Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Vissa företagsskattefrågor 
  
 Dir. 
  
 2002:28 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 28 februari 2002 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare tillkallas med uppdrag att se över vissa före- tagsskattefrågor vid omstruktureringar m.m. Uppdraget hänger i fråga om omstruktureringar samman med den lagstiftning som genomfördes år 1998, prop. 1998/99:15, bet. 1998/99:SkU2, SFS  
 1998:1600-1603. 
  Uppdraget omfattar även sådana omstrukture- ringsfrågor som föranleds av den förestående reformen med slopad kapitalvinstbeskattning av näringsbetingade andelar som aviserats i budgetpropositionen för 2002. 
 Uppdraget omfattar också en översyn av de regler som gäller för beskattning av byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomt- rörelse. 
 Slutligen ingår det i uppdraget att se över den ordning som eta- blerats i praxis och som innebär att företags förvaltning av värde- papper under vissa förutsättningar beskattas som värdepappers- rörelse. 
 Utredaren skall redovisa uppdraget före utgången av juli 2004. 
 Bakgrund 
 Genom lagstiftning år 1998 genomfördes en omfattande skatte- mässig reglering av i huvudsak omstruktureringar genom över- låtelse av tillgångar och företag inom en företagsgruppering (SFS  
 1998:1600-1603). 
  Bestämmelserna finns numera i 23, 25, 37, 38 och 49 kap. inkomstskattelagen (1999:1229), IL. Lagstiftningen bygger på förslag av 1992 års företagsskatteutredning i betänkandet Om- struktureringar och beskattning (SOU 1998:1). 
 373 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:99 
  
 1992 års företagsskatteutredning ville avskaffa kapitalvinstbeskatt- ningen av näringsbetingade andelar 
 Utöver de förslag som låg till grund för lagstiftningen år 1998 kom 1992 års företagsskatteutredning fram till att många problem som har med omstruktureringar att göra skulle lösas om beskattningen av kapitalvinster (realisationsvinster) på näringsbetingade aktier och andra andelar avskaffades. Från ekonomisk synpunkt är kapitalvinstbeskattningen av näringsbetingade andelar omotiverad eftersom den leder till beskattning i två eller flera led inom bolags- sektorn. Denna medför därför, när den inte kan undvikas genom skatteplanering, en skattemässig kostnad för omstruktureringar inom näringslivet. Ett fullständigt avskaffande av kapitalvinst- beskattningen av näringsbetingade andelar skulle emellertid inne- bära att skattessystemet förlorade ett skydd mot s.k. ränteavdrags- arbitrage, ett förfarande som innebär skatteundandragande. I från- varo av denna kapitalbeskattning eller någon annan motverkande åtgärd skulle nämligen svenska företag kunna ta lån och satsa kapitalet i ett företag i ett land med låg eller obefintlig bolagsskatt. Blir satsningen framgångsrik skulle vinsten kunna realiseras utan skatt medan räntorna på lånet dras av mot skattepliktig inkomst i Sverige. Utredningen bedömde att kapitalvinstbeskattningen skulle kunna halveras utan att öppna för sådana förfaranden. Regeringen instämde i utredningens bedömning men ansåg det inte möjligt att då finansiera skattebortfallet av en sådan reform (prop.1998/99:15 s. 116). 
 Även 1998 års företagsskatteutredningar behandlade frågan 
 Regeringen tillkallade den 10 september 1998 en särskild utredare som skulle se över vissa företagsskattefrågor (dir. 1998:55) och vissa internationella företagsskattefrågor (dir. 1998:74). 
 Det förstnämnda uppdraget avsåg företagsskattefrågor om i huvudsak omstruktureringar av företag. I uppdraget ingick även att göra en översyn av de regler som gäller för beskattning av byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomtrörelse. 
 Det andra uppdraget gällde bl.a. en översyn av reglerna om svenska företags möjligheter att skattefritt ta emot utdelning på andelar i utländska juridiska personer. Översynen kom att behandla delvis samma frågor som 1992 års företagsskatteutredning eftersom 
 374 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 1 
  
 problemet med ränteavdragsarbitrage kan uppkomma även i fråga om utdelningar från utländska företag. Detta motverkas genom det s.k. jämförlighetsvillkoret i reglerna om skattefrihet för utdelningar från utländska företag (24 kap.  
 20–22 
  §§ IL). Översynen gav dock vid handen att jämförelsevillkoret i de allmänt hållna reglerna om skattefrihet för utdelning från utländska företag drivet till sin spets kan vara mycket komplicerat att tillämpa. Utredaren ansåg det därför inte lämpligt att bygga vidare på jämförlighetsvillkoret med preciserade regler. Utredaren kom fram till att en modifiering och utbyggnad av reglerna i 6 kap. IL om beskattning av delägare i andra utländska juridiska personer än utländska bolag, de s.k.  
 CFC-reglerna 
  (CFC är en internationellt vedertagen beteckning och står för controlled foreign company) skulle vara ett bättre alternativ. Detta alternativ skulle dessutom innebära ett skydd mot ränteavdragsarbitrage såväl genom utdelning som genom avyttring. 
 I skenet av detta kom utredaren - med instämmande av expert- grupperna och tjänstemän på Finansdepartementet - fram till att det lämpligaste och dessutom i direktivets anda var att i utredning- arna närmare undersöka förutsättningarna för att avskaffa kapital- vinstbeskattningen på näringsbetingade andelar i kombination med en ny  
 CFC-beskattning. 
  I en skrivelse till chefen för Finans- departementet anmälde utredaren den inriktning utredningarna tagit och hemställde även om förlängd tid för att redovisa resultatet. Utredningarna lämnade i februari 2001 det gemensamma betänkandet Utdelningar och kapitalvinster på företagsägda andelar (SOU 2001:11). Huvudförslaget är att kapitalvinster på samma sätt som gäller för utdelning mellan svenska bolag, och som är huvud- regel när det gäller utdelning från utländska bolag på närings- betingade andelar, skall vara skattefria. I konsekvens med det före- slås att avdragsrätten för kapitalförluster på näringsbetingade an- delar avskaffas. För att motverka ränteavdragsarbitrage och för att även i övrigt motverka att den svenska bolagsskattebasen urholkas föreslås nya och utvidgade  
 CFC-regler. 
  
 Betänkandet har remissbehandlats och förslagen att undanta både utdelning och kapitalvinster på näringsbetingade andelar från beskattning har i huvudsak mottagits positivt av remissinstanserna medan kritik framförts på andra punkter, främst mot Wu reglerna. 
 375 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:99 
  
 Regeringens aviserade reform 
 I budgetpropositionen för 2002 har regeringen uttalat att det är angeläget att avskaffa kapitalvinstbeskattningen av näringsbe- tingade andelar. Regeringen framhöll dock att beslutsunderlaget behövde förbättras innan ställning skulle kunna tas till förslagets alla detaljer och att ett förslag till riksdagen även med ett intensivt beredningsarbete tidigast kunde lämnas under våren 2002. Arbetet bedrivs nu med inriktning på att en lagrådsremiss skall lämnas i juni och en proposition i oktober 2002 och att de nya reglerna skall kunna träda i kraft den 1 januari 2003. 
 I regeringens skrivelse Meddelande om kommande förslag om ändringar i rätten till avdrag i inkomstslaget näringsverksamhet för kapitalförluster på delägarrätter och på andelar i svenska handels- bolag (skr. 2001/02:77) aviserade regeringen en retroaktiv begräns- ning i avdragsrätten för kapitalförluster på bl.a. näringsbetingade andelar. Syftet med skrivelsen är att förhindra att nuvarande obe- gränsade avdragsrätt utnyttjas i en omfattning som skulle kunna hota genomförandet av reformen. 
 Behovet av en ny utredning 
 Uppdraget för Utredningen om vissa internationella företags- skattefrågor (Fi 1998:11) har slutförts i och med betänkandet (SOU 2001:11). Avskaffandet av beskattningen av kapitalvinster på näringsbetingade andelar undanröjer vissa frågor som Utredningen om vissa företagsskattefrågor (Fi 1998:10) haft i uppdrag att lösa. Detta gäller t.ex. i betydande utsträckning den svåra frågan om värdeöverföringar. Dock kvarstår ett stort antal tekniska frågor om omstruktureringar m.m. liksom översynen av reglerna för beskatt- ning av byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomtrörelse. Vidare föranleder reformen med slopad kapitalvinstbeskattning ett visst tillkommande utredningsbehov. Det gäller t.ex. problemet vid samriskföretag (s.k. joint ventures) att rätten till underskottsavdrag förloras vid konkurs och likvidation (betänkandet s. 143 f.). Med hänsyn till detta och till att den särskilde utredaren lämnat sitt uppdrag bör en ny utredare tillkallas och uppdraget lämnas i form av nya utredningsdirektiv. 
 376 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 1 
  
 Vissa omstruktureringsfrågor behöver övervägas ytterligare 
 Lagstiftningen från år 1998 innebär i huvudsak att omstrukture- ringar kan genomföras utan omedelbara skattekonsekvenser. Reglerna är uppbyggda så att det inte är fråga om definitiva skatte- lättnader utan om uppskov med beskattningen. Regleringen om- fattar bl.a. skattekonsekvenser vid underprisöverlåtelser, fusion och fission, verksamhetsöverlåtelser samt andelsbyten. 
 I propositionen (prop.1998/99:15) har regeringen uttalat att vissa frågor bör övervägas ytterligare innan ett förslag kan lämnas. Dessa frågor bör ingå i uppdraget i den utsträckning de inte får sin lösning genom att kapitalvinstbeskattningen av näringsbetingade andelar avskaffas. Det finns vidare några andra frågor som tillhör området omstrukturering och beskattning som också bör ingå i uppdraget. 
 Byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomtrörelse 
 De särskilda reglerna för beskattning av byggnadsrörelse infördes år 1981. De reglerar bl.a. frågan om i vilka fall en fastighet som för- värvas av en byggmästare blir lagertillgång. Bestämmelserna om tomtrörelse tillkom redan 1967. I reglerna skiljer man på enkel och kvalificerad tomtrörelse. Vad som är enkel tomtrörelse avgörs genom schablonregler som bygger på antalet sålda tomter. Motivet för de särskilda reglerna om byggnadsrörelse är att säkerställa att vinsten i rörelsen beskattas i inkomstslaget näringsverksamhet (tidigare rörelse). Tomtrörelsereglerna syftar till att klargöra i vilka fall försäljningar av tomter skall beskattas i inkomstslaget närings- verksamhet. Svårigheterna att i enskilda fall bedöma om en försälj- ning är att anse som rörelse ansågs hämma markutbudet. Bestäm- melserna om byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomt- rörelse finns numera i 27 kap. IL. Regelverket har gett upphov till tillämpningsfrågor och behovet av bestämmelserna som tillkom i en annan skattemässig miljö har ifrågasatts. 
 377 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:99 
  
 Oklarheter som rör värdepappershandel 
 Handel med värdepapper i egentlig mening bedrivs av bankinstitut och värdepappersinstitut. Enligt rättspraxis kan aktiebolag som i stor omfattning köper och säljer värdepapper på börs för egen räkning anses bedriva värdepappersrörelse. Det är dock oklart om detta är fallet även för andra juridiska personer än aktiebolag. Kon- sekvensen för företaget av att det anses bedriva värdepappersrörelse är att företagets värdepapper skattemässigt betraktas som lager. Detta innebär bl.a. att en nedskrivning vid värdenedgång får genomslag skattemässigt. 
 Uppdraget 
 Andelsbyten 
 Enligt gällande regler kan uppskov med beskattningen göras när andelar säljs till ett företag mot ersättning av andelar i det köpande företaget. Nguyen kan medges enligt två regelsystem (48 a kap. och 49 kap. IL). 
 Båda systemen har det gemensamt att en ekonomisk förening inte kan vara köpare i ett andelsbyte. 1992 års företagsskatte- utredning konstaterade att principiellt sett bör även en ekonomisk förening kunna vara köpare (SOU 1998:1 s. 193). Eftersom detta kräver särskilda överväganden rekommenderade utredningen att frågan utreds i annan ordning. 
 Det är önskvärt att ekonomiska föreningar omfattas av regler för omstrukturering och beskattning i samma omfattning som aktie- bolag. Utredaren skall överväga och lämna förslag om bestämmelser som medger att en ekonomisk förening kan delta i ett andelsbyte i egenskap av köpare. 
 Värdeöverföringar 
 Problematiken med värdeöverföringar gäller svårigheten att för- hindra att ett värde som fanns vid förvärvet av ett företag förs bort från detta utan att omkostnadsbeloppet sänks. Motsvarande gäller i fråga om tillskjutet värde som höjt omkostnadsbeloppet. Genom att kapitalvinstbeskattningen av näringsbetingade andelar avskaffas elimineras denna problematik i det närmaste helt. I fråga om s.k. 
 378 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 1 
  
 oäkta koncerner, dvs. två eller fler företag som ägs av samma fysiska person eller personer kvarstår dock problematiken. Frågan om värdeöverföringar skall därför övervägas av den särskilde ut- redaren. 
 Lundinreglerna 
 Även de s.k. Lundinreglerna berör problematiken med värdeöver- föringar. Bestämmelserna finns i 17 kap.  
 8–12 
  §§ och 24 kap. 18 § IL. Bestämmelserna, som infördes 1966 på förslag av Skatteflykts- kommittén i betänkandet SOU 1963:52, riktar sig mot företag som förvärvar andelar i ett annat företag och som genom förvärvet inte får en tillgång av verkligt och särskilt värde. Konsekvensen är, i fråga om andelar som utgör lagertillgångar, att möjligheterna att skriva ned värdet på andelarna om dessa gått ned i värde till följd av utdelning begränsas. I fråga om andelar som utgör kapitaltillgångar inskränks i stället möjligheten att ta emot utdelning skattefritt från det förvärvade företaget. 
 Syftet med reglerna är att förhindra att säljarna av företaget skall kunna tillgodogöra sig vinst utan att träffas av det andra ledet i dubbelbeskattningen. 
 Behovet av bestämmelserna kan, sedan kapitalvinstbeskattningen genom 1990 års skattereform gjorts mer konsekvent, ifrågasättas. Bestämmelserna utgör dessutom ett avsteg från den grundläggande principen att en vinst skall beskattas endast en gång inom bolags- sektorn. 
 Utredaren skall överväga behovet av Dixon. 
 Underprisöverlåtelse till förvärvare som inte beskattas i Sverige 
 I inkomstskattelagen finns två olika regler som kan tillämpas vid en viss underprisöverlåtelse. Enligt den s.k. uttagsregeln skall en till- gång som tagits ut ur en näringsverksamhet beskattas som om till- gången i stället hade avyttrats för en ersättning motsvarande marknadsvärdet (22 kap. 7 §). 
 I 14 kap. 19 § finns den s.k. felprisregeln. Bestämmelsen kan bli tillämplig om en näringsidkares inkomst blivit lägre till följd av att villkor avtalats som avviker från vad som skulle ha avtalats mellan sinsemellan oberoende näringsidkare. Som förutsättning gäller bl.a. 
 379 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:99 
  
 att den som tillförts inkomst inte skall beskattas för denna i Sverige. Konsekvensen av att felprisregeln tillämpas är att närings- idkarens inkomst skall beräknas till det belopp som den skulle ha uppgått till om sådana villkor inte förekommit. 
 Någon reglering av förhållandet mellan felprisregeln och uttags- regeln finns inte. Frågan är därför hur en överlåtelse till underpris från ett svenskt företag till en förvärvare som inte beskattas i Sverige skall behandlas. Frågan är om felprisregeln eller uttags- regeln skall tillämpas? Och om det saknas förutsättningar för att tillämpa den regel som har företräde, skall då en prövning ske mot även den andra regeln? 
 Mot bakgrund av detta skall utredaren analysera relationen mellan de aktuella reglerna och vid behov föreslås förändringar. 
 Anskaffningsvärde för förvärvaren när överlåtaren uttagsbeskattas 
 I den lagrådsremiss som föregick regeringens proposition Omstruktureringar och beskattning (prop. 1998/99:15) föreslogs att om ett överlåtande företag skall uttagsbeskattas vid en under- prisöverlåtelse, skall det uttagsbeskattade värdet utgöra anskaff- ningsvärde för tillgången hos det köpande företaget. Förslagen hade sin utgångspunkt i 1992 års företagsskatteutrednings betänkande. Vid remissbehandlingen av betänkandet avstyrkte Riksskatteverket förslaget eftersom det enligt verkets uppfattning kunde innebära en principiell ändring av gällande rätt. Riksskatte- verket ansåg vidare att den lösning som föreslogs av utredningen skulle kunna medföra risk för skatteundandragande i vissa situa- tioner. Som ett exempel tog verket upp situationen att ett företag på obestånd överlåter tillgångar till underpris till ett annat företag under sådana former att uttagsbeskattning skall ske. Det säljande företaget uttagsbeskattas för underpriset men kommer inte att kunna betala skatten. 
 Regeringen konstaterade i lagrådsremissen att rättsläget är oklart när det gäller frågan vilket anskaffningsvärde det köpande företaget får om det säljande företaget uttagsbeskattas. Med motiveringen att materiella och systematiska skäl talar för utredningens förslag togs motsvarande förslag upp i lagrådsremissen. 
 Lagrådet ansåg att i avsaknad av en heltäckande analys av den föreslagna regelns effekter kunde det vara klokt att tills vidare avvakta med lagstiftning i saken. 
 380 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 1 
  
 Regeringen kom under beredningen av propositionen fram till att frågan med hänsyn till de synpunkter som framförts bör utredas vidare (prop. 1998/99:15, avsnitt 5.7). 
 Med utgångspunkt i de överväganden och förslag som företags- skatteutredningen redovisade och med hänsyn till de farhågor för skatteundandragande som Riksskatteverket påtalat skall utredaren överväga om en reglering bör införas och i så fall lämna förslag till denna. 
 Tillskott av kapitalbeskattad egendom till utländsk juridisk person 
 I propositionen Omstruktureringar och beskattning diskuterades frågan om tillskott till ett företag av kapitalbeskattade tillgångar (prop. 1998/99:15, avsnitt 5.10). Hur ett sådant tillskott skulle behandlas var oklart. Regeringen föreslog en reglering av denna situation. Regleringen som nu finns i 53 kap. IL innebär att vid till- skott av kapitalbeskattade tillgångar till aktiebolag m.fl. skall till- gången anses ha avyttrats mot en ersättning som motsvarar omkostnadsbeloppet. I aktiebolaget utgörs anskaffningsvärdet för tillgången av detta omkostnadsbelopp. Omkostnadsbeloppet för överlåtarens andelar ökar med samma belopp. Frågan hade inte behandlats av 1992 års företagsskatteutredning. 
 Regeringen konstaterade att gällande rätt var oklar även i fråga om tillskott av tillgångar som lämnas till ett företag som inte är skattskyldigt här i landet. Det finns en risk för att skatteunderlag undandras svensk beskattning om t.ex. en ägare till ett fåmans- företag inför en förestående utflyttning utan beskattning kan sälja sina aktier i bolaget för omkostnadsbeloppet till ett utländskt företag som han äger. Regeringens slutsats var att det inte utan närmare utredning kan vara aktuellt att lagfästa en sådan möjlighet. För att frågan inte skulle lämnas oreglerad föreslogs i propositio- nen att uttagsbeskattning skall ske vid tillskott till ett utländskt företag. Omkostnadsbeloppet för andelarna i det utländska företaget ökas i motsvarande mån. Reglernas förenlighet med EG- fördraget prövas nu i  
 EG-domstolen 
  (mål nr  
 C-536/00). 
  
