Till statsrådet och chefen för 
 Kulturdepartementet 
 Regeringen bemyndigade den 8 juni 2000 chefen för Kultur- departementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att analysera och överväga behovet av ändringar i framför allt radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) och lagen (1989:41) om  
 TV-avgift 
  samt föreslå de lagändringar som föranleds av övervägandena. Med stöd av bemyndigandet förordnades hovrättslagmannen Robinson som särskild utredare fr.o.m. den 1 oktober 2000. 
 Som experter i utredningsarbetet förordnades fr.o.m. den 8 februari 2001 departementssekreteraren Oliver, hovrätts- assessorn Boone, hovrättsassessorn Harrison, direktören Hudson, verksjuristen Wells, bolagsjuristen Reynolds, departementssekreteraren Rollins och ämnessakkunnige Peterson. 
 Tarja Birkoff entledigades från uppdraget den 26 juni 2001. Samma dag förordnades departementssekreteraren Maisoun Jabali som expert. 
 Till sekreterare förordnades den 1 december 2000 hovrätts- assessorn Dennis. 
 Utredningen har antagit namnet Radio- och  
 TV-lagsutred- 
  ningen. 
 Regeringen beslutade den 1 februari 2001 i ett tilläggsdirektiv (dir. 2001:11) att utredningen skall redovisa sina överväganden och förslag beträffande frågan om skydd av barn mot olämpligt programinnehåll före utgången av oktober 2001. 
 Utredningen får härmed överlämna delbetänkandet Skydd av barn mot olämpligt programinnehåll i TV, SOU 2001:84 
 Övriga frågor som omfattas av uppdraget kommer att behandlas i utredningens slutbetänkande. 
 Sundsvall i oktober 2001 
 Håkan Lavén 
 Cohen 
 Innehåll 
  
 Förkortningar och förklaringar................................................ 
  
 9 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 13 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 21 
  
 1 
  
 Uppdraget ................................................................. 
  
 29 
  
 1.1 
  
 Direktiven för uppdraget......................................................... 
  
 29 
  
 1.2 
  
 Utredningsarbetet .................................................................... 
  
 30 
  
 2 
  
 Internationella överenskommelser och 
  
 rekommendationer om barn och media ......................... 
  
 33 
  
 2.1 
  
 Barnkonventionen.................................................................... 
  
 33 
  
 2.2 
  
 Direktiv 89/552/EEG .............................................................. 
  
 34 
  
 2.2.1 Television utan gränser................................................. 
  
 34 
  
 2.2.2 Närmare om reglerna för ansvarigt land...................... 
  
 37 
  
 2.2.3 Skydd för minderåriga och den mänskliga 
  
 värdigheten .................................................................... 
  
 38 
  
 2.3 
  
 Rekommendationer och utvärderingar av direktivets regler till skydd för minderåriga och för den mänskliga 
  
 värdigheten ............................................................................... 
  
 40 
  
 2.3.1 Rådets rekommendation om en jämförbar och 
  
 effektiv skyddsnivå för minderåriga och för den 
  
 mänskliga värdigheten................................................... 
  
 40 
  
 2.3.2 Undersökning av föräldrakontroll av TV- 
  
 sändningar...................................................................... 
  
 41 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 2.3.3 
  
 Kommissionens utvärderingsrapport avseende 
  
 rådets rekommendation ............................................... 
  
 43 
  
 2.4 
  
 The European Broadcasting Union's (EBU) riktlinjer 
  
 för program med våldsskildringar........................................... 
  
 45 
  
 3 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  
 och dess innehåll........................................................ 
  
 47 
  
 3.1 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) ......................................... 
  
 47 
  
 3.1.1 
  
 Förbud mot förhandsgranskning ................................ 
  
 47 
  
 3.1.2 Regler om sändning av radioprogram ......................... 
  
 48 
  
 3.2 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  (RTL) ................................................... 
  
 49 
  
 3.2.1 Allmänt om RTL:s uppbyggnad.................................. 
  
 50 
  
 3.2.2 
  
 Granskning och tillsyn................................................. 
  
 54 
  
 3.2.3 Våldsskildringar och pornografiska skildringar i 
  
 televisionsprogram ....................................................... 
  
 55 
  
 3.2.3.1 
  
 Granskningsnämndens praxis.................................... 
  
 57 
  
 3.2.4 
  
 Mediets genomslagskraft ............................................. 
  
 57 
  
 3.2.4.1 
  
 Granskningsnämndens praxis.................................... 
  
 58 
  
 4 
  
 Myndigheter med särskild anknytning till barn och 
  
 media 
  
 ........................................................................ 
  
 63 
  
 4.1 
  
 Rådet mot skadliga våldsskildringar 
  
 (Våldsskildringsrådet) ............................................................. 
  
 63 
  
 4.2 
  
 Barnombudsmannen (BO) ..................................................... 
  
 65 
  
 5 
  
 Självreglering ............................................................. 
  
 67 
  
 5.1 
  
 Vad innebär självreglering....................................................... 
  
 67 
  
 5.2 
  
 Tekniska möjligheter till föräldrakontroll i samband 
  
 med digitala sändningar........................................................... 
  
 67 
  
 5.2.1 
  
 Inledning....................................................................... 
  
 67 
  
 5.2.2 
  
 Elektroniska programguider (EPG)............................ 
  
 69 
  
 5.2.3 System för föräldrakontroll i Sverige .......................... 
  
 71 
  
 5.2.4 
  
 Närmare om vilka möjligheter till föräldrakontroll de olika distributionsvägarna i 
  
 Sverige erbjuder ............................................................ 
  
 73 
  
 5.2.4.1 Det digitala marknätet................................................ 
  
 73 
  
 6 
  
 SOU 2001:84 
  
 Innehåll 
  
 5.2.4.2 Digitala satellitsändningar .......................................... 
  
 74 
  
 5.2.4.3 Digitala sändningar i kabelnätet................................. 
  
 76 
  
 5.3 
  
 Rapport om självreglering........................................................ 
  
 77 
  
 6 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet............................................... 
  
 79 
  
 6.1 
  
 Ett medielandskap i förändring ............................................... 
  
 79 
  
 6.2 
  
 En utveckling mot ett divergerande  
 TV-system .................... 
  
 80 
  
 6.3 
  
 Utbudet av barnprogram  
 1998-2000....................................... 
  
 80 
  
 6.4 
  
 TV-tittandet 
  år 2000................................................................. 
  
 81 
  
 6.5 
  
 Barns tillgång till egna  
 TV-apparater ...................................... 
  
 82 
  
 6.6 
  
 Våldsskildringar i det svenska  
 TV-utbudet............................. 
  
 83 
  
 6.6.1 Kort om vad forskningen säger om medievåldets 
  
 påverkan......................................................................... 
  
 87 
  
 6.6.2 Allmänhetens uppfattning om våldet i medierna........ 
  
 88 
  
 6.7 
  
 Pornografi i det svenska  
 TV-utbudet...................................... 
  
 91 
  
 6.8 
  
 Några programbolags och myndigheters synpunkter på 
  
 det svenska  
 TV-innehållet........................................................ 
  
 92 
  
 7 
  
 Överväganden och förslag ............................................ 
  
 97 
  
 Några utgångspunkter ............................................................. 
  
 97 
  
 Bör lagstiftningen om olämpligt programinnehåll för 
  
 barn skärpas? .......................................................................... 
  
 101 
  
 Behövs en förbättrad föräldrakontroll? ................................ 
  
 103 
  
 Självreglering eller lagstiftning?............................................. 
  
 105 
  
 8 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag......................... 
  
 109 
  
 Bilaga:  
 Bell seminar: Children and Young People in the 
  
 New Media Landscape, Stockholm  
 12–13 
  february 2001 
  
 Presidency Report and Conclusions ................................. 
  
 111 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 8 
 Förkortningar och förklaringar 
  
 Betal-TV-kanal 
  
 Kanal vars främsta intäktskälla utgörs av abonne- 
  
 mangsavgifter 
  
 BO 
  
 Barnombudsmannen 
  
 BrB 
  
 Brottsbalken 
  
 Digitalbox 
  
 Avkodare (dekoder) som behövs för att kunna ta 
  
 emot digitala  
 TV-utsändningar 
  med en analog TV- 
  
 mottagare, kallas även  
 Set-top-box 
  
 Dir. 
  
 Direktiv 
  
 DVB-gruppen 
  
 The Digital Video Broadcasting Project, ett konsor- 
  
 tium som består av över 220 programföretag, till- 
  
 verkare, nätverksoperatörer och tillsynsmyndig- 
  
 heter i fler än 30 länder, inklusive Europeiska kom- 
  
 missionen 
  
 DVD 
  
 Digital Versatile Disc 
  
 EBU 
  
 The European Broadcasting Union 
  
 EEG 
  
 Europeiska ekonomiska gemenskaperna 
  
 EG 
  
 Europeiska gemenskaperna 
  
 EGT 
  
 Europeiska gemenskapernas officiella tidning 
  
 E-post 
  
 Överföring av meddelande med hjälp av datorer där 
  
 meddelandet kan läsas vid valfri tidpunkt 
  
 EPG 
  
 Elektronisk programguide, system som underlättar 
  
 mottagarens val och inställning av program 
  
 EU 
  
 Europeiska unionen 
  
 FN 
  
 Förenta nationerna 
  
 Smith 
  
 Curtis 
  
 Gransknings 
  
 Granskningsnämnden för Radio- och TV 
  
 nämnden 
  
 9 
  
 Förkortningar och förklaringar SOU 2001:84 
  
 Interaktivitet 
  
 Innebär här att  
 TV-konsumenten 
  direkt kan på- 
  
 verka vad han eller hon vill se eller konsumera 
  
 Internet 
  
 Det internationella datornät som har den största 
  
 utbredningen och som bygger på TCP/IP, en stan- 
  
 dard för datakommunikation 
  
 JK 
  
 Justitiekanslern 
  
 Kap. 
  
 Kapitel 
  
 KO 
  
 Konsumentombudsmannen 
  
 Kommissionen 
  
 Europeiska gemenskapernas kommission 
  
 Ku 
  
 Kulturdepartementet 
  
 MMS 
  
 Mediamätning i Skandinavien AB 
  
 NICAM 
  
 Nederlands Instituut voor de Classificate van 
  
 Audiovisuele Media - ett institut för klassificering 
  
 av audiovisuella medier i Nederländerna 
  
 Nordicom 
  
 Nordiskt Informationscenter för Medie- och 
  
 Kommunikationsforskning 
  
 NVOD 
  
 Near Video on Demand,  
 beställ-TV 
  
 Pay-per-view 
  
 En form av  
 betal-TV 
  där man endast betalar för en 
  
 specifik sändning 
  
 PCMLP 
  
 Programme in Comparative Media Law and Policy - 
  
 en institution vid Oxford University 
  
 Prop. 
  
 proposition 
  
 Public service 
  
 Radio och TV i allmänhetens tjänst. 
  
 (-företag) 
  
 Licensfinansierad Radio- och  
 TV-verksamhet 
  som 
  
 på uppdrag av staten tillhandahåller ett utbud som 
  
 skall vara rikstäckande, politiskt och kommersiellt 
  
 oberoende, varierat och av hög kvalitet med inslag 
  
 även för kulturella och språkliga minoriteter 
  
 RF 
  
 Regeringsformen 
  
 RTL 
  
 Radio- och  
 TV-lagen 
  
 RTVV 
  
 Radio- och  
 TV-verket 
  
 Rådet 
  
 Europeiska unionens råd 
  
 Satellit- 
  
 Den som för någon annans räkning bedriver 
  
 entreprenör 
  
 sändningsverksamhet över satellit eller upplåter 
  
 satellitkapacitet 
  
 10 
  
 SOU 2001:84 Förkortningar och förklaringar 
  
 Satellit-TV 
  
 Sändning av  
 TV-program, 
  såväl analoga som digi- 
  
 tala, där signalerna går till en satellit i rymden och 
  
 därifrån ned till parabolantenner och vidare genom 
  
 en satellitmottagare in i TV:n 
  
 Set-top-box 
  
 Se Digitalbox 
  
 Självreglering 
  
 Självreglering kan sägas vara ett samlingsbegrepp 
  
 för de åtgärder som företag i en bransch, en organi- 
  
 sation eller liknande vidtar för att skapa goda för- 
  
 hållanden inom det område de verkar 
  
 SOM-institutet 
  
 Ett organ för undersöknings - och seminarieverk- 
  
 samhet som drivs gemensamt av företrädare för 
  
 Statsvetenskapliga institutionen, Institutionen för 
  
 journalistik och masskommunikation och Förvalt- 
  
 ningshögskolan vid Göteborgs universitet. Institu- 
  
 tet genomför sedan 1986 årliga opinionsundersök- 
  
 ningar kring Samhälle, Opinion och Massmedia 
  
 SOU 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SR 
  
 Sveriges Radio AB 
  
 SVT 
  
 Sveriges Television AB 
  
 TF 
  
 Tryckfrihetsförordningen 
  
 UR 
  
 Sveriges Utbildningsradio AB 
  
 V-chip 
  
 The Viewer Control Chip - en modul som används i 
  
 Nordamerika och som kan byggas in i  
 TV-motta- 
  
 garen och programmeras för att blockera vissa pro- 
  
 gram. Systemet kräver klassificering av allt innehåll 
  
 VOD 
  
 Video on Demand,  
 beställ-TV 
  
 Våldsskildrings- Rådet mot skadliga våldsskildringar (U 1990:03) 
  
 rådet 
  
 YGL 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen 
  
 11 
 Sammanfattning 
 Uppdraget 
 Radio- och  
 TV-lagsutredningens 
  uppdrag omfattar ett flertal olika frågor med anknytning till framförallt radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) och lagen (1989:41) om  
 TV-avgift. 
  En av frågorna är den som behandlas i detta delbetänkande, nämligen frågan om skydd av barn mot olämpligt programinnehåll i televisionen. Utredningen skall i det hänseendet överväga olika sätt att förbättra möjligheten att skydda barn mot olämpligt programinnehåll. I direktiven anges bl.a. att ett förbättrat skydd skulle kunna uppnås genom att det ställs upp krav på att visst programinnehåll skall kunna blockeras eller att det skall vara möjligt att utesluta program med visst innehåll från abonnemanget. Utredningen skall föreslå de lagändringar som föranleds av övervägandena. Uppdraget omfattar dock inte förslag till grundlagsändringar. 
 Några utgångspunkter 
 Det svenska medielandskapet har förändrats påtagligt sedan slutet av  
 1980-talet, 
  dels genom framväxten av nya medier, t.ex. Internet, och dels genom förändringar av det traditionella  
 TV-mediet 
  med sändningar över gränserna via satellit och införandet av digital sändningsteknik. Utvecklingen har skapat helt nya möjligheter för dagens barn och ungdomar till information, kunskap och nöje. Samtidigt som antalet tillgängliga  
 TV-kanaler 
  drastiskt har ökat och alltjämt förmodas öka har den enskilda statens möjligheter att kontrollera sändningarna försvårats. Denna utveckling medför en ökad risk för att unga kommer i kontakt med olämpligt eller rent av olagligt material. Det är givetvis en angelägen och viktig uppgift att försöka skydda barn från sådant material. 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:84 
  
 När frågan om olämpligt programinnehåll för barn skall disku- teras finns det skäl att skilja mellan på ena sidan det statliga synsätt i dessa frågor som kommer till uttryck i lagstiftningen och på andra sidan ett mera individuellt synsätt som enskilda föräldrar kan ge uttryck åt. Vad som i lagstiftningssammanhang är att anse som olämpligt programinnehåll för barn är grundat på en objektiv bedömning som skall gälla lika för alla barn. Den enskilde föräldern däremot kan tänkas vilja göra en mera individuell bedömning av vad som är olämpligt programinnehåll och sätta det i relation till det egna barnet. Distinktionen får betydelse när man skall försöka avgränsa vad som menas med olämpligt programinnehåll för barn och vilka metoder som lämpligen bör användas för att förstärka skyddet för barn mot sådant programinnehåll. 
 Oavsett vilket synsätt man anlägger i dessa frågor är det svårt att ge en mer allmängiltig definition på vad som kan sägas vara ett olämpligt programinnehåll för barn. Vid sidan av det område som redan dragits upp i lagstiftningen, huvudsakligen bestående av sändningar med inslag av våld, pornografi och hets mot folkgrupp, bör man enligt utredningen vara försiktig med att i lagstiftningen införa nya förbudsrekvisit av mer allmän karaktär eller på annat sätt vidga förbudsområdet. Forskningen om barn och medieinnehåll ger inte några klara belägg för var gränserna för olämpligt program- innehåll för barn skall dras. Det kommer också alltid att finnas skilda uppfattningar hos föräldrar om vad som för deras barn är ett olämpligt programinnehåll. 
 Ett alternativt sätt att närma sig frågan om olämpligt program- innehåll är att staten i stället för att direkt lagstifta om ett vidgat förbud mot visst programinnehåll ger stöd åt en utveckling där programföretagen, som ju ytterst ansvarar för innehållet i sänd- ningarna, själva får utveckla och fördjupa sin information om pro- graminnehållet till tittarna och där föräldrarna ges goda möjligheter 
 – var och en efter sin uppfattning – att välja bort de program som anses olämpliga för barnen. Ett sådant vägval förutsätter visserligen att föräldrar är aktiva i omsorgen om vad deras barn bör se på TV, att de tar del av den information som kan ges och själva bildar sig en uppfattning i frågan vad som är lämpligt och vad som är mindre lämpligt. Enligt utredningens uppfattning är dock en sådan utveck- ling eftersträvansvärd och staten kan givetvis göra en hel del för att få programbolagen att vidareutveckla informationen om program- innehållet i televisionen och medverka till att föräldrar informeras 
 14 
  
 SOU 2001:84 
  
 Sammanfattning 
  
 om de möjligheter som kan finnas rörande begränsning av medie- utbudet till barn. 
 Det finns i sammanhanget skäl att erinra om att Sverige genom barnkonventionen har åtagit sig att säkerställa att barn har tillgång till information och material från olika nationella och interna- tionella källor samtidigt som utvecklingen av lämpliga riktlinjer för att skydda barn mot information och material som är till skada för barnets välfärd skall uppmuntras med beaktande av barnets yttran- defrihet och föräldrarnas ansvar för barnets uppfostran och utveckling. Vid en reglering av detta område måste det således ske en avvägning mellan barnets grundläggande rätt till yttrande- och informationsfrihet och behovet av skydd för barnet, varvid föräld- raansvaret särskilt skall beaktas. 
 Någon skärpt lagstiftning om programinnehållet behövs inte 
 Den svenska lagstiftningen innebär att endast televisionssändningar som utgör yttrandefrihetsbrott eller barnpornografibrott är total- förbjudna. Övriga sändningar som innehåller våldsskildringar eller pornografi och som inte utgör något sådant brott är således i prin- cip tillåtna under vissa förutsättningar. 
 Det är främst två bestämmelser i RTL som tar sikte på skydd av barn mot sådana sändningar, dels en generell reglering i 6 kap. 2 § RTL om sändningar av våldsskildringar och pornografi som gäller samtliga sändningar oavsett om de sker med regeringens tillstånd eller inte, dels bestämmelsen i 3 kap. 2 § 9 RTL om mediets sär- skilda genomslagskraft som gäller för de programföretag som sän- der med stöd av tillstånd från regeringen. Regleringen i 6 kap. 2 § RTL innebär att sändningar av ingående våldsskildringar av verklig- hetstrogen karaktär eller av pornografi antingen måste föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning som anges löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana program får inte heller sändas under sådan tid och på sådant sätt att det finns en betydande risk att barn kan se programmen. 
 Vid en genomgång av Granskningsnämndens praxis har det framkommit att de programföretag som faller under svensk juris- diktion följer bestämmelserna vad gäller sändningar av pornografi. Den pornografi som finns tillgänglig i det svenska programutbudet sänds regelmässigt på natten och programmen är då krypterade. Programmen föregås av en varning såväl i ord som i bild. Gransk- 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:84 
  
 ningsnämnden får in ytterst få anmälningar om det pornografiska utbudet och inte någon anmälan har hittills lett till fällande beslut vid prövning av bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL. Förhållandena är något annorlunda när det gäller våldsskildringar. Här är anmäl- ningsbenägenheten större och ett antal program har fällts den senaste  
 10-årsperioden. 
  Inget annat har dock framkommit än att programföretagen även här i stort sett tar hänsyn till de bestäm- melser och den praxis som finns på området. Vid de enstaka till- fällen när övertramp har ägt rum har det snarare skett som ett olycksfall i arbetet än som ett uttryck för bristande samsyn mellan programföretaget och staten angående vad som är olämpligt programinnehåll. 
 Utredningen har under arbetets gång i samband med en s.k. hearing inhämtat synpunkter på medieutbudet för barn från pro- gramföretag och de myndigheter som särskilt har att bevaka barnens förhållanden. Vid denna hearing har företrädare för Vålds- skildringsrådet och Barnombudsmannen förklarat att de våldsinslag och den pornografi som i dag förekommer i televisionen inte sänds på ett sådant sätt att det utgör ett påtagligt problem för barn och att det således inte heller finns något behov av att skärpa reglerna på området. 
 Utredningens slutsats i detta hänseende är att regelsystemets utformning vad gäller skyddet för barn mot olämpligt program- innehåll får anses tillfredsställande och att det inte finns skäl att vidta några lagstiftningsåtgärder med inriktning på att skärpa reg- lerna. 
 Utredningen förordar en förstärkt föräldrakontroll 
 Även om det således går att konstatera att de programföretag som faller under svensk jurisdiktion i stort sett följer de regler som gäller för sändningar av våld och pornografi kan det ändå finnas ett behov av att ge föräldrar förstärkta möjligheter att själva välja bort vad de kan uppfatta som ett olämpligt programinnehåll för barnen. Den utveckling som har skett på  
 TV-området 
  de senaste 15 åren med ett kraftigt ökat programutbud och svårigheterna för staten att utöva inflytande över programinnehållet talar starkt för att de enskilda  
 TV-konsumenterna 
  bör erbjudas sådana möjligheter. Denna utveckling kommer sannolikt att förstärkas ytterligare när den digitala sändningstekniken får full genomslagskraft. Inte minst 
 16 
  
 SOU 2001:84 
  
 Sammanfattning 
  
 med hänsyn till att Sverige i dag är ett mångkulturellt samhälle kan det antas att föräldrars uppfattning om vad som är ett olämpligt programinnehåll för deras barn i hög grad skiftar. 
 Den nu beskrivna utvecklingen på  
 TV-området 
  har lett till att programföretagens ansvar för vad som sänds kan sägas ha ökat. Olika former av självreglering har därför diskuterats de senaste åren. Programföretag som sänder med digital teknik har utvecklat olika typer av serviceinformation som riktar sig till  
 TV-konsu- 
  menterna och som samordnas av programkortsleverantörerna som administrerar systemen. Även föräldrarnas ansvar för vad deras barn ser på TV kan sägas ha ökat i takt med det utökade utbudet samtidigt som det i dag är svårare för den enskilde föräldern att överblicka utbudet. Undersökningar visar också att det blir allt vanligare att barn ser på TV utan någon vuxens sällskap. Den digi- tala tekniken gör det vidare möjligt för tittaren att i viss utsträck- ning själv välja vid vilken tidpunkt han eller hon skall se ett pro- gram (Near Video on Demand och  
 pay-per-view). 
  Det är därför enligt utredningens uppfattning angeläget att förstärka föräldrarnas möjligheter att kontrollera vad deras barn ser på TV. Såväl tekniska lösningar som programföretagens självreglering i form av t.ex. åldersrekommendationer och fördjupad programinformation är viktiga redskap för föräldrarna i detta avseende. 
 Tekniska lösningar för att blockera  
 TV-program 
  finns redan idag tillgängliga för digitala sändningar. Någon motsvarande teknik finns inte för analoga sändningar. Digitalboxarna är med något undantag utrustade med s.k. barnlås som gör det möjligt för TV- konsumenten att på olika sätt blockera programutbudet. Den hit- tills mest förfinade metoden är användande av vad utredningen kallar ålderskontrollerat barnlås, vilket innebär att användaren kan låsa program efter åldersrekommendationer. Systemet kräver att programföretagen sänder ut en åldersrekommendation i samband med sändningen av ett program, dvs. en rekommendation om från vilken ålder programmet anses lämpligt. För närvarande är det endast Canal+ och Canal Digitals s.k.  
 Kiosk-kanaler 
 (pay-per-view 
  kanaler) som lämnar sådan serviceinformation i sina sändningar. För att systemet skall fungera tillfredsställande krävs det således att fler programföretag som sänder digitalt lämnar sådan service- information i sina sändningar. 
 De system som nu har beskrivits är enligt utredningen att före- dra framför system som innebär att abonnenten skall ges möjlighet att utesluta ett visst utbud från abonnemanget. En sådan ordning 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:84 
  
 skulle i och för sig kunna fungera om det enbart handlade om att välja bort pornografin eftersom sådana program är relativt lätta att urskilja. Det är emellertid mycket tveksamt om ett sådant system skulle gå att applicera även på våldsskildringar eftersom det då skulle behövas betydligt fler skyddsnivåer. Det skulle även innebära att det blir svårare för abonnenten att förstå vad som egentligen ingår i abonnemanget. 
 Självreglering bör prövas före lagstiftning 
 Det finns två vägar att gå för att uppnå en ökad föräldrakontroll över olämpligt programinnehåll för barn i televisionen. Den ena vägen är att programföretagen själva utvecklar system för en ökad föräldrakontroll (självreglering). Den andra vägen är att stats- makterna genom lagstiftning ålägger företagen att genomföra den önskade ordningen. 
 Enligt utredningens uppfattning bör man i första hand lita till självregleringen. Ett sådant synsätt ligger väl i linje med den praxis som brukar tillämpas på det grundlagsskyddade yttrandefrihets- området. Utvecklingen har gått snabbt på  
 TV-området 
  och pro- gramföretagen har hittills inom ramen för nuvarande regelsystem tagit sitt ansvar vad gäller sändningar som innehåller olämpligt pro- graminnehåll för barn. Den omständigheten att företagen ännu inte fullt ut har utvecklat sin serviceinformation till hushållen kan enligt utredningen inte tas till intäkt för att de inte kommer att utveckla tillfredsställande system om det finns ett sådant önskemål från statsmakternas sida. 
 Det finns i det sammanhanget skäl att erinra om Europeiska unionens råds rekommendation (Tucker/EG) för främjande av nationella system som syftar till att uppnå en jämförbar och effek- tiv skyddsnivå för minderåriga. Medlemsstaterna rekommenderas där bl.a. att stimulera programföretag under deras jurisdiktion att på frivillig grund bedriva forskning och prova ut nya sätt att skydda minderåriga samt att stimulera utnyttjandet av den tekniska utvecklingen. Samtidigt rekommenderas de berörda branscherna och övriga parter att samarbeta med myndigheter för att skapa strukturer som representerar samtliga berörda parter, att samarbeta vid utarbetandet av uppförandekoder för skydd av minderåriga och den mänskliga värdigheten, att på frivillig grund utveckla och prova ut nya sätt att skydda minderåriga och informera tittarna samt att 
 18 
  
 SOU 2001:84 
  
 Sammanfattning 
  
 delta i regelbunden uppföljning och utvärdering av de initiativ som genomförs på nationell nivå. 
 För svenskt vidkommande har Våldsskildringsrådet regeringens uppdrag att följa branschens självreglerande arbete med de frågor som rådsrekommendationen (Tucker/EG) omfattar. Våldsskild- ringsrådet skall bl.a. fungera som stöd och samarbetspartner i frågor som rör barn och den mänskliga värdigheten, om branschen så önskar. Våldsskildringsrådet skall också fortlöpande rapportera till Kulturdepartementet och Näringsdepartementet om hur arbetet fortskrider. Enligt vad utredningen erfarit förs emellertid ingen kontinuerlig dialog mellan Våldsskildringsrådet och  
 TV-branschen 
  i dessa frågor och Våldsskildringsrådet har inte heller i övrigt tagit några egna initiativ för att långsiktigt utveckla samarbetet med branschföretagen. 
 Enligt utredningens uppfattning är det angeläget att ett samar- bete mellan Våldsskildringsrådet och berörda företag i branschen vad gäller självregleringen på området påbörjas. Det bör enligt utredningens mening finnas ett förhållandevis vidsträckt utrymme för Våldsskildringsrådet, inom ramen för det tilläggsdirektiv (dir. 1998:110) som Våldsskildringsrådets uppdrag i detta hänse- ende grundas på, att vara pådrivande och ta initiativ i dessa frågor och att också fungera som en samordnare mellan olika företag i branschen och mellan sådana företag och regeringskansliet. Det bör samtidigt framhållas att rådsrekommendationen (Tucker/EG) om samarbete inte enbart riktar sig till myndigheterna i medlemsstaten utan också till berörda företag. Även programföretagen bör alltså känna ett ansvar och medverka till att ett fruktbart samarbete med Våldsskildringsrådet upprättas och vidmakthålls. 
 Det arbete som programföretagen redan påbörjat och som syftar till att genom olika självreglerande åtgärder ta större ansvar för vad som sänds är viktigt och bör alltså fortsätta och utvecklas vidare. Förutom företagens val av program och sändningstid handlar det framförallt om åtgärder som underlättar för föräldrar att ta ställ- ning till vad deras barn bör få se vilket kan ske genom fördjupad programinformation men även genom åldersrekommendationer. Det är även viktigt att löpande informera  
 TV-konsumenterna 
  om de åtgärder som vidtas för att öka kunskapen och medvetenheten i sådana mediefrågor. 
 Om programföretagen av något skäl inte inom rimlig tid utar- betar tillfredsställande system för föräldrakontroll är det utred- ningens uppfattning att frågan om lagstiftning bör tas upp. I be- 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2001:84 
  
 tänkandet diskuteras lagstiftningsfrågan, men utredningen lägger inte fram några egna lagförslag. 
 Utredningen vill slutligen framhålla att den ökade internationali- seringen av televisionssändningar innebär att enskilda länders sär- lösningar får minskad betydelse. För att uppnå en hållbar reglering på medieområdet avseende t.ex. våldsskildringar och pornografi som är sändningstekniskt neutral krävs internationellt samarbete. Sverige måste därför fortsätta driva de mediepolitiska frågorna internationellt och framförallt inom EU. 
 20 
 Summary 
 Terms of reference 
 The Committee of Inquiry into legislation governing radio and television was instructed to look into several matters primarily relating to the Radio and Television Act (1996:844) and the Television Licence Fees Act (1989:41). One of the issues to be analysed is discussed in this interim report, namely protecting children from television programmes with unsuitable content. In this respect, the committee shall consider different ways of improving this protection. The directives specify inter Wilkerson be possible to do so by introducing requirements ensuring that programmes containing certain unsuitable material can be filtered out or that such programmes can be excluded from subscriptions. The committee shall propose amendments to existing legislation in Pitts. However, the assignment does not include proposing amendments to the Constitution. 
 Some points of departure 
 The Swedish media landscape has changed markedly since the late 1980s, through the development of new media, such as the Internet, and as a result of changes in traditional TV with satellite broadcasting across borders and the introduction of digital broadcasting technology. Dominguez developments have created entirely new opportunities for todays children and young people to access information, knowledge and entertainment. While the number of available TV channels has increased dramatically and is expected to continue to increase, the ability of individual states to exercise control over broadcasts has diminished. This development involves an increased risk that young people will come into contact with 
 21 
  
