten 
  utan att strida mot RTVL eller de förutsättningar som gäller enligt tillståndet. 
 En annan fråga som rör kravet på att sändningarna skall vara riktade till allmänheten rör möjligheten att med  
 xDSL-baserad 
  teknik förmedla rörliga bilder, t.ex. filmer och  
 TV-program, 
  över telenätet. Frågan berörs i samband med genomgången av YGL (avsnitt 5.5.3, se även rörande telelagens tillämplighet nedan, avsnitt 7.5.3). I förhållande till RTVL är det här särskilt frågan om sådan vidareförmedling genom telenätet utgör registreringpliktig verksamhet för den som tillhandahåller 
  
 172  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 tjänsten. Frågan är särskilt relevant eftersom vidareförmedlingen här sker på individuell begäran och därför inte  
 isolerat  
 sett torde uppfylla kravet på att vara riktad till allmänheten. Detta kan bl.a. jämföras med traditionell vidareförmedling av ljudradio- och  
 TV-sändningar 
  i kabelnät där vidareförmedlingen sker som en samtidig utsändning till samtliga hushåll som är anslutna. Även om rättsläget här får bedömas som oklart finns det dock omständigheter som talar för att sådan vidareförmedling av direktsändningar vid tillämpningen av YGL skall anses som riktad till allmänheten oavsett om själva vidareförmedlingen sker på begäran. 
 Ytterligare en aspekt är att dessa vidareförmedlade sändningar i såväl telenät som  
 kabel-TV-nät 
  även, på liknande sätt som beskrivits ovan, kan integreras med tjänster som lagras och tillhandahålls på begäran ur en databas (t.ex. filmer och  
 TV-program 
  som tillhandahålls som  
 VOD-tjänster). 
  Det följer av genomgången ovan att tjänster som innebär att upplysningar tillhandahålls på begäran inte är att betrakta som riktade till allmänheten och således faller utanför RTVL:s tillämpningsområde. 
  
 6.6.4 
  
 Sammanfattning 
  
 Konvergensutvecklingen medför en sammansmältning av infrastruktu- rer, tjänster och apparater. I förhållande till radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde aktualiserar detta frågan om vad som utgör ljudradio och television i lagens mening. Varken förarbetena, Gransknings- nämndens praxis eller tillståndsgivningen för digitala  
 TV-sändningar 
  i marknätet ger emellertid någon närmare vägledning i detta avseende varför rättläget måste bedömas som oklart. 
 Detsamma gäller för vad som utgör sökbar  
 text-TV 
  i radio- och TV- lagens mening. Enligt radio- och  
 TV-lagen 
  gäller särskilda regler för sökbar  
 text-TV. 
  Det handlar här om regler rörande annonsering, spons- ringsmeddelanden och angivande av sändningsbeteckning samt om att  
 sänd-ningar 
  av sökbar  
 text-TV 
  under vissa förutsättningar är tillstånds- befriade. Frågan är hur dessa regler skall tillämpas framför allt i för- hållande till sådana digitala  
 TV-tjänster 
  som inte kan betecknas som traditionella  
 TV-program. 
  
 Avslutningsvis medför konvergensutvecklingen vissa tillämpnings- problem vad gäller kravet på att sändningarna av ljudradio- och TV- program skall vara riktade till allmänheten, vilket motsvaras av vad som framgår av genomgången av YGL (avsnitt 5.5.2 och 5.5.3). De tjänster som kommer att tillhandahållas i samband med digitala ljudradio- och  
 TV-sändningar 
  kommer i olika utsträckning att omfatta inslag av såväl sändningar som är riktade till allmänheten som sändningar som sker på 
  
 SOU 1999:55 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
 173 
  
 begäran, dvs. som startas av mottagaren. Vad som kan tillhandahållas, och för mottagaren framstå, som en och samma ljudradio- eller TV- tjänst kan följaktligen i realiteten bestå av olika kommunikationselement som torde medföra att RTVL endast växelvis är tillämplig beroende på mottagarens aktivitet (sändningar dels riktade till allmänheten och dels på begäran). Konsekvensen skulle således vara att de regler vars syfte bl.a. är att hantera dessa mediers särskilda genomslagskraft med hänsyn till sändningarnas innehåll, endast har begränsad tillämplighet i förhållande till det innehåll som mottagarna faktiskt upplever att de får del av genom utsändningen. 
  
 174  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 SOU 1999:55 
  
 175 
  
 7 Telelagen 
  
 7.1 
  
 Bakgrund och syfte 
  
 Telelagen (TL, 1993:597) trädde i kraft den 1 juli 1993. Samtidigt bolagiserades Televerket och bytte namn till Telia AB. Merparten av Televerkets myndighetsansvar överfördes till Telestyrelsen, nuvarande Post- och telestyrelsen (PTS), som därmed blev ansvarig myndighet för telelagstiftningen och dess efterlevnad. Härigenom separerades också regleringsansvaret från operationella verksamhetsintressen, vilket har utgjort ett viktigt led i den regleringsprocess som präglar telesektorerna inom såväl Sverige som övriga medlemsstater i EU. Ett grundläggande syfte med den  
 EG-rättsliga 
  teleregleringen är att uppnå en fungerande konkurrens på telemarknaden. Den är därför i huvudsak inriktad på att bryta upp de såväl legala som faktiska monopol som tidigare styrt medlemsstaternas telesektorer. Den svenska teleregleringen uppfyller de krav som följer av den  
 EG-rättsliga 
  regleringen på detta område. 
 Syftet med telelagen är att ge staten förutsättningar att på en öppen telemarknad styra och kontrollera verksamheten på telekommunika- tionsområdet så att de telepolitiska målen kan uppnås. 
 1  
 Det övergri- pande telepolitiska målet är att enskilda och myndigheter i landets olika delar skall ha tillgång till effektiva telekommunikationer till lägsta möjliga samhällsekonomiska kostnad. I detta ligger bl.a. att var och en skall få möjlighet att från sin stadigvarande bostad eller sitt fasta verk- samhetsställe utnyttja telefonitjänst till ett rimligt pris inom ett allmänt tillgängligt telenät, att alla skall få tillgång till teletjänster på likvärdiga villkor, samt att telekommunikationerna skall vara uthålliga och till- gängliga under kriser och krig (TL 2 §, första stycket). Enligt förarbe- tena innebär detta att telekommunikationerna skall bidra till regional balans, vara öppna och flexibla samt främja mångfald och valfrihet för användarna, samt vidare bidra till ett effektivt resursutnyttjande i sam- hället. 
 2  
 Telekommunikationerna skall även i sig vara effektiva, vilket bl.a. innebär att de skall främja samverkan mellan operatörer och bidra till skapandet av nya, kostnadseffektiva och högkvalitativa teletjänster. 
 Konkurrens används som ett centralt medel för att uppnå dessa mål- sättningar (TL 3 §), vilket också präglar delar av telelagens utformning. Här återfinns konkurrensfrämjande regler och regler för att motverka 
  
 1 
  
 Prop. 1992/93 s. 1. 
  
 2 
  
 Prop. 1996/97 s. 31. 
  
 176  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 marknadsimperfektioner. Behovet av särskilt konkurrensfrämjande regler inom telesektorn följer av behovet av att motverka och balansera den starkt dominerande ställning som Telia har inom flera områden inom telesektorn (jfr ovan om syftet med den  
 EG-rättsliga 
  regleringen på området). Telelagen innehåller därför i detta syfte bestämmelser som särskilt gäller teleoperatörer med ett betydande inflytande på markna- den. Ambitionen är emellertid att generell konkurrenslagstiftning efter- hand skall vara styrande även för telemarknaden. 
 3 
  
 7.2 
  
 Tillämpningsområde 
  
 Telelagens tillämpningsområde bestäms av en relativt komplex begreppsstruktur med begrepp som språkligt sett kan vara svåra att skilja åt för den oinitierade. Dessa begrepp utgör dock underlag för avgränsningar såväl inom telelagens tillämpningsområde som i förhål- lande till annan lagstiftning. 
 Telelagen är tillämplig på  
 televerksamhet  
 (TL 1 §). Med televerk- samhet avses förmedling av telemeddelanden, för egen eller annans räkning, 
 4  
 via telenät eller tillhandahållande av nätkapacitet. Medan  
 telemeddelande  
 definieras som ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektro- magnetiska svängningar som utnyttjar särskilt anordnad ledare, definie- ras  
 telenät  
 som en anläggning avsedd för förmedling av telemeddelan- den. Med  
 nätkapacitet  
 avses överföringskapacitet i telenät eller del därav. Begreppet omfattar alla former av överföringskapacitet: allt från större sammanhängande system till enstaka förbindelser samt även rent fysiska ledningar utan elektronisk utrustning, s.k. svart fiber. 
 5 
  
 Telelagens reglering är framför allt inriktad på vissa typer av tjänster för vilka bl.a. reglerna om anmälningsplikt, tillståndsplikt och samtrafik i huvudsak är tillämpliga (se närmare följande avsnitt). Utöver tillhandahållande av nätkapacitet, som berörs ovan, handlar det om teletjänster, telefonitjänster och mobila teletjänster. Med  
 teletjänster  
 avses förmedling av telemeddelanden för någon annan (jfr innebörden av televerksamhet ovan). En särskild grupp av teletjänster utgörs av  
 telefonitjänster 
 . En telefonitjänst är en teletjänst som omfattar överfö- ring av tal och som medger överföring av telefaxmeddelanden samt datakommunikation via låghastighetsmodem. Med  
 mobil teletjänst 
  
 3 
  
 Prop. 1996/97 s. 34. 
  
 4 
  
 Prop. 1996/97 s. 93. 
  
 5 
  
 Prop. 1996/97 s. 93. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 177 
  
 avses teletjänst där abonnentanslutningen tillhandahålls via radio i en mobil nätanslutningspunkt. 
 Telelagen är emellertid inte tillämplig på all verksamhet som avser förmedling av telemeddelanden. Från lagens tillämpningsområde undan- tas utsändning till allmänheten av program i ljudradio eller annat som anges i YGL 1:1 tredje stycket första meningen (TL 1 § tredje stycket). Det innebär således att program i ljudradio och television samt innehållet i vissa andra sändningar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor, och som är riktade till allmänheten, inte utgör televerksamhet i telelagens mening. Det kan ifrågasättas om undantaget även omfattar sådan verksamhet som omfattas av databasregeln i YGL (YGL 1:9). Orsaken är att förmedlingen i dessa fall sker på individuell begäran och inte som en utsändning till allmänheten. Det är vidare endast utsändningar till allmänheten som omtalas i förarbetena. 
 6 
  
 Det är emellertid viktigt att komma ihåg att YGL:s tillämpningsom- råde bestäms av bestämmelserna i YGL. I den mån reglerna i YGL och telelagen kommer i konflikt med varandra har YGL, i egenskap av grundlag, företräde framför telelagen som är av längre rang. Vid sidan av YGL:s huvudregel om sändningar av radioprogram som är riktade till allmänheten (YGL 1:6) måste därför även databasregeln (YGL 1:9) beaktas vid tillämpningen av telelagen. Till skillnad från vad som är fallet med utsändningar till allmänheten som uttryckligen undantas från telelagens tillämpningsområde, torde det emellertid få avgöras från fall till fall i vilken utsträckning telelagens bestämmelser kan tillämpas på grundlagsskyddad databasverksamhet. 
  
 7.3 
  
 Tillstånd och anmälan 
  
 Det är särskilt vissa grundläggande typer av televerksamhet som har ansetts motivera den typ av särreglering som dominerar telelagen. För dessa typer av verksamheter stipuleras anmälningsplikt och i vissa fall tillståndsplikt. I båda fallen handlar det om tillhandahållande av vissa tjänster inom ett allmänt tillgängligt telenät (TL 4 a § och 5 §). Vad som utgör ett allmänt tillgängligt telenät definieras inte i lagen, men av förarbetena följer att det handlar om ett nät som står till allmänhetens förfogande och att det skall vara öppet för en vid krets av användare att ansluta sig till nätet. 
 7  
 Begreppet allmänheten behöver i denna bemärkelse inte avse alla och envar. Enligt förarbetena bör det vara 
  
 6 
  
 Prop. 1992/93:200 s. 81 ff. 
  
 7 
  
 Prop. 1992/93:200 s. 91. 
  
 178  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 tillräckligt att redan en på visst sätt avgränsad användarkategori kan använda nätet för att det skall betraktas som allmänt tillgängligt. 
 De tjänster som omfattas av anmälningsplikt är tillhandahållande av telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt, mobil teletjänst, nätkapacitet samt teletjänster som kräver nummertilldelning ur nummerplan för tele- foni enligt TL 21 § (TL 4 a §). I det sistnämnda fallet kan det handla om t.ex. betalteletjänster, dvs. tjänster som enkelt uttryckt innebär att någon ringer upp ett nummer och mot en särskild avgift får del av den information som tjänsten omfattar. För anmälningspliktig verksamhet gäller särskilda i lagen stipulerade skyldigheter. Det gäller bl.a. rörande hänsyn till funktionshindrade personers behov av särskilda teletjänster och förmedling av nödsamtal till alarmerings- och räddningstjänst, totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd beredskap, tillhandahållande av abonnentinformation, särskild redovisning av verk- samheten, m.m. (TL 17 a §). Närmare föreskrifter som preciserar dessa skyldigheter kan meddelas av PTS. 
 Förutom anmälan krävs tillstånd för verksamhet som har en omfatt- ning som med avseende på utbredningsområde, antalet användare eller annat jämförbart förhållande är betydande (TL 5 §). Tillståndsplikten gäller tillhandahållande av telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt, mobil teletjänst och nätkapacitet, inom ett allmänt tillgängligt telenät. Till skillnad från anmälningsplikten gäller dock inte någon tillståndsplikt för teletjänster som kräver nummertilldelning ur nummerplan för telefoni enligt TL 21 §. 
 I förhållande till mobil teletjänst kan det vidare vara aktuellt att till- lämpa telelagens regler om särskilt inbjudningsförfarande till ansökan om tillstånd (TL 12 §). Bestämmelsen gäller när fråga uppkommer om att meddela tillstånd för tillhandahållandet av nya mobila teletjänster inom ett allmänt tillgängligt telenät. Om det härvid kan antas att det frekvens- utrymme som kan avsättas för verksamheten inte är tillräckligt för att ge tillstånd åt alla som vill driva sådan verksamhet, skall prövningen ske efter ett förfarande med allmän inbjudan till ansökan. Detsamma gäller när det frekvensutrymme som avsatts för en mobil teletjänst utökas eller på annat sätt medger att ytterligare tillstånd meddelas utan att pågående användning begränsas. 
 De skyldigheter som gäller för anmälningspliktig verksamhet enligt TL 17 a § gäller även för tillståndspliktig verksamhet. Därutöver kan särskilda skyldigheter följa av de villkor som kan förenas med tillståndet (TL 13 §). Det kan t. ex. handla om krav på att tillhandahålla sam- hällsomfattande tjänster, publicera uppgifter om enskildas abonnemang i egen telekatalog, utan särskild ersättning upprätthålla telefonautomater för att tillgodose allmänhetens behov, m.m. (PTS har lämnat förslag på utvidgning av möjligheterna att ställa villkor enligt TL 13 §, se vidare 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 179 
  
 nedan om  
 Sense-ärendet 
  under avsnitt 7.4). Med samhällsomfattande tjänster avses sådana tjänster som skall tillhandahållas i princip alla användare oavsett var de bor till ett rimligt pris. Som samhällsom- fattande tjänst räknas endast telefonitjänst (dvs. överföring av tal, tele- faxmeddelanden och datakommunikation via låghastighetsmodem) mellan fasta nätanslutningspunkter. 
 8  
 Tillståndsvillkoren skall gälla för en bestämd tid (TL 14 §). 
 Anmälan respektive ansökan om tillstånd inges till PTS. En anmälan skall dock inte föranleda någon särskild prövning av verksamheten på förhand 
 9  
 och tillstånd skall som huvudregel beviljas om inte särskilda skäl talar mot detta. 
 10  
 Efter att en anmälan kommit in utgör denna där- emot ett underlag för PTS att inom ramen för sin tillsynsverksamhet bl.a pröva om verksamheten kräver tillstånd enligt TL 5 § och underrätta företaget om så är fallet. Vidare torde en verksamhet som angetts i en ansökan om tillstånd enligt TL 5 § även anses som anmäld enligt TL 4 a §, varför en separat anmälan till följd av anmälningsplikten inte torde vara nödvändig. 
 11  
 PTS skall efter ansökan meddela förhandsbesked om en verksamhet är tillståndpliktig eller inte (TL 7 §). 
 Det följer av genomgången att det finns televerksamhet som varken är anmälnings- eller tillståndspliktig. Här avses således andra teletjänster än telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt, mobil teletjänst, teletjänst som kräver tilldelning av kapacitet i nummerplan eller nätkapacitet (se t.ex. avsnitt 7.5.4. om Internet). Dessa tjänster omfattas, utöver de generella bestämmelserna, endast av begränsade delar av telelagens regler. Det handlar t.ex. om att verksamhet som bedrivs i allmänt till- gängligt telenät skall uppfylla rimliga krav på god funktion och teknisk säkerhet (TL 15 §). När det gäller samtrafik, kan sådan skyldighet även gälla den som inom ett allmänt tillgängligt telenät tillhandahåller en teletjänst som inte är anmälningspliktig enligt TL 4 a §. Förutsättningen är dock att det görs i en omfattning som med avseende på utbrednings- område, antalet användare eller annat jämförbart förhållande är bety- dande (TL 20 § första stycket). För denna samtrafik får dock mark- nadsmässiga villkor fastställas (TL 20 § andra stycket). Telelagens samtrafikregler behandlas närmare i följande avsnitt. 
 Det bör avslutningsvis även påpekas att för sådan televerksamhet som omfattas av telelagen och som innebär användning av radiosändare gäller även lagen om radiokommunikation (se nedan kap. 8). 
  
 8 
  
 Prop. 1996/97:61 s. 41 ff. 
  
 9 
  
 Prop. 1996/97:61 s. 55. 
  
 10 
  
 Prop. 1992/93:200 s. 105. 
  
 11 
  
 Prop. 1996/97:61 s. 94. 
  
 180  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 7.4 
  
 Samtrafik 
  
 Med samtrafik avses fysisk och logisk sammankoppling av telenät som dels möjliggör att teletjänster som tillhandahålls i telenäten fungerar mellan alla användares nätanslutningspunkter, dels ger användarna möjlighet att få tillgång till de tjänster som tillhandahålls i näten (TL 1 §). Samtrafik avser såväl fasta som mobila nätanslutningspunkter. 
 Motiven för att stipulera särskilda regler om samtrafik skall ses mot bakgrund av de telepolitiska målen och konkurrensens roll som medel för att uppnå dessa. Samtrafik utgör här en grundläggande förutsättning för att uppnå ett effektivt telesystem på en öppen marknad. För att tele- kommunikationerna skall kunna betraktas som effektiva måste abon- nenterna kunna nå varandra, oavsett vilken operatör de är anslutna till och vilket allmänt tillgängligt nät denne utnyttjar. Till dess telemarknaden är anpassad till en konkurrenssituation utan behov av särreglering, har det därför ansetts nödvändigt med särskilda regler om samtrafik. 
 12 
  
 De grundläggande bestämmelserna om samtrafik följer av TL 20 §. Enligt huvudregeln gäller en skyldighet att bedriva samtrafik för all verksamhet som är anmälningspliktig enligt TL 4 a §, med undantag för tillhandahållande av nätkapacitet (jfr TL 20 d §, se nedan). Därutöver gäller sådan skyldighet även för den som inom ett allmänt tillgängligt telenät tillhandahåller annan teletjänst (än sådan som är anmälnings- pliktig) om det görs i en omfattning som med avseende på utbrednings- område, antalet användare eller annat jämförbart förhållande är bety- dande. Det sistnämnda avser i realiteten teletjänster som inte kräver kapacitet i nummerplan för telefoni, t.ex. datakommunikationstjänster och tilläggstjänster (t.ex. nummerpresentation). 
 13 
  
 Samtrafikskyldigheten innebär en skyldighet att förmedla telemed- delanden såväl till som från egna nät. För att genomföra detta skall samtrafikavtal träffas på vissa villkor. Det är t.ex. inte tillåtet att ställa upp orimliga villkor för samtrafik eller att särbehandla vissa typer av samtal. Även taxorna för samtrafik är reglerade (TL 20 § andra stycket). När det gäller samtrafik avseende telefonitjänst till fast nätan- slutningspunkt, skall ersättningen vara rättvis och skälig med hänsyn till kostnaderna för prestationen. Detsamma gäller för samtrafik avseende telefonitjänst till mobil nätanslutningspunkt i den mån den bedrivs av operatör som har ett betydande inflytande på marknaden för samtrafik. 
 PTS får i enskilda fall medge undantag från skyldigheten att bedriva samtrafik om den begärda samtrafiken i beaktansvärd utsträckning 
  
 12 
  
 Jfr prop. 1996/97:61 s. 57. 
  
 13 
  
 Jfr prop. 1996/97:61 s. 98. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 181 
  
 skulle begränsa den samtrafikskyldiges verksamhet (TL 20 § tredje stycket). 
 Ytterligare förpliktelser i samband med samtrafik gäller för dem som bedriver anmälningspliktig verksamhet och dessutom har betydande inflytande på marknaden. Dessa skall t.ex. tillgodose varje rimlig begäran på samtrafik, publicera taxor och erbjuda likvärdiga villkor för alla (TL 20 b §). 
 Om det finns synnerliga skäl får PTS vidare besluta att den som till- handahåller anmälningspliktig teletjänst skall bedriva samtrafik med annan som utövar sådan verksamhet och därvid fastställa nödvändiga villkor för detta (TL 20 c §). Förutsättningen är att ingripandet görs för att tillgodose ändamål av väsentligt allmänt intresse. 
 Särskilda regler gäller för tillhandahållande av nätkapacitet (som framgår ovan faller detta utanför huvudregeln i TL 20 § som endast avser teletjänster). Den som tillhandahåller nätkapacitet inom ett allmänt tillgängligt telenät är skyldig att på begäran, av annan som tillhandahåller sådan nätkapacitet, medverka till sammankoppling mellan dessa nät för att upprätta sammanhängande förbindelser i näten (TL 20 d §). 
 Särskilt om  
 Sense-ärendet 
  
 I ett nyligen avgjort samtrafikärende hade PTS att fatta beslut om en begäran från Sense Communications AS (Sense). Senses begäran avsåg rätten att få bedriva samtrafik med Telia enligt en form som förutsätter tillträde till Telias nät. Samtrafiken skulle innebära att Telia upplåter sina nätanslutningspunkter i  
 GSM-nätet 
  för Senses mobil- teleabonnenter, som därefter skulle kunna ringa och ta emot samtal via dessa nätanslutningspunkter utan att behöva teckna abonnentavtal med Telia. 
 PTS fann i sitt beslut att Telia inte behövde tillmötesgå Senses begä- ran. 
 14  
 Enligt PTS kunde Senses begäran nämligen inte anses avse sam- trafik i telelagens mening. Orsaken är att rätten till samtrafik i detta sammanhang endast avser att acessnätsoperatören är skyldig att för- medla den andre operatörens tjänster till och från acessnätsoperatörens egna abonnenter. Samtrafikbestämmelserna ger inte någon rätt för den som tillhandahåller mobila teletjänster att få tillgång tillnätanslutnings- punkter i annans nät för andra ändamål. I samband med beslutet gjorde dock PTS bedömningen att det skulle vara positivt för konkurrenssitua- tionen på den svenska mobiltelemarknaden och positivt för konsumen- terna om affärsidéer av det slag som Sense presenterat kan förverkli- gas. 
  
 14  
 Beslut av den 25 februari 1999 (PTS diarienummer  
 98-11267). 
  
 182  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 Mot denna bakgrund utarbetade PTS ett förslag om ändringar i telelagen som har överlämnats till regeringen. Förslaget innebär bl.a. att vissa tillståndshavare genom tillståndsvillkor kan åläggas skyldighet att tillhandahålla nätkapacitet i mobila telenät till andra på begäran. Detta skall enligt förslaget ske på likvärdiga villkor. Rätten till ersättning för upplåtelse av sådan nätkapacitet föreslås ske på marknadsmässig grund. Avsikten med förslaget är att främja konkurrensen på marknaden för mobila teletjänster. PTS föreslås vidare få möjlighet att medla eller på ansökan av part besluta vad som skall gälla om tvist uppkommer i dessa frågor. 
 Vad som föreslås är således inte en ändring av samtrafikbestämmel- serna, utan en ändring i form av ett tillägg i TL 13 § rörande ytterligare villkor som kan ställas i tillstånd för bedrivande av televerksamhet. Enligt PTS mening kräver nämligen ett ingrepp i reglerna om gränsen mellan samtrafik och tillhandahållande av nätkapacitet en mer genom- gripande översyn av telelagen. PTS ansåg det därför som mer ända- målsenligt att behålla bestämmelserna om samtrafik i den utformning de nu har. PTS förslag har remissbehandlats och bereds för närvarande i Regeringskansliet. 
  
 7.5 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
  
 Telelagen är tillämplig på televerksamhet. Som utgångspunkt omfattar televerksamhet per definition all typ av informationsförmedling via telenät. Det gäller såväl analog som digital, enkel- som dubbelriktad kommunikation genom vilken  
 tråd-, 
  fiber- eller radiobaserad infra- struktur som helst. Emellertid undantas uttryckligen sådan förmedling av telemeddelanden som med hänvisning till YGL utgör utsändningar till allmänheten, t.ex. ljudradio och television, från telelagens tillämpnings- område. Det kan ifrågasättas om undantaget även omfattar sådan verksamhet som omfattas av databasregeln i YGL (YGL 1:9) eftersom det i dessa fall inte handlar om en utsändning till allmänheten (se närmare ovan, avsnitt 7.2). I den mån reglerna i YGL och telelagen kommer i konflikt med varandra har YGL, i egenskap av grundlag, företräde framför telelagen. Det torde därför få avgöras från fall till fall i vilken utsträckning telelagens bestämmelser kan tillämpas på grundlagsskyddad databasverksamhet. 
 Om däremot även grundlagsskyddad databasverksamhet är undan- tagen från telelagens tillämpningsområde skall telelagens tillämplighet i förhållande till YGL överhuvudtaget inte prövas i detta avseende. 
 Bestämningen av telelagens tillämpningsområde i detta sammanhang har konsekvenser för vilka regler som gäller för verksamhet som 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 183 
  
 omfattar olika typer av  
 on-demandtjänster. 
  Det kan t.ex. handla om till- handhållande av filmer och program ur en databas eller vidareförmed- ling av direktsändningar som förmedlas på begäran genom telenätet med stöd av  
 xDSL-baserad 
  teknik. Dessa frågor berörs närmare i avsnittet 7.5.2. 
  
 7.5.1 
  
 Gränsdragningen mellan individuell kommunikation och utsändningar till allmänheten 
  
 Konvergensutvecklingen medför att teletjänster och utsändningar till allmänheten kan förmedlas såväl parallellt som integrerat genom samma infrastrukturer. Till detta kommer att teletjänster i sig kan användas för att förmedla sådana utsändningar som undantas från telelagens tillämpningsområde. Ett enkelt exempel är då olika typer av Internettjänster förmedlas över telenätet. Förmedlingen av Internet- tjänsterna kan t.ex. ske inom ramen för en telefonitjänst (dvs. en tjänst bestående i överföring av tal och som medger bl.a. datakommunikation via låghastighetsmodem). Att vissa Internettjänster beroende på för- medlingsteknik torde kunna betraktas som grundlagsskyddade sänd- ningar riktade till allmänheten följer av genomgången av YGL (t.ex. massutskick av  
 e-post, 
  webbutsändningar med pushteknik, vidareför- medling av direktsändningar m.m., jfr ovan, avsnitt 5.5.3). Exemplet visar således en grundlagsskyddad förmedling av innehåll, förmedlad genom en traditionell teleinfrastruktur, baserad på en tjänst (telefonitjänsten) som omfattas av telelagen. Därutöver används tele- nätet givetvis även för såväl traditionella telefonitjänster som innehåll- stjänster som inte omfattas av grundlagsskyddet. Omvänt medför kon- vergensutvecklingen att traditionella infrastrukturer för utsändningar till allmänheten, t.ex.  
 kabel-TV-nät 
  och marknätet 
 15 
 , kan komma att bära teletjänster av olika slag. 
 Denna utveckling innebär att det kommer att bli allt svårare, i många avseenden i princip omöjligt, att förutse dels vad en infrastruktur kommer att användas till för typ av tjänst, vilket innehåll som förmedlas och hur detta sker, dels mellan vilka denna förmedlas och i vilken omfattning; de olika användningsformerna pågår hela tiden kontinuerligt och parallellt, ibland integrerat, mellan nätets olika användare. 
 Effekten blir att telelagen och YGL, ofta på ett sätt som är omöjligt att förutse, är växelvis tillämpliga beroende på vad som vid varje tillfälle förmedlas. I den mån förmedlingen av de grundlagsskyddade tjänsterna 
  
 15  
 Jfr prop. 1996/97:67 s.  
 28-29. 
  
 184  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 sker genom tråd kan det vidare inte uteslutas att tillämpningen av telelagen i vissa avseenden på motsvarande växelvisa sätt kan stå i strid med den grundlagsskyddade etableringsfrihet som gäller för trådsänd- ningar enligt YGL. I de fall förmedlingen dessutom omfattar ljudradio- och televisionsprogram torde även radio- och  
 TV-lagen 
  vara tillämplig. Det kan t.ex. handla om satellitsändningar av  
 TV-program 
  som vidare- förmedlas genom telenätet med stöd av  
 xDSL-baserad 
  teknik (under förutsättning att sådan vidareförmedling av direktsändningar som sker på begäran kan anses som riktad till allmänheten, jfr följande avsnitt samt avsnitt 6.6.3). Eftersom framför allt infrastrukturer för tele- och datakommunikation hanterar parallell förmedling av olika tjänster mellan olika användare kan dessa olika regelverk, utöver att vara växelvis tillämpliga, även vara samtidigt tillämpliga på en och samma verksamhet. 
  
 7.5.2 
  
 Särskilt om  
  
 xDSL-baserade 
  tjänster 
 Ytterligare ett exempel på de aspekter av telelagens tillämplighet som redovisas i föregående avsnitt rör möjligheten att med  
 xDSL-baserad 
  teknik förmedla multimediala tjänster över telenätet. Det kan t.ex. handla om vidareförmedling av  
 TV-program 
  som sänds över satellit eller i marknätet eller om tillhandhållande av filmer eller program som finns lagrade i en databas, s.k.  
 VOD-tjänster. 
  Förmedlingen av dessa tjänster sker i båda fallen på begäran av mottagaren. 
 Vidareförmedlingen av  
 TV-program 
  på begäran genom telenät kan jämföras med traditionell vidareförmedling av  
 TV-sändningar 
  i kabel-  
 TV-nät. 
  I båda fallen handlar det om vidareförmedling av program som sänds i marknätet eller via satellit. Skillnaden är att medan själva vida- reförmedlingen i telenätet sker på begäran sker den traditionella vidare- förmedlingen i  
 kabel-TV-nät 
  som en samtidig utsändning till samtliga hushåll som är anslutna. En grundläggande orsak till denna skillnad torde kunna hänföras till nätens ursprungliga syfte, karaktär och uppbyggnad. Telenätet är byggt för individuell och interaktiv kommunikation och det finns inget skäl att använda nätkapacitet för förmedling av tjänster till hushåll som inte efterfrågar dem.  
 Kabel-TV-nät 
  är emellertid normalt uppbygda med tanke på en samtidig vidareförmedling riktad till samtliga anslutna hushåll (en annan sak är att det kan krävas abonnemang och avkodare för att ta del av vissa sändningar). Det är emellertid troligt att även den framtida vidareförmedlingen i  
 kabel-TV-nät 
  allt mer kommer att ske på begäran. Orsaken är att dessa nät nu utvecklas för interaktiv kommunikation och tillhandahållande av andra tjänster vid sidan av vidareförmedling av  
 TV-program. 
  Möjligheterna till interaktivitet skapar möjligheter till ett mer effektivt kapacitetsutnyttjande, där det inte längre 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 185 
  
 finns skäl att alltid vidaresända alla  
 TV-program 
  till samtliga som är anslutna till kabelnätet. 
 När det gäller den rättsliga bedömningen av telelagens tillämplighet i detta sammanhang finns det flera frågetecken. Eftersom vidareför- medlingen av  
 TV-programmen 
  sker på begäran kan den  
 isolerat  
 sett inte betraktas som en utsändning till allmänheten som, med hänvisning till YGL, är undantagen från telelagens tillämpningsområde. Med denna utgångspunkt torde därför tillhandahållandet av tjänsten vara att betrakta som televerksamhet. Emellertid följer det av genomgången av YGL att direktsändningar som vidareförmedlas på begäran över Internet eventuellt kan vara att betrakta som riktade till allmänheten och därför omfattas av huvudregeln i YGL 1:6 (avsnitt 5.5.3). Förutsättningen torde i så fall vara att det handlar om en sändning som sker i realtid (dvs. utan tidsfördröjning) utan möjlighet för mottagaren att avgöra när den skall starta och att den pågår hela tiden till alla som vill ta del av den. Vidareförmedlingen genom telenätet med stöd av  
 xDSL-baserad 
  teknik sker på principiellt samma sätt som den beskrivna vidareförmedlingen på Internet, bl.a. sker vidareförmedlingen i båda fallen på begäran och mottagaren har inte möjlighet att påverka annat än starten på själva vidareförmedlingen. 
 Under förutsättning att YGL omfattar vidareförmedling av direkt- sändningar på begäran, finns det två möjliga tolkningar av telelagens tillämplighet. Antingen innebär YGL:s tillämplighet även att vidare- förmedlingen undantas från telelagens tillämpningsområde; den betraktas som en utsändning till allmänheten som enligt TL 1 § inte är att betrakta som televerksamhet i telelagens mening (även om vidare- förmedlingen i sig inte utgör en sådan utsändning eftersom den sker på begäran). Det är emellertid viktigt att komma ihåg att tolkningen av undantagsregeln i telelagen inte är automatiskt bunden till hur YGL:s tillämpningsområde skall tolkas. En alternativ tolkning skulle därför kunna vara att behandla vidareförmedlingen som en isolerad tjänst. Eftersom vidareförmedlingen sker på begäran torde den därför inte anses som en utsändning till allmänheten enligt TL 1 §. Det skulle i sin tur innebära att så länge vidareförmedlingen sker på begäran är telela- gen tillämplig oavsett om förmedlingen sker genom telenät,  
 kabel-TV- 
  nät eller någon annan infrastruktur, t.ex. med mobil nätanslutningspunkt. Det skulle härvid få prövas från fall till fall i vilken utsträckning en tillämpning av telelagen är utesluten på grund av YGL. Det är viktigt att här notera att en tillämpning av telelagen i detta avseende kan godtas t.ex. om det handlar om bestämmelser som är att betrakta som ordningsföreskrifter enligt RF 2:13 tredje stycket (jfr avsnitt 5.1). Kon- klusionen måste emellertid bli att det är oklart hur telelagens tillämp- ningsområde skall tolkas i detta sammanhang. 
  