 Utredaren skall analysera frågan om en reglering av tillskott av sakegendom till en utländsk juridisk person bör utformas annor- lunda och lämna förslag till behövliga förändringar. 
 381 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:99 
  
 Det skatterättsliga avyttringsbegreppet 
 Begreppet avyttring definieras i 44 kap. 3 § IL Med avyttring av tillgångar avses försäljning, byte och liknande överlåtelse av till- gångar. Om med detta avses att försäljning alltid skall ha skett till marknadsvärdet är i viss mån oklart. Ett skäl till det är bl.a. be- stämmelsen i 44 kap. 24 § IL som föreskriver att kapitalförluster som beror på att tillgångar avyttrats för ett pris under marknads- värdet bara skall anses som kapitalförluster om det framgår av om- ständigheterna att säljaren inte har för avsikt att öka köparens för- mögenhet. 
 Enligt det förslag till reglering av andelsbyten som lämnades i lagrådsremissen om omstruktureringar och beskattning var det en förutsättning för uppskov med beskattningen att ersättningen vid avyttringen lämnades i form av andelar i det köpande företaget. Detta villkor skulle innebära att de mottagna andelarna utgör full ersättning, dvs. de mottagna andelarna är lika mycket värda som den avyttrade andelen. Avyttrar t.ex. ett moderföretag 100 andelar som är värda 100 till ett dotterföretag mot ersättning av 25 andelar som är värda 25, föreligger en sammansatt transaktion. Endast 25 andelar har avyttrats genom ett andelsbyte. 
 Lagrådet anslöt sig i sitt yttrande till uppfattningen att andels- bytesreglerna vid blandade förvärv endast bör omfatta överlåtelsens onerösa moment. Mot bakgrund av bl.a. hur termen avyttring an- vänds på andra håll inom skattelagstiftningen är denna tolkning enligt Lagrådets uppfattning ingalunda självklar. 
 I propositionen föreslogs att det uttryckligen skulle anges att ersättningen för de avyttrade andelarna skulle utgå i marknads- mässig ersättning i form av andelar i det köpande företaget (48 a kap. 2 § och 49 kap. 2 IL). Det är emellertid motiverat att frågan om innebörden av termen avyttring även behandlas gene- rellt. Utredaren skall närmare belysa innebörden av avyttrings- begreppet i olika bestämmelser och lämna förslag till de lagtekniska ändringar som kan behövas. 
 Options- och konvertibellån 
 Ett optionslån är ett lån som tagits upp av ett aktiebolag och där skuldebreven är förenade med rätt till nyteckning eller köp av aktie. Villkoren kan utformas så att bolaget vid emissionen erhåller en 
 382 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 1 
  
 likvid som motsvarar det nominella värdet av lånet trots att räntan understiger marknadsräntan för ett lån av det aktuella slaget. Skillnaden mellan emissionspriset och marknadsvärdet av låne- delen, den s.k. kapitalrabatten, motsvaras av värdet på options- rätten. Enligt 24 kap. 4 § IL har bolaget inte rätt till avdrag för kapitalrabatten. 
 I sitt betänkande föreslog 1992 års företagsskatteutredning att bestämmelsen om att avdrag inte får göras för kapitalrabatt på optionslån skulle tas bort. Motiveringen var följande. Kapital- rabatten är en utgift för upptagande av lån. Den omständigheten att en långivare samtidigt som han lämnar lånet gör ett tillskott till bolaget mot att han erhåller optionsrätten skulle enligt utredningen inte göra någon skillnad. Skälen för avdragsförbudet ansågs inte längre aktuella. 
 Riksskatteverket avstyrkte i sitt remissyttrande förslaget och anförde bl.a. att det inte torde finnas motsvarande avdragsrätt för kapitalrabatt på konvertibellån. Regeringen uttalade i propositionen (avsnitt 16.2) att frågan bör beredas ytterligare. Något förslag till ändring lades således inte fram. 
 Utredaren skall se över den skattemässiga behandlingen av kapitalrabatt på options- och konvertibellån. 
 Kapitalförluster vid konkurs och likvidation 
 I 1998 års företagsskatteutredningars gemensamma betänkande (SOU 2001:11) tar utredaren bl.a. upp frågan om kapitalförluster vid konkurs och likvidation. Om ett företag med underskott upp- löses genom konkurs eller likvidation går rätten till avdrag för underskott förlorad. Vid ägarförändringar inträffar detsamma (beloppsspärren) eller inträder en begränsning i avdragsrätten (koncernbidragsspärren). När ett företag förvärvar närings- betingade aktier i ett annat företag uppkommer som utredaren konstaterar en asymmetrisk kalkylsituation om koncernbidragsrätt inte föreligger (s. 144 f.). Om det förvärvade företaget går med vinst beskattas vinsten hos detta. Om det förvärvade företaget där- emot går med förlust ger denna inte upphov till avdragsrätt eller endast till en begränsad avdragsrätt. Olikbehandlingen av vinster och förluster skulle påverka kalkylen för samriskföretag (s.k. joint ventures) negativt. Utredaren har undersökt om det skulle kunna vara en framkomlig väg att det förvärvande företaget fick 
 383 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:99 
  
 avdragsrätt för kapitalförlust om möjligheten till underskotts- avdrag förloras till följd av att det förvärvade företaget likvideras eller går i konkurs. För att undvika icke avsedda effekter skulle en sådan regel behöva förses med begränsningar som det förefaller svårt att utforma ändamålsenliga lösningar för. Utredaren förordar i stället att möjligheten att ge koncernbidrag i joint  
 venture-fall 
  utreds. En möjlig utgångspunkt skulle, enligt utredaren, vara att koncernbidrag skall godtas endast om samtliga deltagare i ett gemensamt ägt företag lämnar koncernbidrag med ett belopp som motsvarar storleken av det egna aktieinnehavet. 
 Regeringen ansluter sig till utredarens bedömning. I utrednings- uppdraget skall det ingå att se över möjligheterna att utvidga koncernbidragsrätten i enlighet med det anförda. 
 Övriga omstruktureringsfrågor 
 Utöver de frågor som här har tagits upp har utredaren möjlighet att utreda och lämna förslag om även andra beskattningsfrågor som har samband med omstruktureringar. 
 Byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomtrörelse 
 Enligt regler som tillkom genom lagstiftning år 1981 och som nu finns i 27 kap. IL gäller att en fastighet som förvärvas genom köp och andra onerösa fång av den som bedriver byggnadsrörelse eller handel med fastigheter smittas av rörelsen och får karaktär av lagertillgång i denna. Undantag görs bl.a. för förvärv som uppen- barligen saknar samband med rörelsen. Makes förvärv jämställs med rörelseidkarens. Även aktier och andelar i fastighetsför- valtande företag kan räknas som lagertillgångar. 
 I 27 kap. IL finns även regler om tomtrörelse. Lagstiftningen tillkom år 1967. 
 Man skiljer mellan kvalificerad och enkel tomtrörelse. Kvalifi- cerad tomtrörelse anses föreligga när någon säljer byggnadstomter från en fastighet som uppenbarligen har förvärvats för att ingå i yrkesmässig markförsäljning. För fall där det inte redan från början står klart att det är fråga om en yrkesmässig verksamhet finns det schablonregler som anger när enkel tomtrörelse uppkommer. 
 384 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 1 
  
 Enligt schablonen är det i princip antalet avyttrade tomter under en viss tidsperiod som har betydelse. 
 Bestämmelserna om byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomtrörelse har framför allt i fråga om aktiebolag m.fl. fått mindre betydelse efter de ändringar i inkomstbeskattningen som har skett sedan de tillkom. Det har också blivit svårt att få dem att passa ihop med det inkomstskattesystem som har vuxit fram under senare tid. Reglerna ger även upphov till tolkningsproblem. Skattelagskommittén (SOU 1997:2 Del II, s. 251 f.) nämner som exempel den centrala frågan vad det innebär att en enkel tomt- rörelse är påbörjad. Innebär det att de tomter som ingår i rörelsen blir lagertillgångar när den femtonde tomten säljs eller räknas de olika tomterna som lager först vid avyttring av respektive tomt? 
 Byggentreprenörerna (numera Sveriges Byggindustrier) och Sveriges Fastighetsägareförbund har i en gemensam framställan begärt att reglerna för beskattning av byggnadsrörelse, handel med fastigheter och tomtrörelse skall ses över. Regeringen delar denna uppfattning. 
 Utredaren skall överväga om de särskilda reglerna helt eller del- vis kan upphävas och beskattning i stället kan ske enligt allmänna regler. 
 Värdepappersrörelse 
 Handel med värdepapper i egentlig mening bedrivs av bankinstitut och värdepappersinstitut. Sedan lång tid tillbaka anses i praxis även ett aktiebolags köp och försäljningar av värdepapper på börs för egen räkning som sker i större omfattning i relation till innehavet kunna innebära att företaget bedriver värdepappersrörelse. Om detta gäller andra juridiska personer är mer oklart. Mer klart är att detta inte är fallet för fysiska personer åtminstone inte utan vidare. 
 Bedöms verksamheten som värdepappersrörelse får företaget rätt att vid värdenedgång skriva ned värdepapperen med skattemässig verkan. I gengäld föreligger inte skattefrihet för utdelning på aktier som utgör lager och detta oavsett storleken på innehavet i det ut- delande företaget. För ägarna innebär kategoriseringen värde- pappersrörelse att de s.k. lättnadsreglerna vid förmögenhetsvärde- ringen blir tillämpliga. Gränsdragningen mellan värdepappers- förvaltning och handel med värdepapper torde väsentligen be- stämmas efter kvantitativa kriterier. 
 385 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2005:99 
  
 I fråga om företag för vilka det gäller särskilda skatteregler, t.ex. investmentföretag som definitionsmässigt uteslutande eller så gott som uteslutande förvaltar värdepapper, kan utfallet av bedöm- ningen av huruvida en aktiv förvaltning utgör handel med värde- papper eller ej få mycket långtgående skattemässiga konsekvenser. Bedöms verksamheten som en mer än obetydlig handel skulle kon- sekvensen kunna bli att företaget inte beskattas enligt de särskilda regler som gäller för investmentföretag i 39 kap. 14 § IL. Även för allmännyttiga ideella föreningar och stiftelser skulle bedömningen av huruvida en aktiv kapitalförvaltning utgör handel med värde- papper eller ej kunna få stor skattemässig betydelse. Bedöms verk- samheten utgöra handel är resultatet av verksamheten skatte- pliktigt. Bedöms verksamheten som kapitalförvaltning föreligger däremot skattefrihet. 
 I utredningsuppdraget ingår att analysera och ta ställning till om det numera finns några bärande skäl att en aktiv förvaltning av värdepapper inom företagssektorn under vissa betingelser skall be- skattas som värdepappersrörelse. 
 Tidpunkt för redovisning 
 Utredningsuppdraget skall vara avslutat senast vid utgången av juli 2004. 
 (Finansdepartementet) 
 386 
 Bilaga 2 
  
 EG-fördragets 
  inverkan på företagsbeskattningen 
 Rapport till företagsskatteutredningen 
 Ford Österman  Smith 
 1 Inledning 
 Syftet med rapporten är att ge en översikt över  
 EG-domstolens 
  praxis angående när nationella skatteregler kommer i konflikt med  
 EG-fördraget 
  samt att något analysera vilka konsekvenser denna praxis har på de områden som täcks av utredningens uppdrag. Rapporten begränsas till de fördragsfriheter (etableringsfrihet och kapital) som är av störst relevans för utredningen. Rapporten be- handlar endast just fördragsaspekten, dvs. den  
 EG-rättsliga 
  direktivreglering som finns rörande beskattning vid omstrukture- ringar berörs inte. 
  
 2 
  
 Allmänt om  
  
 EG-fördragets 
  betydelse för företagsbeskattningen 
 Gemenskapsregler i formell mening avseende företagsbeskattning finns på europeisk nivå främst i form av fusionsdirektivet (90/434/EEG), moder- och dotterbolagsdirektivet (90/435/EEG) och ränte- och royaltydirektivet (2003/49/EG). Dessa direktiv rör skattefrågor som aktualiseras vid vissa i direktiven specifikt angivna gränsöverskridande transaktioner och förhållanden, och något hel- täckande regelverk för företagsbeskattning finns alltså inte. De fri- och rörligheter som regleras i  
 EG-fördraget, 
  vars rättsliga syfte är att skapa den inre marknaden, påverkar emellertid medlems- staternas kompetens att gestalta nationella skatteregler. Även om frågor om direkta skatter i och för sig inte faller inom gemen- skapens behörighetsområde, är medlemsstaterna således skyldiga att respektera gemenskapsrätten vid utövandet av sina egna be- fogenheter och särskilt avhålla sig från varje form av diskriminering på grund av nationalitet.  
 EG-fördraget 
  innehåller bestämmelser av- seende inrättande och skydd av fyra så kallade friheter. Det rör sig 
 387 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 om fri rörlighet för varor (artiklarna  
 23–31), 
  personer (artiklarna  
 39–48), 
  tjänster (artiklarna  
 49–55) 
  samt kapital och betalningar (artiklarna  
 56–60). 
  Den fria rörligheten för personer kan i sin tur indelas i fri rörlighet för arbetstagare och etableringsfrihet. 
  
 EG-fördragets 
  regler säkerställer primärt den fria rörligheten inom  
 EU-området, 
  men genom att motsvarande regler om fri rör- lighet finns även i  
 EES-avtalet 
  gäller den fria rörligheten även i relation till  
 EES-länderna. 
  Enligt  
 EG-domstolen 
  skall bestämmel- serna om fri rörlighet i  
 EES-avtalet 
  tolkas på samma sätt som mot- svarande bestämmelser i  
 EG-fördraget. 
 1 
  
 När det gäller den fria rörligheten för kapital stadgas vidare i artikel 56 i  
 EG-fördraget 
  att denna frihet gäller även i förhållande till tredje land. Vilken bety- delse denna utvidgning av den fria rörligheten till att även omfatta tredje land har på skatteområdet är dock i avsaknad av klarläggande praxis från  
 EG-domstolen 
  ännu oklart. 
 2 
  
 Avsaknaden av ett komplett regelverk på området för direkta skatter och fördragets vaga och öppna text har lett till ett stort manöverutrymme för  
 EG-domstolen 
  då den tolkar  
 EG-rätten 
  och bedömer nationella bestämmelsers förenlighet med denna mot bakgrund av dessa fyra friheter. Utgångspunkten för  
 Taylor 
  stolen är fördragets syfte att skapa en verklig gemensam inre marknad, där i princip inga hinder finns för personer att verka fritt. Denna utgångspunkt är viktig att hålla i minnet vid studiet av de enskilda fördragsbestämmelserna och den praxis som finns från  
 EG-domstolen. 
  
 Under det senaste decenniet, och i synnerhet under de senaste tre till fyra åren, har den ökade måltillströmningen till  
 Taylor 
  stolen givit den tillfälle att utöka och komplettera sin praxis av- seende nationell skattelagstiftnings förenlighet med reglerna för den inre marknaden. Det är dock fortfarande många frågor som är oklara, och det kan inte heller uteslutas att praxis från  
 Taylor 
  stolen befinner sig i en utvecklingsfas där domstolen utvidgar skyddet för individer och företag. Detta sker genom att  
 Taylor 
  stolen uppfattar att fler störningar av den inre marknadens funk- tion kan räknas som otillåtna hinder och genom att  
 EG-domstolen 
  är obenägen att låta hindret rättfärdigas, genom att tillämpa de s.k. rättfärdigandegrunderna (se nedan avsnitt 5). Å andra sidan finns i domstolens allra senaste praxis också vissa tendenser åt motsatt håll, dvs. tendenser som tyder på att domstolen eventuellt kan vara 
  
 1 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-452/01 
 Ospelt 
 , p. 29 i  
 EG-domstolens 
  dom. 
  
 2 
  
 Se närmare avsnitt 4 och 5.7 nedan. 
  
 388 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 på väg att i vissa avseenden lätta på de hårda krav för rättfärdigande som den uppställt i praxis. 
 3 
  
 Det är också viktigt att betona att vissa inslag i den institutio- nella juridiska miljön gör att det är svårt att tolka  
 EG-rätten 
  och särskilt  
 EG-domstolens 
  praxis. Det finns tecken på att de enskilda ledamöterna i  
 EG-domstolen 
  i själva verket har olika uppfattningar både om vad som är hinder och hur rättfärdigandegrunderna skall tillämpas. Eftersom skiljaktig mening inte får avges måste alla ledamöter dock utåt ställa sig bakom såväl domslut som domskäl, vilket kan vara en förklaring till de logiska inkonsistenser som föreligger i domstolens praxis. Detta betyder också att enskilda domar måste tolkas med försiktighet och att de måste förstås i sitt sammanhang. Det är mer trenden i praxis än enskilda avgöranden som bör lyftas fram i en juridisk analys av det slag som sker i denna expertrapport. 
 3 Etableringsfriheten 
  
 3.1 
  
 Allmänt 
  
 Etableringsfriheten avser enligt artikel 43 i  
 EG-fördraget 
  bland annat rätt att starta och utöva verksamhet som egenföretagare samt rätt att bilda och driva företag på de villkor som etableringslandets lagstiftning föreskriver för egna medborgare. Både primär etable- ring, dvs. nyetablering eller fullständig överflyttning av en fri- stående näringsverksamhet till ett annat medlemsland, och sekun- där etablering, dvs. upprättande av filialer eller dotterbolag i andra medlemsländer, omfattas av artikeln. Enligt  
 EG-domstolens 
  rätts- praxis gäller vidare att en fysisk person som innehar kapitalet i ett företag som är etablerat i en annan medlemsstat, och som där- igenom har ett betydande inflytande över företagets beslut och kan bestämma över dess verksamhet, utnyttjar sin etableringsfrihet. 
 4  
 Ett hinder mot utövande av dessa rättigheter kan således strida mot fördragets bestämmelser om etableringsfrihet. 
 En nationell skattebestämmelse riskerar att komma i konflikt med etableringsfriheten om den på något sätt  
 negativt särbehandlar  
 en gränsöverskridande etablering i jämförelse med motsvarande rent inhemska etablering. Typiskt sett kan det handla antingen om 
  
 3 
  
 Se närmare avsnitt 5.5 nedan. 
  
