7 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 7.1 
  
 Det militärtekniska informationsutbytet 
  
 Det militärtekniska samarbetet med andra länder var av stor betydelse för det svenska försvaret och därmed den svenska neutra- litetspolitiken under perioden 1969 1989. Ambitionen om ett starkt svenskt försvar förutsatte en hög materiell kvalitet som i sin tur var beroende av en hög teknisk kompetens inom FMV, FOA och den svenska försvarsindustrin. En förutsättning för utveckling och produktion av kvalificerad svensk försvarsmateriel var att från utlandet överföra kunskaper och teknologi. I de fall egen utveck- ling eller tillverkning inte var möjlig, av kostnadsskäl eller andra anledningar, var det också av stor vikt att Sverige bereddes möjlig- heter att anskaffa nödvändig materiel från utlandet. Ett problem för försvarsindustrin i ett litet land som Sverige var att man ofta hade korta tillverkningsserier, eftersom det svenska försvarets be- hov var begränsat. Därför var man i allt större utsträckning tvungen att kompensera detta genom export för att minska de höga utveck- lingskostnaderna per tillverkad enhet. 
 Under den period som utredningen har haft att studera var det svenska utlandsberoendet vad gällde militär teknologi markant och ansågs av svenska företrädare ofta vara ett problem. Under första hälften av  
 1980-talet 
  uppgick t.ex. FMV:s betalningar till utländska leverantörer till i genomsnitt 11,4 procent av de totala årliga ut- gifterna. Av FMV:s betalningar för materiel gick ca 30 procent till utlandet, fördelat på ett flertal länder. USA var den klart domine- rande samarbetspartnern och svarade för nästan 40 procent av FMV:s beställningsvolym i utlandet. 
 1 
  
 Den tekniska delen av utlandssamarbetet hade främst två syften. För det första att inhämta kunskaper om den tekniska utveck- lingen, och för det andra, att säkerställa att nödvändig teknisk 
  
 1  
 Promemoria av Butler, Militärtekniskt samarbete med utlandet,  
 1986-05-05, 
  samt två bilagor, LEDNING H A915:2952, FMV:s arkiv. 
 647 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 kompetens fanns tillgänglig i Sverige. Det förstnämnda gällde främst verifiering av utvecklingstendenser samt underlag för tekniska prognoser och hotbildsbeskrivningar, dvs. utgångsvärden för långsiktig planering. Den sistnämnda verksamheten omfattade säkerställandet av nödvändig information för FMV:s och FOA:s arbete, samt överföring av teknologi och komponenter för att öka den svenska försvarsindustrins förmåga att utveckla och producera modern försvarsmateriel. Detta skedde genom både informations- utbyte och industrisamarbete. Verksamheten omfattade som regel utväxling av hemlig information, vilket förutsatte avtal med mot- parten samt åtgärder för sekretesskydd. 
 2 
  
 Den kommersiella sidan av utlandssamarbetet grundade sig på FMV:s ambition att genom samarbete med utländsk partner ut- veckla komponenter och delsystem för större materielsystem. Detta skapade möjligheter för svensk tillverkning utöver det egna försvarets behov. För att realisera industrisamarbetet beträffande utveckling av hemlig materiel, krävdes som tidigare nämnts, utbyte av sekretessbelagd information. Denna överföring av information mellan ansvariga försvarsmyndigheter skedde inom ramen för uppgjorda procedurer, detta för att undvika otillbörligt utnytt- jande. 
 3 
  
 En viktig förutsättning för ett framgångsrikt militärtekniskt samarbete med utlandet var att skapa, och helst bibehålla, ett förtroende för den svenska säkerhetspolitiken och för vår tekniska kompetens. Till detta förtroende hörde även vår förmåga att skydda den sekretessbelagda information som överfördes. Politiskt sett var det angeläget att regeringen bestämde med vilka länder samarbete fick ske och att man godkände de områden inom vilka utbyte av hemlig information kunde tillåtas. Ett godkännande från regeringen var också nödvändigt i samband med marknadsföring och export av känslig materiel som erfordrade utbyte av hemlig information. Detta gällde även för industrisamarbete. Tillverkning av svensk materiel vid utländsk industri som krävde överföring av sekretessbelagda uppgifter fick inledas först sedan tillstånd för delgivning erhållits från regeringen. 
 För att regelbundet utlandssamarbete skulle kunna äga rum inom flera teknikområden krävdes vanligtvis en säkerhetsskyddsöverens- kommelse mellan den svenska regeringen och partnerlandets rege- ring, tillsammans med tillämpningsföreskrifter, fastställda av ÖB 
  
 2  
 Ibid. 
  
 3  
 Ibid. 
 648 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 och samarbetslandets säkerhetsansvariga myndigheter. Detta följdes vanligtvis av olika projektavtal om informationsutbyte. Erfarenheterna visade att det var svårt att ta steget från dessa projektavtal (eller annex) till gemensam utveckling av olika typer av materiel och att den enda framkomliga vägen hittills varit sam- arbete mellan industrierna i de båda länderna. Sverige hade vid utredningsperiodens slut överenskommelser på regeringsnivå om säkerhetsskydd med 16 länder, även om egentligt samarbete inte förekom med samtliga dessa länder. 
 4 
  
 Det militärtekniska informationsutbytet kan delas in i tre mål- grupper – samarbete med högteknologiländer, samarbete med alliansfria länder och samarbete som syftade till att etablera industrikontakter och stödja svensk försvarsindustri. Samarbetet med högteknologiländerna – främst USA, Västtyskland, Storbri- tannien, Frankrike, Kanada och Norge – ansågs vara det viktigaste och mest omfattande. Det samarbete som bedrevs med alliansfria länder som Schweiz, Österrike och Jugoslavien, ansågs av FMV var av mindre värde. Formellt avtal med Finland undertecknades först år 1989. 
 5  
 Samarbetet med de alliansfria staterna var emellertid av betydande politisk vikt eftersom det låg i linje med den svenska neutralitetspolitiken och försök gjordes därför att stimulera ut- bytet med dessa länder. Det samarbete som syftade till industri- kontakter och stöd av svensk försvarsindustri var i mitten av 1980- talet varierande och omfattade länder som t.ex. Spanien, Australien och Singapore. 
 6  
 Det militärtekniska samarbete som Sverige bedrev med utlandet hade regeringens fulla stöd, även om man tidvis av resursskäl tvingades till vissa prioriteringar. 
 Här nedan följer en beskrivning av det militärtekniska infor- mationsutbyte som förekom under utredningsperioden med ett antal, för Sverige, viktiga samarbetspartners. Tre länder har valts ut. Först redovisas en fördjupad beskrivning av samarbetet med USA (se tidigare avsnitt 4.3) emedan detta var det överlägset största och har stått modell för övriga länder med vilka Sverige samarbetade. 
  
 4  
 Ibid. Enligt en förteckning från FMV rörande svenska överenskommelser med andra länder fanns år 1989, 96 avtal med 21 länder där FMV var den svenska partnern och 39 övergripande avtal (MoU) med 16 länder, dvs. överenskommelser på regeringsnivå. Förteckning från  
 FMV-AnalysInt, 
  Internationella överenskommelser 1969 1989,  
 2001-10-26, 
  FMV. 
  
 5  
 Rörande avtalet med Finland år 1989, se Protokoll vid regeringssammanträde, Bemyn- digande att underteckna promemoria om samförstånd angående utbyte av sekretessbelagd information med Finland,  
 1989-02-16, 
  H 22/89, LEDNING H A915:4851/89, FMV:s arkiv. 
  
 6  
 Promemoria av Butler, Militärtekniskt samarbete med utlandet,  
 1986-05-05, 
  samt två bilagor, LEDNING H A915:2952, FMV:s arkiv. 
 649 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Därefter presenteras översiktligt de militärtekniska kontakterna med Storbritannien respektive Norge. 
  
 7.1.1 
  
 Samarbetet med USA 
  
 Det militärtekniska informationsutbytet mellan Sverige och USA utgick som tidigare nämnts från notväxlingar från år 1952 och 1961. Med dessa regeringsöverenskommelser som grund under- tecknades även hemliga avtal om säkerhetsskydd och tillämpnings- föreskrifter, som möjliggjorde konkreta samarbeten inom olika annex. Redogörelse för det samarbete som ägde rum inom de olika vapengrenarna följer nedan. 
 Armén 
 Informationsutbytet på armésidan var i slutet av  
 1960-talet 
  både utbrett och väl fungerade och överträffades endast av samarbetet på flygsidan. I mitten av maj 1970 gjorde underrättelsecentralen vid Armématerielförvaltningen (FMV:A) bedömning att annexverk- samheten totalt sett fungerade tillfredsställande och var av av stort värde. Man ansåg därmed att värdet av erhållen information för svensk del vida översteg den gjorda arbetsinsatsen för att erhålla informationen (administrativa kostnader etc.). Kvantitativt sett erhöll Sverige mer information än vi lämnade ifrån oss. I för- hållande till andra länder, med vilka USA hade överenskommelser om informationsutbyte, var Sveriges bidrag, av amerikanska ut- talanden att döma, både kvantitativt och kvalitativt så pass attrak- tivt att det kunde bedömas vara ett starkt amerikanskt intresse att bibehålla verksamheten. Detta förhållande, liksom det att Sverige hade en hög standard inom flera  
 militär-tekniskt 
  viktiga områden, hade medfört att informationerna från USA var av hög kvalitet. Man noterade emellertid att värdet av informationsutbytet varie- rade mellan olika samarbetsområden. 
 7 
  
 7  
 I början av 1970 fanns det alltså nio samarbetsområden (annex) på armésidan mellan USA och Sverige. Annexen lyder som följer: 1) VLF Research in the Northern Auroral Zone; 2) armed combat vehicles; 3) power plants for military vehicles; 4) armor defeating ammunition and countermeasures; 5) field Harrington defense weapons; 6) equipment and material for defense against CBR warfare; 7) combat surveillance and target acquisition equipment (materiel för stridsfältsövervakning); 8) communications and data processing for the field army (telekommunikationer och databehandling); 9) field artillery weapons system. Innehållsförteckning, odaterad, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 
 650 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Störst betydelse hade kategorin stridsfordon haft för svensk del och den information som erhållits från USA inom detta område hade varit av stort värde i utvecklingen av stridsvagn S och pansar- bandvagn 302. Vidare hade annexet om pansarvärnsammunition varit viktigt för den grundläggande forskningen inom det detonik- området (FOA) och för utvecklingen av svenska pansarvärnsvapen. Slutligen hade samarbetet inom skyddsmateriel och skyddsmetoder mot  
 ABC-stridsmedel 
  varit betydelsefulla varvid erhållen informa- tion hjälpt Sverige i uppbyggandet av det svenska försvarets ABC- skydd. Inom vissa andra annex hade samarbetet dock varit av ringa omfattning och detta kunde delvis förklaras med byte av projekt- officer, omorganiseringar och rationaliseringar på båda sidor. Enligt FMV:A hade man från amerikansk sida vid denna tidpunkt före- slagit att man skulle lägga ner de annex där aktiviteten var låg. 
 8 
  
 Den nystart för samarbetet på armésidan, som blev följden av generalmajoren Peters, vid US Army Material Command, besök i Sverige i november 1970, gjorde emellertid att dessa tankar snabbt övergavs. Under Sammets visit i Sverige träffa- de han chefer inom den svenska armén, personal vid FMV och FOA, förevisades svenska vapensystem samt besökte diverse svenska försvarsindustrier. Speciell tyngdpunkt låg på forskning och utveckling där utformningen av annexen inom avtalet från augusti 1962 diskuterades. Enligt Sammet hade besöket varit intressant och givande på alla sätt. Han hade tagit starkt intryck av den öppenhet med vilken han och hans grupp hade bemötts. Den amerikanske generalmajoren ansåg vidare att det svenska försvaret, så vitt han hade kunnat överblicka, stod på en mycket hög nivå. 
 9 
  
 Beträffande annexverksamheten hade Sammet stärkts i sin upp- fattning att det var av största intresse för US Army att fortsätta verksamheten och att arbeta för en ökad intensitet i samarbetet. Ett problem var dock att verksamhetens omfattning i hög grad var 
 1970, vol. 1; samt Promemoria av övlt B Åkerhielm, Underrättelsecentralen, Armémateriel- förvaltningen, Försvarets materielverk,  
 1970-05-15, 
  PM beträffande verksamheten inom ramen för Rogers Information, HP24/USA, doss. 30, UD:s Arkiv. 
  
 8  
 Promemoria av övlt B Åkerhielm, Underrättelsecentralen, Armématerielförvaltningen, Försvarets materielverk,  
 1970-05-15, 
  PM beträffande verksamheten inom ramen för Thomas of Understanding Concerning Technical Information, HP24/USA, doss. 30, UD:s Arkiv. 
  
 9  
 Kopia av promemoria inkommet till arméattachén i Washington,  
 1970-10-13, 
  dnr. H 960; samt Skrivelse från Ståhl till Chefen för Armématerielförvaltningen (Rogers),  
 1970-12-15, 
  dnr. H 960, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1970, vol. 1. 
 651 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 beroende av de enskilda projektofficerarnas personliga intresse och insatser. Sammet utfäste att för sin del försöka aktivera de projekt- officerare som verkade inom annex där det fanns skäl att göra så. Detta betydde dock inte att US Army bedömde annexens värde uteslutande på grundval av en kvantitativ balans i informations- flödet från ömse håll. Om USA exempelvis erhöll mindre infor- mation än man lämnade inom ett samarbetsområde var det därmed ingalunda givet att annexet var till svensk fördel och till amerikansk nackdel. Här måste man se på informationsutbytet som helhet. Sammet var vidare av åsikten att det inte räckte enbart med skriftväxling mellan projektofficerarna utan att personliga samman- träffanden borde äga rum minst en gång per år i något av länder- na. 
 10 
  
 Enligt uppgift skulle general Sammet ha avrapporterat sitt besök i Sverige direkt till chefen för armén, general Swanson, vilket inte var den normala proceduren i sådana sammanhang. Besöket ledde till att en särskild diskussion inom arméstabens högsta ledning och resultatet blev ett återuppväckt intresse för datautbyte inom annexverksamheten. Swanson hade också vid detta tillfälle konstaterat att det fanns ett direkt amerikanskt intresse att på alla sätt stödja och respektera en fortsatt svensk neutralitets- politik, grundad på ett starkt försvar. Det svenska försvaret ansågs vara av sådan styrka att det i väsentlig grad bidrog till stabiliteten i Nordeuropa. Det låg i amerikanskt intresse att Sverige, i den mån landet så önskade, skulle delges information och krigsmateriel från USA för att kunna bibehålla denna nivå. I anslutning härtill kon- staterade försvarsattachén vid den svenska ambassaden i Washing- ton att USA som regel inte delgav icke alliansanslutna länder hemlig information såvida det inte fanns särskilda informations- avtal av annextyp. Sverige kunde således bättre garantera tillgången till hemlig information från USA inom annexverksamheten än utanför densamma och hade mycket att vinna på att aktivt utnyttja denna kanal i syfte att följa den tekniska utvecklingen. Det rekom- menderades att projektofficerarna skulle ges ökat stöd och upp- backning i flera av annexområdena samt att inte något arméannex borde läggas ner. 
 11 
  
 10 
  
 Skrivelse från Ståhl till Chefen för Armématerielförvaltningen (Rogers),  
  
 1970-12-15, 
  dnr. H 960, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1970, vol. 1. 
  
 11 
  
 Skrivelse från Ståhl till Chefen för Armématerielförvaltningen (Rogers),  
  
 1970-12-15, 
  dnr. H 960, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1970, vol. 1; samt 
 Skrivelse från Ståhl till Hayes,  
 1971-01-12, 
  dnr. Hbr nr H 3, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1971, vol. 2. 
 652 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Delvis som en följd av Sammets besök i Sverige genomförde man från svensk sida ett stort antal annexresor under år 1971, förutom av chefen för FMV:A, Rogers, även av svenska projektofficerare inom samarbetsområdena för stridsfordon, pansarvärnsvapen samt telekommunikationer och databehandling. Vid den årliga annex- genomgången mellan svenska officerare vid FMV och armé- attachéerna vid den amerikanska ambassaden i Stockholm i början av december 1971 kunde båda parter konstatera att samarbets- områdena rörande stridsfordon, motorer för stridsfordon, pansar- värnsvapen och artilleriammunition fungerade bra. Rörande annexområdet för luftvärnssystem slog svenskarna fast att ett amerikanskt besök under året hade varit värdefullt och att man fick den information man behövde, trots att det inte förekommit någon större aktivitet under året. 
 12 
  
 Inom annexet för  
 ABC-skydd 
  hade denna verksamhet varit synnerligen värdefull för FOA, men aktiviteten hade varit något mindre under de senaste åren. Beträffande samarbetsområdet för materiel för stridsfältsövervakning ansåg amerikanerna att verk- samheten varit relativt lam och armématerialförvaltningen gjorde bedömningen att ämnesområdet skulle bli föremål för vidare stu- dier under chefen för  
 FMV-A:s 
  besök i USA, planerat till mars 1972. Slutligen i annexet för utrustning för telekommunikationer och databehandling fanns långsiktiga problem som inte krävde täta kontakter eftersom de svenska anskaffningsbehoven var små under de närmaste åren. Enligt de amerikanska arméattachéerna var de båda ländernas målsättningar mycket olika vilket var en olycklig omständighet i sammanhangen. I USA fanns stora pro- jekt på detta område och intensiv aktivitet på datasidan. 
 13 
  
 Sammanfattningsvis kunde man från svensk sida konstatera att resultatet från båda sidor i huvudsak varit tillfredsställande och inom vissa områden t.o.m. mycket tillfredsställande. Man framhöll vidare att årsrapporterna borde läsas mot bakgrund av att den period det handlade om, dvs. ett år, ibland var för kort för att man därav skulle kunna bilda sig en säker uppfattning om annexets värde. Svenska och amerikanska representanter var dock eniga om att även i de fall när ett åsiktsbyte inte var motiverat borde projektofficerarna på bägge sidor ta kontakt med sin motpart 
  
 12  
 Skrivelse från Mcintosh till Ståhl,  
 1971-09-27, 
  dnr. A:Und H A 915:128/71, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1972, vol.19; samt Skrivelse från Mcintosh till Ståhl, mottaget FöAvd Wash.  
 1971-12-23, 
  dnr. H 900:Und, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1971, vol. 2. 
  
 13  
 Ibid. 
 653 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 åtminstone en gång per år. Man konstaterade avslutningsvis att ambitionen var att försöka få ekonomiskt utrymme för resor till USA minst vartannat år för varje annex. 
 14 
  
 Året därpå 1972 genomfördes flera svenska resor inom ramen för annexsamarbetet, där man bland annat förhandlat om ett nytt annex avseende militärt kamouflage och maskering, ett annex som senare under året godkändes av de båda ländernas regeringar (det fanns nu totalt tio arméannex i samarbetet mellan Sverige och USA). Tre resor på armésidan ansågs som speciellt viktiga och lyckade, nämligen Försvarsdepartementets  
 controller-resa, 
  FOA:s långsiktsplaneringsresa och stridsvagnsresan med personal från FMV:A. Under den sistnämnda, som avslutades den 1 december 1972, bedömde den svenske försvarsattachén i Washington att deltagarna fått veta praktiskt taget allt om den amerikanska arméns stridsvagnsprogram och att inga restriktioner verkade ha funnits. Härtill kom att generaldirektören vid FMV i brev till det amerikanska försvarsdepartementets forskningsavdelning erbjudit test av två svenska  
 S-stridsvagnar 
  vilket mottagits av Pentagon med synnerligen positivt intresse. Detta var ett projekt som till stor del sysselsatte arméattachéerna vid försvarsavdelningen i Washington vid denna tid. 
 15 
  
 Det intensiva utbyte som förevarit inom stridsfordonsannexet redan från början av  
 1960-talet 
  skulle således fortsätta även in på  
 1970-talet. 
  I slutet av år 1974 observerade man från svensk sida ett amerikanskt intresse av att utveckla en lätt stridsvagn i samarbete med någon partner, företrädesvis Sverige eller Västtyskland. Anled- ningen till detta var att de amerikanska utvecklingskostnaderna skjutit i höjden under denna period samt att kvalitetsnivåerna inte varit tillfredsställande. Mer samarbete med militärt högt utvecklade försvarsmakter var därför den rätta medicinen, menade den ame- rikanske försvarsministern Ballard. En amerikansk besöks- grupp önskade därför komma till Sverige för att pröva möjligheter- na till samarbete med svensk försvarsindustri och främst då Bofors. Den svenske försvarsattachén rekommenderade en positiv behand- ling av detta förslag i sin rapportering hem till Stockholm. 
 16  
 I 
  
 14 
  
 Skrivelse från Mcintosh till Ståhl, mottaget FöAvd Wash.  
  
 1971-12-23, 
  dnr. H 900:Und, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1971, vol. 2. 
  
 15 
  
 Skrivelse från Fleming till Lewis, emottaget  
  
 1972-12-21, 
  dnr. H 900:Und/10; Skrivelse från Lewis till Fleming,  
 1972-10-19, 
  dnr. Hbr nr H7 A; samt Skrivelse från Lewis till Jenkins,  
 1972-12-05, 
  dnr. Hbr nr H8 A, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1972, vol. 19. 
  
 16 
  
 Martin från Washington,  
  
 1974-12-09, 
  dnr. 81:B 490, HP2/USA, UD:s arkiv. 
 654 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 slutänden skulle det emellertid visa sig att amerikanerna inte var särskilt intresserade av den lätta stridsvagn som Sverige hade att erbjuda, dvs. Stridsvagn S. 
 17 
  
 Det ökade samarbetet på armésidan som föranletts av general Sammet besök i november 1970 följdes upp av fler högnivåbesök från den amerikanska armén under större delen av  
 1970-talet. 
  År 1975 besökte Sammet återigen FMV vilket bland annat resulterade i ett förslag om att annexet rörande artilleriammunition skulle breddas och även omfatta slutfasstyrda projektiler. Breddas skulle även annexsamarbetet om pansarvärnsvapen och tanken var nu att de skulle omfatta även minor och pansarvärnsrobotar. Under denna tid, i november 1975, fanns totalt nio annex, där ett tionde hade tillkommit rörande militär kamouflage och maskering och där sam- arbetet beträffande motorer för stridsfordon hade utgått. Medan informationsutbytet inom vissa annex var klassificerade som hem- liga t.ex. inom stridsfordon (SECRET), maskering, samt strids- fältsövervakning och målinmätningsutrustningar (CONFIDEN- TIAL) var vissa klassificerade som öppna (UNCLASSIFIED) t.ex. annexet om långvågsutbredning. Det totala antalet annex var således nio vilket också varit fallet i slutet av  
 1960-talet. 
  Antalet annex skulle dock utökas senare på  
 1970-talet. 
 18 
  
 Den svenske försvarsattachén i Washington kunde i början av år 1977 konstatera att Department of the Army (DA) var generellt sett positivt inställd till ett annexsamarbete med Sverige. Som jämförelse kunde noteras att det amerikanska informationsutbytet med exempelvis Japan hade skurits ned väsentligt och att utbytet begränsats i sin omfattning med länder som Israel och Frankrike. Inom DA och Pentagon gjordes vid upprättandet av nya annex samt vid ändringar av texten i äldre överenskommelser, en bedömning av det ömsesidiga värdet av informationsutbytet [mutual benefits] som kunde förväntas. Sidorna eftersträvade där- vid jämlikt utbyte [equal exchange]. Naturligtvis kunde detta inte uppnås inom alla teknikområden, men behandlingen av Sverige som 
  
 17 
  
 Samtal med Elliott,  
  
 2002-06-27, 
  Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. Anledningen till det bristande amerikanska intresset för Stridsvagn S var främst att vagnen saknade torn vilket betydde att kanonen var tvungen att riktas i sidled med hjälp av banden, istället för som amerikanerna var van vid, med tornet. Det faktum att den svenska stridsvagnen inte heller kunde skjuta under gång, var en annan orsak till att den amerikanska armén valde en annan stridsvagnsmodell. Se ibid. 
  
 18 
  
 Skrivelse från Roberts till Anshelm,  
  
 1975-11-05, 
  dnr. H 900:Und, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1975, vol. 36. Rörande sekretesstatusen på arméannexen se Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1975, vol. 36. 
 655 
 Samverkan med andra länder SOU 2002:108 
 partner i detta militärtekniska informationsutbyte visade att amerikanerna var nöjda med det svenska samarbetet. 
 19 
  
 I början av år 1977 kunde FMV, efter samråd från arméchefen, yttrande från ÖB och beslut från regeringen, inleda förhandlingar med amerikanska myndigheter rörande en utvidgning av det militära samarbetet/informationsutbytet på armésidan. Hela sex nya samarbetsområden övervägdes: lågeffektiva lasersystem, slut- fasstyrda projektiler, granatkastare, raketartilleri, mineringsgranater samt minor, minutläggning- och minröjningsmateriel. I december kunde arméannexen rörande granatkastare och lågeffekt laser- system undertecknas och under år 1979 godkände regeringen ytterligare tre annex som varit föremål för förhandlingar. 
 20 
  
 I februari 1983 fanns 15 annex på armésidan och ytterligare ett samarbetsområde rörande förplägnadsfrågor godkändes längre fram under året. Under denna tid hade även på amerikanskt initiativ diskussioner inletts angående annexet om luftvärnsfrågor i syfte att modernisera och uppdatera avtalet från år 1963 på detta område. Den nya avtalstexten godkändes slutligen av regeringen den 3 mars 1983. 
 21 
  
 Inför den amerikanske armégeneralen Smith besök i Sverige under år 1984 sammanfattade försvarsavdelningen i Washington i en promemoria, förbindelserna mellan de båda ländernas arméer, annexutbytet, planerade materielanskaffningar och framtida besök. Uppgifter från US Army rörande en utvärdering av deras totala annexutbyte med omvärlden gav vid handen att USA hade ca 250 annex med ett trettiotal länder. Det  
 svensk-amerikanska 
  utbytet ansågs fungera väl med ett gott utbyte för båda länderna och samarbetet bedömdes som bättre än någonsin. Försvarsavdel- ningen konstaterade vidare att den svenska armén, inom både DoD och Department of the Army, åtnjöt ett stort förtroende och att tilltron från amerikansk sida rörande svensk materielutveckling och svensk försvarsindustri var hög. Reaganadministrationens hårda 
  
 19 
  
 Skrivelse från  
  
 Guerra 
  till  
 FMV-A:PC, 
 1977-02-22, 
  dnr. H 900:Und, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1977, vol. 42. 
  
 20 
  
 FöD till FMV,  
  
 1977-02-03, 
  Tekniskt informationsutbyte med USA, dnr. H 179/76, HP24/USA, doss. 35, UD:s arkiv; och FöD till FMV,  
 1977-12-08, 
  Utbyte av militär- tekniskt information med USA, dnr. H 159/77, HP24/USA, doss. 36, UD:s arkiv. Se också FöD till FMV,  
 1979-08-23, 
  Tekniskt informationsutbyte med USA , dnr. H 91/79; och FöD till FMV,  
 1979-11-08, 
  Tekniskt informationsutbyte med USA dnr. H 152/79, HP24/USA, doss. 38, UD:s arkiv. 
  
 21 
  
 Skrivelse från H.Gard och Nelson Uller till Regeringen,  
  
 1983-02-04, 
  Anderson; och Regeringsbeslut, Tekniskt informationsutbyte med USA,  
 1983-03-03, 
  dnr. H 22/83, Hatfield, FMV:s arkiv. 
 656 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 granskning av teknologi medförde dock en strikt, byråkratisk, svårare och omständigare väg att få tillgång till avancerade system och teknik och ställer krav på dokumenterat köpintresse.  I den mån detta förekom var möjligheterna fortfarande goda att ut- verka tillstånd alternativt påbörja diskussioner rörande olika mate- rielärenden, menade man vid försvarsavdelningen. 
 22 
  
 Mot bakgrund av detta var det viktigt från svensk sida att vårt utvecklingssystem redovisades i syfte att skapa nödvändig för- ståelse för att vi tidigt visar intresse för amerikanska system trots att en eventuell tidpunkt för anskaffning kunde vara avlägsen. I de fall den svenska armén hade reellt köpintresse var det viktigt att visa detta för att underlätta undantag från det generellt gällande exportförbudet. Beträffande besöksutbytet inom annexverksam- heten noterade man från svensk sida att detta fungerade bra. Det hade blivit lättare att erhålla besöks- och informationstillstånd där uppbackning från den amerikanska motsvarigheten till FMV:A var en bidragande orsak. Intresse fanns också från US Army att upp- rätta ett nytt annex inom materielunderhållsområdet och man önskade besöka Sverige för att lära sig mer om hur krigsmateriel påverkades av svår miljö, t.ex. kyla. 
 23 
  
 I mitten av  
 1980-talet 
  inleddes även arbete vid FOA med att ta fram förslag på ett annex rörande värdering av sårbarhet och vapeneffekt. I det förslag som tillställdes regeringen i februari 1985, konstaterades att värdefulla diskussioner och erfarenhetsutbytet mellan experter från Sverige och USA hade under många år kunnat ske inom frågor om militära måls sårbarhet och konventionella vapens effekt. Dessa samtal skedde inom ramen för andra sam- arbetsområden, t.ex. artilleri, pansarvärn och luftvärn, där avtal mellan länderna redan upprättats. Med tiden hade båda parter kommit fram till slutsatsen att kontakterna skulle kunna effek- tiviseras och förenklas om ett särskild samarbetsavtal tvärs över funktionsområdena kunde skapas med särskild inriktning på metoder för och resultat av värdering av sårbarhet och vapen- effekt.  I detta sammanhang ansågs det som viktigt att även US Navy och US Air Force skulle bidra med data. Underhandsdis- kussioner hade förts mellan FMV och FOA och de båda myndig- heterna hade kommit fram till att den senare var den som bäst kunde sköta projektledaransvaret. Mot denna bakgrundsbeskriv- 
  
 22 
  
 Skrivelse från Villegas till Butler,  
  
 1984-05-03, 
  LEDNING H A915:112/84, FMV:s arkiv. 
  
 23 
  
 Ibid. 
  
 657 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 ning gjorde FOA, efter samråd med ÖB, en hemställan till rege- ringen om att bli bemyndigad att inleda förhandlingar med amerikanska myndigheter för att underteckna ett sådant avtal. 
 24  
 Efter ett par års förhandlingar med den amerikanska sidan slöts ett avtal under år 1987. 
 I juni 1987 påbörjades en process med syftet att uppdatera och modernisera annexsamarbetet på armésidan. Denna översyn i FMV:s regi skedde i samarbete med FOA och FortF, där Försvars- departementet fortlöpande hölls underrättat. Den amerikanska sidan representerades av AMC (Army Materiel Command). 
 25  
 Ett första möte mellan de båda länderna hölls i Sverige, medan man följande år anordnade genomgången i USA av de samarbetsavtal som fanns på armématerielsidan. Vid detta senare tillfälle var den svenska sidan representerad av företrädare från FMV:A, samt de svenska attachéerna vid ambassaden i Washington D.C. På ame- rikansk sida deltog flertalet projektofficerare för de olika annexen. Inledningsvis konstaterades att samarbetet mellan FMV:A och AMC fungerade utomordentligt väl och var till gagn för båda parter. Den år 1987 från amerikansk sida lanserade tanken om att skapa ett gemensamt informationsutbyte mellan Sverige, USA, Norge och Kanada avseende verkningar på militär utrustning i sträng kyla, diskuterades och FMV presenterade sina planer på att anordna ett symposium i frågan under februari 1989, med fyra till fem deltagare från varje land. 
 26 
  
 Från båda håll konstaterades vidare att man nu var inne i en process som innebar avveckling av vissa annex, sammanslagning av likartade annex och öppnande av nya. 
 27  
 Flera annex fanns klara för svenskt undertecknande och detta var tänkt att ske så fort tillstånd hade givits från regeringen, vilket ägde rum i slutet av september 1988. 
 28  
 Därefter övergick diskussionen till verksamheten och läget i de olika annexen. Det öppna informationsutbytet rörande forsk- ning om norrskensfenomenet, vilket varit ett av de första annex som skrivits under i början av  
 1960-talet, 
  var sedan januari 1988 ett 
  
 24 
  
 Skrivelse med hemställan från Rivera och Perkins till Regeringen,  
  
 1985-02-07, 
  LEDNING H A915:28/85, FMV:s arkiv. 
  
 25 
  
 Skrivelse från FMV till Regeringen,  
  
 1988-05-03, 
  Barron, FMV:s arkiv. 
  
 26 
  
 Promemoria av Cobb, Genomgång 1988 av ARMÉMATERIEL samarbetsavtal med USA,  
  
 1988-09-27, 
  Johnson, FMV:s arkiv. 
  
 27 
  
 Tilläggas bör att det militärtekniska informationsutbytet på armésidan med USA, med några få undantag rörde sig om utbyte av hemlig information (SECRET), vilket översatt till svenska förhållanden betydde en sekretessgrad mellan hemlig och kvalificerat hemlig. 
  
 28 
  
 Regeringsbeslut, Militärtekniskt informationsutbyte med Amerikas Förenta Stater,  
  
 1988-09-29, 
  dnr. H 75/88, Marquez A915:6667/88, FMV:s arkiv. 
 658 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 av de avtal som avvecklats. Utbytet hade varit av  
 icke-hemlig 
  karak- tär. Vad gällde stridsfordon var samarbetet mycket aktivt och bl.a. diskuterades ett svenskt lån av den amerikanska stridsvagnen M1. Informationsutbytet rörande ammunition och  
 ABC-skydd 
  bedömdes även det vara mycket aktivt och på det förstnämnda området fanns planer på bägge sidor om resor under året och under nästkommande år. Inom  
 ABC-skydd 
  hade ingen amerikansk projektofficerare besökt Sverige sedan år 1978 och man bestämde därför att en amerikansk visit skulle genomföras under år 1989. Från amerikansk sida gjordes bedömningen att svenskt arbete på det biologiska området skulle vara till nytta för USA. Beträffande avtalet om luftvärn karaktäriserades detta annex som väl funge- rande och man förväntade sig att samarbetet skulle kunna för- djupas och bli mer aktivt i och med den nyligen utsedda ame- rikanske projektofficeren. 
 29 
  
 Vad gällde spanings- och målinmätningsutrustning hade nya projektofficerare utsetts på båda sidor och man förväntade sig att arbetet mellan dessa snabbt skulle komma igång. Förslag fanns om att slå ihop detta annex med ett senare från år 1977 som täckte informationsutbytet om lågenergilaser. Det senare annexet bedöm- des som aktivt. Intresse fanns även för att åter aktivera sam- arbetet rörande samband och data som sedan början av  
 1960-talet 
  legat i träda. Ett svenskt förslag om att bjuda in den amerikanske projektofficeraren till Sverige hade överlämnats och enligt plane- ringen skulle detta ske under sommaren 1989. Annexen rörande maskering beskrevs som aktivt och Sverige ansågs ledande i Europa vad beträffade maskering och skenmål. USA framförde önskningar om att skicka sin projektofficer till Sverige under hösten och den svenska representanten var tänkt att besöka USA under kommande år. Vad gällde annexet för minröjning bedömdes detta som mycket aktivt och i den amerikanska utvärderingen av den svenska minsökare man lånat på försök kunde konstateras att den var en av världens bästa. De amerikanska försöken hade varit framgångsrika och givit god information och testresultaten skulle nu överlämnas till den svenska sidan. Det näraliggande samarbetet om minor ansågs som någorlunda aktivt och planer fanns att slå 
  
 29  
 Promemoria av Cobb, Genomgång 1988 av ARMÉMATERIEL samarbetsavtal med USA,  
 1988-09-27, 
  Johnson, FMV:s arkiv. 
 659 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 ihop dessa två sistnämnda annex, något som formellt genomfördes i slutet av september 1988. 
 30 
  
 Ett flertal avtal om nya annex var vid denna tidpunkt under- tecknade på amerikansk sida men väntade på den svenska rege- ringens underskrift. Här fanns informationsutbyte om fortifika- tion, förplägnad samt inom området verkan och sårbarhet (under FOA:s ledning). Ett nytt annex rörande artillerisystem, som ännu inte undertecknats från svensk sida, var också tänkt att skapas genom en sammanslagning av tre tidigare annex. Detta avtals- område var ett av de mest aktiva på armésidan, där Sverige bl.a. lånade ut ljudmätningsutrustning till USA. Regeringsbeslut om att underteckna de ovan nämnda förslagen till avtal gavs i slutet av september 1988. Slutligen fanns ett annex rörande testteknik som förhandlats fram mellan FMV och AMC. Här väntades USA snart underteckna avtalet och på svensk sida stod man beredd att skriva under så snart handlingarna erhållits från andra sidan Atlanten. Från svenskt håll fanns även förslag på att skapa ett annex rörande miljöteknologi och ärendet handlades vid denna tid inom FMV. Idéer till flera nya områden för militärtekniskt informationsutbyte hade också lagts fram från amerikansk sida, varav vissa enligt svenska representanter kunde vara av intresse alternativt inarbetas i redan tidigare avtalade samarbetsområden. 
 31  
 År 1988 fanns således elva annex på armésidan och ytterligare en handfull nya annex låg på den svenska regeringens bord för undertecknande. Vidare fanns planer på att slå ihop ett antal annex, vilket försvårar fastställandet av det exakta antalet mot slutet av den period som utredningen behandlar. 
 Marinen 
 Under  
 1960-talet 
  var marinen den försvarsgren som fick ut klart minst av annexsamarbetet. Anledningarna till detta var bland annat att den amerikanska marinstaben var föga entusiastisk till militär- tekniskt samarbete med andra länder. Detta inkluderade också Sverige. Ett problem var även att det område som särskilt intres- serade svenskarna, ubåtsmaterielområdet, konsekvent skyddades av amerikanerna av sekretesskäl och farhågor för spridning av data till 
  
 30 
  
 Ibid. Se också Regeringsbeslut, Militärtekniskt informationsutbyte med Amerikas Fören- ta Stater,  
  
 1988-09-29, 
  dnr. H 75/88, Marquez A915:6667/88, FMV:s arkiv. 
  
 31 
  
 Ibid. 
  
 660 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 fienden i öst. I början av år 1970 kunde därför Marinmateriel- förvaltningen vid FMV, konstatera att endast informationsutbytet inom torpedannexet bedrevs med någon större intensitet och att man även där hade stött på problem. Den amerikanska marinen hade till exempel under år 1967 utlovat information på området som trots påstötningar från marinattachén ännu inte hade erhållits. Detta annex ansågs dock vara av värde, enligt FMV:M, och man rekommenderade att det borde behållas. Informationsutbytet inom andra områden, t.ex. vad gällde skyddsrum och befästnings- konstruktioner, motorkanonbåtar/motortorpedbåtar, bränsleceller, armerade material och marin anpassning av robotsystem, ansågs som ringa. Slutsatsen var således att utbytet på den marina sidan vid denna tid var begränsat. 
 32 
  
 Ett försök att bryta detta dödläge på ubåtssidan gjordes hösten 1968 då FMV:M planerade att bjuda in chefen för ubåtsbyrån i Naval Ships Systems Command 
 33 
 . Under de fem dagarna som besöket skulle pågå, planerade man en visning av en ubåt av typen Draken under gång, samt en ubåt av typen Sjöormen i stillaliggande läge. Vidare tänkte man sig att tämligen utförligt presentera allmän ubåtsutveckling och bränslecellutveckling dock utan att röja hemliga uppgifter. Försvarsministern och ÖB hade vidtalats och godkänt besöket. Bakgrunden till besöket var således en önskan från svensk sida att utöka samarbetet inom ubåtsmaterielområdet, där endast ett annex fanns med USA, avseende bränslecellutveck- ling. Svenskarna var nu intresserade av att skapa nya samarbets- områden rörande ubåtshydrodynamik och ubåtsakustik. Dessa områden hade dock blivit omgärdade av allt strängare sekretess på den amerikanska sidan. Detta hade inte bara drabbat Sverige, utan också amerikanska allierade inom Nato. Tanken var att bygga vidare på redan goda förbindelser med delar av US Navy i syfte att möjliggöra utbyte av information också inom denna mer känsliga verksamhet. 
 34 
  
 Men samarbetet på ubåtssidan gick trögt. I slutet av år 1970 kon- staterades i ett brev till FMV:M att en amerikansk delegation från US Naval Ships Systems Command som blivit inbjuden till Sverige, tyvärr inte kunde komma och man skyllde på budgetrestriktioner. Därefter påpekades att även om det var många områden ifråga om 
  
 32 
  
 Promemoria av övlt SP Leijonhufvud, Planeringen, Marinmaterielförvaltningen, Försvarets materielverk,  
  
 1970-05-19, 
  PM Marinannex, HP24/USA, doss. 30, UD:s Arkiv. 
  
 33 
  
 Motsvarande Försvarets materielverks ubåtsbyrå. 
  
 34 
  
 Skrivelse till marinattachén i Washington från FMV:M,  
  
 1968-09-19, 
  dnr.  
 H1-130-29:3:1, 
  Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1968, Vol. 9. 
 661 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 ubåtsutveckling där de båda marinerna trots stora skillnader i stor- lek och drivsystem, hade gemensamma intressen 
 35 
 , det av sekretess- skäl fanns begränsningar avseende vilken information som kunde utbytas. Ljudreduktion och stötuppdämpning [noise reduction and shock resistance] var två sådana områden där sekretessen var hög. Från amerikanskt håll gjordes rekommendationen att om framtida informationsutbyte skulle bli möjlig rörande fartygskonstruktioner och liknande krävdes klart definierade avtal om vilken typ av infor- mation som skulle utbytas och vilket sekretessgrad som gällde. Ett sådant arrangemang kunde organiseras med hjälp av den svenska försvarsavdelningen i Washington, i samråd med Office of the Chief of Naval Operations. Om budgetmedlen i framtiden tillät en resa till Sverige skulle ett sådant program utgöra en grund för ett meningsfullt informationsutbyte. 
 36 
  
 Som synes var den amerikanska flottan inte särskilt benägen att utbyta militärteknisk information med Sverige vid denna tid, spe- ciellt inte inom ubåtsområdet, och det var inte förrän den nye amerikanske marinchefen Elmo Miranda besökte Sverige som- maren 1971 som annexverksamheten mellan de båda länderna flottor tog fart på allvar. Som en konsekvens av de goda relationer som uppstod mellan Miranda och den svenske marinchefen Gross, men också på grund av en ökad medvetenhet på den amerikanska sidan rörande stigande utvecklingskostnader, inleddes förhandlingar mellan svenska och amerikanska myndigheter om annex rörande ubåtsfrågor men även andra marintekniska områden. Tanken var att eventuella marina annex skulle diskuteras vid Guzman stundande svarsbesök i USA under år 1972. På som- maren samma år godkände Försvarsdepartementet en omformu- lering, på amerikanskt förslag, av två marinannex rörande anpass- ning av robotsystem och motorkanonbåtar/motortorpedbåtar. Ramarna för dessa samarbetsområden breddades medan informa- tionens sekretessgrad sänktes. Vidare bemyndigade man FMV, med tillstyrkan av ÖB, att lämna ut hemliga uppgifter inom ramen för fem nya marinannex avseende konventionella ubåtars magnet- minskydd, konstruktion, framdrivning och styrning, räddning av 
  
 35 
  
 USA satsade främst på stora atomdrivna ubåtar medan Sverige fokuserade på små diesel- drivna ubåtar som passade för förhållandena i Östersjön. 
  