 186  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 När det gäller tillhandhållande av  
 VOD-tjänster 
  över telenät (eller andra infrastrukturer) beror telelagens tillämplighet även här på hur undantaget för utsändningar till allmänheten skall tolkas. Till skillnad från den ovan diskuterade vidareförmedlingen handlar det här om förmedling på begäran av filmer och program som finns  
 lagrade  
 i en databas, vilket kan omfattas av databasregeln i YGL (YGL 1:9). Det följer av genomgången i avsnitt 7.2 att undantagsregelns ordalydelse inte torde omfatta sådan förmedling eftersom den sker på begäran och inte som en utsändning till allmänheten. Om undantagsregeln skall tolkas på detta sätt blir det även här tal om att från fall till fall bedöma telelagens tillämplighet i förhållande till de gränser som YGL sätter. Telelagens tillämpningsområde måste även i detta avseende emellertid bedömas som oklart. 
 Oavsett hur undantagsregeln i telelagen skall tolkas förutsätter dock tillämpningen av databasregeln i YGL att tjänsten tillhandhålls av en redaktion för en tryckt periodisk skrift eller för ett radioprogram, ett företag för yrkesmässig framställning av tekniska upptagningar eller en nyhetsbyrå. Detta innebär att telelagen alltid torde vara tillämplig utan hinder av databasregeln i YGL då en teleoperatör, med  
 xDSL-baserad 
  teknik, tillhandahåller t.ex. en  
 video-on-demand-tjänst. 
  Orsaken är att teleoperatören förmodligen inte utgör ett sådant massmediesubjekt som omfattas av databasregeln. Om däremot ett sådant massmediesubjekt som omfattas av databasregeln tillhandahåller en motsvarande tjänst i den samma teleoperatörens nät, är det troligt att telelagen varken skall tillämpas på den tjänst som detta subjekt tillhandahåller eller teleope- ratörens förmedling av tjänsten. Detta kan antingen följa av att databasregeln omfattas av undantagsregeln i telelagen (vilket det måste anses råda oklarhet om, jfr ovan) eller av att det skulle strida mot YGL att tillämpa telelagen i detta sammanhang. 
  
 7.5.3 
  
 Särskilt om  
  
 digital-TV 
  
 I samband med genomgången av YGL respektive radio- och  
 TV-lagen 
  analyseras olika konsekvenser av införandet av  
 digital-TV 
  (avsnitt 5.5.2 respektive 6.6.3). Det följer härav att tjänster som tillhandhålls i samband med digitala  
 TV-sändningar 
  kan utgöras av såväl sändningar som är riktade till allmänheten som sändningar som sker på individuell begäran. Telelagens tillämpningsområde är, som framgår av genom- gången ovan, med hänvisning till YGL avgränsat mot utsändningar till allmänheten. I övriga fall omfattas således tjänsten av de regler som gäller för bedrivande av televerksamhet, härunder t.ex. reglerna om anmälningsplikt, tillståndsplikt och samtrafik (märk dock oklarheten om telelagens tillämpning i förhållande till tjänster som omfattas av 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 187 
  
 databasregeln enligt YGL 1:9, se bl.a. avsnitt 7.5.2). Även om den fort- satta diskussionen är inriktad på sändningar i marknätet gäller vad som här sägs i tillämpliga delar även för sändningar i andra infrastrukturer, t.ex. via satellit och genom  
 kabel-TV-nät. 
  
 I förhållande till sändningar av  
 digital-TV 
  i marknätet och den inter- aktivitet som uppnås genom en separat returkanal, t.ex. genom telenätet, torde utsändningen som huvudregel vara riktad till allmänheten och därför vara undantagen från telelagens tillämpningsområde. Den kom- munikation som sker i returkanalen torde däremot i de flesta fall ske på individuell basis och därför i tillämpliga delar omfattas av telelagens bestämmelser. Det kan emellertid inte uteslutas att även utsändningen omfattar tjänster som är individualiserade på ett sätt som gör att de inte kan betraktas som riktade till allmänheten. Det kan t.ex. handla om per- sonsökartjänster eller andra tjänster där informationen är avsedd (och krypteras) för en eller ett begränsat antal individer som inte utgör en allmänhet. I dessa delar torde utsändningen inte kunna betraktas som riktad till allmänheten, varför telelagens regler skall tillämpas om övriga förutsättningar för dess tillämplighet är uppfyllda. 
 I de fall utsändningen är individualiserad på beskrivet sätt och omfattas av telelagen är den också anmälningspliktig, eventuellt till- ståndspliktig, om den innebär att en teletjänst tillhandahålls till mobil nätanslutningspunkt inom ett allmänt tillgängligt telenät. Med  
 mobil teletjänst  
 avses teletjänst där abonnentanslutningen tillhandahålls via radio i en mobil nätanslutningspunkt, dvs. att mottagaren inte är bunden till en fast anslutningspunkt utan kan ta emot tjänsten var han än befin- ner sig i utsändningsområdet. Ett  
 telenät  
 definieras som en anläggning avsedd för förmedling av telemeddelanden (TL 1 §). Vad som utgör ett allmänt tillgängligt telenät definieras inte i lagen, men av förarbetena följer att det handlar om ett nät som står till allmänhetens förfogande och att det skall vara öppet för en vid krets av användare att ansluta sig till nätet. 
 16  
 Det kan inte uteslutas att en utsändning i marknätet som är individualiserade på sätt som beskrivits ovan uppfyller dessa kriterier och därför omfattas av anmälningsplikten i telelagen. Om verksamheten dessutom bedrivs i en omfattning som enligt telelagen kan anses vara betydande är den också tillståndspliktig. 
 Om tjänsten är tillståndspliktig kan telelagens regler om särskilt in- bjudningsförfarande till ansökan om tillstånd aktualiseras (TL 12 §). Bestämmelsen gäller när fråga uppkommer om att meddela tillstånd för tillhandahållandet av nya mobila teletjänster inom ett allmänt tillgängligt telenät. Om det härvid kan antas att det frekvensutrymme som kan avsättas för verksamheten inte är tillräckligt för att ge tillstånd åt alla 
  
 16  
 Prop. 1992/93:200 s. 91. 
  
 188  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 som vill driva sådan verksamhet, skall prövningen ske efter ett förfa- rande med allmän inbjudan till ansökan. Detsamma gäller när det fre- kvensutrymme som avsatts för en mobil teletjänst utökas eller på annat sätt medger att ytterligare tillstånd meddelas utan att pågående använd- ning begränsas. Syftet med denna bestämmelse är att främja frekven- seffektivitet och att få till stånd rimliga konkurrensförutsättningar. 
 17  
 Sedan införandet av direktivet om full konkurrens på marknaderna för teletjänster bör bestämmelsen numera även ses i ljuset av Sveriges för- pliktelser enligt  
 EG-rätten 
  på teleområdet. Av direktivet följer att med- lemsstaterna skall upphäva alla åtgärder som beviljar exklusiva och speciella rättigheter att tillhandahålla teletjänster. Eftersom bristen på frekvensutrymme i olika sammanhang  
 nödvändig-gör 
  tilldelning av exklusiva rättigheter, föreskrivs villkor för hur  
 till-ståndsgivningen 
  för tillgång till frekvensutrymme för teletjänster skall gå till, bl.a. ställs krav på konkurrensneutralitet i förfarandet. 
 Frågan är här hur bestämmelserna om särskilt inbjudningsförfarande till ansökan om tillstånd enligt telelagen (TL 12 §) skall tillämpas då den som tillhandhåller den aktuella tjänsten gör det inom ramen för verksamhet som erhållit tillstånd för digitala  
 TV-sändningar. 
  Radio- och  
 TV-lagen 
  är inte tillämplig på sändningar som inte kan anses som riktade till allmänheten. Även om telelagens och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden således i teorin kan avgränsas mot varandra, är det risk för att den praktiska tillämpningen är mer problematisk. Detta kommer bl.a. av att det inte kan uteslutas att de tjänster som eventuellt omfattas av telelagen i många fall tillhandahålls som en tekniskt integ- rerad del av de utsändningar som är att betrakta som riktade till allmän- heten; teletjänsterna och ljudradio- och  
 TV-programmen 
  sammanflä- tas vid multiplexeringen vilket kan göra det svårt att hantera dessa tjänster, och det frekvensutrymme som används, separat i förhållande till telelagens och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden (se även avsnitt 8.5 om vilka konsekvenser detta kan ha för tillämpningen av radiokommunikationslagen). Det kan inte heller uteslutas att den praktiska tillämpningen av telelagen i detta sammanhang kan komma i konflikt med de tillstånd som redan givits med stöd av radio- och TV- lagen. Å andra sidan kan det vid tillämpningen av telelagen eventuellt argumenteras för att intresset av frekvenseffektivitet och att få till stånd rimliga konkurrensförutsättningar (dvs. syftet med TL 12 §, jfr ovan) redan är tillgodosett genom det inbjudningsförfarande rörande tillstånd till digitala  
 TV-sändningar 
  som genomförts. 
 Hur denna fråga skall lösas med stöd av gällande rätt måste bedö- mas som oklart, men det följer av genomgången att det inte kan uteslu- 
  
 17  
 Prop. 1992/93:200 s. 107. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 189 
  
 tas att den verksamhet som bedrivs inom ett givet frekvensutrymme faller under såväl telelagen som radio- och  
 TV-lagen 
  och därutöver radiokommunikationslagen (jfr kap. 8). Om så är fallet måste således tre tillståndsplikter enligt olika lagar uppfyllas för att verksamheten skall kunna bedrivas lagenligt. 
  
 7.5.4 
  
 Särskilt om Internet 
  
 18 
  
 Telelagens grundläggande bestämmelser om vad som utgör televerk- samhet och teletjänster omfattar även Internet och förmedlingen av Internettjänster. Med undantag för tjänster som är att betrakta som utsändningar till allmänheten av program i ljudradio eller annat som anges i YGL 1:1 tredje stycket, är således telelagen tillämplig i den utsträckning som övriga förutsättningar enligt telelagen är uppfyllda. Härvid aktualiseras samma gränsdragnings- och tolkningsproblem som redovisas i föregående avsnitt. Exempel på tjänster som tillhandahålls över Internet är elektronisk post  
 (e-post), 
  filöverföringar (FTP), News- och  
 webb-tjänster 
  (www). 
 Förmedlingen av Internettjänster utgör anmälningspliktig verksamhet om den innebär tillhandhållande inom ett allmänt tillgängligt telenät av telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt, mobil teletjänst eller annan teletjänst som kräver tilldelning av kapacitet ur nummerplan för telefoni enligt TL 21 §. Därutöver gäller även reglerna rörande nätkapacitet, bl.a. anmälningsplikt, för Internet. Vad gäller  
 tillämp-ningen 
  av anmälningsplikten på telefonitjänster till fast  
 nätanslutnings-punkt 
  har  
 EG-kommissionen 
  i ett tillkännagivande om status beträffande tal över Internet enligt direktivet 90/388/EEG angivit att Internettelefoni kan betraktas som taltelefoni endast om kommunikationen är föremål för ett kommersiellt erbjudande, tjänsten tillhandahålls allmänheten, kom- munikationen sker till och från allmänt tillgängliga kopplade nätverks nätanslutningspunkter i det fasta telenätet samt tjänsten innefattar direkt överföring och koppling av tal i realtid. 
 19 
  
 Det sistnämnda kravet på koppling av tal i realtid har allmänt ansetts utesluta tal över Internet från vad som täcks av definitionen av telefoni enligt nämnda direktiv. Detta beror på att överföring av taltelefoni över Internet tekniskt sett inte sker i realtid, vilket har att göra med det över- föringssätt som används i paketförmedlande datanät. Förbättrad teknik medför emellertid att parterna kan uppfatta talöverföringen som om så vore fallet. När så sker kan tjänsten anses fungera tillfredsställande och 
  
 18 
  
 Översikten bygger i huvudsak på PTS remissvar till regeringen rörande EG- kommissionens grönbok om konvergens (dnr  
  
 98-585) 
  s. 8 ff. 
  
 19 
  
 90/388/EEG. 
  
 190  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 utgöra ett alternativ till traditionell telefoni. Det torde enligt PTS vara realtid i denna mening som avses med begränsningen i den ovan åter- givna definitionen av  
 EG-kommissionen. 
 20 
  
 När det gäller definitionen av telefonitjänst i den svenska telelagen finns inte något uttryckligt krav på att överföring av tal tekniskt sett skall ske i realtid för att omfattas av begreppet. Enligt PTS bör telelagen tolkas utifrån hur abonnenten uppfattar tjänsten. Om denne uppfattar att kommunikationen sker i realtid torde således tjänsten vara anmälningspliktig enligt TL 4 a §. 
 När direktanslutning till Internet tillhandahålls via radio i en mobil nätanslutningspunkt är anmälningsplikten inte längre avgränsad till telefonitjänster utan omfattar alla typer av teletjänster. Härutöver föreligger ofta även tillståndsplikt för mobil teletjänst. 
 Beträffande nätkapacitet torde Internetoperatörer som regel inte anses tillhandahålla nätkapacitet utan istället en tjänst bestående i över- föring av telemeddelanden. Denna tjänst är inte anmälningspliktig om den består i endast överföring av data och verksamheten inte kräver tilldelning av kapacitet ur nummerplanen för telefoni. Dock bör obser- veras att en  
 Internet-operatör 
  som tillhandahåller nätkapacitet i ett all- mänt tillgängligt telenät, t.ex. för en annan Internetoperatör eller en slutkund, omfattas av anmälningsplikt enligt telelagen. 
 Internetoperatörer som bedriver televerksamhet som inte är anmäl- ningspliktig omfattas av de regler som gäller för övrig televerksamhet. Det rör sig t.ex. om bestämmelser om god funktion och teknisk säker- het, samtrafik, tystnadsplikt och tillsyn. 
  
 20  
 PTS remissyttrande över  
 EG-kommissionens 
  grönbok om konvergens- problematiken (dnr  
 98-585), 
  s. 10. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Telelagen  
 191 
  
 7.5.5 
  
 Sammanfattning 
  
 I likhet med vad som gäller i förhållande till YGL:s och radio- och TV- lagens tillämpningsområden medför konvergensutvecklingen både osä- kerhet om telelagens tillämpningsområde och tillämpningsproblem i de fall detta område kan fastställas. I förhållande till telelagen märks detta framför allt genom att konvergensutvecklingen medför att det blir allt svårare att skilja mellan tjänster för individuell kommunikation och utsändningar till allmänheten. Sammansmältningen av infrastrukturer och tjänster gör att dessa tjänster och utsändningar kan förmedlas sam- tidigt och ibland integrerat genom samma distributionssystem. Effekten blir att telelagen, YGL och eventuellt radio- och  
 TV-lagen 
  är växelvis, ibland även samtidigt, tillämpliga beroende på vad som vid varje tillfälle förmedlas. 
 Ett särskilt problem i detta sammanhang rör frågan om hur vidare- förmedling av direktsändningar som sker på begäran skall hanteras i förhållande till undantaget för utsändningar till allmänheten. Det kan t.ex. handla om vidareförmedling av satellitsändningar med stöd av  
 xDSL-baserad 
  teknik genom telenätet. Eftersom vidareförmedlingen sker på begäran kan den  
 isolerat  
 sett inte betraktas som en utsändning till allmänheten. Med denna utgångspunkt torde därför tillhandahållandet av tjänsten vara att betrakta som televerksamhet. Emellertid följer det av genomgången av YGL att direktsändningar som vidareförmedlas på begäran över Internet eventuellt kan vara att betrakta som riktade till allmänheten och därför omfattas av huvudregeln i YGL 1:6 (avsnitt 5.5.3). Hur telelagen skall tillämpas i ljuset av YGL i detta avseende är oklart. 
 Ytterligare en osäkerhetsfaktor i detta sammanhang är frågan om avgränsningen av telelagens tillämpningsområde i förhållande till sådan verksamhet som omfattas av YGL:s databasregel. Frågan kan t.ex. ha betydelse vid förmedling på begäran av filmer och program som finns lagrade i en databas (s.k.  
 VOD-tjänster). 
  Sådana tjänster kan tillhand- hållas med stöd av  
 xDSL-baserad 
  teknik i telenätet och även integreras med sådan vidareförmdling av direktsändningar som diskuteras ovan. 
 Vidare råder viss oklarhet om hur telelagens bestämmelser om sär- skilt inbjudningsförfarande till ansökan om tillstånd enligt telelagen (TL 12 §) skall tillämpas då tjänsten tillhandahålls inom ramen för verksamhet som erhållit tillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen 
  för digitala  
 TV-sändningar 
  i marknätet. Även om telelagens och radio- och TV- lagens tillämpningsområden i teorin kan avgränsas mot varandra, är det risk för att den praktiska tillämpningen kan medföra vissa problem vad gäller möjligheten att separera individuell kommunikation från utsänd- ningar till allmänheten samt följaktligen det frekvensutrymme som används i detta sammanhang. Hur denna fråga skall lösas med stöd av 
  
 192  
 Telelagen 
  
 SOU 1999:55 
  
 gällande rätt måste bedömas som oklart, men det kan inte uteslutas att den verksamhet som bedrivs inom ett givet frekvensutrymme i olika avseenden faller under såväl telelagen som radio- och  
 TV-lagen 
  och därutöver även radiokommunikationslagen. Om så är fallet måste såle- des tre tillståndsplikter enligt olika lagar uppfyllas för att verksamheten skall kunna bedrivas lagenligt. 
 Telelagens grundläggande bestämmelser om vad som utgör tele- verksamhet och teletjänster omfattar även Internet och förmedlingen av Internettjänster. De gränsdragnings- och tolkningsproblem som påtalas ovan gäller även i detta sammanhang. Vad gäller frågan om Internette- lefoni torde tjänsten vara att anse som telefonitjänst, och bl.a. anmäl- ningspliktig, om kommunikationen sker i realtid. PTS har i detta sam- manhang uttalat att telelagen bör tolkas utifrån hur abonnenten uppfattar tjänsten. 
  
 SOU 1999:55 
  
 193 
  
 8 Lagen om radiokommunikation 
  
 8.1 
  
 Bakgrund och syfte 
  
 Lagen (1993:599) om radiokommunikation (radiokommunikationslagen) trädde i kraft den 1 juli 1993. Behovet av en reglering på området följer av den samhälleliga betydelse som möjligheten till radiokommunikation tillmäts samt att tillgången på radiofrekvenser är begränsad. Utgångs- punkten för regleringen är att staten har det övergripande ansvaret för frekvensanvändningen, vilket också skall ses mot bakgrund av att radiovågornas utbredningsegenskaper gör att ett internationellt sam- arbete mellan världens stater är nödvändigt (se avsnitt 8.4, nedan). Ansvarig myndighet är Post- och telestyrelsen som vid tillämpningen av lagens bestämmelser särskilt har att beakta radiokommunikationens betydelse för yttrandefriheten och informationsfriheten (1 § tredje stycket). Lagens syfte är att mot denna bakgrund främja ett effektivt nyttjande av möjligheterna till radiokommunikation och andra använd- ningar av radiovågor (1 § andra stycket). 
  
 8.2 
  
 Tillämpningsområde 
  
 Radiokommunikationslagen innehåller bestämmelser om innehav och användning av radioanläggningar och om användning av radiovågor för kommunikation m.m. (1 §). Med radiokommunikation avses överföring, utsändning eller mottagning av tecken, signaler, skrift, bilder, ljud eller meddelande av varje slag med hjälp av radiovågor (2 §). Radiovågor är i lagen definierat som elektromagnetiska vågor med lägre frekvens än 3 000 GHz som utbreder sig utan särskilt anordnad ledare. Kommunikation med hjälp av elektromagnetiska vågor över denna fre- kvens faller således utanför lagens tillämpningsområde. 
  
 8.3 
  
 Tillstånd 
  
 Regleringen bygger på ett tillståndsförfarande. Tillstånd krävs bl.a. för att här i landet inneha eller använda radiosändare (3 §). Av lagen fram- går efter vilka grunder tillstånd skall meddelas (9 §). Den grund- läggande inriktningen skall enligt förarbetena vara att var och en som 
  
 194  
 Lagen om radiokommunikation 
  
 SOU 1999:55 
  
 anser sig ha behov av radioanvändning skall beviljas tillstånd. 
 1  
 Myndigheten har att på olika sätt verka för att tillstånd skall kunna beviljas. Avslag på ansökan om radioanvändning kan lämnas endast om det i det särskilda fallet brister i någon av de förutsättningar som anges i lagen (9 § första stycket  
 1-5). 
  Av särskilt intresse i detta sammanhang är den förutsättning som säger att tillstånd skall meddelas om det kan antas att användningen inte kommer att hindra sådan radiokommunika- tion som är särskilt viktig med hänsyn till den fria åsiktsbildningen (9 § första stycket 3). Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av den sär- skilda hänsyn som skall tas till radiokommunikationens betydelse för yttrandefriheten och informationsfriheten vid lagens tillämpning (1 § tredje stycket). Övriga förutsättningar för beviljande av tillstånd handlar om risk för skadlig påverkan på andra radiobaserade sändningar, tekniska krav på radioanläggningen, hänsyn till framtida frekvenstill- delningsbehov samt hänsyn till försvarets frekvensbehov. 
 I förhållande till sändningar som fordrar medgivande enligt annan lag, kan tillstånd för innehav och användning av radiosändare för sådana utsändningar endast beviljas om sådant medgivande redan föreligger (9 § andra stycket). Det innebär t.ex. att tillstånd för radiobaserade sändningar av ljudradio och television under 3 GHz samt mobila teletjänster, enligt radio- och  
 TV-lagen 
  respektive telelagen, måste föreligga innan tillstånd enligt radiokommunikationslagen kan beviljas. Det råder i dessa fall således en dubbel tillståndsplikt för de sändningar som skall förmedlas. Detta innebär i och för sig inte att det nödvändigt- vis är samma subjekt som omfattas av det dubbla tillståndskravet. Den som är tillståndspliktig enligt radiokommunikationslagen kan vara annan än den som är tillståndspliktig enligt t.ex. radio- och  
 TV-lagen 
  (jfr Teracom som har tillstånd enligt radiokommunikationslagen för det frekvensutrymme som utnyttjas för de sändningar som Chang har tillstånd för enligt radio- och  
 TV-lagen). 
  
 Särskilda regler gäller när det kan vara aktuellt att meddela tillstånd att inneha och använda radiosändare för nya eller väsentligt ändrade radioanvändningar och det kan antas att det frekvensutrymme som kan avsättas för verksamheten inte är tillräckligt för att ge tillstånd åt alla som vill driva sådan verksamhet. Vid sådana tillfällen skall prövningen ske efter ett förfarande med allmän inbjudan till ansökan (9 a §). Det- samma gäller när det frekvensutrymme som avsatts för en viss radioan- vändning utökas eller på annat sätt medger att ytterligare tillstånd med- delas. Detta gäller dock inte radioanvändning som avser utsändning till allmänheten av program i ljudradio eller annat som anges i 1 kap. 1 § 
  
 1  
 Prop. 1992/93:200 s. 193. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Lagen om radiokommunikation  
 195 
  
 tredje stycket första meningen yttrandefrihetsgrundlagen, omfattas av 12 § telelagen, eller är avsedd för privat bruk. 
 Från tillståndsplikten gäller vissa undantag  
 (6–8 
  §§). Kravet på till- stånd gäller t. ex. inte försvarsmakten och inte heller statliga myndig- heters innehav av radiosändare. Post- och telestyrelsen kan i övrigt meddela föreskrifter om undantag från tillståndsplikten i vissa fall. 
 Tillståndsbeslutet skall gälla en bestämd radioanvändning och kan, i den mån det behövs, förenas med villkor rörande t.ex. frekvens, anten- nens eller radiosändarens beskaffenhet, var antennen skall vara belägen och skyldighet att dela frekvensutrymme (11 §). 
  
 8.4 
  
 Internationella förpliktelser och den nationella frekvensfördelningsplanen 
  
 Regleringen i radiokommunikationslagen och dess tillämpning måste ses i ljuset av de internationella förpliktelser som Sverige är bundna av på detta område. Dessa följer av den internationella telekonventionen (ITC), vilken utgör grund för samarbetet inom den internationella tele- unionen (ITU). En bestämmelse av särskild betydelse är artikel 44 som ställer krav på medlemsstaterna när det gäller frekvenstilldelning. Bestämmelsen kompletteras av tillämpningsföreskrifter i det internatio- nella radioreglementet (RR). RR omfattar regler som syftar till upprätt- hållande av ett effektivt tillvaratagande av spektrum på internationell nivå. Vissa av dessa regler tar direkt sikte på användningen av radio- frekvenser medan andra är inriktade på de nationella myndigheternas skyldigheter. 
 En huvuddel i RR är den s.k. frekvensfördelningsplan som återfinns i artikel 8. Av denna plan, som omfattar alla tekniskt användbara radio- frekvenser, framgår för vilket eller vilka slag av radioanvändning som frekvenser inom olika frekvensområden är bestämda. Sverige är härvid förpliktigat till att följa denna plan vid tilldelning av frekvenser till sän- dare som kan åstadkomma menliga störningar i andra länders radiotra- fik. Det får exempelvis inte förekomma att sändningar av ljudradio eller television sker på frekvensband som enligt RR inte är upplåtna för sådan radioanvändning. Frekvensfördelningsplanen ger dock de enskilda länderna utrymme att utnyttja vissa frekvensband för annan användning än den som primärt gäller enligt planen. Även i övrigt finns vissa möjligheter till nationella särlösningar av mer eller mindre omfattande art. RR ger också möjlighet för enskilda stater att träffa överens- kommelser om frekvensfördelningen mellan sig. 
 Även om Sveriges förpliktelser enligt RR endast avser situationer då svenska sändare kan påverka andra länders radiotrafik, har RR:s fre- 
  
 196  
 Lagen om radiokommunikation 
  
 SOU 1999:55 
  
 kvensfördelningsplan fått förhållandevis stor betydelse för utformningen av vår nationella frekvensfördelningsplan (PTSFS 1998:3). Orsaken är att radiovågor inom vissa frekvensområden har sådana egenskaper att de redan vid begränsade sändningseffekter får en betydande utbredning. I praktiken är det så att det knappast är möjligt att sända på dessa frekvenser om påverkan på andra länders radiotrafik skall kunna undvikas. Även inom andra frekvensområden, där utbredningen av radiovågorna är mer begränsad, måste tillståndsgivningen för sändare i närhet av landets gränser i många fall ske med beaktande av riskerna för att störa grannländernas radiotrafik. Detta leder till att också de sändare som är verksamma på längre avstånd från gränserna i praktiken måste vara anpassade beträffande frekvensval m.m. till den gränsnära radioanvändningen. 
 Den uppdelning i olika frekvensband som görs i den nationella fre- kvensplanen följer i huvudsak RR:s frekvensfördelningsplan och ger således anvisning om vilka frekvenser som är avsatta för olika slags radiotillämpningar. 
  
 8.5 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
  
 Radiokommunikationslagen är tillämplig på såväl tele- som ljudradio- och  
 TV-verksamhet. 
  Vid fördelningen av radiofrekvenser skall emellertid bl.a. sådan användning av frekvensutrymmet som är av betydelse för yttrande- och informationsfriheterna prioriteras (jfr 1 § tredje stycket och 9 § första stycket 3). Denna prioritering har tidigare inte medfört några särskilda problem. De områden som har störst betydelse för yttrande- och informationsfriheten har avsatts för ljudradio och tele- vision, och övriga frekvenser har avsatts för annan användning däribland televerksamhet. 
 Genomgången av YGL, telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  visar emellertid att konvergensutvecklingen förändrar den miljö inom vilken dessa avvägningar skall göras. Tillgängliga radiofrekvenser kommer att kunna utnyttjas mer effektivt och på ett annat sätt än vad som var fallet då ändamålen med gällande principer för frekvensfördelning utveckla- des. Fler tjänster kan distribueras inom samma frekvensutrymme. Vidare utvecklas radiokommunikationssystem som vid varje tillfälle anpassar sig efter frekvensbehov och tillgängliga frekvenser. Mer kon- kret skapar konvergensutvecklingen möjlighet att tillhandahålla telefo- nitjänster, ljudradio- och  
 TV-tjänster 
  och andra multimedietjänster parallellt och/eller integrerat genom samma distributionskanal. Tele- tjänster som i sig själva förmodligen inte traditionellt är prioriterade tjänster kan vidare användas till att förmedla tillgång till massmedie- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Lagen om radiokommunikation  
 197 
  
 tjänster som kan bedömas vara av betydelse för yttrande- och informa- tionsfriheten, såsom tillgång till Internet och andra innehållstjänster (jfr UMTS). 
 Konvergensutvecklingen medför således att det blir allt svårare att dra en gräns mellan frekvensanvändning av betydelse för yttrande- och informationsfriheterna och annan frekvensanvändning. Detta måste vidare ses mot bakgrund av såväl den nationella frekvensfördelnings- planen som RR:s frekvensfördelningsplan där det anges vilka frekvenser som är avsatta för olika slags radiotillämpningar 
  
 198  
 Lagen om radiokommunikation 
  
 SOU 1999:55 
  
 SOU 1999:55 
  
 199 
  
 9 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 9.1 
  
 Lokalradiolagen 
  
 Lokalradiolagen (1993:120) innehåller föreskrifter om lokalradio. Med lokalradio avses andra tillståndspliktiga lokala ljudradiosändningar än sådana som antingen kräver tillstånd av regeringen eller som får ske endast under en begränsad tid enligt radio- och  
 TV-lagen 
  2 kap. 2 § fjärde stycket, eller som är närradio (1 § med hänvisning till radio- och  
 TV-lagen 
  5:1). Lagens syfte är att främja mångfald och lokal förankring genom att främja lokal produktion och motverka kedjebildningar och lokal dominans av redan existerande medieföretag. Lokalradion är reklamfinansierad. 
 För att sända lokalradio krävs tillstånd från Radio- och  
 TV-verket. 
  Ett tillstånd innebär rätt att bedriva sådana sändningar som kan tas emot med god hörbarhet inom det sändningsområde som anges i tillståndet (4 §). När det finns flera behöriga sökande till ett tillstånd skall Radio- och  
 TV-verket 
  kalla till auktion. Tillståndet ges sedan till den som vid auktionen förbinder sig att betala den högsta årliga avgiften till staten  
 (12–13 
  §§). Tillståndsperioderna är åtta år och gäller till utgången av den tillståndsperiod under vilket det meddelats. Den första tillståndspe- rioden omfattar tiden från den 1 januari 1993 intill utgången av år 2 000. Om tillståndshavaren så begär skall tillstånden förlängas med ytterligare en tillståndsperiod (8 §). 
 I övrigt omfattar lagen bl.a. bestämmelser om programinnehåll, sändningsbeteckning, omfattning och utformning av reklam och spons- ring samt återkallelse av tillstånd (22,  
 24–28 
  §§). 
 På grund av att lokalradiolagens målsättningar bl.a. avseende mång- fald inte infriats identifierade konstitutionsutskottet ett behov av att se över regleringen av lokalradioverksamhet. 
 1  
 Det ansågs samtidigt nöd- vändigt att i avvaktan på ny reglering stoppa den utveckling som ansågs leda åt fel håll. Därför infördes den s.k. stopplagen 
 2  
 som trädde i kraft i december 1995. Lagen innebär att Radio- och  
 TV-verket 
  inte skall 
  
 1 
  
 Konstitutionsutskottets betänkande 1994/95:KU25 (se även 1995/96:KU16). 
  
 2 
  
 Lag (1995:1292) om tillfälliga bestämmelser i fråga om tillstånd att sända lokalradio. 
  
 200  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 meddela nya tillstånd att sända lokalradio. Lagen har förlängts och gäller nu fram till 1 januari 2001. 
 Ny lagstiftning 
 Nyligen föreslog Utredningen om den framtida kommersiella lokalradion ny lagstiftning för lokalradioverksamhet (SOU 1999:14). Förslaget innebär att bestämmelserna om lokalradio inordnas i radio- och TV- lagen. I huvudsak föreslås att samma reglering skall vara tillämplig för sändningar oavsett om analog eller digital utsändningsteknik används. 
 För sändning av lokalradio krävs tillstånd. Till skillnad från lokalra- diolagen kan dock en tillståndshavare ha mer än ett tillstånd och det föreslås inga begränsningar i ägarkretsen. För det fall inte alla de som ansöker om tillstånd kan få, skall ett urval ske. De kriterier utefter vilka bedömningen skall ske är ägarförhållanden och den mängd eget material den sökande planerar att sända. Ytterligare ett kriterium i bedömningen är sändningarnas format. Syftet med urvalskriterierna är att skapa ett medieutbud som präglas av mångfald och reella yttrandemöjligheter. Utöver de innehållsregler som anges i lag, ges Radio- och  
 TV-verket 
  möjlighet att ställa villkor av olika slag i samband med till- ståndsgivningen. 
 Lagen föreslås gälla även sändningar av s.k. tilläggstjänster som består av programverksamhet kompletterad av text eller bild. De regler som gäller för sökbar  
 text-TV 
  föreslås gälla även för s.k. sidotjänster. Detta medför att reglerna om bl.a. reklam och sponsring blir annorlunda för tilläggstjänster än traditionella ljudradioprogram. 
 Lagen föreslås träda i kraft den 1 januari 2001. 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 De konvergensaspekter som uppstår i detta sammanhang är i huvudsak identiska med dem som redovisas i samband med genomgången av radio- och  
 TV-lagen, 
  vartill hänvisas (avsnitt 6.6). 
  