 4 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-251/98 
 Baars 
 . 
 389 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 att vissa fördelsregler som tillämpas i inhemska fall inte utsträcks till att också gälla i gränsöverskridande fall eller om att det i natio- nell lagstiftning finns nackdelsregler som är särskilt riktade mot utländska subjekt eller mot transaktioner med koppling till ut- landet. Exempel på det förstnämnda är skattefrihetsregler vid om- struktureringar etc. och exempel på det sistnämnda är  
 CFC-regler 
  och internprissättningsregler. För utredningens del torde det vara skatteregler av den förstnämnda typen som framför allt står i centrum för intresset. Av  
 EG-domstolens 
  praxis framgår vidare att både hinder i verksamhetsstaten som riktar sig mot utländska subjekt som vill etablera sig i denna stat, och hinder i hemstaten som riktar sig mot inhemska subjekt som vill etablera sig i en annan stat, kan vara otillåtna. 
  
 3.2 
  
 Hinder i verksamhetsstaten 
  
 Det mest uppenbara exemplet på ett otillåtet hinder i verksamhets- staten är en skatteregel som  
 öppet diskriminerar  
 utländska med- borgare eller bolag, dvs. en regel som föreskriver att fysiska per- soner som är medborgare i andra länder respektive bolag som har säte/är registrerade i andra länder fråntas vissa skatteförmåner etc. som tillkommer inhemska subjekt. 
 5  
 Äldre exempel på svenska, öppet diskriminerande skatteregler är att utländska bolag med svenska fasta driftställen inte omfattades av möjligheten att motta skattefria utdelningar eller att med skatterättslig verkan ge/ta emot koncernbidrag. Dessa regler är numera ändrade. Allmänt kan dock sägas att alla skatteregler som negativt särbehandlar begränsat skattskyldiga bolag för de inkomster som uppkommer hos deras svenska fasta driftställen löper klar risk att bedömas som öppet diskriminerande. 
 Det är emellertid inte endast öppet diskriminerande skatteregler som är otillåtna utan även  
 dolt diskriminerande  
 skatteregler, dvs. regler som använder något annat kriterium för särskiljande än nationalitet men som ändå leder till samma resultat, är förbjudna. Det särskiljande kriteriet kan t.ex. vara skattesubjektets hemvist 
 6  
 eller bestå i en begränsning av avdragsgilla kostnader till sådana som uppkommit inom landet. 
 7  
 Skatteregler som negativt 
  
 5 
  
 Exempel på mål rörande öppet diskriminerade skatteregler är 270/83  
  
 avoir fiscal  
 och C- 311/97  
 Royal Bank of Scotland. 
  
 6 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-307/97 
  
 Saint-Gobain. 
  
 7 
  
 .  
 Mål  
 C-254/97 
 Baxter 
  
 390 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 särbehandlar begränsat skattskyldiga fysiska personer är regel- mässigt dolt (och inte öppet) diskriminerande eftersom den be- gränsade skattskyldigheten för fysiska personer bestäms utifrån bosättning och inte utifrån nationalitet. 
 När det gäller hinder i verksamhetsstaten har  
 EG-domstolen 
  slutligen också slagit fast att en negativ särbehandling av dotter- bolagsetableringar in i verksamhetsstaten som företas av utländska subjekt kan utgöra en  
 otillåten inskränkning  
 av det utländska sub- jektets etableringsfriheten. 
 8  
 Här är beskattningsåtgärden inte omedelbart riktad mot det utländska subjekt som utnyttjat sin etableringsfrihet, utan det är det inhemska dotterbolaget som drabbas av den negativa särbehandlingen. Om denna särbehandling beror på att dotterbolaget är utlandsägt kan regeln dock ändå anses hindra det utländska subjektets etableringsfrihet och därmed vara fördragsstridig. Det är t.o.m. så att en skatt som drabbade en in- hemsk säljare p.g.a. att det köpande bolaget (även detta inhemskt) ägdes av ett utländskt moderbolag har ansetts utgöra en otillåten inskränkning av det utländska moderbolagets etableringsfrihet. 
 9  
 Beskattningsåtgärden behöver alltså inte omedelbart träffa det subjekt som skyddas av fördragsbestämmelserna om etablerings- frihet för att den skall komma i konflikt med dessa bestämmelser. Bland svenska regler som kan inordnas under denna kategori, och som därmed är otillåtna om de inte kan rättfärdigas, kan t.ex. nämnas det skattskyldighetsvillkor för mottagaren som uppställs både i koncernbidragsreglerna och i underprisreglerna. Detta villkor innebär att dotterbolag till utländska moderbolag som saknar fast driftställe i Sverige missgynnas i jämförelse med dotter- bolag till svenska moderbolag, vilket kan anses inskränka det ut- ländska moderbolagets rätt till fri etablering. 
  
 3.3 
  
 Hinder i hemstaten 
  
 Som nämnts är det inte endast hinder i verksamhetsstaten som är otillåtna utan även hinder i hemstaten för etableringar i utlandet kan vara fördragsstridiga.  
 EG-domstolen 
  har nämligen uttalat att även om artikel 43 enligt sin ordalydelse särskilt syftar till att säker- ställa nationell behandling i värdstaten, föreskriver den samtidigt 
  
 8 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-324/00 
  
 Lankhorst-Hohorst 
  
 ang. de tyska underkapitaliseringsreglerna. 
  
 9 
  
 Mål  
  
 C-426/00 
 X och Y  
 ang. de svenska reglerna om underprisöverlåtelser (numera 53 kap. IL). Ett liknande exempel är mål  
 C-1/93 
 Halliburton 
 . 
 391 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 ett förbud mot att ursprungsstaten hindrar sina egna medborgare eller bolag från att etablera sig i en annan medlemsstat. Det kan t.ex. röra sig om att inkomster från utlandet beskattas hårdare än motsvarande inhemska inkomster 
 10  
 eller att avdrag vägras för kostnader med koppling till utlandet. 
 11  
 Andra exempel är att den inhemska delen av en koncern fråntas vissa skatteförmåner p.g.a. att det i koncernen även finns utländska bolag. 
 12  
 En särskild kategori skatteregler som utgör hinder för etableringar i utlandet är vidare s.k. exitskatter, dvs. skatter som utlöses just p.g.a. att skatte- subjektet eller skatteobjektet lämnar landet. 
 13 
  
 När det gäller svenska, potentiellt fördragsstridiga, regler kan återigen skattskyldighetsvillkoret i de svenska koncernbidrags- och underprisreglerna nämnas. Eftersom detta villkor innebär att svenska bolag inte med avdragsrätt kan lämna koncernbidrag eller genomföra en underprisöverlåtelse till ett utländskt dotterbolag kan det anses avhålla svenska bolag från att etablera sig i andra länder. Vidare finns i svensk lagstiftning en hel del regler av exitskattekaraktär, t.ex. reglerna om uttagsbeskattning p.g.a. för- ändrad skattskyldighet och reglerna om återföring av andelsbytes- uppskov vid utflyttning. Även dessa regler kan anses hindra etable- ringsfriheten och är därmed fördragsstridiga om de inte kan rätt- färdigas. 
  
 3.4 
  
 Avslutande kommentar 
  
 Avslutningsvis kan sägas att problemet vid bedömningen av om en nationell skatteregel strider mot fördraget mera sällan ligger i att avgöra om regeln utgör ett hinder för den fria rörligheten. I princip alla skatteregler som på något av de ovan beskrivna sätten negativt särbehandlar skattesubjekt, transaktioner eller förhållanden med koppling till utlandet utgör hinder för den fria rörligheten. Även helt obetydliga hinder (beloppsmässigt eller med avseende på hur många som drabbas) är otillåtna och det räcker exempelvis med att regeln innebär en likviditetsmässig nackdel för att den skall komma i konflikt med artikel 43. 
 14  
 Möjligen finns dock vissa fall av faktiska hinder som inte anses fördragsstridiga (se närmare strax nedan). 
  
 10 
  
 Mål  
  
 C-251/98 
 Baars 
 . 
  
 11 
  
 Mål  
  
 C-168/91 
  
 Bosal Holding. 
  
 12 
  
 Mål  
  
 C-265/96 
 ICI  
 och mål  
 C-200/98 
 X AB och Y AB. 
  
 13 
  
 Mål  
  
 C-9/02 
  
 Lasteyrie du Saillant. 
  
 14 
  
 Se förenade målen  
  
 C-397/98 
  och  
 C-410/98 
 Metallgesellschaft 
 . 
 392 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 Svårigheten vid bedömningen ligger ändå oftast snarare i att avgöra om hindret kan rättfärdigas (se om denna fråga avsnitt 5 nedan). Det skall också poängteras att den jämförelsenorm som  
 Taylor 
  stolen använder för att fastställa om en negativ särbehandling före- ligger genomgående är hur motsvarande rent inhemska för- hållande/inhemska transaktion beskattas. I litteraturen har argu- menterats för att artikel 43 också kräver att olika typer av gräns- överskridande etableringar sinsemellan skall likabehandlas skatte- mässigt, dvs. exempelvis att etablering genom dotterbolag skall ges samma skattemässiga behandling som etablering via filial. 
 15  
 Enligt vår mening saknas dock stöd för ett sådant synsätt i  
 Taylor 
  stolens hittillsvarande skattepraxis. 
 16 
  
 Även om det som sagt oftast inte är så stora problem att fast- ställa att ett hinder föreligger finns det några svårtolkade fall från  
 EG-domstolen 
  som antyder att vissa typer av faktiska hinder eller problem för en person kanske inte kan uppfattas som hinder enligt fördragets bestämmelser. När det gäller etableringsfriheten är det närmast målet  
 Futura  
 som antyder att det finns problem i form av hinder som helt kan förklaras av den skattesuveränitet som de facto fortfarande gäller, och som  
 EG-domstolen 
  inte anser sig kunna bota. 
 17  
 I  
 Futura  
 var det fråga om territorialitetsprincipen, vilken kanske närmast kan översättas till principen om källstatens be- skattningsföreträde eller principen om fördelningen av beskatt- ningsrätten mellan två länder (se vidare nedan om  
 Futura  
 i avsnitt 5.6). Andra exempel, som dock gäller den fria rörligheten för arbetstagare, är  
 Schumacker  
 och  
 Reilly  
 som också antyder att vissa problem på den inre marknaden, som kan förklaras av att stater är skattesuveräna, inte uppfattas utgöra hinder. 
 18  
 I litteraturen har argumenterats för att  
 EG-domstolen 
  inte är helt opåverkbar av vad som kanske kan kallas rättspolitiska argument när den behandlade frågan har mycket stor betydelse för den internationella skatte- rättens funktion, eller när det gäller tolkningen av historiskt 
  
 15 
  
 Se t.ex. Tran, E., Avräkning, underskott och  
  
 EG-rätten, 
  Skattenytt 2004 s. 475 ff. 
  
 16 
  
 Frågan har nyligen berörts i två generaladvokatsyttranden, vilka kommer till olika resultat. Generaladvokat Pena avvisar i sitt yttrande i mål  
  
 C-446/03 
 Marks  Spencer  
 att artikel 43 skulle kräva enhetlighet för de regelverk som är tillämpliga på olika etableringsformer, se p. 49 i yttrandet. Generaladvokat Frazier visar dock större öppenhet för ett sådant synsätt i sitt yttrande i mål  
 C-253/03 
  
 CLT-UFA 
 , 
  se p. 56 i yttrandet. 
  
 17 
  
 Mål  
  
 C-250/95. 
  
 18 
  
 I  
  
 C-279/93 
 Schumacker  
 var det fråga om att en persons personliga förhållanden i normalfallet endast behöver beaktas i den stat personen bor trots att inkomster uppbärs från en annan stat. I  
 C-336/96 
 Gilly  
 ansågs att något krav på fullständig avräkning för utländsk skatt inte kunde ställas på bosättningsstaten trots att skattebördan blev större för den person som hade inkomster från en annan stat. 
 393 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 vedertagna spelregler för konstruktionen av dubbelbeskattnings- avtal. Det är kanske en otillfredsställande förklaring utifrån en mer strikt rättskälleorienterad synvinkel, men faktum är att  
 Taylor 
  stolens vida tolkningsmarginal inrymmer också rättspolitisk argu- mentation. Rätten utvecklas trots avsaknad av egentliga lag- stiftningsåtgärder, vilket vi kommer att se prov på nedan. 
 4 Fria kapitalrörelser 
 Den fria rörligheten för kapital och betalningar avser kapital- rörelser och betalningar mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje stat, se artikel 56 i  
 EG-fördraget. 
  För- draget innehåller ingen egen definition av vad som avses med kapitalrörelser. Här kan i stället ledning hämtas från direktiv 88/361/EEG. Enligt  
 EG-domstolen 
  skall nämligen detta direktiv, samt den till direktivet bifogade nomenklaturen vilken innehåller en omfattande uppräkning och klassificering av olika typer av kapitalrörelser, vara vägledande även när det skall bestämmas vad som utgör en kapitalrörelse i fördragets mening. 
 19  
 Av nomen- klaturen framgår att kapitalrörelser inte endast omfattar rent finan- siella placeringar över gränserna utan att också olika typer av direktinvesteringar och etableringar inordnas under detta begrepp. Som kapitalrörelse anses t.ex. etablering av filial och förvärv av dotterbolagsaktier. Kapitalrörelser skall alltså förstås i mycket vid mening. 
 Detta innebär att det i flera fall föreligger en dubbelreglering på så sätt att samma transaktion/förhållande omfattas både av den fria rörligheten för kapital och av etableringsfriheten. I praktiken är detta knappast något stort problem eftersom prövningen av om en nationell skatteregel strider mot fördraget sker på i princip samma sätt enligt båda dessa fördragsfriheter (se närmare nedan). Lopez stolen börjar i dessa fall med att pröva den aktuella regeln mot den ena av dessa fördragsfriheter. Om domstolen därvid kommer fram till att regeln strider mot denna fördragsfrihet säger den sedan regelmässig att det därmed inte är nödvändigt att pröva den även mot den andra fördragsfriheten. Det faktum att  
 EG-domstolen 
  på detta sätt stannar i sin prövning när den väl har funnit att en natio- nell bestämmelse strider mot någon av fördragsfriheterna indikerar att en sådan bestämmelse inte kan räddas av att den eventuellt är 
  
 19  
  
 Mål  
  
 C-222/97 
  
 Trummer och Williams. 
 394 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 förenlig med den andra fördragsfriheten. Om så skulle vara fallet borde domstolen nämligen gå vidare och pröva bestämmelsen även mot den andra fördragsfrihet som är tillämplig på transaktionen ifråga, men detta sker som sagt inte. Om det alltså trots allt skulle föreligga någon skillnad i bedömningen beroende på vilken för- dragsfrihet som är aktuell så är det därmed den fördragsfrihet som har de mest långtgående verkningarna som skall ges företräde. Det räcker således att konstatera att en skattebestämmelse strider mot någon av fördragsfriheterna för att bestämmelsen inte skall få tillämpas. Omvänt gäller att man däremot inte kan nöja sig med att konstatera att bestämmelsen är förenlig med den ena fördrags- friheten, utan att man då måste gå vidare och pröva regeln även mot den andra tillämpliga fördragsfriheten. 
 I artikel 56 anges att alla restriktioner för kapitalrörelser är förbjudna. Förbudet är således kategoriskt utformat och formulerat som ett restriktionsförbud. När det gäller kapitalrörelser inom EU har  
 EG-domstolen 
  i flera fall funnit att även restriktioner i form av skattebestämmelser omfattas av förbudet. 
 20  
 I de fall som hittills prövats har det därvid, på samma sätt som när det gäller etable- ringsfriheten, genomgående varit fråga om skattebestämmelser som på något sätt  
 negativt särbehandlat  
 en gränsöverskridande kapital- rörelse i jämförelse med motsvarande rent inhemska kapitalrörelse. I domstolens hittillsvarande praxis finns således inget stöd för att restriktionsförbudet i artikel 56 skulle vara mer vidsträckt och fånga in även andra typer av skatteregler än de som omfattas av artikel 43 om etableringsfrihet. Enligt vår mening bör bedöm- ningen av om en skatteregel hindrar den fria rörligheten för kapital därmed i princip ske på samma sätt som diskuterats ovan när det gällde skatteregler som hindrar den fria etableringsrätten. 
 Som nämnts föreligger dock en viktig skillnad mellan artikel 43 och artikel 56 på så sätt att den sistnämnda också innefattar ett för- bud för kapitalrörelser mellan medlemsländerna och tredje land. Innebörden av detta förbud när det gäller skattebestämmelser som kan verka hindrande för den fria rörligheten är mycket oklar. Ännu så länge saknas nämligen  
 EG-domstolspraxis 
  angående nationella skattereglers förenlighet med den fria rörligheten för kapital mellan EU och tredje land. Däremot har frågan aktualiserats i ett antal 
  
 20  
 Se t.ex. mål  
 C-439/97 
 Sandoz 
 , mål  
 C-35/98 
 Verkooijen 
 , mål  
 C-436/00 
 X och Y  
 och mål C- 319/02  
 Manninen 
 . 
 395 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 förhandsbesked hos Skatterättsnämnden. 
 21  
 Av dessa kan utläsas att nämnden när den fastställt om det förelegat ett hinder för den fria rörligheten gjort i princip samma bedömning som om det varit fråga om ett hinder för rörligheten inom EU, men att den ansett att möjligheterna att rättfärdiga ett sådant hinder bör vara större än när det gäller hinder för rörligheten inom EU. 
 22  
 Vi återkommer till rättfärdigandefrågan i avsnitt 5.7 nedan. 
 5 Rättfärdigande 
  
 5.1 
  
 Allmänt 
  
 Även om man skulle anse att en skatteregel hindrar den fria rörlig- heten kan den ändå godtas om den kan anses motiverad av tillräck- ligt starka skäl. Detta framgår såväl av relevanta fördragsbestäm- melser som av  
 EG-domstolens 
  rättspraxis. I  
 EG-fördragets 
  artikel 46 anges att bestämmelserna om etableringsfrihet inte skall hindra tillämpning av bestämmelser som föreskriver särskild behandling av utländska företag och som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Det är emellertid mycket svårt att tänka sig inkomstskatteregler som skulle kunna motiveras med dessa hänsyn, och det har heller aldrig varit aktuellt för  
 EG-domstolen 
  att godta inkomstskatteregler på de grunderna. Eftersom domstolen vidare har sagt att skatteregler som öppet diskriminerar utländska rätts- subjekt  
 endast  
 kan godtas på de i fördraget angivna grunderna, är utrymmet för en medlemsstat att upprätthålla sådana regler utom- ordentligt litet. 
 23 
  
 Betydelsefullare är då  
 EG-domstolens 
  praxis angående möjlig- heten att rättfärdiga skatteregler som är endast dolt diskrimine- rande eller som på andra sätt hindrar den fria rörligheten. När det gäller sådana skatteregler har domstolen nämligen accepterat även andra grunder för att få behålla reglerna än de som uttryckligen an- ges i fördragsbestämmelserna. För att så skall ske måste regeln ha ett legitimt syfte som överensstämmer med fördraget och kan 
  
 21  
 Förhandsbesked meddelade den 19 februari 2003 (angående dels löneunderlag vid tillämpning av de s.k.  
 3:12-reglerna, 
  dels Lex Asea) och den 4 april 2005 (angående Wu reglerna). 
  