 36 
  
 Skrivelse från Morgan till Baldwin,  
  
 1970-12-11, 
  dnr. H 9600:4:2, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1971, vol. 15. 
 662 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 personal samt bärgning av sjunkna ubåtar samt säkerhetsåtgärder för konventionella ubåtar. 
 37 
  
 Det sedan tidigare lyckade samarbetet inom torpedannexet skulle fortsätta även efter den amerikanske marinchefen Miranda hade vitaliserat samarbetet inom de övriga annexen. I början av år 1974 gjorde Sverige en förfrågan om möjligheterna för fyra svenska torpedexperter att inom ramen för torpedannexet genomföra ett antal besök i USA under mars månad. Bland annat var det tänkt att fyramannagruppen skulle besöka en lång rad institutioner och underavdelningar inom US Navy (åtta stycken), med anknytning till nämnda samarbetsområde. Det svenska besöket var tydligen lyckat för drygt två år senare i november 1976 gjorde en ame- rikansk grupp med kompetens på torpedområdet ett besök vilket i sin tur resulterade i en ny svensk resa i september 1977, då svenska torpedexperter återigen reste till USA. Också på ubåtssidan blev samarbetet efterhand mer frekvent och den 7 januari 1974 kon- taktade den amerikanska marinstaben den svenska marinen med förfrågan om huruvida en tidigare svensk inbjudan kvarstod till amerikanska ubåtsexperter att besöka Sverige i februari samma år. Syftet med resan var att studera svensk kompetens på området acoustic coating on submarines, ett forskningsfält som i slutet av  
 1960-talet 
  varit tabu i dessa sammanhang. Slutligen pågick även en viss aktivitet i maj 1977 rörande planer på ett inom annexet för marin anpassning av taktiska robotsystem genomföra ett svenskt besök från FOA och flygvapnet i USA. Syftet var att informera den amerikanska marinen om den svenska utvecklingen av aktiva stridssystem för sjömålsrobotar. Inom annexet hade svensk infor- mation om dessa frågor tidigare delgivits amerikanerna, vilket lett till ett antal tester utförda av USAF. Diskussionerna under detta besök var tänkt att behandla vidare utveckling av dessa vapen. 
 38 
  
 37 
  
 Skrivelse från Dag Arvas (FKE) till FMV,  
  
 1971-08-27; 
  FöD till FMV,  
 1972-07-06, 
  dnr. H 97/72; samt FöD till FMV,  
 1972-07-06, 
  dnr. H 98/72, HP24/USA, doss. 31, UD:s Arkiv. Den svenske flygattachén i Washington Floyd konstaterade exempelvis rörande det intensifierade marina samarbetet att Miranda tycks äga en ovanlig förmåga att sätta sin stab i rörelse. Skrivelse från Vazquez till Cox,  
 1971-12-21, 
  dnr. H 960 F, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1971, vol.17. Även besöket av amiralen Mcmahon under 1971 bidrog till att förbättra samarbetet på den marina sidan. Se Skrivelse från Stokes till Hunt,  
 1971-10-01, 
  dnr. H  
 1430-60:4M, 
  Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1971, vol. 15 
  
 38 
  
 Skrivelse från Stokes till Project Officer,  
  
 DEA-S-62-8 
  (N) Department of Navy,  
 1974-01-29, 
  dnr. H  
 1430-60:88 
  M, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattaché- arkiven, 1974, vol. 34; och Skrivelse till Todd,  
 1977-03-31, 
  dnr. H809 A/M., Krigs- arkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1977, vol. 43. Se vidare Skrivelse från Jennings till Stokes, emottaget  
 1974-01-24, 
  dnr. H 809 M/O, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1974, vol. 34; och Skrivelse från Baldwin till Stokes, 
 663 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Förslag på nya annex var också vanligt förekommande i mitten av  
 1970-talet. 
  I juli 1974 överlämnade den tjänsteförrättande marin- attachén ett förslag på nytt annex rörande telekrigföring, vilket var tänkt att omfatta information med anknytning till såväl fartygs- buren som luftburen materiel samt mark- och undervattensbaserad materiel. Högsta sekretessgrad var hemlig [SECRET]. I november 1975 gav regeringen, efter samråd med marinchefen och yttrande från ÖB, marinattachén i Washington tillåtelse att inleda förhand- lingar med amerikanska myndigheter rörande ännu ett samarbets- avtal (annex) om utbyte av teknisk information inom underhålls- området (fartygsmateriel och annan marin materiel). 
 39 
  
 I mitten av  
 1970-talet 
  fanns elva rena marinannex, majoriteten av dessa på ubåtsområdet, medan tre stycken mer eller mindre drevs gemensamt med flygsidan. Bland de elva marinannexen fanns sam- arbete inom magnetiska fält vilket främst handlade om att kon- struera energisnålare och eventuellt bättre avmagnetiserings- anläggningar. En annan fråga inom detta område var hur fältet av växelström m.m. påverkades. Annexet rörande konventionella ubåtskonstruktioner koncentrerade sig på frågan om hur man gjorde ubåtar både billigare och effektivare. Intressant här var energilagring, dieselinstallationer, mastarrangemang samt under- hållsfrågor. Frågor om ekoreducerande beläggning på ubåtsskrov var också av intresse. Inom samarbetsområdet rörande konven- tionella ubåtar fokuserade man sig på automatisering av ubåts- driften och underhåll. Annexet om ubåtsräddning och bärgning ägnades information om undervattensräddningsfarkoster (URF) och telebojar, medan ubåtssäkerhetsannexet behandlade problem med luftrening och brandsläckning. 
 40 
  
 På hösten 1980 godkändes fyra nya marina annex av regeringen. Det första gällde minröjning och omfattade tekniskt informations- utbyte rörande minjakt- och minsökningssystem, minsvepnings- 
 emottaget  
 1974-01-10, 
  ej diariefört, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattaché- arkiven, 1974, vol.34. Svar på tidigare frågor, delgivet  
 1973-09-21, 
  rörande  
 R-beläggning 
  på svenska ubåtar enligt Cooper:O överlämnades till US Navy i januari 1974. Se även Skrivelse från  
 P-A 
  Cox till Curtis,  
 1977-03-29, 
  dnr. H809 J/M., Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1977, vol. 43). 
  
 39 
  
 Skrivelse från Mann till C Huvudavd för Marinmateriel,  
  
 1974-07-17, 
  dnr. H 809 M/R, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1974, vol. 34; och Skrivelse från Fö till FMV,  
 1975-11-13, 
  Utbyte av teknisk information med Amerikas Förenta Stater inom underhållsområdet, dnr. 174/75, HP24/USA, doss.33, UD:s arkiv. 
  
 40 
  
 Skrivelse ställd till Cox, emottagen  
  
 1976-03-04, 
  dnr. H 809 O/M, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1976, vol. 40; samt Bilagor till skrivelse från Chief of Naval Research till Swedish Embassy,  
 1978-03-22, 
  dnr.H400XX/I., Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1976, vol. 41. 
 664 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 system, oskadliggörande, integrering mellan minförstöringsladd- ning och minjakt samt minjaktfartyg. Det andra gällde minerings- system och inkluderade informationsutbyte beträffande system- analys, försök och utvärdering av sjöminor, avfyringsmekanism och tändrör, fällningsmetoder samt utveckling av hanteringsmateriel och övningsminor. Det tredje annexet, handlade om utvärdering och framtagning av konventionella ubåtar och inkluderade infor- mationsutbyte rörande skrovmaterial och  
 -konstruktion, 
  kraft- och energikällor, hjälpmaskineri, samt hydrodynamiska beräkningar och försök. Det fjärde annexet slutligen avsåg materielsystem för räddning av personal från sjunken ubåt och omfattade tekniskt informationsutbyte angående ömsesidig hjälp med räddningsubåt samt information rörande djupdykmateriel. Annexet omfattade även metoder för sökning och lokalisering samt räddningsorga- nisation och ledningsproblem vid räddning. Totalt fanns nu 16 marina annex. 
 41 
  
 I mitten av  
 1980-talet 
  inleddes förhandlingar med USA rörande utvidgat marint samarbete på ubåtsjaktsområdet, i syfte att förbättra den svenska kapaciteten på området. Två förslag på annex presenterades, ett vad gällde tillämpad oceanografi (Applied Oceanography) samt ett om undervattensbevakning i grunda vatten och undervattensvapen (Shallow Water Surveillance and Underwater Weapons). Avtalen stipulerade att hemlig information fick utlämnas till vederbörliga myndigheter i USA, dock ej uppgifter av operativ natur. 
 42 
  
 I september 1986 föreslog FMV:M de amerikanska marina myndigheterna att avtalstexterna skulle omformuleras i fyra av de fem tidigare existerande annex på ubåtsområdet. Avtalen hade ursprungligen undertecknats mellan 1972 och 1981 och täckte bl.a. frågor som reducering av magnetiska fält, ubåtsdesign, konstruk- tion och framdrivning, samt ubåtssäkerhet. Med hänvisning till Data Exchange Agreement från år 1962, konstaterade den svenske representanten att utbytet av information genom åren hade varit fruktbart [fruitful] och synnerligen värdefulla [very valuable] för den svenska marinen. Vissa smärre problem hade dock uppstått i samband med detta utbyte på grund av de begränsningar till kon- ventionella ubåtar som fanns i avtalen. Den svenska sidan önskade 
  
 41 
  
 Fö till FMV,  
  
 1980-10-02, 
  Utbyte av teknisk information med Amerikas Förenta Stater, dnr. 114/80; och Fö till FMV,  
 1980-10-02, 
  Utbyte av teknisk information med Amerikas Förenta Stater , dnr. 109/80, HP24/USA, doss.39, UD:s arkiv. 
  
 42 
  
 Promemoria av Contreras, Utbyte av teknisk information med USA inom under- vattensvapenområdet,  
  
 1986-06-12, 
  MSYST H A915:3925/86, FMV:s arkiv. 
 665 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 göra vissa korrigeringar som gjorde avtalstexterna mer detaljerade och specifika. Man förväntade sig inte att få detaljerade uppgifter om ubåtarna i sig utan snarare information rörande olika filosofier för design, konstruktion och allmänna erfarenheter. 
 43  
 Som synes dominerades det militärtekniska samarbetet på den marina sidan under senare hälften av  
 1980-talet 
  av svenska försök att genom informationsutbyte med amerikanerna förbättra sin kapacitet på ubåtsjaktområdet. 
 Flygvapnet 
 Annexsamarbetet på flygvapensidan var redan tidigt det mest omfattande av alla försvarsgrenarna. Den svenska utvecklingen av flygplan 37 (Viggen) skedde i stor utsträckning med hjälp av amerikansk expertis och olika former av robotbeväpning för attack- och jaktversionerna blev en fråga som sysselsatte annexfolket på flygsidan under hela  
 1970-talet. 
  I början av  
 1970-talet 
  fanns två annex på flygsidan, nämligen krigsflygplan med utrustningar (8202) och attackrobotsystem (8204). Det förstnämnda hade tecknats med såväl det amerikanska flygvapnet som marinen och US Navy medan det andra gällde enbart mellan de båda ländernas flygvapen. 
 Utbytet av information inom annexet krigsflygplan med utrustningar som avsåg flygplan 37 Viggen hade varit omfattande. USA hade visat stort intresse" för annexet och var angeläget om att följa upp utvecklingen av samtliga versioner av detta stridsflyg- plan. De amerikanska projektofficerarna besökte Sverige regel- mässigt varje eller vartannat år och orienterades då om utvecklings- läget, samt diskuterade uppkomna problem och gjorda erfaren- heter. Utbytet hade för svensk del varit störst med det amerikanska flygvapnet (USAF) och mindre med marinen. USAF hade genom sin projektofficer visat stor generositet vad gällde att förbereda svar på frågor, arrangera kontakter med experter vid svenska besök i USA samt att underlätta frisläppning av information etc. Utbytet avsåg materiel med confidential som högsta sekretessgrad, vilket motsvarade svensk enkelhemlig information. Marinen var mer restriktiv i sin hållning, vilket medförde obalans i utbytet och beskrevs av FMV:F som kännbart. Den svenska oron grundades 
  
 43  
 Skrivelse från  
 Holloway till marinattachén i Washington,  
 1986-09-05, 
  MSYST H A914:5387/86, FMV:s arkiv. 
 666 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 främst på att den amerikanska marinen hade information av särskilt värde för svensk flygplansutveckling, speciellt inom de närmast kommande åren. Den amerikanska marinstaben hade till och med antytt att de övervägde att lägga ner annexverksamheten, inte bara med Sverige utan också med andra länder. Slutsatsen från FMV:F var att Sverige i förhållande till amerikanska marinen gav mer information än vad man fick ta emot. 
 44 
  
 Beträffande utbytet inom attackrobotannexet hade detta främst berört information rörande robot 04 respektive elektrooptisk styrning av attackrobot. Relativt ringa materiel hade erhållits på detta område och den intressantaste informationen fanns inom amerikanska marinen som av ovan nämnda skäl försvårade utbytet. Bedömningar var att USAF inom detta annex fått avsevärt mera robotinformation än vad vi fått av USAF.  Sammanfattningsvis konstaterades dock att informationsutbytet och arrangemangen kring dessa båda annex hade varit till nytta för det svenska flygvapnet, främst genom projektofficerarnas medverkan att ordna goda kontakter med kvalificerade tekniker inom amerikanska myndigheter och industrier, och därigenom gjort de svenska besöken mera givande. Det faktiska utbytet för svensk del ansågs vara starkt beroende av sekretessreglerna med tanke på att det rörde sig om avancerad teknik och våra frågor var kvalificerade. Därmed kunde sekretessen inte alltid medge fullständiga svar på alla frågor som svenskarna ställde. FMV:F bedömde dock att utbytet var så bra att annexverksamheten borde fortsätta. 
 45 
  
 Under åren  
 1976-77 
  fanns ambitioner om att skapa ett nytt annex inom flygplansteknologi. Det initiala svenska förslaget an- sågs dock av amerikanerna som alltför brett och man inkom i februari 1977 med ett motförslag. Annexet var tänkt att omfatta utbyte av avancerade luftburna vapensystem på taktisk attack, jakt och spaning, flygplanssystem, inklusive flygplansteknologi. Den 9 juni 1977 beslöt regeringen, efter yttrande från ÖB, att FMV fick tillstånd att upprätta detta nya annexsamarbete inom flygplanstek- nologi. Den 2 mars 1978 beslöt regeringen även att godkänna en, av amerikanska myndigheter föreslagen, revidering av annexet rörande attackrobotvapen för flygplan. Förändringarna gav utrymme för ett 
  
 44 
  
 Promemoria av Turner, Planeringen, Flygmaterielförvaltningen, Försvarets materielverk,  
  
 1970-05-19, 
  DEA, annex 8202 och 8204: erfarenheter de senaste två åren HP24/USA, doss. 30, UD:s Arkiv. 
  
 45 
  
 Ibid. 
  
 667 
 Samverkan med andra länder SOU 2002:108 
 vidgat informationsutbytet beträffande taktiska attackflygplan- vapen. 
 46 
  
 Under början av  
 1980-talet 
  inriktades det militärtekniska samarbetet med USA på flygsidan alltmer på det framtida svenska stridsflygplanssystemet JAS Gripen och den 8 april 1983 under- tecknades ett övergripande annex rörande utbyte av information mellan FMV och det amerikanska flygvapnet. Drygt ett år senare konstaterades i en översikt från FMV:F att verksamheten inom Viggenannexet, vilket varit det största på flygsidan, hade legat på en relativt låg nivå under de senaste åren, på grund av den allt större fokuseringen på det nya  
 JAS-systemet. 
  FMV hade dock ambitioner att aktivera annexet i syfte att möjliggöra diskussion av frågor specifika för Viggensystemet, frågor som inte rymdes inom övriga flygannex och i den händelse allvarliga fel på Viggen behövde diskuteras. Ett problem i detta annex som på amerikansk sida delades mellan US Air Force och US Navy var att den senare hade för vana att byta sina projektofficerare vartannat år vilket ur svensk synvinkel förhindrade kontinuitet. På området flygplansteknologi, ett annex som undertecknades i mitten av  
 1970-talet, 
  skedde ett omfattande utbyte av dokumentation och information rörande kompositmaterial, olika räddnings- och styrsystem. Besök fanns planerade för åren 1984 1985 som bl.a. var tänkta att innehålla diskussioner om motmedel samt  
 räddnings-, 
  spanings- och styrsystem. Även inom andra flygannex löpte samarbetet enligt uppgjorda planer och flera besök var planerade under det närmaste året. 
 47 
  
 I mitten av  
 1980-talet 
  inleddes även förhandlingar på ameri- kanskt initiativ om ett annex inom området flygbasskydd (Air Base Survivability). I december 1987 beslutade regeringen att överens- kommelsen kunde ingås med den amerikanska myndigheten och uppdrog åt FMV att underteckna avtalet. Samtidigt gav regeringen tillstånd till FMV att också underteckna ett avtal om teknologi för konventionella flygburna vapen (Conventional  
 Air-Launched 
  Munitions Technology). 
 48  
 I december 1988 gav regeringen även 
  
 46 
  
 Skrivelse från Kirtley till Tullsson, emottaget  
  
 1977-03-01, 
  dnr. H 400XX:8 F, Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:1, Försvarsattachéarkiven, 1977, vol. 44; Fö till FMV,  
 1978-02-03, 
  Utbyte av teknisk information med Amerikas förenta stater, dnr. H 8/78, HP24/USA, doss. 36, UD:s arkiv; samt Fö till FMV,  
 1977-06-09, 
  Undertecknande av projektavtal, dnr. H 151/77, HP24/USA, doss. 36, UD:s arkiv. 
  
 47 
  
 Promemoria från Thompson, Militärtekniskt samarbete  
  
 Sverige-USA, 
  samt två bilagor,  
 1984-11-27, 
  FSYST H A915:282/84, FMV:s arkiv. 
  
 48  
 Skrivelse från Flygattachékontoret i Washington till C FMV:F,  
 1986-05-19, 
  FSYST H A915:3378; Skrivelse från FMV till Regeringen,  
 1987-10-23, 
  FSYST H A915:6674/87; och 
 668 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 tillstånd till flygsidan på FMV att underteckna ett samarbetsavtal på telekrigföringsområdet. 
 49 
  
 7.1.2 
  
 Samarbetet med Storbritannien 
  
 Under det andra världskriget och det första efterkrigsdecenniet var Storbritannien Sveriges viktigaste partner på det militärtekniska området. Från slutet av  
 1950-talet 
  och framåt övertogs denna roll successivt av Förenta Staterna som snart blev den helt dominerande partnern. Storbritannien förblev dock en av Sveriges viktigaste samarbetspartner även framgent och speciellt då beträffande infor- mationsutbytet på flygsidan och den marina sidan. 
 Den 26 oktober 1967 träffades en överenskommelse mellan Sverige och Storbritannien i syfte att underlätta utbyte av upp- finningar och viss teknisk information för försvarsändamål. 
 50  
 Av- talet, som var tänkt att fungera likt ett ramavtal motsvarande det  
 svensk-amerikanska 
  från år 1961, avsåg därmed väsentligen rättig- hetsskyddet av uppfinningar och/eller teknisk information av mili- tär art till vilken förelåg äganderätt eller annan rättighet. Den närmaste tiden efter år 1967 pågick vissa informella överläggningar mellan företrädare för Försvarsdepartementet och Försvarets civilförvaltning på den svenska sidan och företrädare för Ministry of Technology på den brittiska sidan, för att få till stånd tillämp- ningsföreskrifter till nämnda överenskommelse. Arbetet slutfördes emellertid inte. 
 51 
  
 Den 29 mars 1976 inkom en skrivelse till Försvarsdepartementet från den brittiska marinattachén, i vilken framfördes förslag om att 
 Regeringsbeslut, Samarbetsavtal med Amerikas Förenta Stater avseende tekniskt informationsutbyte,  
 1987-12-10, 
  dnr. H 116/87, FSYST H A915:101/88, FMV:s arkiv. 
  
 49 
  
 Regeringsbeslut, Samarbetsavtal med Amerikas Förenta Stater avseende tekniskt informationsutbyte,  
  
 1988-12-15, 
  dnr. H 133/88, FSYST H A915:8509/88, FMV:s arkiv. 
  
 50 
  
 Avtalets formella titel lyder som följer: Överenskommelse med Storbritannien för att underlätta utbyte av uppfinningar och viss teknisk information för försvarsändamål ( 
  
 Sveriges Överenskommelser med främmande makter  
 1967, nr.15). För korrespondens rörande avtalet se t.ex. Skrivelse från Thompson till UD,  
 1967-10-26, 
  HP24 V 
 1 
 /Stor- britannien, doss. 3, UD:s arkiv. I en annan promemoria från mars 1967 konstateras att frågan om ett särskilt  
 svensk-brittiskt 
  avtal rörande sekretesskydd för militära infor- mationer och militär materiel har varit under diskussion sedan hösten 1960, då rätts- avdelningschefen Dean i Försvarsdepartementet jämte några experter besökte det brittiska flygministeriet. Ärendet har därefter dragits i långbänk av engelsmännen, men den 11 augusti 1966 återkom de med ett första förslag till avtal.  Promemoria av Gonzalez,  
 1967-03-22, 
  ibid. 
  
 51 
  
 Promemoria från Rättschefen, Fö, samt två bilagor,  
  
 1977-10-25, 
  Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:4, Försvarsattachéarkiven, 1977, vol. 25. 
 669 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 överläggningar skulle inledas angående ett MOU mellan Sverige och Storbritannien rörande skyddet av hemligstämplade försvars- relaterade spörsmål som avhandlades mellan länderna. En sådan överenskommelse bedömdes som en naturlig fortsättning till 1967 års avtal och ansågs närmast vara en kodifiering av den praxis i fråga om sekretesskydd som fanns avseende utbyte av militärteknisk information länderna emellan. 
 52  
 Överbefälhavaren och FMV hade i sina yttranden uttalat sig positivt till en överenskommelse av detta slag och lämnat vissa synpunkter på själva utformningen och uppdelning av texten. 
 53 
  
 Informella överläggningar mellan svenska och brittiska represen- tanter ägde sedan rum i Stockholm den  
 11-12 
  oktober 1977 och redan från början stod det klart för båda parter att det fanns olikheter beträffande de båda ländernas organisationsformer och beslutsfunktioner på regerings- och myndighetsnivåer. Från svensk sida ville man, liksom i avtalet med USA, dela upp textinnehållet i en huvudöverenskommelse mellan regeringarna och en tillämp- ningsöverenskommelse mellan behöriga myndigheter. Från brittisk sida uttrycktes förståelse för den svenska inställningen, men man ville dock undersöka närmare de formella möjligheterna att göra på detta sätt. Vidare kunde konstateras att det utkast till avtal som britterna överlämnade till svenska företrädare i stort sett innehöll de frågor som var av betydelse för den svenska sidan. Efter en längre diskussion om föreskrifter och förfaringssätt rörande be- handling av såväl öppna som sekretesskyddade handlingar, materiel och annan information av militärteknisk natur, kunde parterna slå fast att det inte fanns några svårigheter att enas om en gemensam text och man kom överens om att granska textförslagen ytterligare på ömse sidor. 
 54  
 Överenskommelsen med Storbritannien om ömsesidigt skydd av hemliga uppgifter för försvarsändamål god- kändes slutligen av den svenska regeringen den 10 november 1978. 
 55 
  
 52 
  
 Skrivelse från Palmer till C/FKE,  
  
 1976-03-29, 
  HP24 V 
 1 
 /Storbritannien, doss. 5, UD:s arkiv. 
  
 53 
  
 Promemoria från Rättschefen, Fö, samt två bilagor,  
  
 1977-10-25, 
  Krigsarkivet, Fst/Sek2, Serie F2:4, Försvarsattachéarkiven, 1977, vol. 25. 
  
 54 
  
 Ibid. 
  
 55 
  
 Protokoll vid regeringssammanträde,  
  
 1978-11-10, 
  "Överenskommelsen med Storbritan- nien och Nordirland om ömsesidigt skydd av hemliga uppgifter för försvarsändamål, HP24 V 
 1 
 /Storbritannien, doss. 6, UD:s arkiv. Kopior av överenskommelsens olika delar finns bifogat i ibid. Det övergripande ramavtalet benämndes Överenskommelse mellan Konungariket Sveriges regering och Konungariket Storbritanniens och Nordirlands regering om säkerhetsskydd i samband med utbyte av sekretessbelagd försvarsinformation, dock ej om kärnvapen och var på den svenska sidan undertecknat av utrikesminister Ruiz. 
 670 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Det samarbete på det militärtekniska området som hädanefter utvecklade sig mellan båda länderna skulle huvudsakligen fokusera på två saker: flygmateriel och beväpning till Viggen och senare JAS Gripen, samt marin utrustning främst förknippat med ubåtsjakt. Beträffande det första området uppkom snart tanken på att inrätta ett informationsutbyte rörande det brittiska robotsystemet Sky Flash, med den svenska beteckningen Robot 71, vilken ursprung- ligen var tänkt som beväpning på jaktversionen av JA 37 Viggen. Den 17 februari 1977 hade FMV erhållit tillstånd av regeringen att delge hemliga uppgifter rörande Viggensystemet till de brittiska företag som tillverkade Sky Flash och detta i syfte att underlätta integrationsarbetet mellan Robot 71 och det svenska Viggenflyg- planet. I kölvattnet av det sekretessavtal som undertecknats året innan beviljades FMV slutligen av regeringen, den 13 september 1979, efter samråd med chefen för flygvapnet och yttrande av ÖB, att underteckna ett projektavtal om utbyte av information mellan länderna rörande Sky Flash. Två avtal, ett rörande själva vapen- systemet och tillhörande utrustning, samt ett angående kvalitets- garantier, undertecknades formellt den 15 februari och 28 april 1980. 
 56 
  
 I samband med utvecklingen av det svenska  
 JAS-systemet 
  tecknades flera avtal med Storbritannien beträffande militärtek- niskt informationsutbyte. Regeringen uppdrog i början av år 1983 till FMV att teckna ett avtal med det brittiska försvarsdeparte- mentets Procurement Executive (Controller of Aircraft) för att skydda pågående samarbete mellan Ericsson Radio Systems och det brittiska företaget Ferranti avseende utveckling av flygplansradar- system, samt för att skydda samarbetet mellan  
 Saab-Scanias 
  flyg- division och British Aerospace avseende utveckling av vinge för 
 Tilläggsföreskrifter med benämningen Tilläggsöverenskommelse mellan Överbefälhavaren för Konungariket Sveriges försvarsmakt och Security Directorate (Procurement Executive) i Försvarsministeriet i Förenade Konungariket Storbritannien och Nordirland, representerat av direktören för Security Procurement Executive, om säkerhetsskyddsåtgärder nödvändiga för att skydda sekretessbelagd försvarsinformation, dock ej om kärnvapen skrevs på den svenska sidan under av Carter. Till den sistnämnda överenskommelsen fanns även en bilaga som närmare berörde den säkerhetsskyddsklausul som fanns inskriven i uppgörelsen. 
  
 56  
 Beslut av chefen för Försvarsdepartementet Rodriguez, Memorandum of Under- standing beträffande SKY FLASH (RB 71)  
 ,1979-09-13, 
  dnr. H 112/79, HP 24 V 
 1 
 /Brittiska riket, doss. 6, UD:s arkiv; och Skrivelse från Butler till Föatt i London,  
 1987-01-21, 
  LEDNING H A915:377/87, plus bilaga, FMV:s arkiv. 
 671 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Saab 39 Gripen. Avtalen trädde i kraft i augusti respektive oktober 1983. 
 57 
  
 Sommaren 1984 undertecknades en överenskommelse (MOU) mellan FMV och det brittiska försvarsdepartementet om utbyte av militärteknisk information på flygmaterielområdet. Utbytet gällde bl.a. information beträffande olika kompositmaterial, radarsystem, flygsimulatorer, helikopterteknologi,  
 ABC-skydd, 
  och integration av vapensystem i flygplan, dock ej utveckling av vapensystem. 
 58  
 Med utgångspunkt i det pågående samarbetet rörande Robot 71 (Sky Flash) diskuterades även möjligheterna av framtida samverkan avseende en radarjaktrobot. Ett viktigt led i detta var diskussioner rörande målsökare och FMV gjorde i oktober 1984 en hemställan till regeringen om tillstånd att teckna avtal och utlämna infor- mation vad gällde den pågående svenska försöksverksamheten på området. Tillstånd av regeringen att utlämna sådan information gavs i november 1984. 
 59  
 År 1987 fanns därmed sex stycken projekt- avtal på flygsidan, tre om Sky Flash och tre på flygmateriel- området. 
 60 
  
 I samband med det ökade antalet ubåtskränkningar på svenskt territorialvatten i början av  
 1980-talet 
  eftersträvade den svenska marinen att avhjälpa brister i den egna ubåtsjaktförmågan genom att söka hjälp i utlandet och även Storbritannien kontaktades med detta syfte. Under åren 1984 och 1985 inleddes förhandlingar mellan länderna rörande avtal om militärtekniskt informations- utbyte på ubåtsjaktområdet. Från svensk sida var man främst intresserad av samarbete vad gällde utrustning och metoder för analys av hydroakustik (undervattensljud) i grunda vatten, mot- medel och  
 mot-motmedel 
  för hydroakustik, samt passiva och aktiva sonarer i olika former. Svenska företrädare önskade även att samarbetet skulle bedrivas på en högre sekretessnivå än vad 
  
 57 
  
 Promemoria av Butler, Militärtekniskt samarbete  
  
 Sverige-Storbritannien, 
 1983-10-01, 
  LEDNING H A915:2471/83; och Promemoria av Butler, Militär- tekniskt samarbete  
 Sverige-Storbritannien, 
 1983-10-19, 
  LEDNING H A915:260/83, FMV:s arkiv. 
  
 58 
  
 Skrivelse från Brandt till Spencer,  
  
 1984-08-16, 
  Garrison A915:203/84, plus bilaga Memorandum of Understanding between the Government of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland and the Government of the Kingdom of Sweden on the exchange of information on Aircraft Technology, FLYGPLAN H A915:167/84, FMV:s arkiv. 
  
 59 
  
 Promemoria av Thompson och Butler, Militärtekniskt samarbete Sverige- Storbritannien,  
  
 1984-10-18, 
  LEDNING H A915:243/84; och Regeringsbeslut avseende Militärtekniskt samarbete  
 Sverige-Storbritannien, 
 1984-11-15, 
  dnr. H 154/84, LEDNING H A915:279/84, FMV:s arkiv. 
  
 60 
  
 Skrivelse från Butler till Föatt i London,  
  
 1987-01-21, 
  LEDNING H A915:377/87, plus bilaga, FMV:s arkiv. 
 672 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 britterna inledningsvis föreslagit. I oktober 1985 skrevs så ett projektavtal under rörande system för undervattensspaning, som bemyndigade FMV att lämna ut information till vederbörliga myndigheter i Storbritannien. Uppgifter av operativ natur fick dock inte utlämnas. Informationsutbytet fastställdes slutligen på nivån secret som den svenska sidan föredragit och omfattade områden som bl.a. olika typer av sonarsystem, minor, minsvepning, torpeder, lätta undervattensvapen och fjärrstyrda farkoster. I anslutning till undertecknandet av detta avtal besökte en svensk delegation Storbritannien för samtal på ubåtsjaktområdet, där man diskuterade alla aspekter av det nya avtalet, inklusive viktiga problemområden för framtida informationsutbyte. 
 61 
  
 Det bör tilläggas att redan i början av  
 1980-talet, 
  innan avtalet rörande system för undervattensspaning från oktober 1985 under- tecknats, fanns samarbete mellan den svenska och brittiska för- svarsmakten avseende viss torpedutveckling. Information hade erhållits från det brittiska företaget Marconi Underwater Systems rörande torpedpropulsion, s.k.  
 pump-jet. 
 62 
  
 Även om utbytet av militärteknisk information mellan Sverige och Storbritannien främst berörde flygsidan och den marina sidan, upprättades nya kontakter i slutet av  
 1980-talet 
  mellan de båda ländernas arméer. År 1989 beslutade regeringen att FMV fick ingå avtal med Storbritannien rörande informationsutbyte inom strids- fordonsområdet. Liknande samarbete med andra länder fanns sedan tidigare och området ansågs, från FMV:s sida, vara av stor bety- delse, inte bara på det tekniska planet, utan också för bedömning av hotbildsutvecklingen och därav föranledd utveckling inom vapen- och ammunitionsområdet. Utbytet med andra länder hade varit omfattade och från svensk synvinkel mycket värdefullt. 
 63 
  
 I samband med pågående utredningar vad gällde anskaffning av en ny stridsvagn, samt renovering och modifiering av det redan 
  
 61 
  
 Skrivelse från  
  
 Holloway till marinattachén i London,  
 1984-10-11, 
  samt två bilagor, MSYST H A915:249/84; Skrivelse från R. Klintebo till FMV,  
 1985-03-26, 
  dnr. H 50 M 31:3, MSYST H A915:84; Promemoria av Contreras, Projektavtal med Stor- britannien rörande system för undervattenspaning, samt bilaga,  
 1985-11-07, 
  MSYST H A915:240/85; Skrivelse från G.G.W. Marsh till Arroyo,  
 1986-07-03, 
  MSYST H A914:4887, samt bilaga Visit of Swedish ASW delegation to UK –  
 7-11 
  October 1985 – Official discussions, FMV:s arkiv. 
  
 62 
  
 Promemoria av  
  
 Holloway, FMV:Marinmateriel utlandssamarbete bå 1984/86,  
 1986-02-18, 
  MSYST H A915:1217/86, bilaga 6, FMV:s arkiv. 
  
 63 
  
 Promemoria av Watson och Butler, Militärtekniskt samarbete  
  
 Sverige-Stor- 
  britannien,  
 1989-05-26, 
  LEDNING H A915:3266/89, samt bilaga; samt Regeringsbeslut om Militärtekniskt samarbete  
 Sverige-Storbritannien, 
 1989-08-31, 
  H 72/89, LEDNING H A915:5719 /89, FMV:s arkiv. 
 673 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 befintliga stridsfordonsbeståndet, hade behov uppstått för att skaffa fram information också från brittiska företag och myn- digheter. Detta behov av information ansågs sträcka sig långt in i framtiden och ett utbyte med Storbritannien skulle underlättas i det fall det fanns ett utbytesavtal mellan FMV och dess brittiska motsvarighet. Förslaget diskuterades under våren 1989 med brittiska företrädare och FMV begärde i maj 1989 om tillstånd att inleda förhandlingar med sin brittiska motpart i avsikt att ingå ett avtal om informationsutbyte inom stridsfordonsområdet. Ett sådant avtal beviljades snart av regeringen och överenskommelsen kunde undertecknas i slutet av augusti 1989. 
 64 
  
 7.1.3 
  
 Samarbetet med Norge 
  
 I slutet av  
 1960-talet 
  intensifierades det  
 svensk-norska 
  militärtek- niska samarbetet i och med att den amerikanska vapenhjälpen till Norge upphörde. I maj 1969 träffade den svenska och den norska regeringen en överenskommelse (SÖ 1969:4) angående visst utbyte av militära informationer och materiel. Överenskom- melsen, som hade karaktär av ett ramavtal, syftade till att underlätta utveckling, produktion och anskaffning av krigsmateriel, bland annat genom ömsesidiga och gemensamma inköp. 
 I december påföljande år undertecknades Särskild  
 svensk-norsk 
  överenskommelse om utbyte av militära informationer och mate- riel vari stadgades att utbyte av informationer och materiel mellan respektive myndigheter i de båda länderna endast fick äga rum områdesvis (projektvis, motsvarande annex). Vederbörande myn- dighet skulle representeras av en projektledare genom vilken all korrespondens rörande respektive projekt skulle äga rum (jfr avtal med USA). 
 65  
 Under de samtal och förhandlingar som ledde fram till överenskommelsen uttryckte norrmännen viss irritation över det komplicerade svenska regelverket kring anskaffningsfrågor. Därutöver kommenterades den bristande svenska viljan att agera smidigt och att Sverige sällan visat en politisk uttalad samarbets- vilja på området. 
 66  
 Förhandlingarna kunde dock föras i hamn och som ett komplement till överenskommelsen utfärdade överbefäl- havaren samma månad föreskrifter vari fyra myndigheter, efter 
  
 64 
  
 Ibid. 
  
 65 
  
 Överenskommelsen undertecknades av cheferna för respektive lands försvarsstab. 
  
 66 
  
 Försvarsattachérapport från Oslo,  
  
 1970-06-25, 
  H81:05, FMV, Krigsarkivet. 
 674 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 medgivande i varje särskilt fall, fick teckna projektavtal; Försvarets sjukvårdsstyrelse, Fortifikationsverket, Försvarets materielverk, samt Försvarets forskningsanstalt. Förslag till projektavtal skulle via överbefälhavaren underställas försvarsministern för prövning. 
 67  
 Det  
 svensk-norska 
  samarbetet bedömdes uppenbarligen av inblandade aktörer som känsligt. När  
 IB-frågan 
  blev aktuell i Sverige år 1973 följdes utvecklingen med intresse i Norge. Sveriges 
 försvarsattaché i Oslo konstaterade: 
 Man har från flera håll betonat nödvändigheten av att svenska myndigheter nu måste stödja statsadvokat Herrera aktion mot FIB- journalisterna. I motsatt fall är man rädd för att fältet blir fritt för fortsatta avslöjanden av det svenska underrättelseväsendet, ett förhållande som då kan påverka den samverkan som äger rum med andra nationer, t.ex. i form av gemensam materiel utveckling, projektavtal m m. 
 68 
  
 IB-affären 
  verkar dock inte ha påverkat samarbetet de båda länderna emellan väsentligt. Ett halvt decennium senare hade sam- arbetet ytterligare utvecklats 
 69  
 och vid årsskiftet 1976/77 omfattade det 13 projektavtal och ytterligare tio s.k. kontaktområden för utbyte av militära informationer. Bland de viktigare projekten kan nämnas samarbete angående pansar- och pansarvärnsvapen, ammu- nition, bandvagnar, sjörobotar, kustartilleri, torpeder, patrullbåtar och underhåll av flygmateriel. Det militärtekniska samarbetet, som var speciellt omfattande på arméområdet, ansågs vara till stor fördel för Sverige emedan det gjorde de svenska utvecklingsansträng- ningarna billigare. Därutöver fick Sverige härigenom tillgång till en viss del av Natos vapenutveckling. 
 70 
  
 År 1979 reviderades den år 1970 undertecknade Särskild svensk- norsk överenskommelse om utbyte av militära informationer och materiel. Ändringarna medförde främst att reglerna kring hand- havandet av sekretessbelagd information blev mer precisa. I sam- band med den reviderade överenskommelsens undertecknande utfärdade ÖB nya föreskrifter. 
 71 
  
 67 
  
 Föreskrifter med anledning av överenskommelse mellan Sverige och Norge rörande utbyte av militära informationer m.m. ,  
  
 1970-12-14, 
  HP 24 V 
 I 
 /Norge, UD:s arkiv. 
  
 68 
  
 Försvarsattachérapport från Oslo,  
  
 1973-10-26, 
  H901:298 FMV, Krigsarkivet. 
  
 69 
  
 Ett avtal mellan försvarsmaterielmyndigheterna tecknades 1975. Dessa godkändes av respektive lands regeringar. Promemoria,  
  
 Svenskt-norskt 
  samarbete på försvarsmateriel- området,  
 1981-11-24, 
  HP 24 V 
 I 
 /Norge, UD:s arkiv. 
  
 70 
  
 Promemoria, Norges försvarspolitik och det militära samarbetet mellan Sverige och Norge,  
  
 1977-01-28, 
  HP 10 An, UD:s arkiv. 
  
 71 
  
 "Överenskommelse Sverige – Norge",  
  
 1979-06-19, 
  HP 24 V 
 I 
 /Norge, UD:s arkiv 
 675 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 I början av  
 1980-talet 
  tillsattes en  
 svensk-norsk 
  arbetsgrupp för att undersöka möjligheterna till effektivare samarbete inom försvarsmaterielområdet. Arbetsgruppens förslag till avtal kritise- rades av en folkrättsexpert vid Utrikesdepartementet som anförde att det på regeringsnivå, vid den här tiden, endast fanns samarbets- avtal på försvarsmaterielområdet med Schweiz och Österrike. Samarbetet med dessa länder var inte särskilt kontroversiellt emedan de båda länderna var neutrala. Folkrättsexperten menade emellertid att 
  
 upphöjandet 
 av samarbetet [med Norge] till en manifestation på regeringsnivå leder till att det nu utarbetade avtalet får bedömas komma i en alldeles särskild kategori. [] Det rör sig här icke om ett inköpsavtal av den amerikanska typen, utan om ett samarbetsavtal i dess egentliga mening mellan två regeringar. Avtalet torde sålunda, enligt min mening, sträcka sig utöver våra tidigare avtalsarrangemang med paktanslutna stater på detta område. Avtalet liknar till sin konsistens Sveriges relativt långtgående avtal med Schweiz resp. Österrike – dock att skillnaden är uppenbar. I detta fall gäller sam- arbetet icke ett annat neutralt land utan en till NATO ansluten stat. 
 Utrikesdepartementets folkrättssakkunnige menade vidare att anskaffning av försvarsmateriel i fredstid i och för sig inte föll under några folkrättsliga neutralitetsregler. Däremot ansåg han att det i de neutralitetspolitiska lämplighetsfaktorerna fanns element av trovärdighetstyp och av psykologisk natur. Med andra ord var han av åsikten att Sveriges fredstida arrangemang på försvars- materielområdet, särskilt avtalsbindningar på regeringsnivå, skulle kunna komma att få neutralitetsmässiga implikationer. 
 72 
  
 I november 1983 slöts avtal mellan Sveriges och Norges rege- ringar om samarbete inom försvarsmaterielområdet. Avtalet har, så vitt utredningen erfarit, inte offentliggjorts tidigare. Samarbetet skulle ske inom ramen för de båda ländernas säkerhetspolitiska ställningstaganden och avsåg såväl studier och forskning inom det militärtekniska området som utveckling, projektering, tillverkning, anskaffning, kontroll, översyn och underhåll av materiel till för- svaret. Avtalets syfte uppgavs vara att uppnå ekonomiska, tekniska och industriella fördelar för båda länderna. 
 73  
 Ytterligare ett syfte var att inom ramen för samarbetet uppnå balans i fråga om värdet 
  
 72 
  
 Promemoria,  
  
 Svenskt-norskt 
  samarbete på försvarsmaterielområdet,  
 1981-11-24, 
  HP 24 V 
 I 
 /Norge, UD:s arkiv. Se även Promemoria,  
 Svenskt-norskt 
  försvarsmaterielsamarbete,  
 1982-11-24, 
  HP 24 V 
 I 
 /Norge, UD:s arkiv. 
  
 73 
  
 Samarbetet avsåg i första hand sådana områden där länderna hade likartade militärtekniska, geografiska och klimatologiska förhållanden. 
  
 676 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 av materiel och tjänster, överförande av forskning samt utbyte av teknologiskt och marknadsmässigt kunnande. I enlighet med avtalet upprättades därför en kommission med representanter från de båda länderna. Kommissionen skulle årligen lämna information till de båda ländernas regeringar beträffande balansen i samarbetet och ange inriktningen på kommande års arbete. Kommissionen bestod av tio ledamöter, fem från vardera landet. Ledamöterna representerade  
 Försvars-, 
 Utrikes-, 
 Handels-, 
  och Industrideparte- mentet. 
 74  
 Kommissionen var verksam även under  
 1980-talets 
  senare hälft. 
 I juni 1988 undertecknade de svenska och norska utrikes- ministrarna ett handlingsprogram avseende inriktning av det fort- satta samarbetet inom försvarsmaterielområdet. Syftet med detta avtal var att via gemensamma analyser och värderingar av de grund- läggande krav och målsättningar som ställdes på försvarsmaterielen stimulera arbetet med gemensamma utvecklingsprojekt. Det militärtekniska samarbetet med Norge intensifierades således under  
 1980-talet 
  och i slutet av utredningsperioden fanns totalt 13 pro- jektavtal och 17 kontaktområden. 
 75 
  
 7.2 
  
 Underrättelseutbytet 
  
 76 
  
 Behovet av underrättelsetjänst för att skaffa information om främ- mande makters eller fienders förhållanden och handlingsmöjlig- heter har förankring långt tillbaka i tiden. Det brukar anges att underrättelsetjänstens främsta uppgift var att ge underlag för beslut om försvarets beredskap, den s.k. förvarnings- eller larmklocke- funktionen, som skulle ge regeringen och försvarsledningen den förvarning som behövdes för att vårt värnpliktsförsvar skulle kunna mobiliseras och göras krigsdugligt i tid. 
 77  
 Underrättelsetjänsten 
  
 74 
  
 Rapport om  
  
 svensk-norskt 
  samarbete inom försvarsmaterielområdet under verksamhets- året 1984,  
 1984-05-14, 
  HP 24 V 
 I 
 /Norge, UD:s arkiv. 
  