 9.2 
  
 Lagen om  
  
 TV-avgift 
  
 Den 1 mars 1989 trädde lagen (1989:41) om  
 TV-avgift 
  i kraft och ersatte samtidigt den tidigare gällande lagen (1978:478) om avgift för innehav av televisionsmottagare. Den nya lagen innebar bl.a. att TV- avgiften blev enhetlig för  
 färg-TV-apparater 
  och svartvita mottagare samt att  
 TV-avgiften 
  skulle betalas till Radiotjänst i Kiruna AB (ett av 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 201 
  
 Sveriges Television AB, Sveriges Radio AB och Sveriges Utbildnings- radio AB gemensamt ägt bolag). 
 Bakgrunden till regleringen är att Sverige sedan lång tid tillbaka har en radio- och  
 TV-verksamhet 
  som står i allmänhetens tjänst, en s.k. public serviceverksamhet. Public servicebegreppets innebörd kan sammanfattas i ord som opartiskhet, saklighet, integritet, mångfald, kvalitet och tillgänglighet oavsett boendeort. För att den svenska public serviceverksamheten skall kunna fylla denna funktion har det bl.a. ansetts nödvändigt att verksamheten inte skall vara beroende av bidrag från utomstående med den osäkerhet i ekonomiskt avseende och den risk för direkt eller indirekt påverkan på programutformningen som detta kan medföra. 
 3  
 Verksamheten finansieras därför med mottagaravgifter. 
 Enligt huvudregeln skall alla som innehar en  
 TV-mottagare 
  betala  
 TV-avgift 
  (1 §). Vad som avses med  
 TV-mottagare 
  definieras inte i lagtexten, men det följer av förarbetena att en  
 TV-mottagare 
  tekniskt kan beskrivas som en anordning för mottagning av sådana tråd- och radiobaserade sändningar som förmedlar rörliga bilder, samt att det centrala elementet i denna anordning ur avgiftssynpunkt är själva mot- tagardelen, i synnerhet kanalväljaren. 
 4  
 Det föreskrivs vidare vissa undantag från avgiftsskyldigheten, bl.a. skall avgift inte utgå för sådana  
 TV-mottagare 
  som på grund av sin konstruktion inte kan användas för att ta emot markbundna sändningar (4 §). 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Konvergensutvecklingen vad gäller apparater och infrastrukturer kan medföra tillämpningsproblem i förhållande till vad som utgör en sådan  
 TV-mottagare 
  som medför avgiftsplikt i lagens mening. Utvecklingen leder till att andra än traditionella  
 TV-mottagare 
  kan fungera som en anordning för mottagning av sådana tråd- och radiobaserade sändningar som förmedlar rörliga bilder, samtidigt som de fyller andra funktioner (t.ex. för mobiltelefoni, databehandling och datakommunikation). I detta perspektiv kan  
 TV-mottagningen 
  vara en bisak och den mottagardel som medger mottagningen kan dessutom vara löstagbar och universellt utformad, dvs. inte utformad för att endast kunna ta emot sändningar av ljudradio eller television i marknätet, utan även t.ex. multimedial mobilkommunikation inom ramen för  
 UMTS-baserade 
  sändningar. 
 Vidare kan den fortsatta utvecklingen av alternativa infrastrukturer för marksändningarna förstärka de oklarheter som redan i dag torde råda vad gäller möjligheten att i samband med olika vidaresändningar 
  
 3 
  
 Prop. 1988/89:18, s. 40. 
  
 4 
  
 Prop. 1988/89:18, s.  
  
 43-44. 
  
 202  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 och satellitsändningar ta emot de avgiftsfinansierade kanalerna utan att mottagaren skall anses till sin konstruktion vara sådan att den kan ta emot markbundna sändningar. Utöver de nämnda distributionsformerna kan det inte utslutas att det t.ex. kan komma att handla om förmedling på begäran via såväl fasta som mobila telenät med stöd av  
 xDSL-base- 
  rad teknik, Internet eller UMTS. 
 Dessa omständigheter kan leda till att avgiftspliktens tillämpnings- område får en omfattning, såväl större (apparater) som mindre (alternativa distributionssätt), som inte motsvarar syftet med regleringen. 
  
 9.3 
  
 Lagen om standarder för sändning av TV- signaler 
  
 Syftet med lagen (1998:31) om standarder för sändning av  
 TV-signaler 
  är att genomföra  
 EG-direktivet 
  om tillämpning av standarder för sänd- ning av  
 TV-signaler. 
 5 
  
 Syftet med direktivet är att underlätta införandet av nya avancerade  
 TV-tjänster 
  och skall bl.a. ses mot bakgrund av utvecklingen och införandet av  
 digital-TV. 
  Ett viktigt medel för att åstadkomma detta har ansetts vara att ställa krav på gemensamma standarder. Ansvarig myndighet för lagens efterlevnad är Radio- och  
 TV-verket. 
  
 Lagen omfattar följaktligen bestämmelser om möjligheten att upp- ställa krav på användning av standarder för vissa typer av sändningar av  
 TV-program 
  till allmänheten (3 §) och att  
 TV-mottagare 
  skall utrustas på ett visst sätt för att få saluföras eller hyras ut på marknaden (4 §). Kravet på användande av vissa standarder gäller oavsett om sändningen distribueras genom tråd, via satellit eller från sändare på markytan. 
 6  
 Utrustningskravet i 4 § är avsett att möjliggöra enkel anslutning av kringutrustning, särskilt extra avkodare eller digitala mottagare. 
 7  
 Vidare uppställs krav på utrustning och tjänster för s.k.villkorad tillgång till digitala  
 TV-tjänster 
  samt vissa bestämmelser om konkurrensrättsliga aspekter i detta avseende  
 (5–10 
  §§). 
  
 5 
  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 95/47/EG av den 24 oktober 1995 om tillämpning av standarder för sändning av televisionssignaler. 
  
 6 
  
 Prop. 1997/98:34, s 26. 
  
 7 
  
 Prop. 1997/98:34, s  
  
 27-28. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 203 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Ur ett konvergensperspektiv där olika tjänster, infrastrukturer och mot- tagarutrustning för såväl mass- som individuell kommunikation samman- smälter är det relevant att se närmare på definitionen av lagens tillämp- ningsområde. Enligt 2 § omfattar lagens bestämmelser  
 TV-tjänster 
  som sänds i bredbildsformat, har hög upplösning eller använder digitala sändningssystem. Möjligheten att föreskriva vissa utrustningskrav enligt 4 § gäller för  
 TV-mottagare. 
  Lagen ger inte någon närmare definition av vad som avses med  
 TV-tjänster, 
  digitala sändningssystem eller TV- mottagare. Utifrån ordalydelsen är det således ingenting som hindrar att detta även kan omfatta audiovisuella tjänster förmedlade digitalt över Internet via ett bredbandigt telenät eller som en sidotjänst i ett kabel-  
 TV-nät. 
  En mottagare av sådana tjänster kan vara såväl en dator som en traditionell TV försedd med  
 set-top-box. 
  En dator kan också vara utrustad för att på samma sätt kunna ta emot t.ex. digitalt vidaresända traditionella  
 TV-program 
  genom ett  
 kabel-TV-nät. 
  
 Dessa oklarheter och de eventuella tillämpningssvårigheter som avsaknaden av närmare definitioner av lagens tillämpningsområde kan föranleda påpekades av olika remissinstanser i remissbehandlingen av den departementspromemoria som föregick lagförslaget. 
 8  
 I proposi- tionen hänvisas till föreliggande utredning och att bl.a. konvergens- problematiken inte innebär att Sverige kan undandra sig skyldigheten att genomföra direktivet. 
 9  
 Det framhålls vidare att vad som avses med TV- tjänster är avancerade  
 TV-tjänster 
  såsom  
 bredbilds-TV, 
  högupplös-  
 nings-TV 
  och digital TV samt att alla som sänder digitala  
 TV-tjänster 
  till publik är skyldiga att använda sändningssystem som har standardiserats av ett erkänt europeiskt standardiseringsorgan. Eftersom denna skyldighet gäller oavsett om det rör sig om kabeldistribution, satellitsändning eller markbunden sändning kan fråga uppkomma om vissa andra distributionsvägar, existerande eller framtida, omfattas av direktivets och den föreslagna lagens tillämpningsområde. Det uttalas vidare: 
  
 8 
  
 Ds 1997:21, Genomförande av EGs direktiv för  
  
 TV-standarder. 
  
 9 
  
 Prop. 1997/98:34, s 23. 
  
 204  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
  ... Som framhållits i föregående avsnitt sker i dag en snabb utveckling av teknik som bl.a. möjliggör distribution av andra tjänster än konventionell telefoni och data via befintliga telenät. Ett sätt att använda nuvarande kop- parkablar för olika sändningar är att utnyttja kabelns hela bandbredd... 
 Tänkbara system som då kan vara aktuella för  
 TV-överföring 
  är ADSL (Asymmetric Digital Subscriber Line) och VDSL (Very high  
 bit-rate 
  Digital Subscriber Line). Regeringen vill här erinra om att direktivets tillämpnings- område i nu aktuellt avseende begränsas till  
 TV-sändningar. 
  Hur detta begrepp definieras blir därför den avgörande faktorn i sammanhanget. Att sedan framtida distributionsvägar kan komma att placeras i kategorierna kabeldistribution, satellitsändning eller markbunden sändning blir i viss mån sekundärt. I föregående avsnitt har konvergensproblematiken berörts liksom de utredningsåtgärder som regeringen nyligen vidtagit på området. Det är därför varken möjligt eller ens lämpligt att, utöver de i dag klara fallen, nu ta klar ställning till vilka framtida sändningssätt som kan komma att omfattas av direktivets och lagens bestämmelser. Vad som nu sagts äger i motsvarande mån bäring på frågan om direktivet skall tillämpas beträffande  
 TV-tjänster 
  förmedlade i Internetmiljö. 
 10 
  
 Det råder således en viss oklarhet rörande vad som utgör  
 TV-tjänster 
  och  
 TV-mottagare 
  i direktivets och lagens mening. Det torde dock vara klart att lagtexten i sin nuvarande utformning inte utesluter att även andra än traditionella  
 TV-tjänster 
  och  
 TV-mottagare 
  kan omfattas. 
  
 9.4 
  
 Lagen om granskning av filmer och videogram 
  
 Syftet med lagen (1990:886) om granskning av filmer och videogram (granskningslagen) är att motverka skadliga effekter av förmedling av rörliga bilder i medier som anses ha en särskild betydelse för påverkan på individ och samhälle. Granskningslagen ställer därför upp krav på förhandsgranskning av framställningar i filmer och videogram som skall visas vid allmän sammankomst eller offentlig tillställning (1 §). I vissa sammanhang görs emellertid undantag från granskningsplikten. Det gäller bl.a. filmer och videogram som sänds i ett  
 TV-program 
  som om- fattas av YGL (2 § 1). Statens biografbyrå (Biografbyrån) är granskningsmyndighet och skall utföra granskningen enligt de bedöm- ningsgrunder och de anvisningar vad gäller fastställande av åldersgrän- ser, som anges i lagen. De bedömningsgrunder som anges innebär att Biografbyrån inte får godkänna en film eller ett videogram eller en del 
  
 10  
 Prop. 1997/98:34, s 25. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 205 
  
 därav om händelserna skildras på ett sådant sätt och i sådana samman- hang att framställningen kan verka förråande (4 §) eller medföra psy- kisk skada för barn under 15 år (5 §). Vid bedömningen skall särskilt beaktas om framställningen innehåller närgångna eller utdragna skild- ringar av grovt våld mot människor eller djur, skildrar sexuellt våld eller tvång eller skildrar barn i pornografiska sammanhang. 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Mot bakgrund av den tekniska utvecklingen aktualiseras framför allt två frågeställningar i förhållande till granskningsplikten enligt 1 §. Den första frågan gäller vad som omfattas av begreppen film och videogram. Den andra frågan gäller om lagens tillämplighet är beroende av om uppspelningsutrustningen (filmprojektorn respektive videobandspelaren) befinner sig på samma plats som visningen eller om den även omfattar visningar där innehållet förmedlas på distans till platsen för visningen. Det kan i praktiken t.ex. handla om att förmedla filmer till biograf- föreställningar från en central plats istället för att distribuera fysiska filmkopior till varje enskild biograf. 
 När det gäller den första frågan tyder granskningslagens struktur, dess förarbeten och relation till tidigare lagstiftning på området, på att det är framställningen i filmer och videogram som fysiska objekt som omfattas av granskningsplikten. 
 11  
 Detta skulle innebära att det inte föreligger någon granskningsplikt då andra fysiska databärare skall användas för visning vid allmänna sammankomster eller offentliga till- ställningar. Det kan t.ex. handla om visning av framställningar som är lagrade på kompaktskivor i  
 DVD-format 
  eller i en databas på en hård- disk, dvs. medier som redan i viss utsträckning används som alternativa fysiska databärare till filmer och videogram. Effekten skulle således vara att olika regler gäller för olika fysiska databärare, och detta oavsett om de olika databärarna har samma innehåll och är avsedda att använ- das vid samma typ av tillfällen (dvs. vid allmänna sammankomster eller offentliga tillställningar). Rättsläget får emellertid bedömas som oklart. 
 När det gäller den andra frågan, dvs. om granskningsplikten även omfattar situationer då framställningen i en film eller ett videogram förmedlas på distans till platsen för visningen, kan det först konstateras att lagen inte ställer upp något krav på  
 hur  
 framställningen i en film eller ett videogram skall förmedlas vid de visningar som avses. Det väsentliga i detta avseende är att själva visningen sker på sätt som beskrivs i paragrafen (dvs. vid allmän sammankomst eller offentlig till- 
  
 11  
 Se t.ex. prop. 1989/90:70 s. 51,  
 53-54, 
  biografförordningen (1988:675) och videovåldslagen (1981:485). 
  
 206  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 ställning). Frågan är emellertid vilka eventuella begränsningar av granskningspliktens omfattning som kan följa av YGL:s skydd för vissa sändningar av radioprogram. För att omfattas av grundlagsskyddet skall sändningen vara riktad till allmänheten och vara avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel (YGL 1:6). Det är inte omöjligt att en sändning till en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning isolerat sett skulle kunna uppfylla kravet på att vara riktad till allmänheten även om själva sändningen inte har en vidare geografisk täckning än just platsen för visningen. En förutsättning torde dock vara att allmänheten har tillgång till sammankomsten respektive tillställningen. Däremot är det tveksamt om kravet på att sändningen skall vara avsedd att tas emot med tekniska hjälpmedel uppfylls vid dessa tillfällen. Kravet förutsätter att sändningen skall vara avsedd att tas emot av var och en med egna tekniska hjälpmedel, vilket således torde utesluta sändningar som når mottagarna genom att visas på en gemensam visningsanläggning, t.ex. en storbildsskärm. 
 12 
  
 Om sändningen trots allt skulle uppfylla dessa krav och omfattas av YGL:s skydd, torde en tillämpning av granskningsplikten strida mot det absoluta förbud mot förhandsgranskning som gäller för radioprogram enligt yttrandefrihetsgrundlagen. Enligt grundlagstexten får det inte förekomma att något som skall framföras i ett radioprogram eller en teknisk upptagning först måste granskas (YGL 1:3 1:a stycket). Undantag görs dock för förhandsgranskning av rörliga bilder i filmer, videogram eller andra tekniska upptagningar som skall visas offentligt. 
  
 9.5 
  
 Lagen om pliktexemplar av dokument 
  
 Syftet med lagen (1993:1392) om pliktexemplar av dokument (plikt- exemplarslagen) är att bevara och tillhandahålla yttringar av svenskt liv, svenskt samhälle och svensk kultur för forskning och studier. 
 13  
 Utöver vad som omfattas av leveransplikten reglerar lagen frågor om vem som skall leverera pliktexemplar, till vem detta skall göras samt när och i vilken form leverans skall ske. 
 Leveransplikten omfattar vad som i lagen betecknas som dokument. Med dokument avses föremål som lagrar information för läsning, avlyssning eller visning (2 §). Dokumenten skall vara fysiskt avskiljbara och kunna förflyttas. 
 14  
 De dokument som omfattas delas in i olika dokumentslag till vilka olika regler är knutna. De olika doku- 
  
 12 
  
 Jfr prop.1990/91:64 s.  
  
 109-110 
  och prop. 1986/87:151 s.  
 164-165. 
  
 13 
  
 Prop. 1993/94:10, s. 17. 
  
 14 
  
 Prop. 1993/94:10, s. 17. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 207 
  
 mentslagen är skrifter  
 (5–11 
  §§), film och videogram  
 (12–13 
  §§), fonogram och vissa dokument för elektronisk återgivning  
 (14–15 
  §§), kombinerat material  
 (16–17 
  §§) samt vissa inspelningar av ljudradio- och televisionsprogram (18 §). 
 Skrifter omfattar dels skrift som avses i 1 kap. 5 § TF (5 §) samt skrift som utgör dokument för elektronisk återgivning och av skrift i mikroform (10 §). Med dokument för elektronisk återgivning avses ett dokument som i fixerad form lagrar text, ljud eller bild och vars innehåll endast kan återges med elektroniskt hjälpmedel (2 §). Som framgår ovan omfattar även 14 § vissa dokument för elektronisk återgivning. Skillnaden mellan 10 § och 14 § är att den förstnämnda paragrafen endast avser dokument som lagrar text eller fast bild eller båda, medan det utmärkande för de dokument som behandlas i 14 § är att de lagrar text, ljud, fasta och rörliga bilder i olika kombinationer utan att vara videogram eller fonogram. De kan alltså i vissa fall vara att betrakta som multimedier. 
 15 
  
 Med kombinerat material avses material som består av en eller flera skrifter tillsammans med en eller flera filmer, videogram, fonogram eller dokument för elektronisk återgivning som lagrar annat än enbart text och fast bild. Det rör sig således om en kombination av dokument som alla var för sig är leveranspliktiga. De särskilda reglerna för kombinerat material motiveras av intresset av att hålla samman dokument som förutsätts bli nyttjade tillsammans. 
 16 
  
 Vad gäller ljudradio- och televisionsprogram skall pliktexemplar lämnas av sådan inspelning som skall göras enligt 5 kap. 3 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttran- defrihetsgrundlagens områden. Härunder gäller att pliktexemplar skall lämnas av varje sändning av ljudradio- och televisionsprogram som svenskt programföretag får sända med stöd av tillstånd enligt 2 kap. 2 § första stycket radio- och  
 TV-lagen 
  (se avsnitt 6.3). Av andra ljudradio- och televisionsprogram skall ett pliktexemplar lämnas av varje sändning som ägt rum under högst fyra på förhand bestämda veckor om året. 
 Olika regler gäller för vem som är skyldig att lämna pliktexemplar i förhållande till de olika dokumentslagen. För filmer och dokument för elektronisk återgivning är det den som har gjort filmerna och doku- menten tillgängliga för allmänheten som är leveranspliktig (20 §). Pliktexemplar av filmer och videogram som har granskats av Statens biografbyrå men inte godkänts skall dock lämnas av den som har begärt granskningen hos byrån. När det gäller ljudradio- och televisionsprogram skall pliktexemplar lämnas av den som enligt lagen med föreskrifter på 
  
 15 
  
 Prop. 1993/94:10, s. 42. 
  
 16 
  
 Prop. 1993/94:10, s. 43. 
  
 208  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden skall ombesörja att programmet spelas in (23 §). 
 Pliktexemplar av skrift eller kombinerat material skall i antal som anges närmare i lagtexten lämnas till Kungliga biblioteket och Lunds universitetsbibliotek samt i vissa fall även till Stockholms, Uppsala, Linköpings, Göteborgs och Umeå universitetsbibliotek (24 §). 
 Pliktexemplar av film, av annat dokument för elektronisk återgivning än sådant som avses i 10 § eller av upptagning av ljudradio- och televisions- program skall lämnas till Arkivet för ljud och bild (25 §). 
 Föreslagna ändringar 
 I augusti 1998 presenterade  
 E-pliktutredningen 
  sitt betänkande med förslag till ändringar av bl.a. lagen om pliktexemplar av dokument. Anledningen till att lagen ses över är att den idag endast omfattar sådana elektroniska dokument som finns i fixerad form och som kan köpas, lånas osv. Den information som görs tillgänglig via  
 on-lineför- 
  bindelse eller utgör underlag för tryckt material faller däremot utanför pliktexemplarslagens tillämpningsområde. Syftet med ändringarna är att det inte skall uppstå luckor i det framtida kulturarvet när det gäller dokument som publiceras  
 on-line. 
  
 De föreslagna ändringarna innebär bl.a. att sammanställningar i digital form, som har gjorts tillgängliga för allmänheten i landet över datanät och som rör svenska förhållanden, skall på anmodan lämnas i två pliktexemplar om det inte i anmodan medges att sammanställningen överförs på elektronisk väg (18 a §). Lämnande av pliktexemplar eller överföring på elektronisk väg av sammanställning i digital form åligger den som låtit göra sammanställningen tillgänglig för allmänheten här i landet (23 a §). Förslaget ger även en möjlighet att kräva att ett lösen- ord utlämnas som behövs för tillgång till elektronisk information som görs tillgänglig för allmänheten här i landet över datanät och som rör svenska förhållanden (33 a §). 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 209 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Det följer redan av definitionerna i 2 § att med dokument avses ett föremål och att med dokument för elektronisk återgivning avses ett dokument med informationen lagrad i fixerad form. Det framgår vidare av förarbetena att det handlar om dokument som är fysiskt avskiljbara och kan förflyttas. 
 17  
 Därmed utesluts t.ex.  
 on-lineförmedling 
  från data- baser så vida tjänsten inte kan betraktas som ett ljudradio- eller televi- sionsprogram och som med hänvisning till 5 kap. 3 § lag (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihets- grundlagens områden skall referensbandas och då omfattas av leve- ransplikt enligt 18 §. 
 18  
  
 On-lineförmedling 
  omfattas emellertid av E- pliktutredningens förslag 18 a §. 
 Det följer av genomgången av radio- och  
 TV-lagen 
  att bl.a. införan- det av digitala  
 TV-tjänster 
  medför att det råder viss oklarhet om vad som skall anses som ljudradio- och  
 TV-program 
  i radio- och  
 TV-lagens 
  mening (avsnitt 6.6.1). Det gäller dels de nya tjänster som förmedlas tillsammans med traditionella  
 TV-program, 
  dels frågan om radio- och  
 TV-lagens 
  avgränsning mot annan förmedling av multimedia som inte skall omfattas av lagens bestämmelser. Hur denna fråga bedöms får konsekvenser även för tillämpningen av pliktexemplarslagen. 
  
 9.6 
  
 Lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor 
  
 Lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor utgör en straffrättslig särreglering på  
 IT-området. 
  Lagens syfte skall ses mot bakgrund av önskemålet att hindra spridningen av oönskad information och svårig- heterna att spåra avsändare av straffbara meddelanden i de samman- hang som regleringen avser. I förarbetena pekas särskilt på att elektro- niska anslagstavlor medger att meddelanden med straffbart innehåll kan spridas till ett stort antal personer och utöva inflytande över speciellt barn och ungdomar som i hög grad använder sig av dessa tjänster. 
 19  
 Vidare pekas på att det har visat sig finnas en brist på kontroll över de elektroniska anslagstavlorna som kan utnyttjas för brottsliga ändamål, varför det finns behov av en reglering för att bygga upp ett rättsmed- vetande för hanteringen av dessa tjänster. Mot denna bakgrund är lagens syfte att ge tjänsterna en acceptabel struktur och framför allt 
  
 17 
  
 Prop. 1993/94:10, s. 17. 
  
 18 
  
 Prop. 1993/94:10, s. 20,  
  
 44-45. 
  
 19 
  
 Prop. 1997/98:15 s. 8. 
  
 210  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 klart fastställa tillhandahållarens ansvar för förekomsten av vissa med- delanden i tjänsten. 
 20 
  
 Som framgår av rubriken gäller lagen för s.k. elektroniska anslags- tavlor. Med elektronisk anslagstavla avses en tjänst för elektronisk förmedling av meddelanden i form av text, ljud, bild eller information i övrigt (1 §). Det saknar betydelse om den som tillhandahåller tjänsten betecknar den som en elektronisk anslagstavla eller inte. Avgörande för lagens tillämplighet är istället om tjänsten ger möjlighet för användare att sända in egna och ta del av andras meddelanden. En tillämpning som syftar till annat än att användarna skall kunna kommunicera är således inte en sådan tjänst som omfattas av lagen, t.ex. en webbplats som enbart tillhandahåller information. Inte heller meddelanden som för- medlas manuellt med hjälp av tekniska hjälpmedel är att betrakta som elektronisk förmedling av meddelanden i lagens mening. Följaktligen omfattas t.ex. inte kommunikation med hjälp av telefaxapparater eller traditionella teletjänster, såsom t.ex. gruppsamtal, av regleringen. 
 21 
  
 Från lagens tillämpningsområde undantas enligt 2 § uttryckligen: 1) tillhandahållande endast av nät eller andra förbindelser för överföring av meddelanden eller av andra anordningar som krävs för att kunna ta i anspråk ett nät eller annan förbindelse, 2) förmedling av meddelanden inom en myndighet eller mellan myndigheter eller inom ett företag eller en koncern, 3) tjänster som skyddas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen, eller 4) meddelanden som är avsedda bara för en viss mottagare eller en bestämd krets av mottagare (elektronisk post). 
 För de tjänster som omfattas stipulerar lagen en informationsplikt (3 §), en uppsiktsplikt (4 §) samt en skyldighet att ta bort eller förhindra vidare spridning av vissa meddelanden (5 §) för den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla. Informationsplikten innebär en skyldighet för den som tillhandahåller tjänsten att lämna information till var och en som ansluter sig till tjänsten om sin identitet och i vilken utsträckning inkomna meddelanden blir tillgängliga för andra användare. 
 Uppsiktsplikten innebär en skyldighet för den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla att ha en sådan uppsikt över tjänsten som skä- ligen kan krävas med hänsyn till omfattningen och inriktningen av verksamheten. Uppsiktsplikten skall relateras till den skyldighet enligt 5 § som innebär att den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla i vissa fall skall ta bort inkomna meddelanden från tjänsten eller på annat sätt förhindra vidare spridning av meddelandet. En sådan skyldighet föreligger om 1) meddelandets innehåll uppenbart är sådant som avses i brottsbalkens bestämmelser om uppvigling (BrB 16:5), hets mot 
  
 20 
  
 Prop. 1997/98:15 s. 8 
  
 . 
  
 21 
  
 Prop. 1997/98:15 s. 9. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 211 
  
 folkgrupp (BrB 16:8), barnpornografibrott (BrB 16:10 a) respektive olaga våldsskildring (BrB 16:10) eller 2) det är uppenbart att användaren har gjort intrång i upphovsrätt eller i rättighet som skyddas genom föreskrift i 5 kap. upphovsrättslagen genom att sända in meddelandet. För att kunna fullgöra denna skyldighet har den som tillhandahåller tjänsten rätt att ta del av meddelanden som förekommer i tjänsten. Bestämmelserna i 5 § gäller också den som på tillhandahållarens upp- drag har uppsikt över tjänsten. 
 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot informations- plikten i 3 § döms till böter (6 §). För den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot skyldigheten enligt 5 § stipuleras böter eller fängelse från sex månader upp till högst två år beroende på brottets grovhet (7 §). Straff för brott mot 5 § skall emellertid inte utdömas om det för gärningen kan dömas till ansvar enligt brottsbalken eller upp- hovsrättslagen (7 § andra stycket). Datorer och annan utrustning som använts vid brott mot lagen kan i vissa fall förverkas (8 §). 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Lagen har givits en teknikneutral utformning med syfte att inte göra någon åtskillnad mellan särskilda tillämpningar eller tekniska lösningar. I förarbetena framhålls särskilt att definitionen av elektronisk anslagstavla innefattar alla tjänster där någon inrättar en möjlighet för användare att sända in egna och ta del av andras meddelanden, varför det vidare konstateras att den tekniska lösningen som tillhandahållaren valt för tjänsten därför i princip inte har någon betydelse. 
 22 
  
 Lagens tillämpningsområde är emellertid avgränsat bl.a. mot tjänster som skyddas av YGL. Av genomgången av YGL följer att i den mån en elektronisk anslagstavla har en moderatorsfunktion torde tjänsten omfattas av grundlagsskyddet genom databasregeln (YGL 1:9); mode- ratorsfunktionen innebär nämligen att den som ansvarar för tjänsten (dvs. utgivaren i förhållande till grundlagsskyddade tjänster) fortfarande kan anses ha en kontroll och möjlighet att råda över innehållet på ett sätt som överensstämmer med principen om ensamansvar för grundlags- skyddade medier (avsnitt 5.5.3). Databasregeln omfattar uppgifter som tillhandahålls allmänheten på begäran ur ett register för automatisk databehandling. Förutsättningen är att mottagaren inte kan ändra i innehållet samt att tjänsten tillhandahålls av ett i lagtexten närmare definierat traditionellt massmedieföretag. 
 I samband med införandet av digitala  
 TV-tjänster 
  kan det före- komma att innehållet på elektroniska anslagstavlor distribueras som en 
  
 22  
 Jfr prop. 1997/98:15 s. 9. 
  
 212  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 sändning riktad till allmänheten, särskilt vid distribution via sändningar i marknätet. För att lämna egna inlägg använder mottagaren en returka- nal, t.ex. telenätet, för att kommunicera med den databas som automa- tiskt uppdaterar utsändningarna till allmänheten. Utsändningen till all- mänheten torde omfattas av YGL:s huvudregel om sändningar riktade till allmänheten, bl.a. eftersom sändningen i sådant fall startas av den sändande och inte på begäran av mottagaren (1:6). I motsats till vad som gäller enligt databasregeln är det i dessa fall inte säkert om det har någon betydelse för huvudregelns tillämplighet om den elektroniska anslagstavlan har en moderatorsfunktion eller inte (jfr avsnitt 5.5.1). Om huvudregeln i YGL är tillämplig är lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor inte tillämplig. Det bör här poängteras att exakt samma innehåll, från samma databas, kan samtidigt som utsändningen vara tillgänglig på begäran över Internet och då omfattas av andra regler i enlighet med vad som diskuterats ovan. Detsamma gäller vid sändningar i  
 kabel-TV-nät 
  som, i större grad än vad som gäller för sändningar i marknätet, kan förväntas omfatta tjänster som tillhandahålls på begäran vid sidan av utsändningar som är riktade till allmänheten. 
  
 9.7 
  
 Presstödsförordningen 
  
 Syftet med presstödet är att främja en allsidig nyhetsförmedling och opinionsbildning genom att värna mångfalden på dagstidningsmarkna- den. För att åstadkomma detta är presstödet avsett att främja konkur- rens mellan dagstidningar och förekomsten av monopolbrytande, kompletterande dagstidningar, i båda fallen framför allt på den regionala marknaden, samt vidare att stödja en bred spridning av dagstidningar. 
 23  
 Presstödsnämnden är ansvarig myndighet för att förverkliga dessa syften genom fördelning av presstödet. Regler om hur presstödet skall fördelas återfinns i presstödsförordningen (1990:524) samt Presstödsnämndens föreskrifter om presstöd (KRFS 1997/13), i det följande omnämnda som förordningen respektive föreskrifterna. 
 Presstödet omfattar två stödformer, driftsstöd och distributionsstöd, och delas under vissa förutsättningar ut till vad som i förordningen betecknas som dagstidningar. En dagstidning definieras i detta sam- manhang som en allmän nyhetstidning eller publikation av dagspres- skaraktär med reguljär nyhetsförmedling eller opinionsbildning (1:6 §). Den skall normalt komma ut med minst ett nummer per vecka och ha ett innehåll som i huvudsak är skrivet på svenska samt i huvudsak dist- ribueras inom landet. Den skall vidare komma ut under ett eget namn 
  
 23  
 Jfr prop. 1996/97:3 s.  
 165-167. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 213 
  
 och dess egna redaktionella innehåll skall utgöra minst 51 % av dess totala redaktionella innehåll. Beroende på utgivningsfrekvens gör för- ordningen skillnad mellan högfrekventa, medelfrekventa och lågfre- kventa dagstidningar. Utanför dagstidningsbegreppet faller vissa tid- ningar vars redaktionella innehåll till övervägande del är inriktat på avgränsade intresseområden eller delar av samhället såsom näringsliv och affärsverksamhet, konsumentpolitik, miljöfrågor, idrott, friluftsliv eller frågor med anknytning till kyrkoliv och religion. 
 För att få driftsstöd uppställs särskilt specificerade krav för hög- och medelfrekventa respektive lågfrekventa dagstidningar (2:1 och 2:3). Dessa krav gäller bl.a. abonnemang, abonnemangspris, omfattning av redaktionellt innehåll (lågfrekventa dagstidningar) samt täckningsgrad på utgivningsorten. Av kravet på täckningsgrad (högst 40 % respektive 25 % för lågfrekventa tidningar) följer att driftsstödet i huvudsak endast ges till dagstidningar som är andratidningar på sin utgivningsort. Distributionsstödet utgår under vissa förutsättningar generellt sett till alla dagstidningar som deltar i organiserad samdistribution (4:1 och 4:2). 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Även om presstödet är utformat med avseende på papperstidningen är inte distributionssättet avgörande för presstödsförordningens tillämp- lighet; förordningen utesluter inte att elektroniska tidningar kan betraktas som dagstidningar och således erhålla presstöd om övriga krav för detta är uppfyllda. Av 2:11 a följer vidare att driftsstödet till elektroniskt distribuerade dagstidningar får jämkas om det är skäligt med hänsyn till kostnaderna för produktion och distribution. Att elektroniska tidningar inte kan bli föremål för distributionsstöd följer implicit av distributions- stödets utformning. 
 När det gäller dagstidningsbegreppets omfattning föreslog 1994 års pressutredning (SOU 1995:37) att begreppet skulle avgränsas på ett sätt som bl.a. skulle innebära att endast papperstidningar skulle kunna bli föremål för presstöd och därmed inte elektroniska tidningar och faxtid- ningar. Pressutredningens motiv för denna avgränsning framgår inte helt klart av betänkandet men förefaller följa dels av det generella behovet av att klargöra dagstidningsbegreppets innebörd samt dels utredningens strävanden efter en enhetlig begreppsstruktur mellan presstödsreglerna och dåvarande regler om reducerad mervärdesskatt för dagstidningar. I sina överväganden avseende hanteringen av dagstidningar och mervärdesskatt pekar utredningen här på de gränsdragningssvårigheter som kan uppstå när dagstidningarnas databastjänster skall särskiljas från 
  
 214  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 andra betalda databastjänster med liknande information som belastas med mervärdesskatt. 
 24 
  
 Regeringen instämde i att vissa förtydliganden av dagstidnings- begreppet behövde göras, men ville inte att det skulle göras på ett sätt som uteslöt andra tidningar än papperstidningar. Som skäl anfördes att statliga stöd inte bör vara utformade så att de hämmar användningen av elektronisk informationsteknik. 
 25  
 Regeringen menade vidare att det även fortsättningsvis fick ankomma på Presstödsnämnden att avgöra vilka tidningar som är dagstidningar oavsett om de utkommer i pap- persform eller ej. 
 Även om elektroniska tidningar således inte utesluts från presstöds- förordningens tillämpningsområden, torde emellertid utformningen av dagstidningsbegreppet och de särskilda krav som skall vara uppfyllda för erhållande av presstöd kunna medföra vissa tillämpningssvårigheter. När det gäller de grundläggande förutsättningarna för att betraktas som en dagstidning, kan tillämpningssvårigheter t.ex. uppstå i förhållande till kravet på redaktionellt innehåll som mäts i spaltmeter. Mätningen i spaltmeter bygger på förhållanden som gäller för papperstidningar men är svårt att överföra till mätningen av det redaktionella innehållet i elektroniska tidningar, vilket bl.a. beror på att de sistnämnda skiljer sig från papperstidningen vad gäller utformning, härunder bl.a. samman- sättning och avgränsning. 
 Vid kvalificering av presstöd kan vidare de förutsättningar som gäller i förhållande till att täckningsgraden inte får överstiga en viss marknadsandel föranleda tillämpningsproblem. Med täckningsgrad avses här en tidnings genomsnittliga procentuella spridning bland hushållen på utgivningsorten. Som utgivningsort anses normalt den kommun där tidningens huvudredaktion är belägen (1:6). Dessa förhållanden kan vara svåra att tillämpa i förhållande till elektroniska dagstidningar eftersom utgivningen i realiteten inte nödvändigtvis är geografiskt bunden till en viss ort. Det följer emellertid av definitionen i 1:6 att Presstödsnämnden får bestämma att en tidnings täckningsgrad skall beräknas för en del av utgivningsorten eller för ett annat område än utgivningsorten, om det med hänsyn till verksamhetens inriktning är uppenbart att utgivningsorten inte är tidningens egentliga spridningsområde. Presstödsnämnden har således ett visst utrymme att ta hänsyn till den elektroniska dagstidningens särskilda egenskaper i detta avseende. 
  