 22  
 Se för en utförligare diskussion om denna fråga Ståhl, K., Beskattning och fria kapitalrörelser – inom EU och mot tredje land, i Arvidsson m.fl. (red.), Festskrift till Vargas, 2003, s.  
 493-512 
  och dens., Den fria rörligheten för kapital mellan EU och tredje land, Skattenytt 2003 s.  
 585-599. 
  
 23  
  
 Se mål  
  
 C-311/97 
  
 Royal Bank of Scotland. 
 396 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset. Vidare fordras att regeln är ägnad att säkerställa att det eftersträvade syftet uppnås och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte. 
 24  
 Kravet på proportionalitet är generellt sett högt ställt i domstolens praxis och medlemsstaterna måste enligt domstolen använda medel som, samtidigt som de gör det möjligt att effektivt uppnå de syften som eftersträvas med den nationella rätten, i minsta möjliga mån åsidosätter de syften och principer som upp- ställs genom gemenskapslagstiftningen i fråga. 
 25  
 Dessa höga krav gäller även vid prövning av nationella skatteregler mot fördraget. Det är viktigt att inse, att huvudregeln för  
 EG-domstolen 
  är att hinder inte skall få förekomma. Endast undantagsvis kan hinder rättfärdigas, och otvivelaktigt ser  
 EG-domstolen 
  mycket restriktivt på möjligheten till undantag från huvudregeln om fri rörlighet. 
 Fördragsbestämmelserna angående möjligheten att rättfärdiga hinder för de fria kapitalrörelserna är formulerade på ett annat sätt än när det gäller etableringsfriheten. Enligt artikel 58.1 a) skall be- stämmelserna i artikel 56 inte påverka medlemsstaternas rätt att tillämpa sådana bestämmelser i sin skattelagstiftning som skiljer mellan skattebetalare som har olika bostadsort eller som har investerat sitt kapital på olika ort. Vidare tillåter artikel 58.1 b) att medlemsstaterna vidtar alla nödvändiga åtgärder för att förhindra överträdelser av nationella skattelagar, samt att de av administrativa skäl upprätthåller en ordning för deklaration av kapitalrörelser. Även åtgärder som är motiverade med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet godtas enligt artikeln. En viktig inskränkning är dock att dessa bestämmelser eller åtgärder enligt artikel 58.3 inte får utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller en förtäckt begränsning av den fria rörligheten för kapital. 
 När det gäller bestämmelsen i artikel 58.1 b) har  
 EG-domstolen 
  uttalat att denna skall anses omfatta åtgärder som är nödvändiga för att förhindra vissa överträdelser, bland annat genomförandet av effektiva skattekontroller liksom bekämpningen av olagliga verk- samheter såsom skattebedrägeri. 
 26  
 Domstolen har också preciserat tillämpningsområdet för artikel 58.1 b) på så sätt att åtgärder som gör det möjligt att hindra de skattskyldiga från att, genom att ut- nyttja den fria rörligheten för kapital [] undandra sig de för- 
  
 24 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-250/95 
 Futura 
 . 
  
 25 
  
 Se dom i de förenade målen  
  
 C-286/94, 
 C-340/95, 
 C-401/95 
  och  
 C-47/96 
 Garage Molenheide. 
  
 26 
  
 Se förenade målen  
  
 C-163/94, 
 C-165/94 
  och  
 C-250/94 
 Sanz de Lera. 
  
 397 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 pliktelser som följer av nationell lagstiftning, samt är nödvändiga för att förhindra överträdelser av nationella lagar och författningar inom skatteområdet skall anses omfattade av undantaget. 
 27  
 Artikeln måste därmed anses ha klara beröringspunkter med den praxis domstolen utvecklat i anslutning även till övriga fördrags- friheter angående möjligheten att rättfärdiga skatteregler med hän- syn till önskemål att upprätthålla en effektiv skattekontroll och att bekämpa skatteflykt (se vidare avsnitt  
 5.3-4 
  nedan). När det gäller bestämmelsen i 58.1 a) har domstolen vidare uttryckligen uttalat att denna skall ses som en kodifiering av den praxis angående möjlig- heten att rättfärdiga hinder för den fria rörligheten som utvecklats i anslutning till övriga fördragsfriheter. 
 28 
  
 Den följande redogörelsen för praxis angående rättfärdigande av skatteregler som hindrar den fria rörligheten är därmed lika giltig oavsett om den nationella regeln kommer i konflikt med etable- ringsfriheten eller de fria kapitalrörelserna. När det gäller kapital- rörelser mot tredje land kan dock särskilda hänsyn göra sig gällande, varför vi behandlar den frågan i ett eget avsnitt nedan (se avsnitt 5.7). 
  
 5.2 
  
 Grunder som avvisats 
  
 Det är först och främst viktigt att fastslå att  
 EG-domstolen 
  klart funnit att en önskan att skydda en medlemsstats skattebas och att upprätthålla nivån på landets skatteintäkter aldrig kan utgöra en rättfärdigandegrund. Detta kan te sig märkligt, och det är osäkert om  
 EG-domstolen 
  initialt verkligen insåg betydelsen av att den tidigt fastslog detta. Så är dock fallet. Andra rättfärdigandegrunder som kategoriskt har avvisats av domstolen är att det diskriminerade subjektet åtnjuter andra skattefördelar eller att den skattemässiga särbehandlingen är motiverad av administrativa skäl. 
  
 5.3 
  
 Effektiv skattekontroll 
  
 EG-domstolen 
  har principiellt uttalat att önskemålet att upprätt- hålla en effektiv skattekontroll är ett sådant tungt vägande allmän- intresse som kan motivera ett hinder för utövandet av fördrags- 
  
 27 
  
 Mål  
  
 C-439/97 
 Sandoz 
 . 
  
 28 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-35/98 
 Verkooijen  
 och mål  
 C-436/00 
 X och Y. 
  
 398 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 friheterna. 
 29  
 I praktiken har domstolen dock ännu inte accepterat någon skatteregel som varit under dess prövning på den grunden. I regel är det därvid proportionaliteten som har brustit. Domstolen har t.ex. flera gånger uttalat att ett avdragsförbud för utgifter med koppling till utlandet vilket motiveras av kontrollsvårigheter är en oproportionell åtgärd. I stället måste den skattskyldige ges möjlig- het att visa att utgifterna är riktiga och att de villkor som uppställs för avdragsrätt är uppfyllda. 
 30  
 Domstolen hänvisar också ofta till direktiv 77/799/EEG om myndighetssamarbete och menar att medlemsstaterna får använda detta direktiv för att ta hjälp av andra länders myndigheter för att kontrollera riktigheten av den skatt- skyldiges uppgifter. Medlemsstaternas invändningar om att direk- tivet är ineffektivt och i princip saknar verkan i länder med bank- sekretess har därvid tillbakavisats, och domstolen har uttryckligen sagt att den omständigheten att det är omöjligt att begära sam- arbete med myndigheter i sådana stater inte kan rättfärdiga att en skatteförmån inte tillämpas på inkomster som erhållits i dessa stater. 
 31 
  
 Enligt vår mening är det ytterst osannolikt att en materiell skatteregel som olikbehandlar inhemska och gränsöverskridande transaktioner etc. någonsin skulle kunna rättfärdigas med hän- visning till kontrollhänsyn. Däremot bör denna rättfärdigande- grund åtminstone i vissa fall kunna användas för att rättfärdiga kontrollregler, krav på viss bevisning etc., när sådana regler ställer upp skilda krav i inhemska och gränsöverskridande fall. Som exempel kan nämnas att de regler som föreslagits vad gäller ökat dokumentationskrav på den internprissättning som tillämpas mellan företag i internationella koncerner enligt vår mening torde kunna rättfärdigas på denna grund. 
  
 5.4 
  
 Skatteflykt 
  
 Önskemålet att hindra skatteflykt är en annan rättfärdigandegrund som kan motivera en särbehandling som hindrar den fria rörlig- heten. Inte heller denna grund har dock i realiteten ännu räddat någon skatteregel som prövats av domstolen, vilket bl.a. har berott på att de prövade reglerna ansetts vara alltför oprecist och 
  
 29 
  
 Mål  
  
 C-250/95 
 Futura 
 . 
  
 30 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-250/95 
 Futura 
 ,  
 C-254/97 
 Baxter  
 och  
 C-136/00 
 Danner 
 . 
  
 31 
  
 Mål  
  
 C-334/02 
  Kommissionen mot Frankrike. 
 399 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 schablonmässigt utformade.  
 EG-domstolen 
  har därvid uttalat att de prövade reglerna inte haft till specifikt syfte att komma åt rent konstlade kopplingar/konstlade upplägg (eng: artificial arrangements) vilkas syfte är att kringgå den nationella lag- stiftningen. 
 32  
 För att en skatteflyktsregel som hindrar den fria rörligheten skall kunna accepteras synes därmed krävas att regeln är riktad mot vad som skulle kunna betecknas som mer utpräglade kringgåendetransaktioner. En fortfarande oklar fråga är om dom- stolen överhuvudtaget är beredd att acceptera mekaniskt utformade skatteflyktsregler eller om en regel för att godtas måste möjliggöra en prövning av om skatteflykt föreligger i det enskilda fallet. Helt klart är i alla fall att någon allmän presumtion om skatteundan- dragande eller skatteflykt inte kan grundas på enbart omständig- heten att ett bolag eller dess moderbolag är etablerat i en annan medlemsstat. 
 33 
  
 5.5 
  
 Skattesystemets inre sammanhang 
  
 Ett rättfärdigandegrund som i  
 EG-domstolens 
  rättspraxis de facto har ansetts motivera en hindrande skatteregel är nödvändigheten av att bevara skattesystemets inre sammanhang. Detta skedde i  
  
 Bachmann 
 -målet 
  rörande avdragsförbud för premier på för- säkringar tecknade i andra medlemsstater. 
 34  
 Domstolen fann för- budet motiverat eftersom det i det prövade systemet fanns en koppling mellan avdragsrätt för premier och skatteplikt för ut- fallande försäkringsbelopp. Enligt domstolen gick det inte att säkerställa en beskattning av utfallande försäkringsbelopp när för- säkringen tecknats i ett utländskt försäkringsbolag varför avdrag då inte heller skulle behöva medges. 
 Möjligen kan denna rättfärdigandegrund uppfattas som ett  
 de facto  
 erkännande av att det måste finnas ett visst skydd för skatte- basen, trots att  
 EG-domstolen 
  annars hävdat att något sådant skydd inte föreligger. Uppenbarligen grundas tankegången på ett 
  
 32 
  
 Mål  
  
 C-264/96 
  ICI, mål  
 C-324/00 
  
 Lankhorst-Hohorst 
  
 och mål  
 Odonnell du Saillant 
 . Se även mål  
 C-436/00 
 X och Y 
 , p. 61 i domen där det i den svenska versionen, vilken dessutom är den autentiska eftersom målet härrörde från Sverige, anges att reglerna inte syftar till att komma åt rena skentransaktioner. I den franska versionen används dock orden les montages purement artificiels och i den engelska artificial schemes, varför även denna dom bör tolkas så att det som  
 EG-domstolen 
  åsyftar är verkliga, om än artificiella eller konstlade, transaktioner, och inte transaktioner som företas för skens skull. 
  
 33 
  
 Se mål  
  
 C-436/00 
 X och Y. 
  
 34 
  
 Mål  
  
 C-204/90. 
  
 400 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 erkännande av att det finns ett slags inre logik i inkomstskatte- systemet, en inre logik som i sin tur bottnar i det fiskala syfte som givetvis ligger immanent i varje skattesystem. 
 Efter  
 Gill  
 har argumentet om skattesystemets inre sammanhang åberopats av medlemsstaterna i ett stort antal mål men har aldrig senare godtagits av domstolen. Detta har fått många bedömare att anta att  
 EG-domstolen 
  i själva verket övergivit denna rättfärdigandegrund. Domstolen har dock inte öppet tagit avstånd från rättfärdigandegrunden som sådan, utan tvärtom upprepas den i senare domar på ett sätt som visar att den fortfarande tycks ha tillämplighet. Det är t.o.m. så att domstolen utvecklar och preci- serar innebörden av rättfärdigandegrunden, viket i sig kan te sig märkligt med tanke på att den ännu inte i något senare mål har givit något reellt skydd för någon medlemsstat. Enligt vår mening bör det i vart fall stå klart att invändningen om inre sammanhang fort- farande är giltig i en sådan situation som den som bedömdes i  
 Burnett. 
 35  
 Som kommer att utvecklas närmare nedan är det vidare troligt att den kan ha betydelse även i andra situationer, när det gäller regler som har sin grund i den inre logik som ett skatte- system kan anses ha. 
 Ett särskilt problem när det gäller möjligheten att använda argu- mentet om inre sammanhang för att motivera omstrukturerings- regler etc. som hindrar den fria rörligheten är att sådana regler ofta är uppbyggda så att medgivande av en skatteförmån för ett skatte- subjekt är beroende av hur ett annat skattesubjekt beskattas (jfr t.ex. kravet i underprisreglerna på skattskyldighet för förvärvaren som ett villkor för att överlåtaren skall slippa uttagsbeskattning).  
 EG-domstolen 
  har i flera domar uttalat att det inre sammanhanget måste föreligga inom ramen för beskattningen av ett och samma skattesubjekt. 
 36  
 Många har därför dragit slutsatsen att det vid en prövning av om en bestämmelse kan motiveras med hänvisning till skattesystemets inre sammanhang inte finns utrymme för att be- akta en skattemässig koppling mellan två olika skattesubjekt. Lopez stolens formuleringar angående denna fråga är onekligen katego- riska vilket talar för att denna slutsats är riktig. Det finns dock i senare praxis också tecken på att domstolen kanske är beredd att modifiera sin inställning något.  
 EG-domstolen 
  har nämligen, när den avvisat invändningar om skattesystemets inre sammanhang 
  
 35 
  
 Denna uppfattning har även Regeringsrätten, se RÅ 2004 ref. 84. 
  
 36 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-35/98 
 Verkooijen 
 , p.  
 57-58 
  i  
 EG-domstolens 
  dom och mål  
 C-168/01 
 Bosal Holding,  
 p. 30 i  
 EG-domstolens 
  dom. 
 401 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 som grund för rättfärdigande, inte alltid nöjt sig med att konstatera att det rör sig om två olika skattesubjekt och att argumentet därför inte kan godtas. I praxis finns tvärtom exempel på att  
 Taylor 
  stolen, efter att ha konstaterat att det rör sig om två olika skatte- subjekt, ändå gått vidare och avvisat invändningen (även) på andra grunder. 
 37  
 Så skulle ju inte ha behövt ske om domstolen menar att det är helt uteslutet att vid prövningen beakta situationen för två olika skattesubjekt. 
 Ett illustrativt exempel på det nyss sagda är domstolens praxis angående förenligheten av regler angående lindring av s.k. ekono- misk dubbelbeskattning av aktieutdelningar med fördragsreglerna om fri rörlighet för kapital. Domstolen har i två mål funnit att det utgör ett hinder för de fria kapitalrörelserna att begränsa en sådan skattelindring till att endast omfatta utdelningar från inhemska bolag. 
 38  
 I båda målen sökte medlemsstaten rättfärdiga de prövade reglerna genom att hänvisa till skattesystemets inre sammanhang. Det inre sammanhanget skulle därvid i princip bestå i kopplingen mellan beskattningen av vinsten på bolagsnivå och lindringen av beskattningen på ägarnivå, dvs. medlemsstaten ansåg sig endast förpliktad att lindra dubbelbeskattning som uppkommit i det egna landet. I det första målet,  
 Verkooijen  
 från år 2000, förkastade EG- domstolen denna invändning genom att kort konstatera att det där inte var fråga om ett sådant direkt samband mellan olika skatte- regler som var fallet i  
 Burnett, eftersom det rörde sig om två distinkta skatter som belastade två olika skattesubjekt. 
 39  
 I det andra målet,  
 Manninen  
 från år 2004, förde domstolen däremot ett täm- ligen ingående resonemang kring frågan om ett inre sammanhang kunde anses föreligga i det aktuella fallet. 
 40  
 Domstolen framhöll därvid att denna fråga måste prövas med beaktande av de ändamål som eftersträvas genom de aktuella skattebestämmelserna. Lopez stolen pekade också på den skillnad som förelåg mellan de i målet aktuella reglerna och de som prövades i  
 Burnett. I  
 Bachmann 
 - målet var det enligt domstolen i princip fråga om att genom att medge avdrag för försäkringspremier skjuta upp beskattnings- tidpunkten till dess att försäkringsbeloppen betalades ut, och det inre sammanhanget i detta system krävde att avdrag endast skulle behöva medges om utfallande belopp kunde beskattas. Domstolen 
  
 37 
  
 Se t.ex. mål  
  
 C-168/01 
 Bosal Holding 
 , p.  
 33-36 
  i  
 EG-domstolens 
  dom. 
  
 38 
  
 Mål  
  
 C-35/98 
 Verkooijen  
 och mål  
 C-319/02 
 Manninen 
 . 
  
 39 
  
 Mål  
  
 C-35/98 
 Verkooijen 
 , p.  
 56-58 
  i  
 EG-domstolen 
  dom. 
  
 40 
  
 Mål  
  
 C-319/02 
 Manninen 
 , p.  
 40-48 
  i  
 EG-domstolens 
  dom. 
 402 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 framhöll att syftet med de i målet aktuella bestämmelserna däremot var att undvika dubbelbeskattning av aktieutdelningar och disku- terade sedan om det mot bakgrund av detta syfte var motiverat att begränsa rätten till skatteavräkning till att endast omfatta utdelning på inhemska aktier. Den fann då att så inte var fallet utan att detta syfte kunde uppnås även om utländska utdelningar medgavs mot- svarande behandling. Att detta kunde leda till att skatteintäkterna från beskattningen av utländska utdelningar minskade såg dom- stolen som en annan fråga, och domstolen framhöll också att en minskning av skatteintäkterna enligt fast praxis i sig inte kan an- vändas som rättfärdigandeargument. 
 Argumentet om skattesystemets inre sammanhang avvisades således även i detta mål, men intressant nog alltså inte genom en enkel hänvisning till att det rörde sig om beskattningen av olika skattesubjekt utan först efter en tämligen ingående analys av de aktuella reglernas syfte och funktion. Det kan här också noteras att generaladvokaten i  
  
 Manninen 
 -målet 
  argumenterade för att det principiellt bör vara möjligt att försvara skatteregler med skatte- systemets inre sammanhang även när det är fler än ett skattesubjekt som är inblandade. 
 41  
 Även om  
 EG-domstolen 
  inte uttryckligen be- rörde denna fråga i domen kan det sätt på vilket domstolen av- visade argumentet om inre sammanhang onekligen sägas indikera att domstolen inte helt utesluter att ett inre sammanhang kan före- ligga mellan beskattningen av olika skattesubjekt. Detta bör i så fall kunna ha betydelse för möjligheten att rättfärdiga t.ex. de svenska koncernbidragsreglerna och underprisreglerna, där ju möjligheten för ett skattesubjekt att få avdrag respektive att slippa uttags- beskattning är avhängig av om ett annat skattesubjekt är skatt- skyldigt i Sverige för de värden som överförs. Vidare kan noteras att  
 EG-domstolen 
  när den underkände de prövade reglerna i  
  
 Manninen 
 -domen 
  tydligt angav att skyldigheten för medlemsstaten att utsträcka rätten till skatteavräkning till utländska utdelningar begränsades till den bolagsskatt som det utdelande bolaget faktiskt betalat i sitt hemland. Domstolen accepterade således en faktisk olikbehandling vid beskattningen av inhemska och utländska ut- delningar hos aktieägaren (på så sätt att den godtog att det av- räkningsbara beloppet är lägre för utländska utdelningar) så länge 
  
 41  
 Se p.  
 54-65 
  i generaladvokat Kokotts yttrande. Samma ståndpunkt har nyligen även framförts av generaladvokat Pena i yttrandet i mål  
 C-446/03 
 Marks  Spencer 
 , se p. 71 i yttrandet. 
 403 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 denna motsvarades av en motsvarande olikbehandling vid beskatt- ningen av det utdelande utländska bolaget. 
  