 Summary 
  
 SOU 2001:84 
  
 unsuitable or clearly illegal material. Naturally, trying to protect children from such material is an urgent and crucial task. 
 When discussing the question of unsuitable programmes for children there is reason to distinguish between, on the one hand, the public approach to the issue expressed in legislation and, on the other, a more individual approach which may be expressed by parents. Legally, the definition of unsuitable material for children is based on an objective assessment equally applicable to all children. Parents, on the other hand, may want to apply a more individual assessment of unsuitable material and put it in relation to their own child. This distinction is of importance when attempting to delimit what may be termed unsuitable material for children and the methods that should be used to strengthen the protection of children from such material. 
 Whatever approach Wright in Garrett matters, it is difficult to give a general definition of material that is unsuitable for children. Aside from the area already defined in legislation – chiefly broadcasts featuring violence, pornography and agitation against an ethnic group – the committee considers care should be taken not to introduce new prohibitions of a more general nature or to extend the scope of prohibition in other ways. Research into children and media material does not provide any clear evidence as to where limits should be drawn as regards unsuitable material for children. And parents will always have varying views about what is unsuitable for their children. 
 Instead of directly extending prohibition of certain material by law, an alternative approach might be to support a development in which the media enterprises Holmes – which are ultimately responsible for the material they broadcast – develop and intensify information on the contents of their programmes to viewers, thereby allowing parents to filter out programmes they consider unsuitable for their children in accordance with their own particular views. Choosing this path presupposes of course that parents actively care about what their children see on TV, that they study the information given and that they themselves form an opinion about what is suitable and what is less suitable. However, in the Committees view such a development is desirable and the authorities can of course do a great deal to encourage broadcasters to further develop information about the contents of TV programmes and help inform parents about the possibilities that exist of limiting childrens choice of programmes. 
 22 
  
 SOU 2001:84 
  
 Summary 
  
 It should be remembered that as a party to the Convention on the Rights of the Child, Sweden has undertaken to ensure that children have access to information and material from different national and international sources while the development of suitable guidelines to protect children from information and material that is injurious to their  
 well-being 
  shall be encouraged, paying regard to the childs freedom of speech and the parents responsibility for the upbringing and development of the child. Vazquez, when introducing regulation in this area, a balance must be maintained between the childs fundamental right to freedom of speech and information and the need to protect the child, and parental responsibility is an essential factor in this context. 
 No need to tighten legislation on programme material 
 Under Swedish law, only television broadcasts that breach freedom of speech or constitute child pornography offences are totally prohibited. However, broadcasts portraying violence or pornography but which do not constitute offences are in principle permitted under certain conditions. 
 Primarily two provisions in the Radio and Television Act aim to protect children from such broadcasts: the general regulation in Chapter 6 Section 2 of broadcasts with representations of violence and pornographic pictures applicable to all broadcasts whether or not they are transmitted with the Governments permission; and the provision in Chapter 3 Section 2  
 sub-section 
  9 on the particular impact of the media, applying to media enterprises that hold a braodcasting licence granted by the Government. The provision contained in Chapter 6 Section 2 of the Act means that programmes with explicit representations of violence of a realistic nature or with pornographic pictures must be preceded by a spoken warning or contain a visual warning that runs continually throughout the broadcast. Dominguez programmes may not be transmitted at times or in ways that significantly increase the likelihood that children might see them. 
 A survey of the Broadcasting Commissions practice has shown that broadcasters that come under Swedish jurisdiction comply with the provisions relating to pornographic programmes. The pornography available on Swedish television is regularly transmitted at night and programmes are encrypted. They are 
 23 
  
 Summary 
  
 SOU 2001:84 
  
 preceded by visual and aural warnings. Very few complaints are made to the Broadcasting Commission about the supply of pornography and no complaint to date has Braun under Chapter 6 Section 2 of the Radio and Television Act. The situation is somewhat different as regards representations of violence. There is a greater tendency to report programmes and several complaints have been upheld in the last decade. Fitzpatrick, apart from the fact that media enterprises largely respect the prevailing provisions and practice in this area, nothing specific has transpired. On the few occasions when the rules have been violated these have resulted from accidents at work rather than from lack of agreement between the broadcaster and the authorities about Morgan unsuitable material. 
 During a hearing in the course of its work, the Committee collected views on the selection of programmes available to children from production companies and authorities specially responsible for monitoring childrens conditions. At the hearing, representatives of the Council on Media Violence and the Office of the Childrens Ombudsman declared that programmes with violent features and pornographic content available on television today are not transmitted in such a way that they constitute a manifest problem for children and hence that there is no need for tighter rules in this area. 
 The conclusion of the Committee in this regard is that the formulation of the system of rules regarding protection of children from unsuitable programme material must be considered satisfactory and that there is no reason to take legislative Martin of the rules. 
 The Committee recommends strengthened parental control 
 Although it is safe to say that the media enterprises that come under Swedish jurisdiction largely comply with the rules applicable to broadcasts containing violence and pornography, there may still be a need to give parents greater scope to filter out what they consider to be unsuitable programmes for their children. Development in the TV sector in the last 15 years, with a substantially increased selection of programmes and the fact that it is difficult for the authorities to exert influence on programme content strongly indicate that individual TV viewers should be 
 24 
  
 SOU 2001:84 
  
 Summary 
  
 offered such opportunities. This development will presumably be further reinforced when digital transmission technology has become fully effective. Mcgee all, bearing in mind that Sweden is today a multicultural society, it may be assumed that parents views regarding material that is unsuitable for their child vary greatly. 
 As a result of the development in the TV sphere described Wilson, it may safely be said that media enterprises responsibility for broadcasts has increased. Various forms of  
 self-regulation 
  have therefore recently Walton. Media enterprises using digital broadcasting technology have developed different kinds of service information addressed to TV Williams. Dominguez are coordinated by the digital programme Stephenson that administer the systems. While parents responsibility for their childrens TV viewing may be said to have grown along with the increase in programme choise, it is more difficult today for individual parents to keep track of all the programmes on offer. Moreover, surveys show that children increasingly watch TV without adult company. Furthermore, digital technology enables the viewer to choose to some extent at what time he or she wants to watch a programme (Near Video on Demand and  
 pay-per-view). 
  In the Committees view, therefore, parents ability to control what TV programmes their children watch should be enhanced as a matter of urgency. Both technical solutions and  
 self-regulation 
  of media enterprises in the form of, for example, age recommendations and more detailed programme information are important tools for parents in this respect. 
 Technical solutions for filtering out TV programmes are already available today for digital broadcasts. There is no corresponding technology for analogue transmissions. With just a few exceptions, digital boxes are equipped with a filtering device, enabling the TV consumer to limit the selection of programmes in different ways. The most refined method to date is the use of a device described by the Committee as an age monitoring filter, which means that the user can filter out programmes according to age recommendations. A precondition for this system is that media companies include an age recommendation when transmitting a programme, that is to say a recommendation of the age for which a programme is considered suitable. At present only Canal+ and Canal Digitals  
 pay-per-view 
  channels provide such information in their broadcasts. If the system is to function satisfactorily, more media enterprises using digital transmission must provide this service. 
 25 
  
 Summary 
  
 SOU 2001:84 
  
 The systems described here are preferable in the Committees view to systems where subscribers are given an opportunity to exclude certain programmes from their subscription. An order of this nature might well be effective if it was only a question of filtering Parker since such programmes are relatively easy to distinguish. However, it is doubtful whether such a system could also be applied to portrayals of violence since considerably more levels of protection would be needed. It would also mean that it would be more difficult for the subscriber to understand what was actually included in his/her subscription. 
  
 Self-regulation 
  should be tried before legislation 
 There are two possible ways of achieving increased parental control over TV programme content that is unsuitable for children. Media enterprises Vargas develop systems for increased parental control  
 (self-regulation). 
  Alternatively, authorities can order media enterprises to introduce the desired system by law. 
 The Committee considers we should rely on  
 self-regulation 
  in the first instance. Mccann approach Cruz in line with practice in the field of constitutional freedom of speech. Development in the TV sphere has Beasley and media companies have so far shown responsibility in observing the current system of rules governing broadcasts containing material unsuitable for children. In the Committees opinion, the fact that media enterprises have not yet fully developed their information service to households does not mean that they will not develop satisfactory systems if the authorities so wish. 
 The European Council Recommendation (Morris) for promoting national frameworks aimed at achieving a comparable and effective level of protection of minors is relevant in this context. Member States are recommended, among other things, to encourage broadcasters in their jurisdiction to carry out research and to experiment, on a voluntary basis, with new means of protecting minors and to encourage the  
 take-up 
  of technological developments. At the same time, it is recommended that the industries and parties concerned a) cooperate with the relevant authorities in setting up structures representing all the parties concerned, b) cooperate in the drawing up of codes of conduct for the protection of minors and human dignity, c) develop and 
 26 
  
 SOU 2001:84 
  
 Summary 
  
 experiment, on a voluntary basis, with new means of protecting minors and informing viewers and d) collaborate in the regular  
 follow-up 
  and evaluation of initiatives carried out at national level. 
 In Swedens case, the Council on Media Violence has Copeland to follow the industrys self- regulation work in the areas embraced by the Council Recommendation. The Council on Media Violence should, Adams things, give support and act as a cooperating partner in matters concerning children and human dignity, if the industry so wishes. The Council is also required to report regularly to the Ministry of Culture and the Ministry of Industry, Employment and Communications on progress. However, the Committee has found that no continuous dialogue is conducted between the Council on Media Violence and the TV industry on Garrett matters nor has the Council taken Sanders other initiatives for developing cooperation with businesses in the long term. 
 In the Committees view it is vital that cooperation on self- regulation in this sector be initiated between the Council on Media Violence and the media enterprises concerned. The Committee considers that the Council on Media Violence should enjoy relatively wide discretion, within the framework of the supplementary directive (dir. 1998:110) – the basis for the Councils assignment in this respect – to play a proactive role and take initiatives in Garrett matters and to act as a coordinator between media companies and between these companies and the Government Offices. At the same time it should be emphasised that the Council Recommendation on cooperation is not just addressed to the authorities in the Member States but also to the enterprises concerned. Vazquez, broadcasters should also feel responsible for contributing to the establishment and maintenance of fruitful cooperation with the Council on Media Violence. 
 Ongoing efforts by media companies to take greater responsibility for broadcasts through various  
 self-regulatory 
  Hernandez important and should continue to be developed. In addition to the selection of programmes and transmission times, Lewis Daniels designed to help parents decide which programmes their children should see. This may be done by providing more detailed information about programmes and viewing age recommendations. Furthermore, it is essential to continually inform TV consumers of the measures taken in order to increase knowledge and awareness of these media issues. 
 27 
  
 Summary 
  
 SOU 2001:84 
  
 If for some reason broadcasters fail to draw up satisfactory systems for parental control within a reasonable time, the Committee considers that the question of legislation should be discussed. Although legislation is addressed in the report, the Committee does not present legislative proposals of its own. 
 Lastly, the Committee wishes to stress that increased globalisation of TV transmission tends to reduce the importance of special solutions on the part of individual countries. To attain sustainable regulation in the media sphere with regard to representations of violence and pornography, which are technology neutral, international cooperation is needed. Sweden must therefore continue to pursue a proactive media policy at international level and, Wilson all, in the EU. 
 28 
 1 Uppdraget 
  
 1.1 
  
 Direktiven för uppdraget 
  
 Enligt utredningens direktiv (dir. 2000:43 och dir. 2001:11) skall behovet av ändringar i framförallt radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844) och lagen (1989:41) om  
 TV-avgift 
  analyseras och övervägas. Utred- ningen skall föreslå de lagändringar som föranleds av övervägan- dena. Uppdraget omfattar dock inte förslag till grundlagsändringar. 
 Uppdraget omfattar ett flertal olika frågor med anknytning till nämnda lagstiftning, bl.a. frågan om skydd av barn mot olämpligt programinnehåll som enligt direktiven skall redovisas i ett del- betänkande. I direktiven anges följande om uppdraget i denna del. 
 Skydd av barn 
 Bakgrund 
 Radio- och  
 TV-sändningar 
  når en stor allmän publik där det bl.a. ingår barn. Därför finns särskilda regler för att motverka att barn får del av innehåll som är tillåtet för vuxna, men som kan vara skadligt eller av andra skäl olämpligt för barn. 
 Enligt 6 kap. 2 § radio- och  
 TV-lagen 
  får program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller med pornografiska bilder inte sändas i TV under sådan tid eller på sådant sätt att det finns en betydande risk för att barn kan se programmen, om det inte av sär- skilda skäl ändå är försvarligt. Enligt förarbetena (prop. 1995/96:160, s. 93 ff) skall det vid tillämpningen göras en samlad bedömning av det skadliga innehåll sändningen har, vid vilken tidpunkt sändningen skett samt den allmänna tillgängligheten av sändningen, dvs. om den är krypterad. 
 För radio och  
 TV-sändningar 
  med tillstånd av regeringen finns vidare möjlighet att föreskriva tillståndsvillkor som avser skyldighet att ta hänsyn till ljudradions och televisionens särskilda genomslags- kraft när det gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning av programmen. En sådan skyldighet gäller för Sveriges 
 29 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2001:84 
  
 Television, Sveriges Utbildningsradio och TV4 samt för övriga företag med tillstånd att sända TV med digital sändningsteknik. 
  
 EG-kommissionen 
  har låtit utföra en studie av tekniska möjligheter att underlätta föräldrakontroll av  
 TV-program. 
  Enligt rapporten (3) finns det inte några effektiva medel för att blockera visst innehåll i analoga sändningar i Europa. Däremot kommer den digitala sänd- ningstekniken att erbjuda större möjligheter i detta hänseende. Rap- portens författare anser emellertid inte att något tekniskt system kommer att kunna ersätta  
 TV-företagens 
  ansvar för programinne- hållet. 
 I samband med den senaste tidens diskussion om pornografiska filmer i televisionen har programföretag och sändarföretag framhållit att det finns tekniska möjligheter för tittaren att aktivera ett s.k. barn- lås. Det är en anordning som gör det möjligt att automatiskt blockera mottagningen av vissa program. För att systemet skall fungera krävs att särskild information om programmens karaktär sänds ut tillsam- mans med programmen. 
 Innebörden av nuvarande regler är att det är tillåtet att sända porno- grafiska filmer i televisionen om sändningarna är krypterade och sänd- ningen sker på mycket sen kvällstid, normalt efter midnatt. Med hän- syn till att krypterade programkanaler kan förväntas bli vanligare kan det ifrågasättas om kryptering utgör tillräckligt skydd för barn, i varje fall på längre sikt. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall överväga olika sätt att förbättra möjligheten att skydda barn mot olämpligt programinnehåll, t.ex. genom att det ställs upp krav på att visst innehåll skall kunna blockeras eller att det skall vara möjligt att utesluta program med visst innehåll från abonnemanget. Utredaren skall lägga fram de förslag till lagändringar som föranleds av övervägandena. 
 (3) Parental Control of Television Broadcasting. Study by the University of Oxford, PCMLP, 1999 
  
 1.2 
  
 Utredningsarbetet 
  
 Utredningen, dvs. utredaren, sekreteraren och utredningens experter, har under arbetet med detta delbetänkande sammanträtt vid tre tillfällen och däremellan haft löpande kontakter med var- andra. 
 Utredningen har i juni 2001 anordnat en hearing till vilken inbjudits företrädare för ett antal programbolag (SVT, TV 4, 
 30 
  
 SOU 2001:84 
  
 Uppdraget 
  
 Canal+ och TV1000), organisationer och myndigheter (Rädda barnen, Barnombudsmannen och Rådet mot skadliga vålds- skildringar). Vid hearingen deltog förutom utredningen företrädare för SVT, Canal+, Barnombudsmannen och Rådet mot skadliga våldsskildringar. 
 Utredningen har under arbetets gång haft kontakter med före- trädare för programdistributörerna Senda i Sverige AB, Canal Digital, Viasat och Com Hem AB. Utredningen har vidare haft kontakter med Rådet mot skadliga våldsskildringar, Mediegrund- lagsutredningen och  
 Digital-TV-kommittén. 
  
 Utredningens sekreterare deltog i februari 2001 i ett expert- seminarium - Barn och unga i det nya medielandskapet - arrangerat av det svenska ordförandeskapet för Europeiska unionen med Europeiska kommissionen. Cirka 200 experter på området var när- varande vid seminariet. Vid seminariet fördes bl.a. diskussioner i tre olika arbetsgrupper varav en av grupperna behandlade frågor kring rubriken Skydd av minderåriga från skadligt innehåll i digital och global  
 TV-miljö 
  - från vad, av vem och med vilka metoder?. Ord- förandeskapets slutsatser från seminariet bilägges. 
 31 
  
 2 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 2.1 
  
 Barnkonventionen 
  
 Den 20 november 1989 antog FN:s generalförsamling konven- tionen om barnets rättigheter. Det var första gången de rättigheter som tillkommer alla barn och ungdomar upp till 18 år samlades i ett folkrättsligt bindande dokument. Konventionen har ratificerats av nästan alla världens länder, med undantag för USA och Somalia. De länder som ratificerat konventionen har åtagit sig att respektera den och rapportera om vad de gjort för att genomföra den. Konventionen ger en universell definition av vilka rättigheter som gäller för barn över hela världen och dess definition av barns rättig- heter skall gälla i alla samhällen oavsett kultur, religion eller andra särdrag. Konventionen gör den enskilda regeringen ansvarig för att rättigheterna respekteras i respektive land; samtidigt innebär den att barnens situation gjorts till en internationell angelägenhet. Kravet på internationellt samarbete nämns direkt i konventions- texten. 
 Konventionen är inriktad på det enskilda barnet och inkluderar alla typer av mänskliga rättigheter, såväl de ekonomiska, sociala och kulturella som de politiska och medborgerliga. De olika rättig- heterna graderas inte sinsemellan utan presenteras som delar av samma helhet. Det är framförallt tre artiklar i barnkonventionen som berör mediaområdet, nämligen artiklarna 3, 13 och 17. 
 Artikel 3 föreskriver bl.a. att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offent- liga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, admini- strativa myndigheter eller lagstiftande organ. Genom artikeln åtar sig konventionsstaterna att tillförsäkra barnet sådant skydd och sådan omvårdnad som behövs för dess välfärd med hänsyn tagen till de rättigheter och skyldigheter som tillkommer barnets för- äldrar, vårdnadshavare eller andra personer som har lagligt ansvar 
 33 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 SOU 2001:84 
  
 för barnet; konventionsstaterna skall för detta ändamål vidta alla lämpliga lagstiftnings- och administrativa åtgärder. 
 Barnets rätt till yttrandefrihet regleras i artikel 13. Denna rätt innefattar frihet att oberoende av territoriella gränser söka, motta och sprida information och tankar av alla slag, i tal, skrift eller tryck, i konstnärlig form eller genom annat uttrycksmedel som barnet väljer. Utövandet av denna rätt får underkastats vissa inskränkningar men endast sådana som är föreskrivna i lag. 
 Artikel 17 tar upp massmediers roll och innebär att konventions- staterna skall säkerställa att barnet har tillgång till information och material från olika nationella och internationella källor, särskilt sådant som syftar till att främja dess sociala, andliga och moraliska välfärd och fysiska och psykiska hälsa. Vad som är av särskilt intresse här är att konventionsstaterna för detta ändamål skall uppmuntra utvecklingen av lämpliga riktlinjer för att skydda barnet mot information och material som är till skada för barnets välfärd med beaktande av barnets rätt till yttrandefrihet och föräldrarnas ansvar. 
  
 2.2 
  
 Direktiv 89/552/EEG 
  
 2.2.1 
  
 Television utan gränser 
  
 Direktiv 89/552/EEG om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television (ändrat genom direktiv 97/36/EG), som populärt brukar kallas Television utan gränser, syftar till att säkerställa fri rörlighet för  
 TV-sändningar 
  inom unionen. 
 1  
 Direktivet fastställer de minimikrav på medlems- staternas regelverk som ställts för att den fria rörligheten skall kunna genomföras. I direktivet föreskrivs därför gemensamma regler på vissa områden. 
 Inledningsvis anges i direktivet vilken lag som skall tillämpas på  
 TV-sändningar. 
  Direktivet innehåller vidare bestämmelser som syftar till att främja produktion och distribution av europeiska pro- duktioner. Medlemsstaterna åläggs härigenom att garantera att en 
  
 1  
 Rådets direktiv 89/552/EEG av den 3 oktober 1989 om samordning av bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändnings- verksamhet för television, EGT L 298, 17.10.1989, s. 23 och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/36/EG av den 30 juni 1997 om ändring av rådets direktiv om samordning av bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television, EGT L 202, 30.7.1997, s. 60. 
 34 
  
 SOU 2001:84 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 viss del av sändningarna skall bestå av europeiska program. Vad gäller  
 TV-reklam 
  och sponsring reglerar direktivet hur stor andel av sändningstiden som får bestå av reklam, hur reklamen får sändas samt restriktioner och förbud mot sändning av viss reklam. Av sär- skilt intresse i detta sammanhang är direktivets regler till skydd för minderåriga samt de bestämmelser som syftar till att säkerställa att sändningarna inte innehåller något som uppmanar till hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet. Slutligen innehåller direktivet också bestämmelser om rätt till genmäle som säkerställer att indivi- der och juridiska personer kan få upprättelse om de misskrediteras i en sändning. 
  
 TV-sändningar 
  
 definieras i direktivet som den ursprungliga över- föringen av  
 TV-program 
  avsedda för mottagning av allmänheten. Definitionen omfattar sändningar per tråd eller genom luften, inklusive överföring via satellit, oavsett om sändningen sker i okodad eller kodad form. Även överföring av program mellan före- tag för vidaresändning till allmänheten omfattas. Däremot omfattas inte kommunikationstjänster som tillhandahåller data eller andra meddelanden som efterfrågas individuellt såsom telefax, databaser och andra liknande tjänster. 
 2  
 Definitionen av  
 TV-sändning 
  kompletteras med en definition av  
 programföretag 
 , varmed avses den fysiska eller juridiska person som har det redaktionella ansvaret för sammansättningen av  
 TV-program 
  och som sänder ut dem eller låter sända ut dem genom tredje part. 
 3 
  
 Direktivet är ett så kallat  
 minimidirektiv 
 . Detta innebär att medlemsstaterna har rätt att införa nationella regler som är mer detaljerade eller striktare inom de områden som omfattas av direk- tivet. Sådana regler måste dock alltid vara förenliga med gemen- skapsrätten i övrigt och får t.ex. inte stå i strid med allmänna gemenskapsrättsliga principer såsom principerna om  
 icke-diskrimi- 
  nering och proportionalitet. Nationella regler kan till exempel införas i syfte att uppnå språkpolitiska mål, för att skydda allmän- intresset i fråga om televisionens uppgift att tillhandahålla informa- tion, utbildning, kultur och underhållning eller för att säkerställa mångfalden hos informationsindustrin och media. 
 Direktivet bygger på den så kallade  
 sändarlandsprincipen 
 . Detta innebär att varje medlemsstat skall säkerställa att alla  
 TV-sänd- 
  ningar som sänds av programföretag inom medlemsstatens juris- diktion överensstämmer med den lagstiftning som gäller för sänd- 
  
 2 
  
 Artikel 1 a. 
  
 3 
  
 Artikel 1 b, införd genom direktiv 97/36/EG. 
  
 35 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 SOU 2001:84 
  
 ningar avsedda för allmänheten i den medlemsstaten. I gengäld åligger det övriga medlemsstater att säkerställa  
 fri mottagning  
 av  
 TV-sändningar 
  och att inte begränsa återutsändning inom sina territorier av  
 TV-sändningar 
  från andra medlemsstater. Sändar- landsprincipen innebär alltså att det endast är en medlemsstat som har jurisdiktion över varje programföretag och att det är den med- lemsstaten som skall se till att bestämmelserna i  
 TV-direktivet 
  följs. Det är också bara den medlemsstatens nationella regler som tilläm- pas på programföretagets  
 TV-sändningar. 
  Enligt direktivet har mottagarstaten därmed inte rätt att utöva någon egen kontroll av om programföretaget följer  
 TV-direktivets 
  regler eller den natio- nella lagstiftning som programföretaget lyder under. 
 Direktivet innehåller emellertid en möjlighet för mottagarstaten att i vissa fall tillfälligt ställa in vidareutsändning av  
 TV-sändningar 
  som sänds av programföretag utanför mottagarstatens jurisdiktion. Denna möjlighet kan utnyttjas om sändningen uppenbarligen all- varligt och djupt överträder direktivets bestämmelser om skydd för barn och ungdom eller förbudet mot sändningar som uppmanar till hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet. Alla sådana åtgärder sker enligt en särskild procedur, vilken närmare beskrivs i avsnitt 2.2.3. Någon möjlighet att hindra vidareutsändningar utöver att tillfälligt ställa in dem enligt den föreskrivna proceduren före- ligger inte. I detta sammanhang kan dessutom särskilt erinras om den allmänna gemenskapsrättsliga principen att en annan medlems- stat inte har rätt att ensidigt ingripa genom nationell lagstiftning i syfte att undanröja eller kompensera för en annan medlemsstats eventuella överträdelse av gemenskapsrätten. 
 4 
  
 Medlemsstaternas åtgärder för att säkerställa att programföre- tagen inom deras jurisdiktion effektivt uppfyller bestämmelserna i direktivet skall omfatta lämpliga förfaranden så att en tredje part som är direkt berörd skall kunna vända sig till ett behörigt juridiskt organ eller annan myndighet för att se till att bestämmelserna efterlevs fullständigt i enlighet med nationella bestämmelser. Denna möjlighet skall gälla för alla unionsmedborgare. 
 5 
  
 4 
  
 Se mål  
  
 C-11/95 
  Europeiska gemenskapernas kommission mot Konungariket Belgien, REG 1996, s.  
 I-4115. 
  
 5 
  
 Artikel 3.3. 
  
 36 
  
 SOU 2001:84 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 2.2.2 
  
 Närmare om reglerna för ansvarigt land 
  
 Enligt direktivet kan och skall endast en medlemsstat vara ansvarig för att säkerställa att en  
 TV-sändning 
  uppfyller de minimikrav som ställs i direktivet liksom de ytterligare nationella regler som är tillämpliga för utsändningen. I ingressen till direktivet uttrycks detta på så sätt att det är nödvändigt och tillräckligt att alla sänd- ningar följer lagen i den medlemsstat, varifrån de härrör. Direk- tivet bygger således på den så kallade sändarlandsprincipen och reglerar de kriterier som gäller för att avgöra vilken medlemsstat som är ansvarig för sändningen. Direktivet innehöll ursprungligen ingen definitionen av begreppet jurisdiktion. Under början av  
 1990-talet 
  kom dock  
 EG-domstolen 
  att pröva ett antal mål som gällde just frågan om hur jurisdiktion skulle tolkas på den audi- ovisuella sektorn. Mot denna bakgrund ansågs det nödvändigt att klargöra detta begrepp genom lagstiftning. Bland de ändringar som infördes genom direktiv 97/36/EG återfinns därför också mer spe- cifika bestämmelser i jurisdiktionsfrågan. 
 Enligt ändringsdirektivet skall etableringskriteriet vara huvud- kriteriet för att fastställa en enskild medlemsstats jurisdiktion. Enligt  
 EG-domstolens 
  praxis innebär begreppet etablering ett fak- tiskt utövande av ekonomisk verksamhet genom en fast anläggning under en obegränsad tid. 
 6  
 Enligt ändringsdirektivet skall detta gälla även på  
 TV-direktivets 
  område. Ändringsdirektivet innehåller emellertid vissa praktiska kriterier som i första hand är avgörande för var ett programföretag anses etablerat. Dessa kriterier är platsen där huvudkontoret är beläget, den plats där de redaktionella besluten om programsammansättningen fattas samt den plats där en betydande del av arbetskraften befinner sig. Om dessa praktiska kriterier inte kan användas för att avgöra jurisdiktionsfrågan får enligt ändringsdirektivet istället vissa tekniska kriterier, t.ex. vilken stat som upplåtit frekvensen, tillämpas. I sista hand innehåller änd- ringsdirektivet en hänvisning till de allmänna reglerna om etable- ring i artikel 52 och följande i  
 EG-fördraget 
  (numera artikel 43 EG och följande). 
 Det skall dock nämnas att en mottagarstat har rätt att vidta åtgärder mot programföretag som etablerat sig i en annan med- lemsstat i syfte att undslippa nationella yrkesregler i mottagarstaten och där förvärvsverksamheten uteslutande eller huvudsakligen rik- 
  
 6  
 Se mål  
 C-221/89 
  The Queen v The Secretary of State for Transport, ex parte Ramos and Others, ECR 1991, s.  
 I-3905. 
  