 24 
  
 SOU 1995:37  
 Vårt dagliga blad – stöd till svensk dagspress  
 s. 172, 176 och 199. 
  
 25 
  
 Prop. 1996/97:3 s. 170. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning  
 215 
  
 9.8 
  
 Lagen om teleterminalutrustning 
  
 Lagen skall ses i ljuset av arbetet inom EG att harmonisera och avreg- lera telemarknaden, härunder närmast genom det s.k. teleterminaldi- rektivet. 
 26  
 Direktivets syfte är att harmonisera medlemsstaternas lag- stiftning om teleterminalutrustning samt upprätta regler om ömsesidigt erkännande av sådan utrustning. Med genomförandet av terminaldi- rektivets regler i svensk rätt möjliggörs att enhetliga krav, främst tek- niska, på teleterminalutrustning kan upprätthållas i syfte att i det all- männas intresse kunna säkerställa en god funktion i ett svenskt och europeiskt telesystem. 
 27  
 Ansvarig myndighet är Post- och telestyrelsen. 
 Lagen omfattar teleterminalutrustning som går att ansluta till ett allmänt tillgängligt telenät för att sända, bearbeta eller ta emot informa- tion (1 §). 
 28  
 Anslutningen kan ske med tråd, radio, optiska eller andra elektromagnetiska system. Exempel på utrustning som omfattas är tele- fonapparater, telefaxutrustning, telefonsvarare, modem, televäxlar, trådlösa telefoner och mobiltelefoner. Primärt avses utrustning som i sig är avsedd att anslutas direkt eller indirekt till ett allmänt tillgängligt telenät, men även utrustning som inte är avsedd för detta men som går att ansluta omfattas i viss utsträckning av lagens bestämmelser. 
 För sådan teleterminalutrustning som omfattas av lagen och är  
 avsedd  
 att anslutas till ett allmänt tillgängligt telenät gäller att den måste uppfylla särskilda krav för att få anslutas  
 (2–3 
  §§). Motsvarande gäller även för att överhuvudtaget få släppa ut sådan utrustning på marknaden (3 §). De krav som avses är relaterade till teknisk utformning, tillverkning, märkning, kontroll, nätanslutning och användning i övrigt. För teleterminalutrustning som  
 går  
 att ansluta till ett allmänt tillgängligt telenät, men som inte är avsedd för detta, gäller att den får släppas ut på marknaden endast om den uppfyller vissa krav på märkning och produktinformation (4 §). 
 De krav som skall vara uppfyllda framgår närmare av Post- och telestyrelsen föreskrifter om krav på teleterminalutrustning samt om kontroll och märkning av sådan utrustning (PTSFS 1996:1), vilka även omfattar regler om märkning och typgodkännande. 
  
 26  
 Europaparlamentets och rådets direktiv 98/13/EG om teleterminalutrustning och jordstationsutrustning för satellitkommunikation, inklusive ömsesidigt erkännande av utrustningarnas överensstämmelse som ersätter rådets direktiv 91/263/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om terminalsut- rustning och ömsesidigt erkännande av utrustningens överensstämmelse (senast ändrat genom rådets direktiv 93/97/EEG). 
  
 27 
  
 Prop. 1992/93:72, s. 10. 
  
 28 
  
 Se även PTS föreskrifter om krav på teleterminalutrustning samt om kontroll och märkning av sådan utrustning (PTSFS 1996:1). 
  
 216  
 Annan medie- och telerelaterad särlagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 På samma sätt som i förhållande till  
 TV-avgiftslagen 
  (avsnitt 9.2) och lagen om standarder för sändning av  
 TV-signaler 
  (avsnitt 9.3) kan kon- vergensutvecklingen vad gäller apparater och infrastrukturer resa vissa frågeställningar i förhållande till lagen om teleterminalutrustning. Apparatkonvergensen kan i olika utsträckning förväntas leda till en sammansmältning mellan utrustning för privat och publik kommunikation, dvs. för traditionella telefonitjänster och t.ex. mottagning av sådana tråd- och radiobaserade sändningar som omfattas av YGL, ett konkret exempel är den digitala  
 set-top-boxen 
  som används dels för att ta emot  
 digital-TV-sändningar, 
  dels för att kommunicera genom returkanalen (t.ex. telenätet). I detta avseende kan således lagen om teleter- minalutrustning och lagen om standarder för sändning av  
 TV-signaler 
  ha överlappande tillämpningsområden. Vidare får det inte utan stöd i YGL förekomma att myndigheter och andra allmänna organ på grund av innehållet i radioprogram och tekniska upptagningar förbjuder eller hindrar innehav eller användning av sådana tekniska hjälpmedel som behövs för att kunna ta emot radioprogram eller för att kunna uppfatta innehållet i tekniska upptagningar (YGL 1:3 tredje stycket). Teletermi- nalutrustningslagens bestämmelser är emellertid inte relaterade till det innehåll som kan komma att förmedlas. De torde dessutom vara att betrakta som ordningsföreskrifter enligt RF 2:13 tredje stycket och där- för inte anses utgöra en begränsning av yttrandefriheten och informa- tionsfriheten (jfr avsnitt 5.1). 
  
 SOU 1999:55 
  
 217 
  
 10 Allmän lagstiftning 
  
 10.1 
  
 Brottsbalken 
  
 Brottsbalken (1962:700) omfattar ett antal straffstadganden som utifrån olika skyddsintressen och under vissa förutsättningar stipulerar straff för förmedling av information med visst innehåll. Det handlar t.ex. om brotten förtal, uppvigling, hets mot folkgrupp, barnpornografibrott, olaga våldsskildring, otillåtet förfarande med pornografisk bild och förledande av ungdom. Den grundläggande innebörden av dessa bestämmelser är som följer: 
  
 Förtal 
 : Den som utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning (BrB 5:1 första stycket). 
  
 Uppvigling 
 : Den som muntligen inför menighet eller folksamling, i skrift som sprides eller utlämnas för spridning eller i annat meddelande till allmänheten uppmanar eller eljest söker förleda till brottslig gärning, svikande av medborgerlig skyldighet eller ohörsamhet mot myndighet (BrB 16:5 första stycket). 
  
 Hets mot folkgrupp 
 : Den som i uttalande eller i annat meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse (BrB 16:8). 
  
 Barnpornografibrott 
 : Den som skildrar barn i pornografisk bild eller sprider, överlåter, upplåter, förevisar eller på annat sätt gör en sådan bild av barn tillgänglig för någon annan (BrB 16:10 a första stycket 1 och 2; märk att stadgandet även omfattar andra bestämmelser än de som tas upp här). 
  
 Patton våldsskildring 
 : Den som i bild skildrar sexuellt våld eller tvång med uppsåt att bilden eller bilderna sprids eller som sprider en sådan skildring. Detsamma gäller den som i rörliga bilder närgånget eller utdraget skildrar grovt våld mot människor eller djur med uppsåt att bilderna sprids eller som sprider en sådan skildring (BrB 16:10 b första stycket). 
 Otillåtet förfarande med pornografisk bild 
 : Den som på eller vid allmän plats genom skyltning eller annat liknande förfarande förevisar pornografisk bild på sätt som är ägnat att väcka allmän anstöt. Det- samma gäller den som med posten sänder eller på annat sätt tillställer någon pornografisk bild utan föregående beställning (BrB 6:11). 
  
 218  
 Allmän lagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förledande av ungdom 
 : Den som bland barn eller ungdom sprider en skrift, bild eller teknisk upptagning som genom sitt innehåll kan verka förråande eller eljest medföra allvarlig fara för de ungas sedliga fostran (Brb 16:12). 
 Gemensamt för dessa bestämmelser är att det är innehållet och/eller dess förmedling som är det centrala i straffstadgandet. Härutöver finns även andra stadganden som i olika avseenden kan beröra kommunika- tion och informationsspridning. De skiljer sig dock från de ovan nämnda bestämmelserna i det att det inte är innehållet och/eller dess förmedling som är det centrala. Det handlar här om brott där kommunikationen endast utgör ett led, ett element, i den brottsliga handlingen: t.ex. bedrägeri (BrB 9:1), häleri (BrB 9:6) och koppleri (BrB 6:8). Denna typ av straffstadganden som i vissa fall kan ha en mer indirekt betydelse för tillhandahållande och användning av olika typer av tjänster behandlas inte vidare i detta sammanhang. 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Det har inte funnits anledning att inom ramen för den föreliggande utredningen närmare analysera tillämpligheten av dessa bestämmelser i förhållande till olika kommunikationsformer. Ur ett konvergenspers- pektiv är det emellertid intressant att notera att tillämpningen som utgångspunkt inte synes beroende av hur innehållet förmedlas till mot- tagaren, dvs. om denne är aktiv eller passiv (utsändning eller tillgäng- liggörande). Det kan emellertid inte uteslutas att detta kan ha betydelse för när brottet skall anses som fullbordat i det enskilda fallet, t.ex. om ett visst innehåll kan anses spritt om det endast är tillgängliggjort på en databas. 
 Hur innehållet förmedlas har emellertid betydelse för om brottet är att betrakta som ett yttrandefrihetsbrott eller inte. Om brottet begås genom ett grundlagsskyddat medium gäller YGL:s särskilda regler om ensamansvar och särskild rättegångsordning samt kravet på dubbel täckning för straffbarhet. Med dubbel täckning menas att gärningen måste vara kriminaliserad såväl i grundlagen som i vanlig lag för att utgöra ett yttrandefrihetsbrott. Om så inte är fallet är gärningen inte straffbar om innehållet förmedlas i ett grundlagsskyddat medium. Emellertid har vissa öppningar gjorts i YGL, så att grundlagens skydd inte hindrar att straff föreskrivs i vanlig lag för vissa typer av gärningar. Följaktligen är dessa gärningar inte att betrakta som yttrandefrihetsbrott med krav på dubbel täckning. Det gäller t.ex. barnpornografibrottet som undantas helt från grundlagskyddet (YGL 1:13). Frågan om YGL:s tillämplighet på olika kommunikationsformer har således stor betydelse även för tillämpningen av brottsbalkens bestämmelser. YGL:s 
  
 SOU 1999:55 
  
 Allmän lagstiftning  
 219 
  
 tillämplighet ur ett konvergensperspektiv analyseras i avsnitt 5.5, vartill hänvisas. 
 För de fall där gärningen inte förövas i ett grundlagsskyddat medium (och således inte omfattas av principen om ensamansvar), kan ansvar för de brott som behandlas ovan även följa av bestämmelserna om medverkan till brott i BrB 23:4. Bestämmelsen är generellt tillämplig i sin utformning och omfattar alla som främjat en gärning med råd eller dåd, även de som inte själva uppfyller de i den aktuella brottsbeskrivningen uppställda förutsättningarna för straffbarhet. Varje medverkande skall dock bedömas utifrån det uppsåt eller den oaktsamhet i förhållande till huvudbrottet som ligger honom till last. Medverkandeansvaret kan ha betydelse för dem som inte omfattas av gärningsbeskrivningen till huvudbrottet, men som på annat sätt är förbundna med förmedlingen av det straffbara innehållet, t.ex. en systemoperatör eller andra som på olika sätt bidrar till förmedlingen av den elektroniska informationstjänsten i fråga. 
  
 10.2 
  
 Konkurrenslagen 
  
 Den nuvarande konkurrenslagen (1993:20) trädde i kraft den 1 juli 1993 och har i huvudsak utformats med  
 EG-rättens 
  konkurrensregler som förebild. Lagens syfte är att undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter (1 §). Konkurrensverket är ansvarig myndighet för lagens efterlevnad och skall verka för en effektiv kon- kurrens till nytta för konsumenterna. 
 Konkurrenslagen innehåller två generella förbud, ett mot konkur- rensbegränsande samarbete mellan företag (6 §) och ett mot missbruk av dominerande ställning (19 §). Begreppet företag skall tolkas vid- sträckt och omfattar varje fysisk eller juridisk person som driver verk- samhet av ekonomisk eller kommersiell natur. Även statliga och kom- munala myndigheter omfattas så länge det inte är fråga om myndig- hetsutövning. 
 1  
 Verksamheten behöver inte heller drivas i vinstsyfte för att omfattas av regleringen. 
 Förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete innebär att samar- bete mellan företag inte är tillåtet om syftet eller resultatet är att kon- kurrensen hindras, begränsas eller snedvrids på ett märkbart sätt eller om det ger ett sådant resultat. Exempel på olagliga samarbeten är pris- samarbete och marknadsuppdelning. Konkurrensverket har möjlighet att bevilja undantag från förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete. 
  
 1  
 Prop. 1992/93:56 s. 66. 
  
 220  
 Allmän lagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 Förutsättningarna är att det aktuella samarbetet kan förväntas ha sådana positiva effekter att de överväger de negativa konkurrensbe- gränsande verkningarna. Undantag kan göras under förutsättning att 1) avtalet är  
 produktions-, 
  distributions- eller utvecklingsfrämjande, 2) konsumenterna tillförsäkras en skälig del av vinsten, 3) konkurrensbe- gränsningen inte är mer ingripande än vad som är nödvändigt och att 4) konkurrensbegränsningen inte ger företagen möjlighet att sätta konkur- rensen ur spel för en väsentlig del av nyttigheterna i fråga (8 §). Undantag kan endast beviljas efter det att avtalet om samarbetet anmälts till Konkurrensverket och gäller bara under viss tid varefter det måste omprövas  
 (9–11 
  §§). Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan vidare genom verkställighetsföreskrifter meddela s.k. gruppundantag för grupper av avtal som uppfyller de ovan nämnda förutsättningarna enligt 8 § (17 §). 
 Förbudet mot missbruk av dominerande ställning riktar sig i princip mot vissa åtgärder som vidtas av företag med dominerande ställning. Det kan t.ex. vara fråga om diskriminering eller underprissättning för att slå ut en svagare konkurrent. Det går inte att få undantag från förbudet mot missbruk av dominerande ställning. Däremot är det generellt möjligt för ett företag som är osäkert på om vissa metoder eller avtal strider mot något av förbuden i konkurrenslagen att begära ett  
 icke-in- 
  gripandebesked (20 §). För de berörda företagen innebär ett sådant besked att ett visst agerande kan fortsätta utan risk för ingripanden från Konkurrensverket. 
 Konkurrenslagen innehåller även regler om kontroll av företagsför- värv. Företagsköp som bedöms väsentligen hämma en effektiv konkur- rens kan förbjudas (34 §). Företagsförvärv skall anmälas till Konkur- rensverket om de berörda företagen tillsammans har en omsättning som överstiger fyra miljarder kronor och det förvärvade företagets årsom- sättning uppgår till minst 100 miljoner kronor (37 §). 
 Avtal som strider mot förbudet i 6 § är ogiltiga (7 §). Konkur- rensverkets beslut gällande undantag,  
 icke-ingripandebesked 
  samt ålägganden kan överklagas hos Marknadsdomstolen. För frågor om konkurrensskadeavgift och företagsförvärv gäller två domstolsinstanser; Stockholms tingsrätt i första hand och Marknadsdomstolen som slutlig instans. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Allmän lagstiftning  
 221 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Konkurrenslagen är generellt utformad och gör inte någon åtskillnad mellan olika typer av tjänster, hur de förmedlas eller de företag som tillhandahåller dem. Lagens tillämplighet ur ett konvergensperspektiv måste dock bl.a. relateras till frågan om i vilken utsträckning åtgärder enligt konkurrenslagen är förenliga med TF och YGL. Det gäller såväl reglerna om förbud mot konkurrensbegränsande samarbete (6 §) som reglerna om missbruk av dominerande ställning (19 §). Diskussionerna har emellertid i detta avseende framför allt handlat om möjligheterna för Konkurrensverket att ingripa mot företagsförvärv som bedöms väsentligen kunna hämma en effektiv konkurrens (34 §). 
 Eftersom etableringsfriheten är en grundläggande princip för de medieformer som TF och YGL omfattar, är frågan om ett ingripande mot företagsförvärv enligt konkurrenslagen skulle stå i strid med grundlagen då ingripandet riktar sig mot verksamheter som omfattas av grundlagsskyddet. YGL ger visserligen utrymme för att inskränka eta- bleringsfriheten vad gäller andra sändningar än genom tråd, dvs. radio- baserade sändningar, men endast genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända. Några uttryckliga möjligheter att genom lag begränsa tryck- och yttrandefriheten inom ramen för en konkurrensrättslig reglering ges varken i TF eller YGL. 
 Det ligger utanför mitt uppdrag att analysera denna fråga närmare. Frågan har emellertid ingående analyserats inom ramen för Mediekon- centrationskommitténs arbete. I sitt nyligen avlämnade betänkande  
 Ytt- randefriheten och konkurrensen  
 (SOU 1999:30) lägger kommittén betydelsefulla förslag i detta avseende. Bland annat föreslås ändringar i TF och YGL som innebär att den nuvarande osäkerheten om konkur- renslagens tillämplighet på medieområdet undanröjs. Därutöver föreslås en särskild mediekoncentrationslag. Lagförslaget avser kontrollen av företagsförvärv och andra koncentrationer som rör de mest opini- onsbildande medierna, dagstidningar (såväl i pappersutgåva som i elektronisk form), radio och TV. Kommittén framhåller i detta sam- manhang att den tekniska utvecklingen och kommande överväganden i s.k. konvergensfrågor kan komma att göra det nödvändigt att utvidga tillämpningsområdet till nya verksamheter. Vidare föreslås konkur- renslagen bli kompletterad med en särskild regel som, när den tillämpas på medieområdet, beaktar de grundläggande intressena av att säker- ställa yttrandefriheten. Syftet med kommitténs förslag är att slå vakt om mångfalden i svenska medier och motverka sådan ägar- och maktkon- centration inom massmedierna som kan skada ett fritt och brett meningsutbyte och en fri och allsidig upplysning. 
 I nuläget kan emellertid konstateras att konkurrenslagens tillämplig- het måste ses mot bakgrund av grundlagsregleringen, vilket ur ett kon- 
  
 222  
 Allmän lagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 vergensperspektiv kan medföra att olika företag som tillhandahåller samma typ av tjänst omfattas av olika regler. Det kan t.ex. handla om databasregeln i YGL 1:9 som endast omfattar vissa traditionella mass- medieföretag (avsnitt 5.2.2). Marknadskonvergensen kan vidare komp- licera bedömningen ytterligare. Om konkurrenslagen ej kan tillämpas på verksamheter som omfattas av grundlagsskyddet är frågan vad som gäller när det rör sig om blandade verksamheter eller då en verksamhet som åtnjuter grundlagsskydd t.ex. utvidgas till områden som ej omfattas av grundlagsskyddet. Det kan i sistnämnda fall handla t.ex. om en utvidgning som hämmar konkurrensen inom en bransch där verksam- heterna typiskt inte åtnjuter grundlagsskydd och där således konkur- renslagen torde vara tillämplig fullt ut. 
  
 10.3 
  
 Marknadsföringslagen 
  
 Den nuvarande 
  
 marknadsföringslagen (1995:450) trädde i kraft den 
  
 1 januari 1996 
  
 och ersatte 
  
 den 
  
 tidigare 
  
 marknadsföringslagen 
  
 (1975:1418) från 
  
 år 1975. Syftet 
  
 med 
  
 den nya 
  
 lagstiftningen, vilket i 
  
 huvudsak överensstämmer med den tidigare, är att främja konsumen- ternas och näringsidkarnas intressen i samband med näringsidkares marknadsföring av varor, tjänster och andra nyttigheter och att mot- verka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. 
 2  
 Lagen tillgodoser således inte bara konsumenternas intressen, utan även näringsidkarnas intresse av att konkurrensen inte bedrivs med ohederliga metoder. 
 3 
  
 Marknadsföringslagen tillämpas då näringsidkare marknadsför eller själva efterfrågar produkter i sin näringsverksamhet (2 §). Med mark- nadsföring avses reklam och andra åtgärder i näringsverksamhet som är ägnade att främja avsättningen av och tillgången till varor, tjänster, fast egendom, arbetstillfällen och andra nyttigheter (3 §). 
  
 2 
  
 Prop. 1994/95:123, s. 38. 
  
 3 
  
 Harrington, Turner, mfl:  
  
 Praktisk marknadsrätt  
 (Stockholm: Norstedts Juridik AB, 1996, sjätte upplagan), s. 43. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Allmän lagstiftning  
 223 
  
 Det följer vidare bl.a. av Marknadsdomstolens praxis att marknads- föringslagen är tillämplig när marknadsföringen är inriktad på svensk publik och den svenska marknaden. 
 4  
 Således kan marknadsföringslagen under dessa förutsättningar även tillämpas på marknadsföringsåtgärder som har sitt ursprung utomlands. Omvänt faller sådan marknadsföring som inte har någon anknytning till den svenska marknaden utanför lagens tillämpningsområde. 
 5 
  
 Utöver marknadsföringslagens tillämplighet på all marknadsföring som är riktad till den svenska marknaden, skall lagen även tillämpas på marknadsföring som riktar sig till andra marknader än den svenska i de fall marknadsföringen förekommer i satellitsändningar och programfö- retaget är etablerat i Sverige (2 § andra stycket som hänvisar till sådana satellitsändningar som omfattas av radio- och  
 TV-lagen). 
  Regeln skall ses mot bakgrund av Sveriges förpliktelser enligt EG:s direktiv TV utan gränser som fastslår att varje medlemsstat skall säkerställa att alla TV- sändningar som sänds av programföretag inom dess jurisdiktion överensstämmer med den nationella lagstiftningen (art. 2). 
 Marknadsföringslagens materiella regelsystem omfattar en general- klausul som uppställer allmänna krav på markandsföringen (4 §) samt nio bestämmelser som innehåller mer preciserade förbud och krav i förhållande till vissa särskilt beskrivna marknadsföringsåtgärder (5– 13 §§). De allmänna kraven innebär att marknadsföringen skall stämma överens med god marknadsföringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Vidare skall näringsidkaren i samband med marknadsföringen lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. En överträdelse av dessa krav kan medföra förbud mot att fortsätta med marknadsföringen eller ett åläggande att lämna information (14 § respektive 15 §). Förbudet kan förenas med vite (19 §). 
 Mot bakgrund av de allmänna krav som följer av 4 § ges, som nämnts, mer preciserade förbud och krav i förhållande till vissa särskilt beskrivna marknadsföringsåtgärder. Bestämmelserna omfattar regler om reklamidentifiering, vilseledande reklam, vilseledande förpacknings- storlekar, vilseledande efterbildningar, konkursutförsäljningar, utför- säljningar, realisationer, obeställda produkter och förmånserbjudanden  
 (5–13 
  §§). Härutöver finns en regel om förbud mot otjänliga produkter 
  
 4 
  
 Se t.ex. MD 1989:6. Se också förarbetena till den gamla  
  
 marknads-föringslagen, 
  prop. 1970:57 s. 93. Det finns inget som tyder på att införandet av den nuvarande marknadsföringslagen innebär någon förändring i detta avseende, se Miller, Clayton och Kelly, D.:  
 Praktisk  
  
 IT-rätt 
  
 (Stockholm: Nordstedts Juridik AB, 1997), s.  
 51-52. 
  
 5 
  
 Miller, A.: "Vilka regler gäller för marknadsföring på Internet?" i  
  
 Dagens IT 
 , 
  
 8 
  
 april 1997, s 14. 
  
 224  
 Allmän lagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 (17 §). Överträdelse av dessa regler kan leda till såväl förbud/åläggande vid vite som åläggande att betala marknadsstörningsavgift samt skadestånd (åläggande att betala marknadsstörningsavgift och skadestånd gäller dock ej 17 §). 
 Konsumentverket övervakar lagens efterlevnad. Konsumentom- budsmannen för talan inför domstol om tillgripande av sanktioner till följd av brott mot marknadsföringslagens bestämmelser och kan i fall som inte är av större vikt själv meddela förbuds- och informationsföre- lägganden. 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Som utgångspunkt är marknadsföringslagen generellt tillämplig oavsett vilket medium som används för marknadsföringen. Till skillnad från vad som är fallet i många andra sammanhang påverkar grundlagsregleringen i princip inte marknadsföringslagens generella tillämplighet i detta avseende. Orsaken är att det faller utanför grundlagens syfte att skydda näringsidkares ekonomiska intressen. Grundlagsskyddet anses därför inte omfatta framställningar som är av rent kommersiell natur. Gränsdragningsproblem kan givetvis uppstå när det i det konkreta fallet gäller att avgöra vad som är kommersiell och  
 icke-kommersiell 
  infor- mation. Avgörande vid denna gränsdragning är dock budskapets syfte och innehåll, inte dess form. Således påverkas inte marknadsföringsla- gens tillämplighet av hur budskapet förmedlas till mottagarna. 
 Tillämpningen av marknadsföringslagen kan i vissa avseenden relateras till radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde, bl.a. vad gäller satellitsändningar som är riktade till utlandet men där programföretaget är etablerat i Sverige (2 § andra stycket, se ovan). De konsekvenser som konvergensutvecklingen har för tillämpningen av radio- och TV- lagen (se avsnitt 6.6) kan i vissa fall således även ha konsekvenser för tillämpningen av marknadsföringslagen. 
  
 10.4 
  
 Personuppgiftslagen 
  
 Personuppgiftslagen (1998:204) trädde i kraft den 24 oktober 1998. Personuppgiftslagen (PUL) ersätter den tidigare datalagen från 1973 och genomför EG:s dataskyddsdirektiv 95/489. Syftet med PUL är att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. Detta syfte skall dock ses mot bakgrund av nämnda direktivs syfte att genom harmonisering av nationella bestämmelser undanröja hinder för ett fritt flöde av personuppgifter mellan medlemsstaterna. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Allmän lagstiftning  
 225 
  
 PUL är tillämplig på helt eller delvis automatiserad behandling av personuppgifter, men också på manuell behandling om uppgifterna ingår i, eller är avsedda att ingå i, en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning (5 §). Med personuppgift avses all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en levande fysisk person (3 §). Med behandling menas alla åtgärder som har att göra med personuppgifter, t.ex. insamling, registrering, lagring och samman- ställning. PUL tillämpas emellertid inte på rent privat behandling av personuppgifter (6 §). Bestämmelserna i PUL skall inte heller tillämpas om de skulle strida mot grundlagsbestämmelserna om tryck- och yttrandefrihet eller inskränka offentlighetsprincipen  
 (7–8 
  §§). Även behandling av personuppgifter i samband med journalistisk, konstnärlig eller litterär verksamhet (7 §) är undantagen bestämmelserna i PUL. 
 PUL gäller för personuppgiftsansvariga som är etablerade i Sverige och när en personuppgiftsansvarig från ett tredje land (dvs. en stat utan- för EES) använder sig av utrustning som finns i Sverige (4 §). Med personuppgiftsansvarig avses den som ensam eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen (3 §). 
 I lagen ställs vissa grundläggande krav på behandlingen av person- uppgifter (9 §). Behandling av personuppgifter får endast ske om den är laglig. All behandling av personuppgifter skall vara korrekt och i enlighet med god sed och får endast ske för ett ändamål som är förenligt med det syfte för vilket uppgifterna samlades in. Personuppgifter får bara samlas in för ett särskilt, uttryckligen angivet och berättigat ändamål. Uppgifter skall vidare vara adekvata, relevanta och inte vara fler än nödvändigt. Dessutom måste uppgifterna vara riktiga och aktuella samt får inte bevaras under längre tid än nödvändigt. 
 Om de ovan nämnda grundläggande kraven är uppfyllda, får person- uppgifter ändå bara behandlas om den registrerade har lämnat sitt samtycke till behandlingen. Med samtycke avses en frivillig, särskild och otvetydig viljeyttring genom vilken den registrerade godtagit behand- lingen av personuppgifter. Den registrerade måste före samtycket, få information för att kunna bedöma för- eller nackdelarna med behand- lingen och sina rättigheter enligt PUL. Att samtycket skall vara särskilt, betyder att det bara gäller för den särskilda behandling och för det ändamål som det avser. Det finns emellertid vissa situationer i vilka behandling av personuppgifter är tillåten även utan samtycke (10 §): om behandlingen är nödvändig för att fullgöra ett avtal med den regist- rerade, om den personuppgiftsansvarige skall fullgöra en rättslig skyl- dighet, om vitala intressen för den registrerade skall kunna skyddas, om en arbetsuppgift av allmänt intresse skall kunna utföras eller vid myn- dighetsutövning eller om ett ändamål som rör ett berättigat intresse hos den personuppgiftsansvarige eller hos en sådan tredje man till vilken 
  
 226  
 Allmän lagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 personuppgifterna lämnas ut skall kunna tillgodoses (10 §). Det sist- nämnda gäller om detta intresse väger tyngre än den registrerades intresse av skydd mot kränkning av den personliga integriteten. 
 Det finns i lagen ett generellt förbud mot behandling av s.k. känsliga personuppgifter (13 §). Med känsliga personuppgifter avses perso- nuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse, medlemskap i fackförening eller hälsa och sexualliv. Känsliga personuppgifter får emellertid behandlas under vissa förutsättningar som anges i  
 (16–19 
  §§). 
 Personuppgifter får enligt huvudregeln inte överföras till ett tredje land (dvs. ett land utanför EES; 34 §). I vissa undantagsfall, t.ex. om den registrerade lämnat sitt samtycke till överföringen, är dock sådan överföring tillåten. 
 Det åligger den personuppgiftsansvarige att lämna viss information till den registrerade,  
 (23–27 
  §§). När personuppgifter samlas in, antingen från personen själv eller från någon annan källa, skall den registrerade bl.a. informeras om den personuppgiftsansvariges identitet, ändamålet med behandlingen samt få all nödvändig information för att kunna ta tillvara sina rättigheter i samband med behandlingen. Infor- mation behöver dock inte lämnas om sådant som den registrerade redan känner till eller om det finns bestämmelser om detta i någon annan lag. Den personuppgiftsansvarige är också skyldig att en gång per år gratis lämna besked om personuppgifter till var och en som ansöker om det. På begäran av den registrerade skall den personuppgiftsansvarige sna- rast rätta, blockera eller utplåna personuppgifter som behandlats i strid med PUL (28 §). 
 All behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automati- serad måste anmälas till Datainspektionen av den personuppgiftsansva- rige innan behandlingen påbörjas (36 §). Om ett s.k. personupp- giftsombud utses behöver behandlingen emellertid inte anmälas (37 §). Ett personuppgiftsombud är den fysiska person som, efter förordnande av den personuppgiftsansvarige, självständigt skall se till att den perso- nuppgiftsansvarige behandlar personuppgifterna på ett lagligt och kor- rekt sätt (3 §). Ombudet skall också bl.a. föra ett register över de behandlingar som utförs av den personuppgiftsansvarige. 
 Andra uttryckliga undantag från anmälningsskyldigheten är t.ex. behandling av personuppgifter som sker efter samtycke från den regist- rerade, behandling som görs i löpande text eller behandling som avser registrerade som har sådan anknytning till den personuppgiftsansvarige som följer av medlemskap, anställning eller kundförhållande eller lik- nande under vissa förutsättningar. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Allmän lagstiftning  
 227 
  
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 PUL är teknikneutralt utformad och gör i sig inte någon åtskillnad mellan olika distributionssätt av personupplysningar. Däremot medför undantaget i förhållande till bl.a. YGL att de oklarheter som konver- gensutvecklingen medför i detta avseende även får betydelse för till- lämpningen av PUL (jfr avsnitt 5.5). 
  
 10.5 
  
 Upphovsrättslagen 
  
 Upphovsrättens föremål och innehåll 
 Syftet med upphovsrättslagen (URL) är att skydda rätten till litterära och konstnärliga verk, dvs. skönlitterära eller beskrivande framställ- ningar i tal och skrift, datorprogram, musikaliska och sceniska verk, filmverk, fotografiska verk och annan bildkonst, byggnadskonst och brukskonst samt verk som kommit till uttryck på annat sätt (1 §). För att ett alster skall skyddas enligt URL krävs att det uppnår en viss nivå av självständighet och originalitet, s.k. verkshöjd. URL skyddar även rätten till prestationer av bl.a. utövande konstnärer, producenter av fonogram, film- och videogramproducenter samt  
 radio/TV-företag, 
  s.k. närstående rättigheter. 
 Upphovsrätten består i huvudsak av två s.k. ensamrättigheter: eko- nomiska och ideella rättigheter. 
 6  
 De grundläggande ekonomiska rättig- heterna är rätten till mångfaldigande och rätten att göra verket tillgäng- ligt för allmänheten. De ideella rättigheterna är rätten att bli namngiven, rätten att motsätta sig ändring av verket och att verket görs tillgängligt för allmänheten i en form eller på ett sätt som är kränkande för upp- hovsmannens litterära eller konstnärliga anseende. De ideella rättighe- terna tillkommer alltid upphovsmannen, medan de ekonomiska rättig- heterna kan överlåtas. En överlåtelse av ett enskilt exemplar innebär dock inte att upphovsrätten överlåts. Det finns även ett generellt förbud att ändra i ett verk även om upphovsrätten har överlåtits, om inte annat har avtalats. 
 Som huvudregel gäller upphovsrätten till ett verk i sjuttio år efter det år då upphovsmannen avled. När det gäller verk som offentliggjorts utan att upphovsmannen har angivits, gäller upphovsrätten i stället sjuttio år efter det år då verket offentliggjordes. Schroeder är den som skapat verket. 
  
