Allas frihet 
 Demokratin möter marknaden 
 Tre ronder 
 Johnson 
 Demokratiutredningens skrift nr 11 
 SOU 1998:164 
  
 164Allas.p65 
  
 1 
  
 1999-01-12, 
  13:40 
  
 Förord 
 Hur bör marknaden som idé och som organisation påverka politikens idéer och organisationer? Svaret på den frågan skiftar mellan olika århundraden och olika bedömare. Det beror bl.a. på hur man värderar marknadens ideal. Ibland har de uppfattats som förebildligt danande och civiliserande, ibland som ett system som om det är framgångsrikt förstör just de värden det skapat. 
 Denna ideologiska spänning gäller också det skede av svensk politik som Demokratiutredningen har till uppgift att analysera. Förre finansministern  
 Jackson 
  Rogers har exempelvis hävdat att den demokratiska skada som uppstod när finansmarknaden bidrog med att lånefinansiera offentliga utgifter inte bestod i att staten tvingades låna mindre, balansera budgeten eller dämpa inflationen. Nej, säger han, i vad som väl måste betraktas som en kollektiv självkritik: 
  
 den uppstod när staten kunde vilseleda väljarna/medborgarna om välfärdens verkliga kostnader och därigenom skapa helt orealistiska föreställningar om vad politiken kan göra för människors välfärd och sociala trygghet. Det som skakar bland annat den svenska demokratin är en växande insikt bland många människor om att de byggt sina liv och sin privata ekonomi på den här typen av illusioner 
 . 
  
 (K-O 
  Rogers: Marknaden och demokratin, ur  
 Vem styr – politikerna eller marknaden?,  
 red. Coleman, Freeman, S, Stockholm: Ekerlids förlag, 1997, s. 105 f.) 
 I den essä som presenteras i denna småskrift ser författaren på område efter område, i debattskrifter, tidningskommentarer och kommittébetänkanden vilken demokratisk skada som uppstått när marknadsaktörerna nu fått en legitimitet: 
 3 
  
 F 
 ÖRORD 
 av förut sällan skådat slag. Stärkta av en ny och sällsamt gynnsam atmosfär fick de en helt ny förhandlingsposition visavi välfärds- samhället, som i sin tur tycktes ha förlorat legitim förankring. 
 På vägen fram mot sitt slutbetänkande i december 1999 vill utred- ningen fördjupa analysen om relationen mellan politiken och marknaden ur skilda synvinklar. Det sker genom seminarier i form av regionala hearings, småskrifter (se t.ex. nr 1 och 6), forskar- antologier och debatt på hemsidan (www.demokratitorget.gov.se). 
 Genom att låta debattörer med olika ideologiska utgångspunk- ter komma till tals hoppas Demokratiutredningen att diskussionen om folkstyrelsens relationer till marknaden skall bli alltmer in- siktsfull. 
 Ledamöterna i kommittén tar inte i förväg ställning till inne- hållet i småskrifterna. 
 Powers4 
 Allas frihet 
 Demokratin möter marknaden 
 Tre ronder 
 Johnson 
 5 
 . 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Vad som återstår att utreda är den filosofiska innebörden. 
  
 – 
  
 Vad menas med demokrati? 
  
 – 
  
 Att ingen har mer än ett liv. 
  
