Till statsrådet Moore 
 Genom beslut den 22 augusti 2002 bemyndigade regeringen då- varande chefen för Näringsdepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att med utgångspunkt i Vägverkets redo- visning av färdtjänstens utveckling under perioden januari 1998 – september 2000 överväga behovet av ändringar i regelverken om färdtjänst och riksfärdtjänst. Utredningen skall vidare överväga om det är lämpligt att undanta samordningen av beställning av sjuk- och färdtjänstresor i en beställningscentral från upphandlingskravet i lagen (1992:1528) om offentlig upphandling och i så fall hur ett sådant undantag bör författningsregleras samt lämna förslag till hur behandlingen av personuppgifter inom färdtjänsten och riksfärd- tjänsten bör författningsregleras. 
 Med stöd av bemyndigandet förordnades den 2 september 2002 före detta kanslichefen i trafikutskottet Henderson att vara särskild utredare. 
 Att som experter biträda utredningen förordnades den 24 sep- tember 2002 handläggaren Robbins, utredningsledaren och ställföreträdande socialchefen Cobb, handläggaren Randolph, kammarrättsassessorn Perez, ämnesrådet Duran, utvecklings- och utredningsansvariga Perry, departementssekreteraren Hopkins, rättssakkunniga Reed, verkställande direktören  
 Lee, tillgänglighets- och samordningsansvarige Robinson och utredaren Gamble. 
 Från den 7 januari 2003 har förbundsjuristen Rodriguez, styrelseordföranden Moran och kammarrättsassessorn Webster deltagit som experter. 
 Randolph entledigades fr.o.m. den 1 januari 2003 och handläggaren Cannon förordnades som expert fr.o.m. den 10 februari 2003. 
 Reed entledigades fr.o.m. den 22 april 2003 och ämnes- sakkunniga Ramos förordnades som expert fr.o.m. samma dag. 
 Margareta Delén entledigades fr.o.m. den 12 maj 2003 och avdelningschefen Macias förordnades som expert fr.o.m. samma dag. 
 I utredningens arbete har även deltagit enhetschefen Peterson, förbundsjuristen Snyder, handläggaren Garcia, chefsstatistikern Williams och statistikern Hernandez. 
 Till sekreterare förordnades den 9 september 2002 kammarrätts- assessorn Mitchell. 
 Utredningen har antagit namnet Färdtjänstutredningen. Utredningen överlämnade den 29 januari 2003 delbetänkandet 
 Behandling av personuppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 (SOU 2003:4). Härmed överlämnas slutbetänkandet 
 Stockholm i oktober 2003 
 Henderson 
 Johnston 
 Innehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 13 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 23 
  
 1 
  
 Uppdraget ............................................................ 
  
 39 
  
 1.1 
  
 Utredningens direktiv.............................................................. 
  
 39 
  
 1.2 
  
 Utredningsarbetet.................................................................... 
  
 40 
  
 2 
  
 Färdtjänsten .............................................................. 
  
 43 
  
 2.1 
  
 Historik .................................................................................... 
  
 43 
  
 2.2 
  
 Färdtjänst enligt tidigare bestämmelser i 
  
 socialtjänstlagen (1980:620) .................................................... 
  
 44 
  
 2.3 Färdtjänst enligt lagen (1997:736) om färdtjänst................... 
  
 46 
  
 2.3.1 
  
 Tillstånd till färdtjänst.................................................. 
  
 46 
  
 2.3.2 
  
 Ledsagare....................................................................... 
  
 47 
  
 2.3.3 
  
 Föreskrifter och villkor ................................................ 
  
 47 
  
 2.3.4 
  
 Ansvaret för färdtjänsten ............................................. 
  
 48 
  
 2.3.5 
  
 Resenärens egenavgift................................................... 
  
 50 
  
 2.4 
  
 Den nordiska konventionen om socialt bistånd och 
  
 tjänster ...................................................................................... 
  
 51 
  
 3 
  
 Riksfärdtjänsten......................................................... 
  
 53 
  
 3.1 
  
 Historik .................................................................................... 
  
 53 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:87 
  
 3.2 
  
 Tillstånd till riksfärdtjänst m.m............................................... 
  
 53 
  
 4 
  
 Handikappolitiken ...................................................... 
  
 55 
  
 4.1 
  
 Tidigare åtgärder för att öka tillgängligheten för 
  
 funktionshindrade i transportsystemet................................... 
  
 55 
  
 4.2 
  
 Den nationella handlingsplanen för handikapppolitiken....... 
  
 57 
  
 4.3 
  
 Utvärdering av handikappolitiken inom 
  
 transportområdet...................................................................... 
  
 58 
  
 4.4 
  
 Utvecklingen av vägtransporter för funktionshindrade ........ 
  
 59 
  
 4.5 
  
 Mer tillgänglig kollektivtrafik år 2003 ................................. 
  
 60 
  
 4.6 
  
 Handikappombudsmannen...................................................... 
  
 64 
  
 5 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och 
  
 riksfärdtjänsten .......................................................... 
  
 65 
  
 5.1 
  
 Bakgrund................................................................................... 
  
 65 
  
 5.2 
  
 Utvärdering av ny lagstiftning för färdtjänst och riksfärdtjänst ur ett producentperspektiv (publikation 
  
 nr 2000:103).............................................................................. 
  
 66 
  
 5.2.1 Åtgärder för att påverka resandet ................................ 
  
 66 
  
 5.2.2 Olika tillämpning av lagen (1997:736) om 
  
 färdtjänst........................................................................ 
  
 71 
  
 5.2.3 
  
 Resenärens egenavgift................................................... 
  
 72 
  
 5.2.4 Antalet färdtjänstberättigade och deras ålder.............. 
  
 73 
  
 5.2.5 
  
 Kostnaden för färdtjänsten........................................... 
  
 74 
  
 5.3 
  
 Utvärdering av ny lagstiftning för färdtjänst och riksfärdtjänst ur ett resenärsperspektiv (publikation nr 
  
 2001:43) .................................................................................... 
  
 74 
  
 5.3.1 Olika aspekter på färdtjänsten ..................................... 
  
 75 
  
 5.3.2 
  
 Färdtjänstens kvalitet.................................................... 
  
 78 
  
 5.3.3 
  
 Resenärens egenavgift................................................... 
  
 78 
  
 5.3.4 Färdtjänst för barn och ungdomar............................... 
  
 79 
  
 5.3.5 
  
 Funktionshindrade med barn....................................... 
  
 79 
  
 6 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:87 
  
 5.4 
  
 Färdtjänst enligt socialtjänstlagen (1980:620) i jämförelse med färdtjänst enligt lagen (1997:736) om 
  
 färdtjänst (publikation nr 2001:86) ........................................ 
  
 80 
  
 5.5 
  
 Preliminär slutrapport över färdtjänstens tillstånd och utveckling samt behov av en tillsynsmyndighet 
  
 (publikation nr 2001:95).......................................................... 
  
 82 
  
 6 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och 
  
 riksfärdtjänsten.......................................................... 
  
 85 
  
 6.1 
  
 Allmänna utgångspunkter ....................................................... 
  
 85 
  
 6.2 
  
 Kvalitet...................................................................................... 
  
 90 
  
 6.3 
  
 Ledsagare .................................................................................. 
  
 93 
  
 6.4 
  
 Medresenär ............................................................................... 
  
 95 
  
 6.5 
  
 Föreskrifter och villkor ........................................................... 
  
 97 
  
 6.5.1 Föreskrifter om begränsning av antalet resor ............. 
  
 98 
  
 6.5.2 Villkor.......................................................................... 
  
 100 
  
 6.6 
  
 Ett barnperspektiv avseende färdtjänsten och 
  
 riksfärdtjänsten ...................................................................... 
  
 102 
  
 6.7 Tillstånd till färdtjänst ........................................................... 
  
 106 
  
 6.8 
  
 Skyldighet att höra kommunen innan tillstånd ges till 
  
 färdtjänst eller riksfärdtjänst ................................................. 
  
 108 
  
 6.9 
  
 Tillsyn eller sektorsansvar över färdtjänsten och 
  
 riksfärdtjänsten?..................................................................... 
  
 109 
  
 6.10 
  
 Trafikförsörjningsplaner m.m............................................... 
  
 116 
  
 6.11 
  
 Begreppet färdtjänst............................................................... 
  
 119 
  
 6.12 
  
 Färdtjänst i förhållande till socialtjänstlagen (2001:453) .... 
  
 120 
  
 6.13 
  
 Hänvisning till socialtjänstlagen (2001:453) ........................ 
  
 122 
  
 6.14 
  
 Stöd till resor enligt annan författning än lagen 
  
 (1997:736) om färdtjänst....................................................... 
  
 124 
  
 7 
 Innehåll SOU 2003:87 
  
 6.15 
  
 Gynnande förvaltningsbeslut m.m........................................ 
  
 125 
  
 6.16 
  
 Egenavgifter inom färdtjänsten ............................................. 
  
 128 
  
 6.17 
  
 Egenavgifter inom riksfärdtjänsten....................................... 
  
 131 
  
 7 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga 
  
 integriteten .............................................................. 
  
 135 
  
 7.1 
  
 Regeringsformen .................................................................... 
  
 135 
  
 7.2 
  
 Tryckfrihetsförordningen...................................................... 
  
 136 
  
 7.3 
  
 Sekretesslagen......................................................................... 
  
 136 
  
 7.4 
  
 Datalagen ................................................................................ 
  
 137 
  
 7.4.1 
  
 Lagen och tillämpningsområdet................................. 
  
 137 
  
 7.4.2 
  
 Datainspektionen och tillstånd .................................. 
  
 138 
  
 7.4.3 
  
 Den registeransvariges skyldigheter .......................... 
  
 139 
  
 7.5 
  
 Internationell reglering .......................................................... 
  
 139 
  
 7.5.1 
  
 Europarådets dataskyddskonvention......................... 
  
 139 
  
 7.5.2 Rekommendationer och riktlinjer om dataskydd ..... 
  
 139 
  
 7.5.3 
  
 Dataskyddsdirektivet.................................................. 
  
 140 
  
 7.6 
  
 Personuppgiftslagen............................................................... 
  
 143 
  
 7.6.1 Lagen och dess tillämpningsområde .......................... 
  
 144 
  
 7.6.2 
  
 Definitioner................................................................. 
  
 145 
  
 7.6.3 Förutsättningar för behandling av 
  
 personuppgifter........................................................... 
  
 145 
  
 7.6.4 Information till den registrerade................................ 
  
 149 
  
 7.6.5 
  
 Rättelse ........................................................................ 
  
 150 
  
 7.6.6 Säkerheten vid behandling av personuppgifter ......... 
  
 151 
  
 7.6.7 
  
 Tillsynsmyndighetens befogenheter.......................... 
  
 151 
  
 7.6.8 
  
 Anmälan till Datainspektionen .................................. 
  
 152 
  
 7.6.9 
  
 Skadestånd och straff.................................................. 
  
 153 
  
 8 
  
 Register med personuppgifter inom färdtjänsten och 
  
 riksfärdtjänsten ........................................................ 
  
 155 
  
 8.1 
  
 Allmänt om tidigare personregister ...................................... 
  
 155 
  
 8 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:87 
  
 8.2 
  
 Nuvarande register inom färdtjänsten och 
  
 riksfärdtjänsten ...................................................................... 
  
 156 
  
 8.2.1 
  
 Register inom färdtjänsten......................................... 
  
 156 
  
 8.2.2 
  
 Register inom riksfärdtjänsten................................... 
  
 158 
  
 9 
  
 Överväganden och förslag avseende behandling av 
  
 personuppgifter........................................................ 
  
 161 
  
 9.1 
  
 Allmänna utgångspunkter ..................................................... 
  
 161 
  
 9.2 
  
 Personuppgiftslagen eller särskild registerförfattning......... 
  
 163 
  
 9.3 
  
 Användning av personnummer ............................................. 
  
 170 
  
 9.4 
  
 Författningsreglerad behandling av personuppgifter i ett 
  
 tillståndsregister respektive ett beställningsregister 
  
 ............ 171 
  
 9.4.1 
  
 Ändamål ...................................................................... 
  
 171 
  
 9.4.2 
  
 Innehåll........................................................................ 
  
 173 
  
 9.4.3 
  
 Personuppgiftsansvar ................................................. 
  
 179 
  
 9.4.4 
  
 Sökbegränsningar........................................................ 
  
 184 
  
 9.4.5 
  
 Bevarande och gallring................................................ 
  
 187 
  
 9.4.6 Särskilt om beställningscentraler och 
  
 trafikutövare samt direktåtkomst.............................. 
  
 193 
  
 9.5 
  
 Enskildas rättigheter .............................................................. 
  
 196 
  
 9.5.1 
  
 Rättelse........................................................................ 
  
 196 
  
 9.5.2 
  
 Skadestånd................................................................... 
  
 197 
  
 9.5.3 Information till den registrerade ............................... 
  
 197 
  
 9.6 
  
 Överklagande ......................................................................... 
  
 198 
  
 10 
  
 Överväganden avseende undantag från 
  
 upphandlingsskyldighet ............................................ 
  
 201 
  
 10.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 201 
  
 10.2 
  
 Trafikhuvudmannen och samordning................................... 
  
 201 
  
 10.3 
  
 Offentlig upphandling........................................................... 
  
 203 
  
 10.4 
  
 Allmänt om offentlig upphandling ....................................... 
  
 204 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:87 
  
 10.5 
  
 Undantag från upphandlingsskyldighet................................ 
  
 206 
  
 11 
  
 Konsekvensbeskrivningar........................................... 
  
 213 
  
 11.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 213 
  
 11.2 
  
 Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen ................ 
  
 214 
  
 11.3 
  
 Ekonomiska konsekvenser .................................................... 
  
 214 
  
 11.3.1 Allmänt ........................................................................ 
  
 214 
  
 11.3.2 Ökade kostnader......................................................... 
  
 216 
  
 12 
  
 Ikraftträdande .......................................................... 
  
 221 
  
 13 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 223 
  
 13.1 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:736) om 
  
 färdtjänst................................................................................. 
  
 223 
  
 13.2 
  
 Förslaget till lag om ändring i lagen (1997:735) om 
  
 riksfärdtjänst........................................................................... 
  
 225 
  
 13.3 
  
 Förslaget till lag om viss behandling av personuppgifter 
  
 inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten................................. 
  
 226 
  
 13.4 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1993:1148) om egenavgifter vid resor med 
  
 riksfärdtjänst........................................................................... 
  
 231 
  
 13.5 
  
 Förslaget till förordning om ändring i förordningen 
  
 (1997:652) med instruktion för Vägverket........................... 
  
 231 
  
 13.6 
  
 Förslaget till förordning om beställningsregister inom 
  
 färdtjänsten och riksfärdtjänsten........................................... 
  
 231 
  
 Särskilt yttrande av Moran ................................... 
  
 233 
  
 Särskilt yttrande av Rodriguez ...................................... 
  
 235 
  
 Bilagor 
  
 1 
  
 Kommittédirektiv................................................................... 
  
 237 
  
 10 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:87 
  
 2 
  
 Förfrågan om personregister vad avser färdtjänst och 
  
 riksfärdtjänst .......................................................................... 
  
 243 
  
 3 
  
 Följande kommuner och trafikhuvudmän har besvarat 
  
 enkäten, se bilaga 2................................................................. 
  
 245 
  
 4 
  
 Remissinstanser som avgett yttrande ................................... 
  
 247 
  
 5 
  
 Några synpunkter på kollektivtrafikens tillgänglighet 
  
 för funktionshindrade............................................................ 
  
 249 
  
 6 
  
 Slutrapport över ekonomisk konsekvensberäkning för kommuner med avseende på en förändring i Lag 
  
 (1997:736) om färdtjänst av Garcia........................ 
  
 253 
  
 11 
 Sammanfattning 
 Inledning 
 Utredningen har haft i uppdrag att överväga behovet av ändringar i lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärd- tjänst. Utgångspunkten för uppdraget har varit Vägverkets omfattande utvärdering av dessa verksamheter vilken redovisats i olika publikationer. Utredningen har haft att beakta vad som framkommit vid Näringsdepartementets remissbehandling av Vägverkets redovisning av tillståndet inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. 
 Utredningen har vidare haft i uppdrag att överväga om det är lämpligt att undanta samordningen av beställning av sjuk- och färd- tjänstresor i en beställningscentral från upphandlingskravet i lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. 
 Mot bakgrund av bl.a. kommuners och trafikhuvudmäns behov av att registrera tillståndshavare till färdtjänst och riksfärdtjänst har utredningen dessutom haft i uppdrag att föreslå hur behandlingen av personuppgifter i sådana register skall författningsregleras. Utredningen har i ett delbetänkande Behandling av person- uppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten, SOU 2003:4, redovisat sina förslag till övergångsvis författningsreglering i förordning av registerfrågorna. I slutbetänkandet redovisas hur en författningsreglering av behandling av personuppgifter skall ske i lag. 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Tillståndet inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Ett av syftena med lagen om färdtjänst, lagen om riksfärdtjänst och lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik är att kostnaderna för färdtjänst och riksfärdtjänst skall begränsas genom ändrat resande, främst genom fler resor i kollektivtrafiken. Det pågår också ett löpande arbete av bl.a. kommuner och trafik- huvudmän för att göra kollektivtrafiken mera tillgänglig för funktionshindrade genom exempelvis att bussar, anslutningsvägar och busshållplatser anpassas till funktionshindrades behov. I den utvärdering som har skett av handikappolitiken konstateras dock att utvecklingen av den allmänna kollektivtrafiken med stor sannolikhet inte leder till att alla funktionshindrade kan resa på egen hand med kollektivtrafik. Det kommer således att finnas behov av både färdtjänst och riksfärdtjänst under överskådlig framtid. Enligt utredningen är det dock skäligt att anta att behovet av dessa verksamheter minskar i takt med anpassningen av kollektivtrafiken till funktionshindrade. 
 Det föreligger stora skillnader mellan hur olika grupper av funk- tionshindrade uppfattar tillståndet inom färdtjänsten. Äldre färd- tjänstberättigade synes vara mer nöjda med färdtjänsten än yngre resenärer som förvärvsarbetar eller studerar. Huruvida man är nöjd med olika förhållanden inom färdtjänsten varierar också beroende på vilket funktionshinder som tillståndshavaren har. 
 Utredningen delar den uppfattning som framförs i Vägverkets publikation 2001:86, nämligen att det är svårare att få tillstånd till färdtjänst nu än det var att få ett sådant tillstånd enligt den tidigare socialtjänstlagen. Detta beror på att socialtjänstlagens helhetssyn, dvs. att individens totala situation skulle beaktas vid prövningen, saknar motsvarighet i lagen om färdtjänst. Lagen om färdtjänst ger vidare den funktionshindrade sämre möjligheter att kunna resa i den utsträckning han eller hon önskar. Någon större personlig anpassning av tillståndet till den färdtjänstberättigades funktions- hinder och behov, t.ex. bärhjälp eller särskild förare, ger lagen om färdtjänst inget utrymme för, även om detta är en förutsättning för att tillståndshavaren skall kunna utnyttja färdtjänsten. Att social- tjänstlagen tog hänsyn till bl.a. sociala behov medförde, att så strikta begränsningar inte kunde göras enligt den lagstiftningen. 
 14 
  
 SOU 2003:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Kvalitet 
 Enligt utredningens uppfattning är det lämpligt att lagen om färdtjänst kompletteras med en bestämmelse om personal. I färdtjänsten är givetvis frågan om personalens kompetens och kunskapsutveckling av stor betydelse för att kunna erbjuda tjänster av god kvalitet. 
 Enligt utredningens uppfattning talar övervägande skäl för att också införa en bestämmelse om kvalitet i lagen om färdtjänst med utgångspunkt i att insatserna ges i enlighet med de bestämmelser som lagen anger och att syftet med insatsen uppnås. Vid bedöm- ningen av om det råder god kvalitet inom färdtjänsten är det viktigt att tillståndshavaren bemöts på ett korrekt sätt, att transporten av den enskilde sker på ett trafiksäkert sätt, att det föreligger skäliga hämtningstider, att fordon kommer i tid osv. Det är vidare viktigt att prövningen av tillstånd till färdtjänst, villkor m.m. sker på ett objektivt och korrekt sätt i enlighet med den lagstiftning som gäller. Kravet på god kvalitet inom färdtjänsten skall gälla såväl privat som offentlig verksamhet och både för myndighetsutövning och övriga insatser. 
 Ledsagare 
 Av 8 § lagen om färdtjänst och 6 § lagen om riksfärdtjänst framgår att om den som söker tillstånd till färdtjänst eller till riksfärdtjänst behöver ledsagare under resorna, skall tillståndet gälla även led- sagare. Behovet av ledsagare är knutet till själva resorna och inte till exempelvis vistelsen vid resmålet, varför det enligt utredningens mening kan uppkomma situationer där det ter sig stötande, att den som beviljats färdtjänst eller riksfärdtjänst ändå inte kan resa, exempelvis på grund av att han eller hon endast har behov av led- sagare efter resan och inte under denna. Mot bakgrund av det anförda är det utredningens uppfattning att tillstånd till ledsagare skall beviljas om behov av sådan hjälp föreligger i samband med resorna för att tillståndshavaren skall kunna genomföra sina resor och ändamålen med dessa. 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:87 
  