 6  
 Olsson, Lucas, Svensk och internationell upphovsrätt 1998, s. 80ff. 
  
 228  
 Allmän lagstiftning 
  
 SOU 1999:55 
  
 Inskränkningar i upphovsrätten 
 Upphovsrättslagen innehåller bestämmelser om inskränkningar i upp- hovsrätten (2 kap.). Inskränkningarna omfattar endast de ekonomiska rättigheterna eftersom de ideella rättigheterna inte får begränsas. In- skränkningarna omfattar bl. a. rätten att framställa enstaka exemplar av offentliggjorda verk för enskilt bruk (12 §). Denna inskränkning gäller dock inte rätten att framställa enstaka exemplar för enskilt bruk i digital form av sammanställningar i digital form. 
 Särskilda regler om inskränkningar föreskrivs vidare bl.a. rörande framställning, spridning och visning av exemplar samt om offentliga framföranden i olika sammanhang  
 (13–21 
  §§), bl.a. får upptagningar göras av verk som sänds ut i ljudradio eller television om avtalslicens gäller enligt 26 i § (13 §, se nedan). Vidare gäller särskilda regler bl.a. för offentliga debatter, allmänna handlingar m.m.  
 (26–26 
  b §§), infor- mation om dagshändelser genom ljudradio och television m.m. (25 §), datorprogram m.m. (26 g §). 
 Utöver dessa inskränkningar som i vissa avseenden, vilket delvis redan framgått, kan ha betydelse för sändningar i ljudradion och telelv- ision, gäller även särskilda bestämmelser om inskränkningar i upp- hovsrätten till förmån för ljudradio och televisionsverksamhet (26 d– 26 f §§). Enligt 26 d §, får de radio- och televisionsföretag som rege- ringen bestämmer (dvs. i dagsläget Sveriges Radio och Sveriges Tele- vision 
 7 
 ) sända utgivna litterära och musikaliska verk samt offentliggjorda konstverk, om avtalslicens gäller enligt 26 i §. Detta medför en möjlighet för radio- och televisionsföretagen att träffa avtal om en utsändningsrätt med en organisation som företräder ett flertal svenska upphovsmän. Vid utsändning över satellit gäller avtalslicensen endast om sändarföretaget samtidigt verkställer utsändning genom en marksändare. En avtalslicens enligt 26 i § innebär att avtal ingås mellan en part och en organisation som företräder ett flertal rättighetsinnehavare. Avtalslicensen ger parten rätt att utnyttja verk av det slag som avses med avtalet, trots att verkens upphovsmän inte företräds av organisationen. 
 Ett radio- eller televisionsföretag som har rätt att sända ut ett verk får vidare ta upp det på en anordning så att det kan återges. Detta får dock endast ske för att använda det vid egna utsändningar om det sker ett fåtal gånger under en begränsad tid, för att säkerställa bevisning eller för att en statlig myndighet skall kunna utöva tillsyn över utsänd- ningsverksamheten, (26 e §). 
 Av 26 f § framgår vidare att var och en har rätt att till allmänheten trådlöst eller genom kabel återutsända verk som ingår i en trådlös ljud- radio- eller televisionsutsändning om avtalslicens gäller. Detta gäller 
  
 7  
 Olsson, aa s. 192. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Allmän lagstiftning  
 229 
  
 dock inte verk som det radio- eller televisionsföretag som ursprungligen sänder ut tjänsterna innehar rättigheterna att vidaresända. 
 Övriga bestämmelser 
 När det gäller vissa upphovsrätten närstående rättigheter ger bestäm- melserna i URL vissa rättigheter för bl.a. utövande konstnärer, fram- ställare av ljud- eller bildupptagning, radio- och televisionsföretag och fotografer. Vid ljudradio- och  
 TV-utsändning 
  eller vid ett annat offentligt framförande har framställaren och de utövande konstnärerna rätt till ersättning (47 §). Detta gäller även när en trådlös utsändning vidare- sänds till allmänheten trådlöst eller genom kabel. Paragrafen gäller dock inte ljudfilm. När det gäller radio- och televisionsföretag så hindrar URL 48 § upptagning av en ljudradio- eller televisionsutsändning på en anordning så att den kan återges. Dessutom hindras återutsändning eller återgivning för allmänheten på platser där allmänheten har tillträde mot avgift, om inte ljudradio- eller televisionsföretaget har givit sitt samtycke. 
 Enligt 52 a § har den som genom kabel vill vidaresända verk som ingår i en trådlös ljudradio- eller televisionsutsändning och begär, men inte på önskade villkor får avtal om detta, rätt att på begäran få för- handling med den organisation respektive det företag som verkställer utsändningarna. 
 Tillämplighet ur ett konvergensperspektiv 
 Användningen av nya medie- och kommunikationsformer väcker många upphovsrättsliga frågor och problemställningar som behöver analyseras närmare. Det gäller inte minst frågor rörande exemplarframställan, offentliggörande och när en upphovsrättslig kränkning skall anses ha skett. Det ligger emellertid utanför mitt uppdrag att gå in närmare på dessa problemställningar. Av särskilt intresse i detta sammanhang är emellertid de särskilda regler som gäller i förhållande till ljudradio och television och bedrivande av sådan verksamhet. De problem med att avgränsa dessa begrepp och verksamheter som konvergensutvecklingen medför analyseras framför allt i samband med genomgången av YGL (avsnitt 5.5), radio- och  
 TV-lagen 
  (avsnitt 6.6) och telelagen (avsnitt 7.5), vartill hänvisas. 
 SOU 1999:55 
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 1999:55 
  
 231 
  
 11 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio, TV och televerksamhet 
  
 11.1 
  
 Utgångspunkter för bedömningen 
  
 Bedömningen av vilka samordningsåtgärder som kan vara nödvändiga mot bakgrund av konvergensutvecklingen skall enligt utredningsdirek- tiven ha som utgångspunkt att lagstiftningen bör underlätta utvecklingen av elektroniska informationstjänster 
 1  
 och ta tillvara medborgarnas, näringslivets och samhällets olika behov med avseende på sådana tjänster. Redan i denna utgångspunkt avspeglar sig den komplexitet som präglar de frågeställningar som måste konfronteras vid bedömningen av behovet av en samordning, samt hur långt en sådan kan och bör gå. 
 De olika behov som skall beaktas är i vissa avseenden sammanfal- lande men i andra avseenden varandra motstående, vilket påverkar de krav som ställs på lagstiftningens utformning. I de fall olika intressen står mot varandra måste en ändamålsenlig balans mellan dessa intressen eftersträvas. Vad som i en sådan situation är ändamålsenligt är emellertid inte givet utan påverkas av olika politiska uppfattningar, rådande värderingar, vilka intressen som förespråkas och de förutsätt- ningar som i övrigt skapar den miljö inom vilken denna avvägning skall äga rum, såsom t.ex. den tekniska utvecklingen och det internationella perspektivet. Det bör vidare understrykas att en ändamålsenlig balans inte innebär att det måste råda jämvikt mellan olika intressen. En avvägning kan vara ändamålsenlig för att uppfylla ett särskilt syfte oav- sett om detta innebär en prioritering av ett intresse framför ett annat. 
 Gemensamt för medborgarna, näringslivet och samhället, oavsett vilka intressen och behov dessa representerar, är grundläggande krav på lagstiftningens utformning, såsom t.ex. att den är motiverad, tydlig och förutsebar. Regleringar bör endast tillgripas för att uppnå ett tydligt syfte och de bör inte gå längre än nödvändigt för att detta syfte skall till- godoses. När det gäller utgångspunkten att lagstiftningen skall underlätta utvecklingen av elektroniska informationstjänster framgår det av IT- 
  
 1  
 Som följer av avsnitt 1.1 har jag valt att tolka begreppet elektroniska informationstjänster i vid bemärkelse med inriktning på utveckling och till- handahållande av tjänster och infrastruktur inom ramen för  
 IT-, 
  tele- och medie- verksamheter (dock lämnas sådana elektroniska informationstjänster som är förknippade med fysiska databärare huvudsakligen utanför denna framställning). 
  
 232  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 propositionen (prop. 1995/96:125) att kommunikationspolitiken skall inriktas på att främja en god  
 IT-användning 
  genom att säkerställa att infrastrukturen utvecklas till väl fungerande allmänna plattformar för att stödja produktion, konsumtion, rekreation m.m. och utveckling av nya tjänster. Målet är att skapa flexibilitet och frihet i tillämpningarna. 
 Den dominerande uppfattningen inom såväl IT- som telesektorn är att dessa målsättningar primärt förverkligas genom en återhållsam lag- stiftning som skapar förutsättningar för en effektiv konkurrens och inte mer än nödvändigt hämmar eller på ett samhällsekonomiskt oönskat sätt påverkar investeringsbedömningar och strategival. Den dynamiska marknadsutveckling som har skett och fortfarande sker inom den mer eller mindre oreglerade  
 IT-sektorn 
  har i flera avseenden även haft inflytande på utvecklingen inom telesektorn. En bidragande orsak till detta är den konvergens mellan dessa sektorer som framför allt tog fart under  
 1980-talet. 
  I motsats till den mer eller mindre oreglerade IT- sektorn präglas lagstiftningen inom teleområdet av den omställning som sker från en situation med statliga monopolföretag till en önskad situation med effektiv konkurrens mellan olika operatörer. Därför är lagstiftningen på detta område särskilt inriktad på att reglera de domi- nerande företagens agerande. 
 Även om näringslivets, medborgarnas och samhällets behov i olika utsträckning kan tillfredsställas genom en effektiv konkurrens, är det samtidigt klart att enbart konkurrensmedlet inte anses tillräckligt för att möta dessa behov fullt ut i alla avseenden. Därför återfinns i olika utsträckning särreglering inom tele- och mediesektorerna som rör frågor om t.ex. kvalitet, säkerhet, interoperabilitet, kompatibilitet, tillgänglighet och pris. 
 Motsvarande gäller för behovet av mångfald. En effektiv konkurrens kan generellt förväntas kunna bidra med en bredd i antal aktörer och tjänster, vilket i stor utsträckning torde kunna tillfredsställa såväl näringslivets som medborgarnas och samhällets behov av vad som kan- ske skulle kunna betecknas som en kvantitativ mångfald. Detta främjar i sin tur variation och behov vad gäller t.ex. prestanda, kvalitet och prisbild. I viss utsträckning kan detta även förväntas bidra till en kvali- tativ mångfald vad gäller bredd och djup i det innehåll som förmedlas genom tjänsterna. Konkurrensmedlet har emellertid inte ansetts till- räckligt för att tillfredsställa framför allt medborgarnas behov av inne- hållsrelaterad mångfald. Den begränsade tillgången på attraktiva radio- frekvenser har motiverat möjligheten att ställa krav på ett mångsidigt programbutbud. Det samma gäller i förhållande till medborgarnas, näringslivets och samhällets behov av geografisk tillgänglighet samt tillgänglighet för funktionshindrade. Särskilda regler återfinns därför i framför allt tele- och medielagstiftningen med syfte att tillfredsställa 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 233 
  
 behov vad gäller geografisk täckning, bredd och djup i innehåll och för att säkerställa funktionshindrades tillgång till olika tjänster. 
 Utöver vad som diskuteras ovan har framför allt medborgarna sär- skilda behov som bl.a. manifesteras genom konsument- och integritets- skyddslagstiftning. Särskilt framträdande i förhållande till mediesektorn är reglering med avseende på innehåll, t.ex. rörande våldsskildringar (t.ex. radio- och  
 TV-lagen 
  och brottsbalken) och förbud mot reklam riktad mot barn (radio- och  
 TV-lagen). 
  Reglering med avseende på integritetsskydd återfinns bl.a. i personuppgiftslagen. Utöver sådan reglering som på olika sätt begränsar och ställer krav på det innehåll som förmedlas eller hur information behandlas, har de grundlagsskydd- ade yttrande- och informationsfriheterna stor betydelse för medborgar- nas och näringslivets behov med avseende på möjligheten att bl.a. sprida och inhämta information. Inte sällan handlar det här om att hitta en ändamålsenlig balans mellan behovet av yttrande- och informationsfrihet och de behov av begränsande lagstiftning, t.ex. i form av inne- hållsreglering och integritetsskydd, som på olika sätt gör sig gällande. 
 Syftet med gällande reglering av  
 IT-, 
  tele- och mediesektorerna är sammanfattningsvis att på olika sätt ta tillvara och balansera de olika behov som diskuteras ovan. Regleringen av såväl IT- som telesektorn präglas av tanken att i möjligaste mån underlätta utvecklingen av olika tjänster och produkter genom en återhållsam lagstiftning som ger utrymme åt marknadskrafterna att verka inom ramen för generell kon- kurrenslagstiftning. Inom telesektorn framhävs konkurrensen som ett centralt medel för att uppnå de telepolitiska målsättningarna (TL 3 §). Inom mediesektorn finns ingen motsvarande användning av konkur- rensmedlet som särskilt styrinstrument; utgångspunkten är istället den grundlagsskyddade etableringsfrihet som följer av TF och YGL. Det är också oklart i vilken utsträckning den allmänna konkurrenslagstiftningen kan tillämpas i fråga om grundlagsskyddad verksamhet. 
 2  
 Det är vidare tydligt att regleringen av mediesektorn omfattar politiska överväganden som i högre grad än inom IT- och telesektorerna präglas av behov som inte tillgodoses enbart genom att marknadskrafterna lämnas fritt spelrum. 
 Det är framför allt mot denna bakgrund som bedömningen av beho- vet av och förutsättningarna för en samordning måste göras. Den grundläggande frågan är hur konvergensutvecklingen påverkar den gällande regelstrukturens förmåga att uppfylla sina syften och därutöver i vilken utsträckning regelstrukturen kan utvecklas för att mer effektivt uppfylla de olika behov som skall tillgodoses. 
  
 2  
 Se SOU 1999:30 Yttrandefriheten och konkurrensen. Betänkande av Massmediekoncentrationskommittén, t.ex. s. 214 ff. 
  
 234  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 11.2 
  
 Behovet av samordning 
  
 11.2.1 
  
 Problem med gällande lagstiftning 
  
 Konvergensutvecklingen medför i olika avseenden en sammansmältning av infrastrukturer, tjänster och apparater. Detta medför bl.a. att olika typer av tjänster kan förmedlas, kombineras och integreras dels genom olika infrastrukturer som tidigare varit avgränsade för en viss typ av tjänst, dels inom ramen för ett och samma tjänsteutbud, t.o.m. inom vad som för mottagaren kan uppfattas som en och samma tjänst. Till detta kommer att en och samma tjänstetyp kan tillhandahållas både som en utsändning till allmänheten eller på individuell begäran, bl.a. beroende på vilken infrastruktur som skall användas för dess förmedling. De rättsliga konsekvenserna av denna utveckling analyseras i kap. 5 – 10. Analysen visar att de rättsliga konsekvenserna kan relateras till framför allt följande fyra problemperspektiv, som i viss utsträckning också berör varandra. Den främsta orsaken till de problem som här redovisas är de sätt på vilka telelagens respektive YGL:s och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden är avgränsade, bl.a. i förhållande till varandra. 
 För det  
 första  
 innebär konvergensutvecklingen att samma tjänstetyp och samma innehåll kan regleras på olika sätt beroende på vad som vid varje tillfälle förmedlas, på vilket sätt förmedlingen sker (som en utsändning till allmänheten eller på individuell begäran), vilken mot- tagarutrustning som används samt i vissa avseenden beroende på vilket subjekt som tillhandahåller tjänsten (databasregeln i YGL 1:9). Det kan t.ex. handla om  
 NVOD-tjänster 
  och  
 VOD-tjänster 
  som omfattar samma filmer och program, men som på grund av att den ena utgör en utsändning till allmänheten (NVOD) och den andra tillhandahålls på begäran (VOD) kan omfattas av olika regler. Detta bör ses mot bakgrund av att varken syftet med tjänsten, dess innehåll eller hur användaren uppfattar den nödvändigtvis påverkas av nämnda faktorer. Effekten är att vissa tekniska lösningar särbehandlas i förhållande till andra, vilket bl.a. kan innebära att val av distributionssystem riskerar att styras av lagstiftningens utformning snarare än av hänsyn till kostnader och kvalitet. Detta kan i sin tur ha snedvridande effekter som hämmar utvecklingen av nya tjänster, produkter och infrastrukturella lösningar. 
 För det  
 andra  
 innebär konvergensutvecklingen att telelagen respek- tive YGL och radio- och  
 TV-lagen 
  kan vara växelvis tillämpliga och även samtidigt tillämpliga inom ramen för samma tjänsteutbud och även inom vad som för mottagaren kan uppfattas som en och samma tjänst. Detta kan förväntas göra det svårt att uppnå en ändamålsenlig tillämpning av dessa regelverk i praktiken. Det innebär samtidigt att en och samma verksamhet på motsvarande växelvisa och ibland samtidiga 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 235 
  
 sätt kan styras av flera regelverk som vart och ett ställer krav på hur verksamheten skall bedrivas och som övervakas av olika myndigheter. 
 För det  
 tredje  
 innebär den beskrivna utvecklingen att det i förhåll- ande till radiokommunikationslagen blir allt svårare att dra en gräns mellan frekvensanvändning av betydelse för yttrande- och informa- tionsfriheterna och annan frekvensanvändning. Detta måste vidare ses mot bakgrund av såväl den nationella frekvensfördelningsplanen som RR:s frekvensfördelningsplan, där det anges vilka frekvenser som är avsatta för olika slags radiotillämpningar. 
 För det  
 fjärde  
 föreligger i flera avseenden oklarhet om hur rådande begrepp, definitioner och avgränsningar skall tolkas respektive tillämpas, vilket bl.a. förstärker effekterna inom de tre ovan nämnda pro- blemområdena. Dessa oklarheter gäller framför allt tillämpningen av YGL:s huvudregel om sändningar riktade till allmänheten, vad som enligt radio- och  
 TV-lagen 
  utgör ljudradio, television och sökbar  
 text-TV 
  samt telelagens avgränsning i förhållande till YGL och härav, indirekt, även i förhållande till radio- och  
 TV-lagen. 
  Detta påverkar inte bara gränsdragningen mellan telelagen och YGL respektive radio- och TV- lagen utan i flera avseenden även tillämpningen av andra regelverk. Avgränsningen av YGL:s tillämpningsområde har konsekvenser för tillämpningen av t.ex. lagen om pliktexemplar av dokument, lagen om granskning av filmer och videogram, lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor, brottsbalken, konkurrenslagen och personuppgiftslagen. Avgränsningen av radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde har i sin tur konsekvenser för tillämpningen av t.ex. lagen om pliktexemplar av dokument, lagen om granskning av filmer och videogram, marknadsfö- ringslagen och upphovsrättslagen. 
 Utöver de oklarheter som gäller i nämnda avseenden måste rätts- läget även bedömas som oklart vad gäller tolkningen av följande begrepp:  
 TV-tjänst 
  enligt lagen om standarder för sändning av TV- signaler,  
 TV-mottagare 
  enligt nämnda lag och lagen om  
 TV-avgift, 
  film och videogram enligt lagen om granskning och kontroll av filmer och videogram samt t.ex. spaltmeter och täckningsgrad på utgivningsort enligt presstödsförordningen. 
  
 11.2.2 
  
 Slutsats 
  
 Konvergensutvecklingen medför gränsdragnings- och tolkningsproblem vid tillämpningen av gällande rätt. Dessa problem skapar bl.a. osäkerhet om vilka regler som gäller för bedrivande av tele- respektive ljudradio- och  
 TV-verksamhet. 
  Problemen kan framför allt hänföras till de 
  
 236  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 begrepp, definitioner och avgränsningar som präglar utformningen av YGL, radio- och  
 TV-lagen 
  och telelagen. 
 Mot denna bakgrund gör jag bedömningen att konvergensut- vecklingen negativt påverkar den aktuella lagstiftningens och regel- strukturens förmåga att uppfylla sina syften. Även om endast ett fåtal tillämpningsproblem ännu har visat sig i praktiken visar analysen av gällande rätt att lagstiftningens nuvarande utformning med stor sanno- likhet kommer att ha oönskade konsekvenser för såväl utvecklingen av nya tjänster, produkter och infrastrukturella lösningar som möjligheten att på ett effektivt sätt uppfylla de tele- och mediepolitiska målsättning- arna. Min slutsats är således att det föreligger behov av samordning av den ovan nämnda lagstiftningen. Detta behov avser framför allt relatio- nen mellan, å ena sidan, telelagen och, å andra sidan, YGL och radio- och  
 TV-lagen. 
  Därutöver måste hänsyn tas till de övriga tillämpnings- problem som konvergensutvecklingen medför, vilket bl.a. gäller den påverkan som YGL och radio- och  
 TV-lagen 
  har vid tillämpningen av annan lagstiftning. 
 Med samordning avser jag alla åtgärder för att motverka de problem som identifierats i detta sammanhang, oavsett om det sker inom ramen för nuvarande vertikala regelstruktur eller genom en förändring av denna. Med vertikal regelstruktur avses i detta sammanhang att olika regler gäller för bedrivande av tele- respektive ljudradio- och  
 TV-verk- 
  samhet, t.ex. vad gäller marknadstillträde. En vertikal regelstruktur bygger i detta sammanhang följaktligen på möjligheten att upprätthålla en ändamålsenlig regulativ gränsdragning mellan de verksamheter som berörs. En vertikal regelstruktur kan vidare ses i relation till en tänkt  
 horisontell  
 regelstruktur där gemensamma bestämmelser styr dessa verksamheter. 
  
 11.3 
  
 Syftet med en samordning 
  
 Det är uppenbart att den tekniska utvecklingen mot konvergens varken kan eller bör stoppas av lagstiftningen. Tvärtom är det viktigt att kon- vergensutvecklingen inte behandlas som ett hot eller ignoreras, utan snarare underlättas genom en lagstiftning som är ändamålsenlig för de syften och de behov som skall tas tillvara. Denna utgångspunkt följer även av direktiven för mitt utredningsarbete. 
 Som nämnts i det föregående kan konvergensen få till följd att en verksamhet kan komma att omfattas av flera regelverk, som i olyckliga fall kan vara svåra att förena och på så sätt hämma en önskvärd utveckling. Konvergensen kan också leda till att valet av teknisk lösning avgör om vissa regler skall tillämpas eller ej, något som kan medföra att 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 237 
  
 viktiga målsättningar inte kan uppfyllas och att utvecklingen snedvrids av ovidkommande faktorer. 
 Syftet med en samordning bör vara att avhjälpa de gränsdragnings och tolkningsproblem som påvisats vid tillämpningen av gällande rätt och att om möjligt utveckla en regelstruktur som på ett bättre sätt än i dag främjar utvecklingen och samtidigt utgör ett mer effektivt instrument för att uppfylla de politiska målsättningar som är aktuella i detta sammanhang. Eftersom förekomsten av regler i sig kan utgöra en belastning för utvecklingen, bör en strävan i sammanhanget vara att förenkla och minimera regelstrukturen. Detta framför allt för att undvika oklarheter, underlätta marknadstillträde och skapa förutsättningar för en mer effektiv myndighetstillsyn. Följande allmänna utgångspunkter (utan särskild rangordning) bör därför gälla för en anpassning av regelverk och regelstruktur till konvergensutvecklingen: 
  
 · 
  
 Regleringen skall främja konkurrens och motverka marknadsmiss- lyckanden, t ex skadliga konkurrensbegränsningar. 
  
 · 
  
 Regleringen skall tillfredsställa de behov och politiska målsättningar som inte kan uppfyllas med konkurrens som verkningsmedel (det kan handla om t.ex. mångfald, tillgänglighet och konsumentskydd med avseende på innehåll) . 
  
 · 
  
 Regleringen skall inte vara mer långtgående än nödvändigt för att tillfredsställa dessa behov och politiska målsättningar. 
  
 · 
  
 Regleringen skall i möjligaste mån vara konkurrensneutral. 
  
 · 
  
 Regleringen skall i möjligaste mån vara oberoende av teknik. 
  
 · 
  
 Regleringen skall vara tydlig och förutsägbar, bl.a. vad gäller regle- ringens ändamål. 
  
 238  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 11.4 
  
 Olika tillvägagångssätt för att uppfylla syftet med en samordning 
  
 Det finns olika sätt att komma till rätta med de problem som konver- gensutvecklingen medför vid tillämpningen av gällande rätt. De problem som påvisas i detta betänkande kan i stor utsträckning härledas till svårigheterna att upprätthålla de vertikala regelstrukturer som gäller för bedrivande av tele- respektive ljudradio- och  
 TV-verksamhet. 
  Som del- vis framgår ovan innebär en vertikal regelstruktur i detta sammanhang att olika regler gäller för bedrivande av dessa verksamheter (avsnitt 11.2.2). Övergången till en mer horisontell regelstruktur skulle i sin tur innebära att dessa verksamheter styrs av gemensamma bestämmelser, vilket i stor utsträckning skulle motverka de gränsdragningsproblem som konvergensutvecklingen medför. 
 I  
 EG-kommissionens 
  grönbok om konvergens presenteras tre grundläggande alternativ som underlag för en diskussion om hur lag- stiftningen kan utvecklas för att möta de rättsliga problem som konver- gensutvecklingen kan medföra (avsnitt 3.5.1). Något anpassade efter svenska förhållanden handlar det om följande alternativ: 
  
 · 
  
 Alternativ 1:  
 Den vertikala regleringen består och anpassas i mån av behov; olika regler gäller för bl.a. televerksamhet respektive radio- och  
 TV-verksamhet. 
  Normala tolkningsprinciper används från fall till fall för att lösa frågor om var vissa verksamheter skall insorteras. 
  
 · 
  
 Alternativ 2:  
 Separata regler utvecklas vid sidan av befintliga bestämmelser för telekommunikations- och  
 radio/TV-sektorerna. 
  Detta innebär i princip att ett eller flera nya regelverk med en eller flera nya tjänstekategorier skapas vid sidan av telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  för de tjänster som överskrider de traditionella grän- serna eller faller utanför nuvarande definitioner (jfr lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor). 
  
 · 
  
 Alternativ 3:  
 En ny regleringsmodell som omfattar alla typer av befintliga och nya tjänster införs gradvis. Det är det mest långtgå- ende alternativet, men innebär inte nödvändigtvis skapande av en helt ny uppsättning lagar, utan snarare att man undersöker hur de befintliga bestämmelserna kan anpassas för att främja flexibilitet, hur inkonsekvenser kan undanröjas, hur man undviker diskriminering inom och mellan sektorerna och kan fortsätta säkerställa att mål i allmänhetens intresse uppnås. Istället för att avse bara vissa tjänster (som i alternativ 2) skapas genom detta alternativ ett ramverk som omfattar alla sektorer. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 239 
  
 Som framgår ovan beror de rättsliga problem som konvergensutveck- lingen medför i stor utsträckning på svårigheterna att skilja mellan individuell och massmedial kommunikation i olika former. Mer konkret handlar det om att skilja mellan grundlagsskyddad verksamhet (bl.a. ljudradio- och  
 TV-verksamhet), 
  annan medieverksamhet och televerk- samhet. Den förväntade utvecklingen av distributionsystem och tjänster kommer inte att göra dessa gränsdragningar lättare. Det innebär i och för sig inte att de är omöjliga att åstadkomma, men frågan är i vilken utsträckning det är möjligt att åstadkomma gränsdragningar som är tydliga, ändamålsenliga och som håller över tiden. Det är därför min uppfattning att man i möjligaste mån skall undvika sådana gränsdrag- ningar och sträva efter en enhetlig lagstiftning för framför allt tele- och radio- och  
 TV-verksamhet, 
  men också för annan medieverksamhet i den mån regleringsbehov anses föreligga. 
 Mot denna bakgrund och i förhållande till de olika regleringsalternativ som redovisas ovan torde en strävan från alternativ 1 mot alternativ 3 vara den samordningsstrategi som bäst uppfyller de syften som enligt föregående avsnitt bör gälla för en samordning. Det innebär samtidigt att alternativ 2 (dvs. införande av ny reglering för nya tjänstekategorier) i möjligaste mån bör undvikas. Alternativ 2 innebär nämligen i praktiken att de problem som redan identifierats med den gällande vertikala regelstrukturen förstärks genom införandet av ytterligare ett eller flera vertikala regelverk. Strävan bör således vara att åstadkomma en så långtgående horisontell reglering av  
 tele-, 
  ljudradio- och TV- verksamheter som möjligt med beaktande av de olika behov som skall tas tillvara i dessa sammanhang. Det kan emellertid långt ifrån uteslutas, vilket följer av den följande genomgången, att det kan finnas särskilda behov som motiverar både en fortsatt och ny vertikal reglering på vissa områden. Detta gäller särskilt regleringen av innehåll, där vi redan i dag har en särreglering av vad som skulle kunna betecknas som  
 nya  
 tjänster (lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor; se vidare avsnitt 9.6). 
 De tre regleringsalternativ som redovisas ovan utesluter således inte varandra utan kan i olika grader integreras och även utgöra olika led i en övergångsprocess från en vertikal till en mer horisontell regelstruktur. I vilken utsträckning det är möjligt att införa en horisontell reglering bestäms av de förutsättningar som föreligger för en sådan övergång, vilket i realiteten kan resultera i en kombination av samtliga reg- leringsalternativ men där man i möjligaste mån försöker undvika ytter- ligare särreglering. 
  
 240  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 11.5 
  
 Överordnade regler och internationella förpliktelser 
  
 Vid en samordning av de regelverk som berörs av konvergensutveck- lingen måste hänsyn tas till de begränsningar i möjligheten att lagstifta som i olika avseenden följer av överordnade regler och internationella förpliktelser. I svensk rätt följer sådana begränsningar av grundlags- regleringen i RF, TF och YGL. Därutöver begränsas möjligheten att lagstifta av den EG- rättsliga regleringen och av andra internationella förpliktelser som Sverige är bundet av. Vad gäller det sistnämnda är Sveriges förpliktelser enligt den internationella telekonventionen och det till konventionen fogade radioreglementet av särskilt intresse. 
  
 11.5.1 
  
 Grundlagsregleringen 
  
 Det följer av avsnitt 11.2 att flera av de problem som konvergensut- vecklingen medför kan relateras till utformningen av YGL:s tillämp- ningsområde. Vidare är det inte utan grundlagsändring möjligt att genomföra samordningsåtgärder som innebär ökad reglering av grund- lagsskyddad medieverksamhet om inte TF och YGL ger explicit utrymme för detta. Det kan t.ex. vara fallet vid en samordning av tele- lagen och radio- och  
 TV-lagen 
  i gemensamma bestämmelser på olika områden. Detta följer av att inga andra begränsningar av yttrandefrihe- ten än vad som medges i dessa grundlagar får införas beträffande de medier som omfattas (YGL 1:1 andra stycket; jfr TF 1:2 andra stycket och 1:3). 
 I den mån det är aktuellt att genomföra en grundlagsändring för att komma till rätta med dessa problem, skall detta ske i särskild ordning. Det följer av RF 8:15 att ändringar i grundlag förutsätter två av riksda- gen likalydande beslut med riksdagsval emellan. Vidare skall enligt huvudregeln minst nio månader förflyta mellan den tidpunkt då ärendet första gången anmäldes i riksdagens kammare och valet. Detta innebär att en grundlagsändring tidigast kan träda i kraft den 1 januari 2003. 
 Utredningen om mediegrundlagarna 
 Regeringen beslutade vid regeringssammanträde den 4 februari 1999 att tillsätta en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppgift att närmare analysera bl.a. behovet av och förutsättningarna för en mer teknikoberoende grundlagsreglering av yttrandefriheten. Kommittén skall enligt direktiven (dir. 1999:8) föreslå de grundlagsändringar och 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 241 
  
 andra lagändringar som den finner motiverade och redovisa sitt uppdrag senast den 31 december 2000. Kommittén skall vidare beakta de överväganden och slutsatser som redovisas i föreliggande betänkande. 
  
 11.5.2 
  
 EG-rätten 
  
 EG-rätten 
  har stor inverkan på medlemsstaternas nationella rätt. Detta påverkar Sveriges lagstiftningsarbete i huvudsak på två sätt. Sverige måste dels aktivt vidta åtgärder för att genomföra de direktiv som EG utfärdar, dels avhålla sig från att lagstifta i strid med gällande  
 EG-rätt. 
  I kap. 3 görs en översiktlig genomgång av de  
 EG-direktiv 
  som gäller på tele- och medieområdet och för informationssamhället samt hur dessa rättsakter har genomförts i svensk rätt. 
 Utöver nämnda rättsakter och andra aktiviteter arbetar  
 EG-kommis- 
  sionen intensivt med konvergensfrågorna. Kommissionen har sedan i december 1997 utfärdat en grönbok, ett arbetsdokument och ett med- delande till bl.a. Ministerrådet och  
 EU-parlamentet 
  om konvergens. I detta meddelande pekar kommissionen ut hur arbetet med konvergens- frågorna kommer att fortsättas. Förslag till reformer när det gäller reg- leringen av infrastruktur och anknutna tjänster kommer att läggs fram i samband med den pågående översynen av telekommunikationsregle- ringen (se nedan). Även förslag om reglering av innehållstjänster kommer att läggas fram, antingen genom att ändra nuvarande regler eller genom att införa nya förslag. Kommissionen nämner också åtgär- der för att se till att ändringsdirektivet om TV utan gränser och direktivet om  
 TV-standarder 
  genomförs i medlemsstaterna. Det sist- nämnda direktivet skall också ses över för eventuella ändringar. Även ett kommande förslag till åtgärder för att främja produktion och distri- bution av europeiska audiovisuella verk (Media III) samt en redovisning av remissbehandlingen av grönboken om radiospektrum nämns i sammanhanget (remisstiden gick ut den 15 april 1999). 
 Som berörts ovan har kommissionen vidare inlett en omfattande översyn av hela teleregleringen (99 review). Avsikten är bl.a. att under- söka om regleringen kan förenklas eller i delar avvecklas samt om ny reglering kan behövas, t.ex. i förhållande till  
 IT-tillämpningar. 
  Planen är att eventuella förändringar skall kunna beslutas under år 2001. Resultaten av grönboksprocesserna om konvergens och radiospektrum kommer att infogas i översynen (se avsnitt 3.2.1). 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att enskilda medlemsstaters möjligheter att samordna den nationella lagstiftningen inom tele- och medieområdena i hög grad är beroende av hur den  
 EG-rättsliga 
  regle- ringen utvecklas. Bl.a. är det sätt på vilket de aktuella direktiven defini- 
  
 242  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 erar olika verksamheter och omfattningen av de krav som skall uppfyll- as av medlemsstaterna av stor betydelse. 
  
 11.5.3 
  
 Internationella telekonventionen och radioreglementet 
  
 Utöver medlemskapet i EU ingår Sverige i flera internationella organi- sationer och samarbeten. Sverige har i dessa sammanhang ratificerat olika konventioner m.m. som i olika avseenden berör tele- och medie- sektorerna. Ett mycket viktigt samarbete i detta sammanhang är det som sker inom ramen för internationella teleunionens (ITU) verksamhet. Samarbetet i ITU grundar sig på den internationella telekonventionen (ITC). En bestämmelse av särskild betydelse är artikel 44 som ställer krav på medlemsstaterna när det gäller frekvenstilldelning. ITC kompletteras av tillämpningsföreskrifter bl.a. i det internationella radioreglementet (RR). 
 En huvuddel i RR är den s.k. frekvensfördelningsplan som återfinns i artikel 8. Även om Sveriges förpliktelser enligt RR endast avser situa- tioner då svenska sändare kan påverka andra länders radiotrafik, har RR:s frekvensfördelningsplan fått förhållandevis stor betydelse för utformningen av vår nationella frekvensfördelningsplan. De eventuella åtgärder som konvergensutvecklingen föranleder på radiofrekvensom- rådet måste, utöver det arbete som sker inom EU, således i högsta grad relateras till Sveriges förpliktelser enligt RR i detta sammanhang (jfr avsnitt 8.4). 
  