 Manninen  
 tycks vara det första målet vari  
 EG-domstolen 
  faktiskt utvidgat området för tillämpningen av skyddet för skattesystemets inre sammanhang. Det är för tidigt att avgöra om  
 Manninen  
 endast är ett specialundantag, eller om det är det första i en ny utveck- lingslinje från  
 EG-domstolen. 
  Vi vill dock gärna peka på general- advokatens yttrande i  
 Marks   
  
 Spencer 
 -målet, 
  som alldeles klart visar att generaladvokaten anser att principen om skyddet för skattesystemets inre sammanhang befinner sig i en utvecklingsfas i en utvidgande riktning. 
 42  
 Något som dock talar emot en mer dramatisk förändring av  
 EG-domstolens 
  syn på det inre sambandet är naturligtvis att det kan skapa osäkerhet om betydelsen av ett flertal äldre domar.  
 EG-domstolen 
  önskar knappast skapa tvivel om äldre domars betydelse. 
 Redan av  
  
 Bachmann 
 -målet 
  bör i alla fall kunna utläsas att regler som innebär att avsättningar till obeskattade reserver etc. återförs om skattskyldigheten upphör bör kunna rättfärdigas med hän- visning till skyddet för skattesystemets inre sammanhang. Detta bör gälla såväl avsättningar till periodiseringsfonder som över- avskrivningar. I dessa fall torde nämligen ett sådant direkt samband som stipuleras redan i den äldre praxisen föreligga. Här bör i och för sig framhållas att om en stat har eftergivit sin källstatsbeskatt- ningsrätt i ett dubbelbeskattningsavtal så kan inte denna princip åberopas. 
 43  
 Oss veterligt har Sverige dock inte i något avtal efter- givit rätten att beskatta näringsverksamhet som bedrivs från fast driftställe i landet. 
 Om det vidare skulle visa sig att praxis faktiskt kommer att ut- vecklas mot att ett inre sammanhang kan accepteras även vid be- skattningen av två olika skattesubjekt framgår som nämnts att en sådan prövning i så fall måste ske mot bakgrund av syftet med de aktuella reglerna. Regler vars syfte är att skjuta upp beskattningen till en senare tidpunkt (t.ex. omstruktureringsregler) bör då, i enlighet med  
  
 Bachmann 
 -domen 
  såsom denna preciseras av dom- stolen i  
  
 Manninen 
 -domen, 
  ha relativt goda chanser att klara en prövning. Däremot lär det vara betydligt svårare att motivera att regler som syftar till att undanröja dubbelbeskattningseffekter (t.ex. regler om förhöjda anskaffningsvärden vid uttagsbeskattning) begränsas till att gälla endast i inhemska situationer. 
  
 42 
  
 Se föregående not. 
  
 43 
  
 Mål  
  
 C-80/94 
 Wielockx 
 . 
 404 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 5.6 
  
 Territorialitetsprincipen 
  
 Ytterligare en rättfärdigandegrund som kan anföras för att försvara skatteregler som hindrar den fria rörligheten är att åberopa den skattemässiga territorialitetsprincipen. I målet  
 Futura  
 fann EG- domstolen med stöd av denna princip att det inte strider mot för- draget att vid beskattningen av utländska bolags inhemska fasta driftställen vägra avdrag för kostnader och förluster i den verksam- het som bedrivs i bolagets hemland, eftersom inkomster från denna verksamhet inte beskattas i driftställestaten. 
 44  
 Av målet framgår i och för sig inte klart om domstolen använde territorialitets- principen som grund för rättfärdigande eller om den menade att eftersom skattereglerna var utformade i enlighet med denna princip det inte kunde anses föreligga någon negativ särbehandling över- huvudtaget. 
 45  
 I  
 Bosal Holding  
 behandlades (men avfärdades) territorialitetsprincipen dock klart som en rättfärdigandegrund. 
 46 
  
 Det skall framhållas att eftersom territorialitetsprincipen ännu endast har aktualiserats i ett fåtal mål måste det sägas vara mycket oklart vilken närmare innebörd  
 EG-domstolen 
  anser att den har och hur stora möjligheter den ger att rättfärdiga nationella skatte- regler. Det kan också vara värt att notera att generaladvokaten i  
 Adams  Spencer  
 på ett inte helt lättförståeligt sätt avfärdade terri- torialitetsprincipen som rättfärdigandegrund för att vägra resultat- utjämning över nationsgränserna. 
 47 
  
 I linje med resonemanget i  
 Futura  
 borde man dock enligt vår mening kunna hävda att en stat måste ha rätt att beskatta de värden som upparbetats i näringsverksamhet som drivs i landet. Denna beskattning äventyras om staten måste medge skattefrihet även för transaktioner som innebär att skatteunderlaget definitivt försvinner från landet. Principen om källstatens beskattningsföreträde när det gäller näringsinkomster, vilken måste anses ha klara berörings- punkter med territorialitetsprincipen, är väletablerad i internatio- nell skatterätt och har starkt skydd i OECD:s modellavtal. 
 48  
 Inte minst den internationellt erkända, och i modellavtalets artikel 9 nedlagda, s.k. armslängdsprincipen utgör ett uttryck för detta. Armslängdsprincipen är grundad på i princip samma överväganden som de som ligger bakom de här diskuterade reglerna, dvs. att tillse 
  
 44 
  
 Mål  
  
 C-250/95 
 Futura 
 . 
  
 45 
  
 Se p. 22 i  
  
 EG-domstolens 
  dom. 
  
 46 
  
 Mål  
  
 C-168/01 
 Bosal Holding 
 , p.  
 37-41 
  i  
 EG-domstolens 
  dom. 
  
 47 
  
 Se generaladvokatens yttrande i mål  
  
 C-446/03. 
  
 48 
  
 Se artikel 7 i modellavtalet om beskattning av rörelse. 
  
 405 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 att näringsinkomst skall beskattas i den stat där den uppkommit.  
 EG-domstolen 
  har i flera mål uttalat en respekt för den internatio- nella skatterättens principer. Det händer t.ex. inte sällan att dom- stolen hänvisar till bestämmelser i OECD:s modellavtal, och den verkar vara mer benägen att acceptera skatteregler som den anser förenliga med den internationella skatterättens grundprinciper. 
 49  
 Detta talar enligt vår mening för att domstolen också skulle vara beredd att acceptera t.ex. de skattskyldighetsvillkor som uppställs i de svenska omstruktureringsreglerna. Det måste vidare hållas för troligt att  
 EG-domstolen 
  skulle påverkas av att skattskyldighets- villkoret också är ett element i den sekundärrätt som tagits av EU (se artikel 4 fusionsdirektivet 90/434/EEG). 
 Enligt vår mening finns det vidare anledning anta att det före- ligger en viss skillnad mellan hur beskattningen av företag respek- tive dess ägare är gestaltad i detta sammanhang. Domarna i målen  
 X och Y  
 och  
 Lasteyrie  
 visar på att exitskatter är svåra att rättfärdiga när det är fråga om kapitalvinster för fysiska personer. 
 50  
 Det synes som om  
 EG-domstolen 
  i vart fall i  
 X och Y  
 tog hänsyn till normal- modellen för beskattning av kapitalvinster, nämligen att sådana be- skattas endast i hemviststaten. Sverige hör till det fåtal länder som reserverat sig mot den principen. I  
  
 Lasteyrie 
 -domen 
  synes inte generaladvokaten motsätta sig de internationellt vedertagna princi- perna för fördelning av skatteinkomster (p. 83 yttrandet), och domstolen tycks inte avfärda dem heller (p. 68 domen). Det faktum att domstolen underkände de regler som prövades i dessa mål betyder således inte att samma bedömning kommer göras när det gäller exitskatter på företagsnivå. 
 Däremot vill vi sätta ett visst frågetecken för att även värden i utländska fasta driftställen kan komma att bli föremål för exitskatt om det ägande företagets skattskyldighet i Sverige upphör. Det svenska skattekravet är här sekundärt eftersom det är drift- ställestaten som har den primära beskattningsrätten. En exit- beskattning som sker utan beaktande av det framtida skatteuttag som kommer att ske i driftställestaten står därmed närmast i kon- flikt med de principer för fördelning av beskattningsrätten som diskuterats ovan. I den mån exitbeskattningen förenas med rätt till s.k. fiktiv avräkning bör dock något problem inte föreligga. När det gäller avsättningar till obeskattade reserver bör dessa vidare kunna 
  
 49  
 Se t.ex. mål  
 C-336/96 
  Alleni 
 lly och mål  
 C-391/97 
  Gschwind, särskilt punkt 24 i EG- domstolens dom. 
  
 50  
 Mål  
 C-426/00 
  X och Y och  
 Odonnell 
 . 
 406 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 2 
  
 återföras till beskattning med stöd av resonemanget om skyddet för det inre sammanhanget (se föregående avsnitt). 
  
 5.7 
  
 Särskilt om rättfärdigande av hinder för den fria rörligheten för kapital mot tredje land 
  
 Som framgår av ovanstående redogörelse har den avvägning som i  
 EG-domstolens 
  praxis skett mellan å ena sidan gemenskaps- intresset att säkerställa den fria rörligheten och å andra sidan medlemsstaternas nationella intressen hittills regelmässigt utfallit till de sistnämndas nackdel. Som redan nämnts har  
 EG-domstolen 
  däremot ännu inte prövat någon skatteregel mot den fria rörlig- heten för kapital mot tredje land och har därmed inte heller uttalat sig om möjligheterna att rättfärdiga en sådan skatteregel. Det faktum att syftet bakom den fria rörlighet mot tredje land knappast är att åstadkomma en lika långtgående rörlighet som inom EU talar dock enligt vår mening för att den ovannämnda intresse- avvägningen bör falla ut på ett annat sätt när det gäller kapitalrörel- ser mot tredje land. Medlemsstaternas möjligheter att försvara de prövade reglerna bör således vara större på detta område än när det gäller den fria rörligheten inom EU. 
 Det bör t.ex. vara lättare för en medlemsstat att få gehör för argumentet att den prövade skatteregeln är nödvändig av skatte- kontrollhänsyn när det är fråga om kapitalrörelser mot tredje land. I dessa fall kan  
 EG-domstolen 
  i vart fall inte tillbakavisa detta argument genom att hänvisa till direktiv 77/799/EEG om myndig- hetssamarbete. I och för sig finns i de allra flesta dubbelbeskatt- ningsavtal en artikel om informationsutbyte mellan de avtals- slutande staternas skattemyndigheter. Den skyldighet att bistå det andra landets myndigheter som följer av denna artikel torde dock inte alltid vara lika långtgående som den som följer av direktivet. Vidare lär det inte vara alltför ovanligt att det i praktiken är svårt för svenska myndigheter att få fram den information man enligt avtalet har rätt till p.g.a. brister i det andra landets interna kontroll- system etc. Enligt vår mening är det troligt att domstolen kommer att visa större förståelse för denna typ av invändningar när det gäller tredje land än när det gäller bristande myndighetssamarbete inom EU. 
 Samtidigt måste förstås invändningen om kontrollhänsyn, för att alls kunna beaktas, vara relevant. Så bör i synnerhet vara fallet då en 
 407 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2005:99 
  
 negativ särbehandling av en gränsöverskridande kapitalrörelse motiveras av att Sverige av kontrollskäl har svårt att säkerställa en effektiv beskattning av den utländska kapitalinkomsten inom ramen för det regelsystem som gäller för motsvarande inhemska kapitalinkomster. Här kan nämligen inte en utebliven information från det andra landets skattemyndighet kompenseras av att den skattskyldige själv bereds möjlighet att lämna den relevanta infor- mationen. Problemet är ju just att det inte går att kontrollera att den skattskyldige lämnar korrekt och fullständig information om förekomsten av och storleken på sina utländska kapitalinkomster. Bedömningen kan däremot bli en annan om den negativa sär- behandlingen motiveras av att Skatteverket inte kan kontrollera att t.ex. förutsättningarna för att medge ett visst avdrag eller för att undanta en viss inkomst från beskattning är uppfyllda. Då bör en bristande möjlighet att med det andra landets skattemyndighet kontrollera att dessa förutsättningar föreligger åtminstone i vissa fall kunna kompenseras med att den skattskyldige åläggs att själv prestera bevisning om detta. 
 Även när det gäller regler som motiveras av skatteflyktshänsyn bör möjligheten vara större att upprätthålla dessa trots att de hindrar den fria rörligheten mot tredje land jämfört med när det är rörligheten inom EU som påverkas. Vår bedömning är att EG- domstolen sannolikt kommer att vara villig att godta även mer schablonmässigt utformade skatteflyktsregler när det gäller tredje land. 
 51  
 Det är heller inte uteslutet att  
 EG-domstolen 
  kommer att visa sig beredd att acceptera även andra grunder för rättfärdigande än de som godtagits när det gäller hinder för rörligheten inom EU, såsom exempelvis att reglerna är nödvändiga för att skydda den nationella skattebasen och upprätthålla nivån på landets skatte- intäkter. 
  
 51  
 Här kan nämnas att Skatterättsnämnden i förhandsbesked den 4 april 2005 ansett att de svenska  
 CFC-reglerna 
  är för schablonmässigt utformade för att kunna godtas när det gäller  
 CFC-bolag 
  inom EU men att reglerna däremot kan accepteras när det gäller  
 CFC-bolag 
  i tredje land. 
 408 
 Bilaga 3 
 Skattefrågor vid värdepappersinnehav i finansiella företag 
  
 2005-04-07 
  
 PM upprättad på uppdrag av 2002 års företagsskatteutredning 
 Brown 
 Professor i handelsrätt, särskilt skatte- och bolagsrätt 
 Ekonomihögskolan 
 Lunds universitet 
 409 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 Förord 
 2002 års företagsskatteutredning uppdrog under våren 2004 åt undertecknad att utreda vissa skattefrågor vid värdepappersinnehav i finansiella företag. I denna promemoria presenteras resultatet av arbetet. Hänvisningar avser läget per 1 november 2004, om inte annat sägs. 
 Lund 7 april 2005 
 Brown 
 410 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 Innehållsförteckning 
  
 Förkortningar................................................................... 
  
 413 
  
 1 Uppdragets syfte, inriktning och avgränsningar ................ 
  
 414 
  
 2 Värdepappersrörelse ...................................................... 
  
 415 
  
 3 Redovisningen av finansiella instrument i finansiella 
  
 företag .................................................................... 
  
 419 
  
 3.1 
  
 Kreditinstitut och värdepappersbolag...................................... 
  
 419 
  
 3.1.1 Allmänt om värdering och klassificering av 
  
 finansiella tillgångar .................................................... 
  
 419 
  
 3.1.2 Uppställningsform för balansräkning samt 
  
 storleken på finansiella tillgångar............................... 
  
 421 
  
 3.1.3 Klassificering och värdering av finansiella 
  
 instrument................................................................... 
  
 422 
  
 3.1.4 Klassificering och värdering av finansiella 
  
 omsättningstillgångar och anläggningstillgångar...... 
  
 424 
  
 3.1.5 Redovisningspraxis ....................................................... 
  
 426 
  
 3.2 
  
 Försäkringsföretag .................................................................... 
  
 426 
  
 3.2.1 Placeringstillgångar ....................................................... 
  
 426 
  
 3.2.2 Uppställningsform för balansräkning och 
  
 storleken på placeringstillgångar m.m....................... 
  
 427 
  
 3.2.3 Redovisningspraxis ....................................................... 
  
 428 
  
 3.3 
  
 Den framtida utvecklingen ....................................................... 
  
 428 
  
 4 Beskattningen av finansiella instrument .......................... 
  
 429 
  
 4.1 
  
 Lagertillgångar i värdepappersrörelse....................................... 
  
 429 
  
 4.2 
  
 Kapitaltillgångar ........................................................................ 
  
 429 
  
 4.3 
  
 Lager av finansiella instrument................................................. 
  
 430 
  
 4.4 
  
 Gränsdragningen mellan lager av värdepapper och 
  
 kapitaltillgångar i ett finansiellt företag................................ 
  
 432 
  
 411 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 5 Utvärdering .................................................................. 
  
 434 
  
 5.1 
  
 Värdepappersrörelse .................................................................. 
  
 434 
  
 5.2 
  
 Värdepapperslager ..................................................................... 
  
 436 
  
 Källor och material ........................................................... 
  
 437 
  
 Offentligt tryck ............................................................................... 
  
 437 
  
 Redovisningsrekommendationer m.m. .......................................... 
  
 438 
  
 Litteratur .......................................................................................... 
  