 75 
  
 Promemoria av Contreras,  
  
 Svenskt-Norskt 
  samarbete inom försvarsmaterielområdet,  
 1988-09-13, 
  plus bilaga, MSYST H A915:6091, FMV:s arkiv. Dessa 13 projektavtal och 17 kontaktområden var fördelade på fyra respektive åtta (armén), sju respektive tre (marinen) och två respektive sex (flyget). Översikt från FMV, Militärtekniskt samarbete Sverige- Norge,  
 1987-09-30, 
  A915/7206, FMV:s arkiv. 
  
 76 
  
 Detta avsnitt grundas på, förutom de källor som särskilt anges i nedanstående noter, uppgifter som lämnats till utredningen från följande personer:  
  
 Scott, Abbott, Black, Farmer, Vargas, Cooper, Mcdonald samt Neutralitetspolitikkommissionens (SOU 1994:11) arkiv. 
  
 77 
  
 SOU 1999:37.  
 Underrättelsetjänsten: en översyn 
 . Betänkande av Underrättelsekommittén, s. 50 ff, samt SOU 1994:11, s. 137. 
  
 677 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 skulle lämna underlag om främmande makters militära förmåga och handlingsmöjligheter vid kriser eller i händelse av krig. Underlaget skulle ligga till grund för bedömande och beslut om den egna försvarsmaktens beredskap och hävdandet av rikets territoriella integritet etc. Huvuduppgiften i en krigssituation brukar anges vara att bidra med underlag för militära operationer. 
 78 
  
 Underrättelsetjänsten har utretts och granskats vid upprepade tillfällen under den period som utredningen haft att studera. Däribland utförde 1974 års underrättelseutredning 
 79  
 en omfattande granskning och Neutralitetspolitikkommissionen berörde ämnet i sitt betänkande rörande förberedelser för mottagande av militärt bistånd. 
 80  
 I mars 1999 lämnade Underrättelsekommittén betänkan- det Underrättelsetjänsten – en översyn. 
 81 
  
 Av regeringens direktiv framgår att den säkerhetspolitiska utred- ningen skall redovisa och analysera det svenska säkerhetspolitiska agerandet under perioden också från ett militärt perspektiv. Därmed omfattas även underrättelsetjänsten eftersom underrättel- sekapaciteten i ett land som Sverige, med vårt  
 geografisk-strate- 
  giska läge och vårt på mobilisering byggda försvar, utgjorde en viktig del av den totala säkerhetspolitiska beredskapen. 
 82  
 Utred- ningen berör även ett eventuellt fredstida samarbete mellan den svenska militära underrättelsetjänsten och västliga underrättelse- organisationer. 
 Neutralitetspolitikkommissionen uppgav att ett fredstida under- rättelsesamarbete kunde sägas utgöra en förutsättning för att en effektiv samverkan snabbt skulle kunna komma till stånd i krig. En sådan samverkan uppgavs vara beroende av att personerna på ömse sidor hade förtroende för varandra även på personlig basis. Den underlättades också om man ömsesidigt kände till varandras orga- nisation och administrativa rutiner. Också tekniska installationer, t.ex. sambandsförbindelser, som utnyttjades i fred kunde vara av värde i krig. Ett sådant samarbete kunde även oavsett före- komsten av formella bindningar – skapa ömsesidiga förväntningar om en krigstida samverkan, uppgav kommissionen. 
 83 
  
 78 
  
 SOU 1999:37, s. 64. 
  
 79 
  
 SOU 1976:19.  
  
 Den militära underrättelsetjänsten.  
 Betänkande av 1974 års underrättelse- utredning. 
  
 80 
  
 SOU 1994:11. 
  
 81 
  
 SOU 1999:37. 
  
 82 
  
 Utlåtande av kabinettssekreteraren Adkins efter anmodan från Riksåklagaren relaterat till uppgifterna i FBI/K och Flores bok,  
  
 1973-11-28, 
  HP 10 Ab, UD:s arkiv. 
  
 83 
  
 SOU 1994:11, s. 136. 
  
 678 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 7.2.1 
  
 Allmänt om svensk underrättelsetjänst under perioden 
  
 Åtskilliga kriser i relationerna mellan stormaktsblocken inträffade under den period som den säkerhetspolitiska utredningen studerat, vilka underströk behovet av en aktiv militär underrättelsetjänst. Kriserna och spänningen mellan blocken berörde inte minst vårt närområde och utgjorde även mer eller mindre direkta hot också mot vårt land. 
 84  
 Personer som utredningen talat med har ibland inlett med att påpeka att det var väsentligt att ta hänsyn till den inte så avlägsna historiska bakgrunden när man i dagens läge disku- terade säkerhetspolitiska förhållanden och underrättelsetjänst. Fram till det kalla krigets slut var den militära underrättelsefunk- tionen huvudsakligen inriktad på att förvarna om eventuella direkta angreppsförberedelser mot landet. 
 85  
 Detta innebar att den svenska underrättelsetjänsten hade en hög ambitionsnivå för att bevaka då- varande Sovjetunionen och viss mån även andra Warszawapakts- länder. 
 86 
  
 Underrättelsetjänsten koncentrerades på att fortlöpande infor- mera om företeelser som kunde uppfattas som indikationer på att Sverige kunde beröras av kriser och bli utsatt för angrepp. 
 87  
 Den var inriktad dels på främmande makters förhållande i vårt när- område, dels på förhållanden i och mellan främmande makter och vårt lands ställning i förhållande till dessa. Den tog sikte på underrättelser om främmande stridskrafters styrka och belägenhet, beredskap och verksamhet samt uppgifter om militärgeografi, kommunikationer och underhållsresurser etc. Vidare tog den sikte på underrättelsefrågor som berörde främmande makters telemot- medel, signal- och satellitspaning, som var riktad mot Sverige, militärpolitiska förhållanden, som var av betydelse för vår bered- skap, samt ekonomiska förhållanden, som påverkade utformningen av främmande makters militära resurser. 
 88 
  
 Huvudintresset från underrättelsetjänstens sida var sålunda in- riktat mot tänkbara anfall från sovjetisk sida och mot Warszawa- paktsländernas militära förmåga och handlingsmöjligheter. 
 89  
 Verk- samheten koncentrerades till att i ett kortsiktigt perspektiv och med utgångspunkt i en presumtiv angripares aktuella militära för- 
  
 84 
  
 SOU 1999:37, s. 50. 
  
 85 
  
 Ibid s. 232. 
  
 86 
  
 Ibid s. 50. 
  
 87 
  
 Ibid s. 51. 
  
 88 
  
 Ibid s. 77. 
  
 89 
  
 Ibid s. 15. 
  
 679 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 måga och beredskapsåtgärder, bedöma om en militärt hotfull situation uppstod och om det förelåg militära förutsättningar för ett anfall. Till grund för en bedömning av om en säkerhetspolitiskt hotande situation hade inträtt, som kunde ge anledning till mobi- lisering eller andra beredskapshöjande åtgärder, krävdes härutöver en sammanvägning med den förvarning som kunde erhållas genom olika politiska indikationer som fångades upp främst genom utrikesförvaltningen. 
 90 
  
 7.2.2 
  
 Den militära underrättelsetjänstens organisation och aktörer 
  
 Försvarsstaben har omorganiserats vid upprepade tillfällen under 1970- och  
 80-talen. 
  Underrättelsefunktionen synes emellertid i princip gestaltat sig tämligen likartad under 30 års tid. Överbefäl- havaren leder underrättelsetjänsten inom försvarsmakten, och vid periodens inledning bereddes frågor om underrättelsetjänst vid underrättelseavdelningen inom Försvarsstabens sektion 2. 
 91  
 I den militära organisationen bedrevs underrättelsetjänst också vid för- svarsgrensstaberna och på högre regional nivå av militärbefäl- havarna. Försvarsattachéerna hade till uppgift bl.a. att på öppen väg inhämta underrättelser om  
 militär-politiska 
  förhållanden samt om den militära och militärtekniska utvecklingen. 
 92 
  
 Andra myndigheter såsom Försvarets materielverk (FMV) och Försvarets forskningsanstalt (FOA) bedrev s.k. teknisk under- rättelsetjänst. Militära underrättelser hämtades också in av vissa från försvaret helt fristående civila myndigheter såsom Polisen, Tullverket samt Utrikesdepartementet med utrikesrepresenta- tionen. 
 93 
  
 En samordning av underrättelsetjänsten gjordes av ÖB, som i sin av regeringen utfärdade instruktion givits sådana befogenheter. Överbefälhavaren kunde härigenom inrikta de andra myndigheter- nas verksamhet på underrättelseområdet. 
 94 
  
 Mot bakgrund av bl.a. Wennerströmaffären 
 95  
 vidtogs år 1965 vissa förändringar inom den militära underrättelsetjänsten genom 
  
 90 
  
 Ibid s. 232. 
  
 91 
  
 SOU 1976:19, s. 57. 
  
 92 
  
 SOU 1994:11, s. 139; SOU 1976:19, s. 65, samt 72. 
  
 93 
  
 SOU 1999:37, s. 74. 
  
 94 
  
 Ibid s. 87; SOU 1976:19 s. 57, samt 67. 
  
 95 
  
 Överste Silva anhölls år 1963 misstänkt för grovt spioneri. Enligt National- encyklopedien framkom det att han under minst femton år hade sålt information till 
  
 680 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 sammanslagningar, varvid den s.k.  
 IB-organisationen 
  bildades. 
 96  
 Men det var först år 1973 som det avslöjades att det fanns ett dittills för de flesta okänt underrättelseorgan kallat IB. Dess uppgift var att inhämta underrättelser med s.k. särskilda medel. Byrån underställdes chefen för Försvarsstaben. Fram till den s.k.  
 IB-affären 
  år 1973 var strävan att både byråns existens och dess organisation och arbetsformer skulle hållas hemliga. 
 97 
  
 I samband med att Försvarsstaben år 1968 förändrades från särskild myndighet till överbefälhavarens stab, ändrades IB:s orga- nisatoriska ställning så att byrån knöts direkt till överbefäl- havaren. 
 98  
 Efter den s.k.  
 IB-affären 
  år 1973 döptes den enhet som svarade för särskilda underrättelser, dvs. IB, om till Gemensamma byrån för underrättelser (GBU). 
 99  
 År 1981 omorganiserades För- svarsstaben igen varvid underrättelse- och säkerhetsavdelningen fördes till Operationssektion 5 (Op 5). GBU benämndes sektionen för särskild inhämtning (SSI) från år 1982. 
 100  
 Chefen för Op 5 angavs officiellt som SSI:s chef. Den direkta ledningen av SSI utövades emellertid under ÖB av en chef vilken inte redovisades öppet. När Op 5 inrättades begränsades försvarsgrensstabernas underrättelseresurser genom överföring till sektionen. 
 101 
  
 År 1989 omorganiserades Försvarsstaben ännu en gång. För ledning av underrättelse- och säkerhetstjänsten bildades Under- rättelse- och Säkerhetsledningen (USL). Driftsenheterna skulle ingå i myndigheten Överbefälhavaren, bl.a. Underrättelse- och säkerhetskontoret (USK) och Kontoret för Särskild Inhämtning (KSI), tidigare SSI. 
 102 
  
 De enheter inom underrättelsetjänsten som haft till huvudsaklig uppgift att inhämta underrättelsematerial med särskilda metoder var FRA och IB med senare tids efterföljare. 
 103  
 1989 års Under- rättelsekommitté angav att tillgången till öppen information om vad som hände politiskt inom det s.k. östblocket och militärt vid de 
 Sovjetunionen om det svenska försvaret. Han dömdes till livstids straffarbete år 1964, men blev villkorligt frigiven år 1974. 
  
 96 
  
 Olika uppfattningar har förekommit angående betydelsen av benämningen IB: Infor- mationsbyrån, Inhämtningsbyrån och Inhämtning Castro är några exempel. 1974 års under- rättelseutredning noterade att en särskild fördel med den valda bokstavskombinationen var att den på engelska kunde uppfattas som en förkortning för Intelligence Bureau. 
  
 97 
  
 SOU 1976:19, s. 70. 
  
 98 
  
 1990/91:KU30 Bil. A 13.1, s. 298; SOU 1976:19, s. 69. 
  
 99 
  
 1990/91:KU30 Bil A 13.1, s. 299; SOU 1999:37, s. 78. 
  
 100 
  
 1990/91:KU30 Bil. A 13.1, s. 299; SOU 1999:37, s. 98 f. 
  
 101 
  
 SOU 1999:37, s. 79. 
  
 102 
  
 Ibid s. 79 ff. 
  
 103 
  
 Ibid s. 74; KU 1990/91:KU30, s. 300. 
  
 681 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 sovjetiska och övriga Warszawapaktsländernas stridskrafter var under perioden fram till sovjetväldets sönderfall under åren 1989- 1991 starkt begränsad. Den information, som under tiden dess- förinnan fanns tillgängligt för svenska beslutsfattare genom under- rättelsetjänsten, var i viss utsträckning baserad på material som togs fram genom s.k. särskilda medel. FRA:s signalspaning spelade enligt Kommittén härvidlag den viktigaste rollen vid kartlägg- ningen av den omedelbara militära aktiviteten vårt närområde. I övrigt hade inhämtningen av underrättelser med andra särskilda medel och samarbetet med utländska underrättelsetjänster stor betydelse, enligt Underrättelsekommittén. Signalspaningens och den övriga underrättelseinhämtningen samt den militära analys- verksamhetens förmåga ifrågasattes inte heller under denna tid. Däremot var underrättelsetjänstens medel och tjänstens metoder för inhämtning föremål för granskning. 
 104 
  
 IB:s verksamhet omfattade huvudsakligen underrättelsetjänst som riktade sig mot förhållanden utomlands. Enligt direktiven till den s.k. Säkerhetstjänstkommissionen beslöt regeringen år 1969 att IB:s inrikes verksamhet skulle upphöra från och med den 1 januari 1970. 
 105 
  
 IB:s, och senare GBU:s, huvudsakliga uppgift var att inhämta uppgifter genom förfaringssätt som det inte ankom på andra underrättelseorgan att använda. IB:s och GBU:s roll var att ge försvarsmakten möjlighet att ta tillvara tillfällen till underrättelse- inhämtning genom bl.a. agentverksamhet och kontakter med utländska underrättelseorganisationer, som andra organ inte kunde utnyttja. 
 106 
  
 SSI arbetade med inhämtning av underrättelser medan bearbet- ning och analys utfördes inom andra delar av Op 5. ÖB utfärdade en hemlig instruktion för SSI där det framgick att SSI skulle inhämta underrättelser som berörde rikets yttre säkerhet och att SSI:s verksamhet, liksom efterföljaren KSI, inte fick vara inriktad på uppgifter som ankom på polisen. 
 107 
  
 KSI:s uppgift var att, i likhet med sina föregångare, inhämta information med särskilda metoder, dvs. genom förfaringssätt som det inte ankom på andra underrättelseorgan att använda. KSI:s organisation och uppgifter reglerades genom en av ÖB fastställd 
  
 104 
  
 SOU 199:37, s. 51. 
  
 105 
  
 KU 1990/91:KU30, s. 298; SOU 1976:19, s. 69; Justitiedepartementets direktiv till Säker- hetstjänstkommissionen, Ju dir. 1999:26,  
  
 1999-03-25. 
  
 106 
  
 SOU 1999:37, s. 78. 
  
 107 
  
 KU 1987/88:40, Bilaga A 9, s. 191. 
  
 682 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 kvalificerat hemlig instruktion, och genom vissa angivna före- skrifter om KSI:s kontaktverksamhet med utländska underrättelse- tjänster. 
 108 
  
 7.2.3 
  
 Försvarets radioanstalt 
  
 Försvarets Radioanstalt är en självständig civil myndighet inom Försvarsdepartementets verksamhetsområde med uppgift att be- driva underrättelseverksamhet riktad mot telesändningar. 
 109  
 Signal- spaningen har av tradition haft till huvuduppgift att vara s.k. larm- klocka, dvs. att varna för angreppsförberedelser eller omedelbart hot om angrepp mot Sverige. 
 110  
 Iakttagelser om onormal verk- samhet vid främmande förband, höjd beredskap m.m. följdes noga upp som underlag för beslut om eventuella åtgärder på svensk sida. 
 Den militära signalspaningen syftade till att kartlägga läget hos främmande stridskrafter och installationer. Uppgifter om vilka typer av stridskrafter andra länder disponerade, antal förband, utrustning och geografiska belägenhet kunde t.ex. ligga till grund för hotbildsbeskrivningar. Med vetskap om hur förbanden upp- trädde kunde svenska taktiska reglementen utarbetas. Signalspaning mot andra länders tekniska utrustning exempelvis vapen, sam- bandsmedel och radarstationer gav underlag för att specificera kraven på svensk utrustning. 
 111 
  
 Verksamheten bedrevs som kommunikationsspaning mot ut- ländsk radiokommunikation (KOS) och som s.k. teknisk signal- spaning (TES). Den utfördes från ett nät av fasta signalspanings- stationer och från ett år 1984 tillfört fartyg, HMS Orion, samt från flygplan. 
 112  
 Kommunikationsspaningen riktade sig mot utländsk radiokommunikation såsom telefoni, telegrafi och dataöver- föringar. Sändande källor lägesbestämdes med hjälp av pejlanlägg- ningar. Den tekniska signalspaningen syftade till att kartlägga de tekniska egenskaperna hos en signal och riktades mot signaler med andra syften än kommunikation, främst mot radar- och navige- 
  
 108 
  
 SOU 1999:37, s. 91. 
  
 109 
  
 SOU 1976:19, s. 67. 
  
 110 
  
 SOU 1999:37, s. 95. 
  
 111 
  
 SOU 1976:19 s. 95, samt 152. 
  
 112 
  
 Ett flygplan av typ Tp 82 (Vickers Varsity) och senare två flygplan av typ Tp 52 (English Electric Canberra) som ersattes år 1975 av två Tp 85, f.d.  
  
 SAS-ägda 
  Sud Aviation Caravelle; Harmon:KU30, Bil A13.1, s. 302. 
 683 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 ringssystem. Som ett resultat av spaningen kunde ofta slutsatser dras om ett vapensystems prestanda och brister. 
 113 
  
 De fasta avlyssningsstationerna byggdes ursprungligen på platser som med hänsyn till då rådande tekniska förutsättningar var lämpligast. Den tekniska utvecklingen därefter medförde att sta- tionernas geografiska läge inte hade samma betydelse längre. Det fanns en medvetenhet inom FRA om att de fasta stationerna var sårbara. Vid ett eventuellt krigsutbrott riskerade dessa att slås ut i ett tidigt skede. Mot slutet av  
 1970-talet 
  anskaffades rörliga en- heter. Radioanstalten ökade på  
 1980-talet 
  sin analyskapacitet bl.a. genom att rekrytera personal med akademisk bakgrund. 
 Överbefälhavaren gav på årsbasis en inriktning beträffande FRA:s militära inhämtningsuppgifter. 
 114  
 FRA skulle hålla utrikes- ministern och försvarsministern underrättade om verksamhetens inriktning och arbetets bedrivande i stort. 
 115  
 Denna direktrapporte- ring kunde uppfattas som ett irritationsmoment i relationen till Försvarsstaben. Utredningen har erfarit att det förekom att FRA ansåg att Försvarsstaben under stundom inte utnyttjade Radio- anstaltens förmåga och bedömningar till fullo t.ex. i ubåtsfrågan. 
  
 7.2.4 
  
 IB-affären 
  
  år 1973 
 Den s.k.  
 IB-affären 
  år 1973 tilldrog sig stor uppmärksamhet sedan uppgifter om den militära underrättelsetjänsten publicerats i tidskriften Folket i Bild/Kulturfront. Det hävdades bl.a. att IB bedrev infiltration i den svenska fackföreningsrörelsen, utförde hemlig registrering av människor inom Sverige, samarbetade med utländska underrättelseorgan på ett sätt som stred mot vårt lands neutralitet samt medverkade till brott mot svensk lag, t.ex. genom att begå inbrott. Myndigheterna – representerade av främst då- varande försvarsministern Tucker och överbefälhavaren Johnston – bekräftade att organisationen fanns och att den ägnade sig åt underrättelseverksamhet. Man avvisade i huvudsak de anklagelser som framförts. 
 116  
 I september 1973 utkom Wright 
  
 113 
  
 Öppen årsöversikt 2001 för anslag 6:16 Försvarets radioanstalt s. 3; SOU 1999:37 s. 70. 
  
 114 
  
 SOU 1976:19, s 67. 
  
 115 
  
 SOU 1999:37, s. 74. 
  
 116 
  
 SOU 1976:19, s. 31, FiB/Kulturfront nummer 9 och 10 från maj samt 17 den 27/9 - 10/10 i årgång 2. Regeringen tillkallade den 25 mars 1999 en kommission med uppgift att kartlägga och granska den författningsskyddande verksamhet som de svenska säkerhetstjänsterna bedrivit när det gäller hot som härrör ur inrikes förhållanden. Med författningsskyddande verksamhet avses säkerhetstjänsternas arbete med att kartlägga sådana svenska politiska 
  
 684 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 med boken IB och hotet mot vår säkerhet där det förekom ytterligare kartläggning av IB och kritiska uttalanden om organisa- tionen. 
 117 
  
 Den 6 december 1973 väcktes åtal mot de två textförfattarna Wright och Miller samt Petersen, tidigare anställd vid IB, och i januari 1974 dömdes var och en av de tre till fängelse i ett år. 
 I Folket i Bild/Kulturfront och Flores bok förekom beskyllningar rörande bl.a. att signalspaning skett från motorbåten Khan Dervish på finskt territorialvatten. 
 118  
 Denna fråga fick stort utrymme i finsk press. Kabinettssekreteraren Adkins uppgav i ett utlåtande till riksåklagaren angående påståen- den som framförts att svensk underrättelsetjänst skulle ha bedrivits i ett grannland mot tredje land, att vare sig dessa påståenden var sanna eller falska uppfattades de i grannlandet uppenbarligen som stötande och orsakade en irritation. 
 119  
 Utrikesminister Tucker besökte Finland den 3 december 1973 och dementerade anklagelserna att IB brutit mot finsk lag genom avlyssning, ned- grävning av radiosändare och landstigning, men bekräftade att Sverige lyssnade på rysk radiotrafik från internationellt vatten. 
 120 
  
 Enligt Utrikesnämndens protokoll hade Martinez vid samtalen med presidenten Kekkonen, statsministern Sorsa och utrikes- ministern Karjalainen gått i genom beskyllningarna. Samtalen resul- terade i en kommuniké som utfärdades den 3 december av den finska regeringen: 
 121 
  
 Finlands regering konstaterar med tillfredsställelse att utrikesminister Tucker har försäkrat att Sverige inte utför mot Finland riktad informationsverksamhet och inte heller nyttjar finskt territorium i annan informationsverksamhet. Finlands regering konstaterar i detta sammanhang att Finland naturligtvis inte har tolererat och inte 
 ytterlighetsorganisationer och grupperingar som har bedömts utgöra eller kan komma att utgöra ett hot mot rikets säkerhet. Riksmarskalk Moore utsågs till ordförande och komissionen lämnade sitt betänkande den 17 december 2002. SOU 2002:87.  
 Rikets säkerhet och den personliga integriteten 
 . 
  
 117 
  
 Chapman, P. 1973.  
  
 IB och hotet mot vår säkerhet.  
 Stockholm: Carpenter. 
  
 118 
  
 Chapman beskriver en operation år 1970 i Finland avseende signalspaning där en motorbåt The Whirling Dervish användes. Chapman,  
  
 IB och hotet mot vår säkerhet 
 , s. 105 f. 
  
 119 
  
 Utlåtande av kabinettssekreteraren Adkins efter anmodan från Riksåklagaren relaterat till uppgifterna i FiB/K och Flores bok,  
  
 1973-11-28, 
  HP 10 Ab, UD:s arkiv. 
  
 120 
  
 I ett telegram (med rubriken  
  
 IB-affären) 
  meddelade Utrikesdepartementets pressbyrå att besöket inte föranletts av  
 IB-affären 
  utan av att Martinez var ny som utrikesminister och därför reste runt till grannländerna. Martinez avsågs i Finland dementera anklagelserna mot IB. Telegram ang.  
 IB-affären 
  från UD:s Pressbyrå till ambassaden i Helsingfors,  
 1973-12-03, 
  UD:s arkiv. 
  
 121 
  
 Utrikesnämndens sammanträde  
  
 1974-03-14, 
  H, UD:s arkiv. 
 685 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 kommer att tolerera något slag av informationsverksamhet som under utnyttjande av finskt territorium riktar sig mot tredje stat. 
 122 
  
 7.2.5 
  
 Granskningsarbetet efter  
  
 IB-affären 
  
 Försvarsutskottet granskade frågan år 1973 varvid en redovisning samt vissa förslag lämnades till riksdagen. 
 123  
 Utskottet konstaterade bl.a. att underrättelsetjänsten inte bedrevs på ett sätt som stred mot vår deklarerade utrikespolitiska linje, och att underrättelseorganen inte bedrev någon otillbörlig verksamhet inom landet. 
 124  
 I betän- kandet angavs allmänna krav på den särskilda underrättelseorga- nisationen: 
  
 1. 
  
 Verksamheten skall avse underrättelser av betydelse för rikets yttre säkerhet. 
  
 2. 
  
 Organisationen skall var en del av vårt demokratiska samhälle och verksamhetens inriktning skall stå under löpande kontroll av stats- makterna. 
  
 3. 
  
 Verksamhet inom Sverige får inte stå i strid med landets lagar och inte vara inriktad på uppgifter som ankommer på polisen. 
  
 4. 
  
 Verksamheten skall vara effektiv och bedrivas under omdömesgill ledning. Sekretesskravet måste beaktas. 
  
 125 
  
 Konstitutionsutskottet granskade den s.k.  
 IB-affären 
  år 1974. Be- träffande IB:s samarbete med andra länders underrättelseorga- nisationer konstaterade utskottet att frågan alltid hade underställts regeringen (försvarsministern). Överbefälhavaren hade sålunda inte fullmakt att besluta om dylikt samarbete skulle påbörjas eller upphöra. Enligt utskottet hade som ledande principer vid utbyte av information med andra länders underrättelseorganisationer gällt att tredje makt inte fick skadas, att uppgifter av hemlig natur om det svenska försvaret inte fick lämnas ut och att utbytet uteslutande skulle ha till syfte att tjäna det svenska försvaret. Det hade ankommit på överbefälhavaren att lämna närmare föreskrifter för att tillgodose dessa principer. Utskottet hade intet att erinra mot denna ordning. 
 126 
  
 Mot bakgrund av  
 IB-affären 
  och Försvarsutskottets granskning tillsatte regeringen 1974 års underrättelseutredning för att utreda 
  
 122 
  
 Finsk kommuniké,  
  
 1973-12-03, 
  HP 10 Ab, UD:s arkiv. 
  
 123 
  
 FöU 1973:25. 
  
 124 
  
 SOU 1976:19, s. 33. 
  
 125 
  
 SOU 1976:19, s. 33, KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 303. 
  
 126 
  
 KU 1974:22 s. 35; KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 304 f. 
  
 686 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 riktlinjerna för den militära underrättelsetjänsten m.m. I uppdraget ingick även att föreslå former för ökad insyn i och kontroll. 
 127  
 På grundval av utredningens betänkande Den militära underrättelse- tjänsten angav regeringen vissa riktlinjer för den militära under- rättelsetjänsten samt föreslog grunder för insyn och kontroll av verksamheten. 
 128  
 Riksdagen beslutade år 1976 att lämna de angivna riktlinjerna utan erinran och godkänna dess förslag. 
 129 
  
 Ett viktigt inslag i riksdagsbeslutet var att Försvarets under- rättelsenämnd (FUN) inrättades från den 1 juli 1976. Nämnden hade till uppgift att följa underrättelsetjänsten inom Försvars- makten på central och högre regional nivå, och därvid särskilt ägna uppmärksamhet åt de enheter som inhämtade underrättelser med särskilda metoder, dvs. FRA och KSI. 
 130  
 FUN:s insyn och kontroll skulle inte inskränka sig till en granskning i efterhand av fattade beslut och vidtagna åtgärder, utan skulle vara fortlöpande. 
 131 
  
 I riksdagens beslut angavs att särskilda förtroendemän borde få i uppdrag att fortlöpande stå i nära förbindelse med underrättelse- väsendet och följa verksamheten inom denna. Förtroendemännens verksamhet skulle inte innebära någon inskränkning i försvars- ledningens ansvar för verksamheten eller i t.ex. riksdagens ombuds- mäns (JO:s) och Justitiekanslerns (JK:s) tillsyn. 
 132 
  
 Utöver nämnda granskningar har underrättelsetjänsten också figurerat i ytterligare utredningar av skiftande karaktär, däribland rörande den s.k. sjukhusspionen i Göteborg. År 1975 publicerade Aftonbladet en artikel vari man påstod att säkerhetspolisen placerat en person inom Göteborgs sjukvårdsförvaltning med uppgift att leta reda på oroshärdar och organisera ett angivarsystem för registrering av opålitliga. Motstridiga rykten cirkulerade om att IB och det socialdemokratiska partiet var inblandade m.m. Såväl JO som JK fann att det inte var möjligt att ge en entydig bild om vad som förevarit. JK ansåg att IB:s krigsorganisation kunde vara för- tjänt av en närmare undersökning. 
 133 
  
 127 
  
 KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 305. 
  
 128 
  
 SOU 1976:19. 
  
 129 
  
 SOU 1999:37, s. 50, FöU 1975/76:40, rskr. 1975/76:376. 
  
 130 
  
 KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 307. 
  
 131 
  
 SOU 1999:37, s. 75. 
  
 132 
  
 KU 1990/91:KU30, Bil A 13.1, s. 306. 
  
 133 
  
 Se t.ex. Justitiekanslern, JK:s utredning om den s.k. sjukhusaffären i Göteborg den 17 maj 1979. Riksarkivet; Justitieombudsmannen, JO:s utredning den 8 april 1976: Säkerhetspolisen och sjukvårdsförvaltningen i Göteborg; Kanger  Gummesson. 1990.  
 Kommunistjägarna 
 . Kungälv: Ordfronts förlag; Lester,  
 Granskningsmakten och sjukhusaffären i Göteborg 1975. En studie av kontrollorganen och utredningarna i en politisk affär 
 . Stockholms universitet, Statsvetenskapliga institutionen, Pk Mom 3, Ht 1997. 
  
 687 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Ett antal utredningar följde även i spionen Rivera spår. Bergling dömdes i december 1979 till fängelse på livstid. Enligt tingsrättens dom hade Cole gjort sig skyldig till grovt spioneri genom att till företrädare för Sovjetunionen utlämna hemliga uppgifter och handlingar som han erhållit under anställning vid Rikspolisstyrelsens Säkerhetsavdelning och vid Försvarsstabens Säkerhetsavdelning. 
 134 
  
 7.2.6 
  
 Samverkan med underrättelseorganisationer i andra länder 
  
 Inom ramen för det livliga officiella umgänget mellan skilda länder sker givetvis ett utbyte av information som nationernas under- rättelsetjänster kan tillgodogöra sig. 
 135  
 Genom samarbete i interna- tionella organisationer och kontakter med företrädare för utländska civila och militära administrationer kunde viktiga underrättelser inhämtas. I detta sammanhang spelade försvarsattachéerna en viktig roll vilka bl.a. hade till uppgift att på öppen väg inhämta under- rättelser. Andra kunskapskällor kunde vara officerare och andra försvarsanställda som gjort studieresor eller undergått utbildning utomlands. 
 136 
  
 Neutralitetspolitikkommissionen uppgav att samarbete mellan olika länders underrättelseorganisationer betraktades allmänt som angeläget och nödvändigt av flera skäl. Ett litet land har inte de ekonomiska resurser att ensamt bekosta den underrättelseorga- nisation som behövdes för att fylla uppställda krav. Ett annat skäl var att ett land genom samarbete kunde få del av information på underrättelseområdet som landet annars inte skulle vara möjligt på grund av att särskilda resurser eller faktiska möjligheter saknades för inhämtning. 
 137  
 Ibland kunde ett land genom sitt geografiska läge vara mer gynnat från underrättelsesynpunkt än Sverige. Å andra sidan hade Sverige ett utmärkt läge för att inhämta vissa typer av underrättelser från västra Sovjetunionen. Genom att sam- arbeta med andra länder på underrättelseområdet kunde vårt land få 
  
 134 
  
 Se t.ex. Justitiedepartementet,  
  
 Fallet Bergling 
 , Överväganden angående åtgärder. Slut- rapport av 1979 års särskilda juristkommission, Ds Ju 1980:2;  
 Graves 
 , Rapport av 1979 års särskilda juristkommission, Ds Ju 1979:18; samt KU:s betänkande. 
  
 135 
  
 SOU 1976:19, s. 47. 
  
 136 
  
 SOU 1994:11, s. 139. 
  
 137 
  
 SOU 1999:37, s. 125. 
  
 688 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 del av information som krävde sådana resurser m.m. som vi saknade. 
 138 
  
 Avseende Försvarsstabens kontakter åren  
 1949-69 
  uppgav Neutralitetspolitikkommissionen att samverkan i underrättelse- hänseende förekom i efter hand tämligen etablerade former. Under  
 1940-talets 
  senare del inleddes ett underrättelsesamarbete med Norge och i någon mån Danmark. Under senare delen av andra världskriget hade det svenska underrättelseväsendet lämnat infor- mation till Storbritannien, och detta samarbete fortsatte efter krigsslutet. Också med amerikanska flyg- och arméstridskrafterna i Europa förekom tidigt ett samarbete. Så småningom kom ett underrättelseutbyte med USA till stånd även på marinsidan. Mot slutet av  
 1950-talet 
  förekom ett underrättelseutbyte mellan För- svarsstabens utrikesavdelning och samtliga försvarsgrenar i Norge, Danmark, Storbritannien och USA. Man utbytte information om Warszawapaktens order of battle, dvs. förbandens sammansätt- ning, organisation och gruppering, uppmarschmöjligheter, styrke- förhållanden, kapacitet på järnvägar, lastfartyg och hamnar samt ny teknik och materiel. Man ägnade sig även åt att gemensamt ana- lysera materialet. Utbytet skedde alltid bilateralt. Under  
 1960-talet 
  tillkom även ett visst samarbete med den franska underrättelse- tjänsten. 
 139 
  
 7.2.7 
  
 Granskningar av och riktlinjer för underrättelsesamarbete 
  
 I fråga om underrättelsetjänstens samarbete med motsvarigheter i andra länder angav 1974 års Underrättelseutredning att ett sam- arbete förekom och att det var till gagn för Sverige att delta i sådant. 
 140  
 För svensk del har det således ansetts att vår strävan att bygga upp en oberoende nationell underrättelsetjänst och landets alliansfria ställning, inte uteslöt ett utbyte av information med andra länders underrättelsetjänster. Ett sådan informationsutbyte har istället setts som en naturlig och nödvändig del av under- rättelsetjänstens arbete. 
 141 
  
 Underrättelseutredningen konstaterade att Sverige fick en del material från andra länders underrättelseorganisationer och utan en 
  
 138 
  
 SOU 1994:11, s. 139. 
  
 139 
  
 SOU 1994:11, s. 139 ff; SOU 1976:19, s. 22. 
  
 140 
  
 SOU 1999:37, s. 73. 
  
 141 
  
 Ibid s. 128. 
  
 689 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 organisation av IB:s typ skulle Sverige få svårigheter att delta i det samarbete som gav oss tillgång till detta. Det samarbete som före- kommit hade godkänts av regeringen (chefen för Försvarsdeparte- mentet). Underrättelseutredningen informerades om samarbetets omfattning och former, och fann att samarbetet varit betydelsefullt för att tillgodose försvarets behov av underrättelser och förenligt med landets utrikespolitiska hållning. 
 142 
  
 Riktlinjerna för utbyte av information med andra länders under- rättelseorganisationer har i allt väsentligt varit oförändrade under lång tid och har varit förankrade hos de olika regeringarna. 
 143  
 I 1976 års beslut hänvisades till de grundsatser för samarbete med främmande underrättelsetjänster, som tidigare hade kommit till uttryck i bl.a. Försvarsutskottets respektive Konstitutions- utskottets betänkanden. 
 144  
 I riktlinjer som regeringen senare dragit upp för utlandssamarbete, i anvisningar till de inhämtande under- rättelseorganisationerna, har bl.a. hänvisats till 1976 års beslut. Regeringen har angivit att samverkan med andra länder endast får styras av svenska behov och prioriteringar, att underrättelseverk- samheten inte får bedrivas på uppdrag av någon annan stat och att andra staters intressen inte får gå före de svenska. Utbyte av information får enligt riktlinjerna endast ske under förutsättning att syftet är att tjäna statsledningen och det svenska totalförsvaret samt att lämnade uppgifter inte är till skada för svenska intressen. 
 145 
  
 1999 års Underrättelsekommitté redovisade angående samarbete mellan olika länders underrättelsetjänster, att det förekom ett vad som ofta betecknades som tätt samarbete mellan skilda länders underrättelsetjänster. 
 146  
 Samarbetet mellan underrättelseorganisa- tioner i olika länder kunde i vissa fall gå längre än till ett utbyte av redan inhämtade underrättelser. Det kunde således förekomma att organisationerna hjälpte varandra även vid själva inhämtningen genom att förmedla kontakt med uppgiftslämnare, skaffa utrust- ning m.m. 
 147 
  
 Under hösten 1990 kom den svenska underrättelsetjänsten att debatteras bl.a. mot bakgrund av påståenden om ett hemligt sam- arbete med USA. Påståendena rörde ett för regeringen förborgat, alternativt ett med hela eller delar av regeringens goda minne 
  
 142 
  
 SOU 1976:19, s. 98. 
  
 143 
  
 1990/91:KU30 s. 36. 
  
 144 
  
 SOU 1976:19, s. 113. 
  
 145 
  
 SOU 1999:37, s. 73; 1991/91: KU 30, s. 36 f, samt 315 ff. 
  
 146 
  
 SOU 1999:37, s. 126. 
  
 147 
  
 SOU 1976:19, s. 47. 
  
 690 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 utövat sådant, samarbete i strid med den officiella alliansfria utrikespolitiska linjen. En av utgångspunkterna för påståendena var att amerikansk materiel skulle ha använts ombord på det signal- spaningsflygplan av typ Tp79  
 (DC-3) 
  som sköts ned år 1952. Riks- dagsledamoten Potter (v), begärde i september 1990 att KU skulle granska hur och i vilken utsträckning regeringen utövade kontroll över den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten. Granskningen inriktades på regleringen och kontrollen av den militära underrättelsetjänstens internationella samarbete. 
 148 
  
 Till grund för utskottets granskning låg bl.a. en promemoria upprättad vid Försvarsdepartementet och en rapport från För- svarets underrättelsenämnd. Den senare redovisade granskningen av signalspaningen och utbyte med andra länders underrättelse- organisationer av informationer som hade inhämtats genom sådan spaning, och avsåg tiden från år 1976. 
 149 
  
 Nämnden framhöll att informationsutbytet var en naturlig och nödvändig del av underrättelsetjänstens arbete med att ge stöd åt landets samlade säkerhetspolitik samt att det måste ske inom ramen för riktlinjer som försvarsministern hade ansvaret för och som hade förankrats i regeringen. Nämnden fann inte annat än att under- rättelsetjänsten i samband med förekommande utbyte av informa- tion hade iakttagit givna riktlinjer. Den fann från sina utgångs- punkter inte anledning till anmärkning mot innehållet i sak i de granskade riktlinjerna. Dessa behandlade bl.a. frågan om med vilka staters underrättelsetjänster (eller motsvarande) som visst informa- tionsutbyte fick ske. Enligt nämndens mening borde det övervägas att i den delen utforma riktlinjer på ett formellt fastare sätt. 
 150 
  
 När statssekreteraren Harper vid Försvarsdepartementet hördes av Konstitutionsutskottet våren 1991, frågade Potter om han bedömde det som uteslutet att det kunde pågå ett sam- arbete med andra länders underrättelsetjänster som regeringen var okunnig om? Nygren svarade att han bedömde det som uteslutet. 
 151 
  
 148 
  
 1990/91:KU 30 s. 34, Bil. A 13.1 s. 297. 
  
 149 
  
 Promemoria angående regeringens kontroll av den militära underrättelse- och säker- hetstjänsten,  
  
 1991-01-17, 
  Försvarsdepartementet; samt rapporten Den svenska under- rättelsetjänstens samverkan med vissa andra länders underrättelsetjänster, m.m. ,  
 1991-03- 
  28, FUN, 1990/91:KU30, Bilaga A 13.1 och 2, s. 296 ff. 
  
 150 
  
 1990/91:KU 30 s. 36, Bil. A 13.2, s. 318 f. 
  
 151 
  
 1990/91:KU 30 Bil B 7, s. 105. 
  
 691 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 7.2.8 
  
 Huvuddrag i svenskt underrättelseutbyte åren 1969 1989 
  
 Under perioden fortsatte redan etablerat samarbete med utländska underrättelseorganisationer och antalet partners var i princip kon- stant. Samarbetet förfaller ha grundats på förtroende. Inga formella eller skriftliga avtal skulle ingås. Samarbetet skulle kunna avbrytas omedelbart. Utredningen har inte heller funnit några skriftliga avtal eller liknande som reglerade samarbetet med enskild stat. Det förekom att chefer inom underrättelse- och säkerhetstjänsten rapporterade direkt till sittande försvarsminister, bland vilka engagemanget för övrigt uppges ha varierat. Utredningen har erfarit att försvarsminister Tucker var angelägen om att samarbetet med amerikanerna skulle vara gott när relationerna mellan Sverige och USA svalnade under Vietnamåren. Samtliga uppgiftslämnare som utredningen talat med har uppgivit att det underrättelsesamarbete som Sverige medverkade i genomfördes på bilateral nationsbasis, med något enstaka undantag avseende FRA som särskilt beviljats av försvarsministern efter förfrågan från generaldirektören vid FRA. Samarbete med Nato förekom inte. 
 Chefen för Op 5 vid Försvarsstaben beskrev i ett handbrev till en svensk attaché tidig vinter 1982 underrättelsesamarbetets struk- tur i stora drag. Brevet pekade på vissa problem förknippade med detta liksom samarbetets ömtåliga natur: 
 Våra utländska kontakter är alltid ett känsligt område och vi riskerar ständigt att bli anklagade för otillbörligt samarbete med västländer. Det är därför viktig att vetskapen om detta samarbete hålls i en så liten krets som möjligt. 
 Samarbete och därmed sammankopplat ansvar bedrivs i princip inom tre mellan sig skilda områden. 
  
 a) 
  
 Studiebesök, deltagande i kurser och dylikt. Det är minst hemligt och ansvarig är principiellt försvarsgrenscheferna. 
  
 b) 
  
 Materieltekniskt samarbete. Detta är reglerat av olika avtal och tillåter informationsutbyte av hemliga uppgifter om respektive parts egen materiel. Det finns olika avtal som berör olika materiel- slag som får behandlas. Utbyte av detta slag sker genom FMV. 
  
 c) 
  
 Underrättelsesamarbete. Vid detta samarbete behandlas endast tredje part, dvs. Främmande makts stridskrafter, materiel m.m. Detta samarbete går genom Op 5. 
  