 37 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 SOU 2001:84 
  
 tas till mottagarstaten. 
 7  
 I en sådan situation anses det vara fråga om ett kringgående av regelverket som inte omfattas av den fria etable- ringsrätten. I punkt 14 i ingressen till ändringsdirektivet anges föl- jande. Enligt domstolens fasta rättspraxis behåller en medlemsstat rätten att vidta åtgärder mot ett programföretag som är etablerat i en annan medlemsstat, men vars verksamhet uteslutande eller huvudsakligen riktar sig mot den första medlemsstatens terri- torium, om företagets etablering har gjorts i syfte att kringgå den lagstiftning som skulle ha varit tillämplig på detta företag om det hade etablerat sig inom den första medlemsstatens territorium. 
  
 2.2.3 
  
 Skydd för minderåriga och den mänskliga värdigheten 
  
 Enligt artikel 22 i direktivet skall medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att  
 TV-sändningar, 
  inbegripet trailrar, från programföretag inom respektive stats jurisdiktion inte inklu- derar program som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos minderåriga. Detta gäller särskilt pro- gram som innehåller pornografi eller meningslöst våld. Sådana åtgärder skall vidtas även vad gäller program som inte innehåller pornografi eller meningslöst våld, om det inte genom val av sänd- ningstid eller genom tekniska åtgärder kan anses säkert att de minderåriga inom sändningsområdet normalt inte hör eller ser sådana sändningar. Dessutom skall medlemsstaterna se till att sådana program som sänds i okodad form föregås av en akustisk varning eller att de markeras med en visuell symbol under hela sändningstiden. 
 Direktivet innehåller inte några konkreta regler om vilket pro- graminnehåll som skall anses oetiskt eller skadligt. Det är därmed medlemsstaterna som har huvudansvaret för att göra den etiska bedömningen av programinnehållet. Direktivet ger därför utrymme för att värderingarna i etiska frågor kan skilja sig mellan olika med- lemsstater. Det är dock inte tillåtet att tillämpa diskriminerande etiska kriterier för programföretag som omfattas av medlems- statens jurisdiktion. Eftersom kontrollen över varje programföre- tag enligt sändarlandsprincipen endast utövas av en medlemsstat, måste denna stat se till att programföretagets utsändningar över- 
  
 7  
 Se mål  
 C-33/74 
  Jackson v Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid, ECR 1974, s. 1299 och mål  
 C-23/93 
  TV10 SA v Commissariaat voor de Media, ECR 1994, s.  
 I-4795. 
  
 38 
  
 SOU 2001:84 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 ensstämmer med direktivets och den medlemsstatens nationella krav oavsett om det är fråga om sändning avsedda att tas emot inom den statens territorium eller om sändningarna är avsedda för utlandet. En strikt hållning gentemot utsändningar avsedda för den egna staten och en tolerant syn på utsändningar avsedda för andra medlemsstater är alltså inte godtagbar. 
 Som ett undantag från den allmänna regeln om fri mottagning och obegränsad vidaresändning ges medlemsstaterna enligt artikel 2a.2 i direktivet en möjlighet att genom ett särskilt förfarande vidta åtgärder mot programföretag som faller under en annan medlems- stats jurisdiktion. Mottagarstaten har enligt denna bestämmelse rätt att tillfälligt förbjuda mottagningen av en  
 TV-sändning 
  som kom- mer från en annan medlemsstat om den uppenbarligen, allvarligt och grovt överträder artikel 22 och/eller 22a i direktivet. Denna bestämmelse ger alltså mottagarstaten en möjlighet att skydda minderåriga från program som allvarligt kan skada deras fysiska, mentala eller moraliska utveckling och att se till att sändningarna inte innehåller något som uppmanar till hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet. 
 En förutsättning för att mottagarstaten skall ha rätt att utnyttja denna möjlighet är dock att programföretaget under de föregående tolv månaderna har överträtt bestämmelserna vid minst två tillfällen och att mottagarstaten skriftligen har underrättat programföretaget och kommissionen om överträdelserna och om de åtgärder som mottagarstaten avser att vidta om överträdelsen skulle inträffa igen. Samråd skall obligatoriskt ske med den sändande staten och med kommissionen. Om samråd inte leder till en uppgörelse inom 15 dagar efter den skriftliga underrättelsen, och överträdelsen fort- sätter, får mottagarstaten ensidigt vidta provisoriska åtgärder mot utsändningen. Kommissionen prövar sedan, inom två månader från underrättelse om de åtgärder som vidtagits av medlemsstaten, om åtgärderna är förenliga med gemenskapsrätten. Om kommissionen finner att så inte är fallet måste medlemsstaten skyndsamt avsluta åtgärderna i fråga. Som nämnts ovan är det medlemsstaterna som är huvudansvariga för den etiska bedömningen av programinnehållet. Kommissionens bedömning av de provisoriska åtgärder som en mottagarstat vidtagit enligt artikel 2a grundar sig därför på sakliga och rättsliga överväganden. 
 39 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 SOU 2001:84 
  
 2.3 
  
 Rekommendationer och utvärderingar av direktivets regler till skydd för minderåriga och för den mänskliga värdigheten 
  
 2.3.1 
  
 Rådets rekommendation om en jämförbar och effektiv skyddsnivå för minderåriga och för den mänskliga värdigheten 
  
 Hösten 1998 lämnade Europeiska unionens råd (rådet) en rekom- mendation för främjande av nationella system som syftar till att uppnå en jämförbar och effektiv skyddsnivå för minderåriga. 
 8  
 Rekommendationen riktar sig till medlemsstaterna, berörda Lewis och övriga parter samt kommissionen. Den omfattar alla audiovisuella tjänster och informationstjänster som görs tillgäng- liga för allmänheten, oavsett spridningssätt. I rekommendationen förespråkas huvudsakligen självreglering (se avsnitt 5.1 avseende detta begrepp). 
 Medlemsstaterna rekommenderas att utveckla ett förtroendefullt klimat i syfte att främja utvecklingen av industrin för audiovisuella tjänster och informationstjänster genom att bl. a. som ett komple- ment till regelverket främja inrättandet av nationella system till skydd för minderåriga och den mänskliga värdigheten. Medlems- staterna rekommenderas också att stimulera programföretag under deras jurisdiktion att på frivillig grund bedriva forskning och prova ut nya sätt att skydda minderåriga samt att stimulera utnyttjandet av den tekniska utvecklingen. 
 De berörda branscherna och övriga parter rekommenderas att samarbeta med myndigheter för att skapa strukturer som repre- senterar samtliga berörda parter, att samarbeta vid utarbetandet av uppförandekoder för skydd av minderåriga och den mänskliga vär- digheten, att på frivillig grund utveckla och prova ut nya sätt att skydda minderåriga och informera tittarna samt att delta i regel- bunden uppföljning och utvärdering av de initiativ som genomförs på nationell nivå. 
 Kommissionen uppmanas i rekommendationen att underlätta skapandet av nätverk mellan de organ som ansvarar för utarbetan- det och genomförandet av de nationella självregleringssystemen samt underlätta utbytet av erfarenheter och goda metoder på 
  
 8  
 Rådets rekommendation Powell av den 24 september 1998 om utvecklingen av kon- kurrenskraften hos den europeiska industrin för audiovisuella tjänster och informations- tjänster genom främjande av nationella system för att uppnå en jämförbar och effektiv skyddsnivå för minderåriga och för den mänskliga värdigheten, EGT L 270, 07.10.1998, s. 48. 
 40 
  
 SOU 2001:84 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 gemenskapsnivå. Kommissionen skall också främja internationellt samarbete och tillsammans med nationella myndigheter utveckla en metod för utvärdering av de åtgärder som vidtagits med anledning av rekommendationen. 
  
 2.3.2 
  
 Undersökning av föräldrakontroll av  
  
 TV-sändningar 
  
 Genom direktiv 97/36/EG infördes en bestämmelse att kommis- sion, i samarbete med de behöriga myndigheterna i medlems- staterna, skulle låta utföra en undersökning av eventuella för- och nackdelar med ytterligare åtgärder i syfte att underlätta för vård- nadshavare att kontrollera de program som underåriga får se. Undersökningen skulle bl. a. innefatta en bedömning av om det var önskvärt att kräva att  
 TV-apparater 
  utrustas tekniskt så att man kan spärra vissa program, att det upprättas lämpliga klassificerings- system för att bedöma medieinnehållets lämplighet med avseende på olika åldersgrupper samt att främja bl. a. åtgärder för utbildning och medvetandegörande. Erfarenheter på detta område i och utan- för Europa skulle beaktas och åsikter från berörda parter inhämtas. 
 Kommissionen uppdrog åt Oxford Universitets Programme in Comparative Media Law and Policy (PCMLP) att genomföra undersökningen. Undersökningen – Parental control of television broadcasting – offentliggjordes under våren 1999. Kommissionen har sammanfattat undersökningens viktigaste slutsatser enligt föl- jande. 
 9 
  
 Barn tittar oftare ensamma på TV, och antalet  
 TV-kanaler 
  har ökat så mycket att det är svårt för myndigheterna att övervaka dem. Genom digital teknik kan tittarna själva bestämma vid vilken tidpunkt de skall se olika program, och det är omöjligt att övervaka sändning via Internet. 
 Den  
 V-chip-teknik 
 10 
  
 som används i USA och Kanada är inte tekniskt möjlig i Europa. Eftersom  
 TV-sändningarna 
  redan håller på att gå över från analoga till digitala sändningsmetoder, bör de europeiska regleringsstrategierna ta fasta på de tillfällen och möj- 
  
 9 
  
 Meddelande från kommissionen till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén – Undersökning om föräldrakontroll av  
  
 TV-sändningar, 
  KOM (1999) 371 slutlig, samt Rapport från kommissionen till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG, Television utan gränser, KOM (2001) 9 slutlig, s. 14 f. 
  
 10 
  
 V-chipset 
  
  – the Viewer Control Chip – är en modul som kan byggas in i  
 TV-mottagaren 
  och programmeras för att blockera vissa program. Den kräver en klassificering av allt inne- håll. 
 41 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 SOU 2001:84 
  
 ligheter som den digitala tekniken medför, med möjligheter att ut- veckla mycket mer tillförlitliga, avancerade och säkra filtreringssystem. 
 Enbart tekniska lösningar kan åtminstone i den närmaste framtiden inte helt och hållet frita programföretagen från ansvaret för att skydda underåriga, särskilt när det gäller okodade  
 TV-sändningar. 
  Sändnings- företaget måste därför även fortsatt hållas ansvarigt, och metoder som vattendelare grundade på sändningstid (watersheds) fortsätta an- vändas. När det å andra sidan gäller kodade tjänster, t.ex.  
 betal-TV, 
 pay-per-view 
  och beställvideo, skulle tekniken kunna bidra med värdefulla hjälpmedel för att förhindra att underåriga utsätts för skadligt innehåll. Om sådana system skall kunna fungera effektivt krävs också att sändningsföretaget tar sitt ansvar. 
  
 Set-topboxar 
  och digitala  
 TV-apparater 
  skall vara driftskompatibla så att olika programvaror för att filtrera och spärra program kan in- stalleras på samtliga. Ett harmoniserat bedömningssystem är omöjligt pga. kulturella skillnader, men genom digital teknik kan man få filtersystemen att fungera på ett flexibelt och kulturellt anpassat sätt. 
 Det finns ett stort behov av utbildningsåtgärder och åtgärder för att höja medvetenheten om skadligt innehåll i alla audiovisuella medier och om de skyddssystem som finns att tillgå. 
 Slutligen behövs bättre överensstämmelse mellan bedömningssy- stemen för TV, bio, video, Internet och  
 TV-spel. 
  
 Kommissionen rådfrågade därefter The Digital Video Broadcasting Project  
 (DVB-gruppen) 
 11 
  
 om undersökningens tekniska konse- kvenser.  
 DVB-gruppen 
  gav PCMLP i uppdrag att utföra en upp- följningsundersökning för att undersöka vilka alternativ som finns för ett enhetligt synsätt på bedömning och filtrering av  
 TV-sänd- 
  ningar och på Internet. I uppföljningsundersökningen föreslås olika möjligheter att uppnå detta mål. 
 12  
  
 DVB-gruppen 
  har härefter framfört till kommissionen att Internet snabbt håller på att ut- vecklas till ett medium för videosändningar och att flera operatörer dessutom kommer att börja saluföra digitaldekodrar som ger tittaren tillgång till både traditionella sändningar och Internet på sin  
 TV-apparat. 
 DVB-gruppen 
  anser därför att ett försök att införa ett nytt tekniskt system endast för digitala sändningar för att stödja föräldrakontroll skulle snedvrida marknaden för sändningsteknik i onödan. Det skulle medföra konkurrensnackdelar för de tradition- ella programföretagen och programdistributörerna. Enligt DVB- gruppen måste ett nytt system som stöder föräldrakontrollen gälla 
  
 11 
  
 Ett konsortium som består av över 220 programföretag, tillverkare, nätverksoperatörer och tillsyndsmyndigheter i fler än 30 länder, inklusive Europeiska kommissionen. 
  
 12 
  
 Se Parental Control in a Converged Communications Environment,  
  
 Self-Regulation, 
  Technical Devices and  
 Meta-Information, 
  Final Report for The DVB Regulatory Group, October 2000. 
 42 
  
 SOU 2001:84 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 på samma sätt för alla medier med sändningar till hushållen. DVB- gruppens strategi är att rikta in sig på en långsiktig lösning och anser att en framtvingad konvergens mellan TV- och radiosänd- ningar och Internet genom en lösning som inte är lämplig för någondera skulle vara ett steg bakåt. För att säkerställa stöd från de berörda branscherna bör enligt  
 DVB-gruppen 
  ingenting åläggas marknaden retroaktivt som skulle kräva att den befintliga, install- erade basutrustningen ändras. 
 13 
  
 2.3.3 
  
 Kommissionens utvärderingsrapport avseende rådets rekommendation 
  
 Kommissionen har publicerat en utvärderingsrapport 
 14  
 om den i avsnitt 2.3.1 nämnda rekommendationens tillämpning i medlems- staterna. Rapporten bygger på ett antal frågor som kommissionen ställt till medlemsstaterna om bl.a. självreglering, etiska regler, tekniska åtgärder och utbildningsåtgärder. När det gäller medlems- staternas åtgärder på radio- och  
 TV-området 
  framkommer bl.a. följande. 
 Självreglering 
 Enligt svaren från medlemsstaterna verkar självreglering vara vanli- gare när det gäller Internet än när det gäller TV- och radiosänd- ningar. Nederländerna har dock infört ett system som omfattar olika medier och inbegriper TV- och radiosändningar. Till följd av rekommendationen grundades nämligen i december 1999 i Neder- länderna institutet för klassificering av audiovisuella medier – NICAM (Nederlands Instituut voor de Classificatie van Audiovisuele Media). NICAM sammanför Nederländernas public  
 service-företag 
  och kommersiella radio- och  
 TV-organisationer, 
  film- och videoproducenter, videobutiker, detaljhandlare och åter- försäljare av datorspel. Dessutom har ett stort antal högskolor och andra organisationer kontakt med NICAM genom medlemskap i en rådgivande kommitté eller oberoende reklamations- och över- 
  
 13 
  
 Brev från Conway, ordförande för DVB, till kommissionen av den 13 december 2000 refererat i Kommissionens utvärderingsrapport som anges under fotnot 14. 
  
 14 
  
 Kommissionens utvärderingsrapport till rådet och Europaparlamentet om tillämpningen av rådets rekommendation av den 24 september 1998 om skydd för minderåriga och mänsklig värdighet, KOM (2001) 106 slutlig. 
  
 43 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 SOU 2001:84 
  
 klagandenämnder. NICAM inrättades för att tillhandahålla ett effektivt och enhetligt klassificeringssystem för alla audiovisuella medier. NICAM utarbetar riktlinjer för klassifikationer, handläg- ger överklaganden och anses vara en viktig kunskapskälla när det gäller att skydda ungdomar mot audiovisuella mediers skadliga effekter. NICAM har vidare för avsikt att ge konsumenterna beskrivande information om datorspel, filmer eller  
 TV-program 
  som skall hjälpa dem att fatta beslut om den berörda produkten är lämplig eller inte för ungdomar. I april 2001 införde NICAM en gemensam klassifikation för film, TV, videokassetter, DVD och videospel. 
 NICAM kan sägas vara ett uttryck för s.k.  
 co-regulation 
  vilket innebär att lagstiftaren i lag har angett ramarna för verksamheten medan de anslutna medlemsföretagen själva närmare utformar klas- sificeringssystemen. Det är frivilligt för de holländska progra- mföretagen att ansluta sig till NICAM. Det framgår emellertid av den holländska medielagstiftningen att det endast är de program- företag som är medlemmar i NICAM som får sända program som kan bedömas skada den fysiska, mentala eller moraliska utveck- lingen hos personer under 16 år. 
 15  
 Konsekvensen av denna reglering blir således att de programföretag som inte ansluter sig till NICAM inte heller får sända program med t.ex. pornografi eller med mer ingående våldsskildringar. 
 Filtreringssystem 
 Filtreringssystem används endast vid digitala sändningar. I Tyskland tillämpas samma regler på offentliga programföretag vad gäller vattendelare grundade på sändningstid och visuella eller akustiska varningar oavsett om de sänder digitalt eller analogt. För de digitala kommersiella programföretagen gäller att vattendelare grundade på sändningstid kan ersättas med en särskild teknik med personlig kod. Den senare tekniken används också vid privata sändningar eller  
 pay-per-view 
  i Frankrike och Storbritannien (pay-  
 Fisher). 
  Elektronisk låsning används frivilligt i Danmark, Bradford land, Spanien, Frankrike och Sverige. 
  
 15  
 The Media Act, Section 52d, punkt 2. 
 44 
  
 SOU 2001:84 
  
 Internationella överenskommelser och rekommendationer om barn och media 
  
 2.4 
  
 The European Broadcasting Union's (EBU) riktlinjer för program med våldsskildringar 
  
 EBU är världens största sammanslutning av nationella radio- och  
 TV-företag. 
  I EBU ingår 66 aktiva medlemmar i 49 europeiska- och medelhavsländer och 51 associerade medlemsföretag i 30 andra länder i Africa, Amerika och Asien. 
 EBU har tagit fram riktlinjer för sändningar av program med våldsskildringar. Där sägs bl.a. att programföretagen alltid bör ta hänsyn till sändningstiden i förhållande till programinnehållet. Det bör finnas en märkbar s.k. vattendelare vid en lämplig tidpunkt på kvällen där alla program före denna tidpunkt bör vara lämpliga för en publik med en hög andel barn. Riktlinjerna säger vidare bl.a. att program riktade mot barn bör vara återhållsamma med våldsskild- ringar. Programföretagen bör i sina val av barnprogram välja pro- gram som skildrar en positiv attityd till livet, mänskliga värderingar och  
 icke-våld. 
  Skildringar av våld som en enkel lösning av konflik- ter bör undvikas; risken för imitation bör alltid finnas i åtanke vid programvalen. Programbolagen bör vidare enligt riktlinjerna vara noga med att inte genom sina programval för barn skapa ängslan och oönskad anspänning eller att framkalla aggressivt beteende. 
 45 
  
 3 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 3.1 
  
 Yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) 
  
 En grundläggande tanke bakom YGL var att överföra de tryckfri- hetsrättsliga grundsatserna till så många nyare medier som möjligt. Yttrandefrihetsgrundlagen omfattar således ljudradio, television och vissa liknande överföringar samt filmer, videogram, ljudupp- tagningar och andra tekniska upptagningar. Grundlagen skyddar användningen av dessa medier för att offentligen uttrycka tankar, åsikter och känslor och i övrigt lämna uppgifter i vilket ämne som helst. Ändamålet är att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri och all- sidig upplysning och ett fritt konstnärligt skapande. Inga andra begränsningar i yttrandefriheten får göras än de som följer av grundlagen. Dess användningsområde är avgränsat till att omfatta spridningar till allmänheten. 
  
 3.1.1 
  
 Förbud mot förhandsgranskning 
  
 Enligt 1 kap. 3 § YGL får det inte förekomma att något som är avsett att framföras i ett radioprogram eller en teknisk upptagning först måste granskas av en myndighet eller något annat allmänt organ. Det är inte heller tillåtet för myndigheter och andra all- männa organ att utan stöd i grundlagen, på grund av det kända eller väntade innehållet i ett radioprogram eller en teknisk upptagning, förbjuda eller hindra dess offentliggörande eller spridning bland allmänheten. Filmcensur är dock tillåten. 
 47 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 3.1.2 
  
 Regler om sändning av radioprogram 
  
 När det gäller rätten att sända radioprogram skiljer YGL mellan trådsändning (genom kabelnät) och etersändning. Beträffande tråd- sändningar fastslås i 3 kap. 1 § YGL en principiell etableringsfrihet. Varje svensk medborgare och svensk juridisk person har rätt att sända radioprogram genom tråd. Trådsändningar kräver således inte något tillstånd av statlig myndighet. Stadgandet avser dock inte att ge var och en tillgång till befintliga kabelnät. Man skiljer mellan två typer av kabelsändningar,  
 ursprungliga och vidaresändningar 
 . En ursprunglig sändning förs direkt ut i kabelnätet från exempelvis en studio. Ursprungliga sändningar kan vara såväl lokala som mer eller mindre rikstäckande. En vidaresändning är en samtidig och oför- ändrad återutsändning av ett program från en sändare på jordytan eller från en satellit. Programkanaler som sänds över marknätet eller som vidareförmedlas över satellit kan alltså gå i kabelnätet och på det sättet nå  
 TV-tittaren. 
  De flesta sändningar som löper genom kabelnät är sådana vidaresändningar. 
 16  
 Eftersom det ställs vissa krav i fråga om innehåll även på sådana verksamheter som inte kräver tillstånd skall emellertid den som bedriver sändningsverksamhet för vilken det inte krävs tillstånd och den som sänder i satellit samt satellitentreprenörer anmäla sig för registrering hos Radio- och  
 TV-verket 
  (se 2 kap. 3 § första stycket RTL). 
 Etableringsfriheten hindrar dock inte att det i lag meddelas före- skrifter i fråga om skyldighet för nätinnehavare att ge utrymme för vissa program i den utsträckning det behövs med hänsyn till all- mänhetens intresse av tillgång till allsidig upplysning eller om ingripanden mot fortsatt sändning av ett utbud som inriktas på våldsframställningar, pornografiska bilder eller hets mot folkgrupp (3 kap. 1 § andra stycket YGL). 
 När det gäller rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd (etersändning) har det inte ansetts möjligt att genom- föra en generell etableringsfrihet eftersom radiofrekvensspektrum är en begränsad resurs och att radiosändare som använder samma frekvens kan störa varandra om sändarna har en längre räckvidd. 
 17  
 Av 3 kap. 2 § första stycket YGL framgår det sålunda att rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd får regleras genom lag som innehåller föreskrifter om tillstånd och villkor för att sända. YGL innehåller emellertid inte någon egen reglering av 
  
 16 
  
 Medieutveckling 2001, s. 111, Radio- och  
  
 TV-verket. 
  
 17 
  
 Prop. 1990/91:64, s. 78 ff. 
  
 48 
  
 SOU 2001:84 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 sändningsrätten. I 3 kap. 2 § andra stycket YGL ges vissa allmänna riktlinjer för fördelningen av radiofrekvenser. Det allmänna skall eftersträva att radiofrekvenserna tas i anspråk på ett sätt som leder till vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet. 
 En grundläggande bestämmelse när det gäller begränsningar av sändningsrätten är 3 kap. 3 § YGL som föreskriver att det i fråga om sådana möjliga begränsningar i sändningsrätten som nu har redogjorts för skall gälla vad som föreskrivs om begränsningar av grundläggande fri- och rättigheter i 2 kap. 12 §  
 andra-femte 
  styck- ena och 13 § regeringsformen. Härav följer bl.a. att begränsning i sändningsrätten endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. Begränsning får heller inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Denna mer allmänna begränsningsram kompletteras med en uppräkning av inom vilka områden det får ske begräns- ningar av sändningsrätten. Sändningsrätten får begränsas med hän- syn till rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggande och beivrande av brott. Friheten att yttra sig i näringsverksamhet får begränsas även för andra syften. I övrigt får begränsningar av sändningsrätten ske endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. 
  
 3.2 
  
 Radio- och  
  
 TV-lagen 
  (RTL) 
 Det har alltsedan de första radiosändningarna i Sverige funnits en önskan hos det allmänna att kunna påverka och kontrollera inne- hållet i sändningarna med hänsyn till mediets särskilda genom- slagskraft och till public serviceändamål. Detta var någorlunda enkelt när det analoga marknätet var den enda distributionsform som existerade. Allteftersom nya distributionsformer tillkommit och programutbudet har ökat har det blivit allt svårare för staten att utöva inflytande över programinnehållet. Radio- och  
 TV-lagen 
  (1996:844, RTL) trädde i kraft den 1 december 1996 och innebar, med undantag för den numera upphävda lokalradiolagen, att den tidigare relativt disparata radiolagstiftningen sammanfördes från sju lagar till en. RTL har till syfte att ta tillvarata de särskilda behov av tillgänglighet och mångfald som anses föreligga på ljudradio- och 
 49 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 TV-området 
  samt att ställa vissa krav i samband med sändning i dessa medier. Behovet av särreglering på ljudradio- och  
 TV-områ- 
  det har ansetts ha framförallt tre orsaker. För det första är radio- frekvensutrymmet en begränsad men ur ett massmediepolitiskt perspektiv betydelsefull resurs. Det har därför ansetts viktigt att kunna styra och prioritera frekvensanvändningen enligt mass- mediepolitiskt motiverade önskemål och överväganden. Det andra skälet som har anförts är att ljudradion och televisionen fyller en viktig funktion som massmedier i allmänhetens tjänst (public service). Detta har ansetts medföra behov av att kunna ställa sär- skilda villkor på ljudradio- och  
 TV-verksamheter 
  som ges tillstånd att bedriva sändningar i det nämnda frekvensutrymmet. För det tredje har ljudradions och televisionens särskilda genomslagskraft ansetts medföra behov av särskilda innehållsregler utöver allmän lagstiftning, t.ex. vad gäller våldsskildringar och marknadsföring. Detta har på olika sätt kommit till uttryck i RTL och i program- bolagens tillstånd. Sådana krav följer även av EG:s  
 TV-direktiv. 
  
 3.2.1 
  
 Allmänt om RTL:s uppbyggnad 
  
 RTL:s tillämpningsområde 
 RTL omfattar sändningar av ljudradio- och  
 TV-program 
  som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. En sändning anses riktad till allmänheten endast om den samtidigt och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den. Såväl marksändningar som trådsänd- ningar och satellitsändningar omfattas. Det saknar betydelse för lagens tillämplighet om sändningen är analog eller digital. Tråd- sändningar omfattas emellertid endast om sändningen når fler än 100 bostäder. Kabeloperatörers skyldighet att vidaresända vissa program gäller dock redan för sändningar som når fler än 10 bostä- der. 
 I fråga om territoriell tillämplighet har lagen utformats i enlighet med EG:s  
 TV-direktiv. 
  I 1 kap 2 § RTL stadgas således att den som sänder  
 TV-program 
  och som är etablerad i Sverige enligt defini- tionen i artikel 2.3 i  
 TV-direktivet 
  skall höra under svensk jurisdik- tion. Är den som sänder  
 TV-program 
  inte etablerad i Sverige skall svensk jurisdiktion ändå gälla om den som sänder använder sig av en frekvens som är upplåten i Sverige eller en satellitkapacitet som 
 50 
  
 SOU 2001:84 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 tillhör Sverige eller en satellitupplänk som är belägen i Sverige. 
 18  
 Detta gäller dock inte om någon annan  
 EES-stat 
  skall ansvara för sändningen enligt motsvarande kriterier. Där jurisdiktionsfrågan inte kan avgöras med stöd av etableringskriteriet eller med hjälp av de tekniska kriterier som nu nämnts, skall jurisdiktionen bedömas med hjälp av bestämmelsen om etablering i artikel 52 och följande artiklar i  
 EG-fördraget. 
  Har den som sänder  
 TV-program 
  och som varit etablerad i Sverige etablerat sig i en annan  
 EES-stat 
  i syfte att kringgå den svenska lagstiftningen och riktar verksamheten sig huvudsakligen till Sverige, skall den som sänder likväl anses stå under svensk jurisdiktion. 
 Tillstånd krävs för vissa sändningar 
 Såsom framgår av det ovan sagda är  
 etableringsfrihet  
 utgångs- punkten för ljudradio och television, dock har principen inte helt kunnat genomföras på radioområdet eftersom radiofrekvensspekt- rum är en begränsad resurs. Det har således ansetts vara omöjligt att föreskriva en generell etableringsfrihet för sändningar som utnyttjar det begränsade frekvensutrymmet. Eftersom yttäckande sändarnät är mycket frekvenskrävande och då det anses vara ett viktigt demokratiskt krav att alla som bor i Sverige har tillgång till åtminstone ett minimiantal radio- och  
 TV-program 
  bör därför enligt förarbetena 
 19  
 sändningar i de frekvensområden som lämpar sig bäst för yttäckande marksändningar fortsatt vara tillstånds- pliktiga. 
 Enligt 2 kap 1 § RTL krävs tillstånd endast för sådana ljudradio- och televisionssändningar som sker med hjälp av radio på frekven- ser under 3 gigahertz (GHz). Samtliga radiosändningar, oberoende av innehåll, som utnyttjar lägre frekvenser än 3 GHz omfattas såle- des i princip av lagens tillståndsplikt, medan sändningar på högre frekvenser (bl.a. satellitsändningar) sker utan tillstånd på i princip samma villkor som gäller för kabeldistribution. Av 3 § samma kapitel framgår dock att den som bedriver en sändningsverksamhet för vilken det inte behövs tillstånd och den som för någon annans räkning bedriver sändningsverksamhet över satellit eller upplåter 
  
 18 
  
 Med att en satellitkapacitet tillhör Sverige avses att en svensk fysisk eller juridisk person förfogar över satellitkapaciteten. Att den som bedriver sändningsverksamhet använder sig av en satellitupplänk som är belägen i Sverige innebär att ett program förmedlas genom satellit- sändning från Sverige, prop. 1997/98:184, s. 72. 
  