 Medresenär 
 Enligt vad utredningen erfarit är det inte alla kommuner och trafikhuvudmän som tillåter att ett tillstånd till färdtjänst även omfattar en medresenär. En medresenär kan exempelvis vara ett barn, en annan anhörig eller en bekant till den färdtjänstberättigade. Enligt utredningens uppfattning är det uppenbart att det kan upp- komma stora svårigheter för en funktionshindrad att fullgöra sin föräldraroll, om man inte får ta med egna barn i färdtjänsten. Det kan givetvis också vara problematiskt för en funktionshindrad förälder med flera små barn, om kommunen tillåter endast en medresenär. Det kan även uppkomma andra situationer där det kan te sig oskäligt att ett tillstånd till färdtjänst inte omfattar t.ex. en anhörig eller en bekant till den färdtjänstberättigade. 
 Det är utredningens uppfattning att det bör införas en bestäm- melse, av vilken framgår att om det är skäligt att den som söker tillstånd till färdtjänst skall ha sällskap på resorna av en eller flera medresenärer, skall tillståndet gälla även för denna eller dessa. 
 Föreskrifter om begränsning av antalet resor 
 Ett tillstånd till färdtjänst får enligt 9 § lagen om färdtjänst i skälig omfattning förenas med föreskrifter om bl.a. hur många resor tillståndet omfattar. I förarbetena till lagen om färdtjänst (prop. 1996/97:115 s. 52 ff och 79) uttalas dock att nödvändiga resor, som t.ex. resor till och från arbetet eller skolan, inte skall begränsas till antalet. Enligt utredningens uppfattning bör begreppet nödvändiga resor omfatta mer än endast resor till arbete eller skola. 
 Utredningens uppfattning är således att det fortsatt skall vara tillåtet att meddela individuella föreskrifter om begränsningar av antalet resor men att resor som är av väsentlig betydelse för den enskilde får begränsas till antalet endast om det är skäligt. Begreppet nödvändiga resor skall utgå i detta sammanhang. 
 Det är utredningens mening att t.ex. resor till daghem, förskola och dagverksamhet enligt socialtjänstlagen (2001:453) får begrän- sas till antalet endast om det är skäligt. 
 16 
  
 SOU 2003:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Villkor 
 Utredningen anser att det bör föreskrivas att tillstånd till färdtjänst kan förenas med individuella villkor, vilka tar hänsyn till den enskildes funktionshinder och de behov som följer av funktions- hindret. Detta är rimligt eftersom vissa villkor såsom t.ex. särskild förare kan vara en förutsättning för att den funktionshindrade över huvud taget skall kunna genomföra sin resa. 
 Ett barnperspektiv avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Enligt utredningens uppfattning är det skäligt att lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst kompletteras med en bestämmelse om ett barnperspektiv som svarar mot artikel 3 i Barnkonventionen, eftersom funktionshindrade barn och ungdomar får anses vara en särskilt utsatt grupp i samhället. Genom bestämmelser om ett barnperspektiv inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten framhålls vikten av att barnets bästa alltid beaktas, utreds och redovisas i varje enskilt ärende med anknytning till de aktuella verksamheterna. 
 Skyldighet att höra kommunen innan tillstånd ges till färdtjänst eller riksfärdtjänst 
 Av 6 § tredje stycket lagen om färdtjänst framgår att innan en trafikhuvudman prövar en ansökan om färdtjänst skall den kommun där den sökande är folkbokförd höras. Motsvarande bestämmelse för riksfärdtjänsten finns i 4 § lagen om riksfärdtjänst. Syftet med de nämnda bestämmelserna är att ge beredningen av ärenden om färdtjänst och riksfärdtjänst en tydlig lokal förankring (prop. 1996/97:115 s. 41). 
 Utredningen har erfarit att hörande av kommunen i många fall endast leder till att kommunen får vetskap om att ansökningar om färdtjänst eller riksfärdtjänst skall prövas utan att kommunen yttrar sig om ärendena. Utredningen anser därför att bestämmelserna om skyldigheten för trafikhuvudmannen att i varje tillståndsärende låta kommunen yttra sig inte behövs och att bestämmelserna därför bör tas bort. 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:87 
  
 Tillsyn eller sektorsansvar över färdtjänsten och riksfärdtjänsten? 
 Enligt utredningens uppfattning finns det behov av en myndighet som klart uttalat ansvarar för redovisning, analys och utvärdering av utvecklingen inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. 
 Egenavgifter inom färdtjänsten 
 Den utvärdering som gjorts visar att egenavgifterna inom färdtjänsten skiftar i betydande omfattning mellan kommunerna. Det finns stora variationer både när det gäller taxans konstruktion och sättet att beräkna avgiften samt beträffande avgiftens storlek. Att avgifterna skulle komma att skilja sig mellan landets olika kommuner förutsattes emellertid redan i motivuttalanden till lagen om färdtjänst (prop. 1996/97:115 s. 57). Utredningen anser att kommunerna även fortsättningsvis bör fatta beslut om egen- avgifterna inom färdtjänsten. 
 Egenavgifter inom riksfärdtjänsten 
 Enligt utredningens mening bör en rimlig utgångspunkt vara att den som bär kostnaderna för en verksamhet också skall ha in- flytande över avgifterna. Utredningen föreslår därför att egen- avgiften för riksfärdtjänsten, såsom en huvudregel, skall bestämmas av kommunen. Det nämnda medför att regeringen inte längre skall ges möjlighet att meddela föreskrifter om beräkningen av den egenavgift som tillståndshavaren skall betala vid resa med riksfärd- tjänsten. Enligt utredningens uppfattning bör dock regeringen ha kvar möjligheten att föreskriva om att vissa grupper av tillstånds- havare skall få reducerad egenavgift. 
 Konsekvensbeskrivningar 
 Utredningens förslag om ledsagare, medresenär, ett barnperspektiv avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten samt sektorsansvaret för nyssnämnda verksamheter medför vissa kostnadsökningar. 
 18 
  
 SOU 2003:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Överväganden avseende undantag från upphandlings- skyldighet 
 Utredningen anser att det för närvarande saknas förutsättningar för att föreslå undantag från upphandlingsskyldighet när uppdrag ges till trafikhuvudmannen att bedriva samordningstjänster (beställ- ningscentraler) för sjukresor, färdtjänst och riksfärdtjänst. Frågan kan dock aktualiseras på nytt exempelvis genom nya avgöranden från  
 EG-domstolen. 
  I sådant fall bör överväganden om undantag från upphandlingsskyldighet ske i ett större sammanhang. 
 Överväganden avseende behandling av personuppgifter 
 Nuvarande förhållanden 
 I dag finns det inte någon särskild registerförfattning som tar direkt sikte på den behandling av personuppgifter som förekommer i register inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten, utan i stället är personuppgiftslagens bestämmelser generellt tillämpliga på behand- ling av personuppgifter inom dessa verksamheter. Det är utredningens uppfattning att bl.a. kommuner och trafikhuvudmän behöver föra automatiserade och manuella register över enskilda som ansöker om eller redan är berättigade till färdtjänst eller riksfärdtjänst. 
 I vissa register inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten finns det behov av att registrera känsliga personuppgifter som rör hälsa, t.ex. en diagnos eller den enskildes behov av hjälpmedel för att transporten skall kunna utföras. Enligt 13 § personuppgiftslagen är det som huvudregel förbjudet att behandla sådana hälsouppgifter utan de registrerades samtycke eller särskilt författningsstöd. Antalet personer som har tillstånd till färdtjänst är ca 400 000 och antalet personer som har tillstånd till riksfärdtjänst ca 26 000. Om känsliga personuppgifter skall registreras krävs således för närvarande samtycke av dessa personer. 
 Behovet av författningsreglering 
 Utredningen är av den uppfattningen att det i det närmaste är omöjligt att praktiskt genomföra verksamheterna om samtycke måste inhämtas av alla färdtjänst- eller riksfärdtjänstberättigade för att registrering av främst hälsouppgifter skall få ske. Särskild 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:87 
  
 författningsreglering är därför nödvändig. Utredningen kan konstatera att förekomsten av känsliga personuppgifter om hälsa är mest frekvent i register som utredningen betecknar till- ståndsregister respektive beställningsregister, dvs. register som förs för handläggning av ärenden enligt lagen om färdtjänst eller lagen om riksfärdtjänst respektive för planering, samordning och beställning av resor. 
 Personuppgiftsansvar 
 Utredningen anser att det klart skall framgå vem som är person- uppgiftsansvarig för ett tillstånds- eller ett beställningsregister, eftersom det då blir enklare för den enskilde att få rätt gentemot den personuppgiftsansvarige. Utredningen föreslår därför att en kommunal myndighet skall vara personuppgiftsansvarig för behandling av personuppgifter i tillstånds- och beställningsregister som myndigheten för och att en trafikhuvudman skall vara ansvarig för behandling i tillstånds- och beställningsregister som huvudmannen för. En juridisk eller en fysisk person som ansvarar för privat verksamhet skall vara personuppgiftsansvarig för beställningsregister som den för i sin verksamhet. 
 Registrens innehåll 
 Enligt utredningens mening kan det vara befogat att i lag ange vilka kategorier av personuppgifter som får behandlas i ett till- ståndsregister respektive ett beställningsregister, eftersom man då tydliggör vilka uppgifter som får finnas i registren. En sådan reglering har betydelse ur integritetssynpunkt eftersom enskilda personer på ett enkelt sätt kan ta reda på vilka typer av uppgifter som kan finnas registrerade om dem. 
 Särskilt om känsliga personuppgifter 
 I verksamhet med färdtjänst och riksfärdtjänst finns det behov av att behandla känsliga personuppgifter, främst om hälsa. Utred- ningen anser att rätten att behandla känsliga personuppgifter måste regleras tydligt och föreslår därför särskilda bestämmelser om sådana uppgifter. 
 20 
  
 SOU 2003:87 
  
 Sammanfattning 
  
 Sökbegränsningar 
 Utredningen lämnar förslag om att det skall finnas begränsningar i möjligheten att söka i tillstånds- och beställningsregister. 
 Bevarande och gallring 
 Utredningen lämnar förslag om uppgifter och handlingar skall bevaras och gallras. 
 21 
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1997:736) om färdtjänst 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1997:736) om färdtjänst  
 dels  
 att 3, 6 9 och 11 §§ skall ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 8 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
 Varje kommun ansvarar, såvitt gäller kommuninvånarna, för att färdtjänst anordnas inom kommunen och, om det finns särskilda skäl, mellan kommunen och en annan kommun. En kommun får för sina kommuninvånare anordna färdtjänst också i eller mellan andra kommuner. 
 Insatser inom färdtjänsten skall vara av god kvalitet. För att utföra uppgifter inom färdtjänsten skall det finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Kvaliteten i verksamheten skall systematiskt och fortlöpande ut- vecklas och säkras. 
 6 § 
 Färdtjänst får anlitas av den som efter ansökan har fått tillstånd till det. 
 Frågor om tillstånd prövas av kommunen där den sökande är folkbokförd, eller, om kommunens uppgifter enligt denna lag överlåtits till trafikhuvudmannen i länet, av trafikhuvudmannen (tillståndsgivaren). 
 23 
  
 Om den som söker tillstånd till färdtjänst behöver  
  
 en eller flera  
  
 ledsagare  
  
 i samband med resorna 
  
 , skall tillståndet gälla även för  
  
 denna eller dessa  
  
 led- sagare. 
  
 I denna lag avses med led- sagare en enskild som behöver följa med tillståndshavaren i sam- band med resorna för att han eller hon skall kunna genomföra sina resor och ändamålen med dessa. 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 Innan en trafikhuvudman prövar en ansökan skall den kommun där den sökande är folkbokförd höras. 
 7 § 
 Tillstånd till färdtjänst skall meddelas för dem som på grund av funktionshinder, som inte endast är tillfälligt, har väsentliga svårig- heter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kom- munikationsmedel. 
 Tillståndet omfattar inte transporter som av någon annan anled- ning bekostas av det allmänna. 
 När färdtjänsten rör barn skall i varje enskilt fall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Med barn avses varje människa under 18 år. 
 8 § Om den som söker tillstånd 
 till färdtjänst behöver ledsagare  
 under resorna 
 , skall tillståndet gälla även ledsagaren. 
 8 a § 
 Om det är skäligt att den som söker tillstånd till färdtjänst skall ha sällskap på resorna av en eller flera medresenärer, skall till- ståndet gälla även för denna eller dessa. 
 I denna lag avses med med- resenär en enskild som utan att 
 24 
  
 2. enbart kommunerna i länet, om de är länstrafikansvariga och en överenskommelse om detta har träffats med landstinget, om det hör till de länstrafikansvariga. 
  
 25 
  
 SOU 2003:87 Författningsförslag 
  
 vara ledsagare reser i sällskap 
  
 med tillståndshavaren. 
  
 9 § 
  
 Tillstånd till färdtjänst med- 
  
 Tillstånd till färdtjänst med- 
  
 delas för viss tid eller tills vidare. 
  
 delas för viss tid eller tills vidare. 
  
 Tillstånd får i skälig omfattning 
  
 Tillstånd får i skälig omfattning 
  
 förenas med föreskrifter om 
  
 förenas 
  
 med 
  
 föreskrifter 
  
 om 
  
 vilket färdsätt som får användas, 
  
 vilket färdsätt som får användas 
  
 hur många resor tillståndet om- 
  
 och inom vilket område resor 
  
 fattar  
 och inom vilket område 
  
 får göras. 
  
 resor får göras. Om det finns 
  
 särskilda skäl får tillståndet även 
  
 i övrigt förenas med villkor. 
  
 Tillstånd får också förenas med 
  
 föreskrifter om hur många resor 
  
 tillståndet omfattar. Resor som är 
  
 av väsentlig betydelse för den 
  
 enskilde får dock begränsas till 
  
 antalet 
  
 endast om det är skäligt. 
  
 Tillstånd 
  
 får förenas 
  
 med 
  
 villkor som tar hänsyn till den 
  
 enskildes funktionshinder och de 
  
 behov som följer av funktions- hindret. 
 11 § 
 Är en kommun tillståndsgivare, bestäms grunderna för avgifterna av kommunen. 
 Är en trafikhuvudman tillståndsgivare, bestäms grunderna för avgifterna av 
 1. kommunerna och landstinget i länet, om de är länstrafik- ansvariga, eller 
  
 2.  
 det regionförbund som är länstrafikansvarigt, eller 
  
 3.  
 enbart kommunerna i länet, om de är länstrafikansvariga och om överenskommelse om detta 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 har träffats med landstinget, om det hör till de länstrafik- ansvariga. 
 De kommuner som inte har överlåtit sina uppgifter enligt denna lag till trafikhuvudmannen får dock inte delta i beslutet. Kan enighet inte uppnås om grunderna för avgifterna, skall dessa bestämmas av regeringen. 
 Avgifterna skall vara skäliga och får inte överstiga tillstånds- givarens självkostnader. 
  
 1. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juni 2005. 
  
 2. 
  
 I fråga om beslut avseende färdtjänst som har meddelats före ikraftträdandet den 1 januari 1998 av lagen (1997:736) om färdtjänst gäller äldre bestämmelser. 
  
 3. 
  
 Lagen (1997:736) om färdtjänst skall från och med den 1 januari 2000 tillämpas på tillstånd till färdtjänst som har meddelats före ikraftträdandet den 1 januari 1998. 
  
 26 
  
 SOU 2003:87 
  
 Författningsförslag 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i lagen (1997:735) om riksfärdtjänst 
 Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1997:735) om riksfärd- tjänst 
  
 dels  
 att  
 4–6, 
  8 och 13 §§ skall ha följande lydelse, 
  
 dels  
 att det i lagen skall införas en ny bestämmelse, 8 a §, av följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 § 
 Riksfärdtjänst får anlitas av den som efter ansökan har fått till- stånd till det. 
 Frågor om tillstånd prövas av kommunen där den sökande är folkbokförd eller, om kommunens uppgifter enligt denna lag över- låtits till trafikhuvudmannen i länet, av trafikhuvudmannen (till- ståndsgivaren). 
 Innan en trafikhuvudman prövar en ansökan skall den kommun där den sökande är folkbokförd höras. 
 5 § 
 Tillstånd skall meddelas om 
  
 1. 
  
 resan till följd av den sökandes funktionshinder inte till normala reskostnader kan göras med allmänna kommunikationer eller inte kan göras utan ledsagare, 
  
 2. 
  
 ändamålet med resan är rekreation eller fritidsverksamhet eller någon annan enskild angelägenhet, 
  
 3. 
  
 resan görs inom Sverige från en kommun till en annan kommun, 
  
 4. 
  
 resan görs med taxi, ett för ändamålet särskilt anpassat fordon eller med allmänna kommunikationer tillsammans med ledsagare, och 
  
 5. 
  
 resan inte av någon annan anledning bekostas av det allmänna. 
  
 När riksfärdtjänsten rör barn skall i varje enskilt fall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Med barn avses varje människa under 18 år. 
 27 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 Om den som söker tillstånd till riksfärdtjänst behöver led- sagare  
 under  
 resan, skall till- ståndet gälla även ledsagaren. 
 6 § 
 Om den som söker tillstånd till riksfärdtjänst behöver  
 en eller flera  
 ledsagare  
 i samband med  
 resan, skall tillståndet gälla även  
 för denna eller dessa ledsagare. 
  
 I denna lag avses med ledsagare en enskild som behöver följa med tillståndshavaren i samband med resan för att han eller hon skall kunna genomföra sin resa och ändamålet med denna. 
  
 8 § 
  
 Vid  
 resa med riksfärdtjänst 
  
 För 
  
 resa 
  
 med riksfärdtjänst 
  
 skall tillståndshavaren betala en 
  
 får tillståndsgivaren ta ut en 
  
 avgift (egenavgift)  
 som motsva- 
  
 avgift (egenavgift)  
 enligt grunder 
  
 rar  
 normala reskostnader med 
  
 som bestäms enligt 8 a §. Denna 
  
 allmänna färdmedel. Regeringen 
  
 avgift 
  
 skall 
  
 motsvara 
  
 normala 
  
 meddelar närmare föreskrifter 
  
 reskostnader med allmänna färd- 
  
 om  
 dessa avgifter. 
  
 medel. 
  
 Regeringen 
  
 meddelar 
  
 närmare föreskrifter om  
 reduce- 
  
 rad avgift för vissa grupper av tillståndshavare. 
 Ersättning för en riksfärdtjänstresa lämnas med ett belopp som motsvarar skillnaden mellan reskostnaden och egenavgiften. Ersättning för ledsagarens resa skall dock motsvara kostnaden för resan. Ersättningen betalas till den som utfört transporten eller till den som har betalat transporten. Beslut om ersättning meddelas av tillståndsgivaren. 
 8 a § 
 Är en kommun tillståndsgivare, bestäms grunderna för avgifterna av kommunen. 
 Är en trafikhuvudman till- ståndsgivare, bestäms grunderna för avgifterna av 
 1. kommunerna och lands- 
 28 
 SOU 2003:87 Författningsförslag 
  
 tinget i länet, om de är länstrafik- 
  
 ansvariga, eller 
  
 2. enbart kommunerna i länet, 
  
 om de är länstrafikansvariga och 
  
 en överenskommelse om detta har 
  
 träffats med landstinget, om det 
  
 hör till de länstrafikansvariga. 
  
 De kommuner som inte har 
  
 överlåtit sina 
  
 uppgifter 
  
 enligt 
  
 denna lag till trafikhuvudmannen 
  
 får dock inte delta i beslutet. Kan 
  
 enighet inte uppnås om grunder- 
  
 na för avgifterna, skall dessa 
  
 bestämmas av regeringen. 
  
 13 § 
  
 Tillståndsgivarens 
  
 beslut 
  
 Tillståndsgivarens 
  
 beslut 
  
 enligt  
 denna lag  
 får överklagas 
  
 enligt  
 5 8 och 9 §§  
 får över- 
  
 hos allmän förvaltningsdomstol. 
  
 klagas hos allmän förvaltnings- 
  
 När ett aktiebolag är tillstånds- 
  
 domstol. När ett aktiebolag är 
  
 givare skall bolaget därvid vara 
  
 tillståndsgivare 
  
 skall 
  
 bolaget 
  
 den enskildes motpart. Pröv- 
  
 därvid vara den enskildes mot- 
  
 ningstillstånd krävs vid över- 
  
 part. Prövningstillstånd 
  
 krävs 
  
 klagande till kammarrätten. 
  
 vid överklagande till kammar- 
  
 rätten. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juni 2005. 
 29 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 lag om viss behandling av personuppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 Lagens tillämpningsområde 
  
 1 §  
 Denna lag gäller utöver personuppgiftslagen (1998:204) vid kommuners och trafikhuvudmäns behandling av personuppgifter i tillståndsregister eller beställningsregister inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten, om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en struktu- rerad samling personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. 
 Lagen gäller även sådan behandling av personuppgifter som avses i första stycket och som en enskild utför i ett beställningsregister. 
 Behandling av personuppgifter som är tillåten enligt denna lag får utföras även om den registrerade motsätter sig behandlingen. 
 Definitioner 
  
 2 §  
 I denna lag avses med 
 tillståndsregister  
 och  
 beställningsregister 
 : sådana register som förs för de ändamål som anges i 3 och 4 §§, 
  
 trafikhuvudman 
 : detsamma som i lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik. 
 Ändamål 
  
 3 §  
 Ett tillståndsregister får användas för 
  
 1. 
  
 handläggning av ärenden enligt lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst, 
  
 2. 
  
 planering och utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten, 
  
 eller 
  
 3. 
  
 framställning av statistik. 
  
 30 
  
 SOU 2003:87 
  
 Författningsförslag 
  
 4 §  
 Ett beställningsregister inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten får användas för 
  
 1. 
  
 planering, samordning, beställning och annan administration av resor, 
  
 2. 
  
 planering och utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten, 
  
 eller 
  
 3. 
  
 framställning av statistik. 
  
 Personuppgiftsansvar 
  
 5  
 § En kommunal myndighet är personuppgiftsansvarig för behandling av personuppgifter i tillståndsregister och beställnings- register som den för. En trafikhuvudman är personuppgiftsansvarig för behandling i sådana register som den för. 
 En juridisk eller en fysisk person som ansvarar för privat verk- samhet är personuppgiftsansvarig för behandling av personupp- gifter i ett beställningsregister som den för i sin verksamhet. 
 Innehåll i ett tillståndsregister 
  
 6 §  
 I ett tillståndsregister får för de ändamål som anges i 3 § behandlas dels handlingar som har upprättats eller kommit in i ett ärende, dels uppgifter om 
  
 1. 
  
 en fysisk persons identitet samt bosättning, telefonnummer, behov av tolk och andra liknande uppgifter som behövs för kom- munikation med personen, 
  
 2. 
  