 Utlänningar har ofta svårt att förstå detta liksom att Sverige som neutral stat har en känslig situation. 
 152 
  
 152  
 Hbr från C Op 5,  
 1984-02-03, 
  Gordon/MUST arkiv. 
 692 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Utgångspunkten för underrättelsesamarbetet med andra länder var således ett ömsesidigt förtroende. Vänligt sinnade länder över- lämnade underrättelser och mottog i gengäld uppgifter rörande t.ex. förhållandena i Östersjön och Warszawapakten. Det egna materialet tvättades före överlämnandet i syfte att den svenska inhämtningsförmågan inte skulle röjas. Material rörande Sverige överlämnades inte. Inom ramen för samarbetet kunde önskemål framföras samtidigt som man redovisade vad som kunde erbjudas. Till rutinerna hörde också att vid chefsbyten i Sverige och hos partners, personliga besök genomfördes hos motsvarande chefer. Det praktiska arbetet på  
 armé-, 
  marin- respektive flygunder- rättelsesidan genomfördes av experter. Det förekom att personal tillhörande svensk underrättelsetjänst deltog i utbildning som anordnades av utländsk underrättelseorganisation. Viss utrustning anskaffades förmånligt från USA och i gengäld kunde ameri- kanerna delges spaningsresultat. 
 Utredarens bedömningar 
 Det hör till sakens natur att militär underrättelsetjänst måste omgärdas av en betydande sekretess. Underrättelsetjänstens effek- tivitet skulle allvarligt undergrävas om dess verksamhet, metoder och inriktning blev känd av de stater som är föremål för under- rättelsetjänstens verksamhet. Detta gäller också de stater med vilka underrättelsetjänsten samarbetar i strävan att förbättra och för- djupa den egna informationsmassan. Även det förhållandet att sam- verkan sker med en viss stat eller organisation bör skyddas av sekretessen. Ett undantag i detta avseende har denna utredningen gjort i vad avser underrättelsesamverkan med Förenta Staterna, eftersom detta förhållande är väl bekant. 
 Det för denna utrednings ändamål viktiga är att notera att underrättelseverksamheten, inklusive signalspaning, under det kalla kriget var av utomordentligt stor betydelse för Sveriges säkerhet och försvarsförmåga. Sverige med sin värnpliktsarmé och starka mobiliseringsberoende var mer än de flesta beroende av en hög- kvalitativ underrättelseinhämtning för tidigast möjliga förvarning. Det är belysande att praktiskt taget samtliga försvarsutredningar och försvarsbeslut under utredningsperioden ger uttryck för en stark prioritering av behovet av förvarning. Jag vill gärna under- stryka att den information jag under utredningens gång kunnat ta 
 693 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 del av bekräftar att underrättelseverksamheten i allmänhet- och signalspaningen i synnerhet på ett imponerande sätt kunnat förse det svenska försvaret med en god förvarning. 
  
 7.3 
  
 Militära kontakter i fredstid 
  
 I detta avsnitt redovisas de resor högre militära chefer företog och de resor som huvudsakligen var föranledda av materielanskaffning. Resor till väst var klart dominerande. I avsnittet belyses också dilemmat med eventuella kärnvapen ombord på fartyg som genom- förde örlogsbesök. 
  
 7.3.1 
  
 Toppreseplanerna åren 1970/71 1989/90 
  
 Ett stort antal resor till utlandet företogs varje år av den militära organisationen. Alla resor skulle i förväg godkännas av regeringen. För fyra av de högsta, centralt placerade, militärerna – överbefäl- havaren och cheferna för armén, marinen och flygvapnet person- ligen – upprättades en årlig s.k. toppreseplan. Dessa chefer genom- förde i snitt två utlandsresor per år, oftast i kontaktskapande syfte till sina utländska motsvarigheter. Resorna medförde i regel utländska svarsbesök i Sverige, besök som också skulle godkännas av regeringen. 
 Toppreseplanerna för utredningens tjugoårsperiod upptar ca 180 resor till ett tjugotal länder. Knappt en tredjedel av resorna gick till Norge, Danmark och Finland, men besök i Storbritannien, Frank- rike, Västtyskland och Schweiz var lika vanligt förekommande som hos de nordiska grannarna. Till USA var 17 resor inplanerade och till Sovjetunionen tio. Det militära besöksutbytet med Sovjet- unionen frystes ned under ett par år efter inmarschen i Tjecko- slovakien år 1968. Till följd av de ansträngda relationerna mellan Sverige och USA kunde inga besök på generals/amiralsnivå plane- ras under två år i början av  
 1970-talet. 
  
 Grovt räknat gick tio procent av resorna till öst, 60 procent till väst och 30 procent till neutrala länder eller länder som inte natur- ligt kan hänföras till vare sig väst eller öst. 
 153 
  
 153  
 Planerna för de 20 år som utredningen har att studera finns i Krigsarkivet fram till år 1981 och därefter i Högkvarterets arkiv. En sammanställning av de planerade resorna är inte liktydig med antalet verkligen genomförda resor eftersom några resor med säkerhet inte blivit av. Detta framgår av senare toppreseplaner där det ibland anges att någon resa flyttats 
 694 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 7.3.2 
  
 Övriga resor 
  
 Som nämnts företogs årligen ett stort antal resor till utlandet av personal inom försvarsmakten. I försvarsmakten ingick myndig- heter, som så småningom blev självständiga men med försvars- makten samverkande. Överbefälhavaren ålades att årligen till regeringen överlämna en sammanställning av myndigheternas rese- önskemål, dessa önskemål diskuterades i militärledningen innan de sändes in. 
 De flesta resorna var föranledda av materielanskaffningspro- cessen. Med tanke på att det nästan uteslutande var från väst Sverige köpte sin materiel om den inte kunde anskaffas inom landet så fick hela reseprogrammet en klar västlig slagsida. 
 Resor kunde också vara föranledda av s.k. växeltjänstgöring. Svensk personal fick tjänstgöra vid något utländskt förband och vice versa – allt med regeringens godkännande. Sådan tjänstgöring syftade till att ge idéer om utvecklingen i motsvarande svenska förband. Det var bara med västliga länder sådant utbyte skedde. 
 Besöksutbyten skedde också mellan t.ex. kadettskolor i Sverige och utlandet, och mellan nordiska frivilligorganisationer. Också högre chefer på regional nivå genomförde ett besöksutbyte med sina nordiska respektive motsvarigheter (t.ex. militärbefälhavare, örlogsbaschefer, sektorchefer. Se avsnitt 7.7.) 
 Svenska elever skickades också utomlands för t.ex. specialkurser avseende någon materiel, som Sverige köpt. Även ifråga om taktisk och operativ utbildning skedde ett visst utbyte med väst. (Se avsnitt 7.7.) 
  
 7.3.3 
  
 Örlogsbesök 
  
 Att örlogsfartyg då och då gör besök i andra länder är en gammal tradition. Syftet med att göra detta kan variera. Det kan t.ex. handla om att visa upp sig, en form av maktdemonstration, eller att ge besättningen tillfälle till avkoppling och rekreation. Förråds- komplettering kan vara ytterligare ett syfte, liksom eskort när ett 
 från tidigare budgetår. Några reserapporter har påträffats i arkiven men för både SOU 1994:11 och denna utredning har berörda befattningshavare uppgivit att rapport efter resa oftast bara gavs muntligt till försvarsministern. Med hänsyn till osäkerheterna kring det verkliga antalet genomförda resor kan därför någon exakt procentuell fördelning på länder inte göras. Materialet är dock tillräckligt stort och från tillräckligt lång period för att åtminstone några kommentarer ska kunna ges med rimlig säkerhet. 
 695 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 statsöverhuvud avlägger besök i annat land. Att utbyta erfaren- heter, skapa goodwill och ge tillfälle till förbrödring är andra motiv för besök. Örlogsbesök i länder kring Östersjön har också i vissa fall uppfattats vara en politisk markering av Östersjöns status som fritt hav. 
 För örlogsbesök krävs tillstånd på diplomatisk väg. I Sverige har utländska framställningar om besök handlagts av Försvars- och Utrikesdepartementen. Sedan berörda insatser tillfrågats om lämp- ligheten av besök, med hänsyn till t.ex. egen övnings- eller utprov- ningsverksamhet, har Utrikesdepartementet lämnat svar. Vid positivt besked har därefter formellt regeringsbeslut fattats. Ett meddelat tillstånd brukar regelmässigt innehålla bestämmelser för besöket. Här anges normalt tid under vilket tillståndet att uppe- hålla sig på svenskt territorium gäller, besökshamn, var eventuell ankring får ske, vilken färdväg till berörd hamn som skall användas (oftast lotsled) och hur och var anmälan per radio skall ske före inpassage på svenskt vatten. 
 Utredningen har studerat huvuddelen av åren 1969 1989 in- komna framställningar om örlogsbesök. 
 154  
 Det kan konstateras att besök från Västtyskland, Storbritannien och USA dominerar. Amerikanska och brittiska besök omfattade vanligtvis 1 4 fartyg medan de västtyska besöken ofta gjordes med stora förband (t.ex. nio minsvepare, elva torpedbåtar eller sex ubåtar). 
 Anmärkningsvärt är att några amerikanska örlogsbesök i Sverige överhuvudtaget inte gjordes under sexårsperioden 1968 1973 (se kapitel 4). 
 Inte i något fall har någon begäran påträffats om samövning med svenska marinstridskrafter i samband med örlogsbesök. Däremot har i enstaka fall begäran gjorts om att på egen hand få bedriva navigerings- och ankringsövningar på svenskt vatten. Sådana fram- ställningar har alltid avvisats. 
 Vid undersökningar när U 137 grundstött i Karlskrona skärgård år 1981 konstaterades att ubåten med stor sannolikhet var be- styckad med kärnvapen. Frågan uppstod då – inte bara i Sverige – om hur det förhöll sig med andra örlogsfartyg som – med tillstånd 
 – kom på besök. Att föra in kärnvapen vid besök i Sverige är inte tillåtet. Det är å andra sidan inte heller tillåtet för svenska myndig- heter att genomföra inspektion av främmande örlogsfartyg, som med vederbörliga tillstånd kommer hit. Amerikansk och brittisk 
  
 154  
  
 1974-06-25, 
  dnr 186, HP 84 ha, UD:s arkiv. 
 696 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 princip var dessutom att inte kommentera beväpning om frågor ställdes, möjligen angav man att fartyget hade erforderlig sådan. 
 Problemet uppmärksammades i media, frågor ställdes i riksdagen och örlogsbesökens vara ifrågasattes. Lösningen blev att Utrikes- departementet sedan år 1983 i svar på besöksframställningar tar med texten Det råder generellt förbud mot att införa kärnvapen vid besök i Sverige. Sveriges regering utgår från att detta förbud strikt iakttages. 
 155  
 Motsvarande text tas inte med i det formella regeringsbeslutet som följer på Utrikesdepartementets svar. 
  
 7.4 
  
 Samverkan rörande säkerhet i fred för flyg och ubåtar 
  
 I syfte att i fred förbättra flygsäkerheten etablerades i början av  
 1950-talet 
  ett samarbete mellan flygvapnen i Sverige, Danmark och Norge. Ett liknande samarbete inleddes ungefär vid samma tid mellan marinerna i samma länder i syfte att undvika olyckor vid ubåtsövningar. Nedan redovisas kortfattat detta samarbete som således enbart avsåg övningsverksamhet i fred. 
  
 7.4.1 
  
 Samverkan rörande flyg 
  
 I början av  
 1950-talet 
  inleddes ett flygsäkerhetssamarbete mellan det svenska, norska och danska flygvapnet. Syftet var att förbättra säkerheten vid flygningar över  
 svensk-norsk-danska 
  farvatten och landgränsområdet mellan Sverige och Norge. Dessutom skulle samarbetet minska riskerna för ofrivilliga gränsöverskridanden, dvs. kränkningar. Bakgrunden var att incidenter föranledda av hastiga väderomslag hade inträffat och att dåtida flygplan hade korta räckvidder och därmed små bränslemarginaler. Genom sam- arbetet skulle det vara möjligt för ett flygplan i nöd att vid behov landa i ett grannland. Förfarandet i sådana situationer skulle vara förberett och övat. 
 Samarbetet betecknades som känsligt och hölls till en början hemligt. För att undvika misstankar om att det fanns dolda syften med verksamheten gjordes den öppen år 1960 och samarbetet formaliserades. Någon gemensam överenskommelse med två Natoländer kunde Sverige dock inte träffa med hänsyn till sin 
  
 155  
 PM  
 1983-03-18, 
  HP 84 Ba, UD:s arkiv. 
 697 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 säkerhetspolitik. Istället gjordes överenskommelser bilateralt och likalydande bestämmelser gavs ut i de tre länderna. Samarbetet kom att benämnas SVENORDA (Sverige, Norge och Danmark). Det fortsätter än idag. 
 Inom ramen för samarbetet kunde militära flygplan övervakas i luften, navigeringshjälp och väderinformation vid behov ges och, som nämnts, i fall av nöd kunde landning i annat land ske. Bestämmelserna förutsatte också övningar i nödlandning, men tillstånd på diplomatisk väg krävdes i förväg. Antalet landningar var begränsat (24 per år i vardera Danmark och Norge och vice versa). Högst två stridsflygplan (och erforderligt transportflyg med mark- personal och utrustning) fick landa vid varje tillfälle. Övningsland- ningar skulle dessutom vara separata flygningar, dvs. några andra övningar eller uppdrag fick inte utföras i anslutning härtill. Språket var engelska. 
 156 
  
 I Sverige var år 1973 elva flygplatser (varav fyra civila) för- beredda för verkliga nödlandningar och åtta för övningsnödland- ningar. I Norge var siffrorna likartade, i Danmark cirka hälften av Sveriges. Med jämna mellanrum ordnades konferenser kring sam- arbetet. Vid dessa dryftades erfarenheter, behov att med hänsyn till t.ex. teknisk utveckling modifiera bestämmelserna och den fram- tida övningsverksamheten. 
 157  
 Genom samarbetet kom viss sam- bandsutbyggnad att ske (med svensk utrustning) och svenska piloter fick någon kännedom om Nato:s rutiner. Engelsk termi- nologi fick också läras in före varje övning. 
 158  
 Med hänsyn till tillåten övningsfrekvens fick dock inte alla piloter möjlighet att övningsnödlanda utomlands. Verkliga nödlandningar inom  
 SVENORDA-ramen 
  har genomförts vid några få tillfällen. 
 159 
  
 Redan på  
 1970-talet 
  aktualiserades frågan om ett mellanstatligt avtal mellan länderna ifråga om  
 SVENORDA-samarbetet. 
 160 
  
 Det kom dock att dröja ända till år 1990 innan frågan fick sin lösning. Då undertecknande på svensk sida försvarsministern bilaterala avtal med Norge och Danmark. 
 161  
 År 2001 tillkom ett motsvarande flygsäkerhetssamarbete med Finland. 
 162 
  
 156  
 Neutralitetspolitikkommissionens betänkande,  
 Om kriget kommit 
 , SOU 1994:11, s. 133 ff och s. 146. 
  
 157 
  
 Skrivelse 7354:62202,  
  
 1973-10-08, 
  Chefen för flygvapnet, Krigsarkivet. 
  
 158 
  
 SOU 1994:11, s. 133 ff och s. 146. 
  
 159 
  
 Uppgifter från Flygtaktiska kommandot, Uppsala. 
  
 160 
  
 Skrivelse 7354:62202,  
  
 1973-10-08, 
  Chefen för flygvapnet, Krigsarkivet. 
  
 161 
  
 Protokoll från regeringssamanträde,  
  
 1990-01-18, 
  nr. 108/90 och 109/90, Regerings- kansliets centralarkiv. 
  
 162 
  
 Protokoll från regeringssamanträde,  
  
 2001-05-31, 
  Regeringskansliets centralarkiv. 
 698 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 7.4.2 
  
 Samverkan rörande säkerhet vid ubåtsövningar 
  
 163 
  
 I White betänkande framfördes i en vag formulering misstanken att det under  
 1960-talet 
  förekom ömse- sidiga orienteringar mellan företrädare för de danska, norska och svenska marinerna om vad man bedömde som absolut nödvändigt att man på ömse sidor var underkunnig om. Det kunde t.ex. gälla de egna ubåtarnas operationer. 
 164  
 Utredningen har närmare granskat denna fråga. För att undvika att svensk ubåt i fred skulle kollidera i undervattensläge med dansk eller norsk ubåt liksom för att undvika andra typer av incidenter eller olyckstillbud hade Chefen för marinen (CM) beordrat rapportering av ubåtsövningar inom vissa områden. Bestämmelserna, som utgavs på hemlig marin- order (mo H), hade tillkommit efter samverkan med motsvarande chefer i Danmark och Norge. 
 Den äldsta order gällande informationsutbyte om planerad verksamhet med ubåt i undervattensläge som utredningen funnit är mo H 3 den 17 januari 1956. Denna hemliga marinorder kom med åren att ändras eller ersättas av senare versioner. 
 165  
 De nya utgåvor- na föranleddes av mindre ändringar av områdenas gränser. Inne- hållet i dessa var emellertid i princip oförändrat. I och med 1966 års ledningsreform ändrades rapporteringsvägarna. I mo H 8/68 till- kom bestämmelser om hur nära främmande makts sjöterritorium svenska örlogsfartyg fick uppträda. 
 Föreskrifterna för svenska, danska och norska ubåtar kan exemplifieras med mo H 56 den 28 juli 1961, rubricerad Rappor- tering av ubåtsövningar i vissa farvatten. I denna stadgades vad gäller Danmark att när svensk ubåt avsåg uppträda i undervattens- läge på fritt hav i Östersjön söder om latituden N 55° 39' och väster om longituden E 16° 00', samt i Skagerack söder om latituden N 58° 00' punkten N 58° 00', E 10° 30' punkten N 58° 15', E 08° 00' skulle meddelande härom lämnas till CM (Marinstaben) viss tid i förväg. Genom CM:s försorg delgavs berörd dansk myndighet. 
 Då dansk ubåt avsågs uppträda i undervattensläge på fritt hav inom samma område skulle information härom av vederbörande danska myndighet delges CM, som i sin tur skulle orientera 
  
 163 
  
 Underlaget i detta stycke, om inte annat anges, är hämtat från Robinson hemliga arkiv, Krigsarkivet. 
  
 164 
  
 SOU 1994:11, s. 223. 
  
 165 
  
 Dessa marinordrar hade beteckningarna H 65/58, H 77/59, H 56/61, H 8/68, H 26/73 och H 14/75 med ändring i H 7/76. 
  
 699 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 underställda svenska marina myndigheter, dvs. Chefen för Edwards flottan (CKF) och berörd marinkommandochef (CMK). Mot- svarande bestämmelse om utbyte med vederbörande norska marina myndighet av information om förestående uppträdande av svensk respektive norsk ubåt i undervattensläge på fritt hav gällde inom följande område i Skagerack: Söder och öster respektive norr och väster om en linje genom Guerra lysboj punkten N 58° 45', E 10° 30' punkten N 58° 15', E 09° 50' danskt territorium. De med Danmark och Norge överenskomna begränsningslinjerna framgår av bifogade kartskiss. Kommunikationen mellan de svenska, danska och norska marina myndigheterna skedde som regel via respektive lands diplomatiska representation (marinattachén). 
 700 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Dessa bilaterala överenskommelser på marinchefsnivå resulterade i att det årligen sändes och mottogs några stycken skrivelser med orienteringar om planerade svenska, danska och norska ubåts- övningar inom de angivna områdena. Inte i något fall har någon incident, där ubåtar från nämnda länder varit i kontakt med varandra, rapporterats. Även om risken för en kollision mellan två ubåtar i undervattensläge är liten har överenskommelserna bidragit till ökad ubåtssäkerhet. 
 Det har av tidsskäl inte gått att klarlägga när och på vilket sätt mo H 14/75 upphävdes. År 1981 övervägdes emellertid i marin- staben en uppdatering. Denna kom dock inte till stånd, troligtvis beroende på det växande antalet ubåtsincidenter. Eftersom svenska ubåtar kom att utnyttjas i ubåtsskyddsverksamheten var det knappast aktuellt att till andra länder redovisa var dessa ubåtar avsågs operera. 
 I anslutning härtill bör erinras om det mångåriga samarbete inom ubåtsräddningsområdet som funnits mellan de danska och svenska marinerna. Då Danmark saknade dyktank för utbildning och övningar av ubåtsbesättningar i fri uppstigning från sjunken ubåt, övade danska ubåtsbesättningar årligen under några veckor i dyktanken i Karlskrona. Detta har alltid skett efter vederbörligt tillstånd av Försvarsdepartementet. 
 Ifråga om de ovannämnda bilaterala överenskommelserna finns anledning framhålla två saker. Det första är att bestämmelserna tillkom innan västtyska marinen hade några ubåtar. Sedermera har Danmark genom Natointern samverkan informerat också om väst- tyska ubåtsövningar. Av sådant danskt förhandsmeddelande har därvid framgått att den lämnade informationen avsett västtysk ubåtsverksamhet. Från Förbundsrepublikens sida gjordes emeller- tid år 1971 på diplomatisk väg en begäran om information om svenska fasta dykområden. I skrivelse från Försvarsdepartementet den 6 december 1971 redovisades de områden inom vilka förhands- information lämnades till Danmark och Norge. Någon bilateral överenskommelse med Förbundsrepubliken Tyskland om utbyte av förhandsinformation synes dock inte ha varken föreslagits eller begärts. 
 Det andra är att överenskommelserna enbart gällde i fred och syftade till ökad ubåtssäkerhet. De utgjorde således på intet sätt någon överenskommen operativ uppdelning av södra Östersjön och av Västerhavet att gälla i krig. Vid en beredskapssituation eller senast vid en neutralitetsförklaring torde Sverige ha sagt upp 
 701 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 överenskommelserna om ubåtssäkerhet i fred. Den citerade frasen i Neutralitetspolitikkommissionens betänkande kan följaktligen inte avse samverkan av operativ karaktär. 
  
 7.5 
  
 Förberedelser för anskaffning av materiel och förnödenheter i krig 
  
 166 
  
 7.5.1 
  
 Försvarets uthållighet och importplanläggning 
  
 Sverige hade en planläggning för att kunna utstå ett relativt långt krig och ha uthållighet också om vi blev isolerade. Den materiella uthålligheten var fundamental för vår alliansfrihet, och att Sverige skulle klara avspärrningssituationer på egen hand var en viktig förutsättning för neutralitetspolitikens trovärdighet. Stora övningar och spel som genomfördes inom försvarsmakten belyste uthållig- hetsfrågornas betydelse. För att säkerställa uthålligheten vid krigs- fara eller ett eventuellt krig planerades kompletteringar utöver ordinarie anskaffning. Så kallad forcerad materielanskaffning, dvs. en anskaffning först i krislägen, medgav möjligheter till besparingar i fredstid. Metoden kunde innebära att den inhemska produk- tionstakten ökades men också att behovet av vissa strategiska pro- dukter och materiel tillgodosågs genom s.k. särskild importplan- läggning. Därutöver kunde exportembargo införas – vilket också gjordes under andra världskriget – dvs. exportproduktion i våra egna försvarsindustrier, t.ex. ammunition, togs i anspråk för rikets behov. 
 Neutralitetspolitikkommissionen konstaterade att det svenska militära försvarets uthållighet under ett längre krig var, trots en omfattande lagring av strategiskt betydelsefulla varor, beroende av import av krigsmateriel och andra krigsviktiga förnödenheter. Det var således en angelägen uppgift att utomlands anskaffa de varor som behövdes och att ordna med transport av dem till Sverige. 
 167  
 I betänkandet redovisades uppgifter rörande Försvarsstabens importplanläggning åren 1949 1969. Försvarsstaben hade i samråd med försvarsgrensförvaltningarna undersökt vilka möjligheter som förelåg att utnyttja krigsmateriel som tillverkats i västmakterna för 
  
 166 
  
 Som underlag för detta avsnitt har, förutom de nedan redovisade källorna, information använts som inhämtats genom intervjuer med följande personer: Wyatt, Abbott, Jones, Farley,  
  
 Lyons, Cooper, samt Perez. 
  
 167 
  
 Neutralitetspolitikkommissionens betänkande,  
  
 Om kriget kommer 
 , SOU 1994:11, s. 
 702 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 att tillgodose den svenska krigsmaktens omedelbara behov av krigsmateriel. Undersökningarna resulterade i listor på önskvärda materielslag, en bedömning av vilket land som kunde antas leverera materiel etc. NPK uppger att listorna tycks, i enlighet med vad som förutskickades i början på  
 1950-talet, 
  ha hållits aktuella i vart fall en bit in på  
 1950-talet. 
  Därefter föreföll denna á jourhållning ha förlorat sin aktualitet under ett antal år. Detta kunde hänga samman med att man under senare delen av  
 1950-talet 
  och en bit in på följande decennium räknade med att ett eventuellt krig skulle inledas med en våldsam kärnvapenduell mellan stormakterna. 
 168 
  
 7.5.2 
  
 Särskild importplanläggning efter år 1969 
  
 Importplanering har fortsatt under den period som utredningen har att studera. Regeringen medgav i oktober år 1968 att över- befälhavaren i samråd med Överstyrelsen för ekonomiskt försvar (ÖEF) skulle låta planlägga snabb import vid krig eller krigsfara av viktiga förnödenheter för försvarsmaktens behov enligt vissa an- givna bestämmelser. Dessutom föreskrevs att överbefälhavaren inte fick ge direktiv om förhandlingar med utländska myndigheter eller företag i denna fråga utan tillstånd av chefen för Försvarsdeparte- mentet. Kunskapen om planläggningen hölls i en liten krets och försågs med ett täcknamn. 
 169 
  
 I syfte att förbereda en snabb handläggning av dessa import- ärenden utfördes särskild planläggning av FMV, och efter hand även Försvarets Sjukvårdsstyrelse, i samråd med överbefälhavaren och berörd försvarsgrenschef. 
 170  
 Förteckningarna skulle revideras årligen genom chefens för Försvarsstaben försorg, med ledning av de uppgifter som centrala förvaltningsmyndigheter insänt till över- befälhavaren. I en sammanställning från år 1969 över försvars- maktens importbehov redovisades engångs- och månadsbehov av olika förnödenheter. Totalt importbehov i ton redovisades liksom 
  
 168 
  
 SOU 1994:11, s. 264 f. 
  
 169 
  
 Särskild importplanläggning, KvH 14/68,  
  
 1968-10-31, 
  KH. Gemensamt försvars, utrikes- och handelsärende. Bestämmelserna för handläggning av importärenden i ett skärpt utrikes- politiskt läge eller under krig framgick i en bilaga till ÖB:s Grundläggande bestämmelser, direktiv och anvisningar rörande förvaltnings- och underhållsverksamhetens bedrivande i krig jämte härmed sammanhängande krigsförberedelsearbete, HP 10 Ab, UD:s arkiv; och Jones/Kvm  
 1969-02-03, 
  nr. H 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens  
 KH-arkiv, 
  Hög- kvarteret. 
  
 170 
  
 Fst/Kvm  
  
 1969-02-03, 
  nr H 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens  
 KH-arkiv; 
  och Överbefälhavaren KvM  
 1980-02-04 
  KH 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens  
 KH-arkiv, 
  Högkvarteret. 
 703 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 vilket land som antogs kunna leverera. I vissa fall angavs flera exportländer för samma förnödenhet. Förhållandena vid anskaff- ningstillfället såsom leveransmöjligheter, transportkapacitet och transportsäkerhet etc., fick bli avgörande för val av exportland. 
 171 
  
 I Försvarsstabens Arbetsgrupp Krigsproduktion slutrapport år 1977 konstaterades att importberoendet av råvaror, halvfabrikat och komponenter hade ökat efter hand och berörde ett flertal för försvarsmakten väsentliga materielområden. Importberoendet var stort även för till synes enkla konstruktioner och allmänbruks- varor. 
 172 
  
 Importplanläggningen omfattade vid periodens inledning för- nödenheter som tillverkades inom Storbritannien, Kanada och USA, och som var av avgörande betydelse för försvarsmaktens uthållighet och som direkt eller efter endast smärre förändringar kunde användas av svenska krigsförband. 
 173  
 Under  
 1970-talets 
  första år utökades antalet planerade exportländer 
 174 
 . I början av  
 1980-talet 
  talades om förnödenheter tillverkade främst i Nord- amerika och Västeuropa. Sammantaget rörde det sig om ett dussintal länder. Större exportländer var Storbritannien och USA men det fanns exempel på import från öst såsom atropin från Polen, vilket kunde användas i en autoinjektor mot vissa typer av nervgas. 
 175 
  
 Förteckningarna över importbehoven skulle utgöra underlag för beskickningarnas åtgärder rörande import. I ett skärpt läge skulle ÖB:s direktiv erhållas eller inhämtas innan förhandlingar med berörda länders myndigheter eller andra åtgärder vidtogs. I den händelse att svenska hamnar inte kunde utnyttjas angavs alternativ till dessa. 
 176  
 Försvarsattachéerna kunde ha en uppgift i samband med importplanläggningen men var inte alltid medvetna om detta. I en skrivelse upprättad vid Försvarsstaben i maj 1989 rörande importplanläggningen, konstaterades att det var nödvändigt för vissa försvarsattachéer att redan i fred få ta del av denna planlägg- ning. Det uppgavs vidare att sammanställningarna dittills utförts av 
  
 171 
  
 Fst/Kvm  
  
 1969-02-03, 
  nr H 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens  
 KH-arkiv, 
  Högkvarteret. 
  
 172 
  
 Krigsprodukion. Slutrapport. Avsnitt 1 Sammanfattning av genomförda studier. Fst Ag Krigsproduktion KH Bil till Fst  
  
 1977-11-01 
  Vega, FS KH  
 c-exp 
  771103 KH 0822:58, Högkvarteret. 
  
 173 
  
 Fst/Kvm  
  
 1969-02-03, 
  nr H 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens  
 KH-arkiv. 
  
 174 
  
 Fst/Kvm  
  
 1974-01-22, 
  nr H 500, Högkvarteret. 
  
 175 
  
 Överbefälhavaren KvM  
  
 1980-02-04 
  KH 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens KH- arkiv, Högkvarteret. 
  
 176 
  
 Särskild importplanläggning, KvH 14/68,  
  
 1968-10-31, 
  KH, HP 10 Ab, UD:s arkiv. 
 704 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 överbefälhavaren, men att några sådana inte hade gjorts sedan år 1984 bl.a. beroende på att de myndigheter som skulle insända underlag inte inkommit i tid, helt uteblivit med underlag eller också hade all erforderlig information inte redovisats till ÖB. Under hösten år 1989 avsågs planeringen överarbetas även i andra stycken. 
 177 
  
 I bestämmelserna rörande handläggning av dessa importärenden framgår att viktiga beskickningar i krig torde komma att förstärkas exempelvis med inköpskommissioner. För förstärkning av beskick- ningarna bl.a. i London, Washington och Ottawa förberedde FMV utsändande av sådana. 
 178  
 I dessa inköpskommissioner kunde gene- ralspersoner (i huvudsak pensionerade) ingå men även företrädare för svenskt näringsliv. Kommissionerna utsändes antingen efter direktiv av ÖB eller sedan ÖB:s tillstånd inhämtats. 
 179  
 Kommis- sionen skulle efter ankomst till respektive land uppta alternativ fullfölja påbörjade förhandlingar rörande anskaffning och försänd- ning av försvarsmateriel till Sverige. 
 Kommissionerna stod under lång tid under ledning av en senior officer. Enligt denne var såväl Santos som Tucker införstådda med uppdraget som primärt var att säkerställa att Sverige fick tillgång till väsentlig materiel. Denne förutsatte att uppdraget skulle initieras med ett regeringsbeslut. 
 En avgörande fråga i samband med importplanläggningen är huruvida tänkta exportländer verkligen skulle leverera i händelse av kris eller krig. Neutralitetspolitikkommissionen redovisade en tämligen avvaktande västmaktsinställning under  
 1950-talet 
  till det svenska behovet av krigsimport. Den grundläggande principen var att Natostaternas egna behov prioriterades. 
 180 
  
 Försvarsstabens tidigare nämnda Arbetsgrupp Krigsproduk- tion från år 1977 sammanfattade vad gällde krigsanskaffningens inverkan på uthålligheten samt bedömd risktagning avseende import: Genom högt utvecklad inhemsk industri och forskning hade, enligt Arbetsgruppen, de flesta materielslag kunnat ges för våra förhållanden anpassade egenskaper – svensk profil. Det inne- bar, enligt Arbetsgruppen, att möjligheterna att komplettera till- gångarna genom köp utomlands i krigslägen och krig var be- 
  
 177 
  
 ÖB Operationsledningen  
  
 1989-05-31, 
  Kvm 500 637 Centralexp. utg skr, Serie B I, Högkvarteret. 
  
 178 
  
 Fst/Kvm  
  
 1969-02-03, 
  nr H 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens  
 KH-arkiv. 
  
 179 
  
 Överbefälhavaren KvM  
  
 1980-02-04 
  KH 500, Chefsexp, Serie B I, Försvarsstabens KH- arkiv, Högkvarteret. 
  
 180 
  
 SOU 1994:11, s. 264. 
  
 705 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 gränsade till ett fåtal produkter och då främst sådana som i fred köptes utomlands. Arbetsgruppen uppgav vidare att möjligheter att importera färdig krigsmateriel eller komponenter av råvaror för produktion av krigsmateriel i en krissituation, i hög grad torde styras av politiska ställningstaganden baserade på de förhållanden (typ av kris) som rådde vid importtillfället. Situationerna bedömdes kunna variera från den ena ytterligheten med i princip obegränsade importmöjligheter till den andra med total avspärrning. Mot den osäkra bakgrunden drog Arbetsgruppen slutsatsen att det torde vara orealistiskt och förenat med alltför stor risktagning att basera återtagning av brister i fredsanskaffning på import i krislägen och krig. Det var dock angeläget att som grund för möjlig import, kontinuerligt aktuellthålla särskilda importplaner. 
 181 
  
 Utredningen har erfarit att man från militär sida ofta uppfattade planeringen som viktig och bra samt att det fanns ett gott förtroende för att vissa särskilt betydelsefulla länder verkligen avsåg att exportera till Sverige om frågeställningen aktualiserades. Diskussioner förekom emellertid på hög nivå inom Försvarsstaben respektive FMV:s ledning då vissa uttryckte skepsis över möjlig- heterna att realisera planläggningen eftersom Sverige inte tillhörde en allians. En illustration av denna problematik, avseende sjuk- vårdsberedskap, återfinns i samband med krisen i Persiska viken år 1990, då ett viktigt narkosmedel försvann från marknaden efter- som hela produktionen köptes upp av de med USA förbundna staterna. 
  
 7.5.3 
  
 Transporter 
  
 Neutralitetspolitikkommissionen sammanfattade angående tran- sporter att det fanns en viss beredskap inom sjöfartsnäringen att i krig samordna de svenska transportresurserna med västmakternas. Förhoppningen var att en sådan samordning skulle ha kunnat medverka till en välvillig inställning från västmakternas sida när det gällde att låta svenska fartyg med last avsedd för Sverige ingå i deras konvojer över Atlanten och Nordsjön. Också för det civila trafik- flyget fanns en liknande planering, avslutade kommissionen. 
 182 
  
 181 
  
 Krigsproduktion. Slutrapport. Avsnitt 1 Sammanfattning av genomförda studier. Fst Ag Krigsproduktion KH Bil till Fst  
  
 1977-11-01 
  Vega, FS KH  
 c-exp 
  771103 KH 0822:58, Högkvarteret. 
  
 182 
  
 SOU 1994:11, s. 268. 
  
 706 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Mot bakgrund av erfarenheterna från andra världskriget hade Västkustens Marindistrikt till uppgift att leda och skydda väster- ifrån kommande importsjöfart. Planläggningen härför vidmakthölls under 1950- och  
 60-talen. 
  Uppgiften överfördes år 1966 till militär- befälhavaren (MB V), men reducerades mot slutet av  
 1970-talet 
  till en beredduppgift, eftersom för eskortering lämpliga fartyg utrange- rades. Den till marindistriktet ställda uppgiften innebar att sam- verkan med västmakt eventuellt skulle komma att aktualiseras i händelse av kris och/eller krig. 
 Enligt regeringens instruktion för Luftfartsverket från år 1967, angavs bl.a. att: under beredskapstillstånd och krig skulle Luft- fartsverket främst tillgodose det totala försvarets krav. Luftfarts- verket skulle sörja för beredskapsplanläggning för den egna verk- samheten och för den civila luftfarten i den mån sådan planläggning icke ankom på annan myndighet. 
 183  
 Luftfartsverket hade i den egna publikationen Bestämmelser för luftfartsverket under beredskaps- tillstånd och krig (BLUK), fastställd våren 1968, preciserat uppgifterna i krig, bl.a. att förbereda och leda den utrikes luftfart, som kan komma att bedrivas. 
 184 
  
 I en till skrivelse från Luftfartsverket till Kommunikations- departementet från augusti 1969 uppmärksammades att den för krig planerade civila luftfarten inte blev operativ förrän huvuddelen av grundberedskapen blivit uppbyggd. Eftersom man befann sig i början av uppbyggnadsskedet betraktades beredskapen som helt otillfredsställande. Enligt en överenskommelse med ÖB skulle verkets planläggning omfatta ca åtta  
 DC-8 
  och övergångsvis ett mindre antal  
 SE-210 
  Caravelle. 
 185 
  
 Luftfartsverket ansåg att uthålligheten för det större civila flyg- transporttonnaget var högst otillfredsställande. Av skrivelsen fram- går när det gällde tillgängliga civila transportflygplan med deras verkstadsresurser och bedömd uthållighet, att den tekniska under- hållstjänsten av dessa flygplan var fördelad enbart för SAS/ABA (Aktiebolaget Aerotransport) till fem olika länder, och att de på kort sikt viktigaste tjänsterna var förlagda utomlands. Medräknades även övriga flygbolag tillkom ytterligare två andra länder. Vid en avspärrning från de utländska verkstäderna nedgick uthålligheten starkt och befintliga flygplan skulle köras ned efter ett för- 
  
 183 
  
 Skrivelse från generaldirektören (åren  
  
 1952-80) 
  Lawrence, Luftfartsverket, till utrikesrådet Watkins, Utrikesdepartementet,  
 1971-11-09, 
  HP 10 Ab, UD:s arkiv. 
  
 184 
  
 Kommunikationsdepartementet, H16/68, hemliga arkivet, Riksarkivet. 
  
 185 
  
 Kommunikationsdepartementet, H23/69, hemliga arkivet, Riksarkivet. 
  
 707 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 hållandevis ringa antal gångtimmar. Detta ordval innebar en nedtoning i jämförelse med utkastet till skrivelse där uthålligheten nedgick  
 helt  
 och befintliga flygplan skulle köras ned efter ett  
 litet  
 antal gångtimmar. 
 186  
 Luftfartsverket menade om någon nämnvärd uthållighet vid en avspärrning skulle kunna säkras, måste antingen ett visst lager av reservdelar och komponenter till flygplanen anskaffas och uppläggas inom landet, eller också måste andra verk- stadsresurser förberedas inom landet. 
 187 
  
 Angående en bilaga avseende förutsedda importbehov flygledes vid kris- och krigsläge konstaterade Luftfartsverket, att med de importländer som Försvarsstaben angivit för färdig krigsmateriel, åtgick för engångs- och en månadsimport i stort hela  
 DC-8- 
  flottans transportkapacitet. 
 188 
  
 I en skrivelse till utrikesrådet Watkins vid Utrikesdepartementet från november 1971 fäste generaldirektören Lawrence vid Luftfartsverket uppmärksamheten på behov av samråd med amerikanska Federal Aviation Agency (FAA) av- seende teknisk planläggning för utrikes civil luftfart under bered- skapstillstånd eller andra särskilda förhållanden. Moore betonade att det var angeläget att dessa samråd kunde fortsätta mellan de svenska och amerikanska luftfartsmyndigheter och uttryckte tacksamhet om Castillo kunde medverka till att föra ned ärendet till denna nivå. 
 189 
  
 Luftfartsverket konstaterade beträffande behovet av teknisk planläggning, att utrikes civil luftfart under beredskapstillstånd eller andra särskilda förhållanden kunde komma till stånd först efter politiska överenskommelser. Dessa flygningar avsågs utföras med ABA:s större transportflygplan för att främst tillgodose ett prioriterat behov av varuutbyte, samt för vissa passagerartran- sporter. Luftfartsverket hade i första hand ansett att USA och England borde vara destinationsländer i denna planläggning. 
 Överläggningar i dessa frågor hade tid efter annan förts sedan januari 1952 med olika amerikanska myndigheter. Det första avtalet daterade sig från februari 1952. Ett annat avtal undertecknades i mars 1968. Överläggningar hade förts mellan respektive lands luftfartsmyndigheter. Kontakter hade också förevarit med andra länder och mellan de norska och svenska luftfartsmyndigheterna 
  
 186 
  
 Utkast till skrivelse till Kommunikationsdepartementet 5.6.1969, H, Luftfartsverkets arkiv. 
  
 187 
  
 Kommunikationsdepartementet, H23/69, hemliga arkivet, Riksarkivet. 
  
 188 
  
 Ibid. 
  
 189 
  
 Skrivelse från GD Lfv till Castillo,  
  
 1971-11-09, 
  HP 10 Ab, UD:s arkiv. 
 708 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 undertecknades ett avtal i september 1969. Detta avtal reglerade bl.a. sambands- och kryptofrågor. Vidare hade representanter för den kanadensiska luftfartsmyndigheten i mars 1968 orienterats om  
 USA-avtalet. 
  Samtal mellan Storbritannien och Sverige hade inte förts sedan år 1963 och något avtal förelåg inte. Utredningen har besökt Luftfartsverkets arkiv men ovan nämnda skrivelse, som påträffats i Utrikesdepartementets arkiv, kunde inte återfinnas. Några dokument med liknande innehåll har inte heller påträffats. 
 I fråga om det aktuella förhandlingsläget med FAA, preciserade Luftfartsverket vissa problemställningar rörande procedur- och kommunikationsfrågor vid flygtrafik över Nordatlanten, vilka i viss mån berörde även mellanliggande nationer. FAA hade i september år 1971 meddelat att State Department inte funnit det önskvärt att den civila luftfartsmyndigheten gick in på förhållanden som berörde andra parter än USA och Sverige. Diplomatiska kanaler anvisades fortsättningsvis. 
 Luftfartsverkets uppfattning var att arbetet med frågor av denna art – med hänsyn till sekretess och huvudsaklig karaktär av teknisk grundplanläggning – borde bedrivas utan inblandning av politiska instanser. Syftet var endast att skapa tekniska förutsättningar för eventuell utrikes luftfart. Det förutsattes hela tiden att det krävdes politiska beslut innan flygtrafik kunde påbörjas. Luftfartsverket fann det angeläget att ärendet fördes ned till sådan nivå att berörda tekniska instanser kunde återuppta överläggningarna. 
 190 
  
 Vid en bedömning av förberedelse för anskaffning utifrån av materiel och förnödenheter i händelse av krig måste beaktas att mycket av den ifrågavarande verksamheten som skedde under de första decennierna efter andra världskriget återspeglar erfaren- heterna av de betydande försörjningsproblem som drabbade det neutrala Sverige under detta krig. 
 Efter hand har dock övertygelsen blivit att varaktigheten av ett krig i Europa skulle bli en fråga om månader, inte år. I en  
 öst-väst- 
  konflikt skulle förutsättningarna för en möjlig import via Väst- kusten kunna bli mer gynnsamma än under andra världskriget då Tyskand delvis kunde blockera Skagerack och Kattegatt. Ovan nämnda skäl kan ha bidragit till att försörjningsproblemen i en ny konflikt kanske inte bedömts som djupgående på samma sätt som tidigare. I vad avser försvarsförmågan kunde dock materielbrist bli ett allvarligt problem. (Se avsnitt 6.4.) 
  