 7 
 . 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Kapitel I 
 Sitter i Aten, demokratins vagga. Närmare bestämt på en bänk på Platia Elefteria, Frihetstorget. Det är i april 1998. 
 Det är folk på alla bänkar under träden. Det är söndag och man är ledig. Mest är det gamla kvinnor. Sitter och tänker på Demokratiutredningens studiedag i Eskilstuna för ett tag sen. Förstatliga Svenska Dagbladet! De tog sig för pannan. Kunde jag inte ha börjat i en annan ände? 
 Men mitt förslag är liberalt, säger jag till mig själv lite argt på Frihetstorget, där jag har Sverige på stort avstånd. Debattklimatet. Sverige bygger på liberal grund. Vad som hotas är just denna liberala grund. Vad har det för konkret innebörd? Det är traditionen från Staaff och Roberts, en legering av socialistiska tankar och samhällsuppfattningen hos Allen, Frederick... 
 Och kristna idéer om allas lika värde naturligtvis, alla ska ha realliberala möjligheter, alla ska ha samma chans från början, alla ska kunna utvecklas till sin egen nivå. Det fanns förstås ett religiöst innehåll i den amerikanska oavhängig- hetsförklaringen av år 1776. 
 Rent idéhistoriskt hänger det ihop så. Oavhängighetsför- klaringen hade ett enormt inflytande på utvecklingen mot demokrati i Europa: 
 Vi anser följande sanningar vara ostridiga: att alla människor är skapade jämlika; att de alla av sin skapare begåvats med oförytterliga rättigheter; att till dessa rättigheter hör liv, fri- het och strävandet efter lycka... 
 Jag lärde mig det där utantill häromåret, alla borde få lära sig det utantill i skolan. Jag är själv inte troende, och kristen- domens historia är inte uppbygglig, tvärtom, men jag skriver under på grundsynen. Hur ska jag få mina vedersakare att förstå att det är den där självklara rättfärdigheten jag är ute efter. Om jag säger att Svenska Dagbladet är till salu, staten 
 9 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 kan köpa tidningen, får jag naturligtvis förstockade svar, för 1998 är staten ett fult ord. Man har, förefaller det, bibragts uppfattningen att staten är ett slags arvegods från stalinis- men. En tid gick tänkare som ekonomen X och författaren Y ut med funderingar som suggererade att staten även hos oss var något sovjetryskt och att den offentliga sektorn så som den utformats av socialdemokratin, centern och i viss mån folkpartiet var något inte helt obesläktat med Ortega! 
 Det är nästan mörkt nu. Klientelet har förändrats lite. Fler går omkring. Gummorna har gått hem en del av dem och efterträtts av unga män. Jag inbillar mig att man säljer och köper knark. Några som går omkring är tydligt påver- kade. Vill läsa ut boken men störs av mina tankar. 
 Vad staten är eller blir i Sverige har väl främst med riks- dagens sammansättning att göra. Staten styrs av riksdagens lagar som stiftas i demokratisk ordning. Staten är vi, så länge vi har makt att i allmänna val och ordnade former vräka rege- ringen över ända. Är den inte bra får vi bättra oss. Men vi bör inte avskaffa oss. I grundlagen heter det att all offentlig makt i Sverige utgår från folket. Jag är inte så naiv att jag tror att det funkat så till mer än en viss procent. Men den procenten har ändå varit relativt hög. Tryckfrihetsförord- ningen och offentlighetsprincipen är också delar av staten, så som den utformats av oss. Där heter det bland annat att varje svensk medborgare ska ha rätt att ta del av allmänna hand- lingar. Och motivet för det uppges tydligt, det är främjandet av fritt meningsutbyte och allsidig upplysning. 
 I vår stat är det inbyggt i systemet att man så att säga skyddar staten mot staten, ministerstyre eller tjänstemanna- välde. Universiteten exempelvis garanteras en frihet att med statliga anslag självständigt och fritt forska i vad de vill. Staten får inte lägga sig i de statliga radio- och  
 TV-kanalernas 
  programverksamhet. I lagarna finns skydd mot maktmiss- bruk. 
 10 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Det är verkligen svårt att hävda att vi har motsvarande skydd mot maktmissbruk inom den privatägda offentlig- heten. Det fria ordet är grundläggande i demokratin, men marknadens utveckling har skapat ofrihet åt ordet. Det har inte skett genom ond vilja utan genom en konkurrensens automatik, som lett till monopol. 
 Så konkurrerades Ny Tid och Handelstidningen i Göte- borg ut av  
 Göteborgs-Posten. 
  Få vill nog hävda att kvaliteten var det utslagsgivande när det skedde. Familjen Thomas blev 1973 ensam ägare till pressen i Göteborg, de två borgerliga tidningarna  
 Göteborgs-Posten 
  och  
 Göteborgs-Tidningen 
  (GT). 
 Samma process såg man i otaliga städer i Sverige. Den ena tidningen slogs ut och det var i nästan hundra procent av fallen den folkrörelseägda tidningen. I dag är närmare 90 procent av alla tidningar familjeägda och borgerliga. Alla svenska morgontidningar med riksspridning är borgerliga. Av Stockholms sex dagliga tidningar är fem borgerliga och en socialdemokratisk. Tre av dem ägs av en och samma familj. Den enda tidningen till vänster, Aftonbladet, ägs till hälften av en borgerlig tidningskedja, Howell. 
 I Värmland äger familjen Sullivan alla dagliga tidningar utom en, i Västmanlands län med metropolen Västerås är samtliga tidningar borgerliga och tillika alla ägda av familjen Callahan, som också äger lokalradion i Västerås, liksom aktie- majoriteten i den enda lokala  
 TV-kanalen. 
  I Jönköpings län är familjen Ford ensam utgivare av flerdagarstidnigar. 
 I Sverige råder ett klart samband mellan förmögenhetsför- hållanden och volym för åsiktsbildning. Det innebär en grav slagsida i möjligheterna, chanserna, att få vara med och for- mulera problemen och prioriteringarna i samhället. 
 Redan i de statliga utredningar som tillsattes på  
 1960-talet 
  uttrycktes oro för koncentrationstendenserna inom pressen. Risker kan således uppstå för den fria opinionsbildningens 
 11 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 bestånd och demokratins funktionssätt i vårt land, hette det exempelvis i direktiven till den utredning som förelåg färdig 1968. Sedan dess har utredning på utredning konstaterat att läget förvärrats. 
 Situationen är alltså fullt ut klarlagd. Det har skett gång på gång, senast förra året i Medieföretag i Sverige (SOU 1997:92). Läget är entydigt, och vad som återstår att utreda är inte längre sakfrågan utan den filosofiska innebörden av den. De hittills gjorda utredningarna tycks inte ha varit i stånd till sådana överväganden. 
 Nu är det så mörkt här under träden på Frihetstorget att jag knappt kan se att läsa. Som genom ett trollslag är vid denna timme alla människor unga här på torget. De står i grupper och pratar, och praktiskt taget alla är män eller poj- kar i svarta jackor och svarta jeans. 
 Sakta men säkert har i Sverige genom marknadens meka- nismer skett en privatisering av vitala delar av det offentliga rummet. Det finns med detta ett överläge hos en rad enskilda ägare som innebär en legitimitetskris. Om man hyllar yttran- defriheten som en för demokratin grundläggande princip är det svårt att komma ifrån att själva det dagliga utnyttjandet av det överläge som råder är en form av missbruk. Återigen: det är inte fråga om ond vilja, men om strukturella egen- heter, vars konsekvenser slår mot demokratins kärna. 
 Det är förstås i detta perspektiv man ska se mitt förslag att staten skulle ta initiativet och ansvaret för startandet av en public servicetidning. Den skulle vara strukturerad efter samma principer som Sveriges Radio är uppbyggd, alltså med en rad frikopplingar som innebär att den sittande makten inte har något inflytande på programverksamheten. Det vik- tiga skulle vara att nyhetsförmedlingen och debattverksam- heten här hade riksdagens (statens) i lag formulerade krav på sig vad gällde yttrandefrihet och opartiskhet. 
 12 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Men nu finns ju redan Sveriges Radio, säger man. Då har man inte insett betydelsen av att det talade ordet omedelbart försvinner i etern och inte kan återfinnas av den som inte har tid och möjlighet att lyssna vid de givna tillfällena. Radio och TV är inte heller medierna där utredande resonemang och genomlysningar alltid får eller kan ske med erforderlig utförlighet... Ofta leder detta till ett förytligande av debat- ten; den förs lättare med slagord, om man sällan eller aldrig får tillfälle att utveckla ett resonemang. 
 En mera vägande invändning mot mitt förslag är att en opartisk public servicetidning just genom tvånget till opar- tiskhet inte skulle kunna väga upp den rådande slagsidan i möjligheten att formulera och initiera problem och agenda. 
 Då har jag en annan idé om hur demokratisk organisation kan möta marknadskonsekvenser. 
 Staten ställer räntefria lånemedel till förfogande för star- tandet av en tidning, vars fortsatta verksamhet finansieras genom att delar av tidningen hyrs ut. En högkvalitativ ny-  
 hets-, 
  reportage- och kulturdel kan drivas genom att poli- tiska partier (eventuellt också folkrörelser) som inte har någon egen rikstäckande daglig press – centerpartiet, vänsterpartiet och miljöpartiet – mot en årlig summa dispo- nerar egna klart markerade utrymmen i tidningen för en debatt- och informationsverksamhet de finner väsentlig. En sådan tidning kunde alltså bestå av flera olika tidningar som redigerades av olika, varandra oberoende redaktioner och där det var självklart att man debatterade också inom tidningen. 
 En sådan modell skulle befria intressenterna från det ofta oöverstigliga kravet att riskera startkapital. Om finansie- ringen huvudsakligen skedde genom uthyrningsverksam- het, garanterad genom fleråriga kontrakt, skulle annonsbe- roendet inte bli avgörande för tidningens ekonomi. 
 13 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 Borde jag inte ge en detaljerad beskrivning av mina pro- jekt, frågar jag mig. Nej, det svåra ligger inte i det praktiska utförandet av dem utan i att överhuvudtaget fullt ut aktuali- sera själva den skriande nödvändigheten i att göra någonting åt saken i ett land där motståndaren sitter på praktiskt taget alla kanaler. 
 – Jag ska inte låsa mig i några detaljplaner, säger jag halv- högt, som om jag talade till någon, och reser mig, stel och hungrig, från bänken på Villarreal. Men krafter måste komma igång som gör att svenska folket inte hamnar utanför, när dess angelägenheter diskuteras i offentligheten. Som om alla samlats på torget och polisen kom och drev bort stora grupper under hänvisning till att de inte ägde någon platt- form att tala ifrån och därför inte hade på torget att göra. 
 14 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Kapitel II 
 Jag sitter på Södermalmstorg. Vid Slussen. Det är höst, när- mare bestämt den 12 oktober 1998. Det regnade i morse. Nu är det uppehåll och ganska varmt. Jag har lagt en tidning under mig på bänken, har utsikt mot Skeppsholmen och Kastellholmen. Läser omigen en artikel ur den amerikanska tidskriften Z, septembernumret 1993 som jag fick av Stuart för fem år sedan. Rubriken är The End of Democracy? 
 Demokratin står under belägring överallt i världen, skriver Leblanc, ekonomiprofessor vid University of Pennsylvania. När muren föll och det kalla kriget var slut trodde man att demokratin skulle göra ett segertåg över hela klotet. Den analysen överskattade betydelsen av allmänna val som bas för demokratin och underskattade förmågan hos marknadskrafterna att dränera valen på demokratisk sub- stans. 
 Allmänna val är mera vanligt förekommande nu, men det är samtidigt ännu tydligare än förut att valresultatet förlorar i genomslagskraft om det inte ligger i linje med de intressen som dominerar på marknaden. Gör det inte det går politiken i stå tills de politiska ledarna blir varse vad som krävs eller tills nya val lyfter realisterna till makten. 
 Realisterna lyckas däremot med sitt program: att sänka skatterna, att sälja statliga företag, att avväpna eller försvaga fackföreningarna, att uppehålla en storskalig arbetslöshet utan att behöva avgå vid nästa val, att drastiskt öka inkomst- klyftorna, skriver Wiggins. 
 När den  
 tory-dominerade 
  kanadensiska senaten i juni 1993 röstade för frihandelsavtalet med USA med 47 mot 30 röster var opinionen bland medborgarna visavi fördraget den omvända: 58 mot, 39 för. Dominerande kanadensiska media, nära knutna till den finansiella eliten, stödde fördraget. 
 15 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 Bob Rae, ledare för det vänsterliberala partiet i Kanada, misslyckades så gott som totalt efter sin valtriumf 1990 att få igenom sina utlovade ekonomiska och sociala reformer, huvudsakligen till följd av en mycket hård kampanj från medias sida mot minsta risk för inflation och/eller budget- underskott. Samma öde drabbade på ett tidigt stadium de reformplaner Bishop vann presidentvalet på 1992. (Vi vet också att han senare tvingades göra upp med republi- kanerna, och att den uppgörelsen innebar nedskärningar i det sociala systemet med omkring 300 miljarder svenska kronor. Time, augusti 1996:  
 Bye-Bye, 
  American Pie.) 
 Demokratin försvagas i global skala i samma tempo som marknadskrafterna och marknadsintressena förstärks, under- stryker Brown. Fackföreningarna har mindre att sätta emot när de allt större företagen får allt större geografisk sprid- ning. Hotet att verksamheten flyttas någon annanstans är ständigt aktuellt och när facket förlorar inflytande och makt blir det inte lika attraktivt för löntagarna. De ansluter sig i allt mindre utsträckning, vilket naturligtvis försvagar organi- sationerna ytterligare. Bara under  
 1980-talet 
  förlorade facket i USA 25 procent i anslutning. Detta, skriver Brown, inne- bär minskad pluralism i opinionsbildningen. 
 Ironiskt nog, fortsätter Brown, är skattesänkningar och skatteförmåner till företag och affärselit en viktig orsak till budgetkriserna – men i överensstämmelse med marknadens krav måste lösningen ändå komma ur de vanliga med- borgarnas handväskor och plånböcker. Om där finns ett hot om högre skatter på kapital eller ökat stöd till låg- eller medelinkomsttagare, tenderar kapitalet att fly eller räntorna att gå upp. 
 Vad Brown skrev 1993 liknar ganska mycket vad Shelton och Horne skrev 1996 i Globalise- ringsfällan. 
 16 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Det började regna för nån timme sen och jag drog mig tillbaka till det urgamla kafét på södra sidan torget. 36 kro- nor fick jag betala för kaffe och en kanelbulle, visserligen ovanligt stor. I Arvika på Nordells kostar det 20 kronor. Nu lyser solen igen på lönnarna i flammande orange och gult borta vid Skepps- och Kastellholmarna. Över dem i kontrast: svarta moln. Man ser långt härifrån, det är en av Stockholms bästa utsikter. 
 På börserna, i bankernas och försäkringsbolagens trading- rooms, i investerings- och pensionsfonder, har en ny politisk klass beträtt maktens världsscen, som ingen stat, inget före- tag och än mindre någon genomsnittlig skattebetalare längre kan dra sig undan: globala aktörer som handlar med valutor och värdepapper, som styr en strid ström av investerings- kapital som växer från dag till dag och som därmed beslutar om hela nationers väl och ve 
 . 
  