 19 
  
 Prop. 1995/96:160, s. 71. 
  
 51 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 satellitkapacitet (satellitentreprenör) skall anmäla sig för registre- ring hos Radio- och  
 TV-verket. 
  
 Undantag från tillståndsplikten 
 En del av  
 TV-signalens 
  överföringsmöjligheter kan användas för att sända särskild textinformation, s.k.  
 text-TV. 
 Text-TV 
  har huvud- sakligen två användningsområden. Den används dels för program- textning och dels för att sända textade informationssidor efter ämnesområden i vilka  
 TV-tittaren 
  kan bläddra fram den infor- mation som önskas, s.k. sökbar  
 text-TV. 
  För att sända de textade informationssidorna används som regel outnyttjat utrymme i TV- signalen, det s.k. bildsläckningsintervallet. I andra fall kan en hel kanal eller delar av en kanal tas i anspråk. Eftersom  
 text-TV 
  använ- der det outnyttjade bildsläckningsintervallet som är ett utrymme som annars inte utnyttjas har det inte ansetts föreligga ett behov av att styra frekvensanvändningen. 
 20  
 Av 2 kap. 1 § andra stycket RTL framgår det således att det inte krävs tillstånd för sändningar av sökbar  
 text-TV 
  som sker från radiosändare som används för andra sändningar med stöd av tillstånd enligt RTL. 
 Regler om programinnehållet 
 De programföretag som enligt den tidigare gällande radiolagen (1966:755) hade tillstånd av regeringen att sända radioprogram var skyldiga att följa vissa krav, bl.a. att utöva sin sändningsrätt opar- tiskt och sakligt, att beakta en vidsträckt yttrandefrihet och infor- mationsfrihet, att inte otillbörligt gynna ett kommersiellt intresse samt att beakta det demokratiska statsskickets grundidéer och principen om alla människors lika värde och den enskilda män- niskans frihet och värdighet. Kraven hade sin historiska förklaring i det förhållandet att radiolagen endast gällde public service- företagen. Det förhållandet att det i praktiken rådde en monopol- situation föranledde att särskilda krav behövde ställas i de nu angivna avseendena. Dessutom fanns det i radiolagen en exempli- fiering av vilka villkor som i avtal mellan regeringen och företaget fick ställas för programföretagets sändningsrätt. Detta gällde bl.a. skyldighet att sända ett mångsidigt programutbud, att ta hänsyn till 
  
 20  
 Prop. 1995/96:160, s. 72 f. 
 52 
  
 SOU 2001:84 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 ljudradions och TV:s genomslagskraft när det gällde programmens ämnen, utformning och tid för sändningen samt att följa villkor om reklam och sponsring. Även denna konstruktion var betingad av historiska skäl. 
 Som framgår av det tidigare sagda medger YGL att rätten att sända radioprogram på annat sätt än genom tråd regleras genom lag som innehåller föreskrifter om  
 tillstånd och villkor  
 för att sända. I ordet villkor ansågs det tidigare systemet med avtal vara inbegri- pet. 
 21  
 Programföretagens avtal med staten ansågs därför i strikt juridisk mening vara villkor för att sända snarare än egentliga avtal. 
 22  
 Även om den gällande ordningen med avtal mellan staten och programföretagen hade godtagits genom YGL fann man vid införandet av RTL att konstruktionen med avtal rimmade dåligt med de gällande konstitutionella reglerna. Det ansågs därför lämp- ligt att den nya lagen återspeglade den rådande ordningen och såle- des, om krav på de enskilda företagen skulle få ställas, det uttryck- ligen angavs att det rörde sig om villkor för sändningsrätten. Det anfördes vidare i förarbetena till nuvarande lagstiftning att det ofrånkomligen var så att en stor mängd krav, som inte gäller för annan sändningsverksamhet, borde kunna ställas på verksamhet som bedrivs med stöd av regeringens tillstånd. Eftersom en lag innehållande samtliga de krav som framgick av avtalen skulle bli mycket vidlyftig och förmodligen snabbt inaktuell fann man att den smidigaste lösningen var att regeringen även fortsättningsvis skulle få förena sändningstillstånd med villkor. 
 23 
  
 RTL är således avsedd att samla alla föreskrifter i vanlig lag om ljudradio- och television. I lagen finns  
 generella föreskrifter  
 om sändningarnas innehåll i 6 kap. vilka omfattar alla slags sändningar. Genom bestämmelserna i lagens 3 kap. ges regeringen vidare en möjlighet att i samband med att tillstånd ges bestämma  
 villkor om sändningarnas innehåll 
 . Villkor rörande tillståndets innehåll, inne- börd och bestånd framgår huvudsakligen direkt av bestämmelser i lagen medan övriga villkor tas in i de enskilda sändningstillstånden. Villkoren avser dels hur sändningsrätten skall utövas i närmast tek- niskt och administrativt avseende, dels innehållet i programmen. Lagens villkorsuppräkning anger uttömmande vilka villkor rege- ringen får ställa i samband med tillståndsgivning. I det följande 
  
 21 
  
 Prop. 1990/91:64 s. 116. 
  
 22 
  
 Prop. 1990/91:149 s. 48. 
  
 23 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 82 ff. 
  
 53 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 kommer att redogöras för de villkor som kan sägas ta sikte på skydd av barn. 
  
 3.2.2 
  
 Granskning och tillsyn 
  
 Granskningsnämnden för radio- och TV (Granskningsnämnden) är en statlig myndighet som granskar innehållet i radio- och  
 TV-pro- 
  gram som riktar sig till den svenska allmänheten. Nämnden skall övervaka att innehållet i redan sända program överensstämmer med bestämmelser och villkor i de lagar och sändningstillstånd som reglerar radio- och  
 TV-området. 
  Nämnden får således inte utöva någon som helst förhandscensur av program utan nämndens upp- gift är att i efterhand bedöma om sändningarna står i strid med RTL eller sändningstillstånden. Övervakningen omfattar alla de svenska radio- och  
 TV-företag 
  som sänder program till den svenska allmänheten vare sig sändningarna sker lokalt, regionalt eller över hela Sverige. Nämnden skall även följa utländska satellitsändningar till Sverige, t.ex. TV3:s och Kanal 5:s sändningar vilka faller under Storbritanniens jurisdiktion, och bedöma om dessa sändningar följer  
 TV-direktivet. 
  Även om nämnden inte har jurisdiktion över dessa sändningar kan den rapportera sina iakttagelser till regeringen eller berörd utländsk myndighet. 
 Även Justitiekanslern (JK) har en tillsynsfunktion över TV- sändningar. JK övervakar nämligen genom granskning i efterhand om sända program innehåller våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid med bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL. Om Gransk- ningsnämnden finner att en sändning strider mot 6 kap. 2 § RTL skall nämnden anmäla detta till JK. JK får förena ett föreläggande att följa bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL med vite. 
 Konsumentombudsmannen (KO) övervakar att vissa bestäm- melser i RTL om reklam följs. 
 Radio- och  
 TV-verket 
  (RTVV) är en statlig tillstånds- och till- synsmyndighet. RTVV har bl.a. till uppgift att lämna förslag till regeringen om hur tillstånden i det digitala marknätet skall för- delas. RTVV skall även följa utvecklingen inom medieområdet. Detta innebär att verket skall inhämta, sammanställa och publicera statistik samt annan relevant information beträffande ägande- och branschstruktur, teknik och ekonomi inom medieområdet. RTVV registrerar vidare alla som bedriver sändningsverksamhet enligt RTL samt godkänner och registrerar beteckningar för sändningar. 
 54 
  
 SOU 2001:84 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 RTVV har slutligen vissa tillsynsfunktioner och kan besluta om sanktioner om vissa regler för sändningsverksamheten inte följs. RTVV:s tillsyn omfattar dock inte frågor om innehållet i sändning- arna. 
  
 3.2.3 
  
 Våldsskildringar och pornografiska skildringar i televisionsprogram 
  
 Artikel 22 i  
 TV-direktivet 
  föreskriver som framgått att medlems- staterna bl.a. skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att TV- sändningar från programföretag inom deras jurisdiktion inte inne- håller program som allvarligt kan skada den fysiska, mentala eller moraliska utvecklingen hos underåriga, särskilt program som inne- håller pornografi eller meningslöst våld. I förarbetena till radio- och  
 TV-lagen 
  uttalas att artikel 22 i  
 TV-direktivet 
  bör förstås så att endast sändningar av sådana televisionsprogram som allvarligt kan skada minderåriga skall omfattas av ett totalförbud, medan pro- gram som innehåller t.ex. pornografi eller meningslöst våld av mindre allvarligt slag kan godtas under förutsättning att sänd- ningarna sker på sen kvällstid eller är krypterade. Enligt denna tolkning är, enligt förarbetena, endast sändningar som närmast kan jämföras med sådana förfaranden som i Sverige utgör  
 yttrande- frihetsbrott  
 enligt 5 kap. 1 § YGL, t.ex. olaga våldsskildring, hets mot folkgrupp och uppvigling, och  
 barnpornografibrott  
 enligt 16 kap. 10 a § brottsbalken förbjudna. 
 24 
  
 Sändningar av pornografi eller program med våldsskildringar som inte innefattar nu nämnda brott är således i princip tillåtna under förutsättning att det kan anses säkert, genom val av tid för sändningen eller genom tekniska åtgärder, att minderåriga normalt inte ser sändningen. Enligt 6 kap. 2 § RTL skall program med ingå- ende våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller med pornografiska bilder som sänds i televisionen antingen föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning som anges löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana program får inte sändas under sådan tid och på sådant sätt att det finns en betydande risk för att barn kan se programmen, om det inte av särskilda skäl ändå är för- svarligt. Bestämmelsen innebär alltså att sändningar av program som innehåller pornografi eller våld, dock utan att vara av sådan art att de innefattar yttrandefrihetsbrott eller barnpornografibrott, får 
  
 24  
 Prop. 1995/96:160 s. 95 f. 
 55 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 förekomma endast under de förutsättningar som anges i para- grafen. 
 25  
 Varningsskyldigheten omfattar kodade program, oavsett när de sänds, och okodade program som sänds när det inte finns en betydande risk att barn kan se programmen. Varningsskyldigheten omfattar även sådana program som det av särskilda skäl är för- svarligt att sända. 
 26  
 Den som åsidosätter bestämmelsen får av Granskningsnämnden för radio och TV (Granskningsnämnden) vid vite föreläggas att följa bestämmelsen. 
 27 
  
 Innebörden av ingående våldsskildring av verklighetstrogen karaktär anges i motivuttalandena till bestämmelsen i 16 kap. 10 c § brottsbalken om otillåten utlämning av teknisk upptagning. 
 28  
 I uttrycket verklighetstrogen karaktär avses ligga att skildringen skall upplevas som realistisk av åskådarna. Detta anses kunna vara fallet även om skildringen återger händelser av exempelvis science-  
 fiction-karaktär 
  men har en illusorisk verkan. Med att skildringen skall vara ingående avses främst att den är detaljerad, antingen så att man ser våldet i närbild eller när det är fråga om långa eller upp- repade sekvenser. Program med inslag av våld eller hot som saknar illusorisk verkan träffas således inte av förbudet. Med rekvisitet på sådant sätt avses program som sänds okrypterade. Det förhållan- det att krypteringen får betydelse innebär inte, enligt förarbetena, att en  
 betal-TV-kanal 
  med krypterade sändningar kan sända pro- gram innehållande grovt våld eller pornografi på bästa sändningstid utan att riskera att bryta mot bestämmelsen. En samlad bedömning skall göras av det skadliga innehåll sändningen har, vid vilken tid- punkt sändningen skett samt den allmänna tillgängligheten av sändningen. Ytterligare omständigheter som bör beaktas kan vara hur många gånger programmet sänts och även i vilket sammanhang detta skett. 
 Om det av särskilda skäl är försvarligt kan program med våld och pornografi även i andra fall få sändas. Ett nyhets- eller debatt- program som visar krigsskildringar eller pornografi torde därför vara tillåtet även om det sänds okrypterat under tidig kvällstid, om det föregås av en varning om att programmet kan innehålla sekven- ser som kan vara skadliga för barn. 
 29 
  
 Såsom framgår av bestämmelsen krävs vidare inte att det måste visas att ett barn i en viss ålder faktiskt har sett ett program som 
  
 25 
  
 a. Prop. s. 96. 
  
 26 
  
 Prop. 1997/98:184 s. 52. 
  
 27 
  
 10 kap. 9 § första stycket 8 och andra stycket radio- och  
  
 TV-lagen. 
  
 28 
  
 Prop. 1980/81:176 s. 14 och prop. 1986/87:151 s. 95 f. 
  
 29 
  
 Prop. 1997/98:184 s 52 och prop. 1995/96:160 s. 96. 
  
 56 
  
 SOU 2001:84 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 misstänks vara oförenligt med bestämmelsen, utan det får beaktas med hänsyn till tiden för sändningen om det finns en betydande risk för att en viss ålderskategori av barn tittar på TV just då. 
 30 
  
 Bestämmelsen gäller alla televisionssändningar som omfattas av lagen, såväl genom marknätet, satellit och kabel. 
  
 3.2.3.1 
  
 Granskningsnämndens praxis 
  
 När det gäller frågan om en kanal har följt bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL skall Granskningsnämnden bedöma om kanalen tillräckligt tydligt varnat för pornografiskt eller våldsamt innehåll. Nämnden skall som tidigare nämnts även anmäla till Justitiekanslern (JK) om den finner att en sändning innehåller våldsskildringar eller porno- grafi i strid med bestämmelsen. Granskningsnämnden har i sin praxis funnit att sändningar av pornografiska filmer utan sexuellt våld som sänts i en kodad kanal på natten inte strider mot bestäm- melsen. 
 Under de senaste sju åren har Granskningsnämnden mottagit fem anmälningar från allmänheten mot pornografisk film, varav fyra avsåg filmer som sänts i kabel- eller  
 satellit-TV, 
  vid vilka nämnden bl.a. haft att pröva sändningarna i förhållande till regeln i 6 kap. 2 § RTL. 
 31  
 I två av fallen fann Granskningsnämnden att filmerna inte innehöll pornografi eller våld av sådan karaktär som medförde att bestämmelsen blev tillämplig. I de övriga tre fallen konstaterade Granskningsnämnden att sändningarna varit krypte- rade och skett på natten varför inte heller de bedömts strida mot bestämmelsen 6 kap. 2 § RTL. 
  
 3.2.4 
  
 Mediets genomslagskraft 
  
 Enligt 3 kap. 2 § 9 RTL får ett sändningstillstånd som meddelas av regeringen förenas med ett villkor om skyldighet att ta hänsyn till ljudradions och televisionens särskilda genomslagskraft när det gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sänd- ning av program. Med uttrycket ljudradions och televisionens sär- skilda genomslagskraft avses att medierna vänder sig till hemmen och till en stor allmän publik där alla åldrar är företrädda och att 
  
 30 
  
 Prop. 1995/96:160 s. 97. 
  
 31 
  
 SB 496/97, SB 301/99, SB 297/00, SB 390/00 och SB 391/00. 
  
 57 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 programmen kan påverka lyssnare och tittare starkt. Det har därför ansetts naturligt att de ansvariga för sändningarna iakttar varsamhet med program som har sådan karaktär att man kan förstå att delar av publiken kommer att uppröras eller skrämmas. 
 32 
  
 Bestämmelsen innehåller tre bedömningsgrunder, nämligen att hänsyn skall tas till mediets genomslagskraft när det gäller pro- grammens ämnen, utformning samt tiden för sändning av pro- grammen. Program som kan verka skrämmande eller upprörande kan exempelvis innehålla våldsinslag eller inslag med sexualskild- ringar, spegla bruket av alkohol eller narkotika på ett felaktigt sätt samt uppenbart kränka ettdera könet eller människor med viss hudfärg, nationalitet eller religion, uppenbart kränka människor med olika former av handikapp och sjukdomar, uppmana till brott eller spegla sådana handlingar på ett felaktigt sätt. 
 33  
 Enligt förar- betena får inte kravet på varsamhet drivas så långt att program- företagen sviker sin uppgift att meddela nyheter och stimulera till debatt. Det är t.ex. rimligt att bedömningen av våldsinslag är mindre restriktiv då det inte rör sig om underhållsprogram utan om nyhetsförmedling eller samhällsbevakning. Även vid program av senare slaget bör dock programbolagen ta hänsyn till sändnings- tiden och till att publiken bör förberedas på vad som kommer. 
 34 
  
 Enligt sändningstillstånden är SVT, SR, UR, TV4 och de pro- grambolag som erhållit tillstånd att sända markbunden  
 digital-TV 
  skyldiga att ta hänsyn till mediets särskilda genomslagskraft. 
  
 3.2.4.1 
  
 Granskningsnämndens praxis 
  
 Bestämmelsen om mediets genomslagskraft innebär som framgått bl.a. ett krav på återhållsamhet i fråga om våldskildringar och våldsinslag, som sänds under tider då barn kan förutsättas ta del av programmen. Nämnden har i sin praxis tillämpat en strängare bedömningsnorm när det gäller program eller inslag som sänts före kl. 21.00 än när det gäller sändningar efter detta klockslag. Gransk- ningsnämnden har dock funnit att kl. 21.00 är en väl sen tidpunkt att tillämpa vid bedömning av våldsskildringar i nyhetsprogram. För att inte lägga alltför stora hinder i vägen för nyhetsförmed- lingen har nämnden därför ansett att huvudregeln för våldsskild- 
  
 32 
  
 Prop. 1990/91:149 s. 142. 
  
 33 
  
 a. prop. och SOU 1994:105. 
  
 34 
  
 a. prop. s. 142. 
  
 58 
  
 SOU 2001:84 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 ringar i nyhetsprogram bör vara att programbolagen vid nyhets- sändningar före kl. 19.00 skall visa stor återhållsamhet i framställ- ningssättet. 
 35  
 Dessutom beaktar nämnden vid sin bedömning i vilken mån tittarna förvarnats om förekommande vålds- eller sex- scener. Av betydelse för bedömningen är vidare tillståndsbestäm- melserna där public  
 service-företagen 
  åläggs att ge allsidig informa- tion i samhälls- och kulturfrågor, att stimulera till debatt i viktiga frågor samt att bevaka och granska händelser och utveckling på kulturlivets olika områden. Till detta hör att t.ex. sexuella avvikel- ser måste kunna skildras och belysas i programverksamheten. 
 När det gäller kravet på återhållsamhet i förhållande till avan- cerade sexuella framställningar har nämnden vid sin bedömning beaktat bl.a. programsammanhanget, sändningstidpunkten samt om programmet/inslaget föregåtts av någon introduktion av vilken karaktären tydligt framgått. 
 Granskningsnämnden har i ett fall prövat om en  
 betal-TV-kanal 
  sänt pornografisk film i strid mot bestämmelsen om televisionens särskilda genomslagskraft. Nämnden konstaterade i beslutet att sändningen var krypterad och att den dessutom sänts efter midnatt och kunde mot den bakgrunden inte finna att programmet sänts i strid mot bestämmelsen. 
 36  
 När det gäller pornografiska filmer som sänds i krypterade kanaler efter midnatt synes Granskningsnämn- den således inte göra någon annorlunda bedömning i förhållande till nu aktuell bestämmelse än vad som görs i samband med pröv- ning av bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL. 
 Skillnaden mellan dessa bestämmelser framgår då tydligare av nämndens avgöranden beträffande våld. Granskningsnämnden har nämligen vid några tillfällen funnit att program med våldsskild- ringar som inte har ansetts strida mot bestämmelserna i 6 kap. 2 § RTL dock har stridit mot bestämmelsen om mediets särskilda genomslagskraft. Följande två ärenden hos Granskningsnämnden illustrerar detta. 
 Det första ärendet, 
 37  
 som även utgör ett exempel på vilka vålds- skildringar som kan tillåtas och vilka som innebär ett brott mot bestämmelsen om mediets särskilda genomslagskraft, avsåg en amerikansk serie som visades på TV4,  
 Sunset Beach 
 . Ärendet tog 
  
 35 
  
 Se Granskningsnämndens beslut SB 469/97 och 470/97. 
  
 36 
  
 SB 539/95. Prövningen gällde bestämmelsen i 12 § andra stycket i tidigare gällande satellit- lagen (1992:1356) som föreskrev att varje satellitprogramföretag vid utformningen av en programtjänsts innehåll, när det gällde programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning av programmen, skulle ta hänsyn till televisionens särskilda genomslagskraft. 
  
 37 
  
 SB 205/00. 
  
 59 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 upp fyra avsnitt som hade sänts under perioden 20 mars 2000 – 23 mars 2000, samtliga med starttid kl. 17.10. I det första avsnittet visades bl.a. en scen med en maskerad man beväpnad med en kött- krok och en annan scen där samma maskerade man överföll en kvinna och hotade henne med kniv. I nästa avsnitt förekom scener med hot och slagsmål mellan kvinnan och mannen. Avsnittet där- efter visade en fortsättning på slagsmålet under vilket mannen tog struptag på kvinnan och hotade henne med kniv. I det sista av- snittet som var under nämndens bedömning förekom realistiska slagsmål mellan två män. Slagsmålen innehöll inslag med stryptag och knivhugg. Det framgick klart enligt nämnden att den ena mannen stack kniven i den andres mage och hur den andre mannen gjorde likadant i motståndarens bröstkorg. 
 TV4 anförde i ett yttrande att de aktuella scenerna inte kunde anses utgöra några ingående, långvariga eller påträngande vålds- skildringar och att sändningarna därför inte kunde anses strida mot bestämmelsen om mediets särskilda genomslagskraft. 
 Granskningsnämnden kunde inte finna att programmen innehöll våldsskildringar av sådan karaktär som medförde att bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL blev tillämplig och konstaterade därför att sänd- ningen av programmen inte stred mot föreskriften om varning i denna bestämmelse. 
 När det gällde programmens överensstämmelse med bestämmel- sen om mediets särskilda genomslagskraft konstaterade nämnden att programmen sänts vid en tidpunkt då varsamhet skall iakttas i fråga om våldsskildringar och att det i programmen förekom vissa scener som kunde verka skrämmande för barn. Nämnden fann dock att scenerna i de tre första programmen inte var av sådan karaktär att de stred mot bestämmelsen. De scener som förekom i det sista avsnittet var emellertid enligt nämnden av så verklighets- trogen karaktär att programmet med hänsyn till sändningstiden stred mot bestämmelsen. 
 Det andra nu aktuella ärendet 
 38  
 avsåg tredje avsnittet av en TV- version av den isländske filmskaparen Adams spel- film  
 Mörkrets furste  
 och som sändes i SVT1 kl.  
 20.00–20.55. 
  I avsnittet dömdes två män, en far och hans son, till döden för häxeri. Vid själva avrättningen, som visades cirka 17 minuter in i programmet, fördes männen upp på en jordkulle intill vilken ett bål hade byggts. Bålet tändes och männen störtades under höga ångest- 
  
 38  
 SB 80/01. 
 60 
  
 SOU 2001:84 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 skrik ned i elden. Efter en kort stund lyckades den yngre mannen brinnande ta sig ut ur bålet och vacklade ned mot ett vattenbryn. Svårt medtagen fördes han åter upp på jordkullen, överhälldes med tran och störtades ånyo ner i bålet. Framställningen var enligt Granskningsnämnden tämligen långdragen och innehöll flera när- bilder av männen samt deras ångestskrik. Programpresentatören sade i påannonsen följande:och vi vill varna för att våldsamma och obehagliga scener förekommer. 
 SVT anförde i ett yttrande bl.a. att filmen hade klippts om med tanke på att  
 TV-versionen 
  skulle sändas med början kl. 20.00, var- vid de våldsammaste scenerna togs bort och ersattes med mindre upprörande bilder sedda på håll. Thompson ansåg vidare att risken för att barn skulle kunna identifiera sig med berättelsen var mycket liten och att filmens innehåll inte var så våldsamt att den med hänsyn till bestämmelsen om televisionens särskilda genomslagskraft inte kunde visas med början kl. 20.00. 
 Granskningsnämnden fann i sitt beslut att programmet inte innehöll våldsskildringar av sådan karaktär som medförde att bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL blev tillämplig och att sändningen av programmet därför inte stred mot föreskriften om varning i denna bestämmelse. När det gällde programmets överensstämmelse med bestämmelsen om mediets särskilda genomslagskraft konsta- terade nämnden emellertid att programmet sändes vid en tidpunkt då varsamhet skall iakttas ifråga om våldsskildringar. Scenerna när de båda männen brändes levande på bål var enligt nämnden så påträngande och skrämmande att programmet med hänsyn till sändningstiden, oavsett förekommande varning, stred mot bestäm- melsen. 
 Det kan således konstateras att Granskningsnämnden använder sig av en strängare bedömningsnorm vad avser våldsskildringar vid prövning av bestämmelsen om mediets särskilda genomslagskraft än vid prövning av bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL. Det finns i och för sig inget omedelbart stöd för en sådan tillämpning i lagens förarbeten. Skillnaden i tillämpningen torde dock kunna förklaras med att det ställs högre krav på de bolag som sänder med stöd av tillstånd av regeringen och framförallt på SVT och TV4 som genom det analoga marknätet i princip når hela befolkningen. Om Granskningsnämnden skulle tillämpa samma bedömningsnorm i förhållande till de båda bestämmelserna förlorar bestämmelsen om mediets särskilda genomslagskraft således sin funktion i fråga om våldsskildringar. 
 61 
  
 Tillämplig svensk rätt och praxis om  
 TV-sändningar 
  och dess innehåll 
  
 SOU 2001:84 
  
 Från 1990 fram till april 2001 har Granskningsnämnden fattat 19 fällande beslut angående våldsskildringar i olika program, varav 17 av besluten avser s.k. underhållningsvåld och 2 verklighetsvåld i nyhetsprogram. Samtliga program har fällts med stöd av bestäm- melsen om mediets särskilda genomslagskraft. I två av fallen 
 39  
 har nämnden även fällt för utebliven varning enligt bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL. Samtliga beslut avser program som sänts i SVT eller TV4. Det förhållandet att t.ex. filmkanalerna inte finns med i stati- stiken när det gäller våldsskildringar beror i första hand på att det i princip inte förekommer några anmälningar mot dem i detta avse- ende och att Granskningsnämnden enligt egen uppgift hittills inte fått några indikationer på att det där sänds våld eller pornografi på dagtid. 
 Eftersom hittills inte något program innehållande våldsskild- ringar som sänts i en  
 betal-TV-kanal 
  har prövats i förhållande till bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL kan det slutligen konstateras att det heller inte finns någon vägledning i praxis vilken självständig bety- delse det har för bedömningen att en sändning varit krypterad. En krypterad sändning som sänds på sen kvällstid, dvs. efter midnatt, strider dock som framgått ovan inte mot bestämmelsen oavsett sändningens innehåll. 
  