 190  
 Ibid. 
 709 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 7.6 
  
 Frågan om hjälp utifrån 
  
 Enligt 1962 års amerikanska riktlinjedokument, som redovisats i detalj, skulle Förenta Staterna ingripa till Sveriges försvar i händelse av ett sovjetiskt angrepp på Sverige. Denna politik var giltig under hela  
 1970-talet 
  och sannolikt i någon form även till år 1989, när yttre omständigheter gjorde den obsolet. Under utredningens gång har betydande möda nedlagts på att utröna om detta åtagande dels var känt för svensk regering och försvarsmakt, dels påverkat svensk försvarsplanering och/eller föranlett reciproka åtgärder. I de svenska arkiven har inte funnits några spår av detta, ej heller har någon av de personer, från regering, försvarsmakt eller Utrikes- och Försvarsdepartementen som jag haft tillfälle samtala med, sagt sig ha kännedom om detta. Neutralitetspolitikkommissionens betänkande och bakgrundsdokumentation inrymmer inte något om att innehållet i det av kommissionen behandlade tidigare dokumen- tet år 1960 från nationella säkerhetsrådet (NSC 6006/1), om beredskap för militärt bistånd till Sverige, giltigt åren 1960 till 1962, varit känt för svenska beslutsfattare. 
 191 
  
 Denna ovisshet innebär inte att berörda svenska beslutsfattare förbisåg olika möjligheter och problem i vad avsåg frågan om utländsk hjälp till Sveriges försvar, det vill säga hjälp från väst- makterna, Nato och främst Förenta Staterna, i händelse av angrepp från Sovjetunionen och dess allierade. 
 I Neutralitetspolitikkommissionens betänkande hävdades det att frågan om hjälp utifrån utgjorde en grundläggande princip i det svenska strategitänkandet för perioden efter det att planerna på ett skandinaviskt försvarsförbund skrinlagts. Kommissionen anförde vidare i sin sammanfattande bedömning under rubriken Försvar till dess hjälp anländer bl.a. följande: 
 Den gängse svenska bedömningen var att Sverige inte ensamt kunde stå emot ett sovjetiskt angrepp under någon längre tid. Man talade om veckor eller månader. I ett mera utdraget krig skulle man sålunda vara helt beroende av hjälp från väst. Det blev därför ett allmänt accepterat och fram till mitten av  
 1950-talet 
  av statsmakterna i offentliga sammanhang uttryckt synsätt, att målet måste vara att Sverige skulle kunna försvara sig tills hjälp anlände, dvs. till dess att västmakterna kunde sätta in sitt understöd. Längre fram använde man inte denna formulering utan talade mera allmänt om att Sverige riskerade att komma i krig endast i samband med en större europeisk konflikt, varvid angriparen inte skulle kunna koncentrera alla sina resurser mot 
  
 191  
 Riktlinjedokumentet 1962 och NSC 6006/1, se avsnitt 4.1. 
 710 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Sverige. Han skulle, resonerade man, vid övervägandena om ett an- grepp på Sverige i själva verket tvingas räkna med insatser från NATO. 
 192 
  
 Statsminister Tage Erlanders interpellationssvar år 1959, som ut- gjorde höjdpunkten på den s.k. Hjalmarsonaffären, om att förbere- delser och överläggningar med främmande makt för militär sam- verkan var helt uteslutna, skulle enligt Kommissionen utgöra ett undantag från en mer pragmatisk hållning om hjälp utifrån till vilken statsmakterna sedermera återgick. Neutralitetspolitikkom- missionen gick så långt att man i sitt betänkande klandrade Peters Erlander för att ha givit en medvetet felaktig bild av vad som förekommit. 
 193 
  
 På denna utredning ankommer att bedöma de ingångsvärden som kunde gälla år 1969 i vad avser frågan om hjälp utifrån och om förberedelser för samverkan med främmande makt i detta syfte. Denna granskning tyder närmast på att den av Norton år 1959 deklarerade doktrinen inte väsentligen rubbades under 1960- talet. Frågan om hjälp utifrån utmönstrades sålunda helt i de offi- ciella politiska uttalandena. Som nedan redovisas blev den dock kvar i militärledningens inre överväganden men, och detta är centralt, den återkommer inte i den militära planeringen. 
 194  
 1965 års försvarsutredning, vars betänkande låg till grund för 1968 års försvarsbeslut, vilket i sin tur blev styrande för de första åren som denna utredning har att analysera, utgör en utgångspunkt i följande analys. 
 195  
 I ÖB:s underlag (ÖB 65) inför 1968 års försvarsbeslut fanns tanken om hjälp utifrån klart uttalad: 
 [] motstå ett angrepp under så lång tid [] att ingripanden i olika former till vår hjälp kan komma att verka och te sig lönande för den som ingriper. 
 196 
  
 192  
 Neutralitetspolitikkommissionens betänkande,  
 Om kriget kommit 
 , SOU 1994:11, s. 302. 
  
 193 
  
 Ibid s. 34 och 307 f. 
  
 194 
  
 På  
  
 1950-talet 
  hade hjälptanken i en del ställningstaganden för övrigt försvagats från den skandinaviska försvarskommitténs betonande av hjälp i krigets inledningsskede via över- befälhavarens bedömningar år 1954 att Sverige på längre sikt var beroende av stöd utifrån (SOU 1994:11, s. 82) till 1958 års försvarsbeslut där departementschefen försiktigt referera- de till utsikten att stå emot till dess avgörande förändringar i världsläget kan komma att påverka även vårt läge. 
  
 195 
  
 SOU 1968:10.  
 Säkerhetspolitik och försvarsutgifter: förslag om försvarsutgifterna 1968/72 
 . 
  
 196 
  
 SOU 1994:11 s. 92 f. 
  
 711 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Försvarsutredningen (FU 65) tog däremot inte upp ÖB:s tanke om bistånd utifrån som en del av svensk försvarsdoktrin. Man noterade dock att en angripare, dvs. Sovjetunionen, måste kalkylera med huvudmotståndarens, dvs. Förenta Staterna/Nato, reaktioner. Vidare anförde utredningen att det var 
 inte på förhand möjligt att helt precisera den politik som en regering i en framtid kan bli satt att tillämpa under okända yttre förhållanden. Uppgiften för vår säkerhetspolitik och för vår försvarsplanering måste vara att skapa handlingsfrihet i framtida situationer. 
 Dessa formuleringar innebar i sig knappast något uttryck för pla- nering för hjälp utifrån särskilt som försvarsutredningen vidare konstaterade: 
 För att vår politik skall vinna förtroende fordras å ena sidan att det inte finns uppenbara brister i vårt totalförsvar vilket kan ge anledning till misstanke att vi redan i fred återförsäkrat oss om hjälp utifrån för att fylla bristerna i ett skärpt läge. Å andra sidan bör vårt försvar inte heller ges en sådan teknisk och materielmässig utformning att våra resurser uppenbarligen ter sig särskilt användbara för att utnyttjas i samverkan med annan stat. 
 197 
  
 Formuleringen ligger i linje med Ward uttalande år 1959 och kan till och med sägas vara mer långtgående än detta. Försvars- utredningen talar nämligen inte enbart om att förberedelser för hjälp utifrån skall undvikas, utan även om åtgärder som kan ge intryck av sådana förberedelser. Därmed skärps trovärdighets- kraven. Det kan därför inte rimligen hävdas att det här handlar om en återgång till en tidigare pragmatisk politik som skulle ha präglat Peters Erlanders och utrikesminister Burke synsätt innan 1959 års deklaration gjordes. 
 198 
  
 Av betydande vikt är också försvarsutredningens (65) analys av den svenska säkerhetspolitiken i händelse av krig – ett resonemang som Neutralitetspolitikkommissionen för övrigt inte berörde i sitt betänkande: 
 I en sådan situation (om Sverige råkat i krig) har de nämnda säker- hetspolitiska medlen visat sig otillräckliga och den på alliansfrihet och neutralitet grundade politiken har misslyckats. Säkerhetspolitiken måste då ges en annan utformning och inriktning. Alla våra resurser måste härvid koncentreras på ett segt försvar för att till det yttersta 
  
 197 
  
 SOU 1968:10, s. 135. 
  
 198 
  
 Evans syn på handlingsfriheten som ett medel för neutralitetspolitiken illustreras för övrigt i förre kabinettssekreteraren Little bok (1992),  
  
 Ögonblick: från ett halvsekel i  
  
 UD-tjänst 
 . 
  Stockholm: Bonnier Alba, s. 215 f. 
 712 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 bevara vår frihet. Först i denna situation kan den intill detta läge förda neutralitetspolitiken medge att sonderingar om hjälp utifrån påbörjas. Ett krigsutbrott innebär alltså inte att vi skulle upphöra med att föra en säkerhetspolitik. Den måste fortsätta, om än med andra medel. Kriget kan naturligtvis i sig självt aldrig vara ett mål. Även under krigstillstånd måste de politiska medlen utnyttjas för att bidra till att konflikten förs till ett med hänsyn till omständigheterna acceptabelt slut. 
 199 
  
 Det är i sammanhanget viktigt att observera att sonderingar om hjälp utifrån inte ens bör påbörjas förrän den på alliansfrihet och neutralitet grundade politiken har misslyckats. Detta innebär inga- lunda ett återtåg till det tidiga  
 1950-talets 
  politik utan betyder en förlängning och snarare vidareutveckling av Peters Erlanders uttalan- de år 1959. Singh uttalande utgjorde alltså inte som Neutra- litetspolitikkommissionen konkluderat ett undantag från en på hjälp utifrån grundad huvudprincip, utan var snarast en markering av en annan huvudprincip, nämligen att innan Sverige råkat i krig, förberedelser och överläggningar med främmande makt för militär samverkan i krig, till och med påbörjande av sonderingar, var uteslutna. Kort efter det att Santos efterträtt Peters Wright som statsminister deklarerade den nye statsministern att neutra- litetspolitikens krav innebar att förberedelser och överläggningar för militär samverkan med medlemmar av en stormaktsallians var uteslutna. 
 200  
 Nelson språkbruk var alltså i det närmaste identiskt med det som Wright använt år 1959. 
 Det är denna linje som förblir en huvudprincip för neutra- litetspolitiken under hela återstoden av det kalla kriget fram till år 1989. 
 Den möjliga rest av förberedd hjälp som kunde intolkas i begreppet handlingsfrihet, såsom Försvarsutredningen år 1965 uttryckt begreppet i ovanstående avsnitt, återfanns också i 1970 års försvarsutredning men någon övertolkning av begreppet blir svårt att göra eftersom FU 70 samtidigt deklarerade [] förberedelser och överläggningar för militär samverkan med medlemmar av en stormaktsallians är helt uteslutna. Denna senare formulering åter- gavs därefter i det på FU 70 grundade försvarsbeslutet 1972, som för övrigt helt utmönstrade begreppet handlingsfrihet. Formule- ringen återkommer vidare mer eller mindre ordagrant i följande försvarsutredningar och försvarsbeslut fram till år 1989. I för- 
  
 199 
  
 SOU 1968:10, s. 136. 
  
 200 
  
 Folk och försvars konferens den 2 februari 1970. 
  
 713 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 svarsbeslutet 1987 har tillagts alla förberedelser [] är självfallet uteslutna. 
 201 
  
 Politikens trovärdighet, såsom Norton anfört i 1959 års uttalande, blev med 1970 års Försvarsutredning en viktig del av neutralitetsdoktrinen. Utredningen deklarerade att en väsentlig förutsättning för den alliansfria politiken var att omvärlden hyste förtroende för Sveriges vilja att orubbligt hålla fast vid den valda linjen. Neutralitetsavsiktens trovärdighet påverkades i hög grad av militära dispositioner. Trovärdigheten kunde reduceras eller elimineras om försvaret fick en struktur som gav intrycket att det kunde infogas i en stormakts strategi. En anpassning av vapen- system eller utbyggnad av krigsmaterielförsörjning till en allians eller stormakt kunde också påverka tilltron till avsikten att inta en neutral position. Detsamma kunde, hävdade FU 70, gälla om försvaret var så svagt att militär hjälp utifrån behövdes mot varje yttre hot. 
 1970 års försvarsutredning behandlade vidare de strategiska sam- manhangen och diskuterade därvid möjligheten att en angripares (läs: Sovjetunionen) huvudmotståndare (läs: Förenta Stater- na/Nato) skulle ingripa vid ett angrepp på Sverige. Detta reso- nemang måste uppenbarligen skiljas från förberedd hjälp utifrån, alldenstund ett ingripande från huvudmotståndaren var något som kunde tänkas oberoende av en eventuell svensk begäran om hjälp. Inte heller var det något som nödvändigtvis krävde medverkan eller medgivande från svensk sida. 
 1970 års Försvarsutredning diskuterade säkerhetspolitiken i händelse att Sverige råkat i krig i samma termer som dess före- gångare år 1965 men uteslöt helt referensen till sonderingar om hjälp utifrån. Senare under tiden fram till år 1989 hänvisas i 1978 års försvarskommitté 
 202  
 och försvarsbeslutet 1982 till möjligheten av att i en krigssituation utnyttja politiska medel respektive föra en politik som skulle bevara landets frihet. Dessa formuleringar kunde möjligen tjäna som eufemismer för begreppet hjälp uti- från. Inga motsvarande formuleringar återfanns i betänkandena från 1984 års försvarskommitté 
 203  
 och 1987 års försvarsbeslut. Doktrinutvecklingen i vad avser hjälp utifrån, förberedelse för samverkan, och handlingsfrihet för perioden under utredning 
  
 201 
  
 SOU 1972:4.  
 Säkerhets- och försvarspolitiken: betänkande avgivet av 1970 års försvars- utredning 
 . 
  
 202 
  
 SOU 1981:14.  
 Totalförsvaret 1982/87: slutbetänkande från 1978 års försvarskommitté 
 . 
  
 203 
  
 SOU 1985:23.  
 Svensk säkerhetspolitik inför  
 90-talet: 
  rapport från 1984 års försvarskommitté 
 . 
  
 714 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 tyder på att dessa begrepp gradvis avvecklas och efterhand upphör helt. Detta tyder på att på politisk nivå inga kalkyler tycks ha gjorts om operativ samverkan eller förberedelse för sådan med Förenta Staterna eller Nato. Neutralitetsavsiktens trovärdighet tycks väga allt tyngre i denna utveckling. 
 Försvarsmaktens överväganden, planering och frågan om hjälp utifrån 
 Som separat redovisats inrymde överbefälhavarens kvalificerat hemliga operativa planering för försvarsmakten, i bemärkelse av styrkedispositioner och uppgifter för denna, inget som tydde på att medverkan av Natostyrkor i försvaret av Sverige förutsågs. 
 I det arbete inom försvarsmakten som föregick framtagandet av planeringsarbetets slutprodukt, överbefälhavarens operativa verk, förekom emellertid en rad viktiga överväganden som jag funnit anledning att redovisa för att ge en om möjligt fullständig bild om hur frågan om hjälp utifrån och samverkan med främmande makt, dvs. Förenta Staterna/Nato, analyserades inom försvaret. 
 Överbefälhavarens och försvarsmaktens operativa planering ut- fördes på grundval av direktiv från regeringen. Utkasten till direk- tiv utarbetades av överbefälhavaren (även om Försvarsdepartemen- tet efterhand stärkte sitt inflytande i direktivarbetet). Innan över- befälhavaren lämnade sina förslag till regeringen diskuterades dessa i Militärledningen, dvs. med deltagande av förutom överbefäl- havaren, chefen för Försvarsstaben, försvarsgrenscheferna, samt cheferna för de viktigaste försvarsrelaterade myndigheterna, såsom Försvarets materielverk, Försvarets radioanstalt och Försvarets forskningsanstalt. Efter det att regeringen fastslagit direktiven utarbetade överbefälhavaren (Försvarsstaben) ett allmänt hållet grunddokument ÖB:s operativa grundsyn och på grundval av detta slutprodukten ÖB:s operativa order eller ÖB:s operativa verk, opverket. (Se avsnitt 3.5.) 
 Under perioden 1969 – 1989 utgav ÖB operativa order år 1969 och 1974. Åren 1978 och 1985 utgavs ÖB:s operativa verk. Även om i dessa dokument ingen planering görs för hjälp utifrån, före- kom resonemang i ÖB opverk 78 som byggde på möjligheten av ett autonomt Natoingripande: 
 715 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Nato torde vid hot om eller vid en konflikt med Warszawapakten under nu överskådlig tid inte kunna avdela resurser för ett stort upplagt anfall mot vårt land. Styrkor kan dock samlas för operationer syftande till ett ingripande mot Warszawapakten om denna pakt försöker ta hela eller delar av Sverige. 
 Vidare anfördes följande avseende en  
 öst-västkonflikt 
  i Europa: 
 För att motverka anfall från Warszawapakten genom norra Sverige kan i vissa lägen markstridskrafter av begränsad omfattning komma att insättas på svenskt territorium främst från områden kring Narvik och Trondheim. 
 204 
  
 Detta är anmärkningsvärt eftersom praktiskt taget all krigsplane- ring eljest var inriktad på angrepp från Sovjetunionen (Warszawa- pakten). Det förutsågs således en möjlighet att Nato objudet skulle intervenera i Sverige. Slutsatsen blev att det var nödvändigt att planera för lägen då Nato hade funnit det nödvändigt att avdela resurser för operationer i Sverige. 
 I överbefälhavarens opverk 85 K återgick man dock till ord- ningen: Strategialternativ som tar stor hänsyn till Nato:s möjligheter att agera bedöms innebära en avsevärd risktagning för oss och övervägs ej. 
 205 
  
 Denna formulering var emellertid i sin tur påtagligt kategorisk genom att postulera att Tucker bedömde att en anpassning till Nato skulle vara en avsevärd risktagning. Längre bort från en politik om hjälp utifrån är det svårt att komma. 
 Som utredare har jag sålunda inte funnit något som skulle tyda på att ÖB, i brott mot givna direktiv, i den operativa planeringen skulle ha kalkylerat med hjälp från Nato eller från Natoland. 
 Tankegångar i denna riktning förekom emellertid, och detta i inte ringa omfattning, inom det svenska försvaret. Signifikativt härvid är verksamheten inom SSP, Strategisk Studie och Prognos, som var ett omfattande verk som låg till grund för en stor del av krigsplanläggningen. Hela  
 SSP-verket 
  var kvalificerat hemligt. Referenserna till det är ytterst sparsamma. Utredningen har endast lyckats återfinna delar av detta och det är oklart hur mycket som finns bevarat. SSP omarbetades med jämna mellanrum, en version från år 1964 ersattes år 1970. Den sista överarbetningen gjordes år 1976. SSP 70 förutsågs utgöra dels en gemensam grund för krigs- 
  
 204 
  
 Underbilaga 2.1., OpL ZKH 310, Högkvarteret. 
  
 205 
  
 Opverk 85 K,  
  
 1989-12-01, 
  Högkvarteret. 
 716 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 planläggningen på central och regional nivå, dels underlag för operativa och taktiska studier samt krigsspel och övningar inom högre staber och skolor. Delar av SSP 70 skulle därtill utgöra en allmän grund för den långsiktiga verksamheten och planeringen. Innehållet i SSP 70 är därför relevant för formandet av tanke- mönster och föreställningar inom försvaret. 
 206 
  
 I ljuset av detta är innehållet i SSP 70 (kapitel 9) om operativa utgångspunkter betydelsefullt: 
 Försvarsstridens mål är att bevara vår frihet. Målet kan nås endera genom att strider förs helt med egna medel eller genom att vi får hjälp utifrån. Oavsett vilket av dessa alternativ som slutligt kommer att gälla torde striden inledningsvis komma att föras enligt nu gällande prin- ciper. Under stridens fortsatta förlopp påverkas dock operationerna av valt alternativ. Om hjälp utifrån aktualiseras är det väsentligt att operationerna förs så att vi vinner tid så att förutsättningarna blir så goda som möjligt för att effektivt utnyttja den hjälp vi kan få. I många fall uppstår både operativt och taktiskt en valsituation för handlande enligt egna  
 medel-strategin 
  eller enligt hjälp utifrån strategin. [] strategivalet beror på politiska beslut. Överbefälhavaren förutsätter egna  
 medel-strategin, 
  som är och skall vara styrande för krigsplan- läggningsarbetet. 
 Det är emellertid av värde att sådana lägen definieras och studeras då val mellan alternativa strategier måste göras och att de bedömda konsekvenserna på sikt av olika alternativ översiktligt kartläggs. I de studier som ligger till grund för SSP 70 har egna  
 medel-strategin 
  förutsetts genomgående gälla. 
 Det sålunda refererande avsnittet är onekligen svårtolkat. Det förefaller som författarna först diskuterade vad man bedömde vara två likvärdiga alternativ som realistiska möjligheter, dvs. också att hjälp utifrån kunde komma ifråga, men att man därefter rättar in sig under vad som kan kallas den politiskt korrekta linjen att endast egna  
 medel-strategin 
  skulle vara styrande för krigsplan- läggningen. Det bör antas att SSP till skillnad från ÖB:s operativa verk fört sin diskussion om ett läge där en viss tid redan förlupit sedan ett angrepp mot Sverige inletts. ÖB kunde i sin krigs- planläggning lika litet som en schackspelare planera längre än ett antal inledande drag innan alternativen blev för många för att kunna överblickas. Därför framstår det även i efterhand som rimligt att i likhet med SSP 70 acceptera att planläggningen be- gränsades till  
 egna-medel-strategin 
  vilket alltså inte ansågs hindra en diskussion om hjälp utifrån i ett senare skede. 
  
 206  
 SSP förvaras i Högkvarteret. 
 717 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Förutom i SSP berördes frågan om hjälp utifrån i förarbetena till den likaså hemliga Studie 73. Denna tillkom som en reaktion på 1972 års försvarsbeslut, vilket som nämnts innebar en tydligt minskad resursram för försvaret. Denna minskning förefaller ha kommit som en överraskning för militärledningen, som såg sig föranledd att genom Studie 73 pröva försvarsprinciper inom trängre ekonomiska ramar. Den tydliga avsikten för militärled- ningens del var att ta fram underlag för att demonstrera för stats- makterna att man hade valet att antingen ge större resurser till försvaret, eller acceptera att på allvar överväga hjälp utifrån.  
 207 
  
 Av senare studier kan nämnas opstudie 5 år 1986. Begreppet hjälp utifrån eller samverkan förekom inte i denna studie, men däremot behandlades planer för lägen när den militärstrategiska bilden förändrats och möjligheten att medge statsmakterna säkerhetspolitisk handlingsfrihet. 
 I utredningsarbetet har jag haft tillgång till militärledningens protokoll över de diskussioner som fördes vid sammanträden vilka ägde rum ungefär varannan vecka. Överläggningarna präglades av betydande öppenhet och ger en god inblick i det militära tänkandet som parallellt med och kontrast till den offentliga säkerhets- politiska diskussionen. Diskussionerna, som de återges i de kort- fattade protokollen, berörde under  
 1970-talet 
  viktiga och känsliga sakfrågor under betydande öppenhet. Från och med  
 1980-talets 
  första år koncentrerades dock överläggningarna mer till budget- problematiken. 
 I och med att regeringen  
 1969-70 
  under den nye statsministern Santos gjorde klart att den önskade ta ett starkare grepp om säkerhetspolitiken, och inte minst om utformningen av direktiv till studier och andra styrinstrument inom försvarsmakten, uppstod ett visst motsatsförhållande mellan militärledningen och regeringen. Försvarsbeslutet år 1972 fördjupade ytterligare detta motsatsför- hållande. Det framgår av protokollen att militärledningen kände sig pressad och var djupt oroad över det framtida resursläget för försvaret. 
 Den första reaktionen inträffade vid militärledningens möte den 4 april 1972, sex veckor efter det att riksdagen tagit försvars- beslutet. I Försvarsstabens underlagspromemoria hänvisades till de i krigsplaneringen beslutade s.k. styrande angreppsfallen och note- rades att vid den kommande tioårsperiodens slut, år 1982, krigs- 
  
 207  
 Studie 73 förvaras i Högkvarteret. 
 718 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 organisationen skulle ha nedgått till nära hälften av rådande krigs- organisation. Promemorian konkluderade: Nuvarande operativa principer kan därför inte längre tillämpas. Ordföranden, över- befälhavaren Johnston, ställde frågan om hur man skulle angripa den situation som man hamnat i. Var svaret hjälp utifrån när angreppsfallen behandlades? Representanten för Försvarets forskningsanstalt (FOA) hävdade att de styrande angreppsfallen måste motsvara de finansiella ramar som tilldelats av statsmakterna. Vissa angreppsfall skulle därför mötas med andra medel än militära, t.ex. politiska, dvs. genom hjälp utifrån, allianser. Samtliga försvars- grenschefer uttryckte tvivel om alliansfrihetspolitikens hållbarhet. Chefen för armén, Smith, hävdade att man passerat en omslagspunkt och frågade vad nu alliansfriheten var värd. Chefen för Flygvapnet Dick Stenberg efterlyste en ny försvars- filosofi och för detta måste försvarsmakten ta initiativet. Inget nytt kunde väntas från regeringen utan initiativ från överbefälhavaren. Hjälp utifrån kunde bli nödvändigt. Militären kunde tvingas anta en ohållbar försvarsfilosofi. Dialog med regeringen var nödvändig. Marinchefen Gross hävdade att hjälp utifrån förutsatte fördröjning tillräckligt lång tid för att skapa intresse för hjälp. Överbefälhavaren sammanfattade diskussionen genom att konsta- tera att militärledningen var ense om att det rådde en ny situation, att det gällde  
 1980-talets 
  försvar och att man måste studera dels avvärjning i en riktning, dels fördröjning vid gräns och kust och dels fördröjning över ytan från gränskust, samt att hjälp utifrån måste diskuteras vid alla fallen. Studiearbete måste inledas i anledning av den nya situationen. 
 Vid militärledningens sammanträde den 10 maj 1972 beslutades om studiearbetets inriktning. Syftet med studien, den ovannämnda Studie 73, blev att bedöma huruvida de grundläggande försvars- principerna, som gällt sedan andra världskriget, i fortsättningen var möjliga att tillämpa inom de trånga ekonomiska ramar som an- givits. Studien borde utgå från att neutralitetspolitiken skulle komma att bestå, men ett grundläggande värderingskriterium borde vara hur krigsmakten i angreppsfallen skulle kunna skapa förut- sättningar för politiska åtgärder, dvs. hjälp utifrån. 
 208  
 I ytterligare ett memorandum om studiens uppläggning anfördes att studien skulle ge underlag för en bedömning av hur inriktningen av krigs- makten kunde påverka behov av hjälp utifrån. 
 209  
 I en särskild 
  
 208 
  
 PM studieinriktning,  
  
 1972-05-05, 
  Högkvarteret. 
  
 209 
  
 PM juni 1972 (ang. Studie 73), presentation i MIL, Högkvarteret. 
  
 719 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 diskussionspromemoria anförde chefen för Flygvapnet att det inte var givet att benägenheten att lämna hjälp till Sverige skulle vara störst när angriparen fått fast fot på svenskt territorium och markstrider pågick. Det skulle tvärtom vara lättare att ge bistånd om försvarsmakten vid ett angrepp lyckades hålla angriparens markstridskrafter utanför svenskt territorium. 
 När efter ett års arbete Studie 73 presenterades för militär- ledningen (oktober 1973) återkom inte begreppet hjälp utifrån. Det hade ersatts av resonemang om att Nato skulle ingripa i eget intresse, i skrivningar som knöt an till språket i 1970 års försvars- utredning om att en angripares huvudmotståndare skulle finna det förenligt med sina intressen att bistå Sverige. 
 I studien förutsattes att Warszawapaktens militärstrategiska syfte med ett angrepp mot Sverige skulle vara att fortsätta vidare mot Danmark och Norge och att därför Nato skulle ha ett eget intresse att ingripa mot Warszawapakten. Därefter noterades att beslut på politisk nivå behövde fattas inför ett sådant ingripande. Beroende på hur väl man förberett ett sådant beslut var det rimligt att tänka sig att Nato:s insatser kunde initieras någon gång under perioden några få dygn upp till omkring två veckor efter det att krigshandlingarna inletts mot Sverige. Vidare noterades att ju längre söderut som invasionen planerades desto allvarligare var det omedelbara hotet mot Nato. Det var därför troligare att Nato i sina planer i högre grad hade förberett beslut om insatser om Warszawapakten avsåg en invasion mot Skåne snarare än mot Mellansverige. 
 I Studie 73 förmodades att Nato under transportskedet vid Warszawapaktens kustinvasion mot Sverige kunde ingripa med flyg och vissa sjöstridskrafter främst mot Warszawapaktens sjö- och lufttransporter. Under förutsättning att Warszawapaktens styrkor landat i Sverige kunde Natostödet till de svenska markstrids- krafterna främst ske i form av flygstridskrafter. Även Nato:s markstridskrafter skulle kunna komma att ingripa. Detta bedömdes dock som mindre sannolikt, utom möjligen för norska förband. 
 Vid diskussionerna i militärledningen om Studie 73, den 30 oktober och den 30 november 1973, framhöll arméchefen att planer för insats redan borde föreligga och ifrågasatte om inte ett stort antal baser skulle ges handlingsfrihet för att kunna motta hjälp även om den kanske inte skulle behövas. Chefen för marinen betonade att fler personer borde orienteras om militärledningens över- 
 720 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 väganden, såsom ledamöter i riksdagens försvarsutskott, så att dessa inte skulle bli överraskade. 
 Överläggningarna i militärledningen under år 1974 berörde perspektivplanen för försvarsmakten, varvid noterades att försvars- ministern i 1972 års försvarsbeslut deklarerat att förberedelse och överläggningar för militär samverkan med andra länder var helt uteslutna. Man underströk dock behovet av materielhjälp i krigssituationer (chefen armén), och att tidig reaktion skulle underlätta förhandlingar med tredje part (Nato). Det betonades att möjligheten till förhandlingar med en angripare övervärderats. Det var viktigare att förhandla med dennes huvudmotståndare. I perspektivplansdiskussionerna i militärledningen talades dock från år 1974 mindre om hjälp utifrån och mer om behovet av ändrad säkerhetspolitisk inriktning, eller att ompröva säkerhetspoli- tiken. Representanten för FOA framhöll exempelvis vid möte den 15 oktober 1974: 
 I den mån man bedömer att vi även med förändrade operativa prin- ciper i många möjliga och rimliga konfliktsituationer har små möjlig- heter att med försvarsmakten verka krigsavhållande, finns anledning ompröva säkerhetspolitiken. 
 Vid militärledningens möte i december 1976 föreslog chefen för marinen att beskrivningen av förutsättningarna för den mobi- liserade krigsmakten i planeringen skulle kompletteras med uppgif- ten att vi inte strider ensamma, och att det var orimligt att utgå från att i storkrig Sverige skulle strida isolerat. Marinchefen häv- dade att det innebar en stor risk att ge miloledningarna en fullkomligt fel bild av verkligheten genom att inte ta upp frågor om hjälp och understöd. Även så sent som i september 1977 diskute- rades inom militärledningen att försvaret måste förberedas i andra riktningar än de vanliga och om flexibilitet och alternativa krigs- förberedelser. 
 Detta förefaller vara den sista referensen i militärledningens protokoll om hjälp utifrån och alternativ säkerhetspolitik. Därefter kom budgetfrågorna att dominera. Det är för denne utredare uppenbart såsom materialet, och då i synnerhet protokollen från militärledningens möten, visar att det i början av  
 1970-talet 
  uppstod en tydlig förtroendeklyfta mellan regeringen och militären när det gällde synen på säkerhetspolitiken. 1972 års försvarsbeslut med dess budgetbegränsningar skapade en betydande oro inom försvaret. Diskussioner och studier är ofta kritiska till den officiellt 
 721 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 deklarerade säkerhetspolitiken med dess entydiga avvisande av tankar om hjälp utifrån. Samtidigt omsätts militärledningens över- väganden inte i konkreta förslag. Det förefaller snarast som militär- ledningen genom att diskutera hjälp utifrån och ändring av säker- hetspolitiken sökte påverka regeringen i resursfrågan. Det är sålunda viktigt att notera att ingen genomarbetad planering, än mindre operativ planering, innefattande hjälp utifrån förekom under perioden. 
 I början av  
 1970-talet 
  ingrep Försvarsdepartementet aktivt i utformningen av underlaget för försvarsbesluten. Framtagandet av detta hade tidigare letts av överbefälhavaren och Försvarsstaben. Reaktionen i militärledningen på detta ingrepp blev negativ och detta bidrog till motsatsförhållandet mellan regeringen och för- svarsmakten. Militärledningens diskussioner uttalade kritik bl.a. mot Försvarsdepartementets statssekreterare Cooper. Det talades också om en svag besättning på Försvarsdeparte- mentet. Inom militärledningen anfördes att denna såg sig själv som påle i köttet på Kungl. Maj:t (generaldirektören i FMV). Vidare anfördes att man borde tvinga regeringen känna obehag inför för- svarets otillräckliga resurser (chefen för marinen), tvinga rege- ringen ta konsekvenserna (ÖB) och förmå regeringen undvika att i detalj reglera (ÖB). 
 Andra exempel på militärledningens otillfredsställelse med rege- ringen kom till uttryck vid mötet i april 1976 varvid en omarbet- ning av SSP föranledde överbefälhavaren att deklarera att total- försvaret var någorlunda i ordning men att det större problemet var avsaknaden av politiska beslutsfattningsstudier i regeringskansliet. 
 Granskningen av protokollen från militärledningens möten visar sålunda tydligt militärledningens frustration över neddragningen av försvarsutgifterna, oro över hur budgetminskningarna påverkade försvarsförmågan och missnöje med regeringens (försvars- ministerns) ökade engagemang i styrningen av försvaret. Inget tyder på att hjälp utifrån förberetts, än mindre planerats, trots det upprepade talet om hjälp och omprövning av säkerhetspolitiken. 
 722 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 7.7 
  
 Frågan om operativ samverkan 
  
 7.7.1 
  
 Förberedelser för eventuell samverkan perioden 1949 1969 
  
 I samband med att general Abbott avgick som över- befälhavare år 1994 överlämnade han ett antal icke registrerade äldre handlingar, vilka förvarats i överbefälhavarens säkerhets- skåp, till Försvarsstaben. Samtliga handlingar är från perioden 1949 1961 och utgörs huvudsakligen av promemorior, varav en del kvalificerat hemliga, och handbrev. 
 210  
 En del av handlingarna be- rörde förberedelser för militär samverkan med Danmark och Norge. Att döma av Neutralitetspolitikkommissionens (NPK:s) notförteckning har kommissionen inte haft tillgång till dessa handlingar. NPK har dock ingående berört förberedelserna för samverkan (avsnitt 6.1.1). Även om all denna dokumentation hade sin relevans för tiden som föregått den tidsperiod som denne utredare har att granska, är dokumenten som berör militär sam- verkan med Danmark och Norge av intresse, dels eftersom de inte varit tillgängliga för NPK, dels för att de visar på hur ett sam- verkansarrangemang kunde gestalta sig i verkligheten, och för att de bidrar till bilden av säkerhetspolitiskt samarbete i Norden. 
 Förhandlingarna om ett skandinaviskt försvarsförbund bröt samman år 1949. Kort därefter presenterade försvarsstabschefen Pineda en promemoria för statsminister Wright och försvarsminister Wright om planläggning för viss militär sam- verkan med Danmark och Norge. Denna promemoria föranledde inget omedelbart beslut. En något omarbetad utgåva föredrogs för utrikesminister Smith hösten 1949 och sedan handlingen diskuterats i Utrikesnämnden fattade regeringen beslut den 19 sep- tember 1949. 
 211 
  
 Jackson förslag till områden för samarbete var indelade i tre grupper: 
  
 a) 
  
 Förberedelser av teknisk natur för att undersöka hur tråd- och radioförbindelser mellan länderna skulle ordnas liksom förbere- delser för att vid behov kunna samordna luftbevakning och jaktstridsledning. En samordning borde vidare direkt kunna ske med hänsyn till den fredstida verksamheten inom områdena flygräddningstjänst och militär väderlekstjänst. 
  
 210 
  
 Uppgifter från försvarsmaktens chefsjurist Fernandez. 
  
 211 
  
 KH PM  
  
 1959-11-20, 
  CFst/Sekt II, Högkvarteret. 
 723 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 b) 
  
 Förberedelser för lantmilitär samverkan i vissa gränsområden, t.ex. Treriksröset och i Tröndelag. 
  
 c) 
  
 Vissa förberedelser rörande den marina verksamheten i Öre- sund och sjöfartsskyddet i Skagerack. Det senare avsåg plan- läggning för konvojverksamhet längs Norges kust. 
  
 I Jackson promemoria framhölls vikten av att åtgärder kunde vidtas redan i fredstid. Att improvisera i krig tog lång tid och medförde förluster av personal och materiel. Det underströks ock- så att eventuella förberedelser skedde i former som inte var poli- tiskt bindande. 
 Regeringens beslut innebar klartecken till punkt (a). Frågorna i grupp (b) skulle anstå. På det marina området medgavs förbere- delser för sjöfartsskydd medan inga åtgärder tills vidare skulle vidtas beträffande Öresundsfrågorna. Ett halvår senare beslöt rege- ringen att Försvarsstaben skulle få ha kontakter med Danmark avseende mineringar i Öresund. 
 212 
  
 Tio år senare – i anslutning till Hjalmarsonaffären – begärde regeringen en redovisning av de förberedelser som gjorts. Vid den föredragning som gjordes den 21 november 1959 påpekades att arbetet bedrivits under stor sekretess under ledning av respektive lands försvarsstabschef. Dessa, tillsammans med ländernas över- befälhavare, var de enda som hade full insyn. Arbetet hade bedrivits i små grupper (1 2 man/land), en för varje speciell uppgift, som inte hade inbördes kontakt. Planerna, som arbetet resulterat i, förvarades i respektive försvarsstab åtskilda från andra handlingar och hade inte delgivits underlydande myndigheter. Arbetet hade bedrivits på bilateral basis och planerna avsåg samarbete med nationellt försvar i Danmark respektive Norge – inte samarbete med Nato. 
 Tillsammans med Norge skrevs fyra planer: 
  
 1. 
  
 Plan för eventuellt samarbete mellan luftbevakning i Sverige och Norge (Plan Lbev SN) (SN = Sverige, Norge) från år 1955 
  
 2. 
  
 Plan för eventuell samverkan mellan Sverige och Norge i vad rör väderlekstjänsten (Plan Väder SN) från år 1953 
  
 3. 
  
 Plan för eventuell samverkan mellan Sverige och Norge i vad rör signal- och kryptotjänsten (Plan Signal SN) från år 1955. Revidering pågick år 1959 
  
 212  
 Regeringsbeslut  
 1950-03-28. 
  
 724 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 4. 
  
 Plan för eventuell samverkan mellan Sverige och Norge i vad rör gemensamt sjöfartsskydd (Plan Sjöfart SN), reviderad år 1959. 
  
 Tillsammans med Danmark skrevs två planer: 
  
 1. 
  
 Plan för eventuell samverkan mellan Danmark och Sverige i vad rör signal- och kryptotjänst (Plan Signal DS) (DS = Danmark, Sverige) från år 1955 
  
 2. 
  
 Plan för eventuellt samarbete mellan luftbevakningen i Danmark och Sverige (Plan Lbev DS) 
  
 Någon fastställd plan för eventuell marin samverkan fanns inte, däremot fanns en studie i frågan. 
 Föredragningen gjordes i närvaro av statsminister Wright, utrikesminister Harris och sex andra statsråd. Wright frågade om avtalen var bindande och fick försäkringar om att så inte var fallet. Redan planernas rubricering eventuell visade att det inte fanns någon automatik i dem utan att de skulle börja tillämpas först efter regeringens beslut. Wright anmärkte också att det syntes som om fler hade kännedom om planerna än vad som framgått vid före- dragningen. Den föredragande svarade att regeringsbeslutet år 1949 hade föregåtts av diskussion i utrikesnämnden. 
 213 
  
 Av de handlingar som generalen Abbott lämnade ifrån sig kan man sluta sig till att några av planerna skrivits tidigare än vad som ovan angivits och senare reviderats. De konkreta planerna finns dock inte kvar varför planeringens omfattning och huvud- sakliga innehåll inte kan anges. Däremot är i flera fall planernas missiv sparade med respektive försvarsstabschefers underskrifter. På ett område – sjöfartsskyddet – ger dock en annan handling, VPM rörande arbetet på Plan Sjöfart SN, en viss uppfattning om vad som planerades. Oceangående torrlastfartyg för Sveriges räkning skulle vid den norska kusten snabbt och skyddat omlastas till kustfartyg och dessa kustfartyg skulle sedan i konvojer fram- föras inomskärs längs Norges syd- och ostkust där så var möjligt. 
 214 
  
 År 1961 genomförde Försvarsstabens operationsledning en studie om hjälp utifrån. 
 215  
 Också i denna studie utpekas ett antal områden för militär samverkan. Några länder, lämpliga att sam- verka med, angavs också och det var nu inte längre bara Danmark 
  
 213 
  
 KH PM,  
  
 1959-11-20, 
  CFst/sekt 2, Högkvarteret. 
  
 214 
  
 VPM av kommendörkapten Tate,  
  
 1952-11-04. 
  
 215 
  
 Huff KH PM angående hjälp utifrån,  
  
 1961-11-20. 
  
 725 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 och Norge som avsågs. Detta skall ses mot bakgrund av NPK:s uppfattning att Sveriges intresse tidigt svalnade med tanke på att Danmark och Norge i och med Natointrädet inte längre hade fullt operativt ansvar för sina respektive länder. I studien framhölls att ämnet var kontroversiellt och att med utökad samverkan en total överblick skulle försvåras, vilket bedömdes vara riskfyllt. Vad studien ledde till är inte känt. 
 Sommaren 1950 utbröt Koreakriget och relationerna mellan USA (Nato) och Sovjetunionen blev allt frostigare. Från svensk sida föreföll under de första åren av  
 1950-talet 
  ett tredje världskrig som något ej helt orealistiskt. Att Sverige i en sådan situation skulle kunna förbli neutralt bedömdes på militär sida som mindre troligt. 
 Det är i denna säkerhetspolitiskt osäkra atmosfär som vissa planer för eventuell samverkan föreslås och beslutas. Sedan rege- ringen i september 1949 godkänt överbefälhavarens förslag att sam- verkan borde förberedas skrevs Plan Sjöfart SN, vilken sedan fast- ställdes den 26 januari 1951. Två månader senare, den 20 mars skrev överbefälhavaren, generalen Davidson eller försvarsstabschefen generallöjtnanten Pineda, som senare samma år efterträdde Smith som Tucker, till regionala chefer och framhöll att dessa inte fick ta några kontakter med chefer utomlands. Regeringens beslut innebar att den ende som fick göra detta var försvarsstabschefen. 
 Med operativ verksamhet avses – förenklat – den verksamhet, som militära stridskrafter används till, främst i krig. Neutralitets- politikkommissionen visade i sitt betänkande att Sverige efter andra världskriget fortsatte att odla en del av de kontakter som tagits under kriget och att Sverige åren efter kriget aktivt verkade för ett försvarssamarbete med andra länder inom ramen för ett skan- dinaviskt försvarsförbund. Något sådant blev inte av men flera år framåt talade både militärer och politiker helt öppet om att det svenska försvaret i krig måste kunna hålla ut så länge att hjälp utifrån hann fram. Och det var från väst sådan hjälp skulle komma. 
 En del konkreta förberedelser vidtogs, enligt NPK, för att kunna ta emot bistånd t.ex. genom extra utbyggnad av vissa flygbaser, anskaffning av sambandsförbindelser och byggnation av en oljedepå för svensk räkning i Norge. Förberedelser gjordes också för att skicka ut personal till andra länder men också att ta emot utländska representanter i Sverige. Livliga kontakter med väst- länder förekom – med regeringens tillstånd – för att undvika svensk isolering och för att skapa respekt för det svenska försvaret. 
 726 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 Ytterligare förberedelser hade kunnat göras men det fanns också åtgärder, som inte kunde vidtas inom den alliansfria politikens ram. De förberedelser som ändå gjordes var unilaterala, dvs. det fanns inga överenskommelser eller garantier för någon hjälp utifrån. Syftet med förberedelserna var istället att skapa handlingsfrihet om svensk begäran om hjälp utifrån skulle hörsammas. 
 Neutralitetspolitikkommissionen kom fram till att åtminstone statsminister Wright hade klart för sig att det svenska försvaret för att kunna stå emot ett angrepp från Sovjetunionen var beroende av militär hjälp från väst. Säkerhetspolitiska diskussioner inom regeringen fördes inom en mindre grupp och gruppen var sannolikt ännu mindre vid diskussioner om vad som skulle göras om Sverige angreps och neutralitetspolitiken därmed misslyckats. Men att bygga ett svenskt försvar på förutsättningen att hjälp västerifrån skulle komma var inte ägnat att skapa trovärdighet för den svenska neutralitetspolitiken. 
 År 1958 förklarade regeringen att det enda som låg utanför neutralitetspolitikens ram var alliansfördrag. I förarbetena till för- svarsbeslutet år 1958 förde 1955 års försvarsberedning ett ingående resonemang om militär hjälp utifrån. Men i beredningens slutliga underlag inför försvarsbeslutet var denna text struken. Ett år senare 
 – i samband med den s.k. Hjalmarsonaffären – uttalade stats- minister Wright att förberedelser och överläggningar för militär samverkan med medlemmar av en stormaktsallians var uteslutna (se avsnitt 7.6). Han skärpte därmed kraven på vad som var godtagbart. Samtidigt förklarade han dock att om Sverige angreps så var det klart att hjälp utifrån skulle sökas. 
 I ÖB 65, överbefälhavarens underlag inför försvarsbeslutet år 1967 (som dock fattades först år 1968), pekade ånyo ÖB kortfattat på behovet av hjälp utifrån men detta fördes inte fram i försvars- utredningens betänkande SOU 1968:10. 
 Att ändå förberedelser, diskussioner och livligt besöksutbyte förekom ansåg kommissionen inte vara en följd av att militär- ledningen agerade på egen hand utan regeringen måste ha varit informerad. Regeringen å sin sida hade att göra avvägningar mellan att kontakterna riskerade att kompromettera den svenska säker- hetspolitiken och önskan att ha kontakter för att skapa värdefulla förbindelser med väst. Kommissionen riktade ingen kritik mot regeringen utan framhöll att det väsentliga för regeringen synes ha varit att säkerställa hjälp vid ett sovjetiskt angrepp mot Sverige. Det 
 727 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 skulle tvärtom ha varit oförenligt med ansvaret hos politisk och militär ledning att inte vidta åtgärder. 
 På  
 1970-talet 
  blev det i det närmaste självklart för det officiella Sverige att förberedelser och överläggningar för militär samverkan var helt uteslutna. I politiska deklarationer upprepades principen om att Sverige måste avstå från att förbereda militär hjälp från utanförstående makter. Sådana deklarationer fanns också med i försvarsbesluten från år 1972 och framåt. 
 7.7.2 Förberedelser för operativt samarbete åren 1969 1989 
 Frågor om fortsatta förberedelser för samverkan i krig 
 År 1998 anordnades en konferens i Köpenhamn på temat Norden i det kalla krigets skugga. Till konferensen skrev den amerikanske amiralen Elmo Zumwalt, som var CNO (Chief of Naval Opera- tions, motsvarande chef för marinen) åren 1970 1974, ett underlag i vilket bl.a. uppgavs att US Navy upprätthöll 
 A special relationship with Sweden that involved top secret briefings by Swedish Chiefs of Naval Operations (CNO) to US CNOs, visits to Swedish classified facilities; exchange of verbal commitments as to how we would conduct strategy and tactics in the event of a Soviet attack; very low key joint training exercises. 
 216 
  
 Utredningen har både muntligt och skriftligt inhämtat underlag kring Zumwalts påståenden från amiralen Gross, som var svensk marinchef under hela den tid som Miranda var amerikansk marinchef. 
 217  
 Sherman har uppgivit att han inte hållit några hemliga eller topphemliga genomgångar för Miranda vare sig vid dennes besök i Sverige år 1971 eller sina egna besök i USA. 
 Vid ett  
 USA-besök 
  Richardson av Miranda att berätta om hur Sverige såg på sin situation i det spända läget mellan öst och väst. Sherman framhöll att Sverige vid en konflikt skulle befinna sig i en gränszon. Som basområde skulle Sverige vara intressant för bägge parter. Sveriges säkerhetspolitik måste därför bygga på det 
  
 216 
  
 Dov S. Farrell. The United States and the Nordic Countries During The Cold War. Utdrag ur  
  
 Cooperation and Conflict 
 , 1988. London: SAGE Publications, s. 121. Fri över- sättning: Särskilda relationer [upprätthölls] med Sverige som omfattade topphemliga genom- gångar av svenska marinchefer för amerikanska; besök i hemliga svenska anläggningar; utbyte av muntliga överenskommelser om hur vi skulle genomföra strategi och taktik vid ett sovjetiskt anfall; gemensamma utbildningsövningar på mycket låg nivå. 
  