 ärendenummer, ärendekoder, ärendemening och andra upp- gifter som beskriver ett ärende, 
  
 3. 
  
 händelser och åtgärder under ett ärendes handläggning, och 
  
 4. 
  
 sakförhållanden och andra omständigheter som har betydelse i ett ärende. 
  
 7 §  
 Uppgifter som avses i 6 § 1 får behandlas även om de utgör känsliga personuppgifter. 
 I övrigt får uppgifter som avses i 6 § och som utgör känsliga personuppgifter behandlas endast om 
 1. behandlingen utförs i löpande text och uppgifterna har lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för handläggningen av ärendet, eller 
 31 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 2. uppgifterna rör hälsa och har lämnats i ett ärende eller är nödvändiga för de ändamål som anges i 3 §. 
 I handlingar som har kommit in i ett ärende får känsliga personuppgifter dock behandlas utan de begränsningar som anges i första och andra styckena. 
 Innehåll i ett beställningsregister 
  
 8 §  
 I ett beställningsregister får för de ändamål som anges i 4 § behandlas uppgifter om 
  
 1. 
  
 en fysisk persons identitet samt bosättning, telefonnummer, behov av tolk och andra liknande uppgifter som behövs för kom- munikation med personen, och 
  
 2. 
  
 uppgifter om sakförhållanden och andra omständigheter som har betydelse för anordnande av resor. 
  
 9 §  
 Uppgifter som avses i 8 § 1 får behandlas även om de utgör känsliga personuppgifter. 
 I övrigt får uppgifter som avses i 8 § och som utgör känsliga personuppgifter behandlas endast om de rör hälsa och är nöd- vändiga för de ändamål som anges i 4 §. 
 Regeringen meddelar närmare föreskrifter om vilka hälsoupp- gifter som får behandlas enligt andra stycket. 
 Sökbegrepp 
  
 10 §  
 Som sökbegrepp i tillståndsregister och beställningsregister får endast användas namn, personnummer, telefonnummer, kund- nummer och andra liknande uppgifter som identifierar en person. Som sökbegrepp i ett tillståndsregister får dessutom användas ärendenummer och andra liknande uppgifter som identifierar ett ärende. 
 Vid planering och utvärdering av färdtjänsten och riksfärd- tjänsten samt vid framställning av statistik får endast andra upp- gifter än de som anges i första stycket användas som sökbegrepp. 
 32 
  
 SOU 2003:87 
  
 Författningsförslag 
  
 Gallring 
  
 11  
 § Uppgifter i ett beställningsregister skall gallras senast ett år efter utgången av det kalenderår då tillståndet till färdtjänsten eller riksfärdtjänsten upphörde. 
  
 12 §  
 Vad som anges i 11 § hindrar inte att arkivmyndigheten i en kommun eller ett landsting meddelar beslut om att uppgifter i ett beställningsregister som förs av en kommun eller en trafikhuvud- man skall gallras vid en senare tidpunkt eller bevaras. 
 Direktåtkomst 
  
 13 §  
 Endast den som behöver ha tillgång till uppgifter i ett beställ- ningsregister för de ändamål som anges i 4 § får ha direktåtkomst till uppgifterna. Sådan åtkomst får endast omfatta de uppgifter som behövs för att anordna resor. 
 En enskild får dock i andra fall än som anges i första stycket ha direktåtkomst till uppgifter om sig själv i ett beställningsregister, om regeringen har meddelat föreskrifter om det. 
 Rättelse och skadestånd 
  
 14 §  
 Bestämmelserna i personuppgiftslagen (1998:204) om rättelse och skadestånd gäller även vid behandling av personuppgifter enligt denna lag. 
 Överklagande 
  
 15 §  
 En kommuns eller en trafikhuvudmans beslut om rättelse och om information enligt 26 § personuppgiftslagen (1998:204) får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut enligt denna lag får inte överklagas. 
 En trafikhuvudman som är ett aktiebolag skall vara den enskildes motpart i domstol när dess beslut överklagas. 
 Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 
 33 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 1. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 juni 2005. 
  
 2. 
  
 Bestämmelsen om skadestånd skall tillämpas endast om den omständighet som yrkandet hänför sig till har inträffat efter det att lagen har trätt i kraft beträffande den aktuella behandlingen. 
  
 3. Bestämmelserna i lagen skall inte börja tillämpas förrän den 1 oktober 2007 när det gäller manuell behandling av personupp- gifter som påbörjats före den 24 oktober 1998 och manuell be- handling som utförs för ett visst ändamål, om manuell behandling för ändamålet påbörjats före den 24 oktober 1998. 
 34 
  
 SOU 2003:87 
  
 Författningsförslag 
  
 4 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1993:1148) om egenavgifter vid resor med riksfärdtjänst 
 Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1993:1148) om egenavgifter vid resor med riksfärdtjänst 
  
 dels  
 att 1 och 2 §§ skall upphöra att gälla,  
 dels  
 att 3 § skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 3 § 
 1 
  
 Egenavgiften skall uppgå till följande belopp 
  
 Vägavstånd i 
  
 Egenavgift i 
  
 kilometer 
  
 kronor 
  
 0 
  
 – 
  
 100 
  
 105 
  
 101 
  
 – 
  
 125 
  
 130 
  
 126 
  
 – 
  
 150 
  
 165 
  
 151 
  
 – 
  
 175 
  
 195 
  
 176 
  
 – 
  
 200 
  
 220 
  
 201 
  
 – 
  
 225 
  
 255 
  
 226 
  
 – 
  
 250 
  
 275 
  
 251 
  
 – 
  
 275 
  
 300 
  
 276 
  
 – 
  
 300 
  
 320 
  
 301 
  
 – 
  
 350 
  
 370 
  
 351 
  
 – 
  
 400 
  
 420 
  
 401 
  
 – 
  
 450 
  
 455 
  
 451 
  
 – 
  
 500 
  
 480 
  
 501 
  
 – 
  
 600 
  
 535 
  
 601 
  
 – 
  
 750 
  
 600 
  
 751 
  
 –1 
  000 
  
 655 
  
 1 001 
  
 –1 
  250 
  
 680 
  
 1 251 
  
 –1 
  500 
  
 700 
  
 1 501 och längre 
  
 755 
  
 Resenärer under 26 år och studerande som innehar Centrala studiestödsnämndens rabattkort eller Sveriges Förenade Student- kårs studentkort skall betala 70 procent av egenavgift. 
  
 1  
 Senaste lydelse 1996:1094. 
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 juni 2005. 
 36 
  
 SOU 2003:87 
  
 Författningsförslag 
  
 5 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i förordningen (1997:652) med instruktion för Vägverket 
 Härigenom föreskrivs att 4 § förordningen (1997:652) med instruktion för Vägverket skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 4 § 
 2 
  
 Vägverket ansvarar även för 
  
 1. 
  
 frågor om trafik på väg och i terräng, 
  
 2. 
  
 vägtrafikregistret, 
  
 3. 
  
 frågor om körkort, förarutbildning och förarprov, 
  
 4. 
  
 frågor om yrkestrafik, 
  
 5. 
  
 frågor om fordons beskaffenhet och utrustning, 
  
 6. 
  
 frågor om handikappanpassning av kollektivtrafik på väg, 
  
 7. 
  
 frågor om väganordningars tekniska utförande, 
  
 8. 
  
 frågor om avgränsning av väghållningsområden, 
  
 9. 
  
 prövning av arbetsplaner för vägbyggnadsföretag, 
  
 10. 
  
 fördelning och tillsyn av statliga bidrag till enskild väg- hållning, trafikhuvudmän och kommuner, 
  
 11. 
  
 ansökningar om ekonomiskt bidrag från Europeiska unionen till svenska vägprojekt, 
  
 12. 
  
 nationell och regional samordning av trafiksäkerhetsarbetet på väg, 
  
 13. 
  
 samordning och genomförande av djupstudier av samtliga vägtrafikolyckor som har medfört att någon avlidit. 
  
 14. 
  
 frågor om färdtjänst och riksfärdtjänst. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 juni 2005. 
  
 2  
 Senaste lydelse 2002:804 
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2003:87 
  
 6 
  
 Förslag till 
  
 förordning om beställningsregister inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Härigenom föreskrivs följande. 
  
 1 §  
 Begrepp i denna förordning har samma betydelse som i lagen (2005:000) om viss behandling av personuppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. 
  
 2 §  
 I ett beställningsregister får det finnas uppgifter om hälsa som avser den enskildes möjlighet att samåka med andra personer eller som avser den enskildes behov av 
  
 a) 
  
 hjälpmedel, 
  
 b) 
  
 specialfordon, 
  
 c) 
  
 ledsagare, 
  
 d) 
  
 viss placering i fordonet, 
  
 e) 
  
 ett sanerat eller på annat sätt anpassat fordon, eller 
  
 f) 
  
 viss service för att transporten skall kunna utföras. 
  
 Denna förordning träder i kraft den 1 juni 2005. 
 38 
 1 Uppdraget 
  
 1.1 
  
 Utredningens direktiv 
  
 Utredningen har i uppdrag att överväga behovet av ändringar i regelverken för färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Utgångspunkten skall vara Vägverkets redovisning i bl.a. publikationen nr 2001:95 av vissa frågor som berör nämnda verksamheter. Utredningen skall också ta hänsyn till vad som framkommit vid Näringsdepartemen- tets remissbehandling av Vägverkets redovisning. Remissyttran- dena och en sammanställning av dessa finns tillgängliga i Närings- departementet (N2000/8680/TP). 
 Vidare skall utredningen kartlägga vilka tjänster som enligt gällande bestämmelser kan överlåtas på trafikhuvudmannen utan att upphandling sker. Utredningen skall därvid särskilt analysera förhållandet mellan lagen (1992:1528) om offentlig upphandling, lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1991:419) om resekost- nadsersättning vid sjukresor såvitt avser möjligheten till samord- ning av beställningar. Mot bakgrund av kartläggningen skall utred- ningen överväga om det är lämpligt att undanta samordningen av beställning av sjuk- och färdtjänstresor i en beställningscentral från upphandlingskravet i lagen om offentlig upphandling. 
 Mot bakgrund av kommunernas och trafikhuvudmännens behov av att registrera färdtjänstberättigade skall utredningen dessutom föreslå hur behandlingen av personuppgifter i sådana register skall författningsregleras. Utredningen skall särskilt beakta att endast de uppgifter om de färdtjänstberättigades hälsa som oundgängligen är nödvändiga för att färdtjänsten skall kunna tillhandahållas bör registreras. Utredningen skall även i övrigt beakta den enskildes behov av skydd mot otillbörliga ingrepp i hans eller hennes person- liga integritet samt överväga i vad mån det är nödvändigt för enskilda trafikutövare, såsom taxiföretag, att få tillgång till upp- gifter som rör de färdtjänstberättigades hälsa. 
 39 
  
 Uppdraget 
  
 SOU 2003:87 
  
 Utredningen skall i ett delbetänkande redovisa sina förslag om behandling av personuppgifter i register inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Enligt kommittédirektiven är det angeläget att förslagen träder i kraft så snart som möjligt, varför författnings- förslagen i delbetänkandet skall ske i förordning. Enligt direktiven skall dock utredningen i slutbetänkandet förslå hur en sådan författningsreglering skall ske i lag. 
 Direktiven i dess helhet framgår av  
 bilaga 1. 
  
 1.2 
  
 Utredningsarbetet 
  
 Utredningen har den 29 januari 2003 till regeringen överlämnat del- betänkandet Behandling av personuppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten, SOU 2003:4. 
 Arbetet med slutbetänkandet inleddes i början av februari 2003. För att få en uppfattning om bl.a. ändamålet med olika register inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten har utredningen, med bistånd av Svenska Kommunförbundet, Landstingsförbundet och Svenska Lokaltrafikföreningen, genomfört en enkätundersökning som vänt sig till vissa kommuner och trafikhuvudmän. Enkäten redovisas i  
 bilaga 2  
 och vilka som besvarat denna redovisas i  
 bilaga 3.  
 Utredningen har vidare tagit del av ett större antal beslut från Datainspektionen avseende olika register inom färdtjänsten 
 och riksfärdtjänsten. 
 En del av utredningens arbete har varit att med utgångspunkt i Vägverkets redovisning av färdtjänstens utveckling och tillstånd under perioden januari 1998 – september 2000 överväga behovet av ändringar i lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst. Utredningen har därvid beaktat bl.a. vad som framkommit vid Näringsdepartementets remissbehandling av Vägverkets redovisning. Såsom anförts finns remissyttrandena och en sammanställning av dessa tillgängliga i Näringsdepartementet. Remissinstanserna redovisas i  
 bilaga 4. 
  
 Utredningen har sammanträffat med företrädare för bl.a. Unga synskadade, Synskadades Riksförbund, Riksförbundet för Utveck- lingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna, Hjärtbarnsföreningen, Svenska Epilepsiförbundet, Cline och Allergiförbundet, Svenska Kommunförbundet och Handikappombudsmannen. Utredningen har vidare sammanträffat med Barnombudsmannen och represen- tanter från Nämnden för offentlig upphandling. 
 40 
  
 SOU 2003:87 
  
 Uppdraget 
  
 Sammanträden och diskussioner har även skett med företrädare för Västernorrlands läns Trafik AB, Skånetrafiken, Svenska Lokal- trafikföreningens nätverk för erfarenhetsutbyte om integrerad trafik, Lunds kommun, Malmö kommun, Ystad kommun, Bjuvs kommun, Kristianstad kommun och Stockholms läns landsting. 
 Utredningen har vidare år 2002 deltagit i Kommunförbundets konferens Färdtjänstdagar och i en konferens om handikappoliti- Alexander som Vänsterpartiet höll i riksdagen samma år. 
 Arbetet med detta betänkande har bedrivits i nära samråd med bl.a. experter som representerat kommunerna, trafikhuvudmännen och olika organisationer för funktionshindrade. Vägverket har bistått utredningen med beräkningar av ekonomiska konsekvenser av förslagen i betänkandet. Utredningen har också haft samråd med Datainspektionen och Kollektivtrafikkommittén (N 2001:05). 
 41 
 2 Färdtjänsten 
  
 2.1 
  
 Historik 
  
 I Svenska Kommunförbundets färdtjänsthandbok s. 12 beskrivs hur det till en början var olika välgörenhetsorganisationer, bl.a. Röda Korset och Lions, som tog sig an frågorna om funktions- hindrades isolering samt svårigheter att förflytta sig och att resa. Välgörenhetsorganisationerna tillhandahöll transporter för funk- tionshindrade, ofta i medlemmarnas privatbilar och på deras bekostnad. På en del orter engagerade sig personer inom brand- kårerna i transporter för funktionshindrade. Brandkåren i Malmö var först i landet med att organisera resor för funktionshindrade, vilket skedde redan år 1947. Detta var en helt frivillig insats. Det förekom också att föreningar eller enskilda ordnade insamlingar för inköp av handikappfordon. Transporterna utfördes sedan i föreningens regi eller så skänktes bilen till kommunen för att denna sedan skulle ombesörja resorna. 
 Under  
 1960-talet 
  började några kommuner att anordna färd- tjänst. I vissa fall togs första steget av föreningar som t.ex. Frälsningsarmén. År 1963 hade färdtjänst inrättats i fyra kommu- ner och i slutet på  
 1960-talet 
  i 100 av landets då 850 kommuner. Svenska Kommunförbundet utfärdade år 1969 rekommendationer till kommunerna hur verksamheten skulle organiseras och lämnade förslag till val av transportörer, bl.a. brandkår, bussbolag och taxi. I betänkandet Bättre socialtjänst åt handikappade (SOU 1970:64) aktualiserade Handikapputredningen frågan om statsbidrag till färdtjänst. Enligt utredningen var det viktigt att färdtjänst skulle finnas att tillgå i samtliga kommuner. Kommunerna skulle vara huvudmän och ett statsbidrag skulle utgå. 
 Frågan om statsbidrag till färdtjänst togs upp till ny behandling av den kommunalekonomiska utredningen i delbetänkandet Statsbidrag till kommunal färdtjänst, hemhjälp och familjedag- hemsverksamhet (SOU 1974/41). Utredningen föreslog att ett 
 43 
  
 Färdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 statsbidrag skulle utgå med 35 % av kommunernas bruttodrifts- kostnader för verksamheten. Riksdagen beslutade därefter (prop. 1974:141, SoU 41, rskr. 345) att ett sådant statsbidrag skulle införas fr.o.m. januari 1975. Under  
 1970-talet 
  inrättades färdtjänst i samtliga kommuner. När socialtjänstlagen (1980:620) trädde i kraft blev det en skyldighet för kommunerna att anordna färdtjänst. 
 Under  
 1980-talet 
  och början av  
 1990-talet 
  genomfördes föränd- ringar av reglerna, vilket har lett fram till att det specialdestinerade bidraget inkluderats i det generella bidraget till landets kommuner. 
 Genom lagen (1997:736) om färdtjänst, vilken trädde i kraft den 1 januari 1998, ersattes socialtjänstlagens dåvarande bestämmelser om färdtjänst. Färdtjänsten skall numera främst, i stället för lämnande av bistånd, betraktas som en trafikpolitisk tjänst i syfte att bidra till en tillfredställande trafikförsörjning också för funktionshindrade. 
  
 2.2 
  
 Färdtjänst enligt tidigare bestämmelser i social- tjänstlagen (1980:620) 
  
 Färdtjänst kunde enligt den numera upphävda socialtjänstlagen utgå antingen som bistånd enligt 6 § eller som service enligt 10 §. Kommunerna kunde också tillämpa båda paragraferna. Regeringen föreslog i proposition 1996/97:124 om ändring i socialtjänstlagen att 6 § skulle kompletteras med tilläggsbestämmelser som bl.a. preciserade rätten till vad som benämndes annat bistånd. I en föreslagen 6 f § angavs att med sådant bistånd avsågs bl.a. färd- tjänst. Den föreslagna ändringen beträffande färdtjänst i 6 f § socialtjänstlagen trädde dock inte i kraft. 
 Färdtjänst enligt 6 § socialtjänstlagen 
 Av 6 § socialtjänstlagen i dess lydelse före den 1 januari 1998 fram- går att den enskilde har rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skall vidare utformas så att det stärker den enskildes resurser att leva ett självständigt liv. 
 Det har inte närmare preciserats i lagtext vad som skall anses som skälig levnadsnivå utan i stället har det överlämnats åt 
 44 
  
 SOU 2003:87 
  
 Färdtjänsten 
  
 kommunerna att fastställa vilken levnadsnivå som skall anses som skälig. Kommunernas bedömningar i detta avseende har sedan i vissa fall varit föremål för förvaltningsdomstolarnas prövning. 
 I portalparagrafen till socialtjänstlagen, 1 § i dess lydelse före den 1 januari 1998, stadgades följande. 
 Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktivt deltagande i samhällslivet. Socialtjänsten skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. 
 I förarbetena till den numera upphävda socialtjänstlagen (prop. 1979/80:1 Del A s. 182 ff) uttalades att socialtjänsten skulle utgå från ett synsätt som beaktade individens totala situation och omgivning. En helhetsbedömning skulle göras av den enskildes förhållanden och vilka insatser som kunde vara behövliga och skäliga för att ge den enskilde möjlighet att klara sin livsföring på egen hand. Kommunerna kunde således vid sin bedömning av tillstånd till färdtjänst väga in olika faktorer som man ansåg hade betydelse, såsom den enskildes ekonomi, tillgången på kollektiv- trafik, läkarintyg om behov m.m. 
 Beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen kunde överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Domstolen kunde pröva det över- klagade beslutets laglighet och lämplighet i alla avseenden. Ett helt nytt eller delvis nytt beslut kunde sättas i det överklagade beslutets ställe. 
 Färdtjänst enligt 10 § socialtjänstlagen 
 Av 10 § socialtjänstlagen i dess lydelse före den 1 januari 1998 framgick att socialnämnden borde, genom hjälp i hemmet, färd- tjänst, service och omvårdnad, dagverksamheter eller annan lik- nande social tjänst underlätta för den enskilde att bo hemma och ha kontakter med andra. I förarbetena till lagrummet (prop. 1979/80:1 Del A s. 529) uttalades bl.a. följande. 
 Nämndens insatser bör i första hand inriktas på att göra det möjligt för den enskilde hjälpbehövande att bo kvar i den invanda miljön. Genom olika sociala serviceinsatser kan nämnden underlätta boendet för den som på grund av ålder eller annan orsak har svårt att klara sig 
 45 
  
 Färdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 själv. Samtidigt är det viktigt att nämnden på olika sätt medverkar till att bryta den isolering som kan följa av t.ex. ett handikapp. Nämnden skall även i övrigt ge den enskilde det stöd och den hjälp som han behöver. 
 Av 19 och 21 §§ socialtjänstlagen framgick också att socialnämn- dens insatser skulle syfta till att underlätta för äldre och handi- kappade att leva och bo självständigt och delta i samhällets gemen- skap. 
 Socialnämndens beslut enligt 10 § socialtjänstlagen kunde endast bli föremål för laglighetsprövning av förvaltningsdomstol, vilket innebar att prövningen var begränsad till lagligheten av det av kommunen fattade beslutet. 
  
 2.3 
  
 Färdtjänst enligt lagen (1997:736) om färdtjänst 
  
 Genom lagen om färdtjänst, vilken trädde i kraft den 1 januari 1998, ersattes socialtjänstlagens (1980:620) dåvarande bestämmel- ser om färdtjänst. Färdtjänsten skall numera främst, i stället för lämnande av bistånd, betraktas som en trafikpolitisk tjänst i syfte att bidra till en tillfredställande trafikförsörjning också för funktionshindrade. 
  