 39  
 SB 368/99 och SB 21/01. 
 62 
  
 4 
  
 Myndigheter med särskild anknytning till barn och media 
  
 4.1 
  
 Rådet mot skadliga våldsskildringar (Våldsskildringsrådet) 
  
 Under  
 1980-talet 
  växte en stark opinion fram mot det s.k. video- våldet. Föräldrar slöt sig samman lokalt och bildade aktions- grupper, genomförde namninsamlingar m.m. Föreningar och orga- nisationer förde upp videovåldet på sina dagordningar och många kommuner tillsatte särskilda mediagrupper. Våldsskildringsrådet inrättades efter riksdagsbeslut 1990 bl.a. för att gå nämnda opinion till mötes. Regering och riksdag var inte beredda att införa en obli- gatorisk förhandsgranskning av videogram eftersom det inte bedömdes som effektivt. De flesta extremvåldsfilmer fanns nämli- gen på den svarta marknaden. Det ansågs däremot att ett organ som samordnade olika insatser från statliga och andra myndigheter, organisationer och näringslivet skulle ha större möjligheter att – i nära samarbete med folkrörelser och med skilda lokala grupper – påverka och förändra utbudet. Inrättandet av Våldsskildringsrådet ansågs vara en markering från staten att vissa inslag i den dittills- varande utvecklingen inte accepterades. 
 Våldsskildringsrådet arbete skulle inte enbart avse extremvåldet, utan frågan om våldsskildringar skulle ses i perspektiv av hela det utbud av rörliga bilder som når barn och ungdomar. Här nämndes bl.a. nyhetssändningarna i TV och det s.k. underhållningsvåldet samt det framväxande utbudet av data- och  
 TV-spel, 
  vilka ofta utformas med inslag av våld och brutalitet. Våldsskildringsrådet arbete skulle i huvudsak verka för att barn och ungdomar själva skulle klara av att orientera sig i och kritiskt granska det stora utbudet. Arbetet skulle således i första hand inriktas mot kunskap och information. 
 Med anledning av rådsrekommendationen (Tucker/EG)om en jämförbar och effektiv skyddsnivå för minderåriga och för den mänskliga värdigheten fick Våldsskildringsrådet genom tilläggs- 
 63 
  
 Myndigheter med särskild anknytning till barn och media 
  
 SOU 2001:84 
  
 direktiv år 1998 regeringens uppdrag att informera berörda branscher om innehållet i rådets rekommendation, följa bransch- ernas självreglerande arbete med de frågor som rekommendationen omfattar samt, om branscherna så önskar, fungera som stöd och samtalspartner i frågor som rör skydd av barn och den mänskliga värdigheten (dir. 1998:110). 
 Våldsskildringsrådet huvudsakliga uppgifter i dag är således: 
  
 N  
 att följa marknadsutvecklingen och den tekniska utvecklingen på medieområdet 
  
 N  
 att följa massmedie- och påverkansforskning inom området och sprida populärvetenskaplig information 
  
 N  
 att ta initiativ till projekt inom forskning, utbildningsväsende och föreningsliv 
  
 N  
 att informera de audiovisuella branscherna om rådsrekom- mendationen (Tucker/EG) samt stödja och följa branschernas arbete med självreglering 
  
 N  
 att stödja, uppmuntra och konkret hjälpa organisationer och grupper som engagerar sig i frågorna om våld i media 
  
 N  
 att verka för en förbättrad mediekunskap i skolan och i lärarut- bildningen. 
 Våldsskildringsrådet har kontinuerligt följt upp omfattningen av våldsskildringar i det svenska  
 TV-utbudet 
  och har låtit genomföra ett antal studier på området som publicerats i dess skriftserie. Våldsskildringsrådet har bl.a. låtit genomföra tre undersökningar som systematiskt kartlagt förekomsten av våldsskildringar i TV. 
 40  
 De viktigaste resultaten från dessa undersökningar redovisas under avsnitt 6.6. 
 Våldsskildringsrådet har däremot hittills ansett sig förhindrat att självt ta initiativ när det gäller programföretagens självreglering eftersom det anges i tilläggsdirektivet att Våldsskildringsrådet skall verka som stöd och samarbetspartner  
 om branscherna så önskar 
 . Våldsskildringsrådet har därför valt att hålla en låg profil gentemot programföretagen och väntat på initiativ från branschen. Dialoger mellan Våldsskildringsrådet och branschen har i huvudsak kommit 
  
 40  
 Höijer, Mendez, Våldsskildringar i  
 TV-nyheter. 
  Produktion, utbud, publik, Våldsskild- ringsrådets skriftserie nr 9, Stockholm, 1994; Johnson, Murphy och Davis, Mendez, 40 timmar i veckan – en studie av våld i sex svenska  
 TV-kanaler, 
  Våldsskildringsrådets skrift- serie nr 14, Stockholm 1996; Johnson, J, Gränslöst, Våldsskildringsrådets skriftserie nr 21, Stockholm 1999. 
 64 
  
 SOU 2001:84 
  
 Myndigheter med särskild anknytning till barn och media 
  
 till stånd i samband med att Våldsskildringsrådets olika rapporter har publicerats. Enligt Våldsskildringsrådet bildar dessa kontinuer- ligt återkommande rapporter en naturlig öppning för dialog med branschen. 
 41 
  
 4.2 
  
 Barnombudsmannen (BO) 
  
 Svenska barn och ungdomar upp till 18 år har sedan 1993 en egen ombudsman, barnombudsmannen. BO har till uppgift att bevaka frågor som angår barn och ungdomars rättigheter och intressen. Ombudsmannen skall särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer överens med Sveriges åtaganden enligt barnkonventionen. Barnombudsmannen skall inom sitt verksamhetsområde ta initiativ till åtgärder som syftar till att hävda barns och ungdomars rättigheter och intressen, företräda och stödja barn i den allmänna debatten, hos regeringen föreslå de författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att barns och ungdomars rättigheter och intressen skall tillgodoses samt ta initiativ till samordning och utveckling av samhällets förebyggande insatser inom området barn och ungas säkerhet. 
 BO:s ansvarsområde täcker således i princip alla frågor som rör barn och ungdomar och grunden för arbetet är barnkonventionen. Så snart en viss fråga regleras i konventionen faller den inom ombudsmannens kompetensområde. Även frågor som faller utan- för konventionens bestämmelser eller svensk lagstiftning kan dock tas upp av ombudsmannen, om de rör den rättighets- och intres- sesfär som ombudsmannen skall bevaka enligt lagen. 
 42 
  
 Frågor om barns rätt till yttrandefrihet och tillgång till informa- tion och även skydd mot information som kan vara till skada för barnets välfärd faller således självklart inom BO:s kompetens- område. BO har på detta område utarbetat en studiehandledning för personal i barnomsorg och barnhälsovård när det gäller frågan om små barn och våld på TV. Ombudsmannen har även givit ut en informationsbroschyr till småbarnsföräldrar i samma ämne. I övrigt har BO enligt uppgift från myndigheten valt att inte arbeta aktivt med dessa frågor bl.a. med hänsyn till Våldsskildringsrådets arbete på området. 
  
 41 
  
 Samtal med rådets huvudsekreterare Rush. 
  
 42 
  
 Prop. 1992/93:173, s. 10. 
  
 65 
 5 Självreglering 
  
 5.1 
  
 Vad innebär självreglering 
  
 Begreppet självreglering kan sägas vara ett samlingsbegrepp för de åtgärder som företag i en bransch, en organisation eller liknande vidtar för att skapa goda förhållanden inom det område de verkar. Inom tidningsbranschen utgör t.ex. inrättandet av Pressens Opinionsnämnd och Allmänhetens pressombudsman exempel på en sådan självreglering. Frivilliga åtgärder av detta slag beror ofta på en önskan att undvika lagstiftning. 
 Inom området för  
 TV-sändningar 
  innebär självreglering bl.a. en möjlighet för programföretagen och programdistributörerna att själva skapa och kontrollera olika skyddssystem för innehållet i TV. Den enklaste formen av självreglering utgörs givetvis av program- företagens val av program och vid vilken tid de väljer att sända pro- grammen. Det kan emellertid även handla om att ange ålders- gränser för olika  
 TV-program, 
  lämna fördjupad programinforma- tion till tittarna, skapa varningssystem eller system som gör det möjligt att på teknisk väg begränsa barns tillgång till visst utbud. 
  
 5.2 
  
 Tekniska möjligheter till föräldrakontroll i samband med digitala sändningar 
  
 5.2.1 
  
 Inledning 
  
 Det finns inte i dag något enhetligt eller väl fungerande filtrerings- system avseende  
 TV-sändningar, 
  dvs. ett tekniskt system med vars hjälp  
 TV-konsumenten 
  kan välja bort en viss typ av program. När det gäller analoga sändningar är förutsättningarna för ett sådant system begränsade och har, enligt vad utredningen erfarit, aldrig introducerats i Sverige. Den digitala tekniken ger dock bättre möj- ligheter till att utveckla filtreringssystem. 
 67 
  
 Självreglering 
  
 SOU 2001:84 
  
 En utvecklingstendens är att  
 TV-konsumenten 
  ges allt större möjlighet att välja vad han eller hon vill se och när han eller hon vill se det. Som exempel kan nämnas  
 pay-per-view 
  som är en form av  
 betal-TV 
  som innebär att  
 TV-konsumenten 
  endast betalar för spe- cifika sändningar som han eller hon beställer av programdistri- butören. Det kan t.ex. vara ett sportevenemang eller en konsert.  
 Lloyd 
  (NVOD) är ett exempel på ett system som gör det möjligt för  
 TV-konsumenten 
  att ur ett specifikt utbud välja vad denne vill se.  
 TV-konsumenten 
  kan även inom vissa tidsramar ange när han eller hon vill se programmet. Tjänsten bygger på att den digitala tekniken ger förutsättningar att sända flera filmer eller program samtidigt i samma frekvensutrymme med viss tidsför- skjutning.  
 TV-konsumenten 
  kan härigenom välja bland ett antal filmer presenterade i en meny, varefter denne kort därefter kan se den valda filmen eller programmet.  
 TV-konsumenten 
  upplever tjänsten som interaktiv, men det handlar i realiteten om en utsänd- ning som startas av den sändande där den valda filmen endast utgör en av flera utsändningar av samma film som sänds ut oavsett om någon väljer att se dem eller inte.  
 Video-on-demand 
  (VOD) är där- emot ett system som på ett helt annat sätt är interaktivt. Till skill- nad från NVOD innebär VOD att  
 TV-konsumenten 
  väljer t.ex. en långfilm ur en databas och genom sin beställning sätter igång upp- spelningen av filmen för sändning till sig själv.  
 TV-konsumenten 
  påverkar således här på ett helt annat sätt vilket program han eller hon skall se och när programmet skall ses. NVOD men inte VOD omfattas av RTL:s regler. 
 43 
  
 Det förändrade medielandskapet (se avsnitt 6) och den digitala utvecklingen innebär bl.a. att de traditionella metoder som har utvecklats för att försöka skydda barn mot olämpligt programinne- håll, t.ex. genom programföretagens val av program och regler för när vissa program får sändas, till viss del förlorat i betydelse. Även om t.ex. system med vattendelare grundade på sändningstid allt- jämt fyller en viktig funktion för skyddet av barn mot olämpligt programinnehåll måste således även nya skyddssystem börja komma till användning som kompletterar och i en del fall kanske helt ersätter nuvarande system och som skapar möjligheter för TV- konsumenterna att mer aktivt välja det programutbud som passar dem. Det handlar bl.a. om att utöka och förbättra informationen om de program som sänds genom att klassificera innehållet, t.ex. 
  
 43  
 Jfr prop. 95/96:160, s. 65. 
 68 
  
 SOU 2001:84 
  
 Självreglering 
  
 genom att lämna åldersrekommendationer och dela in innehållet i olika kategorier som t.ex. sport, film, nyheter och porno- grafi. Den här typen av funktioner kan även behöva kompletteras med en fördjupad programinformation som mer ingående beskriver innehållet i ett program, t.ex. en sammanfattande beskrivning av en films handling eller om det förekommer mycket våld eller erotik. Det kan även handla om att skapa möjligheter för  
 TV-konsumen- 
  ten att helt välja bort ett visst programutbud. Genom den digitala tekniken har det tillskapats system som stödjer sådana åtgärder som nu har diskuterats i form av vad som betecknas som elektro- niska programguider och olika former av s.k. barnlås. 
  
 5.2.2 
  
 Elektroniska programguider (EPG) 
  
 En elektronisk programguide är ett hjälpmedel för  
 TV-konsumen- 
  ten att orientera sig i utbudet av program och tjänster. Den kan jämföras med en utökad  
 text-TV 
  med möjlighet för  
 TV-konsu- 
  menten att leta sig fram till information om utbudet. EPG:n kan ha en mycket enkel utformning, ungefär som en tryckt  
 TV-tidning, 
  eller vara mer avancerad och även inkludera en fördjupad pro- graminformation, rörliga presentationer m.m. Genom en EPG finns det även möjlighet för  
 TV-konsumenten 
  att komponera sin egen  
 TV-tablå, 
  söka på olika programkategorier eller programtider m.m. EPG:n styrs genom knapptryckningar på en fjärrkontroll. 
 Informationen i en EPG baseras på den s.k. serviceinformation som programföretagen lämnar till programdistributören (Senda, Viasat, Com hem etc.). Detta sker genom en s.k.  
 SI-signal. 
  Service- informationen kan t.ex. innehålla en beskrivning av program- inslagens innehåll, rent teknisk information och åldersrekommen- dationer.  
 SI-signalen 
  är standardiserad av  
 DVB-gruppen 
  och skall fungera lika i alla system. Det är vanligast att varje EPG kontrol- leras av en programdistributör som bestämmer hur EPG:n grafiskt skall presenteras. Programdistributören kan även bestämma att EPG:n skall innehålla andra funktioner eller annan information utöver vad som ingår i  
 SI-signalen, 
  t.ex. möjlighet att kategorisera program och göra egna programtablåer. 
 Det finns även något som kallas ESG (Event Schedule Guide) som är en enklare form av programguide som enbart baseras på utsänd serviceinformation och som finns inbyggd i digitalboxens menysystem. 
 69 
  
 Självreglering 
  
 SOU 2001:84 
  
 Ett  
 EPG-verktyg 
  ger många möjligheter när det gäller att skydda barn mot olämpligt programinnehåll. Enligt studien Parental Control in a Converged Communications Environment – Self- Regulation, Technical Devices and  
 Meta-Information 
 44 
  
 använder i Storbritannien t.ex. mer än 60 procent av de som abonnerar på  
 digital-TV 
  EPG:n för att finna programinformation och för att strukturera sitt  
 TV-tittande. 
  Barnfamiljer och tittare som har tillgång till ett stort antal kanaler använder EPG:n mer aktivt än andra. 
 Det är vanligt att EPG:n används för att finna och organisera information om programutbudet. Samma teknik kan göra EPG:n lämplig för att finna och blockera oönskat innehåll. Jenkins är kon- struerade för sökning efter innehåll som härleds från särskild information om programmen. Detta innebär t.ex. att  
 TV-konsu- 
  menten kan, allt beroende på hur programmen kategoriseras och klassificeras, finna alla program som sänds en viss dag inom en sär- skild kategori (sport, nyheter, natur etc.) eller välja att blockera ett visst programutbud. De tekniska förutsättningarna är desamma för båda funktionerna. 
 En EPG kan således ge föräldrar möjlighet till ett positivt urval av program för deras barn. En väl fungerande EPG som bygger på att programmen både kategoriseras och klassificeras samt inne- håller fördjupad beskrivande programinformation gör det möjligt för föräldrar att välja ett utbud som de finner lämpligt för sina barn. Det är även tekniskt möjligt att skapa olika  
 EPG-inställ- 
  ningar för varje familjemedlem. Informationen blir tillgänglig för respektive familjemedlem först sedan denne har identifierat sig genom en personlig behörighetskod (PIN- kod). 
 En EPG kan således vara mycket enkelt utformad ungefär som en elektronisk programtidning eller utgöra ett mer avancerat system som erbjuder många olika tjänster och valmöjligheter. Av den nyss nämnda studien om förhållandena i Europa framgår dock att  
 EPG-operatörerna 
  initialt kraftigt har underutnyttjat de möjlig- heter till föräldrakontroll som finns inbyggda i den digitala tekni- Miller. Detta beror enligt studien till stor del på avsaknaden av en klassificering som fungerar i en digital miljö. Härtill kommer att systemen som föräldrarna har haft att bruka har ansetts vara alltför opraktiska och krångliga. 
  
 44  
 Daphne Keller och Taylor Verhulst, Parental Control in a Converged Communications Environment –  
 Self-Regulation, 
  Technical Devices and  
 Meta-Information, 
  s. 16 ff. 
 70 
  
 SOU 2001:84 
  
 Självreglering 
  
 Den tyska digitala satellitkanalen Premiere World har emellertid utvecklat ett system för föräldrakontroll inom ramen för en EPG som synes har erhållit en hög acceptans hos deras tittare och som innebär att ett program som anses olämpligt för barn automatiskt blockeras. För att programmet skall bli tillgängligt måste mot- tagaren låsa upp digitalboxen (benämnd  
 d-box) 
  med en behörig- hetskod  
 (PIN-kod). 
  Enkelt beskrivet bygger systemet på att pro- gramföretaget förser EPG:n med en utförlig beskrivning av varje program. När  
 TV-konsumenten 
  skall se ett program läser systemet av denna information och blockerar sådant som anses olämpligt för barn under en viss ålder (16 eller 18 år). De tyska delstatsmyndig- heternas arbetsgemenskap, ALM, har nyligen publicerat en studie om skydd av barn vid sändningar av digital  
 betal-TV. 
  Studien kon- centrerar sig på nu nämnda system. Resultatet från studien utvisar att systemet har accepterats i mycket stor utsträckning av använ- darna eftersom det fungerar och är lätt att använda. 
 45  
 Den s.k. d- boxen stödjer även en funktion som innebär att programmen kan blockeras efter åldersrekommendationer. Detta system har av tyska myndigheter emellertid inte ansetts vara ett tillräckligt skydds- system för barn främst med hänsyn till att det måste aktiveras av föräldrarna själva. 
  
 5.2.3 
  
 System för föräldrakontroll i Sverige 
  
 Samtliga distributionsvägar för digitala sändningar i Sverige dvs. sändningar genom kabelnät, över satellit eller i det digitala mark- nätet, erbjuder i dag någon form av EPG. Programföretagen i det digitala marknätet är överens om att förse användarna med en gemensam EPG. Övriga operatörer utvecklar därutöver sina egna EPG:er. 
 Tekniken kring de digitala sändningarna erbjuder för närvarande främst tre möjligheter att blockera ett visst programutbud, allt beroende på vilken digitalbox som används, nämligen  
 mottagarlås, kanallås  
 och  
 ålderskontrollerat barnlås  
 (funktionen benämns även föräldralås eller åldersgränskontroll). 
  
 Mottagarlås  
 innebär att digitalboxen är låst i sitt utgångsläge, dvs. inga kanaler i utbudet är tillgängliga, och att en behörighetskod 
  
 45  
 Davis, Nelson och Fischer, Jones, Jugendmedienschutz – Praxis und Akzeptanz: Reynolds und Abonnenten des digitalen Fernsehens Wilson, zur Fernseherziehung und zum Jugendschutzinstrument Vorsperre, Die Landesmedienanstalten, Henson, Berlin. 
 71 
  
 Självreglering 
  
 SOU 2001:84 
  
 (PIN-kod) 
  måste skrivas in varje gång boxen skall användas. Behörighetskoden bestämmer innehavaren av digitalboxen själv. 
  
 Kanallås  
 bygger på samma system, men här kan användaren välja vilka kanaler som skall låsas, medan övriga är tillgängliga utan behörighetskontroll. Genom att använda denna funktion blockeras således allt material från de låsta kanalerna. 
  
 Ålderskontrollerat barnlås  
 kan sägas vara en programbolagsstyrd blockering. Detta system kräver att respektive programbolag i samband med programutsändningen även sänder ut en ålders- rekommendation i  
 SI-signalen, 
  t.ex. att programmet inte är lämp- ligt för barn under 15 år. Innehavaren av en digitalbox måste i sin tur aktivera barnlåset vilket sker genom boxens menysystem. I menyn för barnlås finns ett förbestämt antal åldersgränser att välja bland. Om innehavaren anger att program som är olämpliga för barn under 15 år inte får visas blockeras således alla sådana program från de bolag som sänder ut nämnda åldersrekommendationer. För att dessa program skall bli tillgängliga måste sändningen låsas upp med en behörighetskod som innehavaren av digitalboxen bestämt. För att systemet skall fungera krävs alltså att programföretagen sänder ut åldersrekommendationer med  
 SI-signalen 
  parallellt med programmen och att  
 TV-konsumenten 
  har en digitalbox som kan avläsa signalen. Systemet innebär således att det är programföre- tagen som ensidigt åldersklassificerar programmen medan det är upp till varje enskild innehavare av en digitalbox att därefter block- era sådant programutbud som inte är önskvärt. Det är för närva- rande endast Canal+ och Canal Digitals s.k. Turner (pay-  
 Dawsonkanaler) som sänder ut sådana signaler med åldersrekom- mendationer som gör att det ålderskontrollerade barnlåset funge- rar. 
 NorDig är ett nordiskt samarbetsprojekt som med utgångspunkt i de standarder som är satta av  
 DVB-gruppen 
  arbetar för att ta fram en teknisk kravspecifikation för mottagarutrustning för  
 digital-TV. 
  Det långsiktiga målet är att ta fram en teknisk kravspecifikation för en  
 digital-TV-box 
  som kan ta emot  
 digital-TV 
  oavsett distribu- tionsform. NorDigs kravspecifikation anger att digitalboxarna bör vara utrustade med barnlås som baseras på serviceinformationen. Samtliga parter som ingår i NorDig (samtliga större aktörer på den nordiska marknaden, dock inte UPC) har träffat ett migrations- avtal om vilka funktioner boxarna i framtiden bör klara av. 
 Det är även tekniskt möjligt att genomföra ett system som innebär att abonnenten skall kunna välja abonnemang med olika 
 72 
  
 SOU 2001:84 
  
 Självreglering 
  
 skyddsnivåer, dvs. att abonnenten abonnerar på en kanals hela utbud förutom en viss kategori av program t.ex. med eller utan pornografi. Ett sådant systemet fungerar så att programföretaget anvisar programdistributören vilken skyddsnivå de olika program- men skall ha, t.ex. att pornografi skall ha en annan nivå på krypte- ringen än övriga program. Programdistributören krypterar därefter olika vid utsändningen. De abonnenter som har tecknat ett abon- nemang med endast normal nivå kan då inte se programmen med en högre skyddsnivå. 
  
 5.2.4 
  
 Närmare om vilka möjligheter till föräldrakontroll de olika distributionsvägarna i Sverige erbjuder 
  
 46 
  
 5.2.4.1 
  
 Det digitala marknätet 
  
 Senda i Sverige AB (Senda) bildades 1997 och ägs av Teracom AB 
 47  
 och Sveriges Television AB. Senda är programkortsleverantör för det digitala marknätet och sköter administrationen kring abonne- mangen. Sendas uppgift är även att administrera den gemensamma EPG:n samt system för åtkomsten i marknätet, bl.a. kryptering av program och tjänster samt auktorisation av dessa. Senda skall såle- des samordna, paketera och marknadsföra programutbud och tjänster i det marksända digitala  
 TV-nätet. 
  Bolaget skall vara en neutral aktör och verka för att hushållen endast skall behöva en  
 digital-TV-box 
  och ett programkort för att nå ett serviceutbud av både  
 TV-program 
  och andra digitala tjänster. 
 48 
  
 Senda erbjuder sina kunder färdiga kanalpaket och det finns ingen möjlighet för kunden att välja endast enstaka kanaler. Det finns heller ingen möjlighet för kunden att utesluta program med visst innehåll från abonnemanget. 
 EPG:n i det digitala marknätet samordnas alltså av Moore och innehåller programtablåer och annan basinformation. Varje pro- gramföretag har därutöver möjlighet att utforma en egen program- guide. Det åligger Senda att presentera samtliga programbolags utbud på ett likvärdigt sätt, och att se till att EPG:n är lättillgänglig 
  
 46 
  
 Detta avsnitt bygger på samtal med olika representanter för respektive bolag som anges i texten om inget annat anges. 
  
 47 
  
 Teracom AB bildades 1992 och ägs av staten. Teracoms roll i det digitala marknätet är att distribuera signalerna i marknätet och att sköta den tekniska multiplexeringen av signalerna från programföretagen. 
  
 48 
  
 En guide till  
  
 digital-TV, 
  Radio- och  
 TV-verket 
  2000, s. 58. 
 73 
  
 Självreglering 
  
 SOU 2001:84 
  
 för hushållen. 
 49  
 Senda och respektive programföretag skall träffa individuella avtal om de närmare villkoren avseende den gemen- samma EPG:n. Dessa avtal reglerar vilken serviceinformation pro- gramföretagen måste lämna till EPG:n. Serviceinformation inne- fattar bl.a. information om vilka program som kommer att sändas, vilket innehåll programmen har, åldersrekommendationer med mera. Det finns serviceinformation som programföretagen måste lämna och det finns sådan som är frivillig. Detta styrs av en specifi- kation som är utarbetad av Moore, Rules of Operation of Service Information in the Swedish  
 DTT-network 
  (ROSI). Denna specifi- kation sätter även kraven för vad digitalboxen skall klara av. Samt- liga digitalboxar är i enlighet härmed utrustade med mottagarlås, kanallås och ålderskontrollerat barnlås. Det är i dagsläget valfritt för programföretagen om de vill lämna sådan serviceinformation som gör att det ålderskontrollerade barnlåset kan aktiveras. För närvarande är det endast Canal+ som sänder ut sådan service- information med sina digitala sändningar i marknätet. Senda ser emellertid enligt egen uppgift för närvarande över sina avtal med programföretagen och nämnda specifikation för att om möjligt skärpa kraven vad avser vilken serviceinformation som skall vara obligatorisk för programföretagen att sända ut. Senda har bl.a. ambitionen att programbolagen skall bli skyldiga att sända ut sådan serviceinformation som gör det möjligt för användaren att aktivera det ålderskontrollerade barnlåset. 
  
 5.2.4.2 
  
 Digitala satellitsändningar 
  
 Det finns två programkortsleverantörer på den svenska marknaden för digitala satellitsändningar; Canal Digital och Viasat. Canal Digital upphörde med de flesta av sina analoga sändningar den 3 september 2001 och även Viasat planerar att med vissa undantag släcka sina analoga signaler under 2001. 
 Canal Digital 
 Canal Digital ägs av norska Telenor och sänder bl.a. kanaler som Canal+, Kanal 5 och CineCinemas. Canal Digital har även tjugotvå stycken s.k.  
 Kiosk-kanaler 
 (pay-per-view). 
  
 49  
 En guide till  
 digital-TV, 
  Radio- och  
 TV-verket 
  2000, s. 65 f. 
 74 
  
 SOU 2001:84 
  
 Självreglering 
  
 Canal digital erbjuder sina kunder färdiga kanalpaket och det är inte möjligt för kunden att välja enbart enstaka kanaler. Det är heller inte möjligt att utesluta program med visst innehåll från abonnemanget. 
 Canal Digitals samtliga digitalboxar är utrustade med låsfunktio- nerna  
 mottagarlås 
 ,  
 kanallås  
 och  
 ålderskontrollerat barnlås 
 . För att låsa upp en blockerad kanal eller sändning krävs att man har till- gång till en fyrsiffrig  
 PIN-kod 
  som innehavaren själv bestämmer. Det är omöjligt att byta  
 PIN-kod 
  utan att känna till den aktuella koden. Ett barn kan således inte öppna mottagaren, en låst kanal eller en sändning, eller byta  
 PIN-kod, 
  utan att känna till den aktu- Castro. Det ålderskontrollerade barnlåset fungerar beträffande erotiska filmer på Canal+ och till Canal Digitals s.k. Kiosk- kanaler. Canal Digital kräver inte av sina programföretag att de skall leverera åldersrekommendationer. Bolaget anser emellertid att det är mycket viktigt att den funktionen finns så att föräldrar har möjlighet att blockera sådant utbud som är olämpligt för barn. Canal Digital rekommenderar därför sina programföretag att lämna sådan information som gör det möjligt att aktivera det ålders- kontrollerade barnlåset. 
 Canal Digital erbjuder även sina kunder en EPG, Navigator. Här finns möjlighet för användaren att finna en kort information om de program som sänds, söka efter olika kategorier av program och skapa sina egna  
 TV-profiler. 
  
 Viasat 
 Viasat ägs av MTG och distribuerar MTG:s egna kanaler såsom TV1000, Cinema, Playboy TV, ZTV och TV6 samt ett antal tredje- partskanaler. 
 När en konsument tecknar ett abonnemangsavtal med Viasat finns möjligheten att välja bort det erotiska utbudet som visas i kanaler som TV1000 och Playboy TV. Enligt uppgift från Viasat påtalar dock bolaget inte denna möjlighet för kunden aktivt. 
 Viasats digitalboxar är utrustade med  
 mottagarlås  
 och  
 ålders- kontrollerade barnlås 
 . Det ålderskontrollerade barnlåset har emel- lertid hittills inte fungerat eftersom MTG:s programbolag inte har levererat åldersrekommendationer med sina sändningar. Ett funge- rande system är dock under utveckling och skall lanseras inom kort. Detta system skall omfatta de kanaler som Viasat har kontroll 
 75 
  
 Självreglering 
  
 SOU 2001:84 
  
 över (MTG:s kanaler) och användas där det enligt programföre- tagen är nödvändigt med en ålderskontroll. Någon form av ålders- klassificering kommer således att ske avseende vissa program. Det primära skälet till att detta system införs är det starka intresset från  
 TV-konsumenterna. 
  
 Även Viasat erbjuder en EPG till sina kunder. Här kan man bl.a. finna information om och söka efter program som kommer att sändas en viss dag eller i en särskild kanal. Det går även att söka efter program i olika kategorier som exempelvis film, nyheter och familj. 
  
 5.2.4.3 
  
 Digitala sändningar i kabelnätet 
  
 Hittills är det endast Com hem AB som sänder digitalt i kabelnät. Com hem ägs av Telia och är Sveriges största nätinnehavare med drygt 1,3 miljoner anslutna hushåll och där flertalet har möjlighet att ta emot digitala sändningar. Även Sveriges näst största nätinne- havare, UPC Sverige AB, med cirka 255 000 anslutna hushåll plane- rar dock enligt egen uppgift att i slutet av oktober 2001 starta digi- tala sändningar. 
 Com hem erbjuder sina kunder som väljer att teckna abonne- mang för digitala sändningar att helt fritt välja vilka kanaler som skall ingå i abonnemanget efter en à la  
 Poole. 
  Det är emellertid inte möjligt att utesluta program med visst innehåll från abonnemanget. 
 Com hems digitalboxar har endast funktionerna  
 mottagarlås  
 och  
 kanallås 
 . Om användaren har låst en kanal krävs det tillgång till en behörighetskod (fyrsiffrig  
 PIN-kod) 
  för att kunna låsa upp kana- len. Com hem har inte något  
 ålderskontrollerat barnlås 
 . 
 Com hem erbjuder även sina kunder en EPG. Informationen till Com hems EPG inhämtas och sammansätts av Infomedia i Luxemburg. Com hem har således valt att inte själva administrera den här tjänsten och kan i princip inte påverka innehållet i EPG:n. Com hem påtalar emellertid för de programföretag som sänder i deras kabelnät vikten av att de lämnar korrekt information om programmen till Infomedia. Programmen är indelade i 12 olika kategorier; barn, film, sport, nöje, serier, politik, fakta, fritid, kultur, musik, nyheter och övrigt. Canal+ och TV 1000:s porno- grafiska utbud hamnar under kategorin film. Informationen om programmen innehåller i stort sett inte mer än  
 TV-tablåerna 
  i 
 76 
  
 SOU 2001:84 
  
 Självreglering 
  
 dagstidningarna vilket innebär att varje program som sänds har en kort beskrivning. I vissa fall finns det möjlighet till en något för- djupad programinformation; sådana program markeras med ett i. 
  