 Jag bläddrar i Globaliseringsfällan. Här står en förstryk- ning vid historien om hur spekulanterna tvingade Stor- britannien på knä i början av  
 1990-talet. 
  Aktionen leddes av Stanley Druckenmiller, chef för Quantum Fonds, som ägs av den amerikanske finansmagnaten och miljardären Rich. 
 Hösten 1992 läckte det ut att England tog upp lån i D- mark för att fylla på sina reserver. Druckenmiller började låna upp pund i brittiska banker i stor skala och växlade dem genast till  
 D-mark, 
  också i brittiska banker. Andra spekulan- ter följde efter. Reserverna tömdes. 
 Denna manöver försvagade pundet ytterligare, medan D- marken stärktes av den ökade efterfrågan. När britterna tvingades uppge den fasta växelkursen och därmed valuta- samarbetet inom EMS (European Monetary System, där Tyskland var ankaret) rasade pundet 9 procent på bara några timmar, och Druckenmiller kunde redan då, om han ville, för 
 17 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 till exempel 100 miljoner pund, växlade i  
 D-mark, 
  köpa till- baka 109 miljoner pund. Men naturligtvis hade han lånat mycket mer och naturligtvis väntade han tills kursen dalat ytterligare några procent. 
 När detta skedde hade spekulanterna redan sänkt (eller dränkt) den svenska kronan på samma sätt. Och efter pundet tog man den italienska liran och den spanska pesetan. Speku- lanterna gjorde sig enorma förmögenheter genom dessa kollapser. 
 Affären kostade, skriver Schwartz och Hill – enligt  
 en försiktig  
 uppskattning – Europas centralbanker och därmed i sista hand skattebetalarna omkring 100 miljarder mark, dvs. omkring 480 miljarder svenska kronor. 
  
 Bundesbank-chefen 
  Williams uttalade senare att valutasammanbrotten för Storbritannien och de andra län- derna 1992 var politikernas fel. De hade ännu inte blivit på det klara med hur mycket de redan i dag står under finans- marknadernas kontroll och rent av behärskas av dessa. 
 (Brady 1996.) 
 Den kommentaren, skiver Schwartz och Hill, motsva- rar bra en teori som tillämpas politiskt nästan överallt, nobel- pristagaren Benjamin monetarism. Kapitalets fria rörelser över gränserna möjliggör dess optimala förräntning, det vill säga dess effektivitet. Om penningsystemet funge- rar bra flyter världens sparade kapital dit där det förräntar sig bäst, alltså till den placering som ger den högsta vinsten. 
 Wood och andra monetarister tillskriver skeendet på finansmarknaderna ett högre förnuft. Aktörerna på dem kan liknas vid skiljedomare som bestraffar politiska felgrepp med devalvering och högre räntesatser. Eller som det hette i den ansedda brittiska tidningen The Economist 7 oktober 1995: Finansmarknaderna har blivit domare och jury över all eko- nomisk politik. 
 18 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Författarna till Globaliseringsfällan, den ene diplom- ingenjör och chefredaktör för dagstidningen Der Morgen, den andre jur. Rivera och utrikeskorrespondent vid Der Spiegel, har hårda ord om denna utveckling: 
 Ju mer beroende staterna blir av placerarnas välvilja, desto mer hänsynslöst måste regeringarna gynna en redan pri- vilegierad minoritet: de som har gott om pengar. Dessas intresse är alltid detsamma: låg inflation, stabil valuta och lägsta möjliga beskattning av ränteinkomster. Outtalat lik- ställer de marknadstroende alltid dessa mål med det allmän- na bästa. Men i den globala finansmarknadens kontext blir detta till ren ideologi. Den finansekonomiska direktkontak- ten mellan staterna tvingar dem att konkurrera om låga skatter och minskade statsutgifter och att avstå från en soli- darisk fördelningspolitik, vilket inte leder till något annat än en global omfördelning nerifrån och uppåt 
 . 
  
 Färgen på Kastellholmens lönnar har bleknat. Solen är borta. Jag tittar upp mot Katarinahissens övre delar. Där stod min pappa för femtio år sedan och tittade ner. Han berättade om det när han kom hem till Glava igen, han hade sett väldigt mycket folk härnere, och jag minns exakt hans kommentar: Det är svårt att föreställa sig att var och en av alla dessa representerar ett människoöde. 
 Självklart gör de det. Det märkvärdiga är svårigheten att föreställa sig det. Han hade kommit underfund med någon- ting. Jag får en impuls att lyfta handen, som om han fort- farande stod däruppe. Han skulle ha fyllt 108 år i år. 
 Schwartz och Hill skriver också om de gigantiska förluster som den legala kapitalflykten åsamkar stats- kassorna. Enligt Internationella Valutafondens statistik förvaltas över 2 000 miljarder dollar under  
 offshore-flagg 
  – i Luxemburg, på  
 Cayman-öarna. 
  