 11.5.4 
  
 Andra internationella förpliktelser 
  
 Utöver de internationella förpliktelser som Sverige är bundet av och som redogörs för i föregående avsnitt finns det även andra som bör nämnas i detta sammanhang. Det gäller bl.a. de förpliktelser som Sverige har rörande mänskliga rättigheter, härunder bl.a. avseende medborgarnas yttrande- och informationsfriheter. Dessa förpliktelser följer av FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna (jfr art. 19) och den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna (jfr art. 10). Sistnämnda konvention har gjorts till del av svensk rätt genom lag. 
 3 
  
 Vidare har, inom ramen för Världshandelsorganisationen ( 
 World Trade Organisation,  
 WTO), gjorts en överenskommelsen om handel 
  
 3  
 Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 243 
  
 med tjänster ( 
 General Agreement on Trade and Services 
 , GATS) under  
  
 Uruguay-rundan 
  
  1993. Som komplement till GATS antogs i februari 1997 en bilaga med en överenskommelse om att medge marknadstillträde för grundläggande telekommunikationstjänster. Eftersom den svenska telemarknaden redan är öppen innebär det inte några särskilda åtaganden för svensk del. Genom GATS har inte gjorts några åtaganden när det gäller audiovisuella tjänster. En intressant fråga i detta sammanhang är vilka effekter konvergensutvecklingen kommer att få för dessa överenskommelser då gränsdragningen mellan olika typer av tjänster blir allt mindre tydlig. Inom WTO finns även ett avtal på upphovsrättens område, ( 
 Agreement on  
 Trade-Related 
  Aspects of Intellectual Property Rights, Including Trade in Johnson 
 , TRIPS). Dessutom har Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten ( 
 World Intellectual Property Organisation 
 , WIPO) år 1996 utarbetat två fördrag, ett om upphovsrätt och ett om framföranden och om fonogram. 
  
 11.6 
  
 Samordning av telelagen och radio- och  
  
 TV-lagen 
  
 11.6.1 
  
 Generella förutsättningar 
  
 I detta och följande avsnitt diskuteras förutsättningarna för att med utgångspunkt i nuvarande reglering i telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  åstadkomma en mer horisontell regelstruktur för de här berörda verk- samheterna. Med horisontell regelstruktur avses, som framgår ovan, att verksamheterna styrs av gemensamma bestämmelser och att aktörerna således inte behöver förhålla sig till flera regelverk och myndigheter för att bedriva sin verksamhet (jfr avsnitt 11.2.2); risken för gränsdrag- nings- och tolkningsproblem minskar och marknadstillträde och tillsyn underlättas. I sin mest renodlade form innebär detta att verksamheterna styrs helt av allmän lagstiftning, såsom t.ex. generell  
 konkurrens-, 
  marknads- och konsumenträttslig lagstiftning, utan särskilda krav för bedrivande av en viss typ av verksamhet. Medan  
 IT-sektorn 
  i huvudsak styrs av allmän lagstiftning, är såväl tele- som radio- och  
 TV-verksam- 
  het föremål för vertikal särreglering. Det grundläggande motivet för särregleringen av de sistnämnda sektorerna är att det hittills bedömts nödvändigt med särskilda regleringsinstrument, dvs. telelagen respektive radio- och  
 TV-lagen, 
  för att uppfylla de politiska målsättningar som gäller för dessa sektorer. 
 Så länge behovet av särreglering kvarstår är det således fråga om i vilken utsträckning det är möjligt och i övrigt önskvärt att åstadkomma 
  
 244  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 en gemensam reglering av de här berörda verksamheterna. Den grund- läggande förutsättningen för en sådan reglering är att gemensamma bestämmelser kan användas för att uppfylla de målsättningar som gäller för såväl tele- som radio- och  
 TV-området, 
  eller att dessa målsättningar i varje fall inte står i ett motsatsförhållande till varandra. Som framgår av avsnitt 11.5 måste härutöver hänsyn tas till de begränsningar i möj- ligheten att lagstifta som följer av framför allt YGL och  
 EG-rätten. 
  Vad gäller YGL kan samordningsåtgärder som innebär en begränsande reglering av grundlagsskyddad medieverksamhet endast åstadkommas om YGL ger explicit utrymme för eller av andra skäl inte hindrar detta. I annat fall fordras grundlagsändring vilket endast bör vidtas om det föreligger starka skäl för detta. Sveriges förpliktelser som medlemsstat i EU innebär bl.a. att Sverige måste avhålla sig från att lagstifta i strid med gällande  
 EG-rätt. 
  
 I den utsträckning det p.g.a. divergerande målsättningar, grundlags- regleringen eller  
 EG-rätten 
  inte är möjligt att åstadkomma en horisontell särreglering måste samordningsåtgärderna utgå från att en vertikal reglering skall upprätthållas. Det innebär en nödvändig inriktning på utarbetandet av mer ändamålsenliga begrepp, definitioner och avgräns- ningar. Även om avgränsningsproblematiken framför allt kan hänföras till upprätthållandet av en vertikal regelstruktur bör det emellertid note- ras att även en horisontell särreglering kräver ändamålsenliga avgräns- ningar. Det handlar här om avgränsningar som måste göras i förhållande till företeelser som endast skall vara föremål för allmän lagstiftning, vilket t.ex. kan beröra frågan om och i så fall i vilken utsträckning Internetrelaterade verksamheter och tjänster kan och bör omfattas av telelagen och/eller radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Det kan sammanfattningsvis konstateras att de politiska målsätt- ningarna och medlen för deras genomförande samt YGL och  
 EG-rätten 
  utgör grundläggande förutsättningar för hur en samordning av telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  kan och bör genomföras. Därutöver måste hänsyn även tas till de förutsättningar som till följd av konvergensut- vecklingen gäller för möjligheten att på ett ändamålsenligt sätt upprätt- hålla vertikala gränser mellan de här aktuella verksamheterna. Mot bakgrund av dessa generella förutsättningar kan förutsättningarna för en samordning av telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  förenklat åskåd- liggöras i följande figur: 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 245 
  
 Behov av 
  
 Nej 
  
 Allmän lagstiftning 
  
 särreglering? 
  
 Ja 
  
 Samordning i gemens- 
  
 Nej 
  
 Vertikal särreglering 
  
 samma bestämmelser? 
  
 Ja 
  
 Behov av 
  
 Horisontell 
  
 ändamålsenliga 
  
 särreglering 
  
 avgränsningar 
  
 Figur 11.1: Förutsättningar för en samordning av telelagen och radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Det bör här understrykas att det inte nödvändigtvis handlar om absoluta val mellan två eller flera alternativ som utesluter varandra. Som framgår av avsnitt 11.4 kan en samordningsstrategi mycket väl innebära en gradvis övergång från en vertikal till en mer horisontell regelstruktur, där t.ex. gemensamma bestämmelser gäller för ett visst regleringsområde (t.ex. för infrastruktur) medan vertikala bestämmelser även fortsättningsvis gäller för andra (t.ex. för tjänster och innehåll). 
 Mot denna bakgrund görs i det närmast följande avsnittet en jämför- else mellan de regleringsbehov och syften som präglar telelagen respektive radio- och  
 TV-lagen. 
  Därefter diskuteras i vilken utsträck- ning det är möjligt att genomföra en samordning mellan telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  i gemensamma bestämmelser. Diskussionen är strukturerad med utgångspunkt i vissa centrala bestämmelser och de olika regleringsområden som präglar utformningen av dessa regelverk. Det handlar här om regleringen av innehåll, tjänster och infrastruktur. I flera avseenden förs diskussionen med utgångspunkt i telelagens bestämmelser. Anledningen till att jag har valt detta perspektiv är att telelagen är mer generellt utformad än radio- och  
 TV-lagen. 
  Radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser kan snarare beskrivas som mer direktverk- ande på begränsade områden. Det är vidare uppenbart att så länge behovet av konkurrensfrämjande reglering på teleområdet kvarstår, kan detta behov inte tillfredsställas av nämnda bestämmelser i radio- och  
 TV-lagen, 
  vilka överhuvudtaget inte är utformade mot bakgrund av ett motsvarande behov. Det är därför min uppfattning att denna ansats bäst 
  
 246  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 speglar de förutsättningar som gäller för en samordning av telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  i detta sammanhang. 
 I flera avseenden berörs vidare frågan om vilka begränsningar YGL sätter för en gemensam reglering av de områden som diskuteras. Den generella förutsättningen är här att begränsningar av grundlagsskyddade rättigheter som inte explicit medges i YGL eller av andra skäl kan godtas (det kan t.ex. handla om sådana ordningsföreskrifter som avses i RF 2:13 tredje stycket, se vidare nedan, avsnitt 11.6.4 om tjänster), för- utsätter grundlagsändring. Det bör här understrykas att grund- lagsändringar, som är föremål för en särskild lagstiftningsprocess (se avsnitt 11.5.1), måste vara väl motiverade. I den mån det råder osäker- het om vilka gränser som YGL sätter i detta avseende är min utgångs- punkt i den fortsatta framställningen att den aktuella samordningsåtgär- den förutsätter en grundlagsändring. 
 För att inte tynga en förhållandevis komplex framställning mer än nödvändigt lämnar jag relationen till  
 EG-rätten 
  och övriga internationella förpliktelser, med några få undantag, utanför den fortsatta diskussionen. Framför allt  
 EG-rättens 
  styrande och begränsande betydelse måste dock hållas i minnet. 
  
 11.6.2 
  
 Regleringsbehov och syften 
  
 Telelagen 
 Det övergripande telepolitiska målet är att landets olika delar skall ha tillgång till effektiva telekommunikationer till lägsta möjliga samhälls- ekonomiska kostnad. Telekommunikationerna skall härunder bidra till regional balans, vara öppna och flexibla samt främja mångfald och val- frihet för användarna, samt vidare bidra till ett effektivt resursutnytt- jande i samhället. Telekommunikationerna skall även i sig vara effektiva, vilket bl.a. innebär att de skall främja samverkan mellan operatörer och bidra till skapandet av nya, kostnadseffektiva och högkvalitativa teletjänster. 
 En effektiv och fungerande konkurrens anses vara en grundläggande förutsättning för att uppnå dessa målsättningar. Mot bakgrund av de speciella marknadsförutsättningar som gäller inom telesektorn (med en eller ett fåtal dominerande aktörer i förhållande till såväl vissa grundläggande tjänster som infrastruktur) samt denna sektors betydelse ur ett samhällsperspektiv har det därför ansetts nödvändigt med en konkurrensfrämjande särreglering som samtidigt fungerar som ett instrument för uppfyllandet av de telepolitiska målsättningarna. Tele- lagens regler om anmälnings- respektive tillståndsplikt (med de skyl- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 247 
  
 digheter som följer och kan följa med dessa) samt samtrafik utgör exempel på grundläggande verktyg i detta avseende. 
 Det fortsatta behovet av särreglering på teleområdet styrs följaktli- gen i stor utsträckning av konkurrensutvecklingen på telemarknaden. Den politiska ambitionen är dock att reglera så lite som möjligt och att generell lagstiftning, bl.a. konkurrenslagstiftning, skall vara styrande även för telemarknaden. Framför allt kan en konvergensutveckling som leder till att teletjänster kan distribueras genom alternativa infrastruk- turer (inte minst genom alternativa accessnät) förväntas bidra till att förändra konkurrenssituationen på ett sätt som minskar behovet av sär- reglering. Det är dock viktigt att vara medveten om att möjligheten att övergå till generell konkurrenslagstiftning och samtidigt ta bort de kon- kurrensfrämjande regler som gäller enligt telelagen, inte nödvändigtvis innebär en möjlighet att helt avreglera telesektorn. Det kan fortfarande finnas behov av särreglering för att säkerställa telesystemets grundlägg- ande funktion, vilket bl.a. gäller frågor rörande systemets tillgänglighet (samhällsomfattande tjänster), kvalitet och uthållighet. 
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 När det gäller mediepolitiken präglas den generellt av statens åtgärder för att stödja och stimulera mångfald och reella yttrandefrihetsmöjlig- heter, garantera massmediernas oberoende samt säkerställa tillgänglig- heten till massmedierna. I lagstiftningen kommer detta bl.a. till uttryck genom de garantier för yttrande- och informationsfriheterna som följer av grundlagsregleringen, bl.a. den etableringsfrihet som är huvudregel för de grundlagsskyddade medierna. Ur detta perspektiv kan konkurrens även betraktas som ett viktigt medel för att bl.a. stimulera mångfalden på medieområdet. 
 4  
 Någon motsvarande konkurrensfrämjande reglering som i telelagen, där konkurrens framhålls som ett centralt medel för att uppnå rådande politiska målsättningar, finns dock inte. Istället har mångfalden aktivt främjats genom andra mer riktade åtgärder vilka bl.a. syftar till att främja vissa verksamheter och därigenom en mångfald i massmedieutbudet, t.ex. presstödet. 
 Radio- och  
 TV-lagen 
  utgör här ett särskilt regleringsområde inom en i övrigt förhållandevis oreglerad massmediesektor. Lagens syfte är att ta tillvara de särskilda behov av tillgänglighet och mångfald, som föreligger på ljudradio- och  
 TV-området, 
  samt att ställa vissa krav i samband med förmedling av visst innehåll genom dessa medier. Behovet av en särreglering har framför allt tre orsaker. För det första följer det av att  
 radiofrekvensutrymmet  
 är en begränsad och samtidigt betydelsefull 
  
 4  
 Jfr. betänkande av  
 TV-utredningen: 
  SOU 1989:73 s. 18. 
  
 248  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 resurs ur ett massmediepolitiskt perspektiv. Det har därför ansetts viktigt att utifrån massmediepolitiska överväganden kunna styra och prioritera användningen av vissa radiofrekvensområden. För det andra fyller ljudradion och televisionen en viktig funktion som  
 massmedier i allmänhetens tjänst 
 . Detta medför behov av att kunna ställa särskilda krav på verksamheter som ges tillstånd att bedriva sändningar i det nämnda frekvensutrymmet. 
 5  
 För det tredje medför ljudradions och televisionens  
 särskilda genomslagskraft  
 behov av särskilda inne- hållsregler utöver allmän lagstiftning, t ex vad gäller våldsskildringar och marknadsföring. Till skillnad från de två förstnämnda skälen för en särreglering, är det sistnämnda inte relaterat till användningen av radio- frekvensutrymme utan omfattar ljudradio- och televisionssändningar oavsett genom vilken infrastruktur dessa förmedlas. Tillståndsplikten och den till denna kopplade möjligheten att ställa villkor utgör ett centralt verktyg för att tillgodose de behov som radio- och  
 TV-lagen 
  skall ta tillvara. 
 Det fortsatta behovet av särreglering för ljudradio- och  
 TV-verk- 
  samhet är följaktligen beroende av utvecklingen på radiofrekvensom- rådet, bedömningen av dessa mediers roll som massmedier i allmän- hetens tjänst samt deras särskilda genomslagskraft. Samtliga dessa områden kan komma att påverkas av konvergensutvecklingen på ett sådant sätt att grunderna för regleringsbehovet förändras. Det gäller frågan om övergången från analoga till digitala radiosändningar och utvecklingen av alternativa distributionskanaler för förmedling av ljud- radio- och  
 TV-liknande 
  tjänster till allmänheten. Utvecklingen på dessa område kan påverka problemet med frekvensbrist och den betydelse som denna resurs har ur ett massmediepolitiskt perspektiv, samt de medel med vilka statens ansvar på ljudradio- och  
 TV-området 
  skall uppfyllas. Vidare kan konvergensutvecklingen påverka synen på ljud- radions och televisionens särskilda genomslagskraft i konkurrens med andra medieformer som är under utveckling, och hur innehållet i dessa medier skall regleras. 
  
 5  
 Prop. 1995/96:160 s. 76. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 249 
  
 En jämförelse 
 En utgångspunkt som följer av redogörelsen ovan är att såväl telelagens som radio- och  
 TV-lagens 
  huvudsyften avser tillgänglighet och mång- fald. Det finns emellertid både likheter och skillnader i den närmare innebörden av dessa syften vilket avspeglar sig i de medel med vilka de skall uppnås. 
 Den  
 tillgänglighet  
 som avses med såväl de tele- som mediepolitiska målsättningarna omfattar geografisk tillgänglighet och tillgänglighet för funktionshindrade. Medan radio- och  
 TV-lagen 
  därutöver bl.a. omfattar regler med syfte att i vissa avseenden främja och säkra tillgång till infrastruktur för förmedling av ljudradio och television (tilldelning av tillstånd för närradio och vidaresändningsplikt i kabelnät för vissa lokala kabelsändarföretag), omfattar telelagen bl.a. bestämmelser med syfte att säkra tillgänglighet genom sammankoppling av nät (samtrafik). 
 Vad gäller syftet att uppnå  
 mångfald  
 skiljer sig de tele- och medie- politiska målen åt i viktiga avseenden. Mångfald ur ett telelagsperspektiv handlar framför allt om att garantera användarna möjlighet att välja mellan olika leverantörer av teletjänster som inom ramen för en effektiv konkurrens erbjuder tjänster med bl.a. pris, funktion, kvalitet och tillgänglighet som konkurrensmedel. Teleregleringen är i detta sam- manhang särskilt inriktad på telefonitjänsten. Den mångfald som efter- strävas genom radio- och  
 TV-lagen 
  är till skillnad från telelagen främst innehållsrelaterad. Avsikten är att garantera att en begränsad och sam- tidigt mediepolitiskt betydelsefull resurs (radiofrekvensutrymmet) används på ett sätt som tillfredsställer medborgarnas olika behov med avseende på innehåll, t.ex. vad gäller språk, kultur, olika smak- och intresseinriktningar m.m. Det följer av genomgången i föregående avsnitt att radio- och  
 TV-lagen, 
  till skillnad från telelagen, emellertid inte omfattar några konkurrensfrämjande regler för att uppnå detta syfte. Snarare kan regleringen i radio- och  
 TV-lagen 
  möjligen beskrivas ta vid där konkurrensmedlet inte anses tillräckligt för att tillfredsställa den innehållsrelaterade mångfald som statsmakten vill garantera med- borgarna inom området för ljudradio och television. 
 Vad gäller det fortsatta behovet av särreglering gäller för såväl tele- lagen som radio- och  
 TV-lagen 
  att eventuella förändringar av de infrastrukturella förutsättningarna kan påverka detta behov. För tele- lagens del handlar det dels om förändringar som påverkar förutsätt- ningarna för en effektiv konkurrens, bl.a. vad gäller hushållens möjlighet att få tillgång till teletjänster, dels om förändringar som påverkar bristen på radiofrekvensutrymme. För radio- och  
 TV-lagens 
  del handlar det framför allt om det sistnämnda. 
 Tillgången till radiofrekvenser och den framtida utvecklingen på detta område är föremål för intensiva diskussioner, bl.a. i anslutning till 
  
 250  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 kommissionens grönbok om radiofrekvenser som för närvarande remissbehandlas (remisstiden gick ut den 15 april 1999). Samtidigt pågår en intensiv utveckling för att åstadkomma bättre kapacitetsuttnyttjande av tillgängligt radiofrekvensutrymme. Som exempel kan nämnas att det med införandet av digitala  
 TV-sändingar 
  i marknätet uppnås minst 4 ggr högre effektivitet än vid analoga sändningar. I förhållande till mobila telesystem är det i dagsläget möjligt att uppnå kanske 10 ggr högre effektivitet än de system som för närvarande är i bruk. Därtill byggs kabelnät med mycket hög överföringskapacitet och som eventuellt kan fungera som alternativ infrastruktur till radiobaserade sändningar och därigenom balansera efterfrågan på radiofrekvensutrymme. Eftersom den totala radioanvändningen förväntas expandera kraftigt samtidigt som effektiviteten i näten ökar dramatiskt är emellertid frågan om den eventuella frekvensbristen osäker i detta avseende. 
  
 11.6.3 
  
 Reglering av innehåll 
  
 Möjligheten att samordna telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  påverkas inte av radio- och  
 TV-lagens 
  innehållsregler. Orsaken är att det ligger helt utanför de telepolitiska målen att reglera innehåll och att telelagen följaktligen saknar reglering som kan komma i konflikt med radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser i detta avseende. De aspekter och behov av samordning som konvergensutvecklingen reser med avseende på inne- hållsreglering behandlas i avsnitt 11.7. 
  
 11.6.4 
  
 Reglering av tjänster 
  
 Både telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  ställer upp särskilda skyldig- heter i samband med tillhandahållande av olika typer av teletjänster respektive sändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  Enligt telelagen gäller anmälningsplikt och, under vissa förutsättningar, tillståndsplikt för tillhandahållande av särskilt definierade tjänster inom ett allmänt tillgängligt telenät. Enligt radio- och  
 TV-lagen 
  gäller registreringsplikt för vissa sändningar av ljudradio- och  
 TV-program, 
  medan tillståndsplikt endast gäller för radiobaserade sändningar inom ett visst fre- kvensutrymme (i båda fallen gäller bl.a. att sändningen skall vara riktad till allmänheten). Frågan är vilka förutsättningar som gäller för att sam- ordna dessa plikter i gemensamma bestämmelser. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 251 
  
 Anmälningsplikt 
 Anmälningsplikten enligt telelagen har som viktigaste funktion att av- gränsa de verksamheter för vilka särskilda skyldigheter gäller enligt lagen. Anmälningsplikten omfattar tillhandahållande av telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt, mobil teletjänst samt teletjänst som enligt tele- lagen kräver nummertilldelning ur nummerplan för telefoni (därutöver omfattas även tillhandhållande av nätkapacitet, se vidare nedan rörande  
 infrastruktur 
 ). Överförd till radio- och  
 TV-lagens 
  område skulle anmälningsplikten med nuvarande utformning förmodligen endast vara tillämplig på radiobaserade sändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  Detta följer av att sådana sändningar torde omfattas av begreppet teletjänst, men däremot inte av begreppet telefonitjänst eller kräva nummertilldelning ur nummerplan för telefoni. Oavsett om anmälnings- pliktens nuvarande utformning skulle behållas eller om den skulle ges en mer generell utformning för att t.ex. även omfatta trådsändningar av ljudradio- och  
 TV-program, 
  finns det emellertid flera betänkligheter med att låta en anmälningsplikt av telelagsmodell gälla även för ljudradio- och  
 TV-verksamhet. 
  
 Såväl telelagen som radio- och  
 TV-lagen 
  är utformade för att inte ha en vidare omfattning än nödvändigt för att uppfylla de syften som avses med regleringen. I telelagen omfattas därför endast de tjänster till all- mänheten som ansetts särskilt väsentliga av anmälningsplikt och under vissa förutsättningar även av tillståndsplikt. Övrig televerksamhet bedöms fungera tillfredsställande och är endast föremål för lättare reg- lering. För närvarande anses inte föreligga något behov av att utvidga telelagens tillämpningsområde i detta avseenden (se dock avsnitt 12.3.1 rörande samhällsomfattande tjänster). En generell anmälningsplikt av telelagsmodell torde inte heller fylla något syfte ur ett radio- och TV- lagsperspektiv. Samtliga radiobaserade sändningar av ljudradio- och  
 TV-program 
  under 3 GHz omfattas redan i dag av tillståndsplikt. Dessa tillstånd kan förenas med villkor motsvarande de skyldigheter som i dag följer med anmälningspliktig televerksamhet, varför anmälningsplikten inte skulle fylla någon funktion i detta avseende. Den registreringsplikt som gäller för övrig ljudradio- och  
 TV-verksamhet 
  (bl.a. tråd- och satellitsändningar), motiveras uteslutande av behovet att kunna fastställa vem som är ansvarig för det innehåll som förmedlas. Anmälningsplikten skulle således inte heller i detta avseende uppfylla något existerande regleringsbehov. 
 Utöver svårigheterna att motivera en generell anmälningsplikt utifrån såväl ett telelags- som radio- och  
 TV-lagsperspektiv, 
  uppstår även vissa betänkligheter i förhållande till YGL. Det gäller anmälningspliktens förhållande till den etableringsfrihet som gäller för trådsändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  Om man bara ser på anmälningsplikten som 
  
 252  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 ett instrument för att identifiera vem som ansvarar för en viss tjänst torde det inte föreligga några principiella grundlagshinder mot att låta den omfatta även trådsändningar av sådana program. Anmälningsplikten kan här likställas med den registreringsplikt som följer av radio- och TV- lagen, vilken uppenbarligen inte strider mot YGL. Det avgörande torde emellertid vara vilka  
 skyldigheter  
 som följer med anmälningsplikten. 
 De skyldigheter som stipuleras för anmälningspliktig verksamhet enligt telelagen gäller bl.a. hänsyn till funktionshindrade personers behov av särskilda teletjänster och förmedling av nödsamtal till alarmerings- och räddningstjänst, totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd beredskap, tillhandahållande av abonnentinformation, särskild redovisning av verksamheten, m.m. (TL 17 a §). Dessa skyldigheter torde inte omfattas av de uttryckliga undantag från etableringsfriheten för trådsändningar som följer av YGL (dvs. för vidaresändningsplikt och reglering av innehåll avseende våldsframställningar, pornografiska bilder och hets mot folkgrupp). Men även om skyldigheterna inte omfattas av dessa undantag kan de vara godtagbara om de enligt RF 2:13 tredje stycket är att betrakta som ordningsföreskrifter. 
 6  
 Om så är fallet skall anses de inte utgöra en begränsning av yttrandefriheten och informationsfriheten. Stadgandet skall emellertid tolkas restriktivt. 
 En förutsättning för att ordningsföreskrifter skall vara tillåtna är att de behandlar åsiktsriktningar lika och således inte tar hänsyn till ytt- randets innehåll. 
 7  
 De krav på tekniska standarder och förhållningsregler på  
 TV-området 
  som följer av lagen om standarder för sändning av TV- signaler har ansetts utgöra sådana ordningsföreskrifter som kan föreskrivas utan hinder av grundlagsskyddet för yttrande- och informa- tionsfriheterna. 
 8  
 Även om det är osäkert hur de skyldigheter som följer med anmälningsplikten enligt telelagen skall bedömas i detta sam- manhang, kan konstateras att de varken avser sändningarnas innehåll eller gör någon skillnad mellan olika åsiktsriktningar samt vidare inte heller reglerar vem som ägnar sig åt sändningsverksamheten. Det torde därför inte kunna uteslutas att de skyldigheter som följer med anmäl- ningsplikten i vissa avseenden är att betrakta som ordningsföreskrifter. Vad som gör det tveksamt är emellertid framför allt det faktum att 
  
 6 
  
 Vad som skall anses utgöra ordningsföreskrifter enligt RF 2:13 tredje stycket har behandlats vid olika tillfällen, se t.ex. Yttrandefrihetsutredningens betänkande  
  
 Värna yttrandefriheten  
 (SOU 1983:70) s. 110 ff, samt i samband med tillkomsten av lagen (1993:599) om radiokommunikation (prop. 1992/93:200, s. 
  
 169 
  
 ff); se även SOU 1975:75 Medborgerliga fri- och rättigheter, regeringsformen, samt SOU 1991:107 Lag om  
  
 radiokommu-nikation 
  m.m. Jfr prop. 1997/98:167 om ändringar i lagen om radiokommunikation m.m. s. 11. 
  
 7 
  
 Jfr prop. 1997/98:34 s.  
  
 19-20 
  samt s. 72. 
  
 8 
  
 Prop. 1997/98:34 s. 20. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 253 
  
 några av dessa skyldigheter innebär en inskränkning av den pliktiges rådighet över nätkapacitet som denne förfogar över (t.ex. vad gäller förmedling av telemeddelanden till samhällets alarmerings- och rädd- ningstjänst samt totalförsvarets behov av telekommunikationer under höjd beredskap) och att dessa skyldigheter därvidlag går utöver vad som enligt YGL får föreskrivas i fråga om vidaresändningsplikt i nät som används för sändningar av radioprogram riktade till allmänheten (YGL 3:1 2:a stycket). Detta talar för att en generell tillämpning av telelagens anmälningsplikt på trådsändningar skulle strida mot den grundlags- skyddade etableringsfrihet som enligt YGL gäller för sådana sändningar. 
 Tillståndsplikt 
 När det gäller frågan om möjligheten att samordna telelagens och radio- och  
 TV-lagens 
 tillståndsplikter  
 kan först konstateras att det uppenbarligen skulle strida mot YGL att föreskriva tillståndsplikt för trådsändningar av radioprogram. En samordning som innebär att till- ståndsplikten i telelagen utökas till att även omfatta sådana sändningar förutsätter således en grundlagsändring. Något sådant regleringsbehov finns emellertid varken ur telelags- eller radio- och  
 TV-lagsperspektiv. 
  Annorlunda förhåller det sig med den tillståndsplikt som enligt både telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  föreskrivs för vissa användningar av radiofrekvensutrymme. YGL medger att tillstånd krävs för uttnyttjande av frekvensutrymme och att sådana tillstånd förenas med villkor (YGL 3:2 första stycket). 
 Medan telelagen stipulerar tillståndsplikt för mobila teletjänster, gäller tillståndsplikt enligt radio- och  
 TV-lagen 
  för sändningar av ljudradio- och  
 TV-program 
  under 3 GHz. I flera avseenden överensstämmer de regleringsbehov som ligger bakom dessa bestämmelser med varandra. I båda fallen handlar det om behovet av att utifrån politiska målsättningar rörande bl.a. tillgänglighet kunna styra användningen av den knappa resurs som radiofrekvensutrymmet utgör. I båda fallen kan tillstånden vidare kompletteras med villkor. De villkor som kan ställas enligt telelagen respektive radio- och  
 TV-lagen 
  uppvisar härvid många likheter (jfr TL 13 § och RTVL 3:2). De skillnader som dock finns rör främst de villkor som enligt radio- och  
 TV-lagen 
  kan ställas med avseende på det innehåll som förmedlas. Eftersom villkoren är avsedda att kunna anpassas i förhållande till varje enskilt tillstånd torde emellertid de eventuella skillnader som telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  uppvisar i dessa avseenden inte ha någon inverkan på möjligheten att samordna dessa regler i gemensamma bestämmelser. 
 I båda fallen handlar det vidare om radiofrekvensutrymme som avsatts för en viss typ av användning. Det torde t.ex. inte vara någon 
  
 254  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 principiell skillnad mellan att tilldela frekvensutrymme för mobiltelefoni enligt  
 GSM-standard 
  och att tilldela frekvensutrymme för TV- sändningar med digital sändningsstandard. Av större betydelse är i stället på vilket sätt dessa frekvenser tilldelas och hur de används. Enligt telelagen skall tilldelning av tillstånd för mobil teletjänst under vissa förutsättningar ske efter ett förfarande med allmän inbjudan till ansökan (jfr TL 12 § första stycket). Syftet med bestämmelsen är att främja frekvenseffektivitet och att få till stånd rimliga konkurrensförut- sättningar. 
 9  
 Sedan införandet av direktivet om full konkurrens på marknaderna för teletjänster bör bestämmelsen numera även ses mot bakgrund av Sveriges förpliktelser enligt  
 EG-rätten 
  på teleområdet. Av direktivet följer att medlemsstaterna skall upphäva alla åtgärder som beviljar exklusiva och speciella rättigheter att tillhandahålla teletjänster. Eftersom bristen på frekvensutrymme i olika sammanhang nödvändiggör tilldelning av exklusiva rättigheter, föreskrivs villkor för hur tillståndsgivningen för tillgång till frekvensutrymme för teletjänster skall gå till, bl.a. ställs krav på konkurrensneutralitet i förfarandet. Någon motsvarande regel återfinns inte i radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Såväl tilldelningen av tillstånd för marksänd  
 digital-TV 
  som det nyligen lagda förslaget om tillstånd för lokalradio bygger som utgångs- punkt på detta förfarandesätt. 
 10  
 När det gäller fördelning av tillstånd för rikstäckande  
 analoga  
 ljudradio- och  
 TV-sändningar, 
  vilka beviljas av regeringen, föreskrivs emellertid inte närmare på vilka grunder dessa tillstånd skall fördelas. Det är således möjligt att tillståndsgivningen på detta område av massmediepolitiska skäl kan utövas på ett sätt som är svårt att förena med telelagens (och  
 EG-rättens) 
  bestämmelser om ett förfarande med allmän inbjudan till ansökan vad gäller mobila tele- tjänster. Som redan påpekats finns emellertid inte någon bestämmelse i radio- och  
 TV-lagen 
  som står i strid med telelagens bestämmelser i detta avseende. Det kan också noteras att den tillståndsprocess som gav TV 4 tillstånd att bedriva television i marknätet föregicks av en allmän inbjudan till ansökan. Vid en eventuell samordning av telelagens och radio- och  
 TV-lagens 
  tillståndsplikter blir det således en politisk fråga att avgöra i vilken utsträckning ett förfarande med allmän inbjudan till ansökan kan tillämpas generellt vid tilldelning av tillstånd, eller om mediepolitiska intressen medför att särskilda regler bör gälla i detta avseende. 
 En generell skillnad som kan vara av betydelse i detta sammanhang är emellertid att medan tillståndsgivningen för mobila teletjänster präglas 
  
 9 
  
 Prop. 1992/93:200 s. 107. 
  
 10 
  
 Jfr. förordning (1997:894) om marksänd digital TV respektive  
  
 Den framtida kommersiella lokalradion  
 (SOU 1999:14) betänkande av Utredningen om den framtida kommersiella lokalradion. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 255 
  
 av telelagens syfte att främja konkurrens på telemarknaden som ett medel för att uppnå de telepolitiska målen, präglas tillståndsgivningen för ljudradio- och television snarare av de målsättningar som avser den innehållsmässiga mångfalden i den verksamhet som skall bedrivas. Innehållsrelaterade hänsyn utgör således viktiga inslag vid tilldelning av tillstånd enligt radio- och  
 TV-lagen, 
  vilket kan ge andra resultat än om utvärderingen sker utifrån rent konkurrensmässiga bedömningsgrunder. 
 Ytterligare en skillnad att beakta i förhållande till möjligheten att samordna bestämmelserna om tillståndsplikt är  
 när  
 tillståndsplikten enligt de olika regelverken inträder. Enligt telelagen gäller tillståndsplikt, bl.a. för mobila teletjänster, endast om verksamheten har en omfattning som med avseende på utbredningsområde, antalet användare eller annat jämförbart förhållande är betydande. Tillståndsplikten enligt radio- och  
 TV-lagen 
  gäller för all verksamhet som innebär sändningar av ljudradio- och  
 TV-program 
  under 3 GHz. Verksamhetens omfattning saknar således helt betydelse för när tillståndsplikten inträder enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  Denna skillnad måste hanteras vid en eventuell samordning i gemensamma bestämmelser. 
  