 5.3 
  
 Rapport om självreglering 
  
 Våldsskildringsrådet lämnade den 30 juni 2000 en rapport om själv- reglering i Sverige. Av rapporten framgår att film- och betalkana- lerna TV 1000 och Canal + båda använder sig av åldersrekommendationer för sina långfilmer. 
 TV 1000 använder fyra kategorier: barntillåtet, för barn i vuxens sällskap, vuxenfilm och erotik. Kategorierna visas genom en symbol (trianglar i olika färger) i kanalens programguide och på kanalens hemsida på Internet. Symbolen visas också i rutan före sändning av filmen, understödd av en speakerröst som berättar vad symbolen innebär. 
 Canal + använder sig av fem kategorier: detta program kan ses av alla, detta program är inte lämpligt för små barn, detta pro- gram är inte lämpligt för barn under 10 år, detta program är inte lämpligt för personer under 15 år och detta är en erotisk film. Den är inte lämplig för personer under 18 år. Även Canal + har symboler i olika färger och former i programguiden och på Internet och de visas även i  
 TV-rutan 
  före sändning av filmerna i kombina- tion med en förklarande speakerröst. 
 Kabelkanalerna TV3 och Kanal 5 har också en form av själv- reglering. I TV3 föregås långfilmerna av en speakerröst som kan säga att: den här filmen rekommenderas från elva år, eller fem- ton år. I vissa fall åtföljs rösten av en bild med den aktuella siffran. Denna typ av åldersrekommendation kan man även hitta på deras hemsida. Kanal 5 har ett liknande förfarande men programbolaget är enligt rapporten mer konsekvent när det gäller att i bild visa en åldersrekommendation. 
 Rapporten pekar vidare på att Sverige är ett land med föga erfarenhet av självreglering på medieområdet. Erfarenheten är att incitamentet till självreglering för en bransch uppstår först 
 när man upplever negativa ekonomiska konsekvenser av bristande reglering. 
 I rapporten anges att olika former av självreglering på sikt kan ge ett gott renommé till ett företag eller en bransch och att det finns tecken på en begynnande konkurrens när det gäller självreglering. 
 77 
  
 Självreglering 
  
 SOU 2001:84 
  
 Enligt rapporten kan detta samtidigt innebära problem för konsu- menten om denne inte har inblick i kriterierna bakom de olika märkningarna eller om vem som står bakom och ansvarar för regleringen. 
 78 
 6 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 6.1 
  
 Ett medielandskap i förändring 
  
 Det svenska medielandskapet präglades under flera decennier av stor stabilitet. 
 50  
 Varje medium uppstod och utvecklades inom sin egen nisch och medierna reglerades och finansierades på olika sätt. Radio och TV distribuerades nationellt med ensamrätt på licens- finansiering. Utbudet reglerades av staten och finansierades av mottagaravgifter. Det svenska medielandskapet har emellertid under de senaste 16 åren genomgått en mycket omfattande föränd- ring. År 1985 fanns det två rikstäckande  
 TV-kanaler 
  och fyra radiokanaler, samtliga inom Sveriges  
 Radio-koncernen. 
  Sedan dess har det tillkommit ca 15 kommersiella  
 TV-kanaler 
  som särskilt vänder sig till den svenska publiken och ett  
 80-tal 
  kommersiella lokalradiokanaler. Därutöver finns det tillgång till ytterligare ett stort antal radio- och  
 TV-kanaler 
  via satellit från hela världen. 
 Sändningsfrekvenser är en begränsad resurs och tillgången på sådana frekvenser sätter därmed en gräns för hur många kanaler som kan distribueras. Detta var en bakomliggande orsak till att radion och televisionen ursprungligen organiserades som offentliga monopol med uppdrag att bedriva programverksamhet i allmän- hetens tjänst. 
 51  
 Den tekniska utvecklingen gör det dock möjligt att använda tillgängliga sändningsfrekvenser mer effektivt. Detta blev ett faktum redan när satellitsändningar och vidaredistribution i olika kabelnät slog igenom. Sändningar med digital teknik som nu är under uppbyggnad i Sverige tar mindre plats än analoga sänd- ningar vilket innebär att det får plats fler kanaler i etern. Utveck- lingen har således medfört att knappheten på sändningsfrekvenser, som tidigare varit styrande för radio- och  
 TV-politiken, 
  har fått allt mindre betydelse. Det tidigare sändningsmonopolet har upphört 
  
 50 
  
 Se Smith, Rivera, Brown, Svenskt medielandskap i förändring – en översikt, i Politikens medialisering (SOU 1999:126) s. 13 ff. 
  
 51 
  
 Prop. 1996/97:67, s. 20. 
  
 79 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 och det har skapats en komplex och mer lättrörlig marknad präglad av konkurrens där public service- TV endast är en av många aktörer. 
  
 6.2 
  
 En utveckling mot ett divergerande  
  
 TV-system 
  
 Granskningsnämnden publicerar årligen en rapport om det svenska  
 TV-utbudet. 
  Rapporten för år 2000 
 52  
 grundar sig på en vetenskaplig undersökning av vilka program som sänds i åtta av de kanaler som når hela landet och som direkt vänder sig till svensk publik: SVT1, SVT2, TV4, TV3, Kanal 5, ZTV, TV6 och TV8. Undersökningen genomfördes vid institutionen för journalistik och masskommuni- kation, Göteborgs universitet. Syftet med de återkommande under- sökningarna är att skapa systematiska och långsiktiga vetenskapliga studier av programutbudet i svensk television. 
 Den kanske enskilt viktigaste slutsatsen undersökningen drar är att programåret 2000 kan ha varit startåret för en utveckling mot ett divergerande svenskt  
 TV-system. 
  Thompson har mellan åren 1998 och 2000 gått mot mera fakta och mindre underhållning i sitt program- utbud medan TV4 har utvecklats i motsatt riktning dvs. program- utbudet har präglats av mindre fakta och mer underhållning. En utveckling mot divergens innebär att Sverige kan vara på väg att få ett  
 TV-system 
  där public  
 service-kanalerna 
  och de kommersiella  
 TV-kanalerna 
  fjärmar sig från varandra genom att de kommersiella kanalerna blir mer kommersiella och public  
 service-kanalerna 
  blir mer public  
 service-inriktade 
  i sitt programutbud. Om denna utveckling mot divergens är början till ett bestående mönster handlar det, enligt undersökningen, om en grundläggande föränd- ring av det svenska  
 TV-systemet 
  som kan få betydande konse- kvenser för kvalitet och mångfald i programutbudet i sin helhet. 
  
 6.3 
  
 Utbudet av barnprogram  
  
 1998-2000 
  
 I Granskningsnämndens rapport om det svenska  
 TV-utbudet 
  år 2000 ingår även en specialstudie av utbudet av barnprogram  
 1998–2000. 
  Under en genomsnittsvecka år 2000 sändes sammanlagt cirka 44 timmar barnprogram i SVT, TV4, TV3 och Kanal 5, vilket innebar en kraftig minskning av utbudet i jämförelse med 1999 då 
  
 52  
 Granskningsnämndens rapportserie – Rapport nr 7, Svenskt  
 TV-utbud 
  2000. 
 80 
  
 SOU 2001:84 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 barnprogramutbudet en genomsnittsvecka uppgick till närmare 49 timmar. TV3 och Kanal 5 stod helt för det minskande utbudet, medan Thompson och TV4 däremot ökade sitt utbud av barnprogram något. Det är endast SVT som under treårsperioden haft ett mer omfattande faktainriktat programutbud och nyheter särskilt riktade till barn. SVT:s inriktning mot nyheter och fakta har även successivt förstärkts under treårsperioden. 
 Ungefär 90 procent av TV3:s och Kanal 5:s utbud av barn- program bestod av fristående tecknade programblock. I SVT och TV 4 dominerar s.k. ramprogram dvs. program med blandat inne- håll lett av en programledare. 
 I SVT och TV4 dominerade Sverige som produktionsland av barnprogram medan svenskproducerade barnprogram var sällsynta i TV3 och Kanal 5. År 1998 utgjorde inhemskt producerade barn- program dock en betydande del av såväl TV3:s som Kanal 5:s utbud. Under 1999 och 2000 förekom det däremot i det närmaste inga svenskproducerade barnprogram i dessa kanaler. Närmare en fjärdedel av SVT:s utbud av barnprogram är producerat i USA. Efter USA är det i första hand Storbritannien och de nordiska län- derna som är stora produktionsländer. I TV4:s barnprogramutbud minskade andelen program producerade i USA kraftigt under tre- årsperioden, medan Storbritannien och Japan ökade sina andelar som produktionsländer. En påtaglig skillnad mellan Thompson och TV4 var att produktionen var spridd på fler länder i SVT än i TV4. 
 Huvuddelen av SVT:s barnprogram sändes på vardagar mellan kl.  
 18–19. 
  TV4, TV3 och Kanal 5 sände barnprogram enbart på morgonen. 
  
 6.4 
  
 TV-tittandet 
  
  år 2000 
 Enligt Mediamätning i Skandinavien AB:s (MMS) årsrapport över  
 TV-vanorna 
  i Sverige under år 2000 tittade under en genomsnittlig dag 76 procent av  
 TV-befolkningen 
  (3 år och äldre) på TV. Svensken ägnade i genomsnitt 2 timmar och 30 minuter per dag åt att titta på TV vilket var 7 minuter längre än under 1999. TV4, och framförallt övriga kanaler, har mest bidragit till denna ökning. 
 Enligt MMS:s mätningar ökar  
 TV-tittandet 
  successivt med ålder. Medan barn mellan 3 och 14 år under år 2000 såg på TV i drygt 1 timme och 30 minuter per dag var motsvarande tittartid cirka 3 timmar och 25 minuter bland dem över 60 år. 
 81 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 Under samtliga veckans dagar når TV sin största publik under kvällstid mellan kl. 19.00 och 21.30. Minst 30 procent av TV- befolkningen ser på TV då. Det sena kvällstittandet har en större omfattning på fredagar och lördagar än under andra dagar. TV- tittande på dagtid förekommer mest på lördagar och söndagar. 
 De som hade tillgång till  
 satellit-TV 
  tittade något mer på TV än befolkningen som helhet. Överhuvudtaget har  
 TV-tittandet 
  en större omfattning bland dem som även har tillgång till andra kanaler än de tre markkanalerna SVT1, SVT2 och TV4. Inom den totala  
 TV-befolkningen 
  ägnades ungefär 70 procent av tittartiden åt programmen i de tre markkanalerna, medan motsvarande siffra för dem med  
 satellit-TV 
  var 60 procent. Detta innebär att markkana- lerna minskat sin tittarandel jämfört med 1999. 
  
 6.5 
  
 Barns tillgång till egna  
  
 TV-apparater 
  
 I forskarantologin Barn och ungdomars välfärd från kommittén Välfärdsbokslut (SOU 2001:55) har man bl.a. undersökt materiella tillgångar bland  
 10–18-åringar. 
  Undersökningen gäller barnens egna saker och inte hushållets. Det framkom vid undersökningen bl.a. att drygt hälften av alla tillfrågade hade egen TV. Tillgången till egen TV var störst bland barn till arbetare och företagare och steg med åldern. Resultatet av undersökningen i denna del var följande. 
 82 
 SOU 2001:84 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 Tillgång till TV bland  
 10–18-åringar 
  i procent 
  
 Andel som har 
  
 TV 
  
 Alla 
  
 52 
  
 Ålder 
  
 10-12 
  
 37 
  
 13-15 
  
 56 
  
 16-18 
  
 69 
  
 Kön 
  
 Pojkar 
  
 57 
  
 Flickor 
  
 47 
  
 Familjetyp 
  
 Båda föräldrarna 
  
 50 
  
 En förälder 
  
 53 
  
 Ombildad familj 
  
 64 
  
 Samhällsklass 
  
 Högre tjänsteman 
  
 44 
  
 Tjänsteman, medel/lägre 
  
 49 
  
 Företagare 
  
 54 
  
 Arbetare 
  
 61 
  
 Föräldrarnas födelseland 
  
 Sverige 
  
 52 
  
 Annat land 
  
 53 
  
 Källa:  
 Utdrag ur och förenkling av tabell 3:5 i Barn och ungdomars välfärd, s. 124- 125. För en komplett tabell hänvisas dit. 
  
 6.6 
  
 Våldsskildringar i det svenska  
  
 TV-utbudet 
  
 Som tidigare nämnts har Våldsskildringsrådet under  
 1990-talet 
  följt upp omfattningen av våldsskildringar i det nya  
 TV-landskapet. 
  År 1994 publicerade Våldsskildringsrådet en undersökning om föränd- ringen av s.k. våldsnyheter mellan 1979 och 1993. Därefter publi- cerades år 1996 en jämförande studie av våldsskildringar i sex svenska  
 TV-kanaler. 
  Slutligen publicerade Våldsskildringsrådet år 1999 en uppföljande undersökning som syftade till att pröva om 
 83 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 resultaten från de tidigare studierna stod sig eller om situationen förändrats. 
 53 
  
 Undersökningarna utgår från en definition av begreppet vålds- skildring som innebär att ett programbolag skildrar våld om  
 någon eller några avsiktligt utför en handling som dödar, skadar eller till- fogar offer fysiskt lidande mot dess vilja, eller skadar föremål, eller visar konsekvenser av sådana handlingar som nu nämnts 
 . Eftersom handlingen skall vara avsiktlig betraktas således inte skildringar av olyckor och katastrofer som våldsskildringar och inte heller s.k. strukturellt våld (samhälleliga maktstrukturer, fattigdom, förtryck osv.). Ett villkor är alltså att något av de element som nämns i definitionen skall framgå i bild. Som exempel nämns att en skild- ring av ett flyganfall som fäller bomber över en stad, utan att TV- tittarna får ta del av konsekvenserna av våldshandlingen utgör en våldsskildring i definitionens mening. En sekvens som innehåller bilder av avsiktligt dödade människor betraktas även det per defi- nition som en våldsskildring även om själva våldshandlingen inte skildras. 
 54 
  
 1994 års undersökning av våldsskildringar i TV:s nyhetsprogram granskade våldsskildringarna i SVT2:s Rapport och TV4:s Ny- heterna. Materialet bestod av Rapports huvudsändning kl. 19.30 under ett representativt urval av sex veckor utspridda över ett halvår 1979 och 1993. TV4 Nyheternas huvudsändning granskades endast under motsvarande veckor 1993. Undersökningsresultatet visade att Rapports inslag med våldsnyheter (verbala eller visuella våldsskildringar) hade ökat från 16 till 25 procent från 1979 till 1993. De visuella våldsskildringarna hade mer än fördubblats och upptog 15 procent av Rapports nyhetsförmedling 1993. Bilder av döda och svårt skadade offer hade blivit vanligare. Det kunde slut- ligen konstateras att det i fråga om våldsskildringar inte förelåg någon större skillnad mellan SVT2 Rapport och TV4 Nyheterna. 
 1995 års undersökning som publicerades 1996 kartlade alla vålds- sekvenser som sändes under en vecka i februari 1995 i SVT1 och SVT2, TV3, TV4, Kanal 5 och betalkanalen TV 1000. Samtliga pro- gram med undantag för nyhetsutbudet granskades från tidig mor- gon till midnatt. Av undersökningsresultatet framgår att sju pro- 
  
 53  
 Höijer, Mendez, Våldsskildringar i  
 TV-nyheter. 
  Produktion, utbud, publik, Våldsskild- ringsrådets skriftserie nr 9, Stockholm, 1994; Johnson, Murphy och Davis, Mendez, 40 timmar i veckan – en studie av våld i sex svenska  
 TV-kanaler, 
  Våldsskildringsrådets skrift- serie nr 14, Stockholm 1996; Johnson, J, Gränslöst, Våldsskildringsrådets skriftserie n 21, Stockholm 1999. 
  
 54  
 Johnson, Hutchinson, Gränslöst, s. 15. 
 84 
  
 SOU 2001:84 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 cent av all undersökt sändningstid utgjordes av våldssekvenser. Drygt 40 timmar av våldssekvenser registrerades under veckan sammantaget i de sex kanalerna. Våldssekvenser förekom i de flesta programtyper hela dagen. Det förekom mest våldssekvenser i trail- rar, dvs. påannonser för kommande program, och fiktionsprogram. Fjorton procent av våldssekvenserna var tecknade. Skildringar av lättare skador var vanligare under morgontimmarna och förmid- dagarna, medan skildringar av grovt våld ökade under kvällen. Efter kl. 22 förekom våldssekvenser med skildringar av grovt våld som mest intensivt. Skildringar av grovt våld förekom dock även tidi- gare på kvällen i bl.a. trailrar för kommande program. TV 1000 hade mest sändningstid med våldssekvenser, följd av TV 3, Kanal 5 och TV4. SVT:s kanaler sände betydligt mindre program med våldssekvenser än de kommersiella kanalerna. TV4 var den kanal som förlagt störst andel av sända våldssekvenser sent på kvällen. Enligt undersökningen kunde skillnaden mellan kanalerna bl.a. för- klaras med deras programprofiler, närmare bestämt i andelen USA- producerade fiktionsprogram. Antalet trailrar spelade vidare en väsentlig roll som en förklaring till skillnaderna. 
 I den senaste undersökningen som publicerades 1999 studerades innehållet i  
 TV-utbudet 
  i SVT1 och SVT2, TV4, TV3, Kanal 5 och TV1000 under en vecka 1997. Resultatet av undersökningen visade att sju procent (cirka 46 timmar) av all sändningstid alltjämt utgjordes av våldssekvenser. Ungefär 60 procent av sändningstiden med våldssekvenser förekom i fiktionsprogram. Våldssekvenser i nyhetsprogrammen utgjorde 7,5 procent av alla våldssekvenser på TV. Tecknade våldssekvenser utgjorde 18 procent, medan vålds- sekvenser i trailrar upptog 7 procent av samtliga våldssekvenser. Hälften av alla våldsskildringar var av det lättare slaget (örfilar och knytnävsslag), en fjärdedel visade svåra skador (blodutgjutelse, medvetslöshet och brutna ben) och en femtedel skildrade dödande. Mer än 40 procent av alla våldssekvenser skildrade således vad som betecknades som grovt våld (svåra skador eller död/dödande). 
 När det gällde de undersökta kanalernas våldsprofiler, dvs. andelen tid med våldssekvenser i förhållande till kanalens totala sändningstid (begreppet används för att kartlägga våldsskildringar i TV på en mer allmän nivå), konstaterade undersökningen att det fanns stora skillnader i presentation av våld mellan kanalerna. SVT:s båda kanaler sände minst tid med våldssekvenser och hade dessutom minskat andelen våldssekvenser sedan undersökningen 
 85 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 1995, medan TV1000 har den tydligaste våldsprofilen. Fördel- ningen av våldssekvenser i samtliga undersökta kanaler var följande. 
 Andelen våldssekvenser i procent av sändningstid 
  
 År 
  
 SVT1 
  
 SVT2 
  
 TV3 
  
 TV4 
  
 Kanal 5 
  
 TV1000 
  
 Genomsnitt 
  
 1995 
  
 4,2 
  
 2,3 
  
 8,6 
  
 6,0 
  
 6,2 
  
 12,7 
  
 7,0 
  
 1997 
  
 2,9 
  
 1,0 
  
 8,5 
  
 6,0 
  
 8,3 
  
 14,1 
  
 7,0 
  
 Källa 
 : Johnson, Murphy, Gränslöst, Våldsskildringsrådet 1999, skrift nr 21. 
 75 procent av alla våldssekvenser i det samlade utbudet av fiktions- program kom från USA. 
 I barnprogram registrerades cirka 500 våldssekvenser. Merparten av våldssekvenserna förekom i tecknade filmer och innehöll till största delen skildringar av lättare skador. Barnprogrammen i TV1000 och i TV3 innehöll proportionellt mer tid med vålds- sekvenser än de barnprogram som sändes i de övriga kanalerna. Skildringar av grovt våld, främst svåra skador, var även vanligare i dessa båda kanalers barnprogram. Andelen tecknade våldssekvenser utgjorde drygt en tredjedel av TV1000:s alla våldssekvenser, vilket nyanserade bilden av kanalens våldsprofil. 
 När det gällde förhållandet mellan sändningstider och omfatt- ningen av våldssekvenser var resultatet detsamma som i 1995 års undersökning. Våldsskildringar förekom över hela dygnet. Under morgonen sändes förhållandevis mycket tid med tecknade vålds- sekvenser medan skildringar av grovt våld ökade markant efter kl. 22. 
 Konsekvenserna av våldet visades sällan i fiktionsprogrammen men var däremot vanligare i nyhetsprogrammen. Våldsinslag i nyhetsprogrammen var betydligt vanligare 1997 än 1979 (en för- dubbling i Rapport) och närbilder av våldshandlingar och våldets offer hade ökat. 
 86 
  
 SOU 2001:84 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 6.6.1 
  
 Kort om vad forskningen säger om medievåldets påverkan 
  
 Traditionellt har forskningen om medievåldets påverkan inriktat sig på medievåldets effekter på barns och ungdomars aggression eller våldsamma beteende. Dessa studier har bl.a. kommit fram till föl- jande resultat. 
 55 
  
 N  
 Våldsskildringar kan leda till imitation bland yngre barn, men impulserna är oftast kortsiktiga. Unga och vuxna kan få tips och instruktioner om hur våld kan utföras som de kan använda om de i en krissituation upplever att de har ett behov av den kunskapen. Däremot har medierna inte orsakat krissituationen. 
  
 N  
 Intrycken från medierna blandas med andra föreställningar, normer, värderingar, känslor och erfarenheter från vår övriga omgivning. Egna erfarenheter och intryck från personer i omgivningen är i allmänhet av större betydelse än intryck från medierna. Det är denna smältdegel av våra samlade intryck som ökar eller minskar benägenheten att handla på ett visst sätt. På detta indirekta och ofta förstärkande sätt bidrar medievåldet till ökad aggression hos vissa individer under vissa omständigheter. 
  
 N  
 En annan typ av inflytande är att både fiktivt och  
 icke-fiktivt 
  medievåld ger upphov till rädsla bland många barn och ung- domar. Hos vissa är det just rädslan, föreställningarna och upplevelsen av hot i omgivningen som medievåldet bidragit till som i krissituationer kan vändas till destruktiv aggression. 
  
 N  
 Det finns tecken som tyder på att medievåldet ger felaktiga föreställningar om våldet i verkligheten, t.ex. att barn i skol- åldern, på grund av att de sett actionfilmer, tror att kroppar är starkare än vad de är och att barnen inte kan förutse eller förstå hur allvarliga konsekvenserna av sparkar och slag kan vara. Det finns även resultat som pekar på att publiken på grund av mycket  
 TV-tittande 
  kan få överdrivna idéer om mängden och typen av våld i samhället vilket kan ge upphov till rädsla hos tittaren att själva råka ut för våld. 
  
 N  
 Visst medievåld kan med största sannolikhet även ha positivt inflytande. Dramatiserat och realistiskt skildrat medievåld borde exempelvis ge publiken insikt i de verkliga orsakerna och 
  
 55  
 Se Page, Grant, Vad säger forskningen om medievåldets påverkan?, Nordicom, Göteborgs universitet 1998. 
 87 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 följderna av våld och makt i samhället och bidra till realistiska föreställningar, demokratiska normer och värderingar och kon- struktiva handlingar. 
  
 6.6.2 
  
 Allmänhetens uppfattning om våldet i medierna 
  
 SOM-institutet 
  är ett organ för undersöknings- och seminarie- verksamhet som drivs gemensamt av företrädare för Statsveten- skapliga institutionen, Institutionen för journalistik och mass- kommunikation och Förvaltningshögskolan vid Göteborgs univer- sitet. Institutet genomför sedan 1986 varje år opinionsundersök- ningar kring Samhälle, Opinion och Massmedia, därav namnet SOM. I  
 SOM-undersökningen 
  för år 2000 formulerades ett antal frågor som syftade till att klarlägga de föreställningar allmänheten har om medievåldet och dess betydelse för våldsutvecklingen i samhället samt allmänhetens inställning till olika åtgärder som syftar till att skydda barn och unga från skadliga våldsskildringar i medierna. 
 56  
 De tillfrågade var i åldrarna  
 15–85 
  år. 
 När det gäller allmänhetens uppfattning om förekomsten av våldsinslag i TV och andra medier gav undersökningen följande resultat (i tabellen anges svaren i procent): 
  
 56  
 Framställningen bygger på de resultat av  
 SOM-undersökningen 
  som redovisas av Ellis i skriften Medierna och våldet i samhället – Några resultat från SOM- undersökningen 2000,  
 Nordicom-Sverige, 
  Göteborgs universitet 2001. 
 88 
 SOU 2001:84 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 Kategori 
  
 Stor om- 
  
 Ganska stor 
  
 Liten om- 
  
 Summa 
  
 fattning 
  
 omfattning 
  
 fattning 
  
 procent 
  
 Videofilm 
  
 79 
  
 18 
  
 3 
  
 100 
  
 Data- och  
 TV-spel 
  
 72 
  
 21 
  
 7 
  
 100 
  
 Biofilm 
  
 70 
  
 26 
  
 4 
  
 100 
  
 Långfilm i TV 
  
 59 
  
 34 
  
 7 
  
 100 
  
 Nyhetsprogram i TV 
  
 47 
  
 34 
  
 19 
  
 100 
  
 Internet 
  
 37 
  
 40 
  
 23 
  
 100 
  
 Tecknad film i TV 
  
 36 
  
 34 
  
 30 
  
 100 
  
 Drama i TV 
  
 29 
  
 47 
  
 24 
  
 100 
  
 Såpor i TV 
  
 27 
  
 44 
  
 29 
  
 100 
  
 Anmärkning:  
 Svaren har angivits på en skala från 0=våldsinslag förekommer i mycket liten omfattning till 10=våldsinslag förekommer i mycket stor omfatt- ning. I tabellen redovisas de som angivit 0,1,2,3 under liten omfattning, 4,5,6 under ganska stor omfattning och 7,8,9,10 under stor omfattning. Antalet svars- personer per alternativ varierar mellan  
 1389-1699. 
  
 Källa:  
 Rivera, Cook, Medierna och våldet i samhället – Några resultat från SOM- undersökningen 2000,  
 Nordicom-Sverige, 
  Göteborgs universitet 2001. 
 Av resultatet kan man utläsa att det hos allmänheten verkar råda en stor samstämmighet om att videofilmer, data- och  
 TV-spel, 
  biofilm och långfilm på TV har en påtaglig våldsinriktning. Denna bedöm- ning gjordes i stort sett av alla oavsett kön, ålder och utbildning. 
 På frågan om den egna erfarenheten av att ha sett att våldsinslag i TV och film leder till ökad aggressivitet hos barn ansåg 80 procent av de tillfrågade att medievåldet leder till ökad aggressivitet och 50- 60 procent angav kraftigt ökad aggressivitet. 
 De två faktorer som ansågs ha störst betydelse för våldsutveck- lingen i samhället var dock alkohol och droger samt rådande föräld- raförhållanden; 74 procent respektive 67 procent bedömde att dessa faktorer var av mycket stor betydelse för våldsutvecklingen i samhället. Ungefär hälften av de tillfrågade ansåg att kamratpåver- kan och videofilm har mycket stor betydelse eller stor betydelse medan mellan  
 32-40 
  procent tillskrev faktorer som TV, arbetslös- het, bio och skola mycket stor betydelse. 
 När det gällde vilka åtgärder svenska folket förordar för att minska tänkbara effekter av medievåldet förordade en stor majori- tet av de tillfrågade åtgärder som främst kan hänföras till bran- schens självreglering och som underlättar för föräldrar att ta ställ- ning till mediernas innehåll; åtgärder som rekommendation om 
 89 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 lämplig ålder, innehållsdeklaration av program/inslag, informa- tionskampanjer riktade till föräldrar och varning i ord och bild före sändning av program. Närmare två tredjedelar av de tillfrågade ansåg att förslaget om obligatorisk medieutbildning i skolan är mycket bra eller bra. Filtrering av program var den åtgärd som till- mättes minst betydelse och var det enda åtgärdsförslaget som hade ett egentligt motstånd. Närmare hälften av de tillfrågade ansåg dock att det var en bra eller mycket bra åtgärd. Enligt Ellis kan en förklaring till att tilltron till filtrering inte är större vara att det är ett relativt okänt begrepp i den svenska debatten och att filtrering uppfattas som en åtgärd som handhas av någon annan än konsumenten och mer som en förbudsåtgärd än upplysning. 
 57  
 Undersökningen i denna del gav följande resultat (i tabellen anges svaren i procent): 
  
 57  
 Rivera, Cook, a.a., s. 14. 
 90 
  
 SOU 2001:84 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 Uppfattningen om olika åtgärder i syfte att motverka att barn och unga utsätts för våldsskildringar i TV, på video och från Internet 
  
 Åtgärd 
  
 Mycket 
  
 Varken bra 
  
 Mycket 
  
 Summa 
  
 eller ganska 
  
 eller dålig 
  
 eller ganska 
  
 procent 
  
 bra åtgärd 
  
 åtgärd 
  
 dålig åtgärd 
  
 Rekommendation om 
  
 85 
  
 11 
  
 4 
  
 100 
  
 lämplig ålder 
  
 Innehållsdeklaration av 
  
 82 
  
 15 
  
 3 
  
 100 
  
 program/inslag 
  
 Informations- kam- 
  
 78 
  
 18 
  
 4 
  
 100 
  
 panjer riktade till för- 
  
 äldrar 
  
 Etiska regler inom 
  
 77 
  
 19 
  
 4 
  
 100 
  
 mediebranschen 
  
 Varning före sändning 
  
 78 
  
 17 
  
 5 
  
 100 
  
 av program/inslag 
  
 Lagstiftning om obli- 
  
 66 
  
 21 
  
 13 
  
 100 
  
 gatorisk förhands- 
  
 granskning av film 
  
 Obligatorisk medie- 
  
 64 
  
 29 
  
 7 
  
 100 
  
 utbildning i skolan 
  
 Tekniska filter som 
  
 48 
  
 24 
  
 28 
  
 100 
  
 blockerar innehåll 
  
 Anmärkning:  
 Svaren har angivits på följande skala: mycket dålig åtgärd, ganska dålig åtgärd, varken bra eller dålig åtgärd, mycket bra åtgärd. I tabellen redovisas sammanslagningar av mycket bra/dålig åtgärd och ganska bra/dålig åtgärd samt varken bra eller dålig åtgärd. Antalet svarspersoner per delfråga varierar mellan  
 1615-1663. 
  
 Källa: Rivera, Cook, Medierna och våldet i samhället – Några resultat från SOM- undersökningen 2000,  
 Nordicom-Sverige, 
  Göteborgs universitet 2001. 
  