 19 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 De har svenska exempel också på marknadens vilja och förmåga att härska vid sidan av demokratin: Glass hot sommaren 1994 att flytta koncernen utom- lands om regeringen inte pressade ner statsskulden och Skandiachefen Morse maning till bojkott av svens- ka statsobligationer någon vecka senare. 
 Redan nästa dag var räntebärande papper från Stockholm osäljbara, kronan föll och med den aktiekurserna. Rege- ringen och alla kredittagare i svenska kronor fick framdeles betala 4 procent mer i ränta på lånade pengar än kredittagare i  
 D-mark. 
  Landet blev allt djupare skuldsatt och en radikal budgetsanering blev oundviklig. I dag har Sverige mindre över till sina fattiga än Tyskland. 
 Vi var många som lärde oss 1994 den direkta makt som inne- havare av statsobligationer har. Säljer ett storföretag sina statsobligationer förlorar dessa omedelbart i värde, vilket är detsamma som att räntan stiger. Det innebär till exempel att stora företag (marknaden) i vissa lägen kan tvinga en regering att ändra politiken – byta koalitionspartner, göra upp om ett krispaket som ändrar socialpolitikens profil. Vi har då kommit långt från regeringsformens grundlagsfästa formule- ring om att all offentlig makt i Sverige utgår från folket. Den 21 augusti 1994 skrev börskommentatorn Melton i Svenska Dagbladet: 
 Det är de välkända [svenska] exportföretagen som styr valu- tan. Det är de tre stora försäkringsbolagen – Trygg, Skandia och SPP som sätter trenderna på obligationsmarknaden. 
 Och det är egentligen bara de två stora affärsbankerna – Handelsbanken och  
 S-E-banken 
  – som har någorlunda kon- troll, via kunderna, över vad som händer på, särskilt, valuta- marknaden. Ha det i minne nästa gång du får höra att 
 20 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 `utlänningar` anser att det mesta svenska politiker gör är `för lite och för sent`. 
 Opinionen i Sverige har kommit förvånansvärt långt i accep- tans av marknadens makt. Inom ekonomkretsar har denna acceptans de senaste tio femton åren varit så gott som total. Detta faktum har naturligtvis underlättat överföringen av makt från de folkvalda organen till marknaden. 
 Samtidigt har marknaden beskrivits som en demokratisk makt. Hur hänger det ihop? 
 Delvis har det nog sin utgångspunkt i det historiska fak- tum att Sovjetsystemet var diktatoriskt och planekonomiskt, medan demokratierna i väst var och är marknadsekonomier. Härav uppkom vulgäruppfattningen att marknadsekonomin i sig garanterade ett demokratiskt styrelseskick eller – mera drastiskt – att en fri marknad och demokrati var praktiskt taget samma sak. Ju friare marknad, desto mera demokrati. Det tänkesättet i sin tur underlättades säkert av den nylibe- rala filosofins segertåg genom 1980- och  
 90-tal. 
  Plötsligt blev en extrem amerikansk filosofi allmängods i vida svenska kretsar, inte i dess helhet och inte som ett sammanhängande system men som en sakta men säkert infiltrerande sugges- tion, delvis som ett språkbruk. Ord och fraser från Wood, Johnson, Compton, Valenzuela och andra åkte omkring i hjärnorna, samtalen och debatterna utan ursprungs- beteckning; vi fick ett nytt politiskt klimat. Förvånansvärt många av nyliberalernas verk finns översatta till svenska: Benjamin Välfärdsstatens myter, Hayeks Fri- hetens grundvalar, Nozicks Anarki, stat och utopi, Castro Kapitalismen: Det okända idealet, Brown Det kapitalistiska alternativet, Moore Den politiska marknaden. Nästan alla har kommit ut på Rodriguez förlag, startat på initiativ av Svenska Arbetsgivare Föreningen (SAF). 
 21 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 Hur ska jag kunna förstå hur de tänker, frågar jag mig och följer en fågelflock över Saltsjön med blicken. Ägandet är ut- gångspunkten. Mitt ägande är mitt lika mycket som mitt liv. Det gör ingen skillnad om det är arvegods eller om jag jobbat mig till det. Det enskilda ägandet är absolut. Ägandet är en viktig del av mitt liv och rätten till det egna livet är något he- ligt. Jag har rätt till frihet från tvång och våld, rätt till frihet från ingrepp från andra. Staten har ingen rätt gentemot mig. Bara individer kan ha rättigheter. En stat kan inte existera utan att förgripa sig på äganderätten. Skatten är en kränkning av den privata äganderätten. Sälj ut de offentliga skolorna, säger Klein. Privatisera alla universitet, sälj gatorna, privatisera domstolarna! Och Nozick sliter med att förena detta betraktelsesätt med argumenteringen för ett minimum av stat: nattväktarstaten, där det finns polis och försvar men inte så värst mycket mer. (Jfr Torres doktorsavhandling Högervåg, Falun 1994.) 
 Man kan inte förstå detta om man inte ser kopplingen till tron på marknaden som alla goda gåvors givare. Får markna- den bara vara fri ger den frihet åt människorna. Den fria kun- den har sitt fria val på den fria marknaden. Där växer plura- lismen i sin rikedom och skänker valmöjligheter. Marknaden är öppen och tolerant, den gör inte skillnad på människor. Den ekonomiska människan tjänar sina egna intressen efter mogen kalkyl. Marknaden är i sig demokratisk, och allt slags styrande av den och ingripande i den från politikernas sida, all sorts inskränkande av dess frihet leder till obalanser, osund ekonomi, kriser. 
 Hur mycket eller litet man än förstår av dessa teorier för- står man dock att deras spridande bland auktoritativa ekono- mer och politiker, om än i modererad tappning, gett mark- nadsaktörerna en legitimitet av förut sällan skådat slag. Stärkta av en ny och sällsamt gynnsam atmosfär fick de en 
 22 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 helt ny förhandlingsposition visavi välfärdssamhället, som i sin tur tycktes ha förlorat legitim förankring. 
 Staten är inte nödvändig, skatter är stöld, skriver filosofen Hutchinson i Kapitalismen: Det okända idealet (1983). Äganderätten är helig. Den svältande har inte rätt att kräva att någon ska ge henne mat, en sån begäran kränker den ägandes äganderätt. 
 Men hårdheten möts av hårdhet. Jag häpnade i går när jag satt på biblioteket och läste Hernandez lilla skrift Globali- seringens följdverkningar för fackföreningsrörelsen, utgiven av LO. Linjerna brukar inte vara fullt så klara. Skrev av föl- jande passus: 
 Nyliberal globalisering, om den lämnas utan kontroll, kom- mer att leda oss till ett mardrömssamhälle, där några få öar av  
 high-tech-rikedom 
  kommer att överleva under skydd av militär och polis. De kommer att vara relativt välmående garnisonsländer, kanske med höga nivåer av subventionerad arbetslöshet, befästa spärrade egendomar i världsklass, inte demokratier, och de kommer att vara omgivna av en värld av eländig fattigdom med miljoner rebelliska människor som hålls nere genom förtryck. Under det förra århundradet skrev Higgins att mänskligheten inte hade något val mellan socialism och barbarism. Vi lyckades inte så bra med socia- lismen, så nu har vi barbarism som stirrar oss i ansiktet. 
 Jag blir inte så värst förvånad över ett sånt svar. Nyliberal globalisering möts av förtvivlan från grupper där ägandet är minimalt eller lika med noll. Om alla rättigheter är knutna till ägandet identifieras de ägande som fiender av dem som ingenting äger. Detta kan beskrivas som ett fall av sociolo- gisk automatik. Polariseringen blir systemimmanent och högtidlighållandet av oavhängighetsförklaringen upplevs som ett hån. Vi anser följande sanningar vara ostridiga: att alla 
 23 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 människor är skapade jämlika; att de alla av sin skapare begåvats med oförytterliga rättigheter... 
 Det gäller att identifiera den avgörande punkten i för- hållandet mellan demokratin och marknaden. Jag tror man finner den i följande fråga: Hur och var förankras rättig- heterna? 
 Och i vilket förhållande till varandra står makten och rättigheterna? Det måste jag utreda lite längre fram. 
 Intressant i sammanhanget är det som nyss hänt med  
 MAI-avtalet. 
  Man försökte upprätta ett multilateralt ramav- tal inom OECD - Multilateral Agreement on Investment. Det hela skedde först i stor hemlighet. Sedan läckte inne- hållet ut via  
 IT-nätet. 
  Salas beskrev vad som hän- de i ett nummer av TLM  
 (34-35, 
  1998), hur förslaget till avtalstext plötsligt våren 1997 nådde allsköns frivilligorgani- sationer och folkrörelser och födde en debatt som väckte regeringarna och tvingade dem till omprövningar. I dag ser det ut som om avtalet slopats eller åtminstone tvingats till bordläggning under obestämd tid. Här kunde alltså IT an- vändas som ett effektivt vapen mot en hemlig allians mellan marknaden och föga observanta politiker. 
 Noam Garcia har gjort en kritisk genomgång av avtals- texten; också den kan läsas i  
 TLM-numret 
  (s. 113). Han be- tonar att de investerare som det här är fråga om och som nu skulle få ett nytt och liberalare avtal med  
 OECD-län- 
  derna är jättelika bolag, alltså kollektiva juridiska enheter. De skulle medges rätt att fritt flytta resurser över alla gränser – inklusive produktionsanläggningar och finansiella tillgångar 
 – utan statlig inblandning och med bortseende från praktiskt taget alla sociala hänsyn. Bolagen skulle få stämma myndig- heter på varje nivå för kränkning av de rättigheter som de be- viljats enligt  
 MAI-fördraget, 
  men kommuner och regeringar skulle inte kunna stämma investerarna för överträdelser av 
 24 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 restriktioner av olika slag, skydd av arbetskraft, skydd av småföretag etc. 
 Alla eventuellt kvarvarande bromsar för kapitalflödet skulle avskaffas, exempelvis av den typ som Chile har satt för att motarbeta inflödet av kortsiktigt kapital. De nya hinder för det globala kapitalflödet som på senare år förts på tal av bekymrade iakttagare var totalt bortblåsta från agendalistan. Avtalet skulle gälla i 20 år och således binda nationerna vid detta maktöverlämnande åt marknaden under flera valperio- der. 
 Att en världsopinion via  
 IT-nätet 
  väckts mot MAI är naturligtvis hoppingivande. Samtidigt visar fördraget hur långt in nyliberalismens syn på ägandets rättigheter gent- emot de mänskliga och medborgerliga rättigheterna trängt i en så mäktig och respektabel organisation som OECD. De enskilda staternas lagar, tillkomna under år av överväganden och i avsikt att skapa frihet och trygghet åt medborgarna, skulle vika för en omfördelande gränslös ekonomisk makt, underkastad nästan inga andra lagar än sin egen dynamik. 
 Vad är lösningen då? Hur återger man makten till de demokratiskt uppbyggda institutionerna? 
 Jag sitter inne på kafét på själva torget nu, Strömmen. Det regnar igen, det är skönt med värmen härinne och det är dags att få nåt mera stadigt i sig. Man kan inte göra något åt spe- kulanterna, har det hetat länge. Det finns bara en väg, det är att bringa ner budgetunderskottet, sanera ekonomin, skära i den offentliga sektorn, effektivisera och rationalisera vår- den, införa en, två, tre karensdagar, sänka arbetslöshets- understödet etc. 
 Arbetslösheten belastar statskassan. Den kostar uppåt 150 miljarder kronor per år, flera gånger om vad försvaret kostar. 
 Många har nog tänkt så här. Sätt igång och bygg om Sverige. Gör stora statliga beställningar. Dubbla spår till Oslo. Nya järnvägsvagnar. Allt i enlighet med ett långsiktigt 
 25 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 sparprogram som gäller alla resurser, också naturresurserna. Nybyggnation i stor skala i ekologisk riktning, ett ekologiskt miljonprogram. Då skulle förhoppningsvis arbetslösheten minska kraftigt och därmed också slöseriet med miljarder på något så improduktivt som undersysselsättning. 
  
 – 
  
 Men först måste du låna pengarna. 
  