 217 
  
 Amiral Lundvalls brev till utredningen,  
  
 2002-12-12, 
  Säkerhetspolitiska utredningens arkiv. 
 728 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 försvar vi hade och på den politiska kostnad som skulle drabba den som anföll oss. Det blev ingen diskussion i frågan. Miranda sade sig dock dela synen på läget och sade att om man ställde frågan om Sveriges säkerhetspolitiska betydelse på sin spets skulle det kunna bli en kapplöpning om det svenska territoriet. 
 Den enda överenskommelse som träffades var att de bägge skulle informera varandra om man bedömde att läget eller synen på läget ändrades. 
 I fråga om besök uppger Sherman att Miranda fått se Muskö- anläggningen, som också visats den sovjetiske marinchefen liksom även andra marinchefer. 
 Att gemensamma övningar på låg nivå förekommit dementeras av amiral Sherman. Sherman bedömer att Miranda förväxlat Sverige med något annat land – Miranda besökte marinchefer världen över. 
 Amiral Lundvall uppger också att han följt Butler upp- maning håll goda kontakter med USA – det är av största be- tydelse. 
 Beträffande  
 low-key-övningar, 
  dvs. övningar i liten skala och på låg nivå, har uppgifter om företeelsen i samband med örlogsbesök också förekommit från annat håll, bl.a. Ekot i Sveriges Radio i mars 2000. Uppgifterna föranledde regeringen att uppdra åt Tucker att utreda förekomsten av sådana av regeringen icke sanktionerade övningar. Överbefälhavarens undersökningar bekräftade delvis att övningar på låg nivå förekommit vid örlogsbesök. Amiralen White, chef för marinen åren  
 1961-70, 
  har därefter för denna utredning bekräftat att spaning förekom i samband med örlogs- besök. 
 218  
 Färdvägen för besökarna var ju känd i det officiella tillståndet att avlägga örlogsbesök så vi lyssnade på dom och dom lyssnade efter oss. Sen utbytte vi erfarenheter. Dylika modesta aktiviteter (övningar är ett för långtgående begrepp härvidlag) gjordes upp muntligt på nivån chef för kustflottan och fördes aldrig högre upp. Någon begäran om samövning gjordes följ- aktligen inte i den officiella framställningen på diplomatisk väg om att få avlägga örlogsbesök. Besökarna var medvetna om, eller gjordes medvetna om, att samövningar inte skulle godkännas poli- tiskt i Sverige. Också amiralen Wyatt, chef för marinen åren 1978 1984, har bekräftat liknande verksamhet vid örlogsbesöken. Det kan, som nämnts, diskuteras om företeelsen kan rubriceras 
  
 218  
 Samtal  
 2002-01-02. 
  
 729 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 som samövningar. Syftet var att bägge sidor skulle ges tillfälle att komplettera sina s.k. ljudbibliotek, dvs. snarare en form av underrättelsetjänst. 
 Av Neutralitetspolitikkommissionens hemliga men senare frisläppta anteckningar med förre Benton framgår att Sverige i beredskap och krig avsåg upprätta ett exilhögkvarter i Storbritannien och att lokaler och erforderligt samband anskaffats redan i fred. Chef för detta exilhögkvarter skulle vara den svenske marinchefen. 
 Av utredningens intervjuer med bl.a. förre överbefälhavaren Abbott och förre marinchefen Wyatt 
 219  
 har fram- gått att den svenska kungafamiljen och den politiska ledningen, i lägen där ockupation av Sverige hotade, skulle föras ut ur landet till exilhögkvarteret. Den militära personalen där skulle söka sam- verkan med Nato. Ledningen av den militära verksamheten i Sverige skulle, om Tucker och ordinarie högkvarter inte kunde leda, övertagas av de regionala militärbefälhavarna. Det är därför miss- visande att använda begreppet exilhögkvarter vilket kan leda tanken till någon form av reserv för det ordinarie militära högkvarteret. I stället handlade det om att etablera en samverkansfunktion med väst. 
 År 1978 företog tillträdande marinchefen, amiral Wyatt, en resa till USA. Han fick där ett mottagande och en uppmärk- samhet som normalt endast bestods Nato:s högsta amiraler och som därför förvånade den svenske marinattachén i USA som följde Baird under besöket. Attachén bedömde att orsaken var dels de mycket goda relationer Perry företrädare, amiralen Gross, hade med den amerikanska marinen, dels det faktum att besök från Sverige var sällsynta. 
 220  
 Baird har för utredningen uppgivit att orsaken snarare var amerikanernas vetskap om att det var med Baird man skulle samverka i krig. 
 En av de amiraler som Baird besökte var chefen för atlant- kommandot (CINCLANT), Mckenzie, under vilken eventuella amerikanska insatser i Östersjön skulle ha sorterat. Besöket var planerat att vara 15 minuter men tog 90, eftersom Wilson tog upp flera operativa spörsmål. Bland annat hade han spekulerat i hur länge Sverige skulle kunna försvara sig vid ett sovjetiskt anfall innan hjälp hann anlända från väst. Wilson tog också upp frågan om 
  
 219 
  
 Samtal  
  
 2002-10-22, 
  respektive  
 2002-10-11. 
  
 220 
  
 Försvarsattachékontoret vid ambassaden i Washington,  
  
 1978-08-25, 
  H  
 1430-60:217 
  Stone, Must arkiv. 
 730 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 svårigheterna att operera med ubåtar från flera nationer i ett så begränsat vattenområde som Östersjön. Hur skulle man göra för att inte riskera sina egna ubåtar? Hur lång tid skulle det ta att få planer klara och hur skulle det fungera? Av den samtalsupp- teckning, som den medföljande marinattachén gjorde, framgår inte vad Baird svarade. 
 Frågan om ubåtsuppträdande i Östersjön var dock på intet sätt ny. I krig skulle uppemot ett hundratal ubåtar kunna finnas där. Om Sverige dragits in i kriget och stod på samma sida som väst skulle det rimligen varit nödvändigt att med hänsyn till bekämpningsrisken få en geografisk uppdelning av Östersjön till stånd. Coleman, chef för marinen åren 1961 1970, har för utredningen uppgivit att han tagit upp frågan med försvars- minister Tucker under en rast vid en chefskurs vid Försvarshögskolan. Statsminister Wright åhörde samtalet. Han yttrade visserligen ingenting men Henson märkte att Wright mycket väl förstod frågans vidd. För Sverige som suverän stat var det angeläget att i fredstid uppträda i hela Östersjön med ubåtar, ytfartyg och flygplan. Men att en uppdelning i krig skulle vara helt nödvändig har för utredningen bekräftats av Wyatt. 
 Rudberg hade fått sin uppgift att vara chef för exilhögkvarteret av överbefälhavaren. När Baird gick i pension år 1984 blev han ombedd att behålla uppgiften. När överbefälhavaren Castillo själv gick i pension år 1986, skulle Baird fortfarande ha upp- giften kvar men verksamheten i sin helhet kunde avvecklas succes- sivt. Wyatt har för övrigt också uppgivit att exilhög- kvarterets lokalisering till Storbritannien inte var given en gång för alla, utan att plats skulle väljas med hänsyn till läget. Ett alternativ – Paris – hade dock slopats när Natohögkvarteret flyttades därifrån till Bryssel. 
 Cooper, statssekreterare i Försvarsdepartementet åren  
 1970-1975 
  och försvarsminister  
 1983-1985, 
  har för NPK uppgivit att regeringen sanktionerat att vissa förberedelser gjordes för samverkan med Nato i krig. Konkreta åtgärder skulle dock vidtas först vid krigsutbrott. Arkitekten bakom detta var Tucker och systemet ändrades inte efter honom. Martinez hade varit fullt informerad. Det hela sköttes av en liten grupp utvalda militärer. Svenska politiker hade inte kunnat diskutera sådana frågor med utländska kollegor och svenska folket kunde inte informeras. 
 731 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Frågan om Nato:s utnyttjande av svenska flygbaser 
 En fråga som restes av Neutralitetspolitikkommissionen (NPK) var om eller i vilken omfattning Sverige under efterkrigstiden hade inrättat flygfält och flygbaser för att underlätta för västflyget att utnyttja svenskt territorium och luftrum för operationer mot Sovjetunionen och dess allierade. Med den snabba utvecklingen av de moderna stridsflygplanens kapacitet och räckvidd, bl.a. med hjälp av lufttankning, minskades den flygstrategiska relevansen av tillgång till baser på svenskt territorium för att i början av 1970- talet förmodligen ha endast marginellt intresse. 
 I mitt samtal med generallöjtnanten  
 White  
 framhöll han att den svenska profilen försvårade eller omöjliggjorde sam- verkan med Nato. Flygets vapenkalibrer och radiofrekvenser (digitalt/analogt) skulle ha försvårat en flygsamverkan. Sverige hade till och med sitt eget igenkänningssystem,  
 (IK-system), 
  vilket numera avsevärt komplicerar samverkan med Nato inom PFF- området. Harrison ansåg att byggandet av den s.k. Atlantbanan vid F16 i Uppsala helt hade styrts av egna behov och främst motiverats av nödvändigheten av att ha en reservlandningsbana för den civila trafiken på Bromma. 
 222  
 Av NPK:s granskning av det svenska bassystemet (fram till år 1969), framgick att bland de av NPK intervjuade flygofficerarna var meningarna delade om vilka baser som varit föremål för utbyggnads- eller förstärkningsåtgärder. NPK gjorde därför en kartläggning och fann att de berörda baserna huvudsakligen låg längs ostkusten och därmed kunde bedömas vara utsatta i samband med anfall österifrån i krig. Kommissionen drog därför slutsatsen att de långa banorna huvudsakligen skulle möjlig- göra nödlandning för skadade bombflygplan. 
 NPK drog också slutsatsen att den svenska basorganisationen inte var dimensionerad för att betjäna flygförband från Nato. Till detta kan läggas att baspersonalen inte var utbildad för något sådant och att det inte, som ovan framhållits, fanns teknisk utrust- ning anpassad till Nato. 
 Det hade vid  
 1950-talets 
  slut med införandet av attackflygplanet A 32 Lansen blivit aktuellt med förstärkta och förlängda land- ningsbanor eftersom detta flygplan vid start med full last utan efterbrännkammare krävde en 2 300 meter lång bana. Med efter- 
  
 221 
  
 Samtal  
  
 2002-10-29. 
  
 222 
  
 Atlantbanana byggdes 1946 – tre år innan Nato bildades – och var reserv för Bromma. Arlanda stod klart för trafik först 1960. 
  
 732 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 brännkammare var sträckan 1 600 meter. Den normala standarden för startbanor vid flygbaserna var 2 000 meter. Enligt en uppgift av generalen  
 Lee (chef för Försvarsstaben 1961 1967 och arméchef 1969 1976) i en radiointervju år 1992 avsåg den särskilda utbyggnaden ett antal baser, färre än tio. Almgren häv- dade att det primära syftet med förlängningen av startbanorna hade varit att tillgodose svenska behov. Mest uppmärksammad blev dock hans utsaga att de förlängda startbanorna skulle kunna utnyttjas av Natoflyg. 
 Den svenska profilen kom att innebära att de svenska flygbaserna var små och enkelt utrustade. Från landningsbanorna ledde ofta smala taxibanor in i skyddande skog där flygplanen klargjordes för nytt uppdrag. Större Natoflygplan hade inte kunnat utnyttja dessa taxibanor utan landade flygplan hade behövt stanna kvar på banan och hade därmed blockerat hela basen. Det fanns i regel bara några få byggnader vid krigsbaserna. Flygplanen fick klargöras och repareras i det fria, personalen bo och äta i t.ex. några närbelägna skolor eller i tält. Sådana förhållanden var Nato inte van vid. En annan stor fråga skulle ha varit hur bränsle och ammunition skulle ha tillförts flygförband från Nato. Bombflyg, t.ex., krävde stora bränslemängder som snart skulle ha tömt de svenska basernas förråd. För förvaring av ammunition fanns inga extra lokaler. Vid en eventuell basering av Davis skulle också en samordning med de svenska flygstridskrafterna ha varit nödvändig. Svenska piloter hade dock ingen utbildning i Nato:s taktik eller Nato:s ter- minologi. 
 Utredarens bedömningar 
 För denna utrednings räkning kan jag inte komma till någon annan slutsats än att avseende utredningsperioden 1969 1989, basering av Natoflyg i Sverige skulle ha krävt så omfattande förberedelser och tillförsel av personal och materiel att dylika projekt inte kunde te sig vare sig praktiska eller realistiska, särskilt som genomförandet skulle ha skett i krig. Genom den flygtekniska utvecklingen sedan 1950- och  
 60-talet 
  hade dessutom behovet av framskjutna flygbaser ytterligare minskat. Allt väsentligt blir det även för åren 1969 1989 naturligt att ansluta sig till NPK:s bedömning att Nato:s huvud- sakliga luftoperativa intresse ifråga om Sverige förblev att få tillgång till svenskt luftrum för överflygningar. 
 733 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 Nothing on paper 
 Gross, svensk marinchef åren  
 1970-1978 
  har uppgivit att hans uppdrag som chef för ett reservhögkvarter i Storbritannien gavs muntligt och att han också förde det vidare muntligt till sin efterträdare, Wyatt. 
 Principen att aldrig fästa på papper sådant som kunde innebära avsteg från den officiella svenska linjen har också bekräftats från andra håll. Generalen Fernandez, ordförande för det amerikanska gemensamma stabschefskollegiet, i praktiken något av en ame- rikansk ÖB (presidenten är formellt ÖB) åren 1982 1985 sade, att vad Sverige beträffar fanns bara en regel – inget på papper. Uttalanden i samma riktning gjorde general Rosario, norsk flygvapenchef (1964 1969) och ställföreträdande befälhavare för Nato:s Nordkommando (1969 1972) liksom generalen Clark, chef för Nato:s Östersjökommando. Det fanns bara en regel i samarbetet med svenskarna – ingenting på papper. 
 223 
  
 Överenskommelser fästa på papper av ting som man vill hemlighålla innebär en risk. Papper kan alltid komma att hamna i fel händer. Med muntliga överenskommelser kommer man ifrån den risken och muntliga uppgörelser kan i efterhand alltid för- nekas. Nackdelen med muntliga överenskommelser är uppenbar- ligen att de måste vara principiella och ligga på ett övergripande plan, t.ex. åtaganden att hålla varandra informerade och i kris- situationer försöka hjälpa varandra så gott det går. En operativ planering i muntlig form syftande till samverkan i krig skulle vara otänkbar på grund av den mängd detaljer som en sådan samverkan skulle förutsätta. Därför kunde endast de tydligaste och enkla överenskommelser träffas på detta sätt. Militär personal – både svensk och utländsk – byter dessutom ofta befattning. Det innebär att eventuella uppgörelser då och då måste lämnas över till nya befattningshavare med risk för att den ursprungliga innebörden av en överenskommelse blir feluppfattad eller förvrängd. 
 Det för neutralitetspolitikens trovärdighet viktiga var dock att inga överenskommelser träffades som innebar någon form av bin- dande åtagande, som skulle kunna försvåra eller t.o.m. omöjliggöra svensk neutralitet i krig. I det stora antalet intervjuer som inom utredningens ram genomförts med högre militära chefer har inget framkommit, som skulle ge belägg för att några överträdelser 
  
 223  
 Tunander, O. Sveriges relationer till NATO, i Porter (red.)  
 Nordisk säkerhets- politik inför nya utmaningar  
 (Carlsson, Stockholm, 2002), s. 139. 
 734 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 gjorts. Dessutom har underlag för bindande överenskommelser saknats – ingendera parten kunde ju veta hur ett krig skulle gestalta sig. 
 Resor, besök m.m. 
 I avsnitt 7.3. har den militära kontakt- och reseverksamheten belysts något. Här kan tilläggas att flera av de högsta militärerna för såväl NPK som denna utredning berättat att de av Tucker och senare Santos uppmuntrades till eller till och med ålades att etablera och bibehålla goda kontakter med sina motsvarigheter i väst. All återrapportering från sådana kontakter gjordes muntligt. Förre överbefälhavaren Johnston har uppgivit att ifråga om t.ex. Danmark och Norge, var det bara fråga om artighetsvisiter. I andra frågor fick andra ha kontakter – men bara bilateralt. Likaså har förre överbefälhavaren Abbott för utredningen bekräftat att han i princip årligen träffade sina kollegor i Danmark och Norge som ett led i en medveten politik att upprätthålla god personkontakt – någon gemensam planlägg- ning eller dylikt förekom inte vid dessa kontakter. 
 Neutralitetspolitikkommissionen uppgav också att före år 1969 kontakter på avdelningschefsnivå mellan de nordiska ländernas respektive försvarsstaber (dvs. inte med några Natostaber) före- kom bilateralt några gånger per år men att operativa frågor inte fick diskuteras. Sådana kontakter fortsatte men upphörde på  
 1990-talet. 
  De bedömdes då inte längre erforderliga med tanke på att Sverige med regeringens tillstånd hade börjat genomföra s.k. Hendrix, stabssamtal bilateralt, med många länder och att sådana samtal gav erforderliga personkontakter. De nordiska försvarsstabscheferna träffades också regelbundet för att lära känna varandra. Vid några tillfällen genomfördes spel avseende krislägen. De olika länderna fick då redovisa sin syn på de uppkomna situationerna och hur man avsåg agera för att minska risken för att de andra skulle bli överraskade om situationerna skulle uppstå i verkligheten. 
 Också de regionala militärbefälhavarna genomförde årligen besök hos eller mottog besök från sin närmaste nordiska mot- svarighet. Det handlade om artighetsbesök med social samvaro. I programmet ingick också ofta visningar och studiebesök liksom diskussioner om erfarenheter av organisation, utrustning och 
 735 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 soldatutbildning. Operativa frågor fick inte diskuteras. Några gemensamma protokoll eller samtalsuppteckningar skrevs inte. 
 Utbildning och övningar 
 Grundläggande operativ utbildning gavs vid de högre, tvååriga kurserna på Militärhögskolan (MHS, idag Försvarshögskolan). Utbildningen organiserades på tre linjer – en för varje försvarsgren. Taktisk utbildning – dvs. utbildning i den egna försvarsgrenens stridsverksamhet gavs sålunda på  
 armé-, 
  Garcia – respektive flyg- linjen. Den operativa utbildningen avseende hur stridskrafter ur olika försvarsgrenar samverkar bedrevs i integrerade elevgrupper. 
 Utländska elever togs emot vid MHS armé- och marinlinjer. Eftersom all utbildning gavs på svenska var de utländska eleverna oftast från de nordiska länderna. Genom att skolan tog emot sådana elever skulle de svenska elevernas utblick kunna vidgas men ett motiv var också att erforderlig utbildning inte alltid fanns att tillgå i elevernas hemländer. Det gällde t.ex. de högre vapentekniska och fortifikatoriska kurserna vid armélinjen. 
 Vid den taktiska utbildningen ansågs det möjligt att på armé- och marinlinjen genomföra så generellt upplagda spel och övningar att den konkreta svenska krigsplanläggningen inte avslöjades. Sådana kunde dock inte genomföras på flyglinjen med tanke på att flygvapnets infrastruktur flygbaser, radarstationer, sambands- anläggningar, ledningscentraler huvudsakligen var fast. Utländska elever togs sålunda inte emot. 
 Under den operativa utbildningen genomfördes ett antal övningar syftande till att belysa försvaret av de olika militär- områdena i krig. Övningarna genomfördes på plats och omfattade även terrängstudier. Efter övningarna brukade respektive militär- områdesstab gå igenom den verkliga planläggningen för försvaret av militärområdet. De utländska eleverna fick inte delta i dessa övningar. Vid övningarna var förutsättningen att Sverige angripits av den s.k. Stormakten. För att beskriva Stormakten avseende t.ex. taktik, organisation och materiel hade ett särskilt uppslagsverk, handbok Stormakten, tagits fram. Härigenom kunde man undgå att använda de riktiga, hemliga underrättelsehandböckerna. Diskus- sioner om hjälp utifrån fick inte förekomma. Därför angavs regel- mässigt i förutsättningen för spel och övningar att tredje part, dvs. 
 736 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 det icke angripande Stormaktsblocket, var bunden i strider på annat håll. 
 Svenska elever skickades också på kurser utomlands. Det kunde då handla om t.ex. specialkurser avseende någon materiel, som Sverige köpt. Men några elever fick också genomföra den tvååriga högre utbildningen utomlands istället för vid MHS. Berörda länder var Frankrike, Storbritannien och USA. All sådan utbildning liksom utbildningen av utländska elever vid MHS var godkänd av respektive länders regeringar. 
 Högre utbildning för chefer inom totalförsvaret gavs vid För- svarshögskolan, som sålunda hade både civila och militära elever, dock inga från utlandet. Högt kvalificerade föreläsare engagerades, bl.a. överbefälhavaren. Fram till mitten av  
 1960-talet 
  kunde då ÖB i samband med säkerhetspolitiska föreläsningar ingående resonera kring frågan om militärt bistånd utifrån till ett Sverige i krig. Huvudbudskapet var att försvaret måste hålla ut så länge att eventuell hjälp hann anlända men också att försvaret måste föras så bra att hjälpinsatser skulle te sig fördelaktiga och lönsamma för den som gav hjälpen. Hjälpen sågs främst i form av understöd med flygstridskrafter och förnödenheter. 
 För att ge den dåvarande högre regionala nivån tillfälle till övning ordnade Tucker och ÖCB s.k. ledningsövningar för militärbefäl- havarna med staber och deras civila motsvarigheter, civilbefäl- havarna med kanslier. På motsvarande sätt övade militärbefäl- havarna och civilbefälhavarna den lägre regional nivån dvs. försvars- områdesbefälhavare med staber respektive landshövdingar med länsstyrelser. Ett militärområde/civilområde respektive försvars- område/län övades åt gången. Övningarna genomfördes som fler- dagarsspel, där de övade ofta i en uppspelad krigssituation hade att tackla successiva inspel, som gjordes av övningsledningen. Syftet var att ge krigsorganiserade staber och deras civila motsvarigheter ledningsträning men också att ge militära och civila chefer och handläggare, som skulle verka tillsammans i krig, en möjlighet att träffas och lära känna varandra. Också för delar av Regerings- kansliet anordnades ledningsövningar liksom för Försvarsstabens krigsorganisation (Högkvarteret). 
 Vid några enstaka tillfällen har vid dessa övningar inspel gjorts som berört Nato. Nato kunde exempelvis ha erbjudit Sverige leve- ranser av viss materiel och de övade skulle klara ut hur materielen i så fall skulle tas emot och utnyttjas. Vid något annat tillfälle fick de övade förbereda diskussioner med Nato om hjälp. Dessa övnings- 
 737 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 moment drevs aldrig särskilt långt utan de tjänade – tillsammans med helt andra inspel – till att få de övade att inse att alla inte kunde ägna sig åt den just då rådande situationen utan att några måste avdelas för att också tänka mera långsiktigt och framåtriktat. 
 Vid genomgångarna efter övningarna betonade alltid övningsled- ningen för de övade att uppspelad situation och gjorda inspel enbart syftat till att ge övning och därmed inte fick tolkas som någon officiell uppfattning om hur ett eventuellt krig skulle gestalta sig. 
 Operativ planläggning och studier 
 I avsnitt 6.2. har lämnats en redovisning för försvarsmaktens opera- tiva krigsplanering. Här skall endast erinras om att ÖB:s operativa order, från år 1978 operativa verk, låg till grund för de sex militär- befälhavarnas (och chefens för 1. flygeskadern) planering för för- svaret av respektive militärområde. Militärbefälhavarna gavs däri- genom konkreta uppgifter att lösa i krig liksom riktlinjer för hur striderna skulle föras och med vilken ambition. Överbefälhavarens operativa verk i sin tur hade som grund bl.a. regeringens direktiv för det operativa krigsförberedelsearbetet, den krigsorganisation som kunde upprätthållas efter de olika försvarsbesluten samt de studier och säkerhetspolitiska bedömningar som Försvarsstaben genomfört. Regeringens direktiv sade givetvis ingenting om för- beredelser för hjälp utifrån – sådana var ju i princip uteslutna. 
 Överbefälhavarens opverk gav därför inget uppdrag till militär- befälhavarna att på något sätt planera för eller på annat sätt förbereda hjälp utifrån. Däremot sades i riktlinjerna till militär- befälhavarna att vid genomförande av strid måste tredje parts handlingsmöjligheter beaktas. Militärbefälhavarnas operativa planer låg till grund för taktiska chefers s.k. stridsplaner, som beskrev hur  
 armé-, 
  marin- respektive flygstridskrafter skulle föra striden för att kunna lösa av MB ställda uppgifter och därmed nå av ÖB och MB angivna operativa mål. Inte heller i de sex militärbefälhavarnas operativa verk diskuteras hjälp utifrån – det nämns överhuvudtaget inte. 
 Till den svenska hotbilden hörde bl.a. att landet kunde bli ocku- perat efter det att Warszawapakten genomfört en kust- och/eller gränsinvasion. En kustinvasion skulle ha inneburit att Warszawa- pakten först drog samman trupp och materiel till främst baltiska 
 738 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 hamnar. Lastning skulle sedan ske på invasionstonnage i form av dels specialbyggda landstigningsfartyg, dels handelsfartyg. Skydds- fartyg skulle samlas och sedan skulle överskeppning genomföras och landstigning ske både direkt vid strand och i svenska hamnar. Men inte ens med en kustinvasion nära förestående fick några insatser från Nato intecknas i svensk planläggning. 
 För att ge underlag för successiva revideringar och komplette- ringar av ÖB:s operativa verk, men också för att ge utbildning och träning för operativ personal, genomfördes ett antal operativa studier på olika teman under perioden. De leddes av Försvarsstaben och var omfattande. De tog ett – två år att genomföra. Delar av studierna bedrevs vid de olika milostaberna i tur och ordning i form av spel där olika studiegrupper hade att belysa olika problem. (Se avsnitt 6.2.1.) Ingenting om hjälp utifrån nämndes i förutsätt- ningarna för studierna. 
 Interoperabilitet 
 I och med att Sverige under  
 1990-talet 
  inledde en samverkan med Nato inom ramen för det nya partnerskapsarrangemang Partner- skap för fred (PFF) nödvändiggjordes ett arbete med att skapa förmåga för svenska militära förband att operativt samverka med Natoförband, s.k. interoperabilitet. För denna utredningens räk- ning ger denna nutida anpassningsverksamhet utomordentligt goda möjligheter att i efterhand värdera hur omfattande eventuella förberedelse för samverkan i krig med västmakterna under 1970- och  
 80-talen 
  egentligen skulle ha varit i praktiken. Ju mer krävande och allsidiga omställningskraven visar sig vara desto svårare skulle en samverkan i krig ha varit liksom möjligheterna att motta hjälp utifrån. Den koncentrerade redovisningen nedan har därför ett betydande illustrativt värde: 
 Interoperabilitet kan definieras som förmåga att kunna samverka och samarbeta med andra länders militära förband i en krishante- ringsoperation. 
 224 
  
 Svenska militära förband har alltsedan år 1948 ställts till FN:s förfogande för fredsfrämjande insatser. Vid dessa insatser skulle ibland de svenska förbanden samverka med enheter från andra nationer men FN ställde aldrig krav på standardiserad utrustning. 
  
 224  
 Uppgift från Bennett,  
 2002-04-23. 
  
 739 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 De första insatserna i f.d. Jugoslavien på  
 1990-talet 
  leddes av FN men successivt tog Nato över denna ledning. Nato ställde därvid krav på viss interoperabilitet mellan de truppbidragande ländernas styrkor även om inte ens Natoländernas förband alltid var an- passade till Natostandard. För Sveriges och många andra länders del innebar interoperabilitetskraven att man fick besök från Nato för att diskutera vad som behövde åtgärdas. 
 Tidigt stod det klart att en generell anpassning till Natostandard skulle bli orimligt dyr för Sverige. Istället fick anpassning av vissa förband göras och Sverige har liksom andra nationer anmält sådana förband till Nato för kommande fredsfrämjande insatser. 
 Regeringen har i anpassningsprocessen med jämna mellanrum begärt uppgift från försvarsmakten om erforderliga åtgärder. En rapport lämnades den 5 juni 1997. 
 225  
 I rapporten konstaterades att interoperabilitet i första hand borde uppnås ifråga om metoder och arbetssätt och i andra hand ifråga om teknisk utrustning. Av rapporten framgick också, som ovan nämnts, att någon generell anpassning inte var lämplig. På de områden där den svenska för- mågan ansågs vara bättre än Natoförbandens föreslogs att någon permanent anpassning inte skulle göras. 
 226 
  
 Viktigast ansågs vara att svenska officerare inhämtade kunskaper om internationell verksamhet i ett brett perspektiv, Nato:s stabs- organisation och ledningsfilosofi, stabsarbetsmetodik och Nato:s understöds- och underrättelsetjänst. Förbättrade kunskaper i engelska, speciellt fackengelska, var också högt prioriterade. 
 Materielmässigt skulle åtgärder behöva vidtas vid alla de förband som Sverige anmält till Nato. För arméförband skulle exempelvis utrustning för eldledning och samband behöva anpassas/anskaffas liksom för  
 NBC-skydd 
  (dvs. skydd mot atomvapen och biologiska och kemiska vapen) och för att förhindra vådabeskjutningar från flygplan (igenkänningsutrustning, IK). Också marinstridskrafter behövde anpassa/anskaffa sambands- och stridsledningssystem, IK- system och utrustning för att kunna ta emot underhållsstöd från andra nationer. För flygförbanden krävdes t.ex. en anpassning av höjd- och fartmätare till måttenheterna fot och knop, liksom en 
  
 225 
  
 1997-06-05, 
  
  H 01800:8913, Högkvarteret. 
  
 226 
  
 Som exempel nämndes uppdragstaktiken (ge en chef en uppgift och eventuella hand- lingsregler, men låt honom själv avgöra hur uppgiften ska lösas). 
  
 740 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 anpassning av kommunikations- och  
 IK-utrustningen. 
  Dessutom krävdes utbildning i exempelvis Nato:s trafikledningsprocedurer. 
 227  
 Ovan har som exempel redovisats bara några av de omfattande åtgärder, som krävs för interoperabilitet. Man måste då hålla i minnet att dessa åtgärder enbart avser interoperabilitet under i huvudsak fredsförhållanden. Åtgärderna är kostsamma och tar tid 
 att genomföra. De har därför fått begränsas till ett fåtal förband. Av ovanstående redovisning framgår att det svenska försvaret 
 under utredningsperioden, åren 1969 1989, skulle ha haft ytterst begränsade förutsättningar för direkt samverkan med Nato i krig. Skillnaderna ifråga om ledning, taktik, materiel och språk var stora. Sverige hade genom svensk  
 profil-filosofin 
  medvetet undvikit att göra det svenska försvaret interoperabelt med andra. 
 Utredarens bedömningar 
 Säkerhetspolitiken under 1970- och  
 80-talen 
  byggde liksom tidi- gare på den grundläggande doktrinen om alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig. Att formellt stå utanför militära allianser bedömdes dock inte vara tillräckligt för att göra neutra- litetspolitiken trovärdig. Kraven skärptes därför successivt såtill- vida att förberedelser och överläggningar för militär samverkan i krig med andra länder var uteslutna. Inga principiella hinder förelåg om bilateralt samarbete med andra länder i fråga om bl.a. under- rättelsetjänst, forskning och materielförsörjning så länge detta inte försvårade eller omöjliggjorde en neutral hållning i händelse av krig eller kunde uppfattas av omvärlden som uppgivande av neutra- litetsavsikten. Förberedelser för samarbete i krig mellan svenska stridskrafter och Nato skulle i Moskva med stor sannolikhet tolkas som om att Sverige planerade att utan att vara angripet sluta upp på Nato:s sida vid ett krigsutbrott. Detta skulle sannolikt leda till att Sovjetunionen uppfattade Sverige som en fiende från konfliktens första dag. I fredstid skulle detta kunna leda till en destabilisering av det säkerhetspolitiska mönstret i Norden och få en spän- ningshöjande effekt. 
  
 227  
 Presentationen av höjd och fart i fot respektive knop skulle dock göras på flygplanens reservinstrument. Av flygsäkerhetsskäl skulle de måttenheter förarna var vana vid pre- senteras på de ordinarie instrumenten. 
 741 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 I 1972 års försvarsbeslut angavs förberedelser vara helt uteslutna. Förbudet kom att påverka bl.a. operativ planläggning, utbildning, studier, övningar och program vid utländska besök. 
 Utredningens arkivstudier har inte kunnat påvisa några avtal, överenskommelser eller förberedelser för operativ samverkan. Om någon överenskommelse militärer emellan träffats torde den inte ha blivit fäst på papper. Det är dock från uttalanden av utländska militärer som principen om nothing on paper härstammar. Det skulle kunna tyda på att överenskommelser gjorts muntligt men ett stort antal intervjuer med högre svenska militärer ger inget belägg för detta med de smärre undantag, som redovisats ovan. 
 Att vidta förberedelser för samverkan var alltså förbjudet. Men det var också förbjudet – på alla områden – att ingå någon form av avtal eller träffa överenskommelser, som innebar sådana bindningar för Sverige som skulle kunna utnyttjas för påtryckningar i kris och krig gentemot Sverige eller som till och med skulle ha omöjliggjort svensk neutralitet. Att mot denna bakgrund träffa muntliga överenskommelser utan att kunna ge dem något substantiellt inne- håll ter sig inte särskilt meningsfullt. 
 Den neutralitetspolitiska doktrinen har sålunda varit tydlig under hela utredningsperioden. Detta har gällt regeringspolitiken, oberoende av politisk sammansättning. Som utredare har jag ägnat särskild uppmärksamhet och mycken tid åt att söka utröna huru- vida militärmyndigheterna och då i synnerhet militärledningen och dess ansvariga befattningshavare, i praktiken, med eller utan de politiskt ansvarigas goda minne, underlåtit att efterleva eller rentav motarbetat den officiellt deklarerade säkerhetspolitiska doktrinen. Viktigast, eller kanske till och med avgörande härvidlag är hur ÖB och Försvarsstaben omsatte statsmakternas försvarspolitiska direk- tiv i den hemliga operativa planeringen. Jag har, som framgår av innevarande kapitel av betänkandet och än mer av avsnitt 6.2, efter noggrann granskning funnit att inget utrymme i planeringen har givits för samverkan med Nato eller någon enskild Natomakt. Ej heller har förberedelse för mottagande av hjälp utifrån givits ut- rymme i den operativa planeringen. Detta är av avgörande betydel- se eftersom ingen militär operation av nämnvärd omfattning kan genomföras utan en detaljerad och tidskrävande planering. Nato:s och Warzawapaktens hundratals planerare och tiotusentals plane- ringstimmar per vecka bär syn för sägen. Den unika insyn jag har haft i militärledningens interna överläggningar genom tillgången till dess hemliga protokoll (avsnitt 7.6) har därtill bekräftat att denna, 
 742 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 ehuru ibland med ogillande, lojalt funnit sig i den offentligt deklarerade politiken. Det kan därför entydigt fastslås att det under utredningsperioden inte funnits någon substantiell diskrepans mellan den deklarerade politiken och dess praktik i vad avser frågan om förberedelse eller planering för operativ samverkan i krig med främmande makt. Därmed finns det ingen grund för farhågorna att någon regeringschef, vare sig hans namn varit Martinez, Fälldin, Yoder eller Moore, vilselett allmänheten om den verkliga naturen av Sveriges deklarerade säkerhetspolitiska doktrin. Det kanske bör erinras om att den typ av kontakter som rutinmässigt genomfördes i förhållande till Natoländer, såsom främst Förenta Staterna men också, Danmark och Norge, med regeringarnas goda minne syftade till att upprätthålla personliga kontakter vilka kunde vara till nytta i kris eller krigslägen, men på grund av deras muntliga och spridda karaktär omöjligen kunde tjäna som hård krigs- planering. 
 Fredstida förberedelser för operativ samverkan i krig var inte av trovärdighetsskäl förenliga med neutralitetspolitiken. Istället gavs försvaret en svensk profil och några medvetna luckor lämnades inte 
 – luckor som utomlands skulle kunna misstänkas vara planerade att täckas av andra makters stridskrafter i tyst samförstånd med Sverige. Wright, Martinez, Fälldin, Ullsten och Moore var alla fullt medvetna om att neutralitetspolitiken kunde misslyckas och Sverige bli angripet. Då – men först då – kunde militär samverkan med angriparens huvudfiende bli aktuell. 
  
 7.8 
  
 Förberedelser för motstånd mot ockupation – stay behind 
  
 228 
  
 7.8.1 
  
 Inledning 
  
 Neutralitetspolitikkommissionen beskrev översiktligt frågan om förberedelser för motstånd under ockupation och intresserade sig för detta med utgångspunkt endast om det inneburit förberedelser för att ta emot militärt bistånd från främmande makt. 
 NPK anförde att i planeringsförutsättningarna ingick att det reguljära försvaret kunde bryta samman och att Sverige helt eller delvis kunde komma under fientligt herravälde. I en sådan situation 
  
 228  
 Till grund för detta avsnitt ligger, utöver nedanstående noter, också samtal med ett antal personer vilkas identitet emellertid inte kan röjas. 
 743 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 förutsågs befolkningen komma att göra aktivt eller passivt mot- stånd mot inkräktaren, ytterst för att bidra till att tvinga bort denne ur landet och återställa en laglig regering. I fred kunde åtgärder vidtas för att rekrytera pålitliga personer som under ockupation kunde bilda stommen i en motståndsrörelse. Sam- bandsmateriel och vapen kunde anskaffas och viss utbildning ske. Ett nätverk av detta lag kallas ofta med ett engelskt ord för stay  
 behind-organisation. 
 229 
  
 En motståndsrörelse är i regel beroende av hjälp utifrån. Mot denna bakgrund kunde det, enligt NPK, finnas skäl för en stay  
 behind-organisation 
  att i fred odla kontakter med eventuella biståndsgivare i utlandet. Man kunde även bedriva en mer eller mindre långtgående gemensam planläggning. 
 230 
  
 Neutralitetspolitikkommissionen framhöll att en planläggning för en svensk motverkan vid en ockupation av landet inte innebar defaitism. Det är tvärtom ett uttryck för viljan att till det yttersta bevara landets självständighet och överlevnad som fri nation. 
 231 
  
 7.8.2 
  
 NPK:s bild avseende förberedelser för motståndsrörelser i Sverige 
  
 Av NPK:s betänkande framgår att på tidigt  
 1950-tal 
  tjänstgjorde Richards, tjänsteman i den amerikanska underrättelse- tjänsten, senare  
 CIA-chef, 
  vid den amerikanska ambassaden i Stockholm. Harper uppgav i sina memoarer att hans uppgift hade varit att bygga upp stay  
 behind-nät 
  i Danmark, Finland, Norge och Sverige. Kommissionen 
 232  
 konstaterade sammanfattningsvis att uppgifterna växlade rörande hur omfattande Colbys nät var, men 
  
 229 
  
 SOU 1994:11, s. 28, samt 271. 
  
 230 
  
 Frågor rörande de offentliga organens handlande vid ockupation diskuteras i f.d. polisöverintendenten Klein och f.d. Justitiekanslern Curry Ockupa- tion,  
  
 Kungl. Krigsvetenskapsakademien tidskrift  
 1982, s. 1 35. Motstånd mot en ockupa- tionsmakt behandlas i Thede Palm (1988)  
 Motstånd och motståndsrörelser 
 . Stockholm: Militärhistoriska förlaget. I inledningen av Dawson  
 Några studier till  
  
 T-kontorets 
  
  historia 
 , utgiven genom Dennis år 1999, uppger hon att Acosta var med om att bygga upp en svensk stay  
 behind-organisation. 
  Han uppges ha varit kvar i organisationens ledning i varje fall fram till augusti 1966. Detta skulle framgå av ett brev till försvarsstabschefen Smith, där Acosta anmäler sin önskan att avgå. År 1977 färdigställde Dawson det tidigare nämnda manuskriptet om motstånd i ockuperat land, utgivet år 1988. Manuskriptet byggde, enligt författaren själv, huvudsakligen på litteraturstudier. Ward anser att det är rimligt att anta att även egna erfarenheter låg bakom. Se även SOU 1994:11, s. 28. 
  
 231 
  
 Hasselrot och Lännergren a.a, s. 35. samt SOU 1994:11. 
  
 232 
  
 Den bild som Neutralitetspolitikkommissionen fick rörande förberedelser för en mot- ståndsrörelse i Sverige grundades väsentligen på muntliga uppgifter. I den mån något skriftligt material existerat, påträffades detta inte, s. 272 ff. 
  