 438 
  
 412 
 SOU 2005:99 Bilaga 3 
 Förkortningar 
  
 EG 
  
 Europeiska gemenskaperna 
  
 EU 
  
 Europeiska unionen 
  
 FFFS 
  
 Finansinspektionens författningssamling 
  
 FI 
  
 Finansinspektionen 
  
 IAS 
  
 International Accounting Standard 
  
 IASB 
  
 International Accounting Standards Board 
  
 IFRS 
  
 International Financial Reporting Standard 
  
 IL 
  
 Inkomstskattelagen (1999:1229) 
  
 RR 
  
 Redovisningsrådet 
  
 SCB 
  
 Statistiska centralbyrån 
  
 SFS 
  
 Svensk författningssamling 
  
 ÅRL 
  
 Årsredovisningslagen (1995:1554) 
  
 ÅRFL 
  
 Lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag 
  
 ÅRKL 
  
 Lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och 
  
 värdepappersbolag 
  
 VPL 
  
 Lagen (1991:981) om värdepappersrörelse 
  
 413 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 1 Uppdragets syfte, inriktning och avgränsningar 
 I direktiven till 2002 års Företagsskatteutredning anges att i ut- redningsuppdraget ingår att analysera och ta ställning till om det numera finns några bärande skäl att en aktiv förvaltning av värde- papper inom företagssektorn under vissa betingelser beskattas som värdepappersrörelse. Inom ramen för utredningen skall också över- vägas om en lagerklassificering av andelar är motiverad. 
 Frågan om betydelsen av att man klassificerar verksamheten i finansiella företag som värdepappersrörelse respektive betydelsen av lagerklassificering av andelar i sådana företag har av utredningen ansetts ligga utanför utredningsuppdraget. Syftet med min utred- ning är att genomföra en kompletterande analys såvitt gäller de finansiella företagen. 
 Såsom jag tolkat mitt uppdrag skall jag 
  
 1) 
  
 belysa hur man avgränsar kretsen av finansiella företag som anses driva skattemässig värdepappersrörelse, 
  
 2) 
  
 analysera hur den bokföringsmässiga klassificeringen och värderingen av finansiella instrument förhåller sig till den skattemässiga klassificeringen och värderingen i finansiella företag, 
  
 3) 
  
 redovisa empiriska data rörande storleken på finansiella till- gångar i finansiella företag, särskilt kreditinstitut och för- säkringsföretag, samt 
  
 4) 
  
 utvärdera avgränsningen av finansiella företag och beskatt- ningen av finansiella instrument i sådana företag. 
  
 Jag bortser från frågor som rör fordringar och skulder i utländsk valuta. 
 PM har följande disposition. I avsnitt 2 analyseras hur man be- stämmer vilka finansiella företag som anses driva skattemässig värdepappersrörelse. Därefter analyseras klassificeringen och värde- ringen av finansiella instrument i den bokföringsmässiga redovis- ningen (avsnitt 3). I samband därmed redovisas också uppgifter om storleken på bankernas och försäkringsföretagens finansiella till- gångar. Därefter belyser jag klassificerings- och värderingsfrågorna rörande finansiella instrument vid beskattningen (avsnitt 4). Den skattemässiga klassificeringen och värderingen analyseras i för- hållande till den bokföringsmässiga redovisningen. I avsnitt 5 sker en utvärdering av undersökningen. 
 414 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 2 Värdepappersrörelse 
 Det saknas preciserade bestämmelser som klargör vilka företag som anses bedriva skattemässig värdepappersrörelse. Gränsdragningen sker genom rättspraxis. Frågan har berörts i förarbeten och disku- terats i doktrinen. En viktig skiljelinje torde gå mellan vad man kan kalla finansiella företag och andra  
 (icke-finansiella) 
  företag. Till finansiella företag räknas bl.a. banker och försäkringsföretag. Jag återkommer i det följande till hur man kan avgränsa denna grupp av företag från andra företag. 
 Frågan om de finansiella företagens verksamhet utgör värde- pappersrörelse har inte prövats i modern rättspraxis. Förklaringen torde vara att det anses självklart att sådana företags verksamhet skall beskattas som värdepappersrörelse. Denna uppfattning torde ha sin grund redan långt tillbaka i historien. Dessa företag presu- meras bedriva värdepappersrörelse. Stöd för en sådan uppfattning kan sökas i bestämmelser i lag rörande värdepapperslager, för- arbeten, litteraturen, anvisningar från Riksskatteverket (RSV) m.m. 
 1  
 Varken 1990 års skattereform eller införandet av IL torde ha förändrat rättsläget. 
 När det däremot gäller  
 icke-finansiella 
  företag framgår av praxis att en prövning skall ske från fall till fall om företaget bedriver värdepappersrörelse. Det föreligger skillnader i bedömningen bero- ende på företagsform (enskilda näringsidkare, handelsbolag eller aktiebolag). Såvitt gäller aktiebolag torde omsättningshastighet m.m. vara av betydelse. 
 Vilka företag räknas som sådana finansiella företag som alltid anses bedriva värdepappersrörelse? Såsom jag uppfattat rättsläget (mot bakgrund av bestämmelser i lag om värdering av värde- papperslager, förarbeten, litteratur, äldre anvisningar från RSV m.m.) kan ett avgörande avgränsningskriterium vara att skatte- mässig värdepappersrörelse alltid anses bedrivas av företag som be- höver tillstånd från FI för att driva finansiell verksamhet. 
 2  
 Jag inte funnit något tydligt stöd för andra utgångspunkter för bedöm- ningen. 
  
 1 
  
 Se Norberg 1991 s. 65 ff med vidare hänvisningar 
  
 2 
  
 Ett exempel är följande. Vid tillämpningen av äldre regler i KL angående värdering av lager av värdepapper utfärdade RSV anvisningar (RSV Dt 1984:23). De omfattade olika typer av finansiella företag som räknades upp i anvisningarna (banker, finansbolag, försäkringsföretag och fondkommissionsbolag). Gemensamt för dem, utan att det uttryckligen nämndes i anvisningarna, var att de behövde tillstånd för att driva finansiell verksamhet. 
  
 415 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 Givet denna utgångspunkt kan konstateras att tillstånd krävs enligt ett stort antal författningar och att finansiella företag kan indelas i ett antal huvudkategorier. Företagen har tillstånd att er- bjuda finansiella tjänster eller har registrerat annan finansiell verk- samhet eller är utländska företag som anmält gränsöverskridande verksamhet i Sverige. Samtliga sådana företag skall registreras i ett företagsregister som förs av FI. 
 3  
 I registret delas företagen upp i följande huvudkategorier: 
 Bank 
 Bankaktiebolag 
 Medlemsbank 
 Sparbanker 
 Bank, utländska 
 Utl bank gränsöverskr. handel 
 Utländsk banks filial 
 Börs och Clearing 
 Auktoriserade marknadsplatser 
 Bankgirocentralen BGC AB 
 Börs 
 Central värdepappersförvarare 
 Fondbolag 
 Svenskt fondbolag utl. filial 
 Fondbolag 
 Omauktoriserat fondbolag 
 Fond 
 Nationell fond 
 Specialfond 
 Omaukt. värdepappersfond 
 Värdepappersfonder 
 Fondföretag/bolag, utländska 
 Utl förv.bolag inom EES 1:6 
 Utl fondföretag inom EES 1:7 
 Utl förv.bolag utom EES 1:8 
  
 3  
 Registret är tillgängligt via http://www.fi.se. 
 416 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 Utl fondföretag ej ucits 1:9 
 Utl förvaltningsbolag filial 
 Utl fondftg/fond §7A utom EES 
 Utl fondftg/fond §7B inom EES 
 Fond, utländska 
 Omaukt. utländska delfonder 
 Utländska delfonder 
 Försäkringsbolag, riksbolag 
 Riksbolag, skadecaptive 
 Riksbolag, livförsäkringar 
 Riksbolag, skadeförsäkringar 
 Riksbolag,  
 unit-linked 
  
 Försäkringsbolag, understödsföreningar 
 Understödsförening 
 Understödsförening begr. tills 
 Försäkringsbolag, övriga 
 Kreatursförsäkringar 
 Mindre lokala försäkringsbolag 
 Större lokala försäkringsbolag 
 Försäkringsbolag, utländska 
 Utl förs.bolag agentur liv 
 Utl förs.bolag agentur skade 
 Utl förs.bolag filial liv 
 Utl förs.bolag filial skade 
 Utl förs.bolag gr.handel liv 
 Utl förs.bolag gr.handel skade 
 Försäkringsförmedling 
 Försäkringsmäklare 
 Försäkringsmäklarbolag 
 Hypoteksinstitut 
 Landshypotek 
 Skeppshypotek 
 Stadshypotek 
 417 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 Kreditmarknadsföretag 
 Kreditmarknadsbolag 
 Kreditmarknadsförening 
 Kreditmarknadsföretag, utländska 
 Utl kreditmarkn.bolag gr.hand. 
 Utl. kreditmarkn.bolag filial 
 Värdepappersbolag 
 Sv. värdepappersb. utl. filial 
 Värdepappersbolag 
 Värdepappersbolag, utländska 
 Utl VP inom EU med filial i Sv 
 Utl.  
 VP-bolag 
  gränsöver.handel 
 Övriga företag 
 Auktoriserade finansbolag Elektroniska pengar Elektroniska pengar undantag Finansiella institut Inlåningsföretag 
 Utländskt managementbolag Utl värdep.företag m sv filial 
 Tillstånden kan avse företaget som sådant eller associationsformen som sådan. Med stöd av ett sådant tillstånd får företaget driva i lag uppräknad verksamhet, se t.ex. 7 kap. 1 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. I andra fall, t.ex. vad gäller värde- pappersrörelse, ges ett separat tillstånd till företaget för varje i lagen uppräknad typ av finansiell tjänst, se 1 kap. 3 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse (VPL). 
 Jag skall ge några synpunkter i anledning av det ovan sagda. Ut- gångspunkten, att man utan närmare prövning anser att tillstånds- pliktiga finansiella företag skatterättligt bedriver värdepappers- rörelse, förefaller rimlig och enkel. Den är dock inte problemfri. En första reflektion är att samtliga ovan angivna företag inte driver värdepappershandel med inriktning på kunder. En sådan gräns- dragning förefaller dock för snäv i förhållande till hur jag uppfattar gällande rätt, inte minst mot bakgrund av att försäkringsföretag utan närmare prövning anses bedriva värdepappersrörelse (trots att 
 418 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 de som regel inte bedriver egentlig handel). Min bedömning är därför att om företaget bedriver handel eller professionell kapital- förvaltning för kunders räkning så presumeras företaget skatte- mässigt driva värdepappersrörelse. 
 Det finns dock finansiella företag med tillstånd från FI som varken driver handel med värdepapper eller kapitalförvaltning för kunders räkning. Ett exempel torde vara försäkringsmäklare. Om dessa anses driva värdepappersrörelse (om de innehar värdepapper) förefaller osäkert. Det går därför inte med säkerhet att avgöra om tillståndsplikt från FI är utslagsgivande för om företaget anses driva skattemässig värdepappersrörelse, även om tillstånd framstår som en naturlig utgångspunkt. 
  
 3 
  
 Redovisningen av finansiella instrument i finansiella företag 
  
 3.1 
  
 Kreditinstitut och värdepappersbolag 
  
 3.1.1 
  
 Allmänt om värdering och klassificering av finansiella tillgångar 
  
 I banker indelas tillgångar i anläggnings- och omsättningstillgångar, liksom i företag i allmänhet. När det gäller finansiella tillgångar har särskilda bestämmelser i årsredovisningslagen (1995:1154) (ÅRL) och lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag (ÅRKL) om värdering av finansiella instrument påverkat såväl klassificering som värdering. 
 Bestämmelserna om finansiella instrument i ÅRL och ÅRKL är en konsekvens av implementeringen av EGs ändringsdirektiv (2001/65/EG), vilket syftar till att göra det möjligt att tillämpa IASBs redovisningsrekommendationer för finansiella instrument såväl i finansiella som i  
 icke-finansiella 
  företag (IAS 32 och IAS 39). 
 4  
 Bestämmelserna för finansiella instrument i ÅRKL tillämpas första gången på räkenskapsår som inleds närmast efter 31 december 2003. Äldre bestämmelser får dock tillämpas för räkenskapsår som avslutas senast 31 december 2005. 
 5  
 Detta innebär att de nya bestämmelserna blir tvingande fr.o.m. år 2006. 
 Läget i dag kan beskrivas på följande sätt för kreditinstitutet och värdepappersbolag. Finansiella tillgångar värderas enligt reglerna 
  
 4 
  
 Se prop. 2002/03:121. 
  
 5 
  
 Övergångsbestämmelserna till SFS 2003:772 första och andra punkten. 
  
 419 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 för anläggningstillgångar, omsättningstillgångar eller finansiella instrument, beroende på hur tillgången klassificeras. I princip värderas anläggningstillgångar till anskaffningsvärde (med beak- tande av bestämmelserna om nedskrivning på finansiella anlägg- ningstillgångar), omsättningstillgångar till det lägsta av anskaff- ningsvärde och verkligt värde och vissa finansiella instrument till verkligt värde, se 4 kap. 1 § samt 4 kap. 2 § ÅRKL som hänvisar till bestämmelserna om finansiella instrument i ÅRL. En skillnad mellan kreditinstitut och värdepappersbolag å ena sidan och företag i allmänhet å andra sidan är att de förstnämnda  
 skall  
 värdera finansiella instrument till verkligt värde om förutsättningarna för sådan värdering föreligger. Företag i allmänhet  
 får  
 värdera finansi- ella instrument till verkligt värde. 
 Det finns också bestämmelser för redovisningen av säkrade poster, se 4 kap. 1 § ÅRKL med hänvisning till 4 kap. 14 e § ÅRL. 
 Detta innebär att man gör en tredelad klassificering i förhållande till värderingsreglerna (med bortseende från säkrade poster). Be- stämmelserna för värdering till verkligt värde av finansiella instru- ment gäller oavsett om instrumentet anses som en anläggnings- eller omsättningstillgång. 
 6  
 Klassificeringen torde praktiskt inledas med att fastställa om det är fråga om ett finansiellt instrument (som omfattas av kravet på värdering till verkligt värde). Om svaret på den frågan är nekande går man vidare till att avgöra om den finansiella tillgången är en anläggnings- eller omsättningstillgång. Följande tabell illustrerar hur klassificering och värdering sker. 
 Tabell 1 Klassificering och värdering av tillgångar i kreditinstitut och värde- pappersbolag 
  
 TILLGÅNG 
  
 VÄRDERINGSPRINCIP 
  
 Finansiellt instrument som omfattas av krav 
  
 Verkligt värde 
  
 på värdering till verkligt värde. 
  
 Omsättningstillgång 
  
 Lägsta av anskaffningsvärde och netto- 
  
 försäljningsvärde 
  
 Anläggningstillgång (finansiell) 
  
 Anskaffningsvärde med beaktande av be- 
  
 stämmelserna för nedskrivningar och upp- 
  
 skrivningar 
  
 6  
 Se 4 kap. 3 § första stycket ÅRL och 4 kap. 9 § första stycket ÅRL. 
 420 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 3.1.2 
  
 Uppställningsform för balansräkning samt storleken på finansiella tillgångar 
  
 Följande uppställningsform gäller för tillgångar i balansräkning i kreditinstitut och värdepappersbolag, enligt bilaga 1 till ÅRKL. Uppställningsformen innebär att någon generell uppdelning av till- gångar i omsättnings- och anläggningstillgångar inte skall göras i balansräkningen. Uppställningsformen bygger i stället på, framför allt när det gäller finansiella tillgångar, att anläggnings- och omsätt- ningstillgångar redovisas i samma tillgångsposter. 
 7  
 Vidare måste bestämmelserna om finansiella instrument beaktas. I balans- räkningen kan därför, åtminstone för vissa tillgångsposter, tre olika värderingsmetoder vara tillämpliga. 
 Tabell 2 Uppställningsform för balansräkning samt storleken på finansiella till- gångar i banker, per september 2004 
 8 
  
 NUMMER 
  
 TILLGÅNG 
  
 Miljoner kr 
  
 Bokförda värden 
  
 1 
  
 Kassa och banktillgodohavanden hos centralbanker 
  
 28 262 
  
 2 
  
 Belåningsbara statsskuldförbindelser m.m. 
  
 129 677 
  
 3 
  
 Utlåning till kreditinstitut 
  
 299 811 
  
 4 
  
 Utlåning till allmänheten 
  
 5 
  
 Obligationer och andra räntebärande papper 
  
 417 638 
  
 6 
  
 Aktier och andelar (som inte ingår i post 7 eller 8) 
  
 313 121 
  
 7 
  
 Aktier och andelar i intresseföretag 
  
 8 
  
 Aktier och andelar i koncernföretag 
  
 9 
  
 Immateriella anläggningstillgångar 
  
 10 
  
 Materiella tillgångar 
  
 11 
  
 Tecknat ej inbetalt kapital 
  
 12 
  
 Övriga tillgångar 
  
 13 
  
 Förutbetalda kostnader och upplupna intäkter 
  
 Det sammanlagda innehavet av finansiella tillgångar uppgick till 1 071 799 miljoner kr. Häri ingår inte derivatkontrakt som redo- visas utanför balansräkningen. Någon samlad statistik över stor- 
  
 7 
  
 Prop. 1995/96:10 del 3 s. 17. 
  
 8 
  
 Källa: SCB, Bankernas tillgångar och skulder efter bank, kontopost och valuta. Månad  
  
 1998M01-2004M09, 
  http://www.scb.se/databaser, hämtad  
 2004-11-01. 
  Statistiken medger inte specificering på samtliga balansposter. Post  
 3–4 
  respektive  
 6–8 
  redovisas därför sammanslagna. 
 421 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 leken på dessa finns inte tillgänglig. Det saknas vidare statistik som gör det möjligt att bryta ned tillgångarna på poster som ingår i handelslager kontra andra tillgångar. 
 Det ställs krav på kompletterande information i noter som bidrar till att klargöra hur posterna klassificeras och värderas, se 5 kap. 3 § fjärde punkten ÅRKL. Enligt kraven skall varje tillgångspost delas upp i sådana tillgångar som enligt 4 kap. ÅRL tas upp: 
  
 a) 
  
 med utgångspunkt i anskaffningsvärdet enligt 4 kap. 3 § ÅRL. 
  
 b) 
  
 till det lägsta av anskaffningsvärdet och nettoförsäljningsvärdet enligt 4 kap. 9 § ÅRL, och 
  
 c) 
  
 till sitt verkliga värde enligt 4 kap. 14 a § ÅRL. 
  
 Upplysningskraven återspeglar den tredelade klassificeringen i finansiella instrument, anläggnings- och omsättningstillgångar. I den tillgängliga statistiken sker dock inte en sådan specificering. 
  
 3.1.3 
  
 Klassificering och värdering av finansiella instrument 
  
 De saknas en legaldefinition av finansiella instrument i ÅRL och ÅRKL. Av förarbetena till 4 kap. 14 a § ÅRL (som också skall tillämpas i kreditinstitut och värdepapperbolag) framgår att inne- börden av begreppet finansiellt instrument får utvecklas inom ramen för god redovisningssed. Vägledning kan enligt förarbetena för svensk del hämtas från Redovisningsrådets rekommendation RR 27, som bygger på IAS 32. 
 9  
 RR 27 gäller inte för kreditinstitut och värdepappersbolag. Motsvarande bestämmelser framgår dock av bilaga 4 till FIs föreskrifter och allmänna råd om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag, som skall tillämpas av de nämnda företagen. 
 10  
 Bilagan är i praktiken en översättning av IAS 32. 
 Ett finansiellt instrument definieras enligt IAS 32 som varje form av avtal som ger upphov till både en finansiell tillgång i ett företag och en finansiell skuld eller ett egetkapitalinstrument i ett företag. 
 11 
  
 En finansiell tillgång är enligt IAS 32 
 12  
 varje form av tillgång i form av 
  
 9 
  
 Prop. 2002/03:121 s. 70. 
  