 2.3.1 
  
 Tillstånd till färdtjänst 
  
 Enligt 7 § lagen om färdtjänst (1997:736) skall tillstånd till färdtjänst meddelas för den som på grund av funktionshinder, som inte endast är tillfälligt, har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel. På Lagrådets inrådan fick lagrummet sin utformning efter modell av vad som gäller enligt förordningen (1988:890) om bilstöd till handikappade. Med handikappad avses enligt den förordningen den som på grund av varaktigt funktionshinder har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att anlita allmänna kommunikationer. I förarbetena till lagen om färdtjänst (prop. 1996/97:115 s. 78) anförde regeringen bl.a. följande. 
 Avsikten är inte att vidga personkretsen i förhållande till nuvarande reglering i socialtjänstlagen. Inriktningen är tvärtom att, genom att kollektivtrafiken görs mer tillgänglig för funktionshindrade, det antal personer som behöver utnyttja färdtjänsten skall minska. Är de allmänna kommunikationerna så utformade att det är rimligt att kräva 
 46 
  
 SOU 2003:87 
  
 Färdtjänsten 
  
 att även en funktionshindrad person skall kunna använda dem föreligger alltså ingen rätt att få färdtjänst. Å andra sidan kommer det alltid att finnas ett antal funktionshindrade som är i behov av att färdas i särskilt anpassade fordon eller i taxibilar. Motivet för att i lagtexten föra in villkoret att funktionshindret inte skall vara endast tillfälligt är att utesluta mera kortvariga funktionshinder, som t.ex. sådana som är orsakade av olyckor där den drabbade enligt nuvarande praxis får sina extra reskostnader ersatta av försäkringsbolag. Hög ålder skall i sig inte vara ett kriterium för att färdtjänst skall tillhandahållas. Däremot kan funktionshindret naturligtvis bero på t.ex. ålder eller sjukdom. 
 Tillståndet till färdtjänst omfattar inte resor som på annat sätt bekostas av det allmänna, exempelvis skolskjutsar och sjukresor. 
  
 2.3.2 
  
 Ledsagare 
  
 Av 8 § lagen (1997:736) om färdtjänst framgår att om den som söker tillstånd till färdtjänst behöver en eller flera ledsagare under resorna, skall tillståndet gälla även ledsagare. Enligt förarbetena till lagrummet (prop. 1996/97:115 s. 79) skall behovet av ledsagare vara knutet till själva resan och inte till t.ex. vistelsen vid resmålet. Om den som söker tillstånd till färdtjänst också behöver ledsagare under resan, skall tillståndet således gälla även en ledsagare. Enligt nyssnämnda förarbeten bör avgift inte tas ut för den eller de ledsagare som behövs för att den som har tillstånd att resa med färdtjänst skall kunna företa resan. 
  
 2.3.3 
  
 Föreskrifter och villkor 
  
 Tillstånd till färdtjänst får enligt 9 § lagen (1997:736) om färdtjänst meddelas för viss tid eller tills vidare. Tillstånd får i skälig omfattning förenas med föreskrifter om vilket färdsätt som får användas, hur många resor tillståndet omfattar och inom vilket område resor får göras. Om det finns särskilda skäl får tillståndet även i övrigt förenas med villkor. Lagrummet har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt Lagrådets mening var det något oegentligt att rubricera de i lagrummet angivna inskränk- ningarna beträffande färdsätt, antal resor och resområde som villkor. Enligt Lagrådet framstod det därför som riktigare att i stället tala om föreskrifter. I förarbetena till lagrummet (prop. 1996/97:115 s. 52 ff.) anförde regeringen bl.a. följande. 
 47 
  
 Färdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Den i jämförelse med riksfärdtjänsten, generösare lagstiftningen om färdtjänst innebär ett större behov att av kommunalekonomiska och andra skäl kunna förena ett tillstånd med föreskrifter. Sådana föreskrifter bör dock bara meddelas i skälig omfattning. Sålunda bör utöver föreskrifter om färdsätt främst finnas en möjlighet att kunna begränsa antalet resor för en resenär. Av Socialstyrelsens tidigare nämnda rapport om färdtjänsten framgår att det är jämförelsevis få kommuner som nu använder sig av regler om begränsning av antalet resor. Det rör sig om ca en fjärdedel av de undersökta kommunerna. Flertalet av de färdtjänstberättigade som utnyttjar färdtjänsten gör ganska få resor under ett år. En begränsning av antalet tillåtna resor drabbar därför inte genomsnittsåkaren utan blir mer ett sätt att minska storförbrukarens resor. Många av dessa resor kan emellertid vara angelägna för tillståndshavaren. Möjligheten att begränsa antalet resor bör därför inte utnyttjas för nödvändiga resor såsom resor till och från arbetet. 
 Vidare bör kunna föreskrivas inom vilket geografiskt område resor med färdtjänst får företas. Om det finns särskilda skäl, kan det också finnas ytterligare villkor för tillstånd till färdtjänst. 
 Det bör anmärkas dels att i begreppet i skälig omfattning ligger t.ex. att resor till och från arbetet eller skolan och andra nödvändiga resor inte får begränsas till antalet, dels att med färdsätt avses inte bara vilket färdmedel som får användas utan också regler för sam- åkning och för hur beställning av resa skall ske. 
 I avgörandet RÅ 2000 ref 8 fann Regeringsrätten att bestämmel- serna i lagen om färdtjänst inte medför någon skyldighet att tillhandahålla färdtjänst med viss bestämd förare. Enligt Regerings- rätten öppnar bestämmelserna i 9 § lagen om färdtjänst möjligheter för de ansvariga att i olika hänseenden begränsa och precisera förmånen men ger däremot inte stöd för att utvidga de skyldigheter som följer av lagens bestämmelser i övrigt. 
  
 2.3.4 
  
 Ansvaret för färdtjänsten 
  
 I 3 § lagen (1997:736) om färdtjänst anges att kommunen ansvarar för färdtjänsten för sina invånare. Detta ansvar omfattar i första hand färdtjänsten inom kommunen, men om det finns särskilda skäl skall färdtjänsten också anordnas mellan kommunen och en annan kommun. Kommunen har frihet att anordna färdtjänst även i andra fall. Kommunen har således möjlighet att ombesörja att färdtjänst ges även i andra kommuner. Sådana transporter måste, 
 48 
 SOU 2003:87 Färdtjänsten 
 för att falla inom kommunens befogenheter, gälla invånare i kommunen. 
 Kommunen kan överlåta sina uppgifter enligt lagen om färd- tjänst till en trafikhuvudman. 
 Länstrafikansvariga 
 Enligt lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik skall det i varje län finnas länstrafikansvariga som ansvarar för den lokala och regionala kollektivtrafiken för persontransporter. I allmänhet är landstinget och kommunerna i länet gemensamt läns- trafikansvariga. I Stockholms län är landstinget länstrafikansvarigt och i Gotlands län kommunen. Landstingen och kommunerna i övriga län kan komma överens om att antingen landstinget eller kommunerna skall vara länstrafikansvariga. 
 Trafikhuvudmannen 
 Den juridiska person som handhar de länstrafikansvarigas uppgifter kallas trafikhuvudman. Av 5 § lagen om ansvar för viss kollektiv persontrafik framgår att som grundregel skall en trafikhuvudman vara ett kommunalförbund. Är de som är länstrafikansvariga överens, kan trafikhuvudmannen också vara ett aktiebolag. I ett sådant bolag skall de länstrafikansvariga inneha samtliga aktier. Ett landsting som ensamt är länstrafikansvarigt eller en kommun som ensam är länstrafikansvarig skall emellertid alltid vara trafik- huvudman. 
 Trafikhuvudmannens uppgifter vad avser färdtjänsten 
 Enligt 4 § lagen om färdtjänst får kommunen, efter överens- kommelse med landstinget, om det hör till de länstrafikansvariga, överlåta sina uppgifter till trafikhuvudmannen i länet. Begreppen länstrafikansvariga och trafikhuvudman har samma innebörd i denna lag som i lagen om ansvar för viss kollektiv persontrafik. 
 De uppgifter som kan överlåtas till trafikhuvudmannen är ansvaret för att anordna färdtjänsten och uppgifter som innefattar myndighetsutövning, bl.a. prövning av frågor om tillstånd till färdtjänst. Uppgifter av praktisk natur vad avser färdtjänsten, 
 49 
  
 Färdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 exempelvis uppgiften att utföra själva transporten eller beställ- ningsverksamheten kan en kommun utan stöd i lagen uppdra åt annan, se Lagrådets yttrande prop. 1996/97:115 s. 120 ff. 
 Om kommunen har överlåtit sina uppgifter till trafikhuvud- mannen övertar denne också kommunens ansvar och skyldigheter. Trafikhuvudmannen skall då ansvara för att färdtjänst anordnas i en sådan kommun. Om det föreligger särskilda skäl kan trafik- huvudmannen vara skyldig att anordna färdtjänst mellan den kommunen och andra kommuner. Trafikhuvudmannen skall vidare pröva frågor om tillstånd till färdtjänst, vilket dock inte utesluter att kommunen svarar för beredningen av ärendet. I förarbetena till lagen om färdtjänst (prop. 1996:97:115 s. 41) anförde regeringen följande. 
 En skyldighet för trafikhuvudmannen att i varje tillståndsärende låta kommunen yttra sig bör införas. Om så befinns lämpligt kan trafikhuvudmannen och kommunen komma överens om att ansökan ges in direkt till kommunen, som då bereder ärendet. Kommunen kan då också ge förslag till beslut, inkl. vilka villkor som bör gälla för tillståndet (färdmedel, antal resor per tidsperiod, geografisk räckvidd, om ledsagare behövs, om samåkning är möjlig osv.) varefter trafikhuvudmannen beslutar. 
  
 2.3.5 
  
 Resenärens egenavgift 
  
 Kommunerna skall, enligt 11 § lagen (1997:736) om färdtjänst, som huvudregel fastställa grunderna för avgifterna inom färdtjänsten. I det fall trafikhuvudmannen ansvarar för färdtjänst är det lands- tinget och de kommuner som överlåtit ansvaret för färdtjänst till trafikhuvudmannen som gemensamt beslutar om grunderna för avgifterna. Detta gäller bara när landstinget och berörda kommuner är länstrafikansvariga. Om oenighet råder om avgifternas storlek, beslutar regeringen. Om landstinget och de kommuner som överlåtit sin uppgift att besluta är överens, kan enbart kommunerna bestämma avgiften. 
 Grunderna för avgifterna skall anges i den trafikförsörjningsplan för färdtjänsten som kommunen varje år skall anta enligt lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik. 
 I förarbetena till lagen om färdtjänst (prop. 1996/97:115 s. 57) anförde regeringen bl.a. följande. 
 Eftersom färdtjänstresandets omfattning beror på många samman- hängande faktorer, bör priset liksom nu bestämmas lokalt. Den avgift 
 50 
  
 SOU 2003:87 
  
 Färdtjänsten 
  
 som resenären skall betala vid färdtjänst bestäms, såsom en huvudregel, av kommunen. Avgiften skall vara skälig och får inte överstiga tillståndsgivarens självkostnad. Avgifterna kan, även med en sådan princip, komma att skilja sig åt mellan landets olika kommuner. Detta är dock inte något principiellt annorlunda än att kollektiv- trafiktaxan varierar mellan de olika länen. Skillnaderna i avgifterna för färdtjänsten kan dock beräknas bli mindre när ansvaret för färdtjänsten förs över till trafikhuvudmannen. Härtill kommer att trafikhuvud- mannen då kan samordna de båda trafikformerna på ett helt annat sätt än om ansvaret är delat. Tillgängligheten för funktionshindrade inom kollektivtrafiken kan då bli avsevärt bättre. En varierad prissättning under dygnets olika timmar, vilket förekommer för linjetrafiken, kan vara motiverad, t.ex. med rabatter under tider då taxitrafiken har god kapacitet. På andra tider på dygnet, särskilt när det över huvud taget inte finns någon linjetrafik, kan det vara motiverat med högre priser för färdtjänsten. 
 I Svenska Kommunförbundets färdtjänsthandbok s. 110 ff finns en utförlig beskrivning av olika exempel på avgiftssystem för färd- tjänsten i kommunerna. Enligt redovisningen varierar egenav- gifterna inom färdtjänsten avsevärt mellan kommunerna beroende på vilka utgångspunkter man haft för taxesättningen. Enligt beskrivningen finns det stora skillnader, såväl när det gäller taxans konstruktion och sättet att beräkna egenavgiften som när det gäller avgiftens storlek. 
  
 2.4 
  
 Den nordiska konventionen om socialt bistånd och tjänster 
  
 Av 1 § lagen (1995:479) om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster (prop. 1994/95:149, 1994/95:SoU19, rskr. 1994/95:298) framgår att den konvention mellan Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige om socialt bistånd och sociala tjänster skall gälla som lag här i landet. 
 Konventionen trädde i kraft den 1 oktober 1996. Den gäller för alla personer som är bosatta i ett nordiskt land och även för alla nordiska medborgare oavsett bosättningsland. Syftet med konven- tionen är att underlätta den fria rörligheten i Norden genom att förhindra att det uppstår bristfälligheter i den sociala tryggheten, då man flyttar från ett nordiskt land till ett annat. 
 Konventionen innehåller bestämmelser om bl.a. socialt bistånd, bidragsförskott och färdtjänst. Enligt artikel 10 i konventionen skall kommunerna i gränsområdena mellan de nordiska länderna 
 51 
  
 Färdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 samarbeta för att genom sina system för färdtjänst göra det möjligt för handikappade och äldre personer att resa till en grannkommun i det andra landet på samma sätt som en grannkommun innanför det egna landets gränser. I förarbetena (prop. 1994/95:149 s. 17) till lagen om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster uttalas att artikel 10 i första hand ses som en möjlighet för gränskommunerna. De skall försöka uppnå överenskommelser med grannkommuner på andra sidan gränsen. Den aktuella artikeln är tillämplig inte bara på kommuner som ligger t.ex. längs den svensk- finska gränsen eller  
 svensk-norska 
  gränsen, utan också på kommunerna på respektive sida av Öresund (prop. 1994/95:149 s. 17). 
 Av 3 § andra stycket lagen om nordisk konvention om socialt bistånd och sociala tjänster framgår att till uppfyllande av artiklarna 9 och 10 får kommuner och landsting, utan hinder av annars gällande bestämmelser, själva fatta de beslut och ingå de överenskommelser som enligt konventionen är en uppgift för de ansvariga myndig- heterna i respektive land. De ansvariga myndigheterna skall underrätta Socialstyrelsen om sådana beslut och överenskommel- ser. Den ifrågavarande bestämmelsen föreskriver en behörighet för bl.a. kommuner att som i ett led i det samarbete som åligger dem fatta beslut och ingå överenskommelser med ansvariga myndig- heter i ett annat nordiskt land, se prop. 1994/95:149 s. 17. 
 Enligt 3 § lagen (1997:736) lagen om färdtjänst ansvarar varje kommun, såvitt gäller kommuninnevånarna, för att färdtjänst anordnas inom kommunen och, om det finns särskilda skäl, mellan kommunen och en annan kommun. Lagen (1997:735) om riksfärd- tjänst föreskriver att tillstånd till riksfärdtjänst skall meddelas om bl.a. resan görs inom Sverige från en kommun till en annan kommun. 
 52 
 3 Riksfärdtjänsten 
  
 3.1 
  
 Historik 
  
 Riksfärdtjänsten inrättades år 1980 som en försöksverksamhet. Verksamheten permanentades den 1 januari 1984 och ansvaret lades på dåvarande Transportrådet. Det tillfälligt inrättade organet Styrelsen för riksfärdtjänst fick ansvaret för verksamheten fr.o.m. år 1992. Styrelsen avvecklades under första halvåret 1994 med anledning av riksdagens beslut våren 1993 om att ansvaret för riksfärdtjänsten fr.o.m. den 1 januari 1994 helt skall ligga hos respektive kommun. Fram till år 1994 delades kostnaden mellan resenären och staten. Kommunerna hade därutöver vissa kostnader för anslutningsresor med den kommunala färdtjänsten. Kostnadsansvaret överfördes fr.o.m. år 1994 från staten till kommunerna. Det tidigare statliga anslaget för riksfärdtjänst överfördes till det statliga utjämnings- bidraget till kommuner. 
  
 3.2 
  
 Tillstånd till riksfärdtjänst m.m. 
  
 Med riksfärdtjänst avses resor mellan kommuner, där kommunen ger tillstånd och lämnar ersättning för kostnader utöver normala reskostnader för personer som till följd av ett stort och varaktigt funktionshinder måste resa på ett särskilt kostsamt sätt. När det gäller riksfärdtjänst är det således fråga om att lämna ersättning för reskostnaden i stället för att tillhandahålla en tjänst, men det inträffar dock att kommunerna också tillhandahåller resan. Bestäm- melser om riksfärdtjänst finns i lagen (1997:735) om riksfärdtjänst, vilken trädde i kraft den 1 januari 1998 och då ersatte lagen (1993:963) om kommunal riksfärdtjänst. 
 Av 4 § lagen om riksfärdtjänst framgår att frågor om tillstånd prövas av den kommun där den sökande är folkbokförd. Kommunen kan överlåta sina uppgifter till en trafikhuvudman, se avsnitt 2.3.4. 
 53 
  
 Riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Ledsagare 
 Med ledsagare i 6 § lagen om riksfärdtjänst avses en person som måste medfölja tillståndshavaren för att denne skall kunna genom- föra en riksfärdtjänstresa. I likhet med vad som gäller för färd- tjänsten skall behovet av ledsagare vara knutet till själva resan och inte till t.ex. vistelsen vid resmålet. 
 Resenärens egenavgift 
 Enligt 8 § lagen om riksfärdtjänst skall den som fått tillstånd att resa med riksfärdtjänst betala en egenavgift för resan. Avgiften skall uppgå till ett belopp som motsvarar normala reskostnader med allmänna färdmedel. Regeringen meddelar närmare före- skrifter om dessa avgifter genom förordningen (1993:1148) om egenavgifter vid resor med riksfärdtjänst. Regeringen bestämmer följaktligen vilken avgift riksfärdtjänstresenären skall betala. Avgiften bör enligt uttalanden i prop. 1992/93:150 bil. 5 motsvara normala reskostnader vid resa med 2 klass tåg med SJ. 
 Ersättning för en riksfärdtjänstresa lämnas med ett belopp som motsvarar skillnaden mellan reskostnaden inklusive kostnaden för ledsagares resa och egenavgifter. Det är således tillståndshavarens merkostnader som skall ersättas. Ersättningen betalas till den som utfört transporten eller till den som har betalat transporten. 
 54 
 4 Handikappolitiken 
 Som nämnts är ett av syftena med lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik, lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst att kollektivtrafiken skall bli mera tillgänglig för funktionshindrade och att kostnaderna för färdtjänsten och riksfärdtjänsten skall begränsas genom ändrat resande, främst genom fler resor i linjetrafiken och genom ökad samordning av såväl färdtjänst och riksfärdtjänst som ordinarie kollektivtrafik. I lagen om ansvar för viss kollektiv persontrafik ges trafikhuvudmannen en skyldighet att verka för en ökad handi- kappanpassning av all den trafik som huvudmannen har ansvar för. 
 Nämnda lagar får således anses ha en stark anknytning till den förda handikappolitiken. 
  
 4.1 
  
 Tidigare åtgärder för att öka tillgängligheten för funktionshindrade i transportsystemet 
  
 Sedan mitten av  
 1970-talet 
  har ett flertal utredningar och ut- värderingar gjorts, betänkanden lagts fram och lagar ändrats, i syfte att förbättra funktionshindrades möjligheter att nyttja transport- systemet. I 1979 års trafikpolitiska beslut uttalade riksdagen att trafikpolitiken skall tillförsäkra medborgarna en tillfredställande transportförsörjning (prop. 1978/79:99, bet. 1978/79:TU18, rskr. 1978/79:419). Som en följd av beslutet utfärdades lagen (1979:558) om handikappanpassad kollektivtrafik. 
 Enligt lagen skall tillsynsmyndigheterna och trafikutövarna se till att kollektivtrafiken anpassas med hänsyn till funktionshindrade. Detta gäller såväl vid planeringen av kollektivtrafiken som vid dess genomförande. Vidare skall de färdmedel som används vara läm- pade för funktionshindrade resenärer. 
 I 1988 års trafikpolitiska beslut förespråkades en helhetssyn på samhällets olika insatser, som kommunal färdtjänst, bilstöd, 
 55 
  
 Handikappolitiken 
  
 SOU 2003:87 
  
 handikappanpassning av kollektivtrafik m.m. (prop. 1987/88:50, bet. 1987/88:TU15, rskr. 1987/88:201). En målsättning som angavs var att ge funktionshindrade och äldre ökad frihet vid val av färdmedel, samtidigt som det konstaterades att detta inte var möjligt förrän kollektivtrafiken på ett bättre sätt motsvarade dessa gruppers behov. 
 Under  
 1990-talet 
  har riksdagen fattat flera beslut av betydelse för arbetet med tillgänglighet för funktionshindrade, bl.a. att Vägverket inom ramen för sitt sektorsansvar bör verka för att hänsyn tas till funktionshindrades behov inom hela vägtransport- systemet (prop. 1995/96:131, bet. 1995/96:TU18, rskr. 1996/97:99). Genom det forskningspolitiska beslutet (prop. 1996/97:5, bet. 1996/97:UbU3, rskr. 1996/97:99) gavs Kommuni- kationsforskningsberedningen resurser till  
 forsknings-, 
  utveck- lings- och demonstrationsverksamhet om kollektiv persontrafik och samhällsbetalda resor. 
 Inom ramen för riksdagens beslut om riktlinjer för inriktningen av trafikens infrastruktur för perioden 1998 2007 (prop. 1996/97:53, bet. 1996/97:TU7, rskr. 1996/97:174) avsattes 1,5 miljarder kronor i statsbidrag fr.o.m. år 1998 t.o.m. år 2002 till anpassning av kollektiv- trafiken och den fysiska miljön till funktionshindrades förutsätt- ningar. 
 Regeringen beslöt den 1 juli 1993 att en särskild utredare skulle tillkallas med uppgift att lägga fram förslag om en bättre sam- ordning i länen av offentligt betalda resor. Utredningen antog namnet Samreseutredningen. Den 27 juni 1995 överlämnade utred- ningen sitt delbetänkande Allmänna kommunikationer – för alla? (SOU 1995:70). 
 I propositionen (prop. 1997/98:56) Transportpolitik för en hållbar utveckling anförde regeringen att ytterligare åtgärder krävs för att anpassa tranportsystemet till barns, äldres och funktions- hindrades behov av tillgänglighet, säkerhet och god miljö. Regeringen anförde vidare att varje del i reskedjan måste vara tillgänglig för att funktionshindrade skall kunna resa. Regeringen underströk betydelsen av en samordning mellan olika trafikslag och trafikformer. 
 Genom riksdagens beslut (bet. 1997/98:TU10, rskr. 1997/98:266) om nyssnämnda proposition beslöts även att en ny myndighet, Rikstrafiken, skulle inrättas den 1 juli 1999. Rikstrafiken skall bl.a. verka för att anpassningen av kollektiva färdmedel till funktions- hindrades behov samordnas mellan olika trafikslag. Denna uppgift 
 56 
  
 SOU 2003:87 
  
 Handikappolitiken 
  
 låg tidigare på Vägverket. Enligt 4 § förordningen (1980:398) om handikappanpassad kollektivtrafik skall Vägverket, Banverket, Luftfartsverket och Sjöfartsverket, vart och ett inom sitt område, initiera, planera och följa upp anpassningen av kollektivtrafiken till funktionshindrade. 
 Den 30 mars 2003 redovisade Rikstrafiken en strategi för hur transportsystemet till år 2010 kan bli tillgängligt för personer med funktionshinder. Strategin har utarbetats i nära samarbete med respektive trafikverk. 
  