 6.7 
  
 Pornografi i det svenska  
  
 TV-utbudet 
  
 Fernandez film Shocking Truth, som bl.a. visades i Sveriges Riks- dag, var startskottet för en intensiv debatt i media och i riksdagen under vårvintern 2000 om det utbud av pornografi som sänds i svenska  
 betal-TV-kanaler 
  och om pornografi i stort. Riksdagen 
 91 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 anordnade i februari 2000 en debatt om det pornografiska utbudet i TV och bl.a. Dagens Nyheter hade en artikelserie om porren. 
 58  
 I debatten uppkom bl.a. farhågor om att allt fler ungdomar genom utbudet i TV får tillgång till och ser pornografi; man frågade sig hur de pornografiska filmerna påverkar ungdomars syn på sexualitet och samlevnad. 
 När det gäller det pornografiska utbudet i svenska kanaler är det i princip endast Canal+ och TV1000 som sänder pornografi. Sänd- ningarna sker i stort sett varje dygn vid midnatt eller strax därefter och är kodade. Som tidigare nämnts föregås sändningarna av en varning till  
 TV-tittarna 
  om filmernas karaktär. Inte någon av de anmälningar som Granskningsnämnden mottagit från allmänheten om pornografisk film i kabel- eller  
 satellit-TV 
  har lett till fällande beslut. Sändningarna synes således hittills ha skett i enlighet med gällande svensk rätt. 
  
 6.8 
  
 Några programbolags och myndigheters synpunkter på det svenska  
  
 TV-innehållet 
  
 För att ge programföretagen och andra intressenter en möjlighet att framföra synpunkter på de frågor om skydd av barn som ligger i utredningsuppdraget bjöd utredningen in Thompson, TV4, Canal+, TV1000, BO, Rädda Barnen och Våldsskildringsrådet till en hearing. Av de inbjudna deltog SVT, Canal+, BO och Våldsskild- ringsrådet medan övriga inbjudna aldrig anmälde något intresse att delta. Hearingen tog framförallt upp följande frågor till diskussion: 
  
 N  
 I vilken utsträckning förekommer det idag ett olämpligt eller skadligt programinnehåll i det svenska  
 TV-utbudet 
  för barn? 
  
 N  
 Finns det behov av ytterligare skydd för barn mot olämpligt programinnehåll utöver nuvarande reglering och praxis angå- ende innehåll, kryptering och sändningstid? 
  
 N  
 Vilka metoder är möjliga och önskvärda för att om möjligt för- stärka skyddet för barn mot olämpligt programinnehåll? 
 Följande inställningar till aktuella frågor redovisades av respektive närvarande organisation. 
  
 58  
 Artiklar publicerade den 16 – 18 februari 2000. 
 92 
  
 SOU 2001:84 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 Våldsskildringsrådet 
 Det är enligt Våldsskildringsrådet viktigt att i diskussionen skilja mellan illegalt, skadligt och olämpligt material. 
 Enligt Våldsskildringsrådet finns det ett programutbud som kan vara skadligt för barn, men detta utbud sänds i princip på sen kvällstid och är inte avsett för barn. Samtidigt påpekar Våldsskild- ringsrådet att det finns i dag mycket bra program för barn och att det är viktigt att barn har tillgång till bra och lämpliga barn- program. Våldsskildringsrådet anser det dock tveksamt om de kommersiella kanalerna innehåller bra barnprogram. 
 Våldsskildringsrådet får inte in så många reaktioner från allmän- heten om våld och porr; det är betydligt vanligare att människor reagerar på värderingar t.ex. i de s.k. såporna som sänds i de olika kanalerna. 
 Det ligger enligt Våldsskildringsrådet ett mycket stort ansvar på föräldrarna när det gäller vilka program som barn bör ha tillgång till och titta på. Utvecklingstendensen med ökat föräldraansvar har enligt Våldsskildringsrådet varit tydlig de senaste  
 10–15 
  åren. Det är därför viktigt att ge föräldrarna redskap och kunskap om hur de skall sätta gränser för sina barns  
 TV-konsumtion. 
  I det perspektivet vore det enligt Våldsskildringsrådet önskvärt med en lagstiftning som ger programbolagen någon form av skyldighet att informera om sitt utbud. Över huvud taget föreligger det enligt Våldsskild- ringsrådet en brist på information och olika informationskam- panjer riktade till föräldrar skulle vara av stort värde. 
 Våldsskildringsrådet anser slutligen att det är viktigt att konsu- menterna blir mer medvetna i frågor som rör  
 TV-utbudet 
  vilket bl.a. kräver att medieundervisning förs in i skolan och i utbild- ningen i stort. 
 BO 
 BO arbetar inte aktivt med nu aktuella frågor. BO har dock i sam- arbete med Svenska barnläkarföreningen givit ut dels ett informa- tionsmaterial till småbarnsföräldrar, dels en studiehandledning för personal i barnomsorg och barnhälsovård, båda med namnet Små barn och våld på TV- hur skall vi göra?. 
 BO anser att det finns programinnehåll som är skadligt eller olämpligt för barn, men konstaterar att det även måste finnas 
 93 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 vuxenprogram. BO ansluter sig därför till Våldsskildringsrådets redovisade inställning. 
 SVT 
 Allmänna synpunkter 
 SVT har under lång tid fört en diskussion om ansvaret för pro- graminnehåll och skydd av barn inom ramen för samarbetet inom EBU. 
 Enligt Thompson är man inom EBU överens om att första och största ansvaret för programinnehållet ligger på de enskilda  
 TV-företagen. 
  Därefter kommer föräldraansvaret. Det finns en skepsis inom EBU när det gäller olika tekniska lösningar för att skydda barn från olämpligt programinnehåll, bl.a. med tanke på att barn ofta har bättre kunskaper än föräldrarna när det gäller teknik. Det finns även enligt Thompson en risk för att ett tekniskt skydd, som t.ex. möjlig- gör för föräldrarna att blockera ett visst programutbud, skulle kunna föra med sig att programbolagen börjar sända program som innehåller mer våld än tidigare under förevändning att programmen kan blockeras. 
 En internationell värdeklassificering av programutbudet är enligt Thompson i princip omöjlig att genomföra; exempelvis har Sverige en helt annan inställning till pornografi än vad Storbritannien har. Inom EBU har man därför nu enats om att det skulle vara lämpli- gast med någon form av beskrivande information av program- utbudet. 
 Det är vidare SVT:s uppfattning att det finns en risk för att de varningssignaler som de kommersiella kanalerna använder kan ha en motverkande effekt på barn, dvs. att varningarna gör barnen mer intresserade av de program som de är tänkta att skyddas från. 
 Enligt Thompson finns det inte skäl för Sverige att söka påskynda för- slag på ytterligare åtgärder inom detta område eftersom  
 TV-direk- 
  tivet skall revideras i slutet av 2002 och frågorna då med säkerhet kommer upp på dagordningen. Thompson menar att det uppstår en märklig konkurrenssituation om det i Sverige skapas särskilda reg- ler för svenska bolag i förhållande till utländska konkurrenter. 
 94 
  
 SOU 2001:84 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SVT:s inställning till aktuella frågor 
 SVT:s policy innebär i korthet att Thompson skall visa återhållsamhet med grova våldsskildringar, att vissa sådana skildringar inte över huvud taget ska visas i SVT:s kanaler, att program med särskilt grova våldsskildringar förläggs till tidpunkter då barn normalt inte tittar på TV, att Thompson så långt möjligt undviker att placera nyhets- program i anslutning till barnprogram samt att en muntlig varning skall föregå både nyhets- och fiktionsprogram där våldsscener som kan verka uppskakande ingår. Fällningar från Granskningsnämnden i detta avseende är mycket ovanliga. 
 Enligt studier från Våldsskildringsrådet framgår att det råder tydliga skillnader mellan Thompson och övriga kanaler när det gäller grova våldsskildringar, sändningstider för våldssekvenser och vålds- skildringar i programinformation. 
 Enligt Thompson intar företaget en särställning i förhållande till övriga kanaler. SVT har ett stort utbud riktat till barn och gör ytterst få övertramp samt tar stort ansvar för sitt programutbud. 
 SVT:s inställning är sammanfattningsvis att det inte förkommer något olämpligt eller skadligt programinnehåll för barn i SVT:s kanaler och att det således inte föreligger något behov av ytterligare skyddsåtgärder i förhållande till SVT:s programutbud. SVT anser vidare att huvudansvaret för skyddet av barn mot olämpligt pro- graminnehåll ligger på det enskilda programbolaget och att det finns en viss risk för att s.k. tekniska hjälpmedel i form av t.ex. barnlås ökar tillgången på skadligt material i utbudet. 
 Canal+ 
 Samtliga Canal+ program är krypterade och det krävs ett abonne- mang för att kunna titta på kanalens program. Kanalens program består av filmer, sport och pornografi. Programbolaget känner ett ansvar för vad som visas och vill inte utsätta någon för oönskat programutbud. Målsättningen är att kunna informera om pro- grammen och samarbeta med föräldrarna. 
 Flertalet av de filmer som visas i kanalen har tidigare visats på bio. Filmerna åldersklassificeras vilket ger en bra information om för vem de är lämpliga. Varje abonnent får en programtidning i vilken åldersgränser och symboler anges. Samma text och symbol visas på  
 TV-skärmen 
  innan filmen visas. 
 95 
  
 Det svenska  
 TV-utbudet 
  
 SOU 2001:84 
  
 Canal+ framhåller även att det finns en möjlighet för föräldrar att utifrån åldersklassificeringen spärra de program som de tycker är olämpliga, t.ex. att spärra alla program som är från 15 år. Spärren aktiveras med hjälp av en  
 PIN-kod 
  som föräldrarna själva bestäm- mer. Detta s.k. barnlås fungerar dock bara på digitala sändningar. 
 Canal+ anser det inte nödvändigt med lagändringar för att förstärka skyddet för barn mot olämpligt programinnehåll. Det är vidare kanalens uppfattning att det är olyckligt att försöka föra fram svenska särlösningar. I stället bör frågorna lösas inom ramen för EU, vilket kan leda till en enhetligare lagstiftning inom unio- nen. 
 96 
 7 Överväganden och förslag 
 Utredningens bedömning och förslag 
 : Någon skärpt lagstift- ning som ingriper i programföretagens sändningsrätt för att skydda barn mot olämpligt programinnehåll behövs inte. 
  
 Utredningen förordar i stället en förstärkt föräldrakontroll över  
 TV-utbudet 
  i syfte att förbättra skyddet för barn. Olika tekniska lösningar för att blockera  
 TV-program 
  finns redan i dag tillgängliga för digitala sändningar, bl.a. en metod som inne- bär att användaren kan låsa program efter åldersrekommenda- tioner (ålderskontrollerat barnlås). Programföretagen bör anför- tros att själva på frivillig väg arbeta vidare med att utveckla sådana system för förstärkt föräldrakontroll. 
 Våldsskildringsrådet, som till följd av en rekommendation som antagits av Europeiska unionens råd har regeringens upp- drag att följa branschens självreglerande arbete, bör intensifiera sina insatser i frågor om skydd av barn mot olämpligt program- innehåll och i sådana frågor söka utveckla ett långsiktigt sam- arbete med företagen i  
 TV-branschen. 
  Programföretagen bör i enlighet med rekommendationen ta ett motsvarande ansvar och medverka till att ett fruktbart samarbete med Våldsskildrings- rådet upprättas och vidmakthålls 
 Om programföretagen inte inom rimlig tid kan utveckla till- fredsställande system för ökad föräldrakontroll över  
 TV-ut- 
  budet, bör statsmakterna överväga lagstiftningsåtgärder. 
 Några utgångspunkter 
 Det svenska medielandskapet har förändrats påtagligt sedan slutet av  
 1980-talet, 
  dels genom framväxten av nya medier, t.ex. Internet, och dels genom förändringar av det traditionella  
 TV-mediet 
  med sändningar över gränserna via satellit och införandet av digital 
 97 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2001:84 
  
 sändningsteknik. Utvecklingen har skapat helt nya möjligheter för dagens barn och ungdomar till information, kunskap och nöje. Det är i dag mycket enklare för de unga att knyta kontakter över grän- serna och att ta till sig intryck från i princip alla världens hörn. Samtidigt som antalet tillgängliga  
 TV-kanaler 
  drastiskt har ökat och alltjämt förmodas öka har den enskilda statens möjligheter att kontrollera sändningarna försvårats. Denna utveckling medför en ökad risk för att unga kommer i kontakt med olämpligt eller rent av olagligt material. Det är givetvis en angelägen och viktig uppgift att försöka skydda barn från sådant material. Utredningens upp- drag är att överväga olika sätt att förbättra möjligheten att skydda barn mot olämpligt programinnehåll i televisionen. I direktiven anges bl.a. att ett förbättrat skydd skulle kunna uppnås genom att det ställs upp krav på att visst programinnehåll skall kunna blocke- ras eller att det skall vara möjligt att utesluta program med visst innehåll från abonnemanget. 
 När frågan om olämpligt programinnehåll för barn skall disk- uteras finns det skäl att skilja mellan på ena sidan det statliga syn- sätt i dessa frågor som kommer till uttryck i lagstiftningen och på andra sidan ett mera individuellt synsätt som enskilda föräldrar kan ge uttryck åt. Vad som i lagstiftningssammanhang är att anse som olämpligt programinnehåll för barn är grundat på en objektiv bedömning som skall gälla lika för alla barn. Den enskilde föräldern däremot kan tänkas vilja göra en mera individuell bedömning av vad som är olämpligt programinnehåll och sätta det i relation till det egna barnet. Distinktionen får betydelse när man skall försöka avgränsa vad som menas med olämpligt programinnehåll för barn och vilka metoder som lämpligen bör användas för att förstärka skyddet för barn mot sådant programinnehåll. 
 Inte ens med den mera objektiva måttstock som det statliga syn- sättet representerar är det alldeles lätt att fastställa vad som skall anses utgöra ett olämpligt programinnehåll för barn. Program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller med pornografiska inslag hör givetvis dit. Den typen av program är redan i dag reglerad i lagstiftningen och får i princip inte sändas under sådan tid och på sådant sätt att det finns betydande risk för att barn kan se programmen (se 6 kap. 2 § RTL). Men i vilken utsträckning sådana program som speglar miljöer med hotfulla stämningar eller ondskefulla människor, utan att visa direkta vålds- scener, skall anses olämpliga för barn går inte att säga generellt. Och hur skall man se på program som förhärligar eller på ett 
 98 
  
 SOU 2001:84 
  
 Överväganden och förslag 
  
 positivt sätt speglar levnadsmönster som påtagligt står i strid med gällande moraluppfattningar eller värderingar i samhället, t.ex. bruk av narkotika. Är sådana program olämpliga för barn enligt gällande lagstiftning? 
 På det individuella planet åter finns det säkert föräldrar som anser att de nu nämnda typerna av program har ett olämpligt inne- håll för just deras barn. Andra föräldrar har kanske motsatt upp- fattning och tycker att programmen kan ge nyttig information till barnen om förhållanden eller förhållningssätt som kan förekomma i samhället och att barnen bör få ta del av sådan information för att få ett bredare perspektiv på tillvaron. 
 Oavsett vilken inställning man har i dessa frågor visar de anförda exemplen att det kan vara svårt att ge en mer allmängiltig definition på vad som kan sägas vara ett olämpligt programinnehåll för barn. Vid sidan av det område som redan dragits upp i lagstiftningen, huvudsakligen bestående av sändningar med inslag av våld, porno- grafi och hets mot folkgrupp, bör man därför enligt utredningen vara försiktig med att i lagstiftningen införa nya förbudsrekvisit av mer allmän karaktär eller på annat sätt vidga förbudsområdet. Forskningen om barn och medieinnehåll ger inte några klara belägg för var gränserna för olämpligt programinnehåll för barn skall dras. Det kommer också alltid att finnas skilda uppfattningar hos föräld- rar om vad som för deras barn är ett olämpligt programinnehåll. 
 Ett alternativt sätt att närma sig frågan om olämpligt program- innehåll är att staten i stället för att direkt lagstifta om ett vidgat förbud mot visst programinnehåll ger stöd åt en utveckling där programföretagen, som ju ytterst ansvarar för innehållet i sänd- ningarna, själva får utveckla och fördjupa sin information om pro- graminnehållet till tittarna och där föräldrarna ges goda möjligheter 
 – var och en efter sin uppfattning – att välja bort de program som anses olämpliga för barnen. Ett sådant vägval förutsätter visserligen att föräldrar är aktiva i omsorgen om vad deras barn bör se på TV, att de tar del av den information som kan ges och själva bildar sig en uppfattning i frågan vad som är lämpligt och vad som är mindre lämpligt. Enligt utredningens uppfattning är dock en sådan utveck- ling eftersträvansvärd och staten kan säkert göra en hel del för att få programbolagen att vidareutveckla informationen om program- innehållet i televisionen och medverka till att föräldrar informeras om de möjligheter som kan finnas rörande begränsning av medie- utbudet till barn. 
 99 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2001:84 
  
 I sammanhanget förtjänar nämnas att Sverige genom barn- konventionen har åtagit sig att säkerställa att barn har tillgång till information och material från olika nationella och internationella källor samtidigt som utvecklingen av lämpliga riktlinjer för att skydda barn mot information och material som är till skada för barnets välfärd skall uppmuntras med beaktande av barnens yttran- defrihet och föräldrarnas ansvar för barnens uppfostran och utveckling. Vid en reglering av detta område måste det således ske en avvägning mellan barnets grundläggande rätt till yttrande- och informationsfrihet och behovet av skydd för barnet, varvid föräld- raansvaret särskilt skall beaktas. 
 Vid bedömningen av vilket utrymme det finns för nationell lag- stiftning angående olämpligt medieutbud måste också beaktas den  
 EG-rättsliga 
  regleringen. Enligt EG:s  
 TV-direktiv 
  får en nationell reglering inte inskränka den fria rörligheten av  
 TV-sändningar 
  som  
 TV-direktivet 
  syftar till. Sändarlandsprincipen som direktivet byg- ger på innebär att gällande och eventuell framtida svensk reglering av sändningarnas innehåll i princip saknar betydelse i förhållande till exempelvis satellitsändningar som sker från andra medlems- länder av programföretag som är etablerade där. En reglering som går längre än vad  
 TV-direktivets 
  regler om skydd för minderåriga förutsätter och som syftar till att träffa samtliga programföretag vars sändningar kan tas emot i Sverige och som är etablerade inom EU förutsätter således en samordning mellan unionens medlems- länder. 
 Ytterligare begränsningar av utrymmet för lagstiftning följer av YGL som anger de yttre ramarna för lagstiftningen på detta område i Sverige. Enligt YGL är all form av förhandsgranskning av televisionssändningar förbjuden och sändningsrätten får endast begränsas inom särskilt uppräknade områden; begränsningar kan ske bl.a. med hänsyn till rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd eller förebyggande och beivrande av brott. I övrigt får begränsningar av yttrandefriheten ske endast om särskilt viktigt skäl föranleder det (se 3 kap. 3 § YGL). YGL föreskriver som en allmän utgångspunkt att det allmänna skall eftersträva att radiofrekvenserna tas i anspråk på ett sätt som leder till vidast möjliga yttrandefrihet och informa- tionsfrihet. 
 100 
  
 SOU 2001:84 
  
 Överväganden och förslag 
  
 Bör lagstiftningen om olämpligt programinnehåll för barn skärpas? 
 Statens möjligheter att påverka och kontrollera innehållet i tele- visionssändningar med hänsyn till mediets särskilda genomslags- kraft och public  
 service-ändamål 
  var relativt stora när det analoga marknätet var den enda distributionsform som existerade. I takt med utvecklingen av nya distributionsformer och med sändningar över gränserna med ökat programutbud som följd har det blivit allt svårare för staten att utöva inflytande över programinnehållet. Detta gäller framför allt sändningar utanför marknätet, dvs. sådana sändningar som inte kräver tillstånd och som också kan falla utan- för svensk jurisdiktion. Även tillståndspliktiga sändningar kan emellertid falla utanför svensk jurisdiktion, vilket medför att svenska tillsynsmyndigheter inte kan granska programinnehållet. Granskningsnämnden har i två fall funnit att sändningar i det svenska digitala marknätet som skett via satellit från England av programföretag etablerade där inte faller under svensk jurisdiktion (SB 202/00 och 203/00). Utredningen har enligt sina direktiv i uppdrag att överväga behovet av lagstiftning som gör att  
 TV-sänd- 
  ningar i det svenska marknätet kommer under svensk jurisdiktion. Dessa överväganden kommer att redovisas före utgången av maj månad 2002 och frågan kommer därför inte att närmare behandlas i detta betänkande. 
 Det svenska regelsystemet utformning innebär som tidigare nämnts att endast televisionssändningar som innebär yttrandefri- hetsbrott eller barnpornografibrott är totalförbjudna. Övriga sänd- ningar som innehåller våldsskildringar eller pornografi och som inte utgör något sådant brott är således i princip tillåtna under vissa förutsättningar. Det finns, vilket närmare har redogjorts för i avsnitten 3.2.3 – 3.2.4, främst två bestämmelser i RTL som tar sikte på skydd av barn mot sådana sändningar. Det gäller dels den gene- rella regleringen i 6 kap. 2 § RTL om sändningar av våldsskildringar och pornografi som gäller samtliga sändningar oavsett om de sker med stöd av tillstånd eller inte, dels bestämmelsen om mediets sär- skilda genomslagskraft som gäller för de programföretag som sän- der med stöd av tillstånd från regeringen. 
 Bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL innebär att sändningar av ingå- ende våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller av porno- grafi antingen måste föregås av en varning i ljud eller innehålla en varning som anges löpande i bild under hela sändningstiden. Sådana program får vidare inte sändas under sådan tid och på sådant sätt 
 101 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2001:84 
  
 att det finns en betydande risk att barn kan se programmen. Utöver denna bestämmelse måste programföretag som sänder med stöd av tillstånd av regeringen ta hänsyn till mediets särskilda genomslags- kraft när det gäller programmens ämnen och utformning samt tiden för sändning av program. Även denna bestämmelse tar sikte på vålds- och sexualskildringar men också andra företeelser som kan verka skrämmande eller upprörande. Bestämmelserna tangerar således till viss del varandra. 
 Vad gäller sändningar av pornografi framgår av Gransknings- nämndens praxis att programföretagen följer bestämmelserna. Den pornografi som finns tillgänglig i det svenska programutbudet sänds regelmässigt på natten och programmen är då krypterade. Programmen föregås av en varning såväl i ord som i bild. Gransk- ningsnämnden får in ytterst få anmälningar angående det porno- grafiska utbudet och inte någon anmälan har hittills lett till fällande beslut vid prövning av bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL. Vad gäller krypterade sändningar av pornografi efter midnatt har Gransk- ningsnämnden hittills inte gjort någon skillnad i sin bedömning beroende på vilken av bestämmelserna som har tillämpats. 
 Skillnaden mellan dessa bestämmelser framgår då tydligare av nämndens avgöranden beträffande våld. Här är anmälningsbenäg- enheten större och ett antal program har fällts den senaste  
 10-års 
  perioden. Det har också visat sig att Granskningsnämnden vid bedömningen av våldsskildringar använder sig av en strängare bedömningsnorm vid prövning enligt bestämmelsen om mediets särskilda genomslagskraft än vid prövning enligt bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTL. Det ställs således högre krav i detta avseende på de bolag som sänder med stöd av tillstånd av regeringen. Det bör samtidigt framhållas att det är svårt att av Granskningsnämndens praxis få en helhetsbild av situationen eftersom det endast är SVT:s och TV4:s sändningar som har prövats i nu nämnda avseende. 
 Utredningen har under arbetets gång i samband med en s.k. hearing inhämtat synpunkter på medieutbudet för barn från pro- gramföretag och de myndigheter som särskilt har att bevaka barnens förhållanden. Vid denna hearing har företrädare för Vålds- skildringsrådet och Barnombudsmannen förklarat att de våldsinslag och den pornografi som i dag förekommer i televisionen inte sänds på ett sådant sätt att det utgör ett påtagligt problem för barn och att det således inte heller finns något behov av att skärpa reglerna på området. Inget annat har således framkommit än att program- företagen i stort sett tar hänsyn till de bestämmelser och den praxis 
 102 
  
 SOU 2001:84 
  
 Överväganden och förslag 
  
 som finns på området. Vid de enstaka tillfällen när övertramp har ägt rum, har det enligt uppgift snarare skett som ett olycksfall i arbetet än som ett uttryck för bristande samsyn mellan program- företaget och staten angående vad som är olämpligt program- innehåll. 
 Utredningens slutsats av det nu anförda är att regelsystemets utformning vad gäller skyddet för barn mot olämpligt progra- minnehåll får anses tillfredsställande och att det inte finns skäl att vidta några lagstiftningsåtgärder med inriktning på att skärpa reg- lerna. 
 Behövs en förbättrad föräldrakontroll? 
 Även om det således går att konstatera att de programföretag som faller under svensk jurisdiktion i stort sett följer de regler som gäller för sändningar av våld och pornografi kan det ändå finnas ett behov av att, som utredningen varit inne på i det föregående, ge föräldrar förstärkta möjligheter att själva välja bort vad de kan uppfatta som ett olämpligt programinnehåll för barnen. Den utveckling som har skett på  
 TV-området 
  de senaste 15 åren med ett kraftigt ökat programutbud och svårigheterna för staten att utöva inflytande över programinnehållet talar starkt för att de enskilda  
 TV-konsumenterna 
  bör erbjudas sådana möjligheter. Denna utveckling kommer sannolikt att förstärkas ytterligare när den digitala sändningstekniken får full genomslagskraft. Inte minst med hänsyn till att Sverige i dag är ett mångkulturellt samhälle kan det antas att föräldrars uppfattning om vad som är ett olämpligt pro- graminnehåll för deras barn i hög grad skiftar. 
 Den nu beskrivna utvecklingen på  
 TV-området 
  har lett till att programföretagens ansvar för vad som sänds kan sägas ha ökat. Olika former av självreglering har därför diskuterats de senaste åren. Som framgår av avsnitt 5.2.3 har programföretag som sänder med digital teknik under senare tid utvecklat olika typer av service- information som riktar sig till  
 TV-konsumenterna 
  och som sam- ordnas av programkortsleverantörerna som administrerar system- en. Även föräldrarnas ansvar för vad deras barn ser på TV kan sägas ha ökat i takt med det utökade utbudet samtidigt som det i dag är svårare för den enskilde föräldern att överblicka utbudet. Under- sökningar visar också att det blir allt vanligare att barn ser på TV utan någon vuxens sällskap. Den digitala tekniken gör det vidare 
 103 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2001:84 
  
 möjligt för tittaren att i viss utsträckning själv välja vid vilken tidpunkt han eller hon skall se ett program (Near Video on Demand och  
 pay-per-view). 
  Det är därför enligt utredningens uppfattning angeläget att förstärka föräldrarnas möjligheter att kontrollera vad deras barn ser på TV. Såväl tekniska lösningar som programföretagens självreglering i form av t.ex. åldersrekommen- dationer och fördjupad programinformation är viktiga redskap för föräldrarna i detta avseende. 
 Tekniska lösningar för att blockera  
 TV-program 
  finns redan idag tillgängliga för digitala sändningar. Någon motsvarande teknik för analoga sändningar finns däremot inte. Enligt uppgift nyinvesterar programföretagen i princip inte längre i den analoga tekniken utan nysatsningar görs enbart i digital teknik. Det finns skäl att anta att de analoga sändningarna på några års sikt kommer att upphöra och ersättas av digitala sändningar. 
 Digitalboxarna är, som redogjorts för i avsnitt 5.2.3, med något undantag utrustade med s.k. barnlås som gör det möjligt för använ- daren att på olika sätt blockera programutbudet. Den hittills mest förfinade metoden är användande av vad utredningen har kallat ålderskontrollerat barnlås, vilket innebär att användaren kan låsa program efter åldersrekommendationer. Systemet är inte helt pro- blemfritt eftersom det kräver att programföretaget i samband med sändningen av ett program samtidigt sänder ut en åldersrekom- mendation, dvs. en rekommendation om från vilken ålder pro- grammet anses lämpligt. För närvarande är det endast Canal+ och Canal Digitals s.k.  
 Kiosk-kanaler 
  som i viss utsträckning lämnar sådan serviceinformation i sina sändningar. Det krävs således att fler programföretag sänder serviceinformation med åldersrekom- mendationer för att systemet skall fungera tillfredsställande och att samtliga programdistributörer stödjer systemet. 
 En annan sida av saken är att det för närvarande är programföre- tagen själva som ensidigt åldersrekommenderar programmen. Någon annan lösning är dock svår att se idag. Det är därför viktigt att ett system med åldersrekommendationer kompletteras med fördjupad och beskrivande programinformation så att den enskilde föräldern själv kan bilda sig en uppfattning om programmens karaktär och innehåll. En sådan fördjupad information kan bl.a. ske inom ramen för programdistributörernas elektroniska program- guider. Det är således viktigt att försöka förmå programföretagen att lämna såväl åldersrekommendationer som fördjupad beskriv- ande programinformation. Utredningen återkommer strax till 
 104 
  