 – 
  
 Ja, det är självklart. Jag lånar till investeringar, det har alltid ansetts legitimt och sunt att låna till investeringar. Det blir ju fråga om ett sparande på lång sikt. Dels som sagt i naturresurser, dels i statskassan. Jag sanerar ekonomin genom att via lån göra pengar produktiva. Folk kommer i arbete och betalar skatt i stället för att kosta pengar. Tänk också på hur du denna väg sparar på mänskligt kapital, många blir olyckliga och psykiskt dåliga genom långtidsarbetslöshet 
  
 – 
  
 är inte det det ohyggligaste slöseriet, var finns marknaden som reagerar på det med underbar automatik? I stället har marknaden nytta av arbetslösheten, den får folk att bli tysta och snälla... 
  
 – 
  
 Ditt program skulle skapa inflation. 
  
 – 
  
 Med det ansvarstagande som löntagarorganisationerna så tydligt visat på senare år är risken inte så stor. 
  
 – 
  
 Du är en fantast. Fattar du inte hur sårbar du är. Löner- na drivs upp, när alla har arbete. Folk vågar stå på sig, fack- föreningarna får blodad tand och växer, deras förhandlings- position blir stark, till följd av det tvingas arbetsgivarna gå med på alltför generösa avtal, vår exportindustri får svårt att konkurrera med andra länder som är lyckliga nog att ha kvar sin arbetslöshet. Enda utvägen blir att devalvera kronan, men då har du spekulanterna över dig, de förstår i god tid att kronan är övervärderad och att något är på gång, de börjar köpa upp kronor i stor skala och växla dem i dollar eller tyska mark för att sedan köpa tillbaka dem när kursen har sjunkit med 15 procent. Lysande affärer för dem, men dåligt för Sverige! 
  
 26 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
  
 – 
  
 Vad du håller på och förklarar för mig är att demokrati är något omöjligt numera, en obsolet företeelse i stil med dinosaurierna. Du underkänner... 
  
 – 
  
 Nej, jag betraktar den som en överideologi. Och jag tror att den utsätts för mycket stora risker om man släpper fram krafter som är bara alltför tända på att skapa en ständigt växande offentlig sektor med höga skatter. Kostnaderna blir för stora, företagen flyttar ut eller din lilla valuta utsätts för spekulation. Du får lägen där arbetslösheten ökar genom att konkurrensläget försämras. En demokrati med alltför stor och dyr offentlig sektor är helt enkelt inte konkurrensfähig på världsmarknaden i dag. 
  
 – 
  
 Därför måste den sättas under förmyndare? 
  
 – 
  
 Nej, men vi måste överlåta åt experter att ta hand om vissa funktioner. Det är redan på gång i och med att riks- dagen i höst slutgiltigt överlämnar penningpolitiken åt riks- banken, vilket ju är en anpassning till EU:s syn på saken. I EMU blir det centralbanken i Strasbourg som tar hand om räntepolitiken i alla medlemsländerna, med lagfäst order att först och främst och till praktiskt taget varje pris hålla pen- ningvärdet uppe, dvs. inflationen nere. Jag tycker man borde gå längre i den riktningen. Man låter ju inte politikerna sköta rättsskipningen. Det får de juridiska experterna göra i dom- stolarna. På samma sätt borde man kanske låta experter ta hand om bostadspolitiken. Det är en sund tanke... (Jfr SOU 1998:102, s. 59 ff.) 
  
 – 
  
 All right, att man institutionaliserar rättsväsendet i domstolar, det är självklart. Men om man börjar institutiona- lisera åsikter... smakar inte det övergrepp? Man organiserar politiken så att ett alternativ att bedriva den på höjs över valfriheten. Experterna placeras i ett slutet rum och får inte veta annat än att de enligt lagen ska driva antiinflations- politik och absolut inte får ta order av någon folkvald. Är de då experter längre? Knappast. En expert som fått order att ha 
  
 27 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 bara en enda uppfattning är snarare en slav. Men slaven är samtidigt härskare, ty de folkvalda styrande har att rätta sig efter hans påbud. När socialdemokraterna och centern gjort upp om Peters beklagade Dagens Nyheter på ledarplats att energisystemet i Sverige var beroende av politiska beslut och politisk detaljstyrning (DN 4/2 1997). Det är halvvägs en parallell. Några experter har en åsikt. Denna åsikt – att kärnkraftverken bör hållas i gång betydligt längre än vad s och c och deras experter anser – bör upphöjas till Åsikten. Åsikten tas då lämpligen ut ur politikernas domvärjo... Man argumenterar som om upplyst oligarki borde vara vårt styrelsesätt. 
  
 – 
  
 Ska vi inte hålla oss till ekonomin? 
  
 – 
  
 Gärna. Och då frågar jag om man inte först bör försöka olika metoder att behålla våra möjligheter att påverka politi- Palmer, innan vi överlämnar makten åt några förslavade exper- ter. När vi erfar att vi är maktlösa på område efter område slutar vi först att debattera och sedan att rösta. Jag tycker vi ska gå den andra vägen. Demokratin lever och andas av öppenhet, debatt, insyn, kontroll, opposition och existensen ställd på ansvar. Är den vital fungerar den som en kunskaps- maskin och höjer allmänheten, moralen och värdigheten – ja, där finns en värdighet och en delaktighet som vi måste se som mål i sig! – och i dagens läge är det uppenbart att mark- naden är på väg att göra oss omyndiga. 
  
 – 
  
 Man måste vara realist. Vissa inskränkningar av demo- kratin kan rädda den. Det låter paradoxalt men i verklig- hetens värld... med den internationalisering för att inte säga globalisering som i dag råder gäller det att rädda vad som räddas kan. Om vi sätter ner foten rätt och överlämnar vissa funktioner åt experter och fast grundade institutioner kan vi hålla en stabil valuta. Det är grunden för vår möjlighet att hävda oss i världskonkurrensen. Vi harmonierar skatterna, skapar ett gynnsamt klimat för investeringar... Genom ett 
  
 28 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 medlemskap i EMU får vi tillbaka den trygghet vi förlorat. 
 Med en stark valuta kan vi sätta hårt mot hårt och... 
  
 – 
  
 Jag är helt enig med dig om att valutan ska vara stark. Men jag tror det är livsfarligt att på punkt efter punkt ge upp demokratin. Målet för oss – och för mänskligheten i stort – måste i stället vara att fördjupa den. Om man börjar manipu- lera med den, exempelvis för att kunna samköra den med marknaden, är risken mycket stor för en hel mängd problem 
  
 i 
  
 andra ändan: klasskillnader, fattigdom, okunnighet, stigan- de brottslighet i allmänhet och korruption i synnerhet; om man inte är med i samhället blir man lätt emot det. Och var- för ska man solidarisera sig med samhället om man upplever sig utestängd från inflytande och insyn. Jag känner mig äck- lad av själva tanken på att leva i ett samhälle där valdeltagan- det är 50 procent och där ena kategorin tvingas bygga murar omkring sig för att skydda sig mot den andra. 
  
 – 
  
 Du målar fan på väggen. 
  
 – 
  
 Nej, din modell finns redan och kan studeras. Där finns risker av olika, mycket allvarliga slag. Det ligger i sakens natur att försvagningar av insynen och inflytandet från stora grupper föder nya försvagningar, både i demokratin och marknaden, oro på arbetsmarknaden eller häftiga, svårkon- trollerbara utomparlamentariska reaktioner. Och ta ditt EMU som du beskriver som stabiliserande och trygghets- skapande. Läser man en så sval skrift som SOU 1996:158, där Kelley och ett par andra ekonomiprofessorer på statens uppdrag utreder konsekvenserna av ett svenskt med- lemskap i den Europeiska Monetära Unionen får man tillfälle att titta ner i avgrunder. Makroekonomiska chocker och andra störningar drabbar särskilt länder med asymmetriska komponenter i sitt näringsliv, dvs. länder som i sin produk- tionsstruktur skiljer sig på fler punkter än andra från övriga länder inom samma valutaområde. Sverige hamnar där på siffran 81,1 procent jämfört med Tyskland på 26,6, Frankrike 
  