 10 
  
 FFFS 2003:11. 
  
 11 
  
 IAS 32 p. 5. 
  
 12 
  
 IAS 32 p. 5. 
  
 422 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 a) 
  
 likvida medel 
  
 b) 
  
 avtalsenlig rätt att erhålla kontanter eller annan finansiell till- gång från ett annat företag 
  
 c) 
  
 avtalsenlig rätt att byta ett finansiellt instrument med ett annat företag enligt villkor som kan visa sig vara förmånliga eller 
  
 d) 
  
 egetkapitalinstrument emitterat annat företag. 
  
 Definitionen är mycket vid. Förbudet mot värdering till verkligt värde av vissa finansiella instrument medför dock i praktiken att endast ett begränsat antal finansiella instrument skall värderas till verkligt värde i kreditinstitut och värdepappersbolag. Följande instrument får inte värderas till verkligt värde, se 4 kap. 14 b § ÅRL och 4 kap. 1 § ÅRKL: 
  
 1. 
  
 finansiella instrument som hålls till förfall och inte utgör derivatinstrument, 
  
 2. 
  
 lånefordringar och andra fordringar som härrör från företaget och som inte innehas för handelsändamål, 
  
 3. 
  
 andelar i dotterföretag, intresseföretag eller samriskföretag, 
  
 4. 
  
 egetkapitalinstrument som företaget självt gett ut, 
  
 5. 
  
 avtal om villkorad ersättning i samband med förvärv och samgåenden, 
  
 6. 
  
 skulder, med undantag för skulder som ingår som en del i en handelsportfölj eller som utgör derivatinstrument, samt 
  
 7. 
  
 andra finansiella instrument, som är av sådan särskild karaktär att de enligt vad som är allmänt accepterat bör redovisas på annat sätt. 
  
 Enligt 4 kap. 14 b § andra stycket ÅRL gäller vidare att en värde- ring av finansiella instrument till verkligt värde inte får ske om en sådan värdering inte skulle ge ett tillförlitligt värde på det finansi- ella instrumentet. Eftersom det förutsätter att ett uppskattat mark- nadsvärde inte kan erhållas kan något försäljningsvärde för instru- mentet inte heller erhållas inom ramen för lägsta värdets princip. Instrumentet bör då värderas med utgångspunkt i anskaffnings- värdet med sådana erforderliga värdejusteringar som kan följa av kompletterande regler i bilaga 5 till FIs föreskrifter och allmänna råd. 
 13  
 Bilaga 5 motsvarar innehållsmässigt IAS 39. 
  
 13  
 FFFS 2003:11 s. 9 f. 
 423 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 Konsekvensen av att finansiella instrument inte får värderas till verkligt värde är att de i stället skall värderas enligt bestämmelserna för omsättnings- eller anläggningstillgångar. 
  
 3.1.4 
  
 Klassificering och värdering av finansiella omsättnings- tillgångar och anläggningstillgångar 
  
 Enligt 4 kap. 1 § ÅRKL skall definitionen av vad som är anlägg- nings- och omsättningstillgång i 4 kap. 1 § första stycket ÅRL tillämpas vid redovisning enligt ÅRKL. Enligt bestämmelsen i ÅRL förstås med anläggningstillgång tillgång som är avsedd att stadig- varande brukas eller innehas i verksamheten. Med omsättnings- tillgång förstås annan tillgång. Klassificeringen avgör vilka värde- ringsregler som är tillämpliga. 
 ÅRKL bygger liksom ÅRL på en indelning i materiella, immate- riella och finansiella  
 anläggningstillgångar 
 . Indelningen får mindre betydelse för under vilka poster i balansräkningen i ett kredit- institut eller ett värdepappersbolag som olika tillgångar skall tas upp. 
 14  
 En klassificering som anläggningstillgång, i stället för omsättningstillgång, får främst betydelse för vilka värderingsregler som aktualiseras för tillgången. 
 15 
  
 I 4 kap. 3 § ÅRKL finns en speciell klassificeringsregel för  
 finan- siella anläggningstillgångar  
 i kreditinstitut och värdepappersbolag. Den infördes år 1996 och bygger på artikel 35.2 i EGs bankredo- visningsdirektiv. 
 16  
 Bestämmelsen modifierar den allmänna klassificeringsregeln i 4 kap. 1 § ÅRL. Enligt bestämmelsen i ÅRKL förstås med finansiell anläggningstillgång 
  
 1. 
  
 andelar i intresseföretag och koncernföretag, 
  
 2. 
  
 värdepapper och 
  
 3. 
  
 annan tillgång än tillgång som skall tas upp under posterna Immateriella anläggningstillgångar (post 9) och Materiella till- gångar (post 10), allt under förutsättning att tillgångarna är av- sedda att stadigvarande innehas i den ordinarie verksamheten. 
  
 En förutsättning för att tillgången skall anses som  
 anläggningstill- gång  
 är att den avses att stadigvarande ingå i den ordinarie verk- samheten. En grundläggande förutsättning för att en tillgång skall 
  
 14 
  
 Se avsnitt 3.1.2. 
  
 15 
  
 Prop. 1995/96:10 del 3 s. 34. 
  
 16 
  
 Prop. 1995/96:10 del 3 s. 35 f. 
  
 424 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 klassificeras som  
 finansiell anläggningstillgång  
 bör vara att det är fråga om ett innehav för definierade avsikter som har doku- menterats, och att förmågan att genomföra avsikten kan påvisas. Vidare måste det förutsättas att tillgången är klart identifierbar. Det är t.ex. inte tillräckligt att värdepapper samlas i en portfölj som organisatoriskt eller på annat sätt hålls åtskild från företagets övriga värdepapper. Innehavstidens längd är enligt bestämmelsen inte av avgörande betydelse. Kravet på anknytning till ordinarie verksamhet tar framför allt sikte på egendom som övertagits för skyddande av fordran. Såvitt gäller värdepapper utesluts genom be- stämmelsen innehav för likviditetsförvaltning eller handel. För räntebärande värdepapper bör det ha betydelse om de skall innehas till förfall eller inte. Om värdepapper inte skall avyttras förrän vid förfallotidpunkten eller vid en tid nära denna bör de kunna betraktas som finansiella anläggningstillgångar. Under begreppet värdepapper torde i och för sig undantagsvis även kunna inordnas aktier och andelar i företag som inte är, definitionsmässigt, ett dotter- eller intresseföretag. Sådana innehav skall klassificeras som finansiell anläggningstillgång om dokumenterade avsikter före- ligger att innehavet stadigvarande kommer att ingå i den ordinarie verksamheten. Till finansiella anläggningstillgångar kan även hän- föras andra tillgångar än aktier och andelar i dotter- och intresse- företag och sådana värdepapper som skall omfattas av begreppet. Bestämmelsen torde kunna få betydelse för lånefordringar som uppfyller de förutsättningar som anges i bestämmelsen. 
 17 
  
 Enligt FIs allmänna råd om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag kan en klassificering av finansiella tillgångar som anläggningstillgångar och omsättningstillgångar få betydelse för värderingen av finansiella instrument som inte värderas till verkligt värde enligt 4 kap. 1 och 2 §§ ÅRKL (jfr 4 kap. 3, 9 och 14 b §§ ÅRL). Enligt FI bör lånefordringar och kundfordringar som härrör från institutet samt investeringar som hålls till förfall klassificeras som finansiella anläggningstillgångar. Innehav för handel och samt- liga derivatinstrument bör däremot klassificeras som finansiella omsättningstillgångar. Ett institut bör klassificera finansiella till- gångar som kan säljas som anläggningstillgångar om de innehas på lång sikt och annars som omsättningstillgångar. 
 18 
  
 17 
  
 Prop. 1995/96:10 del 3 s. 189 f. 
  
 18 
  
 FFFS 2003:11 s. 9. 
  
 425 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 3.1.5 
  
 Redovisningspraxis 
  
 Som framgår av avsnitt 3.1.2 saknas i vissa avseenden statistik som kan belysa uppdelningen i omsättnings- och anläggningstillgångar, storleken på utestående derivatkontrakt m.m. i banker. För att kunna företa mer detaljerade analyser måste man gå till bankernas årsredovisningar. 
 Mot bakgrund av att redovisningsreglerna nyligen ändrats, och att övergångsbestämmelser gör att äldre regler får tillämpas t.o.m. utgången av år 2005, har jag dock inte funnit det meningsfullt att göra en genomgång av tillämpad redovisningspraxis i kreditinstitut och värdepappersbolag. Jag har också avstått från uppskattningar av t.ex. storleken på derivatkontrakt m.m. utifrån tillgänglig redo- visningsinformation. 
  
 3.2 
  
 Försäkringsföretag 
  
 3.2.1 
  
 Placeringstillgångar 
  
 I försäkringsföretag används inte den vanliga klassificeringen av omsättnings- och anläggningstillgångar såvitt gäller finansiella till- gångar. I stället finns speciella bestämmelser för placeringstill- gångar. De utgörs av fastigheter och värdepapper som har karaktär av kapitalplaceringar. 
 Försäkringsföretagen  
 får  
 värdera placeringstillgångar till anskaff- ningsvärde eller verkligt värde (nettoförsäljningsvärdet) även när detta överstiger anskaffningsvärdet, se 4 kap. 5 § lagen (1995:1660) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL). Aktier och andelar i koncern- och intresseföretag får inte värderas över anskaffnings- värde. Bestämmelserna för försäkringsföretag bygger på artikel 46 i EGs försäkringsredovisningsdirektiv. 
 Det saknas bestämmelser i lag om värdering av derivatinstrument i försäkringsföretag. Enligt FIs föreskrifter och allmänna råd bör derivat som inte säkringsredovisas värderas antingen till det lägsta av anskaffningsvärde och verkligt värde eller till verkligt värde. 
 19  
 Vidare finns föreskrifter och allmänna råd om säkringsredovisning från FI. 
 20 
  
 19 
  
 FFFS 2003:13 kap. 4 Inledning. 
  
 20 
  
 FFFS 2003:13 kap. 4 Säkringsredovisning. 
  
 426 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 3.2.2 
  
 Uppställningsform för balansräkning och storleken på placeringstillgångar m.m. 
  
 Jag skall i det följande visa uppställningsformen för balansräkningar i försäkringsföretag. Jag redovisar den samlade storleken på försäk- ringsföretagens placeringstillgångar. 
 Tabell 3 Uppställningsform för balansräkning samt storleken på placeringstill- gångar m.m. i försäkringsföretag, per  
 2004-06-30 
 21 
  
 NUMMER TILLGÅNG 
  
 Miljoner kr 
  
 Marknadsvärden 
  
 A 
  
 Tecknat ej inbetalt aktiekapital 
  
 B 
  
 Immateriella tillgångar 
  
 C 
  
 Placeringstillgångar 
  
 I Byggnader och mark 
 II Placeringar i koncernföretag och intresseföretag 
  
 III Andra finansiella placeringstillgångar 
  
 1. 
  
 Aktier och andelar 
  
 769 235 
  
 2. 
  
 Obligationer och andra räntebärande papper 
  
 974 822 
  
 3. 
  
 Andelar i investeringspooler 
  
 4. 
  
 Lån med säkerhet i fast egendom 
  
 62 082 
  
 5. 
  
 Övriga lån 
  
 (p  
 4-7) 
  
 6. 
  
 Utlåning till kreditinstitut 
  
 7. 
  
 Övriga finansiella placeringstillgångar 
  
 IV Depåer som avgivit återförsäkring 
  
 D 
  
 Placeringstillgångar för vilka livförsäkringstagaren bär placeringsrisk 
  
 E 
  
 Återförsäkrares andel av Försäkringstekniska avsättningar 
  
 F 
  
 Fordringar 
  
 G 
  
 Andra tillgångar 
  
 H 
  
 Förutbetalda kostnader och upplupna intäkter 
  
 Försäkringsbolagens totala placeringstillgångar (exklusive byggna- der och mark) uppgick till 1 806 139 mnkr. Häri ingår inte derivat- kontrakt som redovisas utanför balansräkningen. Det saknas stati- stik rörande avtal utanför balansräkningen. 
  
 21  
 Källa: SCB, Sveriges officiella statistik, Statistiska meddelanden FM 12 SM 0403, Försäkringsbolagen under andra kvartalet 2004, tabell 1. 
 427 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 3.2.3 
  
 Redovisningspraxis 
  
 Liksom i fråga om bankerna har jag inte funnit det meningsfullt att gå igenom försäkringsföretagens årsredovisningar. 
  
 3.3 
  
 Den framtida utvecklingen 
  
 I prop. 2004/2005:24 föreslås nya bestämmelser som berör inter- nationell redovisning i svenska företag. Förslagen har föranletts av en  
 EG-förordning 
  om tillämpning av internationella redovisnings- standarder  
 (IAS-förordningen) 
  och ändringar i EGs s.k. redovis- ningsdirektiv. De nya reglerna föreslås träda i kraft den 1 januari 2005 och i vissa avseenden fr.o.m. det första räkenskapsåret som inleds efter utgången av år 2005. 
 Såvitt gäller finansiella företag kan särskilt följande ställnings- taganden och förslag i propositionen framhållas. 
 Såväl noterade som onoterade finansiella företag skall även i fort- sättningen upprätta sina årsredovisningar i enligt med Wood och Elliott. Detta innebär att man i Sverige inte avser att utnyttja optionen i artikel 5 i  
 IAS-förordningen 
  för att tillåta tillämpning av IAS/IFRS vid upprättande av årsredovisning i finansiella företag. 
 22 
  
 Däremot kommer ett antal anpassningar ske av Wood och ÅRFL till IAS/IFRS som innebär att finansiella företag kan ut- nyttja redovisningsprinciper som följer av IAS/IRFS vid upp- rättande av årsredovisningar. Utgångspunkten är att de ändringar som föreslås i ÅRL också skall gälla för de finansiella företagen med ett undantag (uppskrivning av immateriella tillgångar). 
 Nya regler införs för redovisning och värdering av finansiella instrument i försäkringsföretag. Enligt förslaget skall finansiella instrument – med vissa undantag – värderas till verkligt värde, vilket motsvarar de redan införda reglerna för kreditinstitut och värdepappersbolag. 
 23 
  
 FI håller för närvarande på med ett projekt om hur anpassningen till IAS/IFRS skall ske. Avsikten är att nya föreskrifter och all- männa råd från FI skall antas. 
 Till detta bör följande tilläggas. Inom EU råder för närvarande stor turbulens rörande antagandet av IAS 39 enligt  
 IAS-förord- 
  ningen. IASB har också under år 2004 bedrivit ett intensivt arbete 
  
 22 
  
 Prop. 2004/05:24 s. 67 f. 
  
 23 
  
 Prop. 2004/05:24 s. 112 ff. 
  
 428 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 med att arbeta om IAS 39. Anledningen är inte minst synpunkter från banksektorn på innehållet i IAS 39. En knäckfråga som man försöker lösa är frågan om säkringsredovisning av finansiella instrument. I dagsläget är det osäkert hur den slutliga lösningen blir. 
 Såvida man inte lyckas lösa samtliga redovisningsfrågor i IASB, genom ändringar av IAS 39, kan konsekvensen bli att EU endast kommer att anta vissa delar av IAS 39 enligt  
 IAS-förordningen. 
  Vissa delar kommer i så fall att medvetet lämnas oreglerade av EU (kallas på engelska för  
 carve-out 
  method). Detta kan bl.a. bli fallet såvitt gäller säkringsredovisning av avistainlåning i banker. 
 24 
  
 4 Beskattningen av finansiella instrument 
  
 4.1 
  
 Lagertillgångar i värdepappersrörelse 
  
 Om värdepappersrörelse föreligger utgör de värdepapper som ingår i rörelsen lagertillgångar. 
 Beskattning av lager av värdepapper sker enligt tillämpliga be- stämmelser för inkomstslaget näringsverksamhet. I korthet är de viktigaste punkterna följande. Vinster och förluster vid försäljning beskattas respektive dras av i näringsverksamhet. Förluster är av- dragsgilla mot andra inkomster i näringsverksamhet. Såvitt gäller värderingen vid innehav av värdepapper är huvudregeln att värde- papperslager värderas enligt lagervärderingsreglerna i 17 kap. IL. De innebär bl.a. att nedskrivning får ske vid orealiserade förluster på sådana värdepapper, jfr 17 kap 3 § IL. Detta gäller såvida inte det är fråga om värdering av lager av finansiella instrument. För sådana finns speciella värderingsregler, se nedan i avsnitt 4.3. 
  
 4.2 
  
 Kapitaltillgångar 
  
 Värdepapper som inte ingår i värdepappersrörelse är kapitaltill- gångar i näringsverksamhet, jfr 25 kap. 3 § andra stycket IL. Vid försäljning sker beskattning i inkomstslaget näringsverksamhet. Vissa begränsningar föreligger såvitt gäller avdragsrätten för för- luster. 
  