 4.2 
  
 Den nationella handlingsplanen för handikapp- politiken 
  
 I den nationella handlingsplanen för handikappolitiken (prop. 1999/2000:79, bet. 1999/2000:SoU14, rskr. 1999/2000:240) fastslås tre nationella mål. De tre målen är 
  
 1. 
  
 en samhällsgemenskap med mångfald som grund 
  
 2. 
  
 att samhället utformas så att människor med funktionshinder i alla åldrar blir fullt delaktiga i samhällslivet, 
  
 3. 
  
 jämlikhet i levnadsvillkor för flickor och pojkar, kvinnor och män med funktionshinder. 
  
 Arbetet skall särskilt inriktas på att identifiera och undanröja hinder för full delaktighet i samhället för människor med funktionshinder, att förebygga och bekämpa diskriminering av personer med funk- tionshinder och att ge barn, ungdomar och vuxna med funktions- hinder förutsättningar för självständighet och självbestämmande. 
 I den nationella handlingsplanen för handikappolitiken redovisas flera konkreta och klart avgränsade mål inklusive tidsram vad avser förbättrad tillgänglighet till offentlig miljö och kommunikationer. Ett av dessa mål är att kollektivtrafiken bör vara tillgänglig för funktionshindrade senast år 2010. Med hänvisning till statsbidraget på 1,5 miljarder kronor till anpassning av den lokala och regionala kollektivtrafiken för år 1998 t.o.m. år 2002 bedömde dock rege- ringen att stora delar av kollektivtrafiken borde kunna vara till- gänglig för funktionshindrade redan år 2003 (prop. 1999/2000:79 s. 54). Riksdagen har beslutat att statsbidraget, med oförändrad totalram, får disponeras t.o.m. år 2004 (prop. 2001/02:20, 2001/02:TU2, rskr. 2001/02:126). 
 57 
  
 Handikappolitiken 
  
 SOU 2003:87 
  
 Några förslag eller målsättningar vad gäller färdtjänsten eller riksfärdtjänsten gavs inte i den nationella handlingsplanen utan i stället konstaterades att regeringen givit Vägverket i uppdrag att redovisa tillståndet och utvecklingen inom färdtjänsten. 
  
 4.3 
  
 Utvärdering av handikappolitiken inom transport- området 
  
 Vägverket, Banverket, Sjöfartsverket, Luftfartsverket, Kommunika- tionsforskningsberedningen (Vinnova) och Statens Järnvägar fick i december 1998 i uppdrag av regeringen, K98/2302/4, att utvärdera handikappolitiken inom transportområdet. I Vägverkets publika- tion 2001:125, Utvärdering av handikappolitiken inom transport- området, redovisas resultatet av aktuell utvärdering. 
 Något helt entydigt svar på hur framgångsrik den statliga handikappolitiken har varit ger inte utvärderingen, vilket beror bl.a. på att frågan är invecklad och att det råder brist på data. 
 Enligt utvärderingen finns det fortfarande brister i transport- systemet som hindrar eller försvårar resandet för funktions- hindrade. Det konstateras dock att den utveckling som sker är positiv. Vidare pekas på att den statliga handikappolitiken på flera sätt varit aktiv och stödjande för den utveckling som skett och som sker, särskilt vad gäller kollektivtrafiken. För att funktionshindrade i ökad utsträckning skall kunna använda transportsystemet på egen hand och för att de mål som satts upp skall kunna nås är det enligt utvärderingen nödvändigt att tranportsystemet fortsättningsvis utvecklas genom åtgärder som bidrar till 
  
 1. 
  
 en väl fungerande allmän kollektivtrafik, 
  
 2. 
  
 en väl fungerande färdtjänst, 
  
 3. 
  
 bra utformade och fungerande allmänna platser och 
  
 4. 
  
 säkra och tillgängliga trafikmiljöer som sköts och underhålls väl samt ökad kunskap om funktionshindrade och personbilstrafik. 
  
 I utvärderingen konstateras att utvecklingen av den allmänna kollektivtrafiken, inte ens utifrån de mest positiva bedömningarna, innebär möjligheter för alla funktionshindrade att resa på egen hand med all kollektivtrafik. Det konstateras även att en fortsatt god utveckling av den allmänna kollektivtrafiken innebär att huvuddelen av de personer som har ett funktionshinder kan använda kollektivtrafiken på lika villkor som dem som inte har 
 58 
  
 SOU 2003:87 
  
 Handikappolitiken 
  
 något funktionshinder. Enligt utvärderingen leder dock den nämnda utvecklingen inte till att alla brister som finns blir åtgärdade. För ett antal funktionshindrade, kanske i storleks- ordningen 50  
 000–200 
  000 personer, kommer enligt utvärderingen därför en väl fungerande färdtjänst även fortsättningsvis att behövas. 
  
 4.4 
  
 Utvecklingen av vägtransporter för funktions- hindrade 
  
 Färdmedel 
 Enligt utvärderingen är bilen det vanligaste färdmedlet för funk- tionshindrade. Någon särskild utveckling av bilen utifrån funktionshindrades synpunkter har enligt utvärderingen inte skett men många av de förbättringar som gjorts, t.ex. förbättrade möjlig- heter till individuell inställning av stolar, ratt och ibland pedaler, är av stort värde för många funktionshindrade. 
 I utvärderingen konstateras att det under senare år har skett stora förändringar beträffande design och funktion för att höja komfort, säkerhet och kvalitet i bussar. Vid utgången av år 2001 bedöms tre av fyra bussar i tätortstrafik vara av typen låggolv eller lågentré. Av bussar i regional trafik är det enligt utvärderingen dock mindre än var fjärde buss som är av sådan typ. Enligt utvärderingen kan regionalbussar i stället ha anpassade insteg och andra anordningar. 
 Infrastruktur 
 Den infrastruktur inom vägtransportsystemet som främst påverkar resenärerna utgörs enligt utvärderingen av vägar, gator, gång- och cykelbanor, parkeringsplatser och bytespunkter för resor. Antalet bytespunkter uppgår till närmare 120 000 stycken. Det ur tillgäng- lighetssynpunkt många gånger mest avgörande är drift- och under- håll av infrastrukturen, t.ex. standard på beläggningar och snö- och halkbekämpning. 
 59 
  
 Handikappolitiken 
  
 SOU 2003:87 
  
 Information 
 Enligt utvärderingen varierar informationsutbudet mycket på olika håll i landet. Trafikhuvudmännen använder t.ex. olika symboler för att beskriva tillgänglig kollektivtrafik. 
 Alla trafikhuvudmän ger ut tidtabeller och har trafikupplysning per telefon om sin trafik. Trafikhuvudmännen har även information om sin trafik på Internet. 
 Biljettsystemen är lika i ett flertal av länen vilket underlättar för resenärer som reser över en eller flera länsgränser. I enstaka fall saknas dock helt samarbete mellan länen om biljetter eller taxestruktur. 
 Problemområden 
 Enligt utvärderingen är infrastrukturen och ej fungerande hela- reskedjor de största problemen för funktionshindrade personer. 
  
 4.5 
  
 Mer tillgänglig kollektivtrafik år 2003 
  
 I detta avsnitt redovisas uppgifter från  
 Svenska Lokal- trafikföreningen  
 om bl.a. hur kollektivtrafiken är tillgänglig för funktionshindrade och samverkan mellan olika trafikhuvudmän under år 2003. I  
 bilaga 5  
 redovisar Rodriguez och Moran, experter i utredningen, synpunkter där de framhåller att kollektivtrafiken inte fungerar bra för vissa grupper av funktions- hindrade. 
 Ett av syftena med handikappolitiken är att den linjelagda trafiken genom olika åtgärder beträffande fordon, information och personlig service, närmiljö vid terminaler och hållplatser skall göras tillgänglig för funktionshindrade samt att särlösningar, ofta med mindre fordon, skall samordnas. Detta ställer krav på långtgående samverkan mellan de skilda huvudmännen, dvs. kommuner, lands- ting och trafikhuvudmän. Förslag på sådan samverkan presentera- des bl.a. av Samreseutredningen i slutbetänkandet Allmänna kommunikationer – för alla? (SOU 1995:70). 
 60 
  
 SOU 2003:87 
  
 Handikappolitiken 
  
 Aktuell samverkan 
 I alla län eller regioner finns idag ett etablerat samarbete mellan kommuner, landsting och trafikhuvudmän när det gäller linjetrafik, skolskjuts, färdtjänst och sjukresor. Samarbetet tar sig olika uttryck; i några fall har kommunerna överlåtit sina uppgifter inom färdtjänsten till länets trafikhuvudman (Örebro, Blekinge, Värmlands, Gävleborgs, Hallands och Stockholms län), i andra län har vissa av färdtjänstens uppgifter (upphandling av trafiken, handhavandet av beställnings- och bokningsfunktionen samt legiti- mering) lagts på trafikhuvudmannen. Den möjlighet som finns för landets kommuner att överlåta sina uppgifter beträffande färd- tjänsten till trafikhuvudmännen har således utnyttjats på flera håll och processen att överlåta allt fler färdtjänstuppgifter från kommun till trafikhuvudman fortsätter i såväl de större regionerna som Västtrafik och Skåne som i t.ex. Jönköpings, Kronobergs, Kalmar och Västernorrlands län. 
 Statsbidrag 
 I samband med ikraftträdandet av lagen om färdtjänst, lagen (1997:735) om riksfärdtjänst och lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik beviljade statsmakterna resurser och fastställde ett regelverk för statsbidrag för att påskynda införandet av åtgärder för att öka kollektivtrafikens tillgänglighet för de funktionshindrade. Ansvaret för bidragshanteringen lades på Vägverket som kan bevilja bidrag till och med år 2004. Ramen för de statliga bidragen, som förutsätter en lika stor medfinansiering 
  
 från kommuner, 
  
 landsting eller 
  
 trafikhuvudmän uppgår 
  
 till 
  
 1,5 miljarder kr. 
  
 Till och med år 
  
 2002 har statliga bidrag 
  
 på 
  
 981 miljoner kr använts. För perioden fram t.o.m. 2004 återstår således ca 520 miljoner kr av de avsatta statliga medlen. 
 Under perioden  
 1998–2002 
  har bidrag (miljoner kr) lämnats till följande områden: 
 61 
 Handikappolitiken SOU 2003:87 
 Tabell 4.1 
  
 Fordon 
  
 427 
  
 Terminaler, hållplatser 
  
 335 
  
 Utbildningsinsatser 
  
 5 
  
 Samordningsinsatser 
  
 10 
  
 Info- och betalsystem 
  
 84 
  
 Flygplatser och kajanläggningar/fartyg 
  
 21 
  
 Övriga anläggningar (gång- och 
  
 cykelvägar, liftar/hissar etc.) 
  
 99 
  
 Totalt 
  
 981 
  
 Effekter inom linjetrafiken 
 Den mest påtagliga åtgärden när det gäller ökad tillgänglighet inom kollektivtrafiken är utvecklingen av fordon. I flertalet län har i dagsläget fordonen i tätortstrafiken anpassats till funktions- hindrade, på så sätt att låggolvs- och lågentréfordon numera är vanligare än fordon med högre insteg. I flertalet län består tät- ortstrafikens fordon till mer än 80 % av låggolvsfordon. Inom SL- området är andelen med sådana anpassade fordon i tätortstrafiken ca 35 %, i Dalarna ca 90 % och i Halland är andelen ca 90 %. An- delen anpassade fordon ökar successivt i takt med den upphandling av trafik som sker. 
 Det sker även fortlöpande en satsning på den spårbundna trafiken. Lågentréfordon finns inom spårvägstrafiken i Norrköping, Göteborg och Stockholm. I tunnelbanan i Stockholm har alla stationer försetts med hissar och automatisk dörröppning har införts i 65 % av alla entréer. Merparten av alla pendeltågsstationer inom  
 SL-området 
  med nivåskillnader har hissar. I pågående upp- handling av vagnar ingår golv i plattformsnivå med utskjutbara ramper i vissa dörrar. 
 Gradvisa förändringar har skett även när det gäller informationssystem. Vid de senaste upphandlingarna har 65 % av fordonen haft system för automatiska hållplatsutrop och 60 % av trafikhuvudmännen har haft yttre högtalare på de upphandlade fordonen. Pratorer används av nio trafikhuvudmän i den nyligen upphandlade trafiken och information om trafiken för synsvaga kan hos sju trafikhuvudmän fås via internet. Utvecklandet av fordonsdatorer gör det möjligt att utöka och uppgradera 
 62 
  
 SOU 2003:87 
  
 Handikappolitiken 
  
 information via elektroniska skyltar/monitorer på hållplatser. Flera trafikhuvudmän redovisar på internet tidtabeller och störningar i trafiken. 
 Via Svenska Lokaltrafikföreningens nätverk sprids information om möjlighet att använda  
 IT-lösningar 
  när det gäller trafikant- information särskilt anpassade för personer med funktionshinder. 
 Samverkan mellan intressenter 
 En ökad tillgänglighet till kollektivtrafiken kan inte uppnås utan samverkan med övriga intressenter, i första hand handikapporgani- sationerna och kommunerna. I alla län finns idag sådan samverkan. Via Vägverkets regionala handikappråd sker regelmässigt ett informationsutbyte med handikapporganisationerna. På central nivå sker motsvarande informationsutbyte inom Vägverkets handi- kappråd och numera även inom Banverkets Tillgänglighetsråd samt Rikstrafikens rådgivande delegation för handikappfrågor. 
 Inom  
 SL-området 
  sker ett nära samarbete mellan SL och Färd- tjänstnämnden kring frågor som rör utveckling av ett effektivare och allt mer anpassat persontransportsystem. Detta arbete har resulterat i en gemensam verksamhetsplan. 
 Nya trafikformer 
 I fler än 60 av landets kommuner finns idag servicelinjer och flexlinjetrafik. Med detta avses trafik, oftast inom tätorter, med mindre bussar vilka i första hand utnyttjas av trafikanter som tidigare var beroende av färdtjänst med personbil. Trafiken, som är en mellanform av reguljär linjetrafik och individuell färdtjänst, kan vara antingen linjelagd eller anropsstyrd. Ibland är den öppen för samtliga resenärer men i vissa fall öppen endast för äldre och personer som är legitimerade för färdtjänst. Trafiken är ofta portnära, dvs. trafiksystemet kan komma mycket nära den resandes start- och målpunkt. 
 Den ovan beskrivna typen av linjetrafik har nyligen införts även i landsbygdstrafiken. I dessa fall benämnes den vanligtvis Närtrafik vilken utgör en trafikform som i en nära framtid kommer att vara öppen och i vissa fall ersätta färdtjänst, sjukresor och även skolskjuts. 
 63 
  
 Handikappolitiken 
  
 SOU 2003:87 
  
 4.6 
  
 Handikappombudsmannen 
  
 Enligt 1 § lagen (1994:749) om Handikappombudsmannen har Handikappombudsmannen till uppgift att bevaka frågor som angår funktionshindrade personers rättigheter och intressen. Målet för ombudsmannens verksamhet skall vara att personer med funk- tionshinder ges full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor. Handikappombudsmannens verksamhet skall avse uppföljning och utvärdering av nyssnämnda frågor. 
 I Handikappombudsmannens arbete ingår att motverka diskriminering av funktionshindrade. En viktig utgångspunkt för denna bevakning är FN:s standardregler för att tillförsäkra människor med funktionshinder delaktighet och jämlikhet. 
 Handikappombudsmannen skall vidare verka för att brister i lagar och andra författningar i fråga om personer med funktions- hinder avhjälps. 
 Av 4 § lagen om Handikappombudsmannen framgår att myndig- heter, landsting och kommuner som har skyldighet att fullgöra uppgifter som rör personer med funktionshinder, skall på ombudsmannens uppmaning lämna uppgifter till Handikapp- ombudsmannen om sin verksamhet. De är också skyldiga att på ombudsmannens uppmaning komma till överläggningar med denne. 
 Frågor om exempelvis färdtjänst kan aktualiseras hos Handikappombudsmannen på olika sätt. Många enskilda vänder sig till ombudsmannen för juridisk rådgivning medan andra lämnar anmälningar till denne om t.ex. egenavgifter eller begränsningar av antalet resor. Att handlägga anmälningsärenden tillhör kärnverk- samheten hos en ombudsman. 
 64 
  
 5 
  
 Vägverkets utvärdering av färd- tjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 5.1 
  
 Bakgrund 
  
 Regeringen har gett Vägverket, Luftfartsverket, Banverket, Sjöfartsverket, SJ och Kommunikationsforskningsberedningen i uppdrag att utvärdera handikappolitiken inom transportområdet. Regeringsuppdraget, K98/2302/4, omfattar samtliga trafikslag och transportformer. Inom ramen för regeringsuppdraget har Väg- verket vidare givits i uppdrag, rskr. 1999/2000:85, att redovisa tillståndet och utvecklingen inom färdtjänsten avseende perioden januari 1998 – den 30 september 2000. Underhand har Vägverket anmodats att inkomma med förslag på förändringar. 
 I en delrapport redovisas en utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten som gjorts ur ett producentperspektiv, Vägverkets publikation nr 2000:103 (nedan kallad producentpublikationen), och i en andra delrapport redovisas en utvärdering av ifrågavarande verksamheter som gjorts ur ett resenärsperspektiv, Vägverkets publikation nr 2001:43 (nedan kallad resenärspublikationen). I Vägverkets publikation 2001:86 (nedan kallad rättsfalls- publikationen) biläggs ytterligare en rapport, som bygger på studium av rättsfall och som visar tillämpning och effekter av lagen (1997:736) om färdtjänst i jämförelse med socialtjänstlagens (1980:620) tidigare bestämmelser om färdtjänst. I Vägverkets slutrapport, publikation nr 2001:95, sammanfattas resultaten av det arbete som bedrivits avseende färdtjänsten inom de nämnda uppdragen. Slutrapporten innehåller såväl analys som slutsatser och förslag på en mer övergripande nivå. Vägverkets redovisning i slutrapporten har remissbehandlats. Remissyttrandena och en sammanställning av dessa finns tillgängliga i Näringsdepartementet (dnr N2000/8680/TP). 
 Nedan följer sammanfattande beskrivningar av de publikationer som redovisas ovan. 
 65 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 5.2 
  
 Utvärdering av ny lagstiftning för färdtjänst och riksfärdtjänst ur ett producentperspektiv (publikation nr 2000:103) 
  
 Uppdragets genomförande 
 Vägverkets utvärdering av lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst ur ett producentperspektiv har utförts i samarbete med flera myndigheter. Därvid har man gjort nya undersökningar samt utnyttjat tidigare genomförda undersök- ningar och offentlig statistik. 
 De nya undersökningarna har utgjorts av en kvantitativ del med en brevenkät till samtliga kommuner och en kvalitativ del med djupintervjuer och litteraturstudier. Djupintervjuer har bl.a. gjorts med färdtjänsthandläggare i 35 kommuner 
 Vid utvärderingen har hänsyn tagits till tidigare undersökningar av Socialstyrelsen, Statskontoret, Svenska Kommunförbundet och Statens institut för kommunikationsanalys (SIKA). 
 I Producentpublikationen redovisas tillståndet och utvecklingen inom främst färdtjänsten avseende perioden den 1 januari 1998 – den 30 september 2000. 
 Producentpublikationens innehåll 
 Den nu aktuella publikationen innehåller avsnitt som berör olika frågor inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Av intresse för utredningens arbete är framför allt avsnitten åtgärder för att påverka resandet, oklarheter vid tillämpning av ny lagstiftning, avgifter för färdtjänst och kollektivtrafik och effekter för resenären. Nedan följer vissa sammanfattande beskrivningar av producentpublikationen. 
  