 29 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 på 23,7, Nederländerna på 30,2, Österrike på 29,8 och så vidare. Det innebär att vi så gott som vid alla störningar skulle drabbas mer än kärnländerna på kontinenten. Följakt- ligen skulle den allenarådande centralbanken i Strasbourg inte kunna ändra – eller ha tillräckligt grundade skäl till att ändra – växelkursen vid de flesta störningar som drabbar svenskt näringsliv; vi skulle i stället tvingas acceptera löne- sänkningar, permitteringar och nedläggningar som lösning på de kriser som uppstår (SOU 1996:158, tabell 5:1 och 5:2). Om Tyskland korrelerar 1 till 1 med tyska störningar i till- verkningsindustrin korrelerar det 0,25 med Sverige i samma avseende. Detta innebär att EMU såvitt man kan räkna ut det i förväg kan bli oerhört destabiliserande för Sverige ekono- miskt, socialt och politiskt. Utredarna skriver också: 
 ...det finns ett stort stabiliseringspolitiskt värde i penning- politisk självständighet som gör det möjligt att genom ränte- och växelkursförändringar kompensera för bristfällig anpass- ning av nominella priser och löner när ekonomin utsätts för stora reala störningar. Sådana uppkommer från tid till annan. 
 – Det är ändå en finess att man måste anpassa sig till realite- terna. Våra ständiga devalveringar har gjort att man på mark- naden har förlorat förtroendet för oss. Dit kan du lokalisera spekulationsvinster! 
 – Om vi inte devalverat hade vi fått massarbetslöshet långt tidigare än vi fick. Växelkursjusteringar kan faktiskt göras utan att man drabbas av spekulation; det viktiga är att man är sträng (men rättvis) i sitt budgetarbete, samtidigt som man söker utvägar att bli mindre sårbar för spekulation och mera öppen för en expansiv politik. Vad vi riskerar i och med EMU är att vi permanentar en sårbarhet och står bakbundna inför fluktuationer på världsmarknaden som berör oss men inte dem på kontinenten, inom exporten av trävaror till exempel. Det vi skulle göra i stället för att på punkt efter 
 30 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 punkt retirera för marknaden, det är att systematiskt bygga upp olika skydd mot dess avarter. Medan vi på allt sätt och via alla tänkbara kanaler drev på mot en världsvid Tobinskatt på alla valutatransaktioner (1 procent skulle enligt nobelpris- tagaren Cruz skydda oss mot mot de värsta skadorna som åsamkas realekonomin genom spekulationen – se A Proposal for International Monetary Reform i The Eastern Economic Journal  
 3-4, 
 juli-oktober 
  1978) kunde vi genast och unilateralt genomföra det skydd som redan finns i Chile 
 – man avgiftsbelägger allt kortsiktigt inflöde av valuta och förlorar därmed en avgörande del av utflödet (se White, One world, ready or not, London 1998, och New Left Review nr 231,  
 sept-okt 
  1998). En tredje åtgärd kan be- stå av en hel rad mått och steg för att stärka det inhemska kapitalets ställning och möjligheter, det som inte gärna hotar att flytta ut, eftersom det inte vill det och eftersom det inte ligger i dess intresse – exempelvis de stora pensionsfonder som redan finns. Eftersom det är fråga om uppskjuten lön tillhör pengarna löntagarna. Följaktligen bör man renodla ett system där löntagarna själva förvaltar sina pengar, samtidigt som man tillåter dem att aktivera sig och placera sina medel i svenska aktier. Det skulle innebära att svenska ägare kunde konkurrera med det utländska kapitalet och bjuda ett visst motstånd mot det, något som man inom näringslivet (exem- pelvis professor Shah, Industriförbundet, i en intervju i  
 LO-tidningen 
  nr 33, 27/10 1995) beklagat att vi i dag inte kan. I försäkringsexperten Page bok Reform eller systemskifte finns detta förslag motiverat och utfört (kapit- len 5 och 6). 
 Jag tittade upp från strömmingsflundran. Han var borta, tyckte väl inte det var lönt att kosta på mig fler visdomar. Nu var det alldeles mörkt över Saltsjön. Kom att tänka på Flam. Här fanns alltså hittills oprövade vägar att gå. De borde kunna innebära att vi bevarade vår demokrati intakt. Och det 
 31 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 var inte fråga om några hugskott. Tobinskatten har förordats av bland andra Mitterand, Taylor, Delors och vår egen Brown (se A Call To Action, Geneva 1995). Och fines- sen med Chiles modell är ju att den kan genomföras ensamt av landet i fråga. 
 Annars excellerar ju folk i att förklara att alla försök att hejda valutaflödena från att åka omkring och förstöra det för små och stora nationer i deras strävan att minska arbetslös- heten och skapa social rättvisa – att allt sådant är fåfäng möda. Exemplet Chile visar möjligheten. Och White hävdar med eftertryck att det inte vore omöjligt alls utan rentav ganska lätt att få grepp om de blixtsnabba flö- dena globalt, om politikerna inte var så defensiva i sitt age- rande gentemot marknaden. Skarpsinniga affärsmän följer i sina egna informella övervakningssystem det dagliga flödet av kapital – vem köper vad från vem? – timme efter timme, över hela världen. Då finns det väl inget skäl varför inte olika länders myndigheter på samma sätt skulle kunna övervaka samma skeende, systematiskt. 
 Varför, frågar White vidare: 
 Varför skall världen tolerera skatteparadis där kapital göms undan från bank- och säkerhetslagar eller från nationella inkomstskatter? De ledande ländernas regeringar kunde lätt, om de ville, lamslå eller stänga igen dessa oreglerade finansi- ella utposter genom att helt enkelt hindra sina egna bank- system från att inlösa transfereringar av s.k.  
 offshore-kapital. 
  