 24  
 Balans 10/2004 s. 17. 
 429 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 Försäljning av sådana kapitaltillgångar som räknas som näringsbetingade andelar är numera skattefri, se bestämmelserna i 25 a kap. IL. Förluster vid försäljning av sådana andelar är inte av- dragsgilla. I och med att vissa näringsbetingade kapitalandelar numera kan avyttras utan beskattning så kan gränsdragningen mellan värdepapperslager och kapitaltillgångar i ett företag ha be- tydelse inte bara för periodiseringen utan även för den s.k. om- fångsfrågan. 
 Vid bestämmande av tidpunkten för beskattning skall kapital- vinstreglerna användas, jfr 14 kap 9 § IL. Enligt kapitalvinstreglerna skall vinster beskattas och förluster dras av vid avyttringstid- punkten, i den mån inte avyttringar är skattefria. 
 25 
  
 4.3 
  
 Lager av finansiella instrument 
  
 Speciella regler gäller för  
 lager av finansiella instrument  
 i närings- verksamhet, se 17 kap.  
 19–21 
  §§ IL. Dessa avviker från huvudregeln för värdering av lager av värdepapper i 17 kap. 3 § IL. Notera att det således krävs att de finansiella instrumenten anses som lager i skatterättsligt avseende för att bestämmelserna skall vara tillämp- liga. De gäller därmed inte för kapitaltillgångar i näringsverksam- het. 
 Det saknas en definition i IL av finansiella instrument. Enligt 17 kap. 19 § IL avses med finansiellt instrument detsamma som i 4 kap. 14 a och 14 c §§ ÅRL. 
 Dessa bestämmelser i ÅRL innehåller värderingsregler för derivatinstrument och andra finansiella instrument. Sådana får tas upp till sitt verkliga värde, om inte annat framgår av 4 kap. 14 b § ÅRL. I 4 kap. 14 b § IL sker vidare en uppräkning av finansiella instrument som inte får tas upp till verkligt värde. 
 Däremot saknas en legaldefinition av finansiellt instrument i ÅRL. Enligt förarbetena till ÅRL får den närmare innebörden av begreppet finansiellt instrument utvecklas inom ramen för god redovisningssed. Vägledning kan tills vidare hämtas från Redovis- ningsrådets rekommendation RR 27. Rekommendationen bygger på hur begreppet definieras av IASB. Begreppet finansiellt instru- ment kan därmed i detta sammanhang ha en annan innebörd än vad 
  
 25  
 Det kan diskuteras om det föreligger nedskrivningsrätt för kapitaltillgångar, se vidare Garrett i Festskrift till Vargas 2003 s. 337f. 
 430 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 som har getts i andra lagar. 
 26  
 Detta innebär att vad som menas med finansiellt instrument enligt bestämmelserna i 17 kap. IL får av- göras utifrån innehållet i förarbetena till 4 kap. 14 § ÅRL, vilka hänvisar till god redovisningssed. 
 Innebörden av bestämmelserna om finansiella instrument i 17 kap.  
 19–21 
  §§ IL är i huvudsak följande. 
  
 a) 
  
 I försäkringsföretag  
 skall lager av finansiella instrument tas upp till nettoförsäljningsvärdet, 17 kap. 20 § IL. Andra placerings- tillgångar än finansiella instrument får tas upp till det lägsta av anskaffningsvärde eller verkligt värde även om de tagits upp till ett högre värde i räkenskaperna, 17 kap. 17 § IL. 
  
 b) 
  
 Andra företag  
 skall ta upp lager av finansiella instrument till det verkliga värdet, 17 kap. 20 § IL. 
  
 c) 
  
 För  
  
 alla företag  
 gäller att lager av finansiella instrument i stället får tas upp till det samlade anskaffningsvärdet, 17 kap. 20 § IL. I sådant fall skall samtliga företag som ingår i samma intresse- gemenskap ta upp sina respektive lager av finansiella instru- ment till det samlade anskaffningsvärdet (intressegemenskap definieras i 17 kap. 19 a § IL). 
  
 d) 
  
 Om det i ett lager av finansiella instrument ingår  
  
 säkrings- instrument 
 , skall dessa tas upp till anskaffningsvärdet. Med säkringsinstrument avses ett finansiellt instrument som säkrar andra poster i företaget än sådana som är lager och som i räken- skaperna får redovisas enligt principerna för säkringsredovis- ning, 17 kap. 20 a § IL. Klassificeringen sker i detta fall utifrån bokföringen. 
 Bestämmelsen skall bara tillämpas på sådana finansiella instrument som är lager men som säkrar en post som inte är det. Dessa tas upp till anskaffningsvärdet. Därigenom undviks att orealiserade vinster beskattas och att orealiserade förluster dras av. Vid s.k. kassaflödessäkring skall (enligt de nya bok- föringsreglerna) värdeförändringar på säkringsinstrument bokföras direkt i eget kapital i fond för verkligt värde. Efter- som skattereglerna är frikopplade från bokföringsreglerna och säkringsinstrumentet - om det är lager – skall tas upp till an- skaffningsvärdet står det klart att förändringar av fonden inte skall påverka beskattningsunderlaget. 
 27 
  
 26 
  
 Prop. 2002/03:121 s. 70. 
  
 27 
  
 Prop. 2003/04:28 s. 29 f. 
  
 431 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 Om både säkringsinstrumentet och den säkrade posten är lager behövs ingen specialreglering. Båda posterna kommer att värderas på samma sätt, dvs. antingen till det verkliga värdet eller anskaffningsvärdet. 
 28 
  
 e) 
  
 Det finns särskilda bestämmelser för beskattningen vid överlåtelser av lager av finansiella instrument mellan  
  
 företag i intressegemenskap,  
 se 17 kap. 20 b § IL. 
 Bestämmelserna innebär att värderingen av lager av finansiella instrument är  
 frikopplad  
 från redovisningen. Anledningen till fri- kopplingen är att man i redovisningen får redovisa finansiella instrument till verkligt värde. Det har inte ansetts lämpligt att tvinga fram beskattning orealiserade vinster. Företagen ges valrätt om de vid beskattningen vill värdera lager av finansiella instrument till verkligt värde eller det samlade anskaffningsvärdet. 
 29  
 Om de värderas till verkligt värde påverkar såväl orealiserade vinster som orealiserade förluster det skattemässiga resultatet. Om de värderas till det samlade anskaffningsvärdet påverkas beskattningen endast av realiserade vinster och förluster, på motsvarande sätt som vid beskattningen av kapitaltillgångar. Oavsett vald metod blir beskatt- ningen av vinster och förluster i princip symmetrisk. Här föreligger en tydlig skillnad jämfört med om huvudregeln för lagervärdering i 17 kap. 3 § IL tillämpas (beskattning sker endast av realiserade vinster medan orealiserade förluster får dras av). 
  
 4.4 
  
 Gränsdragningen mellan lager av värdepapper och kapitaltillgångar i ett finansiellt företag 
  
 I ett finansiellt företag måste skatterättsligt en gränsdragning ske mellan de finansiella tillgångar som skall anses ingå i värdepappers- lagret och de finansiella tillgångar som skall anses som kapitaltill- gångar. 
 I princip torde den skattemässiga indelningen i lagertillgångar och kapitaltillgångar vara  
 frikopplad  
 från redovisningen. Jag skall belysa detta i den fortsatta framställningen. Att man gör åtskillnad på lagertillgångar och kapitaltillgångar vid beskattningen har dock delvis samma grund som skillnader mellan omsättnings- och an- läggningstillgångar i redovisningen, dvs. periodisering. Numera kan 
  
 28 
  
 Prop. 2003/04:28 s. 23 ff. 
  
 29 
  
 Prop. 2003/04:28 s. 1. 
  
 432 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 gränsdragningen också ha betydelse för om tillgången skall be- skattas vid försäljning eller inte, se avsnitt 4.3 angående närings- betingade andelar. 
 Hur gränsdragningen skall ske är inte alldeles klart. Min bedöm- ning är att gränsdragningen sker på följande sätt. Ett finansiellt företag anses alltid bedriva värdepappersrörelse. Av detta följer förmodligen att samtliga finansiella tillgångar (finansiella instru- ment) anses ingå i värdepapperslagret, om inte innehavet av till- gången betingas av organisatoriska skäl. De tillgångar som inte innehas av organisatoriska skäl antas innehas i rörelsen och utgör därför lagertillgångar i skatterättslig mening. Aktier i dotterbolag och andra organisatoriskt betingade aktieinnehav torde i linje med detta resonemang inte anses som lagertillgångar utan anses i stället vara kapitaltillgångar. 
 30  
 Hur det förhåller sig med innehav av andra finansiella instrument än aktier, som är betingade av organisato- riska skäl, är osäkert. 
 En konsekvens av detta synsätt är att det uppstår betydande marginaleffekter av att de finansiella företagen anses bedriva värde- pappersrörelse. Inte endast de finansiella tillgångar som ingår i handelslager i snäv mening (avsedda för försäljning till kunder) an- ses utgöra skatterättsligt värdepapperslager utan även andra finan- siella tillgångar ingår i lagret. Det är inte förhållandet om tillgången innehas för handel eller inte som är avgörande. Det avgörande är i stället att tillgången innehas i yrkesmässig kapitalförvaltning för kunders räkning. 
 Ett exempel kan illustrera frågan. Försäkringsföretagens placeringstillgångar anses utgöra skattemässigt lager. 
 31  
 Detta tror att huvuddelen av placeringstillgångarna inte är föremål för handel utan i stället innehas som ett led i kapitalförvaltningen för försäk- ringstagarnas räkning. 
 32  
 Ett annat exempel är bankernas utlåning till kunder. Utlåning skall i bankernas redovisning klassificeras som finansiella anläggningstillgångar. Detsamma gäller räntebärande papper som innehas till förfall i banker. 
 33  
 Både utlåning och innehav av räntebärande papper anses dock ingå i skattemässigt värde- papperslager. Detta har stor praktisk betydelse i banker. Om inte deras utlåning klassificeras som värdepapperslager (utan i stället 
  
 30 
  
 Jfr Norberg 1991 s. 65 ff med vidare hänvisningar. 
  
 31 
  
 Prop. 2003/04:28 s. 11 f. 
  
 32 
  
 Se angående redovisningen i försäkringsföretag avsnitt 3.2. 
  
 33 
  
 Se angående redovisningen i banker avsnitt 3.1. 
  
 433 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 som kapitaltillgångar) skulle bankerna i princip inte kunna göra avdrag för befarade kreditförluster. 
 34 
  
 5 Utvärdering 
  
 5.1 
  
 Värdepappersrörelse 
  
 Både finansiella och  
 icke-finansiella 
  företag kan driva skattemässig värdepappersrörelse. Det föreligger dock skillnader i utgångs- punkterna för klassificering av verksamheten i finansiella och icke- finansiella företag. Finansiella företag presumeras driva värde- pappersrörelse, medan verksamheten i  
 icke-finansiella 
  företag prövas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Det är därför av intresse hur man avgränsar kretsen av finansiella företag. 
 Hur man avgränsar finansiella företag enligt gällande rätt är något osäkert. Den härskande utgångspunkten torde vara att före- tag, som kräver tillstånd från FI för att driva verksamhet, omfattas av presumtionen. En sådan utgångspunkt får till resultat att pre- sumtionen omfattar såväl företag som driver utåtriktad handel med värdepapper mot kunder som företag som driver professionell kapitalförvaltning för kunders räkning utan att nödvändigtvis be- driva utåtriktad handel med värdepapper. Ett exempel för försäk- ringsföretag. 
 Ett tänkbart alternativ är att endast låta företag som driver ut- åtriktad handel med värdepapper mot kunder, med tillstånd från FI, omfattas av presumtionen. Det skulle dock innebära en väsent- lig förändring av rättsläget eftersom försäkringsföretag i hög grad torde exkluderas från presumtionen med en sådan utgångspunkt. Konsekvenserna av att inte anses bedriva värdepappersrörelse dis- kuteras i avsnitt 5.2. 
 Ett andra alternativ är att pröva om finansiella företag driver värdepappersrörelse utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Tanken är dock inte tilltalande, dels av hänsyn till behovet av förut- sebarhet, dels därför att bedömningen kan befaras bli komplicerad. 
 Ett tredje alternativ är att utgå från uppräkningen av de företag som är skall följa redovisningsbestämmelserna i ÅRKL (se 1 kap. 1 §) och ÅRFL (se 1 kap. 1 §). Uppräkningen omfattar ett antal tillståndspliktiga företag. Avgränsningen av vilka företag som följer 
  
 34  
 Prop. 2003/04:28 s. 22. 
 434 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 ÅRKL och Elliott synes bl.a. utgå från vad som menas med kredit- institut och andra finansiella institut samt försäkringsföretag enligt EGs bankredovisningsdirektiv respektive försäkringsredovisnings- direktiv. Till detta har man gjort vissa tillägg från svenskt håll. 
 35  
 Konsekvensen av att ett företag inte omfattas av ÅRKL eller Elliott är att företaget skall följa ÅRLs bestämmelser om årsredovisning eller annan tillämplig redovisningslagstiftning. En översiktlig jäm- förelse mellan Wood och Elliott å ena sidan och tillståndspliktiga företag å andra sidan visar att de nämnda redovisningsförfattning- arna inte täcker alla finansiella företag. T.ex. omfattas inte börser och utländska filialer. Sammantaget förefaller det inte lämpligt att utgå från Wood och Elliott för att avgränsa vilka företag som pre- sumeras bedriva skattemässig värdepappersrörelse. 
 Ett fjärde alternativ är att grunda klassificeringen på associa- tionsrättsliga utgångspunkter. Den bär dock inte särskilt långt, eftersom vanliga aktiebolag är en av de företagsformer som kan få tillstånd från FI att bedriva finansiell verksamhet. 
 Sammanfattningsvis är det svårt att finna en överlägsen modell för att bestämma vad som är ett finansiellt företag som anses be- driva skattemässig värdepappersrörelse. Min bedömning är att den lämpligaste modellen är att utgå från om företaget behöver tillstånd från FI för att driva verksamhet. Om man därefter bör vidta ytter- ligare avgränsningar beror på vad man skattemässigt vill uppnå. 
 Framför allt måste man ta ställning till om endast företag som driver utåtriktad handel med värdepapper mot kunder skall anses bedriva värdepappersrörelse (värdepappersrörelse i snäv mening) eller om även företag, som driver professionell kapitalförvaltning för kunders räkning utan att nödvändigtvis bedriva handel med värdepapper (värdepappersrörelse vid mening), bör inkluderas. Väljer man den senare lösningen torde man kunna utgå från att flertalet tillståndspliktiga företag omfattas. 
 Oavsett vilken lösning man stannar för kommer därigenom företag att exkluderas som endast driver handel eller kapitalförvalt- ning för egen räkning (utan koppling till tillhandahållande av till- ståndspliktiga finansiella tjänster) eller tillhandahåller koncern- interna finansiella tjänster. 
 36 
  
 Ett problem kvarstår dock. Det gäller företag som visserligen erbjuder tillståndspliktiga finansiella tjänster men där kapitalför- 
  
 35 
  
 Se prop. 1995/96:10 del 3 s. 170 ff och prop. 1995/96:10 del 4 s. 198 ff. 
  
 36 
  
 Det kan noteras att koncerninterna finansiella tjänster och handel för egen räkning med obligationer m.m. i banker inte är tillståndspliktig verksamhet, se 1 kap. 3 a § VPL. 
  
 435 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2005:99 
  
 valtning eller handel för kunders räkning inte ingår. Man har här att göra med företag som är inriktade på rådgivning eller vissa typer av mäklarfunktioner (t.ex. försäkringsmäklare). Kapitalförvaltning i sådana företag torde som regel vara för egen räkning, inte mot kund. Min bedömning är att man bör företa en fördjupad analys av denna grupp av företag. 
  
 5.2 
  
 Värdepapperslager 
  
 Förutom de finansiella tillgångar som innehas av organisatoriska skäl torde övriga finansiella tillgångar anses ingå i värdepappers- lagret i finansiella företag. Skattemässigt värdepapperslager i de finansiella företagen omfattar således fler finansiella tillgångar än dem som ingår i rena handelslager. Den skattemässiga klassifice- ringen är frikopplad från redovisningen. Tillgänglig statistik kan tyvärr inte bidra till att klargöra hur stor del av de finansiella före- tagens innehav av finansiella tillgångar som avser handel respektive kapitalplaceringar. För att kunna studera detta måste man gå igenom de finansiella företagens årsredovisningar. 
 Genom de nya bestämmelserna om beskattning lager av finansi- ella instrument kommer vissa finansiella tillgångar att bli föremål för en symmetrisk beskattning. Genom att bestämmelserna trätt i kraft år 2004 är det för tidigt att bedöma vilket alternativ för be- skattning företagen kommer att välja (marknadsvärden eller an- skaffningsvärden) Den skattemässiga värderingen är frikopplad från bokföringen. Om ett finansiellt företag marknadsvärderar sina finansiella instrument i bokföringen kan ändå företaget välja att ta upp dem till anskaffningsvärdet vid beskattningen. 
 Vilka finansiella instrument som omfattas av de nämnda skatte- reglerna avgörs av god redovisningssed. Detsamma gäller frågan om vilka instrument som kan bli föremål för skattemässig säkrings- redovisning. Detta innebär att om redovisningen förändras kan det också påverka skatteregelns räckvidd. Detta är av viss praktisk be- tydelse eftersom den internationella utvecklingen av redovisnings- standards för finansiella instrument är inne i ett turbulent läge, inte minst vad gäller säkringsredovisning. 
 Genom införandet av en symmetrisk beskattningsmodell för vinster och förluster har skillnaderna mellan beskattning av lager av finansiella instrument och kapitaltillgångar i näringsverksamhet minskat. De nyligen införda reglerna ger enligt min bedömning en 
 436 
  
 SOU 2005:99 
  
 Bilaga 3 
  
 tillfredsställande beskattning. Det finns därför såvitt gäller sådana finansiella instrument som omfattas av bestämmelserna i 17 kap. 17  
 §–17 
  kap. 20 c § IL knappast anledning att överväga ändringar. 
 De finansiella instrument som ingår i värdepapperslager men som inte omfattas av de speciella reglerna för värdering av lager av finansiella instrument skall värderas enligt lägsta värdets princip vid beskattningen. Generellt föreligger nedskrivningsrätt i redovis- ningen vid orealiserad värdenedgång oavsett klassificering som om- sättnings- eller anläggningstillgång (även om villkoren kan variera beroende på hur tillgången klassificeras). Det går inte av statistiken att i detalj utröna storleken på dessa tillgångar. Klart är dock att det rör sig om väsentliga belopp (flera hundra miljarder kronor), efter- som bl.a. bankernas utlåning och stora delar av bankernas och för- säkringsbolagens obligationsinnehav torde hänföras hit. 
 Den skattemässiga nedskrivningsrätten som följer av att dessa tillgångar klassificeras som värdepapperslager är av stor praktisk betydelse. Om inte dessa tillgångar anses som värdepapperslager utan som kapitaltillgångar vid beskattningen är konsekvensen att ingen nedskrivning kan ske vid orealiserade förluster. Om man skulle utgå från motsvarande synsätt som i bokföringen, dvs. att utlåning och obligationer är att anse som anläggningstillgångar, skulle marginaleffekterna bli väsentligt större vid beskattningen än i bokföringen. Min uppfattning är därför att nuvarande skatteregler är tillfredsställande, inte minst därför att de ger en värdering som i princip motsvarar den som sker i bokföringen. 
 Källor och material 
 Offentligt tryck 
 Prop. 1995/96:10 del 3 Års- och koncernredovisning, Kredit- institut och värdepappersbolag 
 Prop. 1995/96:10 del 4 Års- och koncernredovisning, Försäk- ringsföretag 
 Prop. 2002/03:121 Redovisning och värdering av finansiella instrument 
 Prop. 2003/04:28 Skatteregler om värdering av lager av finansiella instrument 
 Prop. 2004/05:24 Internationell redovisning i svenska företag 
 437 
 Bilaga 3 SOU 2005:99 
  
 Redovisningsrekommendationer m.m. 
  
 FFFS 2003:11 
  
 Finansinspektionens föreskrifter och all- 
  
 männa råd om årsredovisning i kredit- 
  
 institut och värdepappersbolag 
  
 FFFS 2003:13 
  
 Finansinspektionens föreskrifter och all- 
  
 männa råd om årsredovisning i försäk- 
  
 ringsföretag 
  
 IAS 32 
  
 Financial Instruments: Disclosure 
  
 and 
  
 Presentation 
  
 IAS 39 
  
 Financial Instruments: Recognition 
  
 and 
  
 Measurement 
  
 RR 27 
  
 Finansiella instrument: Upplysningar och 
  
 klassificering 
  
 Litteratur 
 Balans nr 10/2004 
 Garrett, C, Reglering och beskattning av banker, Shannon förlag, 1991. 
 Garrett, C, Har kopplingen mellan redovisning och beskattning förstärkts?, Festskrift till Vargas, Norstedts Juridik, 2003 s 325 ff. 
 438