 11.6.5 
  
 Reglering av infrastruktur 
  
 Med infrastruktur som regleringsområde avses i detta sammanhang bestämmelser som påverkar möjligheten att tillhandahålla och i övrigt förfoga över infrastruktur. I förhållande till telelagen rör detta bl.a. den anmälnings- respektive tillståndsplikt som, vid sidan av vissa teletjänster (se ovan), även gäller för att inom ett allmänt tillgängligt telenät tillhandahålla nätkapacitet samt de skyldigheter respektive villkor som följer och kan följa med dessa plikter. På motsvarande sätt kan tillstånd för radiobaserade sändningar av ljudradio och television enligt radio- och  
 TV-lagen 
  förenas med villkor rörande infrastruktur. Härutöver kan telelagens regler om samtrafik och radio- och  
 TV-lagens 
  regler om vidaresändningsplikt hänföras till det infrastrukturella regleringsområdet. 
 Tillhandahållande av nätkapacitet 
 När det först gäller frågan om tillhandahållande av nätkapacitet och den anmälnings- respektive tillståndsplikt som gäller för denna verksamhet, avses endast sådant tillhandahållande som sker inom ramen för ett  
 all- mänt tillgängligt telenät  
 (jfr avsnitt 7.3). På motsvarande sätt som för teletjänster är telelagens tillämpningsområde här avgränsat mot utsänd- ningar till allmänheten som med hänvisning till YGL är undantagna från telelagens tillämpningsområde. I detta avseende är således de nät som 
  
 256  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 används för förmedlingen inte att betrakta som telenät i lagens mening. 
 11  
 Som bl.a. framgår av genomgången av gällande rätt innebär konvergensutvecklingen dock att det kan förväntas bli allt svårare att avgränsa olika nät från varandra med avseende på vilka tjänster som kommer att förmedlas (jfr avsnitt 11.2.1). Detta skulle kunna motivera en mer generell reglering av infrastruktur som inte påverkas av vilken tjänstetyp som förmedlas. Det kan emellertid inte uteslutas att en sådan generell reglering kan komma i konflikt med den etableringsfrihet som enligt YGL gäller för trådsändningar av radioprogram (jfr diskussionen ovan om tjänster). 
 Samtrafik och vidaresändningsplikt 
 Vad gäller reglerna om samtrafik i telelagen och vidaresändningsplikt i radio- och  
 TV-lagen 
  handlar det i båda fallen om förfogande över och tillgång till nätkapacitet. Ur ett samordningsperspektiv är det framför allt två frågor som är aktuella i detta sammanhang. Den första handlar om förutsättningarna för att samordna samtrafikreglerna och vidare- sändningsplikten i gemensamma bestämmelser. Om inte detta är möjligt eller önskvärt är nästa fråga vilka förutsättningar som gäller för att låta dessa regler var för sig vara generellt tillämpliga oberoende av vilken typ av tjänst som förmedlas (samtrafikreglerna) eller vilket nät som används för förmedlingen (vidaresändningsplikten). 
 Vidaresändningsplikten gäller under vissa förutsättningar för den som äger eller förfogar över en anläggning för trådsändning som används för vidaresändning av  
 TV-program 
  (RTVL 8:1 första stycket). Motivet för regleringen är att hushållen inte skall förlora tillgången till, eller behöva betala särskilt för, de marksända kanalerna. Orsaken är att dessa kanaler, som helt eller delvis bär rollen som massmedier i allmänhetens tjänst, i princip skall kunna tas emot med enkel utrustning av alla i det område som sändningarna riktar sig till. Även om det inte framgår uttryckligen av lagtexten är det främst  
 kabel-TV-nät 
  som avses i detta sammanhang, vilket beror på att de som bor i en kabelansluten fastighet är i praktiken hänvisade till de program som kabelföretaget sänder ut. De kan inte välja ett annat kabelföretag och har oftast inte heller möjlighet att ordna tillfredsställande mottagning på annat sätt. Det har därför ansetts finnas behov av en lagstiftning som säkerställer att de får tillgång till samma programutbud som de skulle ha haft om de inte hade bott i en kabelansluten fastighet. Vidaresändningsplikten fungerar således som ett instrument för att säkra medborgarnas tillgänglighet till 
  
 11  
 Jfr. prop. 1992/93:200 s. 83. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 257 
  
 en viss tjänst med ett visst innehåll, tillhandahållen av en eller flera särskilt utpekade aktörer, genom ett visst nät. 
 Med samtrafik avses enligt telelagen fysisk och logisk samman- koppling av telenät som dels möjliggör att teletjänster som tillhandahålls i telenäten fungerar mellan alla användares nätanslutningspunkter, dels ger användarna möjlighet att få tillgång till de tjänster som tillhandahålls i näten (TL 1 §). Vidare avses såväl fasta som mobila nätan- slutningspunkter. I kontrast till vidaresändningsplikten är samtra- fikreglerna således generellt utformade i syfte att säkra ett effektivt telesystem på en öppen marknad (en annan sak är att de i flera avseen- den är särskilt utformade med avseende på telefonitjänsten). Samtra- fikreglerna fungerar här som ett instrument för att reglera förhållandet mellan olika aktörer, och berör därför endast indirekt telekonsumenter- nas tillgång till och kostnad för teletjänster generellt. Vidare bygger samtrafikreglerna på att den som har en plikt att medge samtrafik har rätt att ta ut, om inte alltid en marknadsbaserad, så i varje fall en rättvis och skälig avgift med hänsyn till kostnaderna för prestationen. Det motsatta gäller för vidaresändningsplikten där den som är ålagd en sådan plikt inte får ta ut annan avgift av mottagarna än vad som motive- ras av service och underhåll på själva nätet. 
 Utgångspunkterna och utformningen av reglerna för samtrafik respektive vidaresändningsplikt skiljer sig således på ett sätt som gör att det inte finns några uppenbara förutsättningar eller motiv för att samordna dem i en gemensam bestämmelse. 
 När det gäller den andra frågan om vilka förutsättningar som gäller för att låta dessa regler i sin nuvarande utformning vara tillämpliga var för sig i förhållande till såväl tele- som ljudradio- och  
 TV-verksamhet, 
  kan först konstateras att vidaresändningsplikten som utgångspunkt redan nu är generellt utformad och således omfattar alla trådinfrastrukturer som används för vidaresändning av  
 TV-program. 
  Utöver  
 kabel-TV-nät 
  kan det således t.ex. handla om de traditionella telenäten som med utvecklingen av  
 xDSL-baserade 
  tjänster kan komma att vidareförmedla  
 TV-program. 
  Genom en nyligen införd ändring i radio- och  
 TV-lagen 
  är denna typ av användning emellertid undantagen från vidaresänd- ningsplikten (RTVL 8:1 femte stycket). Även med de möjligheter som följer med den tekniska utvecklingen torde vidaresändningsplikten i realiteten därför vara avgränsad till att endast omfatta  
 kabel-TV-nät. 
  En generell tillämpning förutsätter därför en ändring av bestämmelsernas nuvarande utformning. Som framgår ovan motiveras emellertid vidare- sändningsplikten av kabeloperatörernas särställning som leverantör av  
 TV-program 
  till hushållen. Enkelt uttryckt har kabelnäten här ersatt den centralantenn med vilken hushållen annars skulle haft tillgång till de marksända kanalerna. Av detta följer att det för närvarande inte finns 
  
 258  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 några motsvarande skäl att även låta vidaresändningsplikten omfatta andra alternativa distributionskanaler för marksänd TV till hushållen, vilket också den nyligen införda avgränsningen av reglernas tillämp- ningsområde är ett tydligt tecken på. Det bör dock noteras att YGL inte sätter några hinder för en generell tillämpning, vilket följer av att det undantag som YGL medger från etableringsfriheten för trådsändningar i detta avseende redan är utformat oberoende av vilken typ av trådnät som det är frågan om. 
 Motsvarande betänkligheter gäller däremot inte i förhållande till frågan om att låta samtrafikreglerna vara generellt tillämpliga oavsett vilken tjänst som förmedlas. Som redan framgått ovan är samtrafik- reglernas tillämpning avgränsad till att omfatta  
 telenät  
 och  
 teletjänster 
 . Samtrafikreglerna gäller således inte i förhållande till förmedling av tjänster som med hänvisning till YGL utesluts från telelagens tillämp- ningsområde. Som redan påpekats ovan medför emellertid konvergens- utvecklingen att det kan förväntas bli allt svårare att avgränsa olika nät från varandra med avseende på vilka tjänster som kommer att förmed- las, vilket skulle kunna motivera en generell tillämpning oberoende av tjänstetyp. Även om samtrafikreglerna huvudsakligen omfattar telefoni- tjänsten, är det ur ett konvergensperspektiv inte intressant vilken tjänstetyp som förmedlas (dvs. om den kan karakteriseras som en tele- tjänst eller som en utsändning till allmänheten). Det intressanta är i stället hur mycket nätkapacitet förmedlingen av tjänsten i fråga kräver. I den digitala världen handlar det enkelt uttryckt om hur många ettor och nollor som vid varje tillfälle skall förmedlas genom infrastrukturen. En annan sak är att utsändningar till allmänheten ofta kräver högre kapacitet än andra tjänster, men med den tekniska utvecklingen kan detta förhållande förändras. Som exempel kan hänvisas till möjligheten att med stöd av  
 xDSL-baserad 
  teknik distribuera rörliga bilder över telenätet. Det kan t.ex. handla om en film som antingen finns lagrad i en databas  
 (VOD-tjänst) 
  eller som ingår i en  
 TV-sändning 
  som vidare- förmedlas genom telenätet. I båda fallen sker förmedlingen den sista sträckan fram till abonnenten på dennes begäran, varför den nätkapa- citet som tas i anspråk är densamma oavsett om förmedlingen sker från databasen eller som en vidareförmedling av en  
 TV-sändning 
  (se när- mare avsnitt 5.5.3, 6.6.3 och 7.5.2 om de tillämpningsproblem som dessa tjänster medför i förhållande till avgränsningen av YGL:s, radio- och  
 TV-lagens 
  respektive telelagens tillämpningsområden). 
 Det bör här poängteras att samtrafikreglerna redan i sin nuvarande utformning förutsätter att det finns tillräcklig nätkapacitet att upplåta för samtrafik. Undantag från samtrafikskyldighet medges nämligen p.g.a. tekniska hinder eller om t.ex. kapaciteten i operatörens nät inte räcker till (TL 20 § fjärde stycket). Undantaget hindrar således att sam- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 259 
  
 trafikreglerna blir oskäligt betungande för den som är skyldig att bedriva samtrafik, t.ex. vad gäller dennes möjligheter att använda egen nätkapacitet för förmedling av egna tjänster. 
 I likhet med vad som redan framgått ovan i samband med diskus- sionen om anmälnings- och tillståndsplikt för tillhandahållande av nät- kapacitet, kan det emellertid inte uteslutas att en sådan generell tillämpning av samtrafikreglerna kan komma i konflikt med YGL. Det skulle i så fall gälla om tillämpningen av dessa regler kommer i konflikt med den etableringsfrihet som enligt YGL gäller för trådsändningar av radioprogram. 
  
 11.6.6 
  
 Slutsats 
  
 Telelagen och radio- och  
 TV-lagens 
  huvudsyften uppvisar både likheter och skillnader, vilket avspeglar sig i de medel med vilka dessa syften skall uppnås. Detta påverkar på olika sätt förutsättningarna för en samordning i gemensamma bestämmelser. 
 Min slutsats är att de bästa förutsättningarna för en samordning i gemensamma bestämmelser föreligger på det infrastrukturella regle- ringsområdet. Det finns ingenting i radio- och  
 TV-lagens 
  utformning eller dess bakomliggande syften som kommer i konflikt med en sådan tillämpning. Det skulle vidare innebära att samma regler gäller oavsett vilken eller vilka tjänstetyper som distribueras genom infrastrukturen. Mot bakgrund av konvergensutvecklingen, där snart sagt samtliga infrastrukturer kan bära samtliga tjänstetyper, skulle en dylik samord- ningsåtgärd ha stor betydelse för att motverka de gränsdragnings- och tolkningsproblem som annars kan förväntas uppstå. I vissa avseende torde en sådan generell tillämpning emellertid förutsätta grundlagsänd- ring. Det förefaller emellertid finnas goda skäl att även fortsättningsvis hantera vidaresändningsplikten särskilt. 
 En horisontell reglering av infrastruktur synes även ligga i linje med vad som framgår av kommissionens meddelande om konvergens. En av flera slutsatser är här att reglering för transport skall skiljas från den för innehåll (avsnitt 3.5.5). Även flertalet av de svenska remissinstanserna pekar på detta i sina svar till regeringen med anledning av grönboken om konvergens. 
 12 
  
 Förutsättningarna för en horisontell reglering av  
 tjänster  
 framstår emellertid som sämre. Detta gäller framför allt i förhållande till krav på anmälan och tillstånd i samband med trådsändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  Telelagen har redan en begränsad omfattning i detta 
  
 12  
 Regeringens yttrande över kommissionens grönbok om konvergens. Bilaga till regeringsbeslut nr 2 den 14 maj 1998. 
  
 260  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 avseende. Det innebär att en generell tillämpning skulle medföra en i flera avseenden ökad reglering av tjänster som tidigare varit undantagna från dessa plikter. En sådan reglering av grundlagsskyddade trådsändningar väcker vidare starka betänkligheter och skulle i flera avseenden stå i strid med YGL. 
 Något bättre förutsättningar för en horisontell reglering av tjänster synes dock föreligga i förhållande till mobila teletjänster och radiobase- rade sändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  Motiven för reglering av dessa tjänster och sändningar enligt telelagen respektive radio- och TV- lagen överensstämmer i vissa avseenden. Så länge regleringen utgör ett proportionellt ingrepp i yttrande- och informationsfriheterna ger YGL explicit utrymme för tillståndsplikt som kan förenas med villkor vid utnyttjande av frekvensutrymme. De skillnader som föreligger rör framför allt dels att tillståndsgivningen enligt radio- och  
 TV-lagen 
  ger utrymme för hänsynstagande till den innehållsmässiga mångfalden, vilket kan ge ett annat resultat än tillståndsgivning enligt telelagen, dels att tillståndsplikten inträder vid olika tillfällen enligt telelagen (verksamhet av betydande omfattning) respektive radio- och  
 TV-lagen 
  (sändningar under 3 GHz). 
  
 11.7 
  
 Särskilt om innehållsreglering 
  
 Flera regelverk omfattar bestämmelser av betydelse för regleringen av innehåll. Utöver YGL återfinns innehållsrelaterade bestämmelser i såväl särskild medielagstiftning som allmän lagstiftning. Den medielagstiftning som berörs är framför allt radio- och  
 TV-lagen, 
  lagen om granskning och kontroll av filmer och videogram (granskningslagen) samt lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor. Den allmänna lagstiftning som berörs utgörs i sin tur framför allt av vissa bestämmelser i brottsbalken, marknadsföringslagen och upphovsrättslagen. 
 De konsekvenser som konvergensutvecklingen medför i detta sam- manhang kan framför allt relateras till dels avgränsningen av vissa enskilda regelverks tillämpningsområden, dels frågan om behovet av och förutsättningarna för att samordna den innehållsrelaterade medie- lagstiftningen. 
  
 11.7.1 
  
 Tillämpningsområden 
  
 Det följer av genomgången av gällande rätt att de problem som kon- vergensutvecklingen medför i förhållande till regleringen av innehåll främst handlar om avgränsningen av vissa enskilda regelverks tillämp- 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 261 
  
 ningsområden (avsnitt 11.2.1). Framför allt gäller detta avgränsningen av YGL:s och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden. Det handlar här om kravet på att en sändning skall vara riktad till allmänheten (YGL och radio- och  
 TV-lagen) 
  och databasregelns avgränsning till särskilda medieverksamheter (YGL). Konvergensutvecklingen leder här till att en ändamålsenlig tillämpning av dessa avgränsningar blir allt mer problematisk. Till detta kommer de oklarheter som gäller tolkningen av begreppen ljudradio och television, samt i viss utsträckning även sökbar  
 text-TV, 
  enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  Dessa problem kan dels skapa osäkerhet om YGL:s och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden, dels leda till oönskade resultat vad gäller vilka aktiviteter som faller utanför respektive innanför dessa regelverk. Dessa effekter skall ses mot bakgrund av att särskilda regler om ansvar, yttrandefrihetsbrott och rättegångsordning gäller för innehållsförmedling i grundlagsskyddade medier samt att särskilda krav dessutom ställs på innehåll som förmedlas i ljudradio- och  
 TV-program 
  enligt radio- och  
 TV-lagen. 
  
 Utöver de konsekvenser som konvergensutvecklingen medför i för- hållande till YGL och radio- och  
 TV-lagen 
  i dessa avseenden, visar genomgången av gällande rätt att motsvarande tillämpningsproblem även gäller i förhållande till granskningslagen (avsnitt 9.4). Det handlar här om vad som utgör filmer och videogram i lagens mening. 
 Förutsättningen för att råda bot på dessa problem är framför allt en översyn av rådande begreppsstrukturer och definitioner så att respektive tillämpningsområde överensstämmer med de ändamål som avses. Det bör i detta sammanhang hållas i minnet att även om YGL:s och radio- och  
 TV-lagens 
  begreppsanvändning överensstämmer i vissa avseenden, har de olika syften. Medan YGL:s syfte är att ge yttrandefrihetsrättsligt skydd åt informationsförmedling genom vissa medier, är syftet med radio- och  
 TV-lagen 
  att reglera området för ljudradio och television för att garantera tillgänglighet och mångfald samt i vissa avseenden ställa krav på det innehåll som förmedlas. Regleringen i radio- och  
 TV-lagen 
  kan därför anses innebära vissa, om än motiverade, begränsningar i yttrandefriheten. En naturlig utgångspunkt i förhållande till radio- och  
 TV-lagen, 
  som inte på motsvarande sätt gäller för YGL, är således att regleringen begränsas till vad som anses absolut nödvändigt att reglera. Detta innebär t.ex. att även om begreppet riktad till allmänheten inte längre skulle anses ändamålsenligt vid tillämpningen av YGL (p.g.a. att det ger ett allt för begränsat tillämpningsområde) utesluter inte detta att det fortfarande kan fylla en viktig funktion vad gäller avgränsningen av radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområde. 
  
 262  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 11.7.2 
  
 Förutsättningar för horisontell reglering 
  
 När det gäller frågan om en samordning av den innehållsrelaterade medielagstiftningen (dvs. radio- och  
 TV-lagen, 
  granskningslagen samt lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor), kan först konstateras att samma grundläggande förutsättningar gäller här som för en samord- ning av telelagens och radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser (jfr. avsnitt 11.6.1). Det handlar om regleringsbehov, om möjligheterna att samordna dessa behov i gemensamma bestämmelser samt om nödvändiga avgränsningar som eventuellt måste göras. 
 Gemensamt för de här aktuella regelverken är fokuseringen på vissa medieformer som anses ha särskild betydelse för påverkan på individ och samhälle. Denna betydelse har ansetts medföra behov av att sär- skilt reglera och i viss mån begränsa och ställa krav på den innehållsför- medling som sker genom dessa medier. Det handlar här dels om innehåll som på olika sätt bedöms kunna vara skadligt för individ och samhälle, dels om regler för att motverka intrång i bl.a. upphovsrätt (endast lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor). Motsvarande motiv ligger även till grund för regleringen i relevanta delar av brottsbalken, marknadsföringslagen och upphovsrättslagen, men av olika orsaker har den allmänna regleringen på dessa områden inte ansetts tillräcklig för att hantera de särskilda egenskaper och effekter som karakteriserar användningen av de medier som omfattas av särregleringen. Flera av de särskilda innehållsregler som gäller enligt radio- och  
 TV-lagen 
  följer vidare av EG:s direktiv om TV utan gränser (se avsnitt 3.3.2 och 6.4). 
 Det fortsatta behovet av särreglering på dessa områden beror främst på den fortsatta bedömningen av de här aktuella mediernas särskilda betydelse för påverkan på individ och samhälle samt, i förhållande till lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor, även på det fortsatta behovet av ett subsidiärt straffansvar och att genom reglering åstad- komma en acceptabel struktur för sådana tjänster. 
 Så länge dessa särregleringsbehov kvarstår är dock frågan om det finns behov av samordningsåtgärder mellan den här aktuella medielag- stiftningen och vilka förutsättningar som i så fall gäller. Min bedömning är emellertid att det för närvarande inte torde föreligga varken behov eller några egentliga förutsättningar för en samordning av den nu- varande regleringen i gemensamma bestämmelser. Det finns framför allt två orsaker till detta. För det första handlar de problem som kon- vergensutvecklingen medför i detta sammanhang primärt inte om överlappande tillämpningsområden, utan snarare om effekter i förhåll- ande till de enskilda regelverkens tillämpningsområden (jfr ovan). För det andra, utöver den gemensamma utgångspunkten att fokusera på medier av betydelse för påverkan av individ och samhälle, torde de be- rörda regelverken uppvisa allt för stora skillnader för att några egentliga 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 263 
  
 synergieffekter skall kunna uppnås genom en samordning i gemen- samma bestämmelser. Skillnaderna gäller bl.a. det medium som reg- leras, hur detta regleras och det närmare regleringsbehov som kommer till uttryck genom de olika regelverken. 
 Som exempel kan nämnas att granskningslagen avser dels censur för vissa särskilda visningsformer, dels innehåll som är knutet till fysiska databärare. Det torde inte vara aktuellt att införa censur för de medier som omfattas av radio- och  
 TV-lagen 
  och lagen om ansvar för elektro- niska anslagstavlor, vilket dessutom i tillämpliga delar skulle strida mot censurförbudet i YGL. Vidare avser varken regleringen i radio- och  
 TV-lagen 
  eller lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor fysiska databärare utan tjänster som kommuniceras med hjälp av elektromag- netiska vågor. 
 Ytterligare en skillnad är att lagen om elektroniska anslagstavlor sti- pulerar ett subsidiärt straffansvar för den som tillhandahåller en elek- tronisk anslagstavla där innehåll som är straffbart enligt brottsbalken eller upphovsrättslagen publiceras av annan. Lagen omfattar inte tjäns- ter som skyddas av TF eller YGL. Radio- och  
 TV-lagens 
  reglering omfattar sändningar av ljudradio och television som också omfattas av YGL och innebär, till skillnad från lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor, inte att ett subsidiärt ansvar för brott som följer av annan lagstiftning åläggs den som är ansvarig för sändningarna. Det subsidiära straffansvar som stipuleras i lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor skall härvid inte förväxlas med det ensamansvar som följer med grundlagsskyddad verksamhet enligt TF och YGL. En annan sak är att digitala  
 TV-tjänster 
  kan komma att integreras med Internettjänster på ett sätt som kan göra det svårt att avgöra vad som omfattas av radio- och  
 TV-lagen 
  och/eller lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor. Det behov av samordning som detta föranleder handlar dock om vilken gränsdragning som önskas mellan dessa regelverk, bl.a. vad som omfattas av begreppen ljudradio och television (jfr ovan). 
  
 11.7.3 
  
 Slutsats 
  
 För att råda bot på de problem som konvergensutvecklingen medför i förhållande till reglering av innehåll bör rådande begreppsstrukturer och definitioner ses över så att respektive tillämpningsområde överens- stämmer med de ändamål som avses. Det synes dock varken föreligga behov eller förutsättningar för att åstadkomma en horisontell särregle- ring av gällande rätt på innehållsområdet. 
 Den fortsatta konvergensutvecklingen kan emellertid förväntas med- föra stora förändringar av medielandskapet, bl.a. vad gäller de sätt som 
  
 264  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 olika typer av innehåll förmedlas och blir tillgängligt på. Bland annat kan en allt större utbytbarhet och sammansmältning mellan olika infra- strukturer och medier komma att göra det både svårare och mindre relevant att särskilja vissa medieformer från andra. Som exempel kan nämnas den skillnad som råder beroende på om en film visas vid offentlig tillställning (granskningslagen), hyrs ut som t.ex. videogram (brottsbalken), tillhandahålls som  
 VOD-tjänst 
  (allmän lagstiftning, eventuellt databasregeln i YGL), förmedlas som  
 NVOD-tjänst 
  (YGL eventuellt radio- och  
 TV-lagen) 
  eller som en del av en traditionell TV- utsändning (YGL och radio- och  
 TV-lagen). 
  Konvergensutvecklingen kan således förändra förutsättningarna för hur de här aktuella behoven skall tas tillvara. Mot bakgrund av de starka skyddsintressen som gör sig gällande på detta område finns det därför skäl att noga följa denna utveckling och vilka konsekvenser den kan ha för regelverkets utform- ning. 
  
 11.8 
  
 Sammanfattning 
  
 Konvergensutvecklingen medför gränsdragnings- och tolkningsproblem vid tillämpningen av gällande rätt. Dessa problem kan framför allt hänföras till de begrepp, definitioner och avgränsningar som präglar utformningen av YGL, radio- och  
 TV-lagen 
  och telelagen. Detta kan i sin tur medföra oönskade konsekvenser för såväl utvecklingen av nya tjänster, produkter och infrastrukturella lösningar som möjligheten att på ett effektivt sätt uppfylla de tele- och mediepolitiska målsättningarna. Det föreligger därför behov av samordning av den här aktuella lagstiftningen, vilket framför allt avser relationen mellan, å ena sidan, telelagen och, å andra sidan, YGL och radio- och  
 TV-lagen. 
  Därutöver måste hänsyn tas till den påverkan som YGL och radio- och  
 TV-lagen 
  har vid tillämpningen av annan lagstiftning. 
 Syftet med en samordning bör vara att avhjälpa de gränsdragnings- och tolkningsproblem som påvisats vid tillämpningen av gällande rätt och att om möjligt utveckla en regelstruktur som på ett bättre sätt än i dag främjar utvecklingen och samtidigt utgör ett mer effektivt instrument för att uppfylla de politiska målsättningar som är aktuella i detta sammanhang. Mot bakgrund av de gränsdragningsproblem som kon- vergensutvecklingen medför bör en strävan vara att åstadkomma en så långtgående gemensam (horisontell) reglering av  
 tele-, 
  ljudradio- och  
 TV-verksamheter 
  som möjligt. 
 Hänsyn måste härvid tas till de begränsningar i möjligheten att lag- stifta som i olika avseenden följer av överordnade regler och interna- tionella förpliktelser. Det handlar här främst om de begränsningar som 
  
 SOU 1999:55 
  
 Samordning av lagstiftningen för radio,.....  
 265 
  
 följer av YGL samt Sveriges förpliktelser enligt  
 EG-rätten 
  och, i fråga om användningen av radiofrekvenser, den internationella telekonven- tionen och radioreglementet. 
 Vad gäller frågan om en samordning av telelagen och radio- och  
 TV-lagen 
  torde de bästa förutsättningarna för en horisontell reglering föreligga på området för  
 infrastruktur 
 . Det finns ingenting i radio- och  
 TV-lagens 
  utformning eller dess bakomliggande syften som kommer i konflikt med en sådan tillämpning. I vissa avseende torde en sådan generell tillämpning emellertid förutsätta grundlagsändring. När det gäller vidaresändningsplikten som en infrastrukturell reglering förefaller det dock finnas goda skäl att även fortsättningsvis hantera denna särskilt. 
 Förutsättningarna för en horisontell reglering av  
 tjänster  
 förefaller emellertid vara sämre. Detta gäller framför allt i förhållande till krav på anmälan och tillstånd i samband med trådsändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  Något bättre förutsättningar för en horisontell reglering av tjänster synes dock föreligga i förhållande till mobila teletjänster och radiobaserade sändningar av ljudradio- och  
 TV-program. 
  De skillnader som här föreligger rör framför allt dels att tillståndsgivningen enligt radio- och  
 TV-lagen 
  ger utrymme för hänsynstagande till den innehålls- mässiga mångfalden, vilket kan ge ett annat resultat än den tillstånds- givning som sker enligt telelagen, dels att tillståndsplikten inträder vid olika tillfällen enligt telelagen (verksamhet av betydande omfattning) respektive radio- och  
 TV-lagen 
  (sändningar under 3 GHz). 
  
 Innehåll  
 som särskilt regleringsområde saknar betydelse i förhållan- de till en samordning av telelagens och radio- och  
 TV-lagens 
  bestäm- melser. Orsaken är att det ligger helt utanför de telepolitiska målen att reglera innehåll och att telelagen följaktligen saknar reglering som kan komma i konflikt med radio- och  
 TV-lagens 
  bestämmelser i detta avseende. 
 Frågan om konvergensutvecklingens påverkan på innehållsreglering och behovet av samordningsåtgärder måste istället främst relateras till enskilda regelverks tillämpningsområden. Det gäller framför allt YGL:s och radio- och  
 TV-lagens 
  tillämpningsområden, men även gransknings- lagen berörs. Förutsättningen för att råda bot på dessa problem är framför allt en översyn av rådande begreppsstrukturer och definitioner så att respektive tillämpningsområde överensstämmer med de ändamål som avses. Några reella förutsättningar för en samordning av radio- och  
 TV-lagen, 
  lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor samt gransk- ningslagen i gemensamma bestämmelser torde emellertid inte föreligga enligt min mening. Den fortsatta konvergensutvecklingen kan dock komma att påverka förutsättningarna för hur de här aktuella behoven 
  
 266  
 Samordning av lagstiftningen för radio,..... 
  
 SOU 1999:55 
  
 skall tas tillvara, varför det finns skäl att noga följa denna utveckling och vilka konsekvenser den kan ha för regelverkets utformning. 
  
 SOU 1999:55 
  
 267 
  
 12 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
  
 Utöver att överväga behovet av en samordning av lagstiftningen för tele- och mediesektorerna ligger det även i mitt uppdrag att, mot bak- grund av konvergensutvecklingen, överväga behovet av ytterligare lag- stiftning för att säkerställa yttrandefrihet, tillgänglighet och mångfald samt för att motverka skadliga konkurrensbegränsningar. Det finns flera möjliga aspekter att ta upp i detta sammanhang. De aspekter som jag finner skäl att behandla närmare här kan hänföras till frågor rörande kontroll över betydelsefulla resurser, ägarkoncentrationer och andra samverkansformer samt statens ansvar inom tele- och mediesektorerna. 
  
 12.1 
  
 Kontroll över betydelsefulla resurser 
  
 Det finns vissa resurser som är av särskild betydelse i samband med tillhandahållande och mottagande av olika typer av tjänster. Det handlar i huvudsak dels om olika delar av den infrastruktur som bygger upp kommunikationskedjan mellan den som tillhandahåller en tjänst och den som nyttjar tjänsten, t.ex. resurser i form av nätkapacitet, distributions- och användarsystem, dels om tillgången till kvalitativt värdefullt innehåll som en betydelsefull resurs för möjligheten att tillhandahålla attraktiva innehållstjänster. 
 Om resursen i fråga är knapp och inte lätt kan ersättas med andra alternativ kan den som förfogar över den på olika sätt utnyttja detta för att stärka sin egen ställning. Detta kan i olika avseenden medföra såväl skadliga konkurrensbegränsningar, som olika former av inlåsnings- effekter med negativ inverkan på tillgänglighet och mångfald för använ- darna. Med inlåsningseffekt avses i detta sammanhang att konsumen- tens valmöjlighet begränsas till en eller ett fåtal aktörer som kontrollerar betydelsefulla resurser, framför allt kundaccessen (se följande avsnitt). Detta kan vidare ha menlig inverkan på yttrandefriheten, vilket t.ex. kan visa sig dels genom begränsade möjligheter för olika aktörer att nå ut med sina budskap, dels genom att den som kontrollerar vissa resurser även har möjlighet att påverka det faktiska innehållet i det som förmed- las genom olika delar av infrastrukturen. I förlängningen påverkar detta mottagarens tillgång till ett varierat innehåll vilket i sig ligger till grund bl.a. för dennes aktiva deltagande i den offentliga debatten. I det följan- 
  
 268  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
  
 SOU 1999:55 
  
 de ges översiktliga beskrivningar av de resurser som det finns skäl att särskilt uppmärksamma mot bakgrund av konvergensutvecklingen. 
  
 12.1.1 
  
 Nätkapacitet och kundaccess 
  
 Tillgång till nätkapacitet är en grundläggande förutsättning för att kunna förmedla och ta emot olika typer av tjänster. Framför allt utgör olika former av accessnät traditionella flaskhalsar som på olika sätt kan ut- nyttjas av den som kontrollerar ett sådant nät för att vinna konkurrens- fördelar. Med accessnät avses här den del av en infrastrukur som är närmast kunden. För abonnenterna kan detta innebära inlåsningseffekter med begränsade eller inga konkurrenskraftiga alternativ till det tjäns- teutbud som tillhandahålls av den aktör som kontrollerar accessnätet. Detta har varit särskilt aktuellt i förhållande till accessnät för teletjäns- ter. Vad gäller  
 kabel-TV-nät 
  har diskussionen bl.a. handlat om vilka reella möjligheter som konsumenter har att påverka innehållet i de pro- grampaket som tillhandahålls av  
 kabel-TV-företag 
  (jfr Mediekoncentra- tionskommitténs förslag, nedan avsnitt 12.1.6). 
  
 12.1.2 
  
 Multiplexering 
  
 En effektiv användning av nätkapacitet vid tråd- och radiobaserade sändningar av digitala ljudradio- och  
 TV-tjänster 
  förutsätter att flera tjänster distribueras i samma signal. Processen kallas för multiplexering och den som utför processen kallas för multiplexoperatör. Vid multi- plexeringen bestäms vilka tjänster (t.ex. traditionella  
 TV-program 
  och andra såväl programanknutna som fristående tjänster) som skall bäras av signalen och hur stort överföringsutrymme som skall tilldelas de olika tjänsterna. Genom möjligheten att styra över denna process har multi- plexoperatören således en position som kan utnyttjas på såväl ett medie- politiskt och konkurrensmässigt oönskat sätt. 
  
 12.1.3 
  
 System för åtkomstkontroll 
  
 Den digitala signalen är lätt att kryptera utan kvalitetsförluster. Detta medger en funktionell kontroll över konsumenternas åtkomst av de tjänster som distribueras i det digitala nätet (s.k. åtkomstkontroll), och utgör en viktig förutsättning för att kunna ta betalt för olika tjänster som tillhandahålls. De aktörer som kontrollerar konsumenternas åtkomst ge- nom dessa system (som består av såväl hårdvara som mjukvara) får 
  
 SOU 1999:55 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder  
 269 
  
 således ett inflytande över den enskildes programutbud. Detta kan med- föra inlåsningseffekter och konkurrensbegränsningar, bl.a. genom att andra konkurrensfaktorer än programkvalitet kan bli bestämmande för vilket programutbud som når den enskilde. 
  