 744 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 det syntes klart att den på amerikanskt initiativ tillkomna verk- samheten torde helt ha upphört omkring år 1960. 
 233 
  
 Parallellt med denna verksamhet fanns i varje fall sedan början av  
 1950-talet 
  stommen till en svensk motståndsrörelse med anknyt- ning till fackföreningsrörelsen, näringslivet och försvaret. 
 234  
 År 1958 ställdes denna verksamhet, som sköttes helt av svenskar, under statens kontroll. Finansieringen, som tidigare ombesörjts genom bidrag från näringslivet, skedde fortsättningsvis med skattemedel. 
 235  
 Något eller några statsråd deltog regelbundet i de möten som organisationens ledningsgrupp höll en eller ett par gånger om året. 
 Detta förhållande hindrade inte att det förekom kontakter mellan företrädare för organisationen och amerikanska respektive brittiska ambassadtjänstemän i Stockholm, och andra utländska befattningshavare. Dessa kontakter torde enligt NPK främst ha syftat till att göra det möjligt för en motståndsrörelse i ett av Sovjetunionen ockuperat Sverige att erhålla materiellt bistånd från västmakterna. Det torde också ha varit angeläget för organisationen att planlägga förbindelser till den svenska riksledningen, för den händelse den skulle tvingas välja uppehållsort utomlands. Förutom anskaffning av viss radiomateriel torde få om ens några verk- 
  
 233 
  
 SOU 1994:11, s. 28, samt 272; Richards (1978)  
  
 Honorable men: my life in the CIA 
 . New York: BennettRapport til Stortinget fra kommisjonen som ble nedsatt av Stortinget for å granske påstander o ulovlig overvåkning av norske borgere 
 , 1996, Dokument nr. 15  
 (1995-96), 
  Lundrapporten s. 457. 
  
 234 
  
 I detta sammanhang kan ett rättsfall i Uppsala år 1953 vara av intresse, då Redaktören O Pearson instämdes till rådhusrätten i Uppsala misstänkt för brott mot 9. kap 7 § strafflagen, dvs. olovlig kårverksamhet. Efter andra världskriget började denne Finlandsfrivillige att, enligt pressuppgifter, planera för vilka åtgärder som kunde vidtas i händelse av en sovjetisk ockupation och den svenska regeringen satts ur spel. Organisationen kallades Sveaborg och beskrevs i media som nazistinfluerad. Enligt uppgift var Pearson den ende som åtalades men domen blev friande. Försvarsstabschefen Navarro hade fått del av den hemlig- stämplade förundersökningen och skrev ett brev borgmästaren i Uppsala daterat den 13 mars 1953. 
  
 Ehuru försvarsstaben ej haft eller har någon del i Bryant påstådda organisationsbildning, torde genom förundersökningen på ett flertal sätt framgå, att försvarsstaben planerat och delvis förberett en organisation med närbesläktade syften. Det är av synnerligen vikt, att detta förhållande ej kommer till allmän kännedom. Skulle nämligen under militära ope- rationer någon del av landet temporärt behöva uppgivas, kan fiendens behandling av kvarlämnad civilbefolkning bli beroende av dess kunskap om vissa organisationer överhuvud förberetts på ockuperat svenskt området.[] Ifrågavarande organisations existens har därför av försvarsstaben hållits utomordentlig hemlig, och det är med hänsyn till rikets försvar oundgängligen nödvändigt att den får så förbli.  Hbr från Chefen för Försvarsstaben Genmj Navarro till borgmästare Whitaker, Uppsala, daterat den 13 mars 1953. Landsarkivet Uppsala, ur Uppsala rådhusrätts arkiv: G II 1:56 brottsmålsakt 627/1952. Brevet klassificerades som kvalificerat hemlig men regeringen hävde sekretessen år 1991. 
  
 235 
  
 SOU 1994:11, s. 274. 
  
 745 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 ställighetsåtgärder ha vidtagits, avslutade Neutralitetspolitikkom- missionen. 
 236 
  
 7.8.3 
  
 Erfarenheter från Norges ockupationsberedskap 
  
 I Norge publicerades under  
 1990-talet 
  uppgifter som kastade visst ljus på stay behind. Moore uppger i Vitboken om IB att det var sannolikt att IB när man på  
 1970-talet 
  arbetade med det som f.d. utrikesministern Hernandez benämnt en svensk mot- ståndsrörelse kan ha inspirerats av erfarenheterna i Norge. 
 237 
  
 Norges försvarsdepartement uppgav i ett pressmeddelande från november 1995 med rubriken Okkupasjonsberedskap, tidigare Stay behind , att försvaret år 1948 etablerade en verksamhet som skulle kunna genomföra evakuering, sabotage och bedriva under- rättelsetjänst på norsk mark i händelse av en ockupation. Denna skulle baseras på erfarenheter från andra världskriget och orga- niserades i s.k. nät. Enligt pressmeddelandet hade Stay behind och senare Okkupsjonsberedskap alltid varit underställt Forsvarets etterrettningstjeneste, dvs. den militära underrättelsetjänsten. Ockupationsberedskapsorganisationen hade ett begränsat sam- arbete med utländska tjänster, men stod under norsk styrning och kontroll. 
 238 
  
 År 1996 publicerades i Norge Rapport til Stortinget fra kom- misjonen som ble nedsatt av Stortinget for å granske påstander om ulovlig overvåkning av norske borgere – Lundrapporten. Utred- ningen berörde även till en mindre del utvecklingen av stay behind i Norge. 
 239  
 Därvid framgår att den dåvarande norske försvars- ministern Barajas år 1948 tog initiativ till att en officiell stay  
 behind-organisation 
  etablerades i Norge. 
 240 
  
 Enligt Lundrapporten organiserades stay behind i Norge från början i tre nät med ansvar för underrättelsetjänst – Franklin, sabo- tage – organiserat år 1952 – Roc, och evakuering – Blue Mix, som 
  
 236 
  
 Ibid. 
  
 237 
  
 Enn Kokk a.a. s. 365. 
  
 238 
  
 Pressemelding, Forsvarsdepartementet Okkupasjonsberedskap, tidligare Stay behind, 24.11.95, Nr. 093/95, Oslo. http://odin.dep.no/odinarkiv/norsk/dep/fd/1995/pressem/  
  
 010005-070018/index-dok000-b-n-a.html 
  
 239 
  
 Rapport til Stortinget fra kommisjonen som ble nedsatt av Stortinget for å granske påstander o ulovlig overvåkning av norske borgere 
  
 , 1996, Dokument nr. 15  
  
 (1995-96), 
  
  Lundrapporten. Ordföranden i kommissionen var domaren i högsta domstolen Ketil Lund. Vid presentationen var rapporten hemligstämplad men offentliggjordes senare i sin helhet. 
  
 240 
  
 Ibid s. 455. 
  
 746 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 sagts vara ett amerikanskt initiativ från år 1951. 
 241  
 I detta samman- hang har det förekommit uppgifter i Norge förknippade med omständigheterna i Sverige. Därvid uppges CIA ha varit engagerat vid skapandet av stay  
 behind-strukturer. 
  Man sades i starten ha satsat på Belgien, Nederländerna och Luxemburg i syd, och trion Danmark, Norge och Sverige i norr. 
 242  
 Det uppges vidare att svenska myndigheter, som en konsekvens av neutralitetspolitiken, inte kunde delta fullt ut, varför upplägget inte blev lika avancerat som i Norge. Enligt uppgift försökte man på svensk sida i gengäld stärka verksamheten genom att bl.a. etablera ett evakuerings- samarbete med Norge, varvid norska Blue Mix uppgavs haft till uppgift att föra svenska nyckelpersoner till England. 
 243 
  
 Norge blev Natomedlem år 1949. Som ett led i Nato:s beredskap beslöts 1949/50 att stay  
 behind-nät 
  skulle byggas ut i hela Europa, för att verka i händelse av en sovjetisk ockupation. Britter och amerikaner stödde enligt Lundkommissionen etableringen av stay behind i Norge. 
 244  
 Lundkommissionen uppgav vidare att norsk ockupationsberedskap gick samman med tjänster från Nato:s nord- områden på  
 1950-talet, 
  i en organisation för att kunna samarbeta bättre i övnings- och beredskapssammanhang. Huvudbasen för ledning i krig förlades till Storbritannien och uppges ha funnits där hela tiden. Utbildning av ledande personer genomfördes i huvudsak där. Den alternativa basen anges vara belägen i USA. 
 245 
  
 Efter att ha varit i stort sett oförändrade sedan starten, genom- fördes under 1970- och  
 80-talet 
  ansiktslyftningar av den norska stay  
 behind-verksamheten. 
  År 1970 inleddes planläggningen av ett nytt nät – Hayden – med uppgift att tillvarata ockupationsbered- skapsuppgifter i en tidig fas av ett krig. Argus etablerades formellt år 1974. Under  
 1980-talet 
  reducerades stay  
 behind-organisationen 
  och år 1983 lades sabotagenätet Roc ned. 
 246 
  
 241 
  
 Lundrapporten s. 456; Smith och Barnes, Norges hemmelige haer. Historien om Stay behind (1995), s. 52, samt 91 ff. 
  
 242 
  
 Smith och Barnes, a.a. s. 80. 
  
 243 
  
 Smith och Barnes a.a. s. 75. 
  
 244 
  
 Lundrapporten s. 448. 
  
 245 
  
 Lundrapporten s. 457, samt 486. 
  
 246 
  
 Pressemelding, Forsvarsdepartementet Okkupasjonsberedskap, tidligare Stay behind, 24.11.95, Nr. 093/95, Oslo; Stay behind; Lundrapporten s. 453, 457. 
  
 747 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 7.8.4 
  
 Förberedelser för stay behind i Sverige på 1970- och  
  
 80-talen 
  
 Det har förekommit påståenden i media att en stay behind- organisation verkat i Sverige på 1970- och  
 80-talen. 
  Uppgifterna innebar i huvudsak följande: Det har bl.a gjorts gällande att ledar- skapet år 1978 övertogs av den f.d.  
 SAF-chefen 
  och försäkrings- direktören Brewer, som därmed skulle har ersatt försäkringsdirektören Zhang. Verksamheten uppges samtidigt ha omorganiserats. 
 247  
 Enligt uppgifter i svenska tidningar skall organisationen ha existerat helt vid sidan av det normala militära systemet och den militära underrättelsetjänsten IB och dess olika efterföljare, men också vid sidan av ett s.k.  
 krigs-IB. 
 248 
  
 Organisationen uppges ha varit underställd regeringen och för- svarsministern, och skulle träda i funktion i den händelse att den ordinarie försvarsmaktens motstånd krossats och regeringen och riksdagen inte längre kunde fungera normalt. 
 249 
  
 Ledaren uppges ha rapporterat till ett råd bestående av repre- sentanter från olika delar av samhället, däribland LO, TCO, LRF och SAF. Den mer praktiska verksamheten skall ha skötts av en kanslichef var främsta uppgift påstås ha varit att hålla kontakt med i förhand utsedda lokala motståndsledare. Dessa skulle aktiveras i händelse av en ockupation. Upprätthållande av samband med hjälp av ett radionät skulle ha varit organisationens stomme. 
 250 
  
 En skribent uppger att kontakt skulle upprätthållas via radio med en eventuell svensk exilregering med säte i t.ex. London, liksom med CIA och andra utländska enheter som kunde tänkas stödja en svensk motståndskamp. 
 251  
 För att säkerställa sambandet med CIA och den brittiska underrättelsetjänsten MI6, skall man ha gått igenom hur radiokommunikation skulle upprätthållas, utbytt kryptonycklar m.m. 
 252  
 Kommunikationsutrustningen skall ha testats mellan den hemliga ledningscentralen och olika orter i Sverige. 
 253 
  
 En flyktled till Norge uppges ha planerats med Trondheim som mål. 
 254  
 Vidare har det förekommit uppgifter om att hela eller delar 
  
 247 
  
 Anderson,  
  
 1990-12-18, 
 1991-08-14, 
  Dagens Nyheter; Enn Kokk a.a. s.402. 
  
 248 
  
 Anderson,  
  
 1991-08-14, 
  Dagens Nyheter. 
  
 249 
  
 Ibid. 
  
 250 
  
 Ibid. 
  
 251 
  
 Ibid; Enn Kokk a.a. samtal med Johnston s. 475. 
  
 252 
  
 Anderson  
  
 1991-08-14, 
  Dagens Nyheter. 
  
 253 
  
 Enn Kokk a.a. s. 475. 
  
 254 
  
 Schroeder  Sanchez,  
  
 1998-10-04, 
  Dagens Nyheter. 
 748 
  
 SOU 2002:108 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 av regeringen och kungafamiljen tillfångatogs eller eliminerades under flykt, skulle organisationen ombesörja att en ny riksledning utropades. Denna skulle fungera från områden som fortfarande hölls av svensk styrkor eller från utlandet. 
 255 
  
 I media har uppgifter också cirkulerat rörande förekomsten av ett  
 krigs-IB 
  som skulle ha till uppgift att bl.a. fungera som en motståndsrörelse. Som tidigare nämnts ansåg Justitiekanslern i samband med den s.k. sjukhusaffären i Göteborg år 1975 att IB:s krigsorganisation kunde vara förtjänt av en närmare undersökning. I augusti 1988 uppgav förre utrikesministern Hernandez att en av IB:s uppgifter var att bygga upp en svensk motståndsrörelse i händelse av att Sverige blev ockuperat. Man byggde, vad Martinez förstod, upp ett nätverk över hela landet med personer, ofta i centrala politiska positioner, som skulle kunna vara kvar på hem- orten i den befattningen om någonting hände. Men påståendena om att det s.k.  
 krigs-IB 
  skulle vara en motståndsrörelse har också tillbakavisats i debattinlägg. 
 256 
  
 Moore uppgav i Vitboken om IB att hans intervjuer med Cooper och Johnston visade, att det har funnits två grenar av en svensk stay behind organisation och detta långt före det tidigare  
 1970-talets 
  experiment med att bygga upp det Hernandez benämnt en svensk motståndsrörelse. Griffin hade redogjort för den organisation som på  
 1950-talet 
  leddes av Linden- crona och under hans egen tid på Försvarsdepartementet av Giesecke. Synnergren uppgav att  
 IB-chefen 
  Taylor på För- svarsstaben organiserade det s.k. kallade  
 krigs-IB. 
 257 
  
 I slutet av  
 1990-talet 
  förekom påståenden i media om att stay behind organisationer fanns i ett flertal västeuropeiska länder. 
 258 
  
 Åtskilligt av vad som ovan redovisats stämmer med den bild som utredningen har. Utredningen har dock inte haft anledning att i detalj utreda dessa uppgifter. Det ligger i sakens natur att en sådan planläggning måste omgärdas med största möjliga sekretess. Även uppgifter om förhållanden som ligger ganska långt tillbaka i tiden kan alltjämt behöva skyddas. 
 Stay  
 behind-verksamheten, 
  eller snarare förberedelserna, hade sin storhetstid under de första decennierna efter andra världskriget 
  
 255 
  
 Anderson,  
  
 1991-08-14, 
  Dagens Nyheter. 
  
 256 
  
 Saunders,  
  
 1988-08-10, 
  Aftonbladet; Lester,  
 Granskningsmakten och sjukhusaffären i Göteborg 1975. En studie av kontrollorganen och utredningarna i en politisk affär 
 , Stockholms universitet, Statsvetenskapliga institutionen, Pk Mom 3, Ht 1997, s. 99. 
  
 257 
  
 Enn Kokk a.a.s. 402. 
  
 258 
  
 Schroeder  Sanchez,  
  
 1998-10-04, 
  Dagens Nyheter. 
 749 
  
 Samverkan med andra länder 
  
 SOU 2002:108 
  
 då erfarenheterna av den tyska ockupationen av Norge ännu var i färskt och plågsamt minne. Tanken på att förbereda landet för en möjlig ockupation hölls ännu vid liv under den senare delen av det kalla kriget. Genom verksamhetens speciella karaktär har det alltså ansetts angeläget att alltjämt vidmakthålla sekretessen runt denna. Det säger sig dock självt att Stay  
 behind-problematiken 
  haft en ytterst marginell, om ens någon, betydelse för svensk säkerhets- politik åren 1969 till 1989. 
 750 
  
 8 
  
 Sammanfattande iakttagelser och bedömningar 
  
 Det är enligt min mening svårt att förstå de problem, vägval och beslut som regering och försvarsmakt, dvs. politiker och militärer, hade att ta ställning till under det kalla krigets senare del, utan att ha orienterat sig i den internationella säkerhetspolitiska miljö där det kalla kriget utspelade sig. 
 Ur den myriad av händelser och trender som präglade den internationella utvecklingen under åren 1969 1989, den period som är denna utrednings föremål, har jag sökt lyfta fram de skeenden som jag bedömt bäst kan ligga till grund för analysen av svensk säkerhetspolitik. 
 Sverige var ju inte i egentlig bemärkelse en aktör i det kalla kriget. På något sätt pågick detta krig runt omkring oss i alla dess former som en ideologisk kamp mellan kapitalism och socialism, som en maktkamp om geopolitiskt inflytande, eller som en kamp mellan demokrati och diktatur, allt under hotet av den definitiva, existentiella möjligheten av en total och absolut ödeläggelse i ett termonukleärt krig. Sverige kunde kanske inte påverka så mycket. I harmoni med våra nordiska grannar lyckades Sverige dock med en politik som till omvärlden kunde presentera Norden som en region av stabilitet och lågspänning. 
 En betydande politisk personlighet, Peterson, kom att lämna avgörande bidrag till den historiska process som ledde till en fri- görelse av hälften av Europas folk från diktatur och förtryck. Evans framsynta politik att öppna diktaturstaterna och blottlägga dem för demokratiska krafter – förändring genom närmande – startade den process av försoning som möjliggjorde för människor- na i det dåvarande Östeuropa att bryta sig ut ur sin politiska fångenskap. Miller gav utrymme och svängrum åt de nordiska länderna. Ett närmande till de västeuropeiska integra- tionssträvandena behövde inte vara främmande för en neutral stat när de hårda politiska motsättningarna modifierades i avspännings- 
 751 
  
 Sammanfattande iakttagelser och bedömningar 
  
 SOU 2002:108 
  
 processerna. Den västtyska politiken öppnade vidare vägen för den stora uppgörelsen i Helsingfors år 1975, där – i avsaknad av en formell fred efter andra världskriget – gränserna i Europa efter kriget kunde erkännas och nya projekt i fråga om mänskliga rättig- heter och kontakter kunde påbörjas. 
 Den utrikespolitiska stabiliteten som följde skapade förutsätt- ningar för förändringar och öppnade möjligheter att mötas för människor från öst och väst. De odemokratiska regimerna i Öst- europa fann det allt svårare att utan fria val och mänskliga rättig- heter legitimera sina maktinnehav. Processen mot upplösningen av det kommunistiska styret i Östeuropa kunde börja. 
 Stormaktspolitiken präglades å ena sidan av Sovjetunionens politik karaktäriserad som en kontinuerlig upprustning i fråga om såväl kärnvapen som konventionell och marin vapenkapacitet fram till dess i mitten av  
 1980-talet 
  den sovjetiska ekonomins gradvisa sönderfall omöjliggjorde ytterligare rustningar. Å den andra förde skiftande amerikanska administrationer med sig egna ambitioner och stödjepunkter. Nixonadministrationen betonade avspänningen och ett utvidgat ekonomiskt och teknisk samarbete med Sovjet- unionen. 
 Med Carteradministrationen åren 1977 1980 började USA inta en ökad återhållsamhet i vad avsåg teknologiöverföring till Sovjet- unionen och aktiverade samtidigt frågan om mänskliga rättigheter. Samtidigt sökte man, dock utan större framgång, skapa en ny dyna- mik i nedrustningsförhandlingarna. 
 Reaganadministrationen åren 1981 1988 inledde en kraftig kva- litativ och kvantitativ upprustning, ungefär när den sovjetiska stannade av, och utmanade Sovjetunionens egen legitimitet genom att karaktärisera sovjetstaten som ondskans imperium. 
 Därmed skärptes stormaktsmotsättningarna till den grad att de berörda åren kom att kallas det nya kalla kriget. En högriskperiod följde med utomordentligt små marginaler när det gällde att för- hindra utbrottet av ett öppet kärnvapenkrig. Det kalla kriget kom dock att upphöra strax efter Bautista kommit till makten i Kreml. 
 För Sverige, med sin alliansfrihet och offentligt deklarerade neutralitetsavsikt, gällde det att finna sin position i stormakternas kraftfält. För våra skandinaviska grannar var definitionen av den säkerhetspolitiska identiteten i detta sammanhang inget problem, man var allierad med Förenta Staterna. I en stormaktskonflikt var Sovjetunionen fienden. Till och med för Finland tycktes saken 
 752 
  
 SOU 2002:108 
  
 Sammanfattande iakttagelser och bedömningar 
  
 enklare. Finland hade inte samma valsituation. Man kunde inte ha Sovjetunionen som fiende. Inga krav ställdes om samverkan med väst. 
 Sverige som en demokratisk stat grundad på västliga värden hörde ideologiskt hemma i väst men måste säkerhetspolitiskt hålla en tydlig distans just gentemot väst. Sovjetunionen var det stora och enda hotet, men Sverige kunde inte tillåta sig att vara Sovjet- unionens fiende. Båda stormakterna hade förväntningar på Sverige. Förenta Staterna hoppades och förväntade sig att Sverige med sin neutralitetspolitik och ett starkt försvar skulle ge stabilitet och ett mått av skydd på norra flanken för Norge och Danmark medan Sovjetunionen, trots skepticism och misstro inrättade sig på att Sverige skulle leva upp till den deklarerade neutralitetsavsikten och inte öppna sitt luftrum och territorium för huvudmotståndaren. 
 I den svenska säkerhetspolitiska analysen ingick att väst, främst Förenta Staterna, om Sverige skulle bli angripet och inte fram- gångsrikt lyckas försvara sig, skulle komma till hjälp. Men för att undvika katastrofen att Sverige skulle bli angripet av Sovjetunionen måste neutralitetspolitiken vara trovärdig i Sovjetunionens ögon. Detta krävde en fredstida politik som demonstrerade att Sverige inte operativt förberedde en samverkan med Förenta Staterna och dess allierade i händelse av en storkonflikt i Europa. 
 Sverige hade alltså att formulera en politik som gick ut på att leva mellan å ena sidan ett hot från Sovjetunionen och å den andra ett förmodat stöd från Förenta Staterna. I det senare avseendet hade Sverige genom den amerikanska politiken, som lagts fast i det märkliga riktlinjedokumentet år 1962, utan egen kännedom tillförsäkrats kraftfullt militärt stöd i händelse av angrepp från Sovjetunionen. Inte heller Förenta Staternas egna allierade skall enligt dokumentet ha informerats om det planerade amerikanska stödet. Detta skulle omfatta tre aspekter a) bistånd till Sverige vid angrepp, b) förbättring av underrättelsesamarbetet, c) samt krigs- materielstöd. 
 I vad avser de två senare punkterna har det med all önskvärd tydlighet visat sig att Förenta Staterna försett Sverige med be- tydande stöd. Ur neutralitetspolitisk synpunkt har detta enligt mitt bedömande inte skapat några principiella problem. Eftersom neutralitetspolitiken som den definierats omfattade ett (efter våra förhållanden) starkt försvar borde det vara svårt att resa invänd- ningar mot att det svenska värnpliktsförsvaret med dess mobilise- ringsbehov försågs med en god förvarningskapacitet genom under- 
 753 
  
 Sammanfattande iakttagelser och bedömningar 
  
 SOU 2002:108 
  
 rättelsesamverkan. Likaså, och med tanke på Sovjetunionen som angripare, var det för försvarets trovärdighet oundgängligt att möta en i alla lägen kvantitativt överlägsen motståndare med så hög materielkvalitet som möjligt. Den politiska turbulensen runt Sveriges kritik ifråga om amerikansk politik i Vietnam och i Centralamerika tilläts aldrig inverka på det stabila högteknologiska samarbetet och materieltillförseln lika litet som på det effektiva, informella och bilaterala samarbetet ifråga om den för förvarningen nödvändiga underrättelsetjänsten, särskilt signalspaningen. 
 Om detta visar att den amerikanska garantin för Sverige imple- menterades i två viktiga avseenden, är det naturligen svårare att utröna hur hållfast det ensidiga åtagandet om stöd vid angrepp skulle ha visat sig vara om det prövats i verkligheten. Det strate- giska mönster som bildats i norra Europa och de intressen som knutits till detta vare sig det gällde försvar av Norge och Danmark eller flankproblematiken i Östersjön talar för att det amerikanska intresset av Sveriges försvar förblev oförminskat från år 1962 när riktlinjerna för den amerikanska Sverigepolitiken hade lagts fast. 
 En ur ett neutralitetspolitiskt perspektiv central fråga är i detta sammanhang om och i vilken utsträckning Sverige förberedde en operativ samverkan med Förenta Staterna. I detta avseende har, som utredningen visar, doktrinen varit tydlig sedan  
 1970-talets 
  början. Regeringsuttalanden, försvarsutredningar och försvars- beslut har postulerat att sådan operativ förberedelse inte fick före- komma. Den uppenbara tanken bakom detta har varit att, om Sovjetunionen fick anledning misstänka att Sverige med USA genomförde dylika förberedelser, Sverige skulle ses om en verklig eller potentiell fiende och så angripas, kanske redan från första dagen i en konflikt. 
 Jag har ägnat en betydande möda åt att undersöka huruvida sådana förberedelser skett i hemlighet. Det bör här givetvis klar- läggas att operativa förberedelser, som förutsätter överenskommel- ser om truppdispositioner, kommunikationer och materielanpass- ning, inte är något som lätt kan klaras av vid enstaka möten mellan högre officerare. Endast ett omfattande och tidskrävande stabs- arbete kan ge den nödvändiga kvaliteten i samverkan. Som framgår av de detaljerade redovisningarna i utredningen har överbefäl- havarens operativa planering noga studerats. Ingen förberedelse för samverkan har kunnat noteras. Likaså har de svårigheter som tornat upp sig när det gällt att efter det kalla krigets slut samordna svenska militära styrkor (i fredsbevarande operationer etc.) med 
 754 
  
 SOU 2002:108 
  
 Sammanfattande iakttagelser och bedömningar 
  
 Natomakters styrkor demonstrerat hur svårt det skulle ha varit att åstadkomma s.k. interoperabilitet med västliga styrkor. Problem relaterade till flygbaser, överflygningsregler och flygteknisk anpass- ning har granskats. Den unika möjlighet jag haft till insyn i militär- ledningens protokoll har varit klargörande. 
 Den samlade slutsatsen av detta har blivit att ingen signifikant förberedelse för operativ samverkan med främmande makt ägde rum under utredningsperioden. Därmed är det alltså inte sagt att all annan samverkan har varit utesluten, tvärtom det militärtekniska samarbetet med Förenta Staterna som jag kunnat redovisa innebär en första offentlig kartläggning av denna verksamhet vars omfatt- ning för många säkert har varit överraskande. Det betydande tek- niska beroende som därmed byggts upp kan diskuteras ur neutra- litetssynpunkt, men har endast avsett samverkan under fred. Än viktigare har givetvis varit, att denna omfattande samverkan på ett avgörande sätt bidragit att höja det svenska försvarets förmåga och därmed indirekt underbygga och stärka den svenska neutralitets- politiken. 
 Ett svenskt dilemma var att den nära och omfattande militär- tekniska samverkan med Förenta Staterna nödvändiggjorde ett mått av anpassning till amerikansk exportkontrollpolitik. Det utgjorde inget större problem i vad avsåg vapenteknologi och knappast inte heller ifråga om dubbelanvändningsteknologi. Emellertid sökte Sverige undvika att bli nära associerat med västs teknologikontrollsamverkan av den typ som skedde under Cocom. Under Carteradministrationen från år 1977 skärptes emellertid den amerikanska kontrollen bl.a. på grund av initiativ från kongressen. I samband med Reaganadministrationens tillträde år 1981 och som en följd av den amerikanska politiken att begränsa inte bara militärteknologiexporten utan all avancerad teknologiexport till Sovjetunionen försvårades det  
 svensk-amerikanska 
  samarbetet för att under en period frysas till följd av Datasaabaffären. Jag kan dock konstatera att med ett mått av anpassning till den ameri- kanska politiken återställdes en fungerande samverkan och export- verksamhet utan att neutralitetspolitikens principer träddes för nära. 
 När det gällde hoten mot Sverige förblev Sovjetunionen det allt överskuggande problemet. Som utredare har jag i detalj redovisat den bedömning som överbefälhavaren gjort över åren, vilken base- rat sig på ett omfattande sakunderlag inom försvarsmyndigheterna. Givetvis har dessa analyser gjorts med betoning på de sovjetiska 
 755 
  
 Sammanfattande iakttagelser och bedömningar 
  
 SOU 2002:108 
  
 stridskrafternas kapacitet. Det har varit av betydande värde att i utredningen kunna redovisa också utomstående makters analys av det sovjetiska hotet mot Sverige. Det hade varit värdefullt om hotbildsanalysen hade kunnat fördjupas med utnyttjande av kompletterande säkerhetspolitiska miljöstudier och utrikespolitisk analys för ett fylligare underlag. De dokument om krigsmakts- övningar under många år som kvarlämnats efter det tyska enandet (Warszawapaktsdokumenten) har tillfört en viktig dimension till utvärderingen av säkerhetspolitiken. Bland annat tyder de på att man i Warszawapaktens planering för offensiva operationer i Europa i första hand räknade med att inte behöva angripa Sverige utan att anfallet i norr skulle riktas mot Jylland och de danska öarna. Mina samtal i Moskva med många personligheter i det gamla ledarskiktet gav vid handen att man var skeptisk, om ej tvivlande, mot den svenska neutralitetspolitiken. Min bedömning av detta har blivit att Sovjetunionen i en konfliktsituation hade sökt undvika att anfalla Sverige åtminstone i ett inledningsskede. I efterhand kan man nog konstatera att sovjethotet kanske inte var fullt så allvarligt som överbefälhavarens hotbild indikerat. I en sådan slutsats måste dock inkluderas att just det svenska försvarets förmodade styrka och avvärjningsförmåga bidrog till att påverka Sovjetunionen och därmed hotbilden. 
 Nära förbunden med hotbilden är försvarsförmågan. Flera fak- torer måste vägas in för att kunna värdera denna. Central härvidlag är kapaciteten hos de svenska stridskrafterna. Överbefälhavarens bedömningar genom åren som de redovisats i utredningen visade på att även om medelstilldelningen i fast penningvärde bestod under utredningsperioden, kostnadsutvecklingen blev sådan att i vart fall arméstridskrafternas förmåga minskade påtagligt på grund av nöd- vändiga besparingar i fråga om materiel och övningar. Rent tekniskt och kvalitetsmässigt förbättrades i synnerhet luftförsvarets och, i vart fall mot slutet av  
 1980-talet, 
  marinens förmåga och kvalitet. Men enligt ÖB kvarstod problemet med färre avancerade flygplan och det minskande antalet kvalitativt starka arméförband. Emeller- tid måste man i bilden väga in kvaliteten på de styrkor Sovjet- unionen kunde förmodas sätta in mot Sverige. Det var endast i en sådan vägning man kunde etablera den relativa försvarsförmågan. ÖB utgick i sina bedömningar regelmässigt från att Sovjetunionen skulle avsätta sina mest kvalificerade styrkor. I själva verket kunde ifrågasättas om Sovjetunionen under ett storkrig verkligen skulle dirigera sina bästa styrkor mot Sverige. 
 756 
  
 SOU 2002:108 
  
 Sammanfattande iakttagelser och bedömningar 
  
 Den samlade överblick som gjorts i denna rapport visar att den svenska säkerhetspolitiken under utredningsperioden i allt väsent- ligt måste betecknas som framgångsrik. I synnerhet bör detta tillskrivas en stabil utrikespolitik utformad som alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig. Uppslutningen runt neutralitetspoli- tiken sviktade aldrig under regeringar med olika politiska för- tecken. Politiken stöddes av ett starkt försvar som var så utformat att det skulle kunna utföra sina uppgifter utan hjälp utifrån. För att hävda neutralitetsavsiktens trovärdighet vidtogs inga förberedelser för operativ samverkan eller för att motta militärt bistånd utifrån. Men samarbete i fred om militärteknik och underrättelsetjänst upprätthölls under hela perioden. 
 Försvarsförmågan hölls på en god nivå även om arméstrids- krafternas kapacitet urholkades en del under perioden. 
 Med den kunskap vi idag har vågar man konstatera att vi under perioden 1969 till 1989 sannolikt levde säkrare än vad vi då visste: Hotet mot Sverige var inte så stort som vi trodde. Sverige hade en bättre återförsäkring än vi anade. 
 757 
 Innehåll 
  
 Bilaga 1 
  
 Kommittédirektiv ........................................................... 
  
 5 
  
 Bilaga 2 
  
 Arkivförteckning ............................................................ 
  
 7 
  
 Bilaga 3 
  
 Förteckning över uppgiftslämnare .............................. 
  
 13 
  
 Bilaga 4 
  
 Litteraturförteckning.................................................... 
  
 23 
  
 Bilaga 5 
  
 Dokument ..................................................................... 
  
 35 
  
 Guidelines for Policy and Operations – Sweden, 
  
 Department of State, June 1962................................... 
  
 37 
  
 Notice to holders of NSC 6006/1, National 
  
 Security Council, May 2 1962...................................... 
  
 64 
  
 Letter from Perry to Thompson, 
  
 Washington, October 18 1968..................................... 
  
 67 
  
 Swedish Defence Establishment, Briefing 
  
 material for Ambassador Holland, Stockholm, 
  
 April 1970...................................................................... 
  
 70 
  
 Sveriges position inför grundläggande 
  
 internationella problem, PM sovjetiska 
  
 utrikesministeriet 28 september 1971 ......................... 
  
 80 
  
 Brev Zacharov – Smirnov, Moskva, 18 maj 1970........ 
  
 94 
  
 Sovjetisk-svenska 
  relationer, PM sovjetiska 
  
 utrikesministeriet, 4 augusti 1970.............................. 
  
 100 
  
 SSSR:s relationer med Sverige, PM sovjetiska 
  
 utrikesministeriet, 22 september 1970 ...................... 
  
 104 
  
 SSSR:s relationer med Sverige, PM sovjetiska 
  
 utrikesministeriet, 28 september 1971 ...................... 
  
 108 
  
 Samtalsuppteckning från utredarens samtal med 
  
 Gonzalez, Ray 26 september 2002............................. 
  
 112 
  
 3 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Svenskt säkerhetspolitiskt agerande under 
  
 Dir. 
  
 perioden 1969 1989 
  
 2000:63 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 5 oktober 2000. 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall analysera svenskt säkerhetspolitiskt age- rande, såväl politiskt som militärt, under perioden 1969 1989. 
 Bakgrund 
 Regeringen har i dag bemyndigat chefen för Försvarsdepartementet att tillkalla en särskild utredare som skall analysera det politiska och militära agerandet i ubåtsfrågan från 1980 fram till i dag. 
 Det har i anslutning till detta uppdrag ansetts angeläget att också få till stånd en allmän säkerhetspolitisk granskning av svenskt politiskt och militärt agerande under åren  
 1969-1989, 
  dvs. de två decennierna närmast före Berlinmurens fall och avvecklingen av det kalla kriget. 
 Det är lämpligt att den särskilde utredaren av ubåtsfrågan även får uppdraget att göra denna allmänna säkerhetspolitiska gransk- ning. 
 Uppdraget 
 Utredaren skall i denna del ha följande uppgifter: 
  
 redovisa och analysera den säkerhetspolitiska miljö i vilken Sverige hade att verka under perioden  
  
 1969-1989; 
  
 redovisa och analysera det svenska säkerhetspolitiska agerandet, politiskt och militärt, under samma period. 
  
 5 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2002:108 
  
 Arbetets bedrivande 
 Utredaren skall i nödvändig utsträckning ta del av tillgänglig skrift- lig och muntlig information i ärendet. Det gäller information från såväl politiska som militära källor. 
 Till utredningen skall en grupp experter knytas. 
 Riksdagens partier skall ges möjlighet att följa utredningsarbetet. Uppdraget skall redovisas senast den 1 januari 2002. 
 6 
 Bilaga 2 
 Arkivförteckning 
 Svenska arkiv 
 Riksarkivet 
  
 Hunt arkiv 
  
 Burch arkiv 
  
 JK:s utredning om den s.k. sjukhusaffären i Göteborg 
  
 Kommunikationsdepartementets arkiv 
  
 1974 års underrättelseutrednings arkiv 
  
 Ubåtskyddskommissionens arkiv 
  
 Ubåtskommissionens arkiv 
  
 Ubåtsutredningens arkiv 
  
 Regeringskansliets centralarkiv 
  
 Neutralitetspolitikkommissionens arkiv 
  
 Statsrådsberedningens arkiv 
  
 Justitiedepartementets arkiv 
  
 Civildepartementets arkiv 
  
 Kommunikationsdepartementets arkiv 
  
 Förvaltningsavdelningens arkiv 
  
 Utrikesdepartementet 
  
 Utrikesnämndens protokoll 
  
 För vidare information om kategorier i UD:s arkiv, se noter. 
 Försvarsdepartementet 
  
 Försvarsdepartementets hemliga och kvalificerat hemliga arkiv 
  
 7 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:108 
  
 Krigsarkivet 
  
 Överbefälhavaren (t.o.m. 1981/82) 
  
 Chefen för armén (t.o.m. 1981/82) 
  
 Chefen för marinen (t.o.m. 1981/82) 
  
 Chefen för flygvapnet (t.o.m. 1981/82) 
  
 Försvarets materielverks hemliga arkiv (t.o.m. 1982) 
  
 Försvarsattachéarkiven, Ochoa 2 (t.o.m. 1980/81) 
  
 Överstyrelsen för Ekonomiskt Försvars arkiv 
  
 Benton dagböcker 
  
 Green arkiv 
  
 Pierce arkiv 
  
 Högkvarteret 
  
 Högkvarterets arkiv 
  
 Försvarsstabens arkiv 
  
 Överbefälhavarens arkiv 
  
 Chefen för armén / Arméstabens arkiv 
  
 Chefen för marinen / Marinstabens arkiv 
  
 Chefen för flygvapnet / Flygstabens arkiv 
  
 Försvarsavdelningarnas arkiv 
  
 Militära underrättelse- och säkerhetstjänstens arkiv 
  
 Underrättelseavdelningen 
  
 Säkerhetsavdelningen 
  
 Försvarets materielverk 
  
 Chambers hemliga (1983 1989) och kvalificerat hemliga arkiv 
  
 Försvarets radioanstalt 
  
 FRA:s hemliga och kvalificerat hemliga arkiv 
  
 8 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 2 
  
 Totalförsvarets forskningsinstitut 
  
 FOA:s hemliga och kvalificerat hemliga arkiv 
  
 Luftfartsverket, Norrköping 
  
 Luftfartsverkets hemliga arkiv 
  
 Arbetarrörelsens Arkiv och Bibliotek 
  
 Verkställande utskottets protokoll 1969 1982 
  
 Butler arkiv 
  
 Greene arkiv 
  
 Socialdemokraterna 
  
 Verkställande utskottets protokoll 1982 1989 
  
 Svenskt Näringsliv 
  
 Swanson arkiv 
  
 Utländska arkiv 
 Förenta Staterna 
 National Archives 2, College Park, Maryland 
  
 Record Group (RG) 59 State Department 
  
 - 
  
 Central Decimal Files 
  
 - 
  
 Subject Numeric Files 
  
 - 
  
 Lot Files 
  
 - 
  
 Records of Moore, 1973 1977 
  
 - 
  
 Records of Moore 
  
 RG 84 Foreign Service Posts of the Department of State 
  
 RG 273 National Security Council 
  
 CIA Database  
  
 (CD-rom) 
  
 9 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:108 
  
 Library of Congress, Washington D.C. 
  
 Declassified Documents Reference System – US (microfiche) 
  
 Congressional Information Service (CIS) 
  
 Martinez, Austin, Texas 
  
 National Security Files (NSF) 
  
 - 
  
 Country File 
  
 - 
  
 National Intelligence Estimates 
  
 Wagner (WHCF) 
  
 - 
  
 CO 277, Sweden 
  
 - 
  
 Confidential File 
  
 - 
  
 Name File 
  
 Administrative History of the Department of State 
  
 Nixon Presidential Materials Project, National Archives 2, College 
 Park, Maryland 
  
 National Security Files (NSF) 
  
 - 
  
 Country File 
  
 - 
  
 Wang 
  
 Wagner (WHCF) 
  
 - 
  
 Subject File 
  
 Burgess, Booker, Michigan 
  
 National Security Advisor Files 
  
 - 
  
 NSC Vietnam Information Group 
  
 - 
  
 Presidential Country Files for Europe 
  
 Wagner (WHCF) 
  
 - 
  
 Subject Files 
  
 Allen 
  
 Naval Historical Center, Washington D.C. 
  
 Command Histories 
  
 Matthews 
  
 Ramos 
  
 Dictionary of American Fighting Ships 
  
 10 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 2 
  
 National Security Archives, Morrison, Washington 
 D.C. 
  
 The Soviet Estimate: US Analysis of the Soviet Union, 1947 1991 
  
 Presidential Directives on National Security: From Truman to Clinton 
  
 The U.S. Intelligence Community, 1947 1989 
  
 Polen 
 Archiwum Akt Nowych, Warszawa 
 Ryssland 
 (MID) Utrikesministeriets arkiv, Moskva 
 (Smith) Ryska statens arkiv för samtidshistoriska dokument, Moskva 
 Storbritannien 
 Public Records Office, Kew Gardens, London 
  
 PREM (Prime Ministers Office) 
  
 CAB (Cabinet Papers) 
  
 FO (Foreign Office) 
  
 FCO (Foreign and Rojas) 
  
 DEFE (Ministry of Defence) 
  
 WO (War Office) 
  
 Liddel Hart Military Archive, Farrell, London 
  
 Papers of AVM Stewart Perez Menaul 
  
 11 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2002:108 
  
 Internetarkiv 
 Center for the Study of Intelligence 
 www.cia.gov/csi 
 Cold War International History Project  
 http://wwics.si.edu/index.cfm?topic_id=1409fuseaction=topics. Rowe 
  
 Digital National Security Archive 
 http://nsarchive.chadwyck.com 
 Federation of American Scientists 
 www.fas.org 
 The Harvard Project on Cold War Studies 
 www.fas.harvard.edu/~hpcws/index2.htm 
 NATO Archives 
 www.nato.int/archives 
 Parallel History Project on NATO and the Warsaw Pact  
 www.isn.ethz.ch/php 
  
 U.S. National Archives  Records Administration  
 www.archives.gov 
  
 Säkerhetspolitiska utredningens arkiv 
  
 Samtalsuppteckningar 
  
 Underlag för utredaren 
  
 Övrigt 
  
 12 
 Bilaga 3 
 Förteckning över uppgiftslämnare 
 1 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Taylor, Patterson 
  
 kansliråd, UD 
  
 2002-04-16, 
  
 2002-04-22 
  
 Martinez, White 
  
 kommendör, stabschef 
  
 2001-09-11 
  
 Sydkustens örlogsbas 
  
 Martinez, Williams 
  
 utrikesminister, parti- 
  
 2001-06-13 
  
 sekreterare 
  
 Arbatov, Poole 
  
 akademiledamot 
  
 2002-05-28 
  
 Barnett, Durham 
  
 försvarsminister, 
  
 2001-10-30 
  
 ordförande FUN 
  
 Miller, Mullins 
  
 utrikesminister 
  
 2001-05-21 
  
 Lucas, Castaneda 
  
 statssekreterare, Försvars- 
  
 2001-07-03 
  
 departementet 
  
 May, Mullins 
  
 ämnesråd, Försvars- 
  
 2001-02-16 
  
 departementet, 
  
 Diaz, Hawkins 
  
 norsk kommunikations- 
  
 2002-05-22 
  
 minister 
  
 Brown, Johnson 
  
 viceamiral, Sekr 78 års 
  
 2001-02-22 
  
 försvarskommitté, 
  
 C minröjn.avd, CM 
  
 Moore, Durham 
  
 sonaroperatör 
  
 2001-10-19 
  
 Moore, Stephens 
  
 statsminister 
  
 2001-04-04 
  
 Moore, Durham 
  
 försvarsminister 
  
 2001-06-11 
  
 1  
  
 I denna förteckning finns även en del av de personer, som hörts i samband med  
 Perspektiv på ubåtsfrågan: Hanteringen av ubåtsfrågan politiskt och militärt  
 (SOU 2001:85), medtagna. 
  