 SOU 2001:84 
  
 Överväganden och förslag 
  
 frågan på vilket sätt en förstärkt föräldrakontroll lämpligen bör genomföras. 
 Det system som nu har beskrivits är enligt utredningen att före- dra framför ett system som innebär att abonnenten skall ges möj- lighet att utesluta ett visst utbud från abonnemanget. En sådan ordning skulle i och för sig kunna fungera om det enbart handlade om att välja bort pornografin eftersom sådana program är relativt lätta att urskilja. Det är emellertid mycket tveksamt om ett sådant system skulle gå att applicera även på våldsskildringar eftersom det då skulle behövas betydligt fler skyddsnivåer. Det skulle även inne- bära att det blir svårare för abonnenten att få klart för sig vad som egentligen ingår i abonnemanget med hänsyn till att mer eller mindre ingående våldsskildringar förekommer i många skilda sam- manhang. Abonnenten kan med nu diskuterade system således få svårt att överblicka vilka kategorier av program som riskerar att uteslutas/blockeras från det abonnemang som han eller hon beställt. 
 När det gäller självreglering så framgår det av Våldsskildrings- rådets rapport i ämnet att erfarenheterna inte är så stora i Sverige på detta område. En fungerande självreglering kräver ansvarsfulla pro- gramföretag och en levande debatt om televisionens innehåll som pådrivande faktor. Den s.k.  
 shocking-truth 
  debatten innebar t.ex. att Canal+ började lämna sådana åldersrekommendationer som gjorde det möjligt att använda det ovan nämnda ålderskontrollerade barnlåset till deras sändningar. Programföretagen är självfallet känsliga för den opinionsbildning som sker på området och en levande debatt i dessa frågor kan säkert påverka dem att utveckla nya metoder för självreglering. 
 Självreglering eller lagstiftning? 
 Det finns två vägar att gå för att uppnå en ökad föräldrakontroll över olämpligt programinnehåll för barn. Den ena vägen är att pro- gramföretagen själva utvecklar system för en ökad föräldrakontroll (självreglering). Den andra vägen är att statsmakterna genom lag- stiftning ålägger företagen att genomföra den önskade ordningen. Till förmån för lagstiftning talar främst att man därigenom uppnår en enhetlig ordning som kan börja tillämpas relativt snabbt och få den speciella utformning som lagstiftaren önskar. För självreglering på andra sidan talar värdet av att – i linje med vad som brukar vara 
 105 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2001:84 
  
 praxis på tryck- och yttrandefrihetsområdena – så långt möjligt försöka undvika ingripanden från statsmakterna och i stället lita till att programföretagen själva under ansvar kan finna former för en ökad föräldrakontroll som ligger i linje med deras egna önskemål men som också är godtagbara från allmän synpunkt. 
 Enligt utredningens uppfattning bör man i första hand lita till självregleringen, dvs. ge programföretagen själva möjlighet att på frivillig väg utarbeta tillfredsställande system för en förstärkt för- äldrakontroll. Utvecklingen har gått snabbt på  
 TV-området 
  och företagen har hittills inom ramen för nuvarande regelsystem tagit sitt ansvar vad gäller sändningar som innehåller olämpligt pro- graminnehåll för barn. Den omständigheten att programföretagen ännu inte fullt ut har utvecklat sin serviceinformation till hushållen kan enligt utredningens mening inte tas till intäkt för att de inte kommer att utveckla tillfredsställande system om det finns ett sådant önskemål från statsmakternas sida. 
 Utredningen vill i sammanhanget hänvisa till rådsrekommenda- tionen (Tucker/EG) för främjande av nationella system som syftar till att uppnå en jämförbar och effektiv skyddsnivå för minderåriga (se avsnitt 2.3.1). Medlemsstaterna rekommenderas där att utveckla ett förtroendefullt klimat i syfte att främja utvecklingen av industrin för audiovisuella tjänster och informationstjänster genom att bl. a. som ett komplement till regelverket främja inrättandet av nationella system till skydd för minderåriga och den mänskliga värdigheten. Medlemsstaterna rekommenderas också att stimulera programföretag under deras jurisdiktion att på frivillig grund bedriva forskning och prova ut nya sätt att skydda minderåriga samt att stimulera utnyttjandet av den tekniska utvecklingen. Samtidigt rekommenderas de berörda branscherna och övriga parter att samarbeta med myndigheter för att skapa strukturer som representerar samtliga berörda parter, att samarbeta vid utarbetan- det av uppförandekoder för skydd av minderåriga och den mänsk- liga värdigheten, att på frivillig grund utveckla och prova ut nya sätt att skydda minderåriga och informera tittarna samt att delta i regelbunden uppföljning och utvärdering av de initiativ som genomförs på nationell nivå. 
 För svenskt vidkommande har Våldsskildringsrådet regeringens uppdrag att följa branschens självreglerande arbete med de frågor som rådsrekommendationen omfattar (se avsnitt 4.1). Våldsskild- ringsrådet skall bl.a. fungera som stöd och samarbetspartner i frågor som rör barn och den mänskliga värdigheten, om branschen 
 106 
  
 SOU 2001:84 
  
 Överväganden och förslag 
  
 så önskar. Våldsskildringsrådet skall också fortlöpande rapportera till Kulturdepartementet och Näringsdepartementet om hur arbetet fortskrider. Enligt vad utredningen erfarit förs emellertid ingen kontinuerlig dialog mellan Våldsskildringsrådet och  
 TV-branschen 
  i dessa frågor och Våldsskildringsrådet har inte heller i övrigt tagit några egna initiativ för att långsiktigt utveckla samarbetet med branschföretagen. 
 Enligt utredningens uppfattning är det angeläget att ett samar- bete mellan Våldsskildringsrådet och berörda företag i branschen vad gäller självregleringen på området påbörjas. Den omständig- heten att det i Våldsskildringsrådets tilläggsdirektiv anges att Våldsskildringsrådet kan fungera som stöd och samarbetspartner, om branschen så önskar, kan inte anses betyda att Våldsskildrings- rådet skulle vara förhindrat att ta olika initiativ i frågor som rör företagens självreglering för att stärka skyddet för barn mot olämpligt programinnehåll i televisionen. Det bör enligt utred- ningens mening finnas ett förhållandevis vidsträckt utrymme för Våldsskildringsrådet, inom ramen för det tilläggsdirektiv (dir. 1998:110) som Våldsskildringsrådets uppdrag i detta hänseende grundas på, att vara pådrivande och ta initiativ i dessa frågor och att också fungera som en samordnare mellan olika företag i branschen och mellan sådana företag och regeringskansliet. Det bör samtidigt framhållas att rådsrekommendationen om samarbete inte enbart riktar sig till myndigheterna i medlemsstaten utan också till berörda företag. Även programföretagen bör alltså känna ett ansvar och medverka till att ett fruktbart samarbete med Våldsskildrings- rådet upprättas och vidmakthålls. 
 Det arbete som programföretagen redan påbörjat och som syftar till att genom olika självreglerande åtgärder ta större ansvar för vad som sänds är viktigt och bör alltså fortsätta och utvecklas vidare. Förutom företagens val av program och sändningstid handlar det framförallt om åtgärder som underlättar för föräldrar att ta ställ- ning till vad deras barn bör få se vilket kan ske genom fördjupad programinformation men även genom åldersrekommendationer. Det är även viktigt att löpande informera  
 TV-konsumenterna 
  om de åtgärder som vidtas för att öka kunskapen och medvetenheten i sådana mediefrågor. 
 Om programföretagen av något skäl inte inom rimlig tid skulle komma att utarbeta tillfredsställande system för föräldrakontroll är det utredningens uppfattning att regering och riksdag bör ta upp frågan om lagstiftning. Utredningen har under arbetets gång dis- 
 107 
  
 Överväganden och förslag 
  
 SOU 2001:84 
  
 kuterat lagstiftningsfrågan, men slutligen stannat för att inte lägga fram något konkret förslag till lagstiftning. Om lagstiftning skulle bli aktuell, förordar utredningen en generell reglering i 6 kap. RTL som bör gälla för alla programföretag som sänder med digital teknik och som faller under svensk jurisdiktion. Bestämmelsen bör innehålla den förpliktelse lagstiftaren finner nödvändig för att företagen skall tillhandahålla en möjlighet för föräldrar att själva skapa skydd för sina barn mot vad de anser vara olämpligt pro- graminnehåll. Vidare bör Radio- och  
 TV-verket 
  ges befogenhet att meddela närmare föreskrifter om de tekniska krav som skall ställas på programföretagen för att systemet skall fungera tillfreds- ställande. Verket bör också ha möjlighet att vid behov förelägga vite beträffande programbolag som inte fullgör sina åligganden i dessa hänseenden. 
 Det finns slutligen skäl att framhålla att den ökade internatio- naliseringen av televisionssändningar innebär att enskilda länders särlösningar får minskad betydelse. För att uppnå en hållbar reglering på medieområdet avseende t.ex. våldsskildringar och por- nografi som är sändningstekniskt neutral krävs därför interna- tionellt samarbete. För Sveriges del är det därför viktigt att fort- sätta driva de mediepolitiska frågorna inom EU för att nå enhetliga lösningar. Detta är inte minst viktigt med hänsyn till att  
 TV-direk- 
  tivet skall revideras i slutet av år 2002. 
 108 
  
 8 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 Bedömning 
 : Utredningens förslag bör inte medföra några kostnader för det allmänna eller enskilda. 
 Enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) skall utredningen redovisa om förslagen påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller enskilda samt en beräk- ning av dessa kostnader. Om förslagen innebär samhälls- ekonomiska konsekvenser i övrigt skall även dessa redovisas. Medför förslagen en kostnadsökning för det allmänna skall förslag till finansiering lämnas. 
 Vidare skall enligt 15 § kommittéförordningen sådana konse- kvenser av förslagen redovisas som har betydelse för den kom- munala självstyrelsen, brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättningen och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställd- heten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 
 Utredningens bedömning innebär att programföretagen även fortsättningsvis skall ges möjlighet att på frivillig väg utarbeta till- fredsställande system för en förstärkt föräldrakontroll. Någon skärpt lagstiftning som ingriper i programföretagens sändningsrätt för att skydda barn mot olämpligt programinnehåll har inte ansetts behövlig. Den utveckling som utredningen således förordar kan på det hela taget antas rymmas inom ramen för programföretagens ordinära utvecklingskostnader och innebär inte heller någon kost- nadsökning för det allmänna. Utredningen utgår därför från att förslaget inte kommer att få några beaktansvärda ekonomiska kon- sekvenser. 
 Det kan dock konstateras att om det blir aktuellt att genom lag- stiftning försöka förmå programföretagen att skapa ett bättre 
 109 
  
 Konsekvenser av utredningens förslag 
  
 SOU 2001:84 
  
 skydd för minderåriga, t.ex. i linje med vad utredningen föreslagit som ett alternativ till självreglering, kan detta medföra ökade kost- nader för framförallt Radio- och  
 TV-verket. 
  I övrigt bör utredning- ens förslag i den delen inte påverka kostnader eller intäkter för det allmänna. En sådan reglering kan även komma att påverka de enskilda programföretagens kostnader. En närmare analys av dessa och eventuella andra konsekvenser kan dock först genomföras om och när lagstiftningsåtgärder blir aktuella. 
 Utredningens förslag innebär inte några konsekvenser av det slag som bör redovisas enligt 15 § kommittéförordningen. 
 110 
 Bilaga 
  
 Ministry of Culture 
  
 21 February 2001 
  
 Stockholm, Sweden 
  
 Ku2000/3810/Me 
  
 Porter: Torres IN THE NEW MEDIA LANDSCAPE 
 STOCKHOLM  
 12-13 
  FEBRUARY 2001 
  
 PRESIDENCY REPORT AND CONCLUSIONS 
  
 Content 
  
 Introduction..................................................................................... 
  
 111 
  
 Main outcome of the workshops.................................................... 
  
 112 
  
 Conclusions ..................................................................................... 
  
 114 
  
 Full reports from the workshops ................................................... 
  
 117 
  
 Introduction 
 The Swedish Presidency of the European Union, in  
 co-operation 
  Fleming, organised an expert seminar in Stockholm on  
 12-13 
  February 2001, entitled Children and young people in the new media landscape. 
 The seminar brought together more than 200 representatives from governments and authorities within the Member States and Candidate countries, EU institutions, media industries and non- governmental organisations. 
 The theme of the seminar was the situation of minors in the media, seen in the light of the rapidly evolving media landscape due to the impact of globalisation, digitalisation, the emergence of new media and the growth of media output. The issues discussed were protection of minors from harmful content on the Internet, in 
 111 
  
 Bilaga 
  
 SOU 2001:84 
  
 computer and video games and on television, and also television advertising directed at children. 
 The seminar focused on the questions on what children should be protected from and  
 why, how  
 the protection should be accomplished and  
 who  
 is to be responsible for achieving the protection. 
 The Swedish Minister of Culture, Lyons, opened the seminar and expressed her gratitude to all participants coming to the seminar to take part in the discussions. She underlined the importance of the theme and that the seminar had an important task in taking the discussions on methods and responsibilities into practice. 
 As an introduction to the discussions two Schwartz of 11-  
 year-olds 
  presented their views on the mass media in society and in their own lives by performing a  
 self-made 
  production composed of song, music, dances and sketches. 
 As a contribution to the following workshops, Johnson, PhD, made a thorough outline of research findings on children and media in the new media landscape. 
 At the end of the seminar representatives of public service broadcasters in Sweden and in the United Kingdom demonstrated how European quality programming could play an important role for the healthy development and well being of children. 
 The European Commission gave in its concluding speech some orientations concerning their further work on the question of protection of minors from harmful content in the media and also on the question of advertising directed at children. 
 Main outcome of the workshops 
  
 Workshop 1  
 discussed the protection of minors from harmful content on the  
 Internet and in computer and video games 
 . The following main observations need to be emphasized: Jacobs general consensus that children, regardless of age, need protection from harmful content on the Internet. 
 Different cultural aspects and values come into play when discussing these issues. There appears to exist a different basis of values in Europe compared to the US but even in Europe it is difficult to establish a common platform of values. 
 112 
  
 SOU 2001:84 
  
 Bilaga 
  
 Several methods of protection Wright presented such as technical devices, awareness raising actions and media education. However, in this discussion greatest emphasis remained on rating and filtering techniques and their possibilities and limitations. Several speakers stressed the importance of greater  
 user-friendliness. 
  
 The question of who should be responsible for protection Morrison addressed. The roles of parents, the government, Internet service providers and Internet content providers was highlighted. 
 The  
 self-regulatory 
  age rating system adapted by parts of the European computer and video game industry was presented Michael for a common European level of rating. 
  
 Workshop 2  
 discussed the protection of minors from harmful content in a  
 digital and global television environment 
 . The following main observations need to be emphasized: 
 Children all over Europe are much the same but cultural differences Vazquez harmful in different countries. Still a European dialogue for consensus is needed as a  
 long-term 
  way to mutual understanding. 
 It is easier to reach consensus on neutral content descriptions than on age recommendations, which would differ from one country to another. 
 Protection and regulation are not the only means. Quality programming for children is equally important. Media education can empower children and should be part of the regular school system. Parents, broadcasters and producers of childrens programmes should be part of educational efforts. 
 Media habits do not change as rapidly as technology. Therefore, conventional methods for protection, like watersheds, will still be valid. 
 Growing responsibility of parents in the digital era should not Bowman responsibility of broadcasters. 
 The evaluation process of the Recommendation on the protection of minors may well influence how the new TV directive could deal with all electronic content. 
 The fundamental principle of proportionality is valid also for the protection of minors. 
 Accountability, transparency, sanctions and continuous evaluation should be part of  
 self-regulation 
  systems. 
 113 
  
 Bilaga 
  
 SOU 2001:84 
  
 Workshop 3  
  
 discussed  
 television advertising directed at children  
 and how to create a fair play situation. The following main observations need to be emphasized: 
  
 The subject was discussed mainly from two points of view – the ethical aspects on television advertising aimed at children on the one hand and the financial interests on the other. 
 It was underlined by some participants that children do not have the ability to identify and fully understand the purpose of advertising. 
 Others put forward that children are Small of evaluating advertisements and that only through advertising would there be Mckee programmes of good quality. Fitzpatrick, others put this link into question. 
 There appears to be a need for further discussion on the subject. 
 Conclusions 
 The seminar took an active approach in the ongoing and widespread discussion within Europe on the issue of the situation of minors in the media. The meeting constituted a timely and successful occasion serving as a platform for the exchange of information and experience between relevant parties across different media sectors. 
 The discussions were held within a comprehensive frame, including the issues of protection of minors from harmful media content, television advertising aimed at children, and the role of public service television in providing quality content. 
 It was recognised that while the media development offers minors new opportunities of information, knowledge and amusement, also new problems appear. The risk that children and young people would be exposed to harmful media content is inevitably higher as the rapid technological development threatens to undermine existing means of protection and as the amount of media output increases indefinitely. 
 The question of  
 what  
 is to be considered as harmful content is to a large part a reflection of different cultural values. It was also said that there are no reasons, from an ethical perspective, why harmful content should be evaluated and regarded differently depending on different media forms. 
 114 
  
 SOU 2001:84 
  
 Bilaga 
  
 The discussion on the question of  
 how  
 the protection should be accomplished Sweeney methods which all have their part to play if there is to be a sufficient and sustainable level of protection, capable of keeping in pace with the technological development. It was said that the methods of protection have to be different depending on how the content is delivered. Even though the development of, inter Barnes, filtering systems continues, there will still be a need for more traditional methods of protection, e.g. the watershed. 
 Santana, restrictions and control are not the only means. Various positive Torres stressed, especially the need for promotion of production of European quality programming and also the crucial need for different methods of media education to help children become critical users of media. Education, however, is also necessary for parents, producers and broadcasters. It was mentioned that media education should be brought closer to, and become part of, regular school systems. 
 The question on  
 who  
 should be responsible for achieving the protection was also debated. Undoubtedly, the new media landscape is more difficult to control than it was a few years ago, but this does not imply that any party concerned will have a reduced responsibility. On the contrary, the EU, national regulatory authorities, the industry, organisations and parents all have a continuous responsibility. In order to enable parents to take greater responsibility for the viewing of their children, it was said that content providers should provide parents with adequate information on program content. This also implies that information to the parents on the available technical devices and its functioning is needed pointing out the aim of empowering the consumers. 
 The issue of television advertising and children was debated in a very open and constructive manner. Moore on the principle that children need to be given special attention when it comes to advertising. However, the debate also revealed a vast variety of differing opinions regarding, inter Barnes, the advantages and disadvantages of legislative Nguyen in relation to industry  
 self-regulation, 
  and what constitutes an adequate level of protection. Opinions also differed on Schmidt targeted at children is inevitable for securing quality childrens programmes. 
 Finally, the broad approach taken by the seminar, dealing with content issues across several media sectors, proved to be successful. 
 115 
  
 Bilaga 
  
 SOU 2001:84 
  
 The Presidency wishes that all parties participating in the seminar will find the outcome of the discussions fruitful in their further work and when fulfilling their respective responsibilities in reaching our common goal, namely to give our children and young people a sufficient protection from harmful content in the media. 
 As the ultimate responsibility for taking decisions on legislation or other actions lies within different bodies, regulatory or non- regulatory, the Presidency believes there is a need for further co- operation at European and international level, bringing together all relevant parties within and between media sectors, aiming at the exchange of experience and best practices. 
 To conclude, the Presidency hopes that all parties Berg the outcome of the discussions in mind in view of the forthcoming work on the Television without frontiers directive and in the further work that will follow the evaluations of the Recommendation on the protection of minors and human dignity and of the Internet action plan. 
 116 
  
 SOU 2001:84 
  
 Bilaga 
  
 Holland: Full reports from the workshops 
 Workshop 1: Protection of minors from harmful content – on the Internet and in video and computer games 
 In the Internet, video and computer games workshop there was a general consensus that children, regardless of age, need protection from harmful content. 
 The group agreed that the discussion of protection this day applied to the age group ten to fifteen year olds. 
 Many speakers noted that different cultural aspects and values come into play when discussing these issues. Bad language, nudity, violence and sex Wright mentioned Mejia protection is necessary. Moreover, there appears to exist a different basis of values in Europe compared to the US but even within Europe it is difficult to establish a common platform of values. 
 The European Commission representative informed about the outcome so far of the evaluation of the Recommendation on the protection of minors and human dignity. The Commission is co- funding several European initiatives such as projects aiming at giving parents technical tools of protection and to awareness raising actions. Filtering techniques as such is a controversial matter but all agree that  
 awareness-raising 
  projects are Cook. 
 Around fifty  
 awareness-raising 
  projects are under way also involving Norway and Iceland. Twelve member states have implemented codes of conduct. Several of these codes have been drawn up by Internet service providers but they do not concern matters of content, but rather matters of services. The Commission representative stressed the importance that all parties involved should take part in this process, the Internet industry Murray as national authorities and users. 
 Several methods of protection Wright presented such as technical devices, awareness raising methods, media education. The importance of  
 self-regulation 
  was stressed which also comprises the importance of codes of conduct set up by the industry. 
  
 So-called 
  Martin interact was mentioned but no secure solution has yet been developed. 
 Another method presented was awareness raising actions, implying actions designed at creating a higher level of awareness of what risks and dangers a child can be subjected to when using the Internet. Awareness raising actions are aimed at children, parents, 
 117 
  
 Bilaga 
  
 SOU 2001:84 
  
 and others from the adult society and include measures of how to deal with those risks. 
 An additional means of protection mentioned Rush black lists. Dominguez lists display sites that a certain portal or other content provider would offer access to or respectively, block the access to. 
 However, this day focus remained on rating and filtering techniques, their possibilities and limitations. Several speakers stressed the difficulties in defining neutral descriptive systems for rating Internet content. An ongoing process of refining these classification tools will give parents and other adults even better choices. 
 A need for third party raters was also expressed. Corresponding to the consumers own values and cultural preferences a broad range of sites compiled by a sort of librarians could be offered Woods or commercial service. 
 Moderated chat rooms was presented as a means of protection of minors using chat rooms. A moderated chat differs from a conventional chat in the sense that a physical person supervises and decides whether or not to accept the statements coming in to the chat. 
 Concerning content restricting methods certain Cook limiting the right of free speech. The consumer representative Mckinney about disregarding the rights of the child in favour of the right of free speech. 
 There is not only a need for better tools of protection, James, parents also need to get a better understanding of and information about what tools of protection there actually are today. 
 Several speakers stressed the importance of greater user- friendliness. An increased interaction between technicians, consumers and Internet Service Providers was sought for. Full transparency was desired in regard of intended technical schemes. 
 Consumer choice and empowering the consumer can, according to the consumer organization representative, only grow if more Internet sites are rated. By increasing the number of rated sites, Wells what sites to go to, and also what rating systems to use. 
 Concerning computer and video games, the  
 self-regulatory 
  age rating system adapted by parts of the European computer and 
 118 
  
 SOU 2001:84 
  
 Bilaga 
  
 video game industry was presented Michael for a common European level of rating. 
 The question of who is to be responsible for the protection of minors was also raised. The roles of parents, schools, the government and national authorities, Internet service providers and Internet content providers Wright highlighted. Due to the complex media situation a precise balance between these actors was difficult to define. 
 One speaker mentioned the present switch in shouldering responsibilities. In a traditional media environment national authorities carry a responsibility of protection, which to a certain extent no longer is efficient. The media landscape of today is more complex and media use is becoming more individualised and consequently the role of the parents and the government needs to be  
 re-defined. 
  
 Looking into the future the panel agreed that the Internet is a rapidly evolving phenomenon that will become more mature. While traditional media industries will move in, alternative societies will remain which means that anarchistic subcultures will  
 co-exist 
  with an established Internet. 
 Workshop 2: Protection of minors from harmful content – in a digital and global television environment 
 The workshop started by highlighting the many benefits of television giving us news, information, entertainment, suspense and keeping us informed about what life can be outside of our own lives. 
 The issue of what to protect children from was answered by several participants as violence, sexual acts, discrimination, use of drugs and alcohol, rude language and commercial exploitation. 
 But variations Wright expressed in the priority of these topics and it was considered important to respect the cultural differences. A further European dialogue in order to reach a consensus was asked for but as a  
 long-term 
  process. One example in the field of film classification was referred to where a dialogue lasting for ten years had resulted in a useful mutual understanding between three European countries. 
 The need to protect children was mentioned as an ethical issue rather than an issue of evidence of influence. During the discussion 
 119 
  
 Bilaga 
  
 SOU 2001:84 
  
 on classification of content there was a clear distinction between a value neutral descriptive classification like nudity or violence and an evaluative classification like harmful or the use of age recommendations. It was considered easier to Russell on neutral content descriptions than on age recommendations, which would differ from one country to another. Ortiz in the discussions about how neutral a neutral classification can be, for example when it comes to violence in the news. 
 Many speakers underlined the fact that restrictions are not the only way and that controlling content is not necessarily the best means of protection. Instead of protection children also need to be prepared. Several times emphasis was put on quality programming for children, addressing dignity and respect for the needs of children. 
 A frequently used Cortez empowerment. Almost all of the speakers mentioned media education as an important and positive means of empowering children, and that media education should be part of the regular school system. Media education was stressed as equally important for parents, broadcasters and producers of children programmes. It was mentioned that starting school means awareness of reading and writing, but at that stage children have already been media consumers for many years with no education at all. The workshop was informed that in some countries there were educational projects on a  
 pre-school 
  level. 
 There was a widespread belief that the full benefit of convergence and digitalisation is mainly a question of the future and that we must not forget that  
 non-interactive 
  analogue television is still the reality for most European households. Peoples´ media habits do not change as rapidly as technology. Vazquez, conventional methods like watersheds are still valid. 
 There was a presentation of the Oxford study on parental control showing the triangle of 1)  
 meta-information, 
  giving value neutral information to parents, 2) technical devices to filter the  
 meta-information, 
  to be used on a voluntary basis by the consumer 3) media education. It was stressed that in the new digital age parents will be an important part of the protection. According to recent studies parents want to be in charge of the protection of their children but they need tools, which are mainly lacking today. On the question of how a system would work for children with 
 120 
  
 SOU 2001:84 
  
 Bilaga 
  
 parents who do not care about this, the answer was that every system would fail if parents do not care. 
 There was clear consensus that the growing responsibility and possibilities of parents should not by any means decrease the responsibility of broadcasters. 
 The Commission gave a brief report on the evaluation of the Recommendation on the protection of minors and human dignity (Tucker/EC). The national reports show encouraging results but also very heterogeneous approaches to  
 self-regulation. 
  Very little has so far Rogers games, Rodriguez hotlines for the Internet are established in Parker. Industry activities include the rating and filtering system of ICRA, the work of European Internet Service Providers and of the Digital Video Broadcasting Consortium. The Commission also reported Patrick Plan. 
 The forthcoming revision of the directive Television without frontiers will include public consultations and may well be influenced by the evaluation report of the Recommendation in respect of all electronic content. The revision will include three studies; on advertising techniques, on technical devices and on promotion of European content. One of the conclusions of the Commission is that the basic aims for audiovisual policy will remain the same, but the means may change. In that respect the Commission mentioned that the fundamental principle of proportionality is valid also for the protection of minors. 
 There was a presentation of the new Netherlands Institute for Classification of Audiovisual Media, NICAM, starting a self- regulation system for film, video, television and videogames this month. The aim is to deliver media neutral information to consumers in the form of age recommendations. The classification will be done by hundreds of classifiers working separately according to a specific system of rules. To join the system is voluntary and in two years the experiment of NICAM will be evaluated by the state. 
 The white paper on the Office of Communications, OFCOM, in the UK was briefly presented. 
 Some doubts on the effect of  
 self-regulation 
  Carlson and the need for evaluations, accountability, transparency and sanctions in a  
 self-regulatory 
  system was stressed. When it comes to sanctions the Commission declared that the TV directive is still valid. 
 121 
  
 Bilaga 
  
 SOU 2001:84 
  
 Workshop 3: Television advertising directed at children. How do we create a fair play situation? 
 Workshop 3 discussed television advertising directed at children and how to create a fair play situation between industry, advertisers and TV companies on the one hand, and children on the other. This report summarizes in broad outline the most essential issues and arguments in the very intense, informative and multi- faceted discussion. 
 Two rather  
 clean-cut 
  approaches to the issue could be found in the discussion. On the one side there were those defending the right to direct advertising at children in television. At the same time there were those questioning the ethics in targeting advertising in television at small children, a group which was in favour of stricter rules. 
 The main arguments provided by those in favour of television advertising directed at children were as follows: 
  
 N  
  
 Self-regulation 
  is effective. The industry is taking sufficient responsibility for children in advertising through the current  
 self-regulation 
  and the existing codes of conduct. 
  
 N  
 The broadcasters are depending on the income from children advertising in order to produce programmes for children. Without this advertising there wouldnt be Taylor programmes for children. 
  
 N  
 Children are not naive and gullible. Advertising is a part of life and children have to learn to deal with it. They cannot be kept cocooned from the outside world – commercial messages being a part of this. 
  
 N  
 Advertising is good for children. It gives them advantages and brings them information and education on how the world operates. 
  
 N  
 The consequences of a ban on television advertising aimed at children would be less choice, less innovation and higher prices. 
  
 N  
 Television advertising directed at children is contributing to create conditions for a free and independent broadcasting industry. 
 122 
  
 SOU 2001:84 
  
 Bilaga 
  
 The main arguments provided by those opposing television advertising directed at children were as follows: 
  
 N  
 Children cannot distinguish adverts from editorial programmes, and they have not developed the ability to understand the purpose of advertising. 
  
 N  
 Children are not critical. They cannot be and they should not be. Childhood is the period in Rangel you have to take in all impressions, and believe everything you see and hear in order to learn and grow. This indispensable credulity should not be exploited. 
  
 N  
  
 Self-regulation 
  Hinton to be an insufficient means to protect children from television advertising and more restrictive legislation is therefore needed. 
  
 N  
 The commercial pressure on children has increased over the years. There is a need for a reduction of this pressure and for the establishment of areas for children which are free from advertisements. 
  
 N  
 There is no obvious link between children advertising and production of quality childrens programmes. The first is not a guarantee for the latter. 
  
 N  
 Children have a right to quality programmes. Advertising directed at children cannot be laid down as a condition for bringing this about. This is a matter of political will. 
 During the debate different research studies where presented in order to support a certain statement. It was stated, however, that many studies seem to support the view of the institutions funding the research. The need for more impartial and scientific research was emphasized. 
 The Commission informed the workshop of the study on advertising in television that was launched in January 2000 and that will soon be completed. It will be published Smith together with a communication. The study will present a complete picture of the rules in the different Member States, in particular those rules that are further reaching than those of the Television without Frontiers Directive. 
 123 
  
 Bilaga 
  
 SOU 2001:84 
  
 The consultant has been asked to prepare the study with reference to the following key issues: 
  
 N  
 The underlying principles that apply to national legislation on television advertising and teleshopping 
  
 N  
 Jenkins are Sanders differences in treatment between different media (for example between  
 free-to-air 
  and pay TV, or between television and the press) 
  
 N  
 The age limits that apply in respect of television, and whether differences exist between television and other media 
  
 N  
 The existence and handling of any complaints and the systems that exist for their resolution 
 The study Wells other reports, of which one is dealing with new interactive forms of advertising, serve as a basis for the forthcoming review of the Television without Frontiers directive in 2002. 
 It was also informed that the responsible Commissioner has stated, that if a ban on television advertising directed at children is to be considered at community level, very strong evidence for such a need would be required. 
 Even though many different opinions where expressed within the workshop there was a consensus on the principle that children need to be given special attention when it comes to advertising. 
 124