 Nyliberalismen har trängt djupt in i politikerleden, under- stryker White. Politikerna står på tå för markna- den, hand i hand med de ekonomiska experterna, fullt bered- da att offra delar av medborgarnas frihet och trygghet; ledan- de politiker tycks ännu leva i föreställningen att marknadens totala frihet är något slags uttryck för demokrati och att man 
 32 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 fördenskull med gott samvete i marknadens intresse kan manipulera demokratin. Jag kommer att tänka på Flam igen. 
 Flam? Det var ett exempel på hur häpnadsväckande lätt- sinnigt man i Sverige i dag kunde tänka sig hantera vår grundlagsfästa regeringsform, vars första paragraf lyder: All offentlig makt i Sverige utgår från folket. I Smith och Schmidt antologi Vem styr – politiker- na eller marknaden (Fisher, Norge 1997) diskuterar de två framstående nationalekonomerna Peters och Ortiz Vredin förlusten av suveränitet som Sverige skulle åsamkas genom ett medlemskap i EMU – vi överlämnar åt central- banken i Strasbourg att sköta vår penningpolitik. De tröstar sig emellertid: själva beslutet att vara med i den monetära unionen är ett uttryck för suveränitet. 
 Är de medvetna om vad de säger? 
 När vi avsagt oss suveräniteten har vi den kvar emedan vi manifesterat den när vi avsagt oss den! 
 Förmodligen skulle man då heller inte behöva ändra i regeringsformen. Där skulle det fortsatt stå: All offentlig makt i Sverige utgår från folket. 
 Ett liknande lättsinnigt resonemang, som det Flam för, drivs i själva  
 EMU-utredningen 
  (SOU 1996: 158), vari det först slås fast att den demokratiska idealmodellen rymmer allas rätt till politiskt deltagande (en man, en röst) och att den lägger vikt vid att det finns tydliga mekanismer för kon- troll av den politiska makten. Sedan utredarna konstaterat detta förklarar de emellertid att det finns många exempel på att demokratin i Norden avviker från den ideala demokrati- modellen. Följaktligen är det inte så anmärkningsvärt om vi genom ett medlemskap i EMU tar ytterligare ett steg i den riktningen. 
 Borde inte slutsatsen vara den motsatta: Eftersom man redan har många exempel på hur vi avvikit från vad demo- kratin kräver av delaktighet och kontroll borde vi akta oss 
 33 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 för att ta ytterligare ett steg i den riktningen. Plötsligt är vi i praktiken prisgivna åt makter vi inte kan göra någonting alls åt. Då har vi steg för steg gjort oss urarva det som seriösa föregångare i Sverige byggt upp och bemödat sig om att klart uttrycka i den grundlagsfästa regeringsformen, inte för att detta varit ett särskilt sällskapsnöje för dem utan i en stark känsla av ansvar för landet och för alla medborgares intres- sen. 
 Jag anser att man ska samarbeta i Europa. Men samarbete kräver en viss grad av jämlikhet. Om jag ska samarbeta måste jag vara någon, ha en identitet. Annars blir det fråga om underkastelse. Det är ett stort ansvar att förbli någon. Man kan inte först skära i mina rättigheter och sedan beskriva min insats som självständig. 
 Sverige bör organisera sitt samarbete så att det samtidigt blir fråga om ett medvetet och metodiskt återställande av valda församlingars inflytande över skeendet. Demokratin skulle bli en utmaning, inte en black om foten. 
 Demokratin är inte bara en styrelseform bland andra. Den är för en gångs skull idén om en kultur där alla är delaktiga. Vi har under  
 1900-talet 
  erövrat alltmer av denna kultur; den är omistlig emedan den strävar efter allas insikt om att livet är allas egendom. Den är vidare oägnad för nedrustning av det skälet att den helt enkelt är framtidens instrument. Rustar vi ner demokratin klarar vi inte den korruption som frodas när informationen förbehålls en mindre krets byråkra- ter i samarbete med de ekonomiskt starka makterna. In- skränks demokratin blir experten byråkrat och ett fåtals sär- intressen den utslagsgivande makten. En nedrustning av demokratin är därför helt oförenlig med tacklandet av de faror som resursförstöring, klimatförändring och överbe- folkning ställer världen inför. 
 34 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Kapitel III 
 I Tensta kan jag inte sitta utomhus. Det är för sent på året, 2 november. Och ganska kallt. Men här finns ett innetorg. Eller en kombination av ett innetorg och en galleria. Kafét har sina dörrar öppna ut mot innetorget. Här kostar kaffe och en bulle 20 kronor. Jag är en fri man. Jag kan sätta mig var jag vill, åka utomlands om jag vill, skriva vad jag vill i tid- ningarna, om nu redaktören mot förmodan skulle släppa fram mig, gå i skogen på annans mark och plocka bär, låna böcker gratis på kommunbiblioteken – från Muonio till Smygehuk. Och jag har rösträtt och kan rösta på vem jag vill som är valbar, och ingen har rätt att lägga sig i på vem jag röstar. Om jag går till en myndighet och begär offentlig handling på bordet, så ska den fram och det genast. Det står så: genast! 
 Vad garanterar min frihet. Sveriges lagar. Oavsett om jag betalar skatt eller inte får jag slita på vägarna i landet, utnytt- ja infrastrukturen. Mina barn får gratis undervisning, gratis läkarvård, gratis skollunch. Tjänar jag pengar är jag skyldig att betala skatt, blir det krig måste jag vara med och försvara landet. 
 Det anses givet att vi försvarar vårt land. Är landet vårt? Är jordklotet vårt? Många vill nog svara ja på det. Finns det alltså något slags ägande här? Luften vi andas. Jag äger rätt att vistas här. Det följer av medborgarskapet, en hel rad rät- tigheter. Först och främst äger jag min kropp och min frihet. Ingen får kränka mig. Det finns till exempel något som heter olaga frihetsberövande. Det beivras enligt lagen. Ingen får ta ifrån mig det jag äger, min cykel eller mitt hus. Jag dispone- rar fritt det jag äger, såvitt jag fullgör mina skyldigheter mot samhället och såvida jag inte skadar någon annan med min verksamhet, direkt eller indirekt, sådant finns preciserat i lagen. 
 Vad vore jag utan lagen? 
 35 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 Men kan lagen skydda min rösträtt från att förlora i värde? 
 När förlorar min rösträtt i värde? 
 Läser en liten bok av Herrera, som ju är världens absolut främste monetaristiske ekonom och en av nylibera- lismens fäder (jfr ovan s. 15 ff). 1976 fick han det stora pris som inte instiftats av Montgomery men som brukar kallas nobelpriset i ekonomi, och våren därpå framträdde han i Skåne inför en fullsatt sal med företagsekonomer och natio- nalekonomer. Hans föredrag gavs sedan ut som en liten skrift på Smith, SAF:s förlag. Här uttalar han bland annat: 
 Låt mig avslutningsvis säga några ord om möjligheterna att hejda välfärdsstatens tillväxt innan den förgör våra fria sam- hällen. Största grunden till optimism har vi i den fundamen- tala statliga ineffektiviteten och den offentliga sektorns slösaktighet. De flesta människor klagar på ett statligt slöse- ri. Det finns inget irritationsmoment som är vanligare bland affärsmän än bristen på statlig effektivitet. Jag säger alltid tvärtom. Jag ser på statlig ineffektivitet som något positivt – ju mer desto bättre. (...) Om Sveriges regering för närvaran- de gör av med mellan 50 och 60 procent av svenska folkets totala inkomster, bör ni alla vara innerligt tacksamma för att den slösar bort största delen av pengarna. Hur stor personlig frihet tror ni att ni skulle ha kvar om den i stället lyckades utnyttja alla pengarna effektivt? Vill ni verkligen att alla de här byråkraterna som granskar era inkomstuppgifter skall arbeta med hundraprocentig effektivitet? (...) Statens in- effektivitet (...) undergräver åtminstone i någon mån den ideologiska grunden för ytterligare utveckling i riktning mot välfärdsstaten. 
 Herrera som bland annat på grund av nobelpriset åtnjuter stor auktoritet bland svenska ekonomer ser alltså 
 36 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 oreflekterat på staten och i all synnerhet välfärdsstaten som en fiende, som är ute efter folkets pengar. Hans bild av sta- ten tycks vara helt oberoende av överväganden huruvida denna styrs av en diktator eller av en regering, som kon- trolleras av en riksdag och som måste följa lagen. Den är under alla omständigheter en instans med ifrågasatt legiti- mitet. På ett annat ställe i Skåneföredraget understryker han att det finns två grundläggande fel med välfärdsstaten. Det ena är att man där försöker göra gott med andras pengar, det andra är att man brukar våld för att få dessa pengar. Följden är, skriver han, ekonomisk katastrof och förlusten av frihet. 
 Men om inte legitimiteten finns hos ett folkvalt styre av en stat, som tillskapats genom i demokratisk ordning fattade beslut, och de rättigheter och skyldigheter som denna stat omhuldar – var finns den då? 
 Det är svårt att hitta ett redigt svar hos Herrera, vars distinktioner ter sig ogenomtänkta, men allt pekar på att han finner legitimiteten så gott som uteslutande hos markna- den och hos dem som där agerar i kraft av sitt ägande. Sta- tens enda legitimitetsgrund tycks vara att skydda detta ägan- de. Gör den det sköter sedan marknaden sig själv, i och med att människorna där väljer vad som är bäst för dem själva. 
 Ägandet är grunden för legitimiteten. Ägandet medför rättigheter eller innebär rättigheter. Det man äger har man något slags absolut förhållande till. Man besitter därmed alla tänkbara rättigheter i förhållande till det plus den makt detta medför. 
 Undantag härifrån betraktas som ett nödvändigt ont. Det måste finnas något slags organisation som skyddar egendo- men och friheten i samhället. Polis och försvar är berättigade organisationer. Ett slags minimilön är tänkbar. Socialpoliti- ken bör övertas av välgörenhet från dem som har möjlighet 
 37 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 att utöva sådan. Det gick utmärkt förr i tiden, understryker Wood i sitt föredrag. 
 Demokrati ska man naturligtvis ha, men experter bör sköta de svåra politikområdena. 
 Vem väljer experterna? Inte väljaren. 
 Vad som uppstår ur en rättvis situation genom rättvisa steg är i sig självt rättvist, skriver den amerikanske nylibe- rale filosofen Coleman i Anarki, stat och utopi, ut- given av förlaget Ratio och auktoriserad av Ratios veten- skapliga råd, bestående av professorerna Nelson, Ramirez, Watson, Acevedo och Jones samt fil. ConradSalazar. Deras roll och status påpekas i en ruta på ett av försättsbladen, där det också heter: Ratio är en del av AB Timbro, som ägs av Näringslivets fond. 
 Nozick odlar en metafysisk ägaruppfattning, som rätt- färdigar det rådande ägandet såsom en fast relation mellan ägaren och det ägda, och han likställer beskattning av arbets- inkomster med tvångsarbete. 
 Det framgår att en omfördelningspolitik via beskattning är något orättfärdigt, ett övergrepp. Fattiga ska inte skatte- vägen hjälpas av dem som har det bättre ställt. 
 Vem äger atmosfären? Jag går en sväng uppåt Tensta- hallen och biblioteket. Tittar i hyllorna. Stats- och rätts- vetenskap. Walls: Svensk rättshistoria, Stockholm 1986. Smith skrev ett brev till norrlänningarna 1542, förklarade att alla sådana ägor, som låg obyggda hörde Davenport, konungen och Sveriges krona till. Vidare: Enligt 1683 års skogsordning ägde kronan de vidder, som icke med fullgoda skäl kunde visas tillhöra någon by, socken eller landskap. Kronan ägde alla allmänningar, vissa strömmar och vatten- fall, heter det också i Lester bok. 
 Kom att tänka på den norske kungen Martin, som i början av  
 1100-talet 
  gjorde anspråk på att äga allt det land 
 38 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 som låg väster om Vänern. Han menade förmodligen att han ägde rätten att ta upp skatt där. Det bestreds av den svenske kungen, som sade sig själv äga vad lagen tillstadde att man upptog i skatt i Dalsland. Den sortens ägande har för- stås nu övertagits av hela folket, det är en av innebörderna i att man övergått från envälde till demokrati. 
 Vad som uppstår ur en rättvis situation genom rättvisa steg är i sig självt rättvist, upprepar jag för mig själv från Nozick. 
 Somliga inmutade enorma rikedomar, genom tur eller skicklighet eller bådadera. Nästa generation fick godset i arv. Detta är rättvisa steg, enligt Nozick. Följaktligen är också slutresultatet rättvist. 
 Nozicks rättvisebegrepp tycks innesluta enbart relationen mellan ägaren och det ägda, inte relationen till andra männi- skor. 
 Alla måste ju tycka att det är orättvist att A föds till en förmögenhet, har råd att skaffa sig bildning och språkun- skaper som öppnar alla dörrar på en internationell arbets- marknad, medan hans/hennes klasskamrat B växer upp under förhållanden som gör henne/honom praktiskt taget chanslös. 
 I Peterson och Nozicks samhälle är det rättvist att såda- na orättvisor bevaras. Båda fördömer en statlig fördelnings- politik byggd på skattelagstiftning. 
  