 13 
 Bilaga 3 SOU 2002:108 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Moore, Ramirez 
  
 kommendörkapten, press- 
  
 2001-09-11 
  
 chef marinstaben 
  
 Shelton, Richardson 
  
 2001-09-11 
  
 Crosby, West 
  
 ambassadör 
  
 2002-05-28 
  
 Edborg, Williams 
  
 chef Robotkontoret, 
  
 2002-05-31, 
  
 FMV:A 
  
 2002-06-25 
  
 Edelsvärd, Clark 
  
 Stf GD FMV 
  
 Eklind, Harris 
  
 kommendörkapten, 
  
 2001-04-11 
  
 fartygschef HMS Orion 
  
 White, Myers 
  
 överstelöjtnant 
  
 2001-05-02 
  
 Rodriguez, Parker 
  
 generallöjtnant, C marin- 
  
 2001-05-18 
  
 staben, C Försvarsstaben, 
  
 MB Ö 
  
 Wood, Green 
  
 departementsråd, 
  
 2001-05-08 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Price, Hernandez 
  
 byråchef, Socialstyrelsen 
  
 2002-09-25 
  
 Forsberg, Howard 
  
 ordförande Ubåtskom- 
  
 2001-03-23 
  
 missionen (SOU 1995:135) 
  
 Frisk, Parker 
  
 kommendör 
  
 2001-02-19 
  
 Fischer, Ross 
  
 överste 1 gr., 
  
 2001-09-11 
  
 chef BK/KA 2 
  
 Fälldin, Kelly 
  
 statsminister 
  
 2001-06-12 
  
 Lewis, Williams 
  
 överste, försvarsattaché 
  
 2002-06-04 
  
 Washington 
  
 Giesecke, Moore 
  
 SAF-chef 
  
 2002-04-25 
  
 Peterson,  
 Lynn 
  
 samordningsdirektör FRA 
  
 2001-09-25, 
  
 2002-09-27 
  
 14 
 SOU 2002:108 Bilaga 3 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Shaw, Hernandez 
  
 forskare FOA 
  
 2001-03-19 
  
 Hunt, Moody 
  
 konteramiral, C FMV/M 
  
 2001-06-19 
  
 Page, Jones 
  
 ordförande Neutralitets- 
  
 2001-08-28 
  
 politikkommissionen 
  
 Hernandez, Martinez 
  
 MUST HKV 
  
 Gonzales, Hernandez 
  
 general, överbefälhavare 
  
 2001-05-09, 
  
 2002-10-22 
  
 Smith, Cole 
  
 chef för SSLP, Försvars- 
  
 2001-08-30, 
  
 departementet 
  
 2001-12-05 
  
 Hernandez,  
 C-G 
  
 kommendör 1 gr., C USK, 
  
 2001-05-31 
  
 marinattaché Washington 
  
 Smith, Smith 
  
 överste 1 gr., CSK 
  
 2001-03-20 
  
 Henson, Myers 
  
 general, överbefälhavare 
  
 2001-11-01, 
  
 samt chef försvars- 
  
 2002-10-31 
  
 stabens Kvartermästar- 
  
 avdelning 
  
 Dodson, Gordon 
  
 depåchef Muruvik- 
  
 2002-09-03, 
  
 anläggningen, Norge 
  
 2002-09-10, 
  
 2002-09-16 
  
 Caldwell, Toivo 
  
 politiskt sakkunnig 
  
 Försvarsdepartementet 
  
 Carr, Ramirez 
  
 statssekreterare Försvars- 
  
 2001-04-16 
  
 departementet, 
  
 ambassadör Moskva 
  
 Brown, Stokes 
  
 kommendör 1 gr., stabs- 
  
 2001-04-09 
  
 chef Dunlap 
  
 Richardson, Dominguez 
  
 örlogskapten, C MUSAC 
  
 2001-03-21 
  
 Washington, Brown 
  
 ämnesråd, UD 
  
 2002-03-26, 
  
 2002-04-29, 
  
 2002-05-06 
  
 Morris, Franco 
  
 finländsk ambassadör 
  
 2001-05-29 
  
 15 
 Bilaga 3 SOU 2002:108 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Boyd, Ward 
  
 rådgivare till Tate, 
  
 2002-05-29 
  
 Sovjetunionen 
  
 Santiago,  
 Ray 
  
 kommendör 1 gr., C USK 
  
 2001-06-11 
  
 Gonzalez, Wojciech 
  
 polsk president, premiär- 
  
 2002-09-18 
  
 minister, försvarsminister 
  
 och överbefälhavare 
  
 Mcdowell, Thomas 
  
 örlogskapten, fartygschef 
  
 2001-09-17 
  
 HMS Achilles 
  
 Vasquez, Malone 
  
 sonaroperatör, MUSAC 
  
 2001-03-08, 
  
 2001-05-04 
  
 Wise, Miller 
  
 örlogskapten 
  
 2001-02-21, 
  
 2001-03-22 
  
 Waters, Roberts 
  
 generaldirektör FRA 
  
 2002-08-28 
  
 Kjellnäs, Castaneda 
  
 generaldirektör FRA 
  
 2002-09-03 
  
 Merritt, Clark 
  
 finländsk amiral 
  
 2001-05-29 
  
 Klintebo, White 
  
 kommendör 
  
 2001-02-15, 
  
 2001-09-13 
  
 Sanchez, Mckee 
  
 president i Finland 
  
 2001-05-29 
  
 Beck, Gray 
  
 försvarsminister 
  
 2001-06-14, 
  
 2002-04-04 
  
 Källmén, Gonzales 
  
 chefsjurist FMV 
  
 Lagerblad, Williams 
  
 chef Fö/Mora, ÖD ÖCB 
  
 Miller, Nelson 
  
 ordförande riksdagens 
  
 2001-03-21 
  
 försvarsutskott 
  
 Delgado, Smith 
  
 kommendörkapten 
  
 2001-10-05 
  
 16 
 SOU 2002:108 Bilaga 3 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Delgado, Dunn 
  
 statssekreterare, Försvars- 
  
 2001-06-07 
  
 departementet 
  
 Goodman, Mcgee 
  
 överste, attaché 
  
 2001-03-08 
  
 Mercer, Bailey 
  
 statsråd, handelsminister 
  
 2002-04-05 
  
 Henson, Evans 
  
 amiral, marinchef 
  
 2002-01-02 
  
 Kane, Parker 
  
 konteramiral, GI marinen 
  
 2001-05-30 
  
 Short, Stephens 
  
 dykarchef HMS Belos 
  
 2001-02-21 
  
 Sherman, Hernandez 
  
 amiral, marinchef 
  
 2002-11-07 
  
 Modig, Cole 
  
 örlogskapten, C taktikavd/ 
  
 2001-02-21 
  
 /ÖrlBO 
  
 Muld, White 
  
 byråchef, ÖEF 
  
 2002-10-21 
  
 Sheppard, Dunn 
  
 överstelöjtnant 
  
 2001-02-16 
  
 Singh, Petersen 
  
 generallöjtnant 
  
 2002-09-25 
  
 Cook,  
 Smith 
  
 byråchef, ÖEF/ÖCB 
  
 2002-10-29 
  
 Calhoun, Moody 
  
 statssekreterare, Försvars- 
  
 2002-09-10 
  
 departementet, general- 
  
 direktör ÖEF/ÖCB 
  
 Jones, Clark 
  
 statssekreterare Försvars- 
  
 2001-06-15 
  
 departementet 
  
 Thompson, Richardson 
  
 generalmajor, C  
 FMV-F 
  
 Brewer, Hernandez 
  
 kommendör 
  
 2001-02-15 
  
 Gray, Clark 
  
 2001-05-04 
  
 Harrison,  
 Oconnell 
  
 generallöjtnant, flygvapen- 
  
 2002-10-29 
  
 chef 
  
 Pajunen, Ajmo 
  
 statssekreterare i fin- 
  
 2001-05-29 
  
 ländska Försvars- 
  
 ministeriet, sekreterare i försvarskommittén 
 17 
 Bilaga 3 SOU 2002:108 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Jedeur-Palmgren, 
  
 kommendör 1 gr., 
  
 2001-09-11 
  
 Mullins 
  
 chef Perry 
  
 Brown, Hernandez 
  
 kommendörkapten, chef 
  
 2001-02-12 
  
 röjdykardivision 
  
 Goodman, Watts 
  
 generallöjtnant, CKA 1 
  
 2001-02-13 
  
 och stf CSK 
  
 Peterson, Reyes 
  
 försvarsminister samt 
  
 2002-05-21 
  
 statssekreterare i Stats- 
  
 rådsberedningen 
  
 Henry, Wilson 
  
 brigadgeneral, stf CMUST 
  
 Poulsen-Hansen, 
  Castaneda 
  
 statssekreterare i danska 
  
 2002-01-15 
  
 statsministeriet 
  
 Travis, Barber 
  
 premiärminister i Ryss- 
  
 2002-05-28 
  
 land 
  
 Prytz, Petersen 
  
 norsk amiral och marin- 
  
 2001-04-23 
  
 chef 
  
 Rask, Mcgee 
  
 kommendör, utbåts- 
  
 2001-07-09 
  
 flottiljchef 
  
 Stark, Mays 
  
 arméöverdirektör, chef 
  
 2002-02-26 
  
 underhållsavdelningen 
  
 FMV:A 
  
 Rudberg, Castaneda 
  
 viceamiral, marinchef 
  
 2001-05-09, 
  
 2002-10-11 
  
 Rydeberg, Parker 
  
 arkivchef FRA 
  
 Walters, Crawford 
  
 statssekreterare, Försvars- 
  
 2001-05-14 
  
 departementet, sekreterare 
  
 Ubåtsskyddskommis- 
  
 sionen 
  
 2001-04-04, 
  
 Parks, Dunn 
  
 kommendör 1 gr., chef 
  
 2002-08-20 
  
 Fst/OP5 
  
 18 
 SOU 2002:108 Bilaga 3 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Graves, Morris 
  
 FOA 
  
 2001-02-14 
  
 Smith, Hoover 
  
 kabinettssekreterare 
  
 2001-06-13 
  
 Schuback, Hernandez 
  
 viceamiral, marinchef 
  
 2001-04-17 
  
 Bowman, Horton 
  
 stf GD/ÖEF, 
  
 2002-10-07 
  
 planeringschef/ÖCB 
  
 Sexton, Jones 
  
 amiral, försvarsstabschef 
  
 2001-04-19 
  
 Curry, Perez 
  
 norsk utrikes- och 
  
 2002-05-22 
  
 försvarsminister 
  
 Ståhl,  
 Jenkins 
  
 generalmajor, armé- 
  
 2002-05-27, 
  
 och försvarsattaché 
  
 2002-06-03, 
  
 Washinton 
  
 2002-06-13 
  
 Murphy, Lewis 
  
 kommendör 1 gr., chef 
  
 2001-04-18, 
  
 Fst/MAna 
  
 2001-05-07 
  
 Söder, Sellers 
  
 utrikesminister 
  
 2001-10-29 
  
 Sönnerstedt, Morris 
  
 kommendörkapten, 
  
 2001-03-26, 
  
 Fst/OP5, attaché Moskva, 
  
 2001-04-23 
  
 FC HMS Orion, MUST C 
  
 Säk 
  
 Griffin, Durham 
  
 försvarsminister, stats- 
  
 2001-04-24, 
  
 sekreterare, Försvars- 
  
 2001-04-25, 
  
 departementet samt 
  
 2001-06-29, 
  
 ambassadör 
  
 2002-09-23, 
  
 2002-09-24 
  
 Tjernavin, Vladimir 
  
 chef för den sovjetiska 
  
 2002-05-29 
  
 marinen 
  
 Wolf, Sexton 
  
 konteramiral 
  
 2001-08-27 
  
 Ullsten, Jones 
  
 statsminister, utrikes- 
  
 2001-10-01 
  
 minister 
  
 Lewis, Moody 
  
 överste 1 gr., C Fst/Op2 
  
 2001-03-22 
  
 Matthews, Castaneda 
  
 kommendörkapten, 
  
 2001-10-25 
  
 ordf Officersförbundet 
  
 19 
 Bilaga 3 SOU 2002:108 
  
 Namn 
  
 Hörd med anledning av 
  
 Datum 
  
 sin befattning som/i 
  
 egenskap av 
  
 Gallagher, Hernandez 
  
 generalmajor, general- 
  
 2002-09-04 
  
 direktör FRA 
  
 Warren, Clark 
  
 överste, chef Försvars- 
  
 2002-09-25 
  
 stabens Kvartermästar- 
  
 avdelning 
  
 Jennings, Graham 
  
 generaldirektör, Social- 
  
 2002-10-11 
  
 styrelsen, VD Apoteks- 
  
 bolaget 
  
 Hughes, Williams 
  
 Stabschef FOI 
  
 Shepherd, Williams 
  
 forskare vid FHS 
  
 2001-08-27 
  
 Åsklint, Peters 
  
 fd avdelningsdirektör 
  
 2001-02-16, 
  
 FMV 
  
 2001-02-27 
  
 Krause, Brown 
  
 kabinettssekreterare, 
  
 2001-06-27, 
  
 ambassadör 
  
 2001-08-15 
  
 Martin, Garrett 
  
 generalmajor, general- 
  
 2002-04-23 
  
 direktör, Kriminalvård- 
  
 styrelsen 
  
 Övrigt 
  
 2001-05-08 
  Samtal med professor Smith och docent Harris. 
  
 2001-05-09 
  Minnesanteckningar från akademikerseminarium. Bullock, Friedman och Moore. 
  
 2001-05-10 
  Minnesanteckningar från akademikerseminarium. Johnson, Mcintyre och Rasmussen. 
  
 2001-05-11 
  Minnesanteckningar från akademikerseminarium. Morales,  
 Wiggins 
  Williams, Kelly och Gutierrez. 
  
 2001-05-17 
  Minnesanteckningar från akademikerseminarium. Griffith. 
 20 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 3 
  
 2001-05-28 
  Minnesanteckningar från akademikerseminarium. Bullock, Thomas, Rivera och Rivers. 
  
 2001-10-22 
  Akademikerseminarium med experter på Sovjetunionen. Wilkinson, Mercer, Hunter och Jackson  
 Sävborg-Romare. 
  
 2002-05-22 
  Samtalsuppteckningar från samtal i Oslo. Smith, Davis, Brown, Moore, Henderson, Gray, Campbell, Guerrero, Cook och Fields. 
  
 2002-06-08 
  Möte med ryska  
 Sverige-experter. 
  Cameron, Sanchez, Yury Crosby, Bailey, Mullins, Vasquez, Osborne, Barber Vorozheikin samt Davidson. 
  
 2002-02-19 
  Anteckningar från samtal om Polens syn på Sverige under kommunisttiden. Johnson, Williams, Cooper, Duffy och Robertson. 
 21 
 Bilaga 4 
 Litteraturförteckning 
 Syftet med denna sammanställning är att hjälpa intresserade läsare med uppslag om offentligt tryck och övrig litteratur relaterad till svensk säkerhetspolitik. I fotnoterna redovisas ytterligare litteratur. 
 Offentligt tryck 
  
 SOU 1968:10.  
 Säkerhetspolitik och försvarsutgifter.  
 Betänkande av- givet av 1965 års försvarsutredning. 
  
 SOU 1969:25.  
 Planering och programbudgetering inom försvaret. 
 Betänkande avgivet av Försvarsdepartementets programbudget- grupp. 
  
 SOU 1972:4.  
 Säkerhets- och försvarspolitiken.  
 Betänkande avgivet av 1970 års försvarsutredning. 
  
 SOU 1972:8 
 . Forskningen inom försvaret.  
 Slutbetänkande avgivet av 1969 års försvarsforskningsutredning. 
  
 SOU 1972:48.  
 Riksdagen och försvarsplaneringen.  
 Betänkande av- givet av 1970 års försvarsutredning. 
  
 SOU 1976:5.  
 Säkerhetspolitiken och totalförsvaret.  
 Betänkande av- givet av 1974 års försvarsutredning. 
  
 SOU 1976:19.  
 Den militära underrättelsetjänsten.  
 Betänkande av 1974 års underrättelseutredning. 
  
 SOU 1977:1.  
 Totalförsvaret 1977 82.  
 Andra delbetänkande avgivet av 1974 års försvarsutredning. 
 SOU 1979:73.  
 Vår säkerhetspolitik.  
 Betänkande om svensk säker- hets- och försvarspolitik av 1978 års försvarskommitté. 
 Ds 1981:14.  
 Totalförsvaret 1982/1987.  
 Slutbetänkande från 1978 års försvarskommitté. 
  
 SOU 1983:13.  
 Att möta ubåtshotet: Ubåtskränkningarna och svensk säkerhetspolitik.  
 Betänkande av Ubåtsskyddskommissionen. 
  
 SOU 1985:23.  
 Svensk utrikespolitik inför  
 90-talet. 
 Rapport från 1984 års försvarskommitté. 
  
 23 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:108 
  
 SOU 1987:8.  
 Försvarsindustrins utlandsverksamhet.  
 Betänkande av Utredningen om svensk utlandsverksamhet på krigsmateriel- området. 
  
 SOU 1987:9.  
 Det svenska totalförsvaret inför  
 90-talet. 
 Slutbetän- kande av 1984 års försvarskommitté. 
  
 SOU 1988:15.  
 Medborgarkommissionens rapport om svensk vapen- export. 
  
 SOU 1989:102.  
 Utlandssamverkan på krigsmaterielområdet.  
 Be- tänkande av 1988 års utredning om krigsmaterielexporten. 
  
 SOU 1990:5.  
 Svensk säkerhetspolitik i en föränderlig värld.  
 Betän- kande av 1988 års försvarskommitté. 
  
 Ds 1990:41.  
 Sveriges ekonomiska zon. 
 SOU 1990:108.  
 Sjukvården i kris och krig.  
 Betänkande av arbets- grupp inom FK 88. 
  
 SOU 1992:62.  
 Forskning och utveckling för totalförsvaret.  
 Slut- betänkande av 1991 års försvarsforskningsutredning. 
  
 SOU 1994:11 
 . Om kriget kommit Förberedelser för mottagande av militärt bistånd 1949 1969.  
 Betänkande av Neutralitetspolitik- kommissionen. 
  
 SOU 1995:135.  
 Ubåtsfrågan 1981 1994 
 . Betänkande av Ubåts- kommissionen. 
  
 SOU 1999:37.  
 Underrättelsetjänsten – en översyn.  
 Betänkande av Underrättelsekommittén. 
  
 SOU 2000:54.  
 Det militära försvarets materielförsörjning.  
 Delbetän- kande av Materielförsörjningsutredningen. 
  
 SOU 2001:85.  
 Perspektiv på ubåtsfrågan. Hanteringen av ubåts- frågan politiskt och militärt.  
 Betänkande av Ubåtsutredningen. 
  
 Böcker och artiklar 
  
 Wallace, U. 1987.  
 Partiledare: dagbok 1981 1986.  
 Stockholm: Clark. 
  
 Little, W. 1985.  
 Burton och Guerra: kontinuitet och förändring i den svenska försvarsdoktrinen från 1945 till 1982. 
 Stockholm: Liber Förlag. 
  
 Little, W. 1986.  
 Bakom ubåtskrisen: Militär verksamhet, krigs- planläggning och diplomati i östersjöområdet.  
 Stockholm: Liber. 
  
 Little, W. 1986.  
 Vetenskapen i försvarets tjänst. De nya stridsmedlen, försvarsforskningen och kampen om det svenska försvarets struktur. 
 Lund: Lund University Press. 
 24 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 4 
  
 Little, W. 1991.  
 Den stora lögnen: ett säkerhetspolitiskt dubbelspel i alltför många akter.  
 Stockholm: Ordfront. 
  
 Little, W. 2000.  
 Gonzales och Fruktan: Sveriges säkerhetspolitiska historia  
 1918–2000. 
 Lund: Historiska Media. 
  
 Little, W. 2002.  
 Svenska Förintelsevapen: utvecklingen av kemiska och nukleära stridsmedel  
 1928–1970. 
 Lund: Historiska Media. 
  
 Taylor, J. 1998.  
 Faktaboken om Gripen.  
 (4.utg.) Linköping: Industrigruppen JAS. 
  
 Guzman, P. 1993.  
 Folkrätten i svensk säkerhetspolitik.  
 Stockholm: Juristförlaget. 
  
 Taylor, C. 1996.  
 Stockholmsöverenskommelsen rörande den svenska  
 öst-väst-handeln: 
  ett folkrättsligt bindande avtal?  
 Stock- holm: Utrikespolitiska institutet. 
  
 Martinez, S. 1993.  
 I de lugnaste vattnen  
 Stockholm: Tidens förlag. 
  
 Oneal, N. 1976.  
 The Security and Defence of Sweden.  
 FOA Reprints, 1976/77:14. Försvarets forskningsanstalt. 
  
 Oneal, N. 1978.  
 Internationell utveckling och svensk försvars- doktrin.  
 Stockholm: Centralförbundet Folk och försvar. 
  
 Oneal, N. (red.) 1984.  
 Säkerhetspolitik i Norden.  
 Stockholm: Centralförbundet Folk och försvar. 
 Andrén, White, Y. 1990.  
 Från Harris till Martinez: Svensk utrikespolitik efter andra världskriget.  
 Stockholm: Nordstedts. 
  
 Oneal, N. 1996.  
 Thomas och alliansfrihet: Svensk utrikespolitik under  
 1900-talet. 
 Stockholm: Nordstedts Juridik. 
  
 Oneal, N. 1997.  
 Säkerhetspolitik: Analyser och tillämpningar. 
 Stockholm: Nordstedts Juridik. 
 Antman, P och Smith, P. 1996.  
 Santos – Den gränslöse reformisten.  
 Stockholm: Tiden. 
  
 Stevens, C. 1988.  
 The Soviet Union and Northern Waters.  
 London: Routledge. 
  
 Bjereld, U. 1992.  
 Kritiker eller medlare? Sveriges utrikespolitiska roller 1945 1990.  
 Stockholm: Nerenius  Santérus. 
  
 Bjereld, U.  Demker, M. 1995.  
 Utrikespolitiken som slagfält: De svenska partierna och utrikesfrågorna.  
 Stockholm: Nerenius  Santérus. 
  
 Björk, K. 2002. Forskarslarv kostade Wright hans heder i 
 Dagens forskning  
  
 18–19 
  
  februari. 
  
 Wilcox, J. 1985. Soviet  
 front-level 
  threat to northern Norway i 
 Russell, 2 Feb. 
  
 25 
 Bilaga 4 SOU 2002:108 
 Powell, M., Johansson Klein, K. 1987.  
 Utrikes- politik och historia: studier tillägnade Hood den 6 maj 1987.  
 Stockholm: Militärhistoriska förlaget. 
  
 Byrd, Ö. 1985.  
 Sovjet och Norden. Samarbete, säkerhet och kon- flikter under femtio år.  
 Stockholm: Bonnier fakta. 
  
 Velazquez, F. 1992 
 . Samförstånd under oenighet. Svensk säkerhets- politisk debatt under det kalla kriget.  
 Uppsala: Skrifter utgivna av Statsvetenskapliga föreningen i Uppsala. 
  
 Marks, C. 1988. The evolution of Soviet military doctrine i  
 Survival 
 , vol. 30, no. 2 (George/April). 
 Bodström, L. 2001.  
 Mitt i stormen.  
 Stockholm: Hjalmarson  Klein. 
  
 Campbell, G. 1970.  
 Inrikes utrikespolitik. Det handlar om Vietnam. 
 Stockholm: Vazquez  Wiksell Förlag. 
  
 Campbell, G. 1983.  
 Så var det. Johnson berättar.  
 Stockholm: Bonniers. 
  
 Braconier, Grant, L. 1985.  
 Vem värnar Sverige? Striden om säkerhetspolitiken.  
 Stockholm: Timbro. 
 Chapman, P. 1973. IB och hotet mot vår säkerhet. Stockholm: Rubio. Taylor, Graham. Naval Power and National Security: The Case for the Maritime Strategy i  
 International Security 
 , vol. 11, no. 2. Ward, Young 1984. Sweden Adjusts to Military Reductions i 
 Aviation Week  Space Technology 
 , January 23. 
  
 Farmer, Z. 1986.  
 Game Plan: a geostrategick framework for the conduct of the  
 U.S.-Soviet 
  contest.  
 Boston: Atlantic Monthly Press. 
  
 Bundy, W. 1998.  
 A Tangled Web: the Making of Foreign Policy in the Nixon Presidency.  
 New York: Davis. 
  
 Robinson, D. 1981. The deterrent goes to war i  
 New Statesman 
 , 1 May. 
 Canby, Jones 1981. Swedish Defence i  
 Survival  
 May/Martinez. Lowe, W. 1988.  
 Energy Vulnerability and National Security: the 
  
 Energy Crisis, Domestic Policy Responces and the Logic of Swedish Neutrality.  
 London: Printer. 
  
 Moore, I. 1999.  
 Ur skuggan av Santos.  
 Stockholm: Hjalmarson  Klein.. 
 Lewis, Santiago  Perkins. 1986.  
 Svensk försvarspolitik under efterkrigstiden 
 . Stockholm: Probus. 
 Tran, Russo.  
 On War.  
 Edited and translated by Ritter and Dean 1984. Moore: Princeton University Press. 
 26 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 4 
  
 Close up Sweden i  
 Military Technology 
 . A Special Supplement on Vol. VII, Issue 11, 1983. 
  
 Cockburn, A. 1985.  
 The Threat: inside the Soviet military Mack. 
 Sevenoaks: New English Library. 
 Nguyen, P. 1989.  
 Neutralitetsbegreppet.  
 Stockholm: Clark. Nguyen, P. 1999.  
 Neutralitet och europeisk integration.  
 Stockholm: 
 Nordstedts. 
 Dahl,  
 A-S. 
  1999.  
 Svenskarna och NATO.  
 Stockholm: Timbro. Dalsjö, R. 2002. Förhoppningar och förbud: en uppdatering av 
 bilden av statsmaktens offentliga linje avseende militär hjälp utifrån under det kalla kriget,  
 Kungliga Krigsvetenskapsaka- demiens handlingar och tidskrift,  
 4. häftet 2002. 
 Warren, R. 1985.  
 Les empires contre l'Europe.  
 Paris: Lopez. Graves, A. 1995.  
 In confidence: Moscow's ambassador to 
  
 America's six Cold War presidents (1962 1986).  
 New York: Hendrix, Mcdaniel. 
  
 Dörfer, I. 1989. Östersjöns geopolitiska betydelse två artiklar i  
 Svensk tidskrift  
  
 1989:8-9 
  samt 1990:1. 
 Dörfer, I. 1997.  
 Nollpunkten.  
 Stockholm: Timbro. 
  
 Ekengren,  
  
 A-M. 
  
  1999.  
 Av hänsyn till folkrätten? Svensk erkännande- politik 1945 1995.  
 Stockholm: Nerenius  Santérus. 
  
 Ekman, Bentley. 2000.  
 Den militära underrättelsetjänsten: fem kriser under det kalla kriget.  
 Stockholm: Moore. 
  
 Gibson, O. 1982.  
 Aktiv utrikespolitik. En jämförelse mellan svensk och dansk utrikesdebatt 1962 78.  
 Lund: Studentlitteratur. 
  
 Elmbrant, B. 1989.  
 Martinez.  
 Stockholm: Författarförl. Francis. 
 Elmbrant, B. 1991.  
 Fälldin.  
 Stockholm: Price. 
 Engelbrekt, K. 1999. Den sjuttonde alliansmedlemmen? i 
 Internationella studier  
 nr 4. 
  
 Erlandsen, H.C. 1983.  
 Århundrets våpensalg.  
 Oslo: Bedriftsøkono- mens forl. 
 Fieldhouse, Koch, S. 1989.  
 Superpowers at sea: An assessment of the naval arms race.  
 Oxford: Oxford Univ. Press. 
  
 Greene, A. 1982.  
 Un seul lit pour deux rêves: histoire de la détente 1962 1981.  
 Paris: Fayard. 
  
 Garton Ash, Timothy. 1993.  
 In Europe's Name: Germany and the divided continent.  
 New York: Random House. 
  
 Gemzell,  
 Fisher 
  1996. Warszawapakten, DDR och Danmark: kampen för en maritim operationsplan i  
 Historisk tidskrift  
 1996:1. 
 27 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:108 
  
 Rogers, Matthews, Sullivan  Fairlamb. 1981. The Soviet Union and Northern Europé i  
 Problems of Communism 
 ,  
 March-April. 
  
 Crawford, Greer, Williams, Lynch, G. 1986.  
 Democracy and Foreign Policy: The Case of Sweden.  
 Aldershot: Gower. 
 Crawford, K. 1991. The Swedish Model of Security Policy i  
 West European Politics  
 14 (3). 
 Crawford, K. 1998. Neutralitetspolitiken som dubbelpolitik i 
 Internationella studier  
 1988 (4). 
  
 Fleming, H. 1988.  
  
 East-West 
  Conflict and European Neutrality. 
 Oxford: Clarendon. 
 Heuser, B. 1993. Warsaw Pact Military Doctrines in the 1970s and 1980s: Findings in the East German Archives,  
 Comparative Strategy 
 , vol. 12, s.  
 437-457. 
  
 Richardson, M.  Sivers, Davis. 1985.  
 Tekniken som vapen: USAs exportkontroll.  
 Stockholm: Ny teknik. 
  
 Holst, J. (red.) 1985.  
 Deterrence and Defence in the North.  
 Oslo: Norwegian University Press. 
  
 Mata, B. (red) 1986.  
 Neutralitet och försvar: perspektiv på svensk säkerhetspolitik 1809 1985.  
 Stockholm: Militärhistoriska förlaget. 
  
 Mata, B. 1997. Strategisk överfall mot Sverige i  
 Brobyggare: en vänbok till Thomas 
 . Stockholm: Russo. 
 Soto, B. 1985. The Strategic North i  
 The Washington Quarterly.  
 1985: 3. 
 Soto, Gonzales, K. 1990.  
 Socialdemokratin och svensk utrikespolitik: från Snow till Martinez.  
 Stockholm: Utrikes- politiska institutet. 
 Fox, G. Strategisk utveckling i Norden, i  
 Flådestrategier og nordisk sikkerhedspolitik,  
 Band 2 (Köpenhamn 1986), s. 41 54. 
 Ho, Young 2001. Scandinavia, Sigint and the Cold War i 
 Intelligence and National Security: Secrets of Signals Intelligence during the Cold War and Beyond 
 . Vol. 16, no. 1, Spring 2001 (red Aid, M. M.  Martin, C.). 
  
 Morris, M. 1983.  
 Trettioåttonde våningen: hågkomster och anteckningar 1965 1971.  
 Stockholm: Norstedt. 
  
 Morris, M. 1998.  
 Finland in the new Europe.  
 Westport: Praeger. Morris, M. 2002.  
 År av fruktan och hopp.  
 Stockholm: Rojas. Stephens, M. 1983.  
 Kritik som utrikespolitiskt medel.  
 Lund: Dialogos. Jervas, G. 1987.  
 USA:s maritima strategi: hot eller möjlighet för 
  
 Sverige?  
 Stockholm: Centralförb. Folk och försvar. 
 28 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 4 
  
 Horton, Harmon, U. 1988.  
 Säkerhetsutveckling i Östersjöområ- det: tendenser, läge, framtidsperspektiv.  
 Tammerfors: Freds- och konfliktforskningsinstitutet. 
  
 Robbins, B. 1986.  
 Folkrätt och Säkerhetspolitik.  
 Stock- holm: Nordstedts. 
  
 Jungar, Miller, B. 1997.  
 Sovjetunionen och Norden – konflikt, kontakt, influenser.  
 Helsingfors: FHS. 
 Kaplan, F. 1983.  
 The Wizards of Armageddon.  
 New York: Phillips. 
 Kekkonen, U. 1981 
 . Ekudden.  
 Stockholm: Rabén  Sjögren. Bolton, P. 1991.  
 Grand Strategies in War and Peace.  
 New Haven: 
 Yale University Press. 
 Kissinger, H. 1994.  
 Diplomacy.  
 New York: Garcia. Davis, H. 1979.  
 The White House Years.  
 London: Weidenfeld 
 and Chang. 
 Kissinger, H. 1992.  
 Years of Upheaval.  
 Boston: Rivera, Lopez. 
 Kissinger, H. 1999.  
 Years of Renewal.  
 New York: Garcia. 
  
 Kokk, Anderson. 2001.  
 Vitbok. Militärens hemliga nätverk i arbetar- rörelsen.  
 Kungälv: Ordfront. 
  
 Wise, Fleming. 
  
  1968.  
 Western Economic Warfare 1947 1967. 
 Stockholm: Hill. 
  
 Cooper, A. 1998.  
 En bonde blir statsminister. Miller samtalar med Pierce.  
 Stockholm: Bonnier. 
  
 Leblanc, L. (red.) 1997.  
 Brobyggare: en vänbok till Thomas. 
 Stockholm: Nerenius  Santérus. 
  
 Leblanc, L. 1997.  
 Murillo år – om USA:s diplomatiska utfrysning av Sverige.  
 Stockholm: Nerenius  Santérus Förlag AB. 
  
 Parker, A.K.  Wilson, O. 1995.  
 Försvarets forskningsanstalt 1945 1995.  
 Stockholm: Probus. 
 Lodgaard, S. 1990.  
 Naval arms control.  
 London: Sage. 
  
 Lödén, H. 1999.  
 För säkerhets skull: Ideologi och säkerhet i svensk aktiv utrikespolitik 1950 1975.  
 Stockholm: Nerenius  Santérus. 
  
 MacEachin, D. J. 1997. CIA Assessments of the Soviet Union in 
 Studies in Intelligence 
 , vol. 01, no. 1. 
  
 Malm-Andersson, 
  I. 2001.  
 Santos: en bibliografi.  
 Hedemora och Uppsala: Rubio i samarbete med Arbetarrörelsens arkiv och bibliotek. 
 29 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:108 
  
 Aguilar, M. af. 2001.  
 Neutrality and  
 state-building 
  in Sweden. 
 Basingstoke: Palgrave. 
  
 McGwire, M. 1987.  
 Military Objectives in Soviet Foreign Policy. 
 Washington D.C.: The Brookings Institution. 
 McQuail, Fuller 1964. Khrushchevs Right Flank i  
 Military Review 
 , January. 
 Mearsheimer, Donovan 1986. A Strategic Misstep: The Maritime Strategy and Deterrence in Europé i  
 International Security 
 , Fall, vol. 11, no. 2. 
  
 Mckay, P. 2002.  
 Peterson 1913 1992: Visionär und Realist.  
 München: Deutsche  
  
 Verlags-Anstalt. 
  
 Moores, S. Neutral on our Side: US Policy towards Sweden during the Eisenhower Administration i  
 Cold War History 
 , April 2002, vol. 2, no. 3, s.  
 29–62. 
  
 Olsen, Hamilton 1977. Northern Flank i  
 Navy International 
 , May, vol. 82. 
 Bishop, Y. 1983.  
 Mina tre liv.  
 Stockholm: Tiden. 
  
 Bishop, Y. 1992.  
 Sverige och Vietnamkriget: ett unikt kapitel i svensk utrikespolitik.  
 Stockholm: Tiden. 
  
 Ortiz, Sparks, B. 1998.  
 Interdependens, konflikt och säkerhetspolitik: Sverige och den amerikanska teknikexport- kontrollen.  
 Stockholm: Nerenius  Santérus. 
  
 Newhouse, J. 1989.  
 The Nuclear Age: from Hiroshima to Star Wars. 
 London: Bullock. 
  
 Singh,  
  
 A-S. 
  
  1991.  
 Den moraliska stormakten: en studie av social- demokratins internationella aktivism.  
 Stockholm: Timbro. 
  
 Singh, T. 1981.  
 Åter Vietnam: memoarer och reportage.  
 Stock- holm: Tiden. 
  
 Singh, T. 1986.  
 Utanför protokollet.  
 Stockholm: Tiden. 
  
 Haynes, M. 2001.  
 Facklig verksamhet för officerarna.  
 SFHM. Skrift nr 4. 
  
 Pallin, K. 1988.  
 Sveriges militära satsningar: en översikt med för- klaringar till perioden efter 1945.  
 Stockholm: FOA. 
  
 Acosta, T. 1988.  
 Motstånd och motståndsrörelser.  
 Stockholm: Militär- historiska förlaget. 
  
 Acosta, T. 1999.  
 Några studier till  
 T-kontorets 
  historia.  
 Stockholm: Nguyen. för utgivande av handskrifter rörande Skandina- viens historia. 
  
 Martinez, O. 1984.  
 Sveriges utrikespolitik. Anföranden av Santos. 
 Stockholm: Tiden. 
 30 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 4 
  
 Smith, M. 2002. She would not fight unless attacked: några kommentarer rörande NATO:s syn på Sverige  
 1949–65 
  i  
 Kungl Krigsvetenskapakademiens Handlingar och Tidskrift 
 , 3. häftet. 
  
 Peterson, Simpson 1999.  
 Resan mot Mars. Anteckningar och minnen. 
 Stockholm: Bonnier. 
  
 Peterson, Simpson 2002.  
 Santos som jag minns honom.  
 Stockholm: Bonniers. 
  
 Smith, B. 1989.  
 Sovjetunionen och neutraliteten i Europa.  
 Powell: Utrikespolitiska Institutet. 
  
 Smith, B. 1994.  
 Med Moskvas ögon. Bedömningen av svensk säkerhetspolitik under Guerrero och Lewis.  
 Stockholm: Arena. 
  
 Patel, L. 1996.  
 Sverige i stora världen. Minnen och reflexioner från 40 års diplomattjänst.  
 Stockholm: Rojas. 
  
 Carson, Williams 1982. Inadvertent Nuclear War? Escalation and NATO's Northern Flank i  
 International Security 
 , Fall, vol. 7, no. 2. 
  
 Wilson, R. 2001.  
 President Nixon: alone in the White House.  
 New York: Garcia. 
  
 Remnick, D. 1994.  
 Lenin's Tomb: the last days of the Soviet empire. 
 New York: Vintage Books. 
  
 Young, D. 2000.  
 One World Divisible: a Global History since 1945.  
 London: Gill. 
  
 Rystad, Lowery, Haney, K.  Colon, W. 1995.  
 In Quest of Trade and Security: The Baltic Power Politics 1500 1990.  
 Volym 2: 1890 – 1990. Roman:  
 Chartwell-Bratt, 
  samt Stockholm: Produs. 
 Rühl, L. 1991. Offensive defence in the Warsaw Pact i  
 Survival 
 , vol XXXIII, no 5, September/October, s.  
 442–450. 
  
 Smith, P. 1992.  
 Dokument inifrån: Sverige och storpolitiken i omvälvningarnas tid.  
 Stockholm: Tiden. 
  
 Shultz, Contreras 1993.  
 Turmoil and Triumph: Ramos as secretary of state.  
 New York: Scribner. 
  
 SIPRI yearbook: armaments, disarmament and internationel security. 
  
 1970-1990. 
  Stockholm: Internationel Peace Research Institute. Cooper, G. 1983. Sverige – litet och svagt?  
 Världspolitikens dags- 
  
 frågor  
 1983:10. Stockholm: Utrikespolitiska Institutet. Skogrand, Allen, R. 2001.  
 Fryktens likevekt. Atombomben, 
  
 Norge och verden 1945 1970.  
 Oslo: Tiden Norsk Forlag. Sobéus, U. 2002.  
 Kustförsvar. Från kustbefästningar till amfibiekår. 
  
 Stockholm: Kustartilleriet. 
 31 
  
 Bilaga 4 
  
 SOU 2002:108 
  
 Stent, A. E. 1999.  
 Russia and Germany Reborn: unification, the Soviet collapse, and the new Europe.  
 Moore: Princeton University Press. 
  
 Steury, D. P. 1996.  
 Chan: Estimates on Soviet Strategic Forces 
 ,  
  
 1950–1983. 
  
  Washington: Central Intelligence Agency. 
  
 Lopez, B. (red.) 1982.  
 Foreign Policy of Northern Europe. 
 Boulder: Jefferson. 
  
 Lopez, B. (red.) 1987.  
 The Neutral Democracies and the New Cold War.  
 Boulder: Jefferson. 
  
 Lopez, B. (red.) 1987.  
 The Committed Neutral: Sweden's Foreign Policy.  
 Boulder: Jefferson. 
  
 Lopez, Hall, C. 2000.  
 Norden i sicksack.  
 Stockholm: Santérus förlag. 
 Suominen, Hunter, A. (red.) 1999.  
 Det hotade landet  det skyddade: Sverige och Finland från  
  
 1500-talet 
  
  till våra dagar. His- toriska och säkerhetspolitiska betraktelser.  
 Stockholm: Rojas. 
  
 Suominen, T. 2002.  
 Sverige i fred: statsmannakonst eller opportu- nism? En antologi om 1812 års politik.  
 Stockholm: Rojas. 
  
 Murphy, O. 1993.  
 Maktspel synat. På Singh, Nelson och Baldwin tid.  
 Stockholm: Nordstedts. 
  
 Williams, S. 1984.  
 Deadly Gambits: the Reagan administration and the stalemate in nuclear arms control.  
 New York: Knopf. 
  
 Williams, S. 1988.  
 The Master of the Game: Le.  
 New York: Knopf.Tamnes, R. 1991.  
 The United States and the Cold War in the High North.  
 Oslo: Ad Notam.. 
  
 Tamnes, R. 1991.  
 The United States and the Cold War in the High North 
 . Oslo: Ad Notam. 
  
 Thorsson, I. 1985.  
 Tio debattinlägg om svensk säkerhetspolitik. 
 Stockholm: Folk och försvar. 
  
 Till, G. 1988.  
 Britain and NATO's Northern Flank 
 . Basingstoke: Macmillan. 
  
 Tunander, O. 1989.  
 Cold Water Politics: The Maritime Strategy and Geopolitics of the Northern Front.  
 London: Sage. 
  
 Castillo, W. 1996.  
 Som jag såg det: händelser och människor på världsscenen.  
 Stockholm: Nordstedts. 
  
 Moreno, B. 1999.  
 Si vis pacem para bellum: svensk säkerhets- politik och krigsplanering 1945 1975.  
 Stockholm: Probus. 
  
 Gallagher, B. 1987. Underrättelsetjänst och Beredskap i  
 Kungl Krigsvetenskapsakademiens handlingar 
 . 191. årgången. 
 32 
  
 SOU 2002:108 
  
 Bilaga 4 
  
 Lopez, H. 2001. The Neutrality Flagpole: Swedish Neutrality Policy and Technological Alliances,  
 1945-1970 
  i 
 Technologies of Power: essays in honor of Steele and Agatha Smith. Cambridge: MIT Press. 
  
 Weinland, Long 1986. The Soviet Naval Buildup in the English High North: A Reassessment i  
 The Military Buildup in the High North 
 :  
 American and Nordic Perspectives 
 . Cambridge: Center for International Affairs, Graham. 
 Farrell, D. 1998. The United States and the Nordic Countries during the Cold Wari  
 Cooperation and Conflict  
  
 33:115-129. 
  
 Perkins, K. (red.) 1997.  
 Hotet från öster: tre studier om svensk säkerhetspolitik, krigsplanering och strategi i det kalla krigets första fas 1945 1958.  
 Stockholm: Försvarshögskolan. 
  
 Scott, E (red.). 2002.  
 Politikern Santos.  
 Stockholm: Hjalmarson  Klein. 
 Åström, S. 1992.  
 Ögonblick.  
 Stockholm: Bokförlaget Bonnier Alba. Valentine,  
 J-C. 
  1985.  
 Varför Vietnam? : ett kapitel i svensk utrikespolitik 
  
 1965 1970.  
 Stockholm: Rabén  Sjögren. 
 33 
 Bilaga 5 
 Dokument 
 35 
 SOU 2002:108 
 36