 12.1.4 
  
 Navigationssystem 
  
 Med navigationssystem avses här olika hjälpmedel vars syfte är att un- derlätta för användarna att söka och välja bland tillgängliga tjänster och informationskällor. Exempel på sådana system återfinns i samband med digitala  
 TV-tjänster 
  och Internettjänster. Frågan här, liksom i andra sammanhang, är om det behövs särskilda regler för att säkerställa till- gång till dessa system på villkor som är tydliga, rättvisa och icke- diskriminerande. 
 Vad gäller digitala  
 TV-tjänster 
  utgörs navigationssystemen primärt av s.k. elektroniska programguider (EPG) och Application Program- ming Interface (API). Medan EPG används som en innehållsförteck- ning som vägleder tittarna i valet av digitala  
 TV-tjänster 
  utgör API en samling programvaror i mottagarens utrustning (t.ex. en s.k.  
 set-top- 
  box) som liknar operativsystemet i en dator. API:n används för att han- tera interaktiva tillämpningar, däribland EPG:n. Grundläggande naviga- tionssystem för Internet är s.k. webbläsare (t.ex. Netscape Navigator och Microsoft Explorer) och sökmotorer (t.ex. Collins och Davidson). Medan webbläsarna bl.a. används för att hämta, ta del av och individu- ellt sortera informationskällor på Internet (www), används sökmotorer- na som redskap för systematisk informationssökning av stora textmas- sor, t.ex. bland webbsidor på Internet. 
  
 12.1.5 
  
 Innehåll 
  
 I takt med ett ökande utbud av innehållstjänster kan attraktivt innehåll förväntas bli en bristvara. Ett attraktivt innehåll är redan nu en nyckel- faktor för framgång på både den digitala och analoga  
 TV-marknaden. 
  Immateriella rättigheter utgör här en grundläggande förutsättning för produktion av innehåll. Upphovsmän och andra rättighetsinnehavare måste kunna försäkra sig om ersättning för utförd prestation och förut- sättningarna för avkastning på investerade medel. Samtidigt kan bl.a. ensamrätter till innehåll användas på ett sätt som innebär skadliga kon- kurrensbegränsningar, vilket i sin tur kan begränsa allmänhetens tillgång till olika typer av innehåll. Detta skall särskilt ses mot bakgrund av olika former av marknadskoncentrationer som leder till att ensamrätter till 
  
 270  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
  
 SOU 1999:55 
  
 attraktivt innehåll kontrolleras av en eller ett fåtal aktörer (jfr nedan, avsnitt 12.2). 
  
 12.1.6 
  
 Gällande rätt m.m. 
  
 Utöver den allmänna konkurrensreglering i konkurrenslagen, som bl.a. omfattar förbuden mot konkurrensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning, omfattar tele- och medielagstiftningarna be- stämmelser som i olika avseenden berör de områden som tas upp i före- gående avsnitt. Vad gäller nätkapacitet och kundaccess omfattar telela- gen bl.a. regler om samtrafik och radio- och  
 TV-lagen 
  regler om vidare- sändningsplikt. Lagen om standarder för sändning av  
 TV-signaler 
  ställer bl.a. upp krav på utrustning och tjänster rörande system för villkorad tillgång till digitala  
 TV-tjänster 
  samt vissa bestämmelser om konkurrens- rättsliga aspekter i detta avseende. Därutöver gäller enligt upphov- rättslagen särskilda bestämmelser om inskränkningar i upphovsrätten till förmån för ljudradio och televisionsverksamhet. 
 Det föreligger vidare flera lagförslag av betydelse i detta samman- hang. PTS har nyligen föreslagit ändringar i telelagen för att främja konkurrensen på marknaden för mobila teletjänster. Förslaget innebär bl.a. att vissa tillståndshavare genom tillståndsvillkor kan åläggas skyl- dighet att på marknadsmässiga villkor tillhandahålla nätkapacitet i mobila telenät till andra på begäran. Mediekoncentrationskommittén föreslår i sitt betänkande en ny bestämmelse i radio- och  
 TV-lagen 
  som gör vill- kor i anslutningsavtal om begränsning av rätten att installera eller an- vända annan  
 kabel-TV-anläggning 
  eller att installera parabolantenn ogil- tiga. 
 1  
 Kommittén konstaterar vidare att  
 kabel-TV-företagen 
  har en mo- nopolliknande ställning och att en ändring i yttrandefrihetsgrundlagen som gör det möjligt att ge abonnenterna inflytande över programutbudet i kabelnäten därför bör övervägas. 
 Vad gäller frågan om ensamrätter trädde en ändring av radio- och  
 TV-lagen 
  i kraft den 1 februari 1999. Syftet med ändringen, som är en följd av en ny bestämmelse i  
 EG-direktivet 
  TV utan gränser, är att gö- ra det möjligt att säkerställa att  
 TV-företag 
  inom svensk jurisdiktion, som förvärvat den exklusiva sändningsrätten till ett evenemang som är av särskild vikt för samhället i en annan medlemsstat, inte får utnyttja rättigheten på ett sådant sätt att en väsentlig del av allmänheten i den staten utestängs från möjligheten att se evenemangen i fri TV. 
 2  
 Riksda- gen har nyligen (den 21 april 1999) beslutat om ytterligare en ändring 
  
 1  
 Mediekoncentrationskommitténs betänkande  
 Yttrandefriheten och konkur- rensen  
 (SOU 1999:30). 
  
 2  
 Prop. 1997/98: 184 s. 37 ff. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder  
 271 
  
 som innebär motsvarande förpliktelser när det gäller evenemang som är av särskild vikt för det svenska samhället. 
 Vidare kan nämnas att  
 EG-direktivet 
  om villkorad tillgång skall ge- nomföras i svensk rätt senast den 28 maj 2000. Det kommer att leda till bestämmelser avseende skydd och garantier för betalning av tjänster som tillhandahålls genom villkorad tillgång. Inom EU pågår dessutom arbete med att anta ett direktiv om upphovsrätt i informationssamhället. 
 I förhållande till införandet av digitala  
 TV-sändningar 
  i marknätet kan konstateras att detta hittills inte har föranlett någon lagreglering rörande t.ex. multiplexering, system för åtkomstkontroll eller navigationssystem. För närvarande hanteras dessa frågor i stället genom tillståndsvillkoren. Regeringen har emellertid tillsatt en parlamentarisk kommitté, Digital-  
 TV-kommittén, 
  som bl.a. har till uppgift att följa och utvärdera de mark- bundna digitala  
 TV-sändningarna 
  under den första tillståndsperioden. 
 3  
 I detta ligger bl.a. att utvärdera tekniska, ekonomiska och juridiska frågor. Kommitténs slutrapport skall läggas fram senast före utgången av okto- ber 2001. 
 Det pågående arbetet inom  
 IT-infrastrukturutredningen 
 4 
  
 kan komma att få betydelse för framför allt de aspekter som här relateras till nätka- pacitet och kundaccess. Utredningen skall kartlägga den nuvarande in- frastrukturen, bedöma den framtida utvecklingen och utarbeta förslag om statens roll, regelsystemet m.m. med avseende på hur man för framtiden skall uppnå en god regional och social täckning av en avance- rad informations- och kommunikationsteknisk infrastruktur. Uppdraget skall redovisas senast den 11 juni 1999. 
  
 12.2 
  
 Ägarkoncentration och olika samverkansformer 
  
 Den konvergens som präglar utvecklingen av infrastrukturer, tjänster och apparater gör det både möjligt, intressant och i viss utsträckning nödvändigt för företag som tidigare varit verksamma inom en viss sektor att på olika sätt engagera sig i en eller flera angränsande sektorer. Det kan t.ex. handla om teleföretag som genom att producera, tillhandahålla eller förmedla innehållstjänster rör sig in på mediemarknaden, mediefö- retag som investerar i infrastruktur som tillåter interaktivitet med möjlig- het att tillhandahålla olika former av kommunikationstjänster integrerat med det traditionella utbudet av t.ex. radio och TV, eller  
 IT-företag 
  som 
  
 3 
  
 Utvärdering av marksänd digital TV, m.m. (dir. 1997:134). 
  
 4 
  
 Utredningen om behov av informations- och kommunikationsteknisk in- frastruktur (dir. 1998:61); Lamb. 
  
 272  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
  
 SOU 1999:55 
  
 agerar på tele- och mediemarknaderna genom att erbjuda kommunika- tionsutrustning och kommunikationstillämpningar eller producera inne- hållstjänster. 
  
 12.2.1 
  
 Horisontella och vertikala integrationer 
  
 Dessa rörelser, som jag valt att beteckna som  
 marknadskonvergens  
 (avsnitt 2.1.4), kan ta sig olika uttryck, t.ex. genom förvärv, fusioner eller sammanslutningar i allianser som går på tvärs över  
 data-, 
  tele- och mediesektorerna. I viss utsträckning är dessa strukturförändringar nöd- vändiga för företagens överlevnad, såväl nationellt som på den europe- iska och internationella marknaden. Genom  
 horisontella  
 marknadsrö- relser, dvs. mellan aktörer inom ett och samma led (t.ex. mellan nätope- ratörer eller innehållsproducenter), söker aktörerna dela risker och kost- nader och komplettera varandras kompetens. Det kan vara fråga om att dela höga utvecklingskostnader för ny teknik som i sin tur leder till nya tjänster, vars efterfrågan är osäker. Ett annat motiv bakom kon- centrationerna kan vara att skaffa större marknadsandelar för att uppnå stordriftsfördelar. De  
 vertikala  
 marknadsrörelserna, dvs. mellan aktörer i olika led (t.ex. mellan innehållsproducenter, tjänstetillhandahållare och nätoperatörer), kan syfta till att integrera olika typer av tjänster och ex- pandera till mer lönsamma led. Även vid dessa koncentrationer utgör t.ex. tillgången till nya kunskaper och osäkerhet om efterfrågan bakom- liggande motiv. Särskilt de vertikala marknadsrörelserna kan anses vara en reaktion på konvergensfenomenet. Orsaken torde vara att det är få aktörer som har tillräckliga kunskaper eller resurser för att klara av att omfatta alla led när sektorerna konvergerar. 
 Denna utveckling, som inte är entydig, kan ha såväl positiva som ne- gativa effekter. Synergieffekter kan uppnås som underlättar och snab- bar på utvecklingen av kvalitativa produkter och tjänster som användar- na och samhället kan dra nytta av. Å andra sidan kan såväl horisontella som vertikala integrationer i olika avseenden även öka riskerna för skadliga konkurrensbegränsningar och negativa inlåsningseffekter för användarna. Detta skall framför allt ses i förhållande till de olika aspek- ter rörande kontroll över betydelsefulla resurser som diskuteras i det föregående avsnittet. Olika former av förvärv, fusioner och samarbeten kan förstärka de möjliga negativa effekter som tas upp där. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder  
 273 
  
 12.2.2 
  
 Gällande rätt m.m. 
  
 Utöver förbuden mot konkurrensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning, omfattar konkurrenslagen även bestämmelser rörande företagsförvärv. Det har emellertid rått delade meningar om huruvida konkurrenslagen kan tillämpas på verksamheter som omfattas av den grundlagsskyddade etableringsfriheten i TF och YGL. Denna oklarhet har även i allra högsta grad betydelse ur ett konvergenspers- pektiv (jfr avsnitt 10.2), bl.a. i förhållande till möjligheterna att ingripa mot sådana horisontella och vertikala integrationer som diskuteras i det föregående avsnittet. 
 Mediekoncentrationskommitténs betänkande omfattar betydelsefulla förslag i detta sammanhang. 
 5  
 Bland annat föreslås ändringar i TF och YGL som innebär att den nuvarande osäkerheten om konkurrenslagens tillämplighet på medieområdet undanröjs. Därutöver föreslås en särskild mediekoncentrationslag. Lagförslaget avser kontrollen av företagsför- värv och andra koncentrationer som rör de mest opionsbildande medier- na, dagstidningar (såväl i pappersutgåva som i elektronisk form), radio och TV. Kommittén framhåller i detta sammanhang att den tekniska utvecklingen och kommande överväganden i s.k. konvergensfrågor kan komma att göra det nödvändigt att utvidga tillämpningsområdet till nya verksamheter. Vidare föreslås konkurrenslagen bli kompletterad med en särskild regel som, när den tillämpas på medieområdet, beaktar de grundläggande intressena av att säkerställa yttrandefriheten. Syftet med kommitténs förslag är att slå vakt om mångfalden i svenska medier och motverka sådan ägar- och maktkoncentration inom massmedierna som kan skada ett fritt och brett meningsutbyte och en fri och allsidig upplys- ning. 
  
 12.3 
  
 Statens ansvar inom tele- och mediesektorerna 
  
 Inom ramen för de politiska målsättningar som gäller för tele- och me- diesektorna har staten i olika avseenden och utsträckning påtagit sig särskilda ansvar för att garantera medborgarna tillgänglighet och mång- fald. Inom telesektorn visar sig detta genom regleringen rörande s.k. samhällsomfattande tjänster i telelagen. Inom mediesektorn visar det sig genom regleringen och finansieringen av s.k. public  
 service-verksamhet 
  på ljudradio- och televisionsområdet (radio- och  
 TV-lagen 
  respektive 
  
 5  
 Mediekoncentrationskommitténs betänkande  
 Yttrandefriheten och konkur- rensen  
 (SOU 1999:30). 
  
 274  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
  
 SOU 1999:55 
  
 TV-avgiftslagen) 
  samt presstödet (presstödsförordningen). Frågan i detta sammanhang är hur konvergensutvecklingen förändrar förutsätt- ningarna för de medel med vilka dessa ansvar skall uppfyllas, och om några regulativa förändringar är påkallade. 
  
 12.3.1 
  
 Samhällsomfattande tjänster 
  
 Med samhällsomfattande tjänster avses sådana tjänster som skall till- handahållas alla användare till ett rimligt pris oavsett var de bor. Enligt gällande telepolitiska målsättningar är det endast telefonitjänst mellan fasta nätanslutningspunkter som omfattas av begreppet samhällsomfat- tande tjänster. 
 6  
 Av definitionen i telelagen följer att det med telefo- nitjänst avses överföring av tal med möjlighet till överföring av telefax- meddelanden och datakommunikation via låghastighetsmodem (TL 1 §). Tillhandahållandet av telefoni som en samhällsomfattande tjänst säker- ställs för närvarande genom ett villkor i Telias tillstånd. Detta villkor gäller till utgången av år 1999. Det följer emellertid av förarbetena till de ändringar i telelagen som trädde i kraft den 1 juli 1997 att var och ens tillgång till telefoni till ett rimligt pris kommer att säkerställas i lag även efter utgången av år 1999. 
 7 
  
 Någon särskild finansiering av de samhällsomfattande tjänsterna finns inte i dag. Kostnaden för att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster har hittills beräknats utgöra endast en försumbar del av Telia- koncernens omsättning. 
 Den tekniska utvecklingen, inte minst konvergensutvecklingen, reser frågor om vad som skall anses som sådana tjänster som skall tillhanda- hållas alla användare oavsett var de bor till ett rimligt pris, dvs. sam- hällsomfattande tjänster. I prop. 1996/97:61 om översyn av telelagen m.m. konstateras att kritik framförts mot såväl definitionen av telefo- nitjänsten, som den begränsade omfattningen av samhällsomfattande tjänster. Regeringen fann vid detta tillfälle emellertid inte skäl att ändra varken definitionen eller omfattningen av samhällsomfattande tjänster. Bland annat framhölls att en för tidigt beslutad utökning kan leda till att användare och hushåll betalar för tjänster som de inte efterfrågar och att det samtidigt kan innebära en subvention till användare som skulle kunna betala marknadspriser. 
 8  
 Någon förändring av omfattningen av samhällsomfattande tjänster genomfördes därför inte. Regeringen fram- höll i sammanhanget att en bred efterfrågan bör vara utgångspunkt för en utvidgning av vilka tjänster som skall omfattas. 
  
 6 
  
 Prop. 1996/97:61 s. 41 ff. 
  
 7 
  
 Prop. 1996/97:61 s. 43. 
  
 8 
  
 Prop. 1996/97:61 s.  
  
 43–44. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder  
 275 
  
 Vad gäller finansieringen av samhällsomfattande tjänster uttalades vidare i propositionen att om det uppkommer behov av ersättning för de samhällsomfattande tjänsterna eller om dessa tjänster i framtiden till- handahålls av fler operatörer än Telia, bör en solidarisk finansieringsmo- dell väljas. 
 Konvergensutvecklingen kan förväntas leda till både ett ökat utbud och en ökad efterfrågan av multimediala produkter och tjänster. Av grundläggande betydelse i detta sammanhang är den fortsatta utvecklingen av infrastruktur som skall bära dessa tjänster. Det kan härvid finnas risk för att tillgängligheten kan komma att skilja sig mellan olika regioner i landet. Orsaken är de kostnader som en sådan utveck- ling av infrastruktur medför. Kostnaderna kan leda till en snedvridning till men för regioner där investerings- och driftskostnaderna inte anses stå i proportion till förväntade intäkter ur ett marknadsekonomiskt per- spektiv. Utvecklingen kan därför medföra behov av bl.a. regulativa åt- gärder med avseende på omfattningen av samhällsomfattande tjänster för att säkra en likvärdig tillgänglighet av multimediala tjänster över hela landet. 
 Frågan om samhällsomfattande tjänster och dess finansiering är ett av flera utredningsområden som behandlas inom ramen för den ovan refererade  
 IT-infrastrukturutredningen 
  (avsnitt 12.1.6). 
  
 12.3.2 
  
 Public service 
  
 Statens målsättningar rörande public service inom ljudradio- och TV- området bygger på uppfattningen om ljudradions och televisionens funk- tion som massmedier i allmänhetens tjänst. I prop. 1995/96:161 lade re- geringen fram vissa förslag angående public  
 service-uppdragets 
  utform- ning för berörda verksamheter med avseende på åren  
 1997-2001. 
 9 
  
 Det följer av propositionen, som antogs av riksdagen i juni 1996, att innebör- den av public service i detta sammanhang enkelt kan sammanfattas i målsättningen att säkerställa rikstäckande sändningar, redaktionell själv- ständighet, opartiskhet och saklighet, demokratiska värden, mångfald och decentralisering, hög kvalitet, kulturansvar, minoritetsprogram, folk- bildningsambitioner och speglande av hela landet. 
 10 
  
 De verksamheter som omfattas av detta ansvar utgörs främst av de s.k. public  
 service-företagen 
  Sveriges Television (SVT), Sveriges Radio (SR) och Sveriges Utbildningsradio (UR). Dessa verksamheter finansie- ras främst  
 TV-avgiftsmedel 
  via rundradiokontot. Syftet med denna fi- nansieringsform är att hålla den berörda verksamheten oberoende av 
  
 9 
  
 Prop. 1995/96:161  
 En radio och TV i allmänhetens tjänst  
 1997–2001 
 . 
  
 10 
  
 Prop. 1995/96:161 s. 45 ff. 
  
 276  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
  
 SOU 1999:55 
  
 bidrag från utomstående. Bakom detta ligger grundtanken om att radio- och  
 TV-sändningarna 
  skall bedrivas självständigt i förhållande till staten och andra makt- eller intressegrupper i samhället. 
 11  
 Den tidigare ord- ningen med avtal mellan staten och berörda verksamheter som fastställ- de den närmare innebörden av public  
 service-uppdraget 
  har genom infö- randet av radio och  
 TV-lagen 
  ersatts med en tillståndsordning och möj- ligheten att föreskriva särskilda tillståndsvillkor. Utöver Chang, SR och UR har även TV 4 krav på att uppfylla särskilda villkor av public ser-  
 vice-karaktär. 
  TV 4 drivs emellertid som en kommersiell verksamhet och finansieras således inte med medel ur rund radiokontot. 
 Den miljö inom vilken statens public  
 service-målsättningar 
  skall reali- seras har med tiden förändrats. Från att fram till slutet på  
 1970-talet 
  mer eller mindre ha omfattat den enda informationsförmedlingen genom ljudradio- och  
 TV-medierna 
  har dessa verksamheter allt mer kommit att verka på en konkurrensutsatt marknad med flera aktörer och alternativa distributionssätt såsom  
 Pruittoch satellit. 
 Konvergensutvecklingen är en viktig faktor som förstärker den be- skrivna utvecklingen och ytterligare förändrar den miljö inom vilken statens public  
 service-målsättningar 
  skall realiseras. Detta visar sig bl.a. genom ett ökat antal  
 TV-kanaler 
  med olika typer av innehåll. Samtidigt utvecklas  
 TV-mediet 
  till att förmedla andra tjänster än traditionella TV- program och andra medier till att förmedla  
 TV-liknande 
  tjänster. Ljud- radiomediet är på väg att utvecklas på liknande sätt. Vidare tillkommer alternativa massmedietjänster som delvis konkurrerar delvis samverkar med de traditionella ljudradio- och  
 TV-medierna, 
  t.ex. olika Internetba- serade tjänster. 
 Konvergensutvecklingen aktualiserar härigenom i allra högsta grad frågor rörande vilka tjänster som skall omfattas av statens mål på public  
 service-området 
  samt hur dessa målsättningar skall realiseras och finan- sieras. 
  
 11  
 Prop. 1988/89:18 s. 23. 
  
 SOU 1999:55 
  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder  
 277 
  
 12.3.3 
  
 Presstöd 
  
 Syftet med presstödet är att främja en allsidig nyhetsförmedling och opinionsbildning genom att värna mångfalden på dagstidningsmarkna- den. För att åstadkomma detta är presstödet avsett att främja konkur- rens mellan dagstidningar och förekomsten av monopolbrytande, komp- letterande dagstidningar, i båda fallen framför allt på den regionala marknaden, samt vidare stödja en bred spridning av dagstidningar. 
 12 
  
 Konvergensutvecklingen har medfört möjlighet att bedriva nyhets- förmedling och opinionsbildning genom andra medier än t.ex. traditio- nella dagstidningar. Inte minst märks detta genom framväxten av elektroniska alternativ och komplement till det tryckta mediet i form av webbplatser på Internet. Det handlar här om initiativ såväl inom som utom ramen för traditionella dagstidningsverksamheter. 
 Elektroniska skrifter kan i princip erhålla presstöd under samma för- utsättningar som gäller för tryckta skrifter. Emellertid kan dessa förut- sättningar vara svåra att uppfylla. Inte minst kan det vara svårt att få en tillräcklligt stor abonnerad upplaga. Det är t.ex. oklart hur begrepp som upplaga, spaltmeter och täckningsgrad skall tolkas för elektroniska skrifter (se avsnitt 9.7). Om möjligheten för elektroniska skrifter att er- hålla presstöd skall vara reell, kan användningen av dessa begrepp be- höva ses över. 
  
 12.4 
  
 Slutsats 
  
 Genomgången i de föregående avsnitten visar flera områden där kon- vergensutvecklingen väcker frågeställningar rörande det eventuella be- hovet av ytterligare eller modifierad lagstiftning för att säkerställa ytt- randefrihet, tillgänglighet och mångfald samt för att motverka skadliga konkurrensbegränsningar. Utöver nuvarande såväl allmänna som sär- skilda reglering redogörs även för aktuella lagförslag och pågående ar- beten som berör flera av dessa områden. Det handlar här framför allt om den nya lagstiftningen om allmänhetens tillgång till innehåll genom televisionen och hanteringen av exklusiva rättigheter, mediekoncentra- tionskommitténs lagförslag i förhållande till ägarkoncentrationer och oli- ka samverkansformer på medieområdet,  
 Digital-TV-kommitténs 
  upp- följning av införandet av digitala  
 TV-sändningar 
  i marknätet i relation till eventuella frågor om multiplexering, navigationssystem och system för åtkomstkontroll samt  
 IT-infrastrukturutredningens 
  arbete som bl.a. om- fattar frågor relaterade till samhällsomfattande tjänster. 
  
 12  
 Jfr prop. 1996/97:3 s.  
 165-167. 
  
 278  
 Behov av ytterligare lagstiftningsåtgärder 
  
 SOU 1999:55 
  
 Min uppfattning är att det finns skäl att visa försiktighet med att infö- ra ny lagstiftning på ett område som i så stor utsträckning präglas av förändring och osäkerhet om vart utvecklingen är på väg. Detta innebär dock inte att det inte kan finnas skäl till ytterligare lagstiftningsåtgärder på de områden som här redovisas. Jag har emellertid inte funnit tillräck- liga skäl för att inom ramen för den föreliggande utredningen föreslå konkreta lagstiftningsåtgärder. Det gäller bl.a. i förhållande till frågan om konvergensutvecklingens konsekvenser för den föreslagna medie- koncentrationslagens tillämpningsområde (i samband med detta förslag påpekade Mediekoncentrationskommittén att den tekniska utvecklingen och kommande överväganden i konvergensfrågor kan komma att göra det nödvändigt att utvidga tillämpningsområdet till nya verksamheter). Med beaktande av resultatet från pågående utredningar bör utveckling- en på detta och övriga områden som behandlas ovan dock noga följas. Utöver en generell uppföljning av dessa områden vill jag särskilt peka på behovet av närmare överväganden på följande två områden. 
  
 Public service 
 : Konvergensutvecklingen kan förväntas medföra ett större medieutbud genom alternativa distributionskanaler. I den offentli- ga debatten anförs inte sällan detta som skäl för att behovet av en aktiv public  
 service-politik 
  på ljudradio- och televisionsområdet minskar. Det är emellertid min uppfattning att konvergensutvecklingen snarare ökar än minskar detta behov. De kommersiella krafterna kan inte i alla avse- enden förväntas tillfredsställa varken tillgänglighet eller mångfald där detta inte har en kommersiell bärighet. Vidare kommer det i ljuset av den fortsatta utvecklingen tvärtom att vara än viktigare än tidigare att garantera en radio- och  
 TV-verksamhet 
  som i möjligaste mån är obero- ende av kommersiella intressen och överväganden i sin informations- förmedling och annan programverksamhet. Jag anser därför att det bör utredas närmare hur den fortsatta konvergensutvecklingen påverkar utformningen, omfattningen och finansieringen av public service i fram- tiden och med vilka verkningsmedel detta skall åstadkommas. 
  
 Presstöd:  
 Det bör närmare övervägas i vilken utsträckning elektro- niska medier kan omfattas av presstödet och vilka behov av förändring- ar i presstödsförordningen detta kan medföra. Jag syftar här dels på tidningsföretag som ger ut driftsstödsberättigade dagstidningar och dessutom framställer elektroniska utgåvor tillgängliga som  
 webb-sidor 
  på Internet, dels på dagstidningar, som i en framtid kan komma att framställas enbart i elektronisk form och som bedöms värdefulla från de synpunkter, som ligger bakom presstödet. 
  
 SOU 1999:55 
  
 279 
  
 13 
  
 Det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna 
  
 13.1 
  
 Utgångspunkter 
  
 Enligt direktiven skall jag lämna förslag till hur det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna bör bedrivas. Jag har tolkat mitt uppdrag i huvudsak som en uppgift att kartlägga och identifiera problem men också anvisa möjliga lösningar. Med denna utgångspunkt har jag i mina överväganden konstaterat att det föreligger behov av samordning av lagstiftningen för ljudradio, television och televerksamhet. Jag gör i samband härmed be- dömningen att  
 utveck-lingen 
  mot konvergens kommer att fortsätta. I vilken utsträckning och riktning detta kommer att ske avhåller jag mig från att ha en bestämd uppfattning om. Jag nöjer mig här med att kon- statera att de rättsliga problem som konvergensutvecklingen medför, och som påvisas vid genomgången av gällande rätt, snarare kommer att förstärkas än att avta. 
 Syftet med en samordning bör vara att avhjälpa de gränsdragnings- och tolkningsproblem som påvisats vid tillämpningen av gällande rätt och att om möjligt utveckla en regelstruktur som på ett bättre sätt än i dag främjar utvecklingen och samtidigt utgör ett mer effektivt instrument för att uppfylla de politiska målsättningar som är aktuella i detta samman- hang. Mot bakgrund av de gränsdragningsproblem som konvergensut- vecklingen medför anser jag att detta syfte bäst främjas genom en strä- van mot att åstadkomma en så långtgående gemensam (horisontell) reglering av ljudradio, TV och televerksamhet som möjligt. 
 Jag har härvid funnit att de bästa förutsättningarna för en horisontell reglering torde föreligga på området för  
 infrastruktur  
 (vilket även sy- nes ligga i linje med vad som framgår av kommissionens meddelande om konvergens och vad flertalet av de svenska remissinstanserna har gett uttryck för, se avsnitt 11.6.6). Detta ställningstagande bygger på en analys där jag tagit utgångspunkt i utformningen av gällande rätt och att rådande regleringsbehov kvarstår. Konvergensutvecklingen kan emel- lertid påverka såväl förutsättningarna för dessa regleringsbehov som de medel med vilka regleringens syften skall uppnås. Det har dock inte funnits utrymme inom ramen för den föreliggande utredningen att i detta avseende närmare pröva alternativa regleringsmodeller. Detta bör gö- ras, bl.a. för att närmare utreda möjligheterna att, utöver det infrastruk- 
  
 280  
 Det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna  
 SOU 1999:55 
  
 turella regleringsområdet, åstadkomma en gemensam reglering för  
 tjänster 
 . 
 Regleringen av  
 innehåll  
 berör inte möjligheten att samordna telela- gen med radio- och  
 TV-lagen. 
  De problem som konvergensut- vecklingen medför i detta avseende berör i stället utformningen av och förhållandet mellan YGL, innehållsrelaterad medielagstiftning och inne- hållsrelaterad allmän lagstiftning. De konvergensproblem som uppstår i detta sammanhang förutsätter framför allt att rådande begreppsstruktu- rer och definitioner ses över så att respektive  
 tillämp-ningsområde 
  över- ensstämmer med de ändamål som avses. Några reella förutsättningar för en samordning av den nu gällande  
 innehållsrela-terade 
  medielagstift- ningen i gemensamma bestämmelser föreligger inte enligt min mening. Däremot kan konvergensutvecklingen förväntas medföra stora föränd- ringar av medielandskapet, bl.a. de sätt som olika typer av innehåll för- medlas och blir tillgängligt på. Detta kan i sin tur förändra förutsättning- arna för hur de här aktuella behoven skall tas tillvara. Mot bakgrund av de starka skyddsintressen som här gör sig gällande anser jag det därför som angeläget att noga följa denna utveckling. Detta för att närmare förstå vilka konsekvenser konvergensutvecklingen har i detta avseende och för att kunna anpassa lagstiftningen därefter. 
 När det gäller behovet av ytterligare lagstiftning för att säkerställa yttrandefrihet, tillgänglighet och mångfald samt för att motverka skadliga konkurrensbegränsningar, har jag inte funnit tillräckliga skäl för att inom ramen för den föreliggande utredningen föreslå konkreta lagstiftningsåt- gärder. Däremot bör den fortsatta utvecklingen på de här aktuella om- rådena noga följas. Olika utredningar arbetar för närvarande med frågor som i flera avseenden är relevanta i detta sammanhang. Vad gäller till- gänglighet och mångfald anser jag att det finns särskilda skäl att närma- re utreda dels vilka krav konvergensutvecklingen ställer på utformning- en, omfattningen och finansieringen av public service i framtiden och med vilka verkningsmedel detta skall åstadkommas, dels i vilken ut- sträckning elektroniska medier kan omfattas av presstödet och vilka behov av förändringar i presstödsförordningen detta kan medföra. 
 I det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna måste särskild hän- syn tas till de begränsningar i möjligheten att lagstifta som följer av överordnade regler och internationella förpliktelser. Det handlar här främst om de begränsningar som följer av YGL samt Sveriges förplik- telser enligt  
 EG-rätten 
  och, i fråga om användningen av radiofrekvenser, den internationella telekonventionen och  
 radioregle-mentet. 
  I förhållande till EU gäller detta särskilt det intensiva arbete med konvergensfrågor som ur olika perspektiv bedrivs inom kommissionen. Detta arbete har naturligtvis till yttersta syfte att lägga en gemensam grund för behand- lingen av konvergensfrågorna inom hela unionen. Detta innebär att det 
  
 SOU 1999:55 
  
 Det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna  
 281 
  
 fortsatta arbetet med  
 konvergens-frågorna 
  i Sverige i stor utsträckning måste relateras till en utveckling som vi inte själva fullt ut råder över men däremot har möjlighet att påverka. 
  
 13.2 
  
 Hur det fortsatta arbetet bör bedrivas 
  
 De problemställningar som konvergensutvecklingen medför är omfat- tande och synnerligen komplexa. Detta avspeglar sig inte minst i att fle- ra departement berörs av de frågor som här är aktuella. Kultur- ministern har tillkallat Konvergensutredningen, och Kulturdepartementet är naturligtvis i hög grad berört med tanke på att mediefrågorna hand- läggs där. Också det nya Näringsdepartementet, som i sig innesluter det tidigare Kommunikationsdepartementet, är självfallet också berört, inte minst med tanke på att telefrågorna handläggs i departementet. Vidare är Justitiedepartementet berört genom sambandet mellan regleringen i tryckfrihetsförordningen och  
 yttrande-frihetsgrundlagen 
  å ena sidan och regleringen i de olika  
 lagstiftnings-komplexen, 
  som har betydelse för konvergensfrågorna, å andra sidan. 
 Den övergripande karaktären som konvergensfrågorna har visar sig även genom den långa rad av utredningar som berör frågor av betydelse i detta sammanhang. Några av dessa har lagt fram förslag, som ännu inte föranlett åtgärder av regering och riksdag, andra arbetar för närva- rande: Utredningen om den lokala radion (SOU 1999:14) liksom Medie- koncentrationskommittén (SOU 1999:30) har nyligen lagt fram sina för- slag.  
 Digital-TV-kommittén 
  (dir. 1997:134) och  
 IT-infrastrukturutred- 
  ningen (dir. 1998:61) arbetar med frågor av stort intresse för konver- gensproblem. Nyligen har regeringen också tillkallat en parlamentariskt sammansatt kommitté, som bl.a. skall analysera behovet av och förut- sättningarna för en mer teknikoberoende grundlagsreglering av yttrande- friheten (dir. 1999:8). Också Rådet mot skadliga våldsskildringar (U 1990:03) arbetar med frågor, som är av stort intresse i detta samman- hang. 
 Förslag 
 På grund av komplexiteten i frågeställningarna och konvergensområdets gränsöverskridande karaktär anser jag det av synnerlig vikt att det fort- satta arbetet med konvergensfrågorna samordnas. Utöver det arbete som sker inom ramen för pågående utredningar och de initiativ och åt- gärder som mina slutsatser i övrigt kan föranleda inom ramen för re- spektive departementsområde, föreslår jag därför att det fortsatta arbe- tet samordnas inom ramen för en departementsövergripande beredning, 
  
 282  
 Det fortsatta arbetet med konvergensfrågorna 
  
 SOU 1999:55 
  
 eventuellt med parlamentariskt inslag. Beredningens uppgift bör utifrån ett övergripande perspektiv och rådande politiska målsättningar bl.a. vara att utarbeta underlag för val av samordningsstrategi och genomfö- randeplan, där bl.a. arbetet inom pågående utredningar och inom EU beaktas. 
 Avslutningsvis säger erfarenheten från mitt utredningsuppdrag klart och entydigt att den tekniska utvecklingen mot en fortsatt konvergens är inne i en intensiv fas. Det är min uppfattning att Sverige ligger förhål- landevis långt framme vad gäller arbetet med konvergensfrågorna och att detta ger oss goda möjligheter att aktivt delta och påverka det fort- satta arbetet inom framför allt EU. Jag vill därför understryka vikten av att den av mig föreslagna beredningen tillsätts skyndsamt.