 5.2.1 
  
 Åtgärder för att påverka resandet 
  
 Enligt utvärderingen har kommunerna genomfört flera åtgärder för att påverka kostnaderna för färdtjänsten. Under  
 1980-talet 
  var det många kommuner som beslutade om begränsningar av antalet resor inom färdtjänsten och kommunerna försökte då också att främja samåkning. Under  
 1990-talet 
  har kommunerna i stället lagt tonvikten på att öka tillgängligheten för funktionshindrade till den 
 66 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 allmänna kollektivtrafiken. Antalet fordon och hållplatser som anpassats till funktionshindrade har enligt utvärderingen ökat genom målmedvetna satsningar och statliga bidrag. 
 Åtgärder som påverkar resandet är enligt utvärderingen informa- tionen om färdtjänsten och förbättringar i kollektivtrafiksystemet, ändrade bestämmelser om färdtjänst, kommunens handläggning av ärenden om färdtjänst, ökad tillgänglighet till kollektivtrafik- systemet, statsbidrag i syfte att förbättra funktionshindrades till- gänglighet till kollektivtrafiken och kunskapsnivån hos ansvariga för färdtjänsten. 
 Information om färdtjänsten 
 Utvärderingen visar att en stor majoritet av kommunerna har tagit fram skiftlig information om tillgången till färdtjänst och riksfärd- tjänst i den egna kommunen och om ansökningsförfarandet. I de allra flesta kommuner saknas dock enligt utvärderingen informa- tion om färdtjänsten och riksfärdtjänsten som är särskilt anpassad till olika grupper av funktionshindrade. 
 Information om förbättringar i kollektivtrafiksystemet 
 Den information som ges om möjligheten att resa med allmän kollektivtrafik är enligt utvärderingen begränsad. Trafikhuvud- männen har dock bra information beträffande linjerna eller om- rådena där kollektivtrafiken har tillgång till fordon som är an- passade för funktionshindrade. 
 Ändrade bestämmelser om färdtjänst 
 Enligt utvärderingen anser många kommuner att lagen (1997:736) om färdtjänst är mer restriktiv vad gäller att lämna tillstånd till färdtjänst än tidigare bestämmelser i socialtjänstlagen (1980:620). I utvärderingen konstateras att en majoritet av kommunerna, drygt 75 %, sedan lagen om färdtjänst trädde i kraft, beslutat om ändrade föreskrifter avseende färdtjänsten. I vissa kommuner kräver man att den funktionshindrade skall lämna in utlåtande från en läkare 
 67 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 eller en arbetsterapeut som bekräftar svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationer. 
 Ungefär hälften av kommunerna anger att den nya lagstiftningen avseende färdtjänst och riksfärdtjänst lett till en mer restriktiv bedömning av rätten till  
 ledsagare  
 under resan, 54 % när det gäller färdtjänsten och 43 % vad avser riksfärdtjänsten. De som inte längre får rätt till ledsagare har enligt utvärderingen i de flesta fall rätt att ha medresenär med på resan mot betalning. Enligt utvärde- ringen medför förändringar i rätten till ledsagare därför i de flesta fall att resan blir dyrare. 
 Av 3 § lagen om färdtjänst framgår att kommunen ansvarar för att färdtjänst anordnas inom kommunen och, om det finns särskilda skäl, mellan kommunen och en annan kommun. En kommun får för sina kommuninvånare anordna färdtjänst också i eller mellan andra kommuner. I utvärderingen pekas på att kommunerna hanterar bestämmelsen om  
 reslängd  
 på olika sätt. Som exempel kan anges att i 22 % av kommunerna får man resa inom den egna kommunen och ett antal km utanför kommun- gränsen, i 20 % av kommunerna får man enbart resa inom den egna kommunen och i 15 % av kommunerna får man resa inom den egna kommunen och ett antal km från den faktiska bostaden. 
 Tillstånd får enligt 9 § lagen om färdtjänst i skälig omfattning förenas med föreskrifter om bl.a. hur många resor tillståndet omfattar. Enligt utvärderingen är erfarenheten från flera kommuner att begränsningar i  
 antalet resor  
 i mycket liten omfattning påverkar kommunens kostnad, eftersom de som reser mycket normalt får utökat antal resor eller får dispens av annat slag. I en stor majoritet av kommunerna finns det inte några begränsningar av antal resor som får göras med färdtjänsten. Av kommunerna har 77 % inga begränsningar i antalet resor när det gäller taxiresor och 82 % inga begränsningar när det gäller resa med specialfordon. 
 Vad avser  
 tid för resor  
 konstateras i utvärderingen att det stora flertalet kommuner, 87 %, tillåter resa med såväl taxi som special- fordon under hela dygnet. 
 Kostnaden för beställningscentralen är enligt utvärderingen starkt beroende av öppettiden. I flera av kommunerna har man därför begränsat rätten att beställa färdtjänst till viss tid av dygnet. I 50 % av kommunerna är det krav på förbeställning av färdtjänst. 
 I utvärderingen konstateras att en viktig funktion för att öka möjligheten till samplanering av resor är att önskad avresetid får 
 68 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 ändras. Samtliga stora kommuner, 92 % av de medelstora och 76 % av de små kommunerna tillämpar flexibla  
 hämtningstider  
 för att öka möjligheten till samordning. 
 Enligt utvärderingen är erfarenheten från flera håll i landet att  
 uppehåll under en resa  
 medför problem vid samordning av olika resor. Om en resenär önskar uppehåll, så innebär det i praktiken att resan knappast kan samordnas, eftersom man inte kan låta andra resenärer vänta vid uppehåll. Kortare uppehåll under resan för att uträtta ärenden eller dylikt får göras i 50 % av kommunerna. 
 Trafikförsörjningsplaner 
 I utvärderingen konstateras att det i lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik anges att kommunerna årligen skall anta en trafikförsörjningsplan för färdtjänsten och riksfärdtjänsten efter samråd med trafikhuvudmannen och landstinget i länet. Planen skall ange omfattningen av trafiken, grunderna för prissättningen samt miljöskyddande åtgärder. Har en kommun överlåtit sina uppgifter till trafikhuvudmannen, skall trafikhuvudmannens trafik- försörjningsplan omfatta även resor enligt dessa lagar. Trafik- huvudmannens plan skall också antas först efter samråd med kommuner och landsting i länet. Enligt utvärderingen samordnas trafikhuvudmännens trafikförsörjningsplaner i väldigt liten grad med kommunernas sådana planer för färdtjänst. Enligt stats- kontorets enkät finns det en trafikförsörjningsplan för färdtjänst i endast 20 % av kommunerna. 
 Ökad tillgänglighet till kollektivtrafiksystemet 
 Enligt utvärderingen har det under ett flertal år vidtagits åtgärder med syfte att förbättra tillgängligheten i kollektivtrafiksystemet. Det konstateras att färdtjänstberättigade är en av de grupper som har särskilt stor nytta av att kollektivtrafiken får ökad tillgänglig- het. I utvärderingen redovisas en del av vad som gjorts under perioden 1988 1998 och under år 1999 för att öka tillgängligheten för funktionshindrade i kollektivtrafiken. 
 God gångmiljö och hög standard på hållplatserna i kombination med närheten till kollektivtrafik är enligt utvärderingen det som gör att rörligheten kan öka hos personer med funktionshinder. 
 69 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Under åren  
 1988–1998 
  har dock få kommuner vidtagit åtgärder för att förbättra anslutningsvägarna till hållplatserna. Av utvärderingen framgår att i 78 % av kommunerna har inget eller ganska lite genomförts när det gäller anslutningsvägarna. 
 Hållplatser och terminaler har enligt utvärderingen åtgärdats i betydligt större omfattning än anslutningsvägarna under samma tidsperiod. Det konstateras bl.a. att 63 % av de stora kommunerna har genomfört åtgärder på hållplatserna i stor eller ganska stor omfattning. 
 Ett stort hinder för många funktionshindrade är enligt utvärderingen nivåskillnader och trappsteg för att komma in i fordon. Det pekas på att problemen kan reduceras genom att golvet i bussen sänks eller att hållplatsytan höjs eller genom en kombina- tion av båda dessa åtgärder. Den vanligaste åtgärden för att minska nivåskillnaden vid på- och avstigning är enligt utvärderingen att införa bussar med lågt golv eller låg entré. År 1998 uppskattades 60 % av fordonen i tätortstrafik ha låg entré och år 1999 67 % av fordonen. Enligt utvärderingen har ca 20 % av landsbygdstrafiken bussar med lågt golv eller låg entré. Under år 2000 har enligt utvärderingen antalet låggolvbussar fortsatt att öka genom att bidrag givits till investeringen. 
 I utvärderingen redovisas olika trafiklösningar som underlättar resandet för funktionshindrade. Servicelinjetrafik är busstrafik som vem som helst får åka med, men den är speciellt anpassad för personer med nedsatt rörlighet. Servicelinjerna körs med små bussar som har lågt insteg, rullstolsramp och inredning med extra ledstänger och handtag. Körtiden är anpassad så att föraren har tid att hjälpa resenärerna av och på bussen. Enligt utvärderingen är det vanligt att det förekommer servicelinjer i de stora och medelstora kommunerna. 
 Flexlinje är en trafik som i princip kör efter turlista, men endast till de hållplatser som någon förbeställt att få resa ifrån. I Göteborg har enligt utvärderingen flexlinjen vänt sig till färdtjänstberättigade och pensionärer. 
 I utvärderingen konstateras att det i de flesta stora och medel- stora kommuner under år 1999 har genomförts någon eller några åtgärder för att öka tillgängligheten för funktionshindrade. Den vanligaste åtgärden är att man satt in låggolvbussar på vissa linjer. I de stora kommunerna har man arbetat mycket med förbättrad information, vilket gäller såväl information till funktionshindrade om trafiksystemet i form av tidtabellsinformation och trafik- 
 70 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 upplysning, som information i trafiksystemet, t.ex. hållplatsutrop. I de medelstora kommunerna har trafiknätet och trafikutbudet enligt utvärderingen gjorts mer tillgängligt under år 1999 genom bl.a. servicelinjer och anropsstyrd trafik. 
 Bidrag 
 Enligt utvärderingen har 59 % av kommunerna genom trafik- huvudmannen ansökt om statsbidrag för handikappanpassning av kollektivtrafiken för perioden 1998 2002. 
  
 5.2.2 
  
 Olika tillämpning av lagen (1997:736) om färdtjänst 
  
 Vid aktuell utvärdering tillfrågades kommunerna om hur man i olika avseenden tillämpar lagen om färdtjänst. Nedan följer en redovisning av vad som framkommit vid utvärderingen härvidlag. 
 Medresenär 
 Enligt utvärderingen betraktas den som medresenär som själv inte har tillstånd att resa med färdtjänsten, men som reser tillsammans med någon som har färdtjänsttillstånd. Över 90 % av kommunerna tillåter enligt utvärderingen på ett eller annat sätt en medresenär. I 62 % av kommunerna tillåter man alltid en medresenär i färd- tjänsten. 
 funktionshinder, som inte endast är tillfälligt 
 Av utvärderingen framgår att definitionen av rekvisitet funktions- hinder, som inte endast är tillfälligt i 7 § lagen (1997:736) om färd- tjänst skiljer sig mellan de olika kommunerna. Den vanligaste tids- perioden är minst sex månader som tillämpas i 51 % av kommuner- na. Minst tre månader används i 26 % av kommunerna och minst 12 månader används i 2 % av kommunerna. 
 71 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Särskilda skäl för färdtjänst till annan kommun 
 Kommunen skall enligt 3 § lagen om färdtjänst anordna färdtjänst till en annan kommun, om det finns särskilda skäl för det. Enligt utvärderingen varierar det som betraktas som särskilda skäl från kommun till kommun. Det vanligaste är att kommunen gör en bedömning i det enskilda fallet utan hänvisning till någon generell bestämmelse. 
 Funktionshinder 
 Enligt utvärderingen gör ett stort antal kommuner i dag en annan bedömning av begreppet funktionshinder vid prövning av tillstånd till färdtjänst jämfört med tidigare lagstiftning. I 47 % av kommunerna har bedömningarna blivit striktare. 
 Tillgång till kollektivtrafik 
 Enligt lagen ska enbart förmågan att resa på egen hand och att använda allmänna kommunikationer ligga till grund för bedömning av behovet av färdtjänst. Vid bedömning av behovet av färdtjänst väger dock enligt utvärderingen vissa kommuner in tillgång till kollektivtrafik. I 52 % av kommunerna tar man i bedömningen av tillstånd till färdtjänst hänsyn till tillgången till kollektiva färdmedel 
 Individuella behov 
 Kommunerna har enligt utvärderingen blivit mer restriktiva när det gäller att tillgodose den färdtjänstberättigades individuella behov i färdtjänsten. På frågan om det finns möjlighet att få individuella behov tillgodosedda svarar dock 92 % av kommunerna ja. 
  
 5.2.3 
  
 Resenärens egenavgift 
  
 Av 10 § lagen (1997:736) om färdtjänst framgår att tillstånds- givaren får ta ut en avgift för resor med färdtjänst. Avgifterna skall vara skäliga och får inte överstiga tillståndsgivarens självkostnader. De huvudprinciper som finns för avgifter i färdtjänst är enligt 
 72 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 utvärderingen, procentandel på taxameterpriset vid taxiresor, kollektivtrafiktaxa med eller utan tillägg och zontaxa. Av utvärde- ringen framgår att procent av taxameterbeloppet är den vanligaste principen, men att antalet kommuner som använder den har halverats sedan mitten av  
 1980-talet. 
  Vanligast är att man övergår till en taxa som överensstämmer med eller liknar kollektiv- trafiktaxan. 
 Avgifter för ledsagare och medresenär 
 I utvärderingen konstateras att en ledsagare är en person som inte reser av eget intresse, utan är med endast för att färdtjänstresenären ska kunna genomföra sin resa. Det konstateras även att i de kommuner där ledsagaren måste betala en avgift innebär det i praktiken att den färdtjänstresenär som behöver ledsagare måste betala en högre egenavgift, än den som inte behöver ledsagare. I 98 % av kommunerna betalar ledsagaren dock ingen avgift. 
 I 63 % av kommunerna betalar en medresenär samma avgift som färdtjänstresenären och i 2 % av kommunerna reser medresenären utan avgift. 
  
 5.2.4 
  
 Antalet färdtjänstberättigade och deras ålder 
  
 Antalet färdtjänstberättigade uppgick enligt utvärderingen år 1999 till 405 200 personer eller 4,6 % av Sveriges befolkning. Jämfört med år 1998 är det en minskning med ca 4 400 personer samtidigt som Sveriges befolkning har ökat, liksom andelen äldre i Sverige. Enligt utvärderingen har andelen av befolkningen som är färdtjänstberättigade minskat under hela  
 1990-talet 
  från 5,1 % år 1990 till 4,6 % år 1999. Av utvärderingen framgår vidare att under senare delen av  
 1990-talet 
  har antalet resor med färdtjänst haft en klar nedåtgående tendens, vilket gäller såväl det totala antalet resor som antal resor per färdtjänstberättigad. Enligt utvärderingen har år 1999 det totala antalet resor minskat till drygt 14,2 miljoner enkelresor vilket innebär ca 35 enkelresor per färdtjänstberättigad. 
 Enligt uppgifter från Statens institut för kommunikationsanalys uppgick antalet tillstånd till färdtjänst år 2001 till 403 000 och antalet resor inom färdtjänsten var under samma år 13 566 000. För 
 73 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 riksfärdtjänsten uppgick antalet tillstånd år 2001 till 26 600 och antalet resor var under samma år 112 800. 
 I Statens institut för kommunikationsanalys rapport som avser år 2002 framgår att antalet tillstånd till färdtjänst under aktuellt år har minskat till 391 000. Antalet resor år 2002 med färdtjänst var 13 391 000. Under samma år reste 26 700 personer med riksfärd- tjänsten. Antalet resor för riksfärdtjänsten uppgick år 2002 till 107 400. 
 Av institutets rapport framgår också att mer än 50 % av de som har tillstånd till färdtjänst är 80 år eller äldre. 
  
 5.2.5 
  
 Kostnaden för färdtjänsten 
  
 Enligt utvärderingen medförde färdtjänsten under år 1999 en total kostnad för Sveriges kommuner om 2,1 miljarder kr. Bruttokost- naden, dvs. kostnaden för färdtjänst inklusive kostnader för beställ- ningscentraler och resenärernas egenavgifter, uppgick samma år till 2,4 miljarder kr. Kostnaderna för färdtjänst uppgick enligt Statens institut för kommunikationsanalys år 2001 till ca 2,2 miljarder kr. Enligt uppgifter inhämtade från Svenska Kommunförbundet uppgick kostnaderna för färdtjänst år 2002 till ca 2,4 miljarder kr. 
  
 5.3 
  
 Utvärdering av ny lagstiftning för färdtjänst och riksfärdtjänst ur ett resenärsperspektiv (publikation nr 2001:43) 
  
 Uppdragets genomförande 
 Ifrågavarande utvärdering av lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst ur ett resenärsperspektiv rör framför allt färdtjänsten. Utvärderingen grundar sig i huvudsak på 1 577 enkätsvar från färdtjänstberättigade i 18 kommuner och enkäter till ett urval av handikapp- och pensionärsorganisationer samt litteraturstudier. Arbetet med enkäten pågick under perioden den 23 november 2000 – den 2 januari 2001. Svarsfrekvensen var 46 % på enkäten till de färdtjänstberättigade. Det har vidare sänts enkäter till 117 stycken organisationer för funktionshindrade och pensionärer och av dessa har 74 stycken besvarat enkäten. 
 Vid utvärderingen har hänsyn tagits till tidigare undersökningar av bl.a. Socialstyrelsen, Statskontoret och Svenska Kommun- 
 74 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 förbundet. Nedan följer vissa sammanfattande beskrivningar och utdrag ur resenärspublikationen. 
  
 5.3.1 
  
 Olika aspekter på färdtjänsten 
  
 Färdtjänstberättigade 
 I resenärspublikationen finns det inga uppgifter om hur många personer som fått avslag på sin ansökan om färdtjänst. Anledningen till uteblivna uppgifter härvidlag är att många kommuner inte för någon statistik över avslagsbeslut. 
 I enkäten till de färdtjänstberättigade (se ovan) har en majoritet angett att rörelsehinder är det huvudsakliga skälet till att man har färdtjänst. Det finns dock inte någon total statistik för landet över färdtjänstberättigades funktionshinder. 
 Av de som besvarat enkäten har 14 % angett att man under perioden 1998 2000 fått förändrade villkor för tillståndet till färd- tjänst. En del av de färdtjänstberättigade anger att villkoren förbättrats under aktuell tidsperiod. När det gäller försämringar av villkoren för färdtjänst är det främst byte av färdmedel, möjlig- heten att ta med ledsagare och ett minskat antal resor som avses. De funktionshindrade som tillhör grupperna synsvaga och blinda är mest missnöjda med förändringarna i färdtjänsten. Detsamma gäller för den grupp av funktionshindrade som förvärvsarbetar. Man upplever att det blivit försämringar när det gäller bl.a. res- kostnader, samåkning och möjligheten att ta med en medresenär. 
 Av enkätsvaren (se ovan) från brukarorganisationerna (organisationer för funktionshindrade och pensionärer) framgår bl.a. att många synskadade upplever det som svårt att få tillstånd till färdtjänst. Enligt brukarorganisationerna är de grupper som påverkats speciellt av förändringarna inom färdtjänsten, de som är beroende av ledsagare eller specialfordon och bor i glesbygd. Alla brukarorganisationer som besvarat enkäten vill ha ändrade bestämmelser i lagen (1997:736) om färdtjänst. Organisationerna efterfrågar bl.a. följande förändringar inom färdtjänsten: 
  
 tydligare regler 
  
 en nationellt enhetlig bedömning av bl.a. tillstånd till färdtjänst 
  
 snabbare handläggning av ärenden 
  
 mindre restriktiva bestämmelser 
  
 fler resor per månad 
  
 75 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 möjligheter att resa hela dygnet 
  
 möjlighet att ringa de lokala taxibolagen i stället för en beställ- ningscentral 
  
 samordning mellan grannkommuner 
  
 Information 
 Information om regler och resmöjligheter är enligt utvärderingen en förutsättning för att den färdtjänstberättigade skall kunna utnyttja färdtjänsten på ett bra sätt. Av svaren på enkäten till de färdtjänstberättigade framgår att 15 % angett att informationen är mycket dålig eller dålig om olika regler för färdtjänsten. Syn- skadade är i mycket större utsträckning missnöjda med informa- tionen om färdtjänst än övriga grupper av funktionshindrade. Enligt utvärderingen tyder de synskadades missnöje med informa- tionen på att denna inte anpassats för synskadades behov. 
 Ledsagare 
 Enligt utvärderingen har över hälften av kommunerna angett, att de efter det att lagen om färdtjänst trätt i kraft har en mer restriktiv tolkning av rätten till ledsagare. Brukarorganisationerna har påtalat att personer som behöver ledsagare har drabbats hårt av dessa förändringar. När tillståndet till färdtjänst inte omfattar en ledsagare, så måste den person som skall följa med den färdtjänst- berättigade i de flesta fall antingen ordna egen transport, eller betala fullt pris för resan. 
 Resbehov 
 Av de som svarat på färdtjänstenkäten uppger 20 %, att de känner sig hindrade att resa så mycket som de skulle behöva. Störst andel personer som känner sig hindrade att resa finns bland synskadade och de som har psykiska funktionshinder. 
 Det är bestämmelser om t.ex. begränsningar av antalet resor, bristande möjligheter att beakta särskilda önskemål som funktions- hindrade kan ha, möjligheten att ta med ledsagare, krav på bl.a. förbeställning och tidspassning samt avgifter för färdtjänsten som 
 76 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 är de huvudsakliga skälen till att man känner sig hindrad att resa i den omfattning som det finns behov av. 
 Det finns också skillnader mellan olika åldersgrupper beträffande i vilken utsträckning man känner sig hindrade att resa. Enligt utvärderingen är det över 30 % av de som är i åldern  
 16–44 
  år som känner sig hindrade att resa så mycket de skulle behöva. 
 Av utvärderingen framgår att effekten av att den enskilde inte kan resa så mycket som han eller hon skulle behöva framför allt är, att man är hemma mer och att anhöriga och bekanta skjutsar i större omfattning. Andra effekter av ett begränsat resande är att den enskilde minskar på nöjen, fritidsaktiviteter, föreningsmöten och uppdrag. Det är framför allt personer med rörelsehinder eller med nedsatt syn som enligt utvärderingen blir mer beroende av bl.a. anhöriga för transporter. 
 Samåkning 
 Den största effekten av de senaste årens förändringar av färd- tjänsten har enligt utvärderingen varit kravet på samåkning. Detta har minskat möjligheterna för de färdtjänstberättigade att resa på de tider man önskat och lett till negativa effekter genom brister i kvalitet i det praktiska genomförandet av färdtjänsten. Sam- åkningen kan således leda till att tiden för avresa och ankomst kan förskjutas vilket medför att restiden förlängs. 
 Bemötande 
 Enligt utvärderingen anger ca 80 % av de färdtjänstberättigade att bemötandet inom färdtjänsten är bra eller mycket bra. Bland de funktionshindrade som reser dagligen, studerar eller yrkesarbetar är det dock endast ca 60 % som anger att bemötandet är bra eller mycket bra. 
 Individuella villkor 
 Lagen om färdtjänst ger enligt utvärderingen kommunerna möjlig- het att begränsa förmånen, men ger däremot inte stöd för att utvidga de skyldigheter som följer av lagens bestämmelser i övrigt. Enligt utvärderingen medför detta att vissa funktionshindrade inte 
 77 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 kan resa med färdtjänsten, eftersom deras behov av ett villkor som t.ex. bärhjälp och särskild förare inte tillgodoses. Dessa personer hamnar enligt utvärderingen i ett gränsland mellan färdtjänsten, socialtjänsten och sjukvården. Av de färdtjänstberättigade som svarat på enkäten anser dock 70 % att färdtjänsten tar hänsyn till deras personliga behov. 
  