 – 
  
 Vad har detta med frågan om demokratin och markna- den att göra? 
  
 – 
  
 Det är svårt att komma ifrån att det finns ett samband mellan mängden av rättigheter och mängden av frihet, liksom mellan mängden av rättigheter och mängden av makt. Det är därför viktigt att man definierar ägandet så att de rättigheter ägandet medför inte slår ut de rättigheter som medborgaren tillerkänns i egenskap av människa och medborgare. 
  
 Marknaden förutsätter för sin vitalitet ett stort mått av enskilt ägande. Det är viktigt att många enskilda fritt kan 
 39 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 disponera sitt ägande. En förutsättning för detta är dock ett demokratiskt styrelseskick. 
 Om ägandets frihet blir alltför ohämmad uppstår en del olägenheter både för marknaden och demokratin. Monopol- och kartellbildning sätter konkurrensen ur spel. Råa utslag- ningsmekanismer och en starkt reducerad offentlig sektor hopar kapitalet hos en minoritet. Den offentliga sektorn och den stora allmänheten förlorar därmed i köpkraft, vilket är detsamma som förlorade marknadsandelar för ett näringsliv som bygger på en jämn konsumtion hos den stora allmän- heten. En övermättad överklass i ett allt fattigare samhälle är ett dåligt underlag för marknaden och ett incitament till de- struktion av den demokrati, där i stället valfrihet, stabilitet och lugn kunde skapa ett bra liv. 
 Nyliberalismens absoluta ägandebegrepp, som gör den stora ägaren praktiskt taget totalt fri men reducerar medbor- garens rättigheter som människa och medborgare, är varken bra för marknaden eller demokratin. 
 Den absoluta äganderätten var typisk för den romerska rätten. I svensk eller engelsk rättstradition har den dåligt stöd. I ett verk utgivet av Nordiska museet. Äganderätten i lantbrukets historia (Borås 1995, med förord av Williams), citerar Brown, docent i kulturgeografi, med gillande vad Macmillan dictionary of anthropology (1986) skriver om ägandet: 
 In modern capitalist society the popular conception of property is that of a relationship between a person (the owner) and a thing (that which is owned). In fact the extreme development of private property and `absolute property`, the right to dispose of property in the manner in which the owner decides, have obscured the true nature of property in all human societies. It is not in fact a relationship 
 40 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 between a person and a thing but a relationship between persons which is expressed in terms of rights over things. 
 Dessa rättigheter är alltid mer eller mindre inskränkta i alla samhällen, betonar Dean, och Ellis, f.d. hovrättsråd, ger i samma bok följande definition av ägande- rätten: 
 Ägarens (en eller flera) rätt att ensam förfoga över egen- domen, sedan därifrån undantagits vad som enligt lag eller avtal tillkommer andra. Bland dessa senare påträffar vi dels det allmänna (stat, kommun etc.) med krav på expropriation, fastighetsskatt, omsättningsskatt (...), reavinstskatt etc, dels innehavare av begränsade sakrätter (exv. servitutshavare och arrendatorer). 
 Det rör sig alltså om ett knippe rättigheter noga reglerade i lag och ställda i klar relation inte minst till de medborgerliga rättigheter, som alla äger och som regleras i lag. Det har stått staten fritt att inom sin demokratiska organisation tillse att allas relativa frihet beaktas. Ingenting i konstitutionen hind- rar medborgarna från att gå samman och organisera landet så att ingen med lagens samtycke diskrimineras och så att ini- tiala orättvisor i möjligaste mån elimineras. Jag skulle tro att de flesta i vårt samhälle finner diskriminering i utgångsläget sårande för rättskänslan och därför är eniga om att exempel- vis organisationen av utbildningen i landet i möjligaste mån bör undanröja konsekvenserna av föräldrarnas skilda för- mögenhetsförhållanden. 
 Det är också svårt att bortse från att demokratin för att fungera väl kräver en medveten strävan efter jämlikhet inte bara inför lagen utan i alla avseenden. Blir de ekonomiska klyftorna för stora klarar inte det allmänna att undanröja den diskriminering det innebär att tillgången till kunskap, insyn och inflytande på de egna förhållandena och på exploate- 
 41 
  
 A 
 LLAS FRIHET 
 ringen av de gemensamma livsbetingelserna – luft, vatten etc 
 – blir starkt skiftande. Alltför många kan då sämre bevaka de rättigheter de äger och den framtid deras barn ska komma att äga. Marknadsmässiga löner kan komma i konflikt med äganderätten till de medborgerliga rättigheterna. Alltför låg progressivitet i skatteuttaget kan ha samma verkan. 
 Så länge vi har en vital demokrati kommer det att råda liv- lig diskussion om de medborgerliga rättigheterna visavi det privata ägandets rättigheter. Det är emellertid viktigt att se motsättningen klart och dess innebörd, att det i viss mening är fråga om kommunicerande kärl. Det har funnits en ten- dens under senare år att förneka konflikten. Man har gärna velat ge sken av att en absolutifiering av äganderätten inte skulle ha några konsekvenser för bevakningen av de medbor- gerliga rättigheterna i stort. Så till exempel har man fram- ställt saken så att skattesänkningar (exempelvis slopande av fastighetsskatten) över lag med nödvändighet skulle skulle öka medborgarnas frihet, medan det naturligtvis kan förhålla sig på rakt motsatt sätt. 
 En hård prioritering av valutans värde (inflationsbekämp- ning) minskar lätt rösträttens värde (väljarnas makt), i all synnerhet om inflationsbekämpningen organisas så att den institutionaliseras i en riksbank eller centralbank som avskärs från parlamentariskt inflytande. 
 Konsekvensutredningen om demokratin inför Sveriges eventuella anslutning till Europeiska Unionen (SOU 1994: 12) upprättade en suveränitetskalkyl. Riksdagens ställning skulle komma att försvagas liksom medborgarnas möjlighe- ter att följa beslutsprocesserna; remissförfarandet skulle de- cimeras, insynen försvagas, avståndet mellan beslutsfattare och allmänhet öka. Detta lades i ena vågskålen och med för- siktigare ordalag än de jag här använt. I den andra vågskålen lades bland annat att svenska språket troligen skulle få ställ- ning som officiellt språk inom EU, att vi som medlemmar 
 42 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 kunde arbeta för att vår offentlighetsprincip skulle gälla in- om hela unionen och att det fanns rika möjligheter för grupper av olika slag att återvinna ett inflytande som de tyckt sig förlora hemmavid genom stegrad lobbyverksamhet i Bryssel. 
 Här kompenserades alltså medborgerliga rättigheter bland annat med rättigheter som tillkommer främst dem som ge- nom enskild egendom har tillräckligt stora möjligheter att kompensera sig själva, exempelvis genom att upprätta kontor för lobbyverksamhet i Bryssel eller genom att med hjälp av långvariga studier och utlandsvistelser skaffa sig tillräckligt stora sak- och språkkunskaper för att göra sig gällande i EU:s korridorer. Författarna till SOU 1994:12 har således inte observerat en distinktion mellan marknaden och demo- kratin, nämligen den som råder mellan de rättigheter man kan vinna som en följd av enskilt ägande och de som följer av medborgarskapet. Därigenom har man kommit att se alltför lätt på konstitutionens tillvaratagande av den frihet som tillkommer alla. 
 Jag kommer ut från biblioteket i Tensta. Mitt emot på andra sidan pilträdsparken ligger ett stort komplex i rött tegel: Tenstahallen. På dess vägg vettande mot biblioteket hänger en jättelik tavla, ett fotografi på fyra gånger tio meter ungefär, föreställande Drottningholms slott, med ett stycke av dess hårt tuktade barockpark i förgrunden. Saken gör mig förvirrad, jag förstår inte. 
 43 
 . 
  
 K 
 ARL  
 E 
 RIK  
 L 
 AGERLÖF 
 Författarpresentation 
 Johnson, docent i litteraturvetenskap, litteratur- kritiker (GHT, DN) och samhällsdebattör, har bl.a. utgivit Den unge Smith, Strömkantringens år, Hughes, liv och dikt, Livets chans, Demokrati och (tillsammans med Johnson) Steg för steg mot krets- loppssamhället. 
 45 
 . 
  
 SOU och Ds kan köpas från Solis kundtjänst. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-690 
  91 91 
 Ordertel:  
 08-690 
  91 90  
 E-post: 
  fritzes.order@liber.se Internet: www.fritzes.se 
  
 Omslagsbild: Frederick och namninsamlingen för 
  
 kvinnlig rösträtt 1914. 30 band, bortåt 400 000 namn. 
  
 Fotograf okänd. 
  
 Ur: Frederick, Rodriguez med två bröst  
 1882–1922. 
  
 Bullock och Avery. Bonniers 1977. 
  
 Grafisk formgivning: Torres, Jupiter 
  
 ISBN  
 91-38-21096-7 
  
 Elanders Gotab, Stockholm 1998 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 164Allas.p65 
  
 2 
  
 1999-01-12, 
  13:40