 5.3.2 
  
 Färdtjänstens kvalitet 
  
 Utvärderingen visar att färdtjänstresenärerna i genomsnitt är mycket nöjda med färdtjänstens kvalitet. Det finns emellertid ett klart samband mellan resfrekvensen och hur nöjd man är med färdtjänsten. Orsaken till att de färdtjänstberättigade i genomsnitt är nöjda med kvaliteten är enligt utvärderingen att den största gruppen äldre färdtjänstberättigade reser i begränsad omfattning. Av de färdtjänstberättigade som är över 65 år reser 70 % bara någon gång i månaden. 
 De som reser mycket med färdtjänsten är enligt utvärderingen i betydligt mindre omfattning nöjda med kvalitén än de som reser vid enstaka tillfällen. Yngre personer som reser dagligen eller flera gånger i veckan med färdtjänsten är i betydande omfattning miss- nöjda med kvalitén. De färdtjänstberättigade är mest missnöjda med tidspassningen och möjligheterna att få tillgång till färdtjänst under de tider man önskar. Av samtliga färdtjänstberättigade är det över 20 % som svarar att tidspassningen är dålig eller mycket dålig. 
 Enligt utvärderingen är det inte möjligt att bedöma färdtjänstens kvalitet utifrån ett genomsnitt av de färdtjänstberättigade, eftersom de personer som reser mest och som således är mest beroende av färdtjänsten har en helt annan uppfattning än genomsnittet av resenärer. 
  
 5.3.3 
  
 Resenärens egenavgift 
  
 Det finns enligt utvärderingen ett klart samband mellan resenärens egenavgift i färdtjänsten och antalet resor. I kommuner med höga egenavgifter är antalet resor per färdtjänstberättigad färre än i kommuner med lägre avgifter. 
 78 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 5.3.4 
  
 Färdtjänst för barn och ungdomar 
  
 Enligt utvärderingen är endast ca 2 % av de som är berättigade till färdtjänst under 19 år. Av utvärderingen framgår att flera kommu- ner anger att de inte beviljar färdtjänst till barn. Skälet är att barn normalt inte reser på egen hand utan i sällskap med en vuxen. Om det görs en bedömning att ett funktionshindrat barn kan klara av att resa med allmänna kommunikationsmedel tillsammans med en vuxen person, anses inte barnet uppfylla kraven i lagen (1997:736) om färdtjänst även om funktionshindret är omfattande eller det är fråga om flera funktionshinder. Kommunernas bestämmelser om barn och färdtjänst kan t.ex. hänvisa till föräldraansvaret. 
 Flera organisationer för funktionshindrade har enligt utvärde- ringen påtalat problem med att barn inte får färdtjänst beviljad i tillräckligt stor omfattning. Det finns t.ex. föräldrar och assistenter utan körkort, vilket medför att ett barn som inte ges tillstånd till färdtjänst inte kan vara med i samma aktiviteter som kamraterna. 
  
 5.3.5 
  
 Funktionshindrade med barn 
  
 Färdtjänstberättigade personer som har egna barn under 18 år utgör enligt utvärderingen endast 5 % av dem som svarat på enkäten. Över 20 % av denna grupp anger att de har mycket stora problem med färdtjänsten i sin föräldraroll. 
 Enligt utvärderingen är det två förhållanden som särskilt på- verkar möjligheterna för färdtjänstberättigade att fullgöra sin för- äldraroll. Dels är det begränsningar av antalet resor med färd- tjänsten, dels begränsningar i möjligheten att ta med egna barn. När antalet resor i färdtjänsten är begränsat är det svårt för föräldrar att få antalet resor att räcka till alla behov. I 8 % av kommunerna är det inte tillåtet att ta med en medresenär. Det innebär att det finns kommuner där föräldrar inte får ta med egna barn i färdtjänsten. Enligt resenärspublikationen varierar priset för att ta med egna barn också kraftigt mellan kommunerna. Det finns dock inte någon sammanställning för hela landet av kostnaderna för att ta med egna barn i färdtjänsten. Av utvärderingen framgår att det för yrkesarbetande färdtjänstberättigade är ett bekymmer att inte kunna göra kortare uppehåll för att hämta eller lämna barn på väg till eller från arbetet. 
 79 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 5.4 
  
 Färdtjänst enligt socialtjänstlagen (1980:620) i jämförelse med färdtjänst enligt lagen (1997:736) om färdtjänst (publikation nr 2001:86) 
  
 Uppdragets genomförande 
 Enligt tidigare redovisat regeringsuppdrag, K98/2302/4, skall i utvärderingen en analys göras av tillämpning och effekter av lagen (1997:736) om färdtjänst i jämförelse med socialtjänstlagens (1980:620) tidigare bestämmelser om färdtjänst. Dessutom skall en analys göras av omfattning och effekter av de villkor som förenas med tillstånd för färdtjänst. Vägverkets publikation nr 2001:86 be- handlar dessa delar av uppdraget. I publikationen finns redovisat dels en jämförelse mellan socialtjänstlagens tidigare bestämmelser om färdtjänst jämförda med motsvarande bestämmelser i lagen om färdtjänst, dels en redogörelse för ett stort antal avgöranden från kammarrätterna och Regeringsrätten om färdtjänst. 
 Resultatet av utvärderingen 
 Den analys som gjorts påvisar enligt utvärderingen många och stora skillnader beträffande tillämpning och effekter av tidigare bestäm- melser om färdtjänst enligt socialtjänstlagen i jämförelse med bestämmelserna i lagen om färdtjänst. I rättsfallspublikationen konstateras bl.a. att kraven för att få tillstånd till färdtjänst har skärpts och att endast den enskildes funktionshinder nu är av- görande vid tillståndsprövningen. Andra omständigheter som tidigare påverkade rätten till färdtjänst, exempelvis önskan att undvika social isolering eller att ge den enskilde möjlighet att kunna bo kvar i sitt hem även om allmänna kommunikationer saknas eller är dåligt utbyggda saknar numera all betydelse. 
 Enligt utvärderingen uppfyller betydligt färre människor kraven för färdtjänst enligt lagen om färdtjänst än enligt tidigare bestäm- melser i socialtjänstlagen. I utvärderingen konstateras också att de som beviljas färdtjänsttillstånd enligt lagen om färdtjänst har betydligt sämre möjligheter att få sina resbehov tillgodosedda än de som fick färdtjänst genom tidigare lagstiftning. 
 I utvärderingen dras vissa slutsatser som kan sammanfattas på följande sätt. 
 80 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 1. 
  
 För den som uppfyller kriterierna för rätt till färdtjänst enligt lagen om färdtjänst saknar det betydelse om behovet av transporter kan tillgodoses på något annat sätt. 
  
 2. 
  
 Vid prövning av tillstånd enligt lagen om färdtjänst beaktas endast den enskildes funktionshinder. Andra omständigheter saknar numera betydelse vid tillståndsprövningen. Socialtjänst- lagens helhetssyn, dvs. att individens totala situation skulle beaktas vid prövningen, saknar motsvarighet i lagen om färdtjänst, vilket medför att färdtjänst av sociala eller geogra- fiska skäl, t.ex. dåligt utbyggda allmänna kommunikationer, inte längre kan medges. 
  
 3. 
  
 Kraven för att bevilja tillstånd till färdtjänst har skärpts när det gäller vilka svårigheter den enskilde måste acceptera till följd av sitt funktionshinder utan att anses vara berättigad till färdtjänst. 
  
 4. 
  
 Lagen om färdtjänst ger den enskilde sämre möjligheter att kunna resa i den utsträckning och till de resmål han eller hon önskar. Antalet resor får genom föreskrifter begränsas i skälig omfattning. Enligt förarbetena till nämnda lag (prop. 1996/97:115) bör nödvändiga resor såsom exempelvis resor till arbete, skola eller serviceresor inte begränsas till antalet. Förarbetena har i vissa fall tolkats så, att alla andra resor, t.ex. resor för att utföra ideellt arbete eller för att delta i dagverk- samhet för äldre, begränsas till ett minimum eller avslås. Genom socialtjänstlagens beaktande också av sociala och andra behov kunde motsvarande begränsningar inte göras med tidigare lagstiftning. 
  
 5. 
  
 Möjligheterna till föreskrifter enligt 9 § lagen om färdtjänst om inom vilket område resor får göras ger inte den enskilde någon rätt att resa till en annan kommun i andra fall än om resorna dit anses nödvändiga, dvs. avser arbete, skola eller betraktas som nödvändiga serviceresor, vilket har medfört att umgänge med nära anhörig inte har ansetts ge färdtjänstberättigade rätt att resa till en annan kommun. Socialtjänstlagens helhetssyn och hänsyn till sociala behov medförde, att så strikta begränsningar inte kunde göras med tidigare lagstiftning. 
  
 81 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 6. 
  
 Individuella villkor enligt lagen om färdtjänst ger enbart möjligheter till begränsningar av tillståndet bortsett från en viss individualisering såsom tillstånd till särskild placering i fordo- net eller till undantag från planering för gemensam resa. Någon personlig anpassning av tillståndet till den färdtjänstberättiga- des funktionshinder och behov, t.ex. bärhjälp eller särskild förare, ger lagen om färdtjänst inget utrymme för, även om detta är en förutsättning för att tillståndshavaren skall kunna utnyttja färdtjänsten. Socialtjänstlagen möjliggjorde en sådan anpassning. 
  
 7. 
  
 Rätten till ledsagare enligt lagen om färdtjänst knyts enbart till behovet av sådan hjälp under resan. Behov som den färdtjänst- berättigade har vid resmålet, t.ex. hjälp av någon att bära i sam- band med inköp, ger ingen rätt till färdtjänst för ledsagare. Genom socialtjänstlagens helhetssyn gjordes tidigare ingen åtskillnad mellan behoven under resan och vid resmålet. 
  
 8. 
  
 Bristen på lagreglering beträffande medresenär och otillräcklig reglering när det gäller avgifter gör att kostnaderna för dem som måste ha någon med sig på resan kan bli orimligt hög, vilket främst drabbar barnfamiljer, men också enskilda som är i behov av hjälp vid resmålet. 
  
 9. 
  
 Normaliseringsprincipen, dvs. möjligheten för funktions- hindrade att kunna leva som andra, bo kvar i sin invanda miljö och ta del av samhällets gemenskap motverkas genom vissa av de begränsningar som lagen om färdtjänst ger möjlighet till. 
  
 5.5 
  
 Preliminär slutrapport över färdtjänstens tillstånd och utveckling samt behov av en tillsynsmyndighet (publikation nr 2001:95) 
  
 Vägverkets preliminära slutrapport sammanfattar resultatet av det arbete som bedrivits avseende färdtjänsten i de publikationer som redovisas ovan. Enligt Vägverket föranleder resultatet av nämnda utvärderingar att ett antal ändringar bör övervägas i lagen (1997:736) om färdtjänst. Vägverkets förslag och bedömningar härvidlag har såsom redovisats varit föremål för remissbehandling i Näringsdepartementet. I Vägverkets slutrapport Utvärdering av 
 82 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 handikappolitiken inom transportområdet, publikation nr 2001:125, lämnas inte några förslag utöver de som redovisas i den preliminära slutrapporten (2001:95). 
 Vägverkets förslag och bedömningar i den sistnämnda rapporten avseende färdtjänsten redovisas i kap. 6. 
 83 
  
 6 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 6.1 
  
 Allmänna utgångspunkter 
  
 Utredningen skall med utgångspunkt i Vägverkets redovisning av färdtjänstens och riksfärdtjänstens utveckling och tillstånd under perioden januari  
 1998–september 
  2000 överväga behovet av änd- ringar i lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst. En närmare beskrivning av den aktuella utvärde- ringen finns i kapitel 5. 
 Såsom redovisats i avsnitt 5.1 sammanfattas resultatet av Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten i rapporten, publikation nr 2001:95. I rapporten ges också förslag till ändringar i lagen om färdtjänst. Vägverkets rapport har, som nämnts, varit föremål för remissbehandling och remissinstansernas synpunkter redovisas nedan. 
 Utvärderingen av färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten presenteras i olika publikationer, av utredningen benämnda producentpublikationen, resenärspublikationen och rättsfallspubli- kationen, se avsnitt 5.1. Utvärderingen rör i huvudsak färdtjänsten. 
  
 I sitt remissvar framhåller  
 Svenska Lokaltrafikföreningen (SLTF)  
 att svarsfrekvensen i resenärsundersökningen, se avsnitt 5.3, är allt- för låg, ca 46 %, för att ligga till grund för närmare överväganden avseende färdtjänsten. Vidare pekas på den korta tid som förflutit mellan ikraftträdandet av lagen om färdtjänst och informations- insamlingen till publikationerna.  
 SLTF  
 anser att en ytterligare brist med utvärderingen är att det saknas information om förhållandet inom färdtjänsten under den tid som socialtjänstlagen (1980:620) utgjorde grund för legitimering.  
 Svenska Kommunförbundets 
 85 
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten SOU 2003:87 
 synpunkter överensstämmer i huvudsak med den av  
 SLTF  
 framförda kritiken. 
 Utredningen kan delvis instämma i den kritik som nämnda remissinstanser riktat mot Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Lagen om färdtjänst och lagen om riksfärd- tjänst trädde i kraft den 1 januari 1998 och hade således tillämpats under en förhållandevis kort tid när informationsinsamlingen till utvärderingen ägde rum (åren 1999 2001). Det nämnda innebär bl.a. att de nya reglerna ännu inte tillämpats i så stor omfattning att någon fast praxis hunnit utvecklats vid tidpunkten för ut- värderingen och att många som besvarat Vägverkets resenärsunder- sökning på grund av övergångsbestämmelser fortfarande hade tillstånd till färdtjänst enligt socialtjänstlagen i stället för tillstånd enligt den nya lagen om färdtjänst. Det är vidare så att svars- frekvensen i resenärsundersökningen får anses vara låg. Enligt utredningen kan dock vissa slutsatser dras av de erfarenheter som fanns av de nya reglerna om färdtjänst och riksfärdtjänst vid tidpunkten för utvärderingen. Vägverkets utvärdering har gjorts genom djupintervjuer med färdtjänsthandläggare, enkäter till samtliga kommuner och enkätsvar från färdtjänstberättigade. Vid utvärderingen har hänsyn också tagits till tidigare undersökningar av bl.a. Socialstyrelsen. I rättsfallspublikationen finns vidare en noggrann jämförelse mellan tidigare färdtjänst enligt socialtjänst- lagen och nuvarande färdtjänst enligt lagen om färdtjänst. Enligt utredningens bedömning är utvärderingen av färdtjänsten och riksfärdtjänsten grundligt genomförd och har därför beaktats i utredningens arbete. Det kan slutligen noteras att utvärderingen givetvis inte ensam ligger till grund för utredningens bedömningar och förslag. 
 Trafikhuvudmannens ansvar för färdtjänst och riksfärdtjänst 
 I Vägverkets slutrapport, 2001:95, konstaterar verket att färd- tjänsten och den ordinarie kollektivtrafiken samordnas i allt större utsträckning. Enligt Vägverket kommer den ifrågavarande utveck- lingen att göras allt snabbare men föreslår ändå att en uppföljning av frågan skall ske om några år. En del av samordningen är att över- föra ansvaret för färdtjänst och riksfärdtjänst till trafikhuvud- mannen i länet. 
 86 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 I avsnitt 4.5 finns en beskrivning av aktuell samordning mellan färdtjänsten, riksfärdtjänsten och kollektivtrafiken. Utredningen konstaterar att trafikhuvudmännen inte har fått ansvar för färd- tjänsten och riksfärdtjänsten i någon större omfattning. Utred- ningen anser emellertid inte att Vägverkets utvärdering utgör ett tillräckligt underlag för att nu föreslå åtgärder som syftar till att ge trafikhuvudmannen ett större ansvar för all kollektivtrafik inklusive färdtjänst och riksfärdtjänst. Enligt utredningens uppfattning har det också förflutit förhållandevis kort tid sedan lagen om färdtjänst trädde i kraft. Den aktuella frågan får således behandlas i andra sammanhang. 
 Tillståndet inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Ett av syftena med lagen om färdtjänst, lagen om riksfärdtjänst och lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik är som tidigare nämnts att kostnaderna för färdtjänst och riksfärdtjänst skall begränsas genom ändrat resande, främst genom fler resor i kollektivtrafiken. Det pågår också ett löpande arbete av bl.a. kommuner och trafikhuvudmän för att göra kollektivtrafiken mera tillgänglig för funktionshindrade genom exempelvis att bussar, anslutningsvägar och busshållplatser anpassas till funktions- hindrades behov. I den utvärdering som har skett av handi- kappolitiken, och som redovisas i kapitel 4, konstateras dock att utvecklingen av den allmänna kollektivtrafiken med stor sanno- likhet inte leder till att alla funktionshindrade kan resa på egen hand med kollektivtrafik. Det kommer således att finnas behov av både färdtjänst och riksfärdtjänst under överskådlig framtid. Enligt utredningen är det dock rimligt att anta att behovet av dessa verksamheter minskar i takt med anpassningen av kollektivtrafiken till funktionshindrade, se avsnitt 4.3. 
 Utvärderingen visar att det föreligger stora skillnader mellan hur olika grupper av funktionshindrade uppfattar tillståndet inom färdtjänsten. Äldre färdtjänstberättigade synes vara mer nöjda med färdtjänsten än yngre resenärer som förvärvsarbetar eller studerar. Huruvida man är nöjd med olika förhållanden inom färdtjänsten varierar också beroende på vilket funktionshinder den färdtjänst- berättigade har. 
 Utredningen delar den uppfattning som framförs i rättsfalls- publikationen nämligen att det är svårare att få tillstånd till 
 87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 färdtjänst enligt lagen om färdtjänst än det var att få ett sådant tillstånd enligt den tidigare socialtjänstlagen. Detta beror på att socialtjänstlagens helhetssyn, dvs. att individens totala situation skulle beaktas vid prövningen, saknar motsvarighet i lagen om färdtjänst. Lagen om färdtjänst ger vidare den funktionshindrade sämre möjligheter att resa i den utsträckning han eller hon önskar. Någon större personlig anpassning av tillståndet till den färd- tjänstberättigades funktionshinder och behov, t.ex. bärhjälp eller särskild förare, ger lagen om färdtjänst inget utrymme för, även om detta är en förutsättning för att tillståndshavaren skall kunna utnyttja färdtjänsten. Att socialtjänstlagens tog hänsyn till bl.a. sociala behov medförde, att så strikta begränsningar inte kunde göras enligt den lagstiftningen. Såsom anförts delar utredningen också övriga synpunkter som framförs i rättsfallspublikationen. 
 Utredningen har noggrant analyserat Vägverkets utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten i nämnda publikationer samt de förslag som lämnats av Vägverket. Utredningen har vidare övervägt de olika synpunkter som framförts av remissinstanserna, från enskilda funktionshindrade, organisationer m.fl. Sammanfattnings- vis finner utredningen att denna analys ger stöd för slutsatsen att vissa ändringar av reglerna om färdtjänst och riksfärdtjänst är befogade. 
 I det följande behandlas de områden inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten som utredningen funnit skäl att överväga närmare, samt utredningens bedömningar och förslag till ändringar. Utredningen har härvid tagit ställning till bl.a. Vägverkets alla förslag beträffande färdtjänsten förutom verkets bedömning att en ekonomisk utvärdering bör ske av möjligheterna till utbyte mellan färdtjänst och bilstöd. Enligt vad utredningen erfarit kommer den senare frågan att övervägas närmare i regeringskansliet. 
 Kollektivtrafikkommittén 
 Den 30 juni 2003 överlämnade Kollektivtrafikkommittén sitt slut- betänkande Kollektivtrafik med människan i centrum (SOU 2003:67). 
 Kollektivtrafikkommittén har haft i uppgift att utifrån ett konsument- och helhetsperspektiv identifiera, analysera och beskriva kollektivtrafikens problem och möjligheter, formulera mål och visioner samt föreslå förändringar av organisation, regelverk 
 88 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 och dylikt av betydelse för kollektivtrafikens utveckling och ett ökat kollektivt resande. Kommittén har även haft i uppgift att utgöra ett forum för samarbete mellan staten och övriga aktörer på kollektivtrafikområdet. Tyngdpunkten i kommitténs arbete har legat på den lokala och regionala kollektivtrafikens område. 
 Kommittén bedömer att det är viktigt att bl.a. införa system för att snabbt ta hand om kundklagomål och att utnyttja dessa vid utveckling av trafiken och att öka tillgängligheten för funktions- hindrade genom fysiska åtgärder, utbildning av personal och mer synlig personal. 
 Enligt kollektivtrafikkommittén måste kollektivtrafiken bli mer attraktiv och tillgänglig. Konsumentperspektivet och begreppet hela resan är därvid enligt kommittén viktiga utgångspunkter. För att uppnå ett kollektivtrafiksystem som är lätt att använda från dörr till dörr och samtidigt är effektivt, måste enligt kommittén alla delar av systemet samverka. Det gäller t.ex. information, tid- tabeller, taxesystem och fysiska förhållanden vid bytespunkter. Enligt kommittén kan en ökad tillgänglighet till och attraktivitet i kollektivtrafiken bl.a. åstadkommas via ett nationellt samordnat informations- och biljettsystem. Kommittén är vidare av upp- fattningen att konsumentskyddet för kollektivtrafikresenärer bör stärkas. Kommittén gör också bedömningar och lämnar förslag inom bl.a. områdena miljö och trafiksäkerhet, fördelningseffekter av kollektivtrafiken, fysisk planering och kollektivtrafik, ekonomi och finansiering, kunskap och kompetens samt konkurrens och upphandling. 
 Kommittén anser att i de fall linjetrafik, skolskjutsar, färdtjänst och sjukresor skall ingå i ett och samma system så måste de kunna upphandlas enligt samma kapitel i lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. Enligt kommittén är det inte rimligt att de beställningscentraler för färdtjänst och sjukresor m.m. som idag är en del i kommunernas och landstingens verksamhet skall upp- handlas separat om grundtanken är en ökad samordning under samhällets kontroll. Enligt kommittén bör därför lagen om offentlig upphandling ändras så att ägarna skall kunna överföra sina beställningscentraler till sina trafikhuvudmän utan föregående upphandling. 
 89 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 6.2 
  
 Kvalitet 
  
 Utredningens förslag:  
 För att utföra uppgifter inom färdtjänsten skall det finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Insatser inom färdtjänsten skall vara av god kvalitet. Kvaliteten i verksamheten skall systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Överensstämmer med utredningens. 
  
 Remissinstanserna:  
 Alla remissinstanser som yttrat sig i denna del stöder att det införs en bestämmelse om kvalitet i lagen (1997:736) om färdtjänst.  
 Socialstyrelsen  
 tillstyrker att ett lagrum om kvalitet, liknande den som finns i socialtjänstlagen (2001:453), införs och anser att en bestämmelse om kvalitet har betydelse för att kunna värdera effekter och resultat av färdtjänsten och få en samlad över- blick över tillämpningen.  
 Synskadades Riksförbund  
 anser att det i en bestämmelse om kvalitet inom färdtjänsten bör framgå att den enskilde genom insatserna skall tillförsäkras möjlighet att resa på samma villkor som övriga medborgare och att färdtjänsten skall vara tillgänglig alla tider på dygnet.  
 Handikappombudsmannen  
 anser att en bestämmelse om kvalitet inom färdtjänsten bör vara mer konkret än bestämmelsen om kvalitet i socialtjänstlagen. 
 Personal och kompetensfrågor 
 Enligt Vägverket bör en bestämmelse om kvalitet införas i lagen om färdtjänst. Det är Vägverkets uppfattning att en sådan bestäm- melse bör motsvara vad som föreskrevs i 7 a § socialtjänstlagen (1980:620). Lagen upphävdes den 1 januari 2002 och motsvarande bestämmelse finns numera i 3 kap. 3 § socialtjänstlagen (2001:453). Av nämnda lagrum framgår att insatser inom socialtjänsten skall vara av god kvalitet. För utförande av socialnämndens uppgifter skall det finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Kvaliteten i verksamheten skall systematiskt och fortlöpande ut- vecklas och säkras. 
 Av 2 e § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) framgår att där det bedrivs hälso- och sjukvård skall finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård skall kunna ges. Enligt 6 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- 
 90 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 hindrade skall det för den verksamheten finnas den personal som behövs för att ett gott stöd och en god service och omvårdnad skall kunna ges. Enligt utredningens uppfattning är det lämpligt att lagen om färdtjänst kompletteras med en bestämmelse om per- sonal. Tillstånd till färdtjänst meddelas den som på grund av funktionshinder har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel. I en sådan verksamhet är givetvis frågan om personalens kompetens och kunskapsutveckling av stor betydelse för att kunna erbjuda tjänster av god kvalitet. 
 Inom färdtjänsten finns det behov av personal med olika utbildning och erfarenhet, exempelvis handläggare, chaufförer och beställningsmottagare och det är viktigt att de olika personal- kategorierna har den kompetens som krävs för att tillhandahålla en ändamålsenlig färdtjänst. I förarbetena till bestämmelsen om personal i socialtjänstlagen (prop. 1996/97:124 s. 48) uttalas följande om kompetens. 
 Begreppet kompetens är mångtydigt och kan ha olika betydelse i olika sammanhang. I allmän mening handlar det om förmåga att klara de olika krav som ställs i en viss organisation och i en viss verksamhet. Begreppet syftar inte bara på formell behörighet utan hänvisar också till ord som kvalifikation, kunskap, erfarenhet, förmåga, lärande och färdighet. 
 Genom att komplettera lagen om färdtjänst med en bestämmelse om att det skall finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet för utförande av uppgifter inom färdtjänsten framhålls vikten av att de olika personalkategorierna inom aktuell verksamhet har hög kompetens och att det kontinuerligt sker en kunskaps- utveckling. En sådan bestämmelse kan därför enligt utredningens mening på sikt påverka kvaliteten inom färdtjänsten. 
 Kvalitet 
 Enligt 3 kap. 3 § socialtjänstlagen skall insatser inom socialtjänsten vara av god kvalitet. Kvaliteten i verksamheten skall systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras. Vägverket föreslår att en motsvarande bestämmelse om kvalitet inom färdtjänsten införs i lagen om färdtjänst. Flera remissinstanser är av uppfattningen att en eventuellt kompletterande bestämmelse om kvalitetskrav i lagen om färdtjänst bör vara mer konkret än bestämmelsen om kvalitet i 
 91 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 socialtjänstlagen. Enligt  
 Synskadades Riksförbund  
 går allmänt hållna formuleringar om kvalitet inte att hänvisa till i en domstol. 
 Enligt utredningens uppfattning talar övervägande skäl för att införa en bestämmelse om kvalitet i lagen om färdtjänst. När det gäller utformningen av en sådan kvalitetsbestämmelse delar utred- ningen Vägverkets bedömning, att lagrummet bör vara liknande den bestämmelse om kvalitet som finns i socialtjänstlagen. Enligt utredningens mening är det nämligen inte möjligt eller lämpligt att i författningstexten ange alla de aspekter som kan läggas på begreppet kvalitet inom färdtjänsten. Kvalitetsaspekterna inom färdtjänsten kan exempelvis vara bemötande av den färdtjänst- berättigade, tid för beställning av färdtjänsten, hämtningstider, tillåtande av uppehåll under färd, vilket antal resor den färdtjänst- berättigade beviljas, hjälp och hjälpmedel vid transporten, kvalitet på fordonet m.m. Ett flertal av dessa kvalitetsaspekter är att hän- föra till kommunens möjlighet att ge föreskrifter och villkor enligt 9 § lagen om färdtjänst. Det är därför inte lämpligt att i en kvali- tetsbestämmelse mera konkret ange vad som är god kvalitet inom färdtjänsten, eftersom en sådan bestämmelse med stor sannolikhet skulle påverka föreskrifterna och villkoren i färdtjänsten. En reglering direkt eller indirekt av föreskrifter och villkor bör således inte ske i en kvalitetsbestämmelse. 
 Utgångspunkten för en kvalitetsbestämmelse i lagen om färd- tjänst skall vara att insatserna ges i enlighet med de bestämmelser som lagen anger och att syftet med insatsen uppnås. Vid bedöm- ningen av om det råder god kvalitet inom färdtjänsten är de ovan nämnda kvalitetsaspekterna av betydelse och det är således viktigt att den färdtjänstberättigade bemöts på ett korrekt sätt, att transporten av den enskilde sker på ett trafiksäkert sätt, att det föreligger skäliga hämtningstider, att fordon kommer i tid osv. Det är vidare viktigt att prövningen av tillstånd till färdtjänst, villkor m.m. sker på ett objektivt och korrekt sätt i enlighet med den lagstiftning som gäller. Kravet på god kvalitet inom färdtjänsten skall gälla såväl privat som offentlig verksamhet och både för myndighetsutövning och övriga insatser. 
 Det är betydelsefullt att kommuner och trafikhuvudmän systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkrar kvaliteten inom färdtjänsten. Det är således angeläget att alla myndigheter bedriver ett kvalitetsarbete som rör hela verksamheten. 
 Huruvida en kommun eller en trafikhuvudman tillhandahåller färdtjänst med god kvalitet är en fråga som enligt utredningens 
 92 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 uppfattning inte är lämplig för domstolsprövning, utan i stället bör Vägverket genom ett sektorsansvar för färdtjänsten följa myndig- heternas tillämpning av lagen och att de fullgör sina uppgifter på ett ändamålsenligt sätt, se avsnitt 6.9. 
 Det bör ske en kontinuerlig uppföljning av färdtjänsten. Utred- ningen delar Socialstyrelsens bedömning att en bestämmelse om kvalitet kan få betydelse för att värdera effekter och resultat av färdtjänsten och få en samlad överblick över tillämpningen av lagen om färdtjänst. 
 Enligt utredningens uppfattning finns det inte, på samma vis som för färdtjänsten, behov av en bestämmelse om kvalitet inom riksfärdtjänsten. 
  
 6.3 
  
 Ledsagare 
  
 Utredningens förslag:  
 Om den som söker tillstånd till färdtjänst eller riksfärdtjänst behöver en eller flera ledsagare i samband med resorna, skall tillståndet gälla även för denna eller dessa ledsagare. 
 En ledsagare skall definieras som en enskild som behöver följa med tillståndshavaren i samband med resorna för att han eller hon skall kunna genomföra sina resor och ändamålen med dessa. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Överensstämmer i huvudsak med utred- ningens. 
  
 Remissinstanserna:  
 De remissinstanser som uttalat sig har till- styrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. 
 Ledsagare i färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 Av 8 § lagen (1997:736) om färdtjänst och 6 § lagen (1997:735) om riksfärdtjänst framgår att om den som söker tillstånd till färdtjänst eller till riksfärdtjänst behöver ledsagare under resorna, skall till- ståndet gälla även ledsagare. Kommunerna tar som regel inte ut någon avgift för ledsagare. 
 Såsom framgår av avsnitt 2.3.2 är behovet av ledsagare knutet till själva resorna och inte till exempelvis vistelsen vid resmålet, varför det enligt utredningens mening då och då kan uppkomma situa- tioner där det kan te sig stötande, att den som beviljats färdtjänst 
 93 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 eller riksfärdtjänst ändå inte kan resa, exempelvis på grund av att han eller hon endast har behov av ledsagare efter resan och inte under denna. Mot bakgrund av det anförda är det utredningens uppfattning att tillstånd till ledsagare skall beviljas om behov av sådan hjälp föreligger i samband med resorna. Det framgår inte om Vägverkets förslag inkluderar ledsagare i riksfärdtjänsten, men enligt utredningens uppfattning får det anses vara uppenbart att en ändring i bestämmelsen om ledsagare bör göras i både lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst. 
 Ledsagare enligt annan lagstiftning 
 Begreppet ledsagare finns även i andra författningar än lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst. I lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade används termen ledsagar- service. I förarbetena till den sistnämnda lagstiftningen sägs att ledsagarservice lämnas som ett led i strävandena att underlätta för den enskilde att ha kontakter med andra. Avsikten är att den enskilde skall få hjälp att komma ut bland andra människor, exempelvis besöka vänner eller deltaga i kulturlivet. Ledsagar- servicen syftar till att bryta den isolering som ofta blir följden av ett omfattande funktionshinder. Insatsen bör ha karaktär av personlig service och anpassas efter de individuella behoven. Enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) kan den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt få rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning och för sin livs- föring i övrigt. Den enskilde bör således ha möjlighet att få t.ex. ledsagartjänst som bistånd enligt socialtjänstlagen. 
 Utredningens förslag är, att om den som söker tillstånd till färdtjänst eller riksfärdtjänst behöver en eller flera ledsagare i sam- band med resorna, tillståndet skall gälla även för denna eller dessa ledsagare. Enligt utredningens uppfattning kan det i enstaka fall finnas behov av mer än en ledsagare. Genom förslaget får behovet av ledsagare inte endast anknytning till själva resan utan kan också avse t.ex. vistelsen vid resmålet. Utredningen anser inte att det finns någon större risk för att missförstånd kan uppstå i för- hållande till annan lagstiftning där termen ledsagare används, efter- som lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst inte på något vis reglerar rätten till ledsagare utan endast att tillståndet till färd- tjänst eller riksfärdtjänst gäller även för ledsagaren. Det ankommer 
 94 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 således på tillståndshavaren själv att genom ansökan enligt någon annan lagstiftning eller genom något annat förfarande skaffa någon som kan vara ledsagare. Kommunen eller trafikhuvudmannen får därefter göra en individuell bedömning av om den enskilde behöver t.ex. en ledsagare i samband med resorna. Mot bakgrund av det anförda finns inte skäl att nu föreslå ändring av den aktuella termen. Det förhållandet att färdtjänst i första hand skall betraktas som en transportform i stället för en form av bistånd utgör enligt utredningens uppfattning inte hinder mot aktuellt förslag om ledsagare, eftersom färdtjänsten får anses vara en kompletterande kollektiv transportform som inte helt kan jämställas med allmänna kommunikationsmedel. 
 För tydlighetens skull bör en ledsagare definieras som en enskild som måste följa med tillståndshavaren i samband med resorna för att han eller hon skall kunna genomföra sina resor och ändamålen med dessa. 
 Enligt utredningens uppfattning bör, liksom tidigare, avgift inte tas ut för den eller de ledsagare som resenären har behov av. 
  
 6.4 
  
 Medresenär 
  
 Utredningens förslag:  
 Om det är skäligt att den som söker till- stånd till färdtjänst skall ha sällskap på resorna av en eller flera medresenärer, skall tillståndet gälla även för denna eller dessa. 
 En medresenär skall definieras som en enskild som utan att vara ledsagare reser i sällskap med tillståndshavaren. 
 Ett beslut om medresenär skall få överklagas hos allmän för- valtningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 
  
 Vägverkets bedömning:  
 Vägverkets bedömning är att begreppet medresenär eventuellt bör behandlas i lagen (1997:736) om färd- tjänst. 
  
 Remissinstanserna:  
  
 Svenska Kommunförbundet  
 anser att det inte finns behov av att behandla begreppet medresenär i lagen om färdtjänst.  
 Socialstyrelsen  
 anser att vissa behov som går utöver själva resan för den enskilde måste kunna tillgodoses genom lagen om färdtjänst. Hit hör enligt  
 Socialstyrelsen  
 bl.a. möjligheten för små- barnsföräldrar att kunna lämna och hämta barnen på vägen till och 
 95 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 från arbetet, att man skall kunna ta med sig ledsagare, personliga assistenter, kontaktpersoner och att i vissa fall medresenärer kan behövas före och efter resan. 
 Vägverkets bedömning 
 Såsom redovisats är Vägverkets bedömning att begreppet med- resenär eventuellt bör införas i lagen om färdtjänst. Vägverket pekar på att särskilda svårigheter kan uppstå för familjer med två eller flera barn där ett av barnen är funktionshindrat och har färd- tjänst. Enligt verket kan i sådant fall den situationen uppkomma, att syskon till det funktionshindrade barnet inte kan följa med på resan, om kommunen tillåter endast en medresenär. 
 Medresenär 
 Enligt vad utredningen erfarit är det inte alla kommuner och trafik- huvudmän som tillåter att ett tillstånd till färdtjänst även omfattar en medresenär. En medresenär kan exempelvis vara ett barn, en annan anhörig eller en bekant till den färdtjänstberättigade. De kommuner som tillåter medresenär tar som regel ut en avgift för denne. Enligt resenärspublikationen, som närmare redovisas i kapitel 5, är det två förhållanden som särskilt påverkar möjlig- heterna för färdtjänstberättigade att fullgöra sin föräldraroll. Dessa är begränsningar av antalet resor med färdtjänsten och begräns- ningar av möjligheterna att ta med egna barn på resorna. 
 Enligt utredningens uppfattning får det anses vara uppenbart att det kan uppkomma stora svårigheter för en funktionshindrad att fullgöra sin föräldraroll, om man inte får ta med egna barn i färdtjänsten. Det kan givetvis också vara problematiskt för en funktionshindrad förälder med flera små barn, om kommunen tillåter endast en medresenär. Det kan även uppkomma andra situationer där det kan te sig oskäligt att ett tillstånd till färdtjänst inte omfattar t.ex. en anhörig eller en bekant till den färd- tjänstberättigade. 
 Av nu gällande lagstiftning avseende färdtjänsten framgår inte att ett tillstånd till färdtjänst kan inkludera medresenärer. Mot bakgrund av det här anförda är det utredningens uppfattning att det bör införas en bestämmelse, av vilken framgår att om det är 
 96 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 skäligt att den som söker tillstånd till färdtjänst skall ha sällskap på resorna av en eller flera medresenärer, skall tillståndet gälla även för denna eller dessa. På så vis får den färdtjänstberättigade inte någon obegränsad rätt att ta med en eller flera medresenärer, utan besluts- fattaren får göra en skälighetsbedömning av huruvida medresenär skall beviljas. 
 Enligt utredningens uppfattning bör det inte finnas ett lika starkt behov av att införa en bestämmelse om medresenär i lagen (1997:735) om riksfärdtjänst som i lagen om färdtjänst. I samman- hanget bör påpekas att betydligt färre personer har tillstånd till riksfärdtjänst än färdtjänst och att resor inom riksfärdtjänsten, som i vissa fall sker med flyg, som regel är längre än resor inom färd- tjänsten. Det förefaller därför inte sannolikt att resor inom riksfärdtjänsten i samma utsträckning som inom färdtjänsten an- vänds i samband med exempelvis lämnade och hämtande av barn på daghem. Ett viktigt syfte med att införa en bestämmelse om med- resenär i lagen om färdtjänst är ju att underlätta den funktions- hindrades föräldraroll. 
 En medresenär skall definieras som en enskild som utan att vara ledsagare reser i sällskap med tillståndshavaren. 
 Ett beslut om medresenär bör kunna överklagas på samma sätt som ett beslut om ledsagare. Beslut om medresenär skall således få överklagas hos allmän förvaltningsdomstol och prövningstillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätten. Den nuvarande bestämmelsen om överklagande, 16 § lagen om färdtjänst, är ut- formad så att den utan ändring kommer att inbegripa beslut om medresenär. 
 Kommunerna bör ha möjlighet att ta ut en avgift för medresenär. 
  
 6.5 
  
 Föreskrifter och villkor 
  
 Enligt 9 § lagen (1997:736) om färdtjänst får ett tillstånd till färd- tjänst meddelas för viss tid eller tills vidare. Tillstånd får i skälig omfattning förenas med föreskrifter om vilket färdsätt som får användas, hur många resor tillståndet omfattar och inom vilket område resor får göras. Om det finns särskilda skäl får tillståndet även i övrigt förenas med villkor. 
 I avsnitt 2.3.3 finns en närmare beskrivning av 9 § lagen om färd- tjänst, dess förarbeten och praxis som rör aktuell bestämmelse. En- ligt utredningens uppfattning är det framför allt i två hänseenden 
 97 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 som 9 § lagen om färdtjänst bör bli föremål för utredningens närmare överväganden. Det gäller dels frågan om föreskrifter som begränsar antalet resor, dels frågan om en individualisering av villkoren för färdtjänst som tar hänsyn till den enskildes funktions- hinder och de behov som följer av funktionshindret. 
 Av 7 § lagen (1997:735) om riksfärdtjänst framgår att tillstånd till riksfärdtjänst får förenas med föreskrifter endast vad gäller färd- sätt. Däri inbegrips också föreskrifter om samåkning och om hur resa skall beställas. Det har inte framkommit något om nämnda lagrum i den utvärdering som Vägverket gjort som motiverar att utredningen närmare överväger ändringar i aktuell bestämmelse. 
  
 6.5.1 
  
 Föreskrifter om begränsning av antalet resor 
  
 Utredningens förslag:  
 Det skall vara fortsatt tillåtet att genom individuella föreskrifter begränsa antalet resor inom färd- tjänsten. Resor som är av väsentlig betydelse för den enskilde får dock begränsas till antalet endast om det är skäligt. 
 Ett tillstånd till färdtjänst får enligt 9 § lagen (1997:736) om färd- tjänst i skälig omfattning förenas med föreskrifter om bl.a. hur många resor tillståndet omfattar. I förarbetena till lagen om färdtjänst (prop. 1996/97:115 s. 52 ff. och 79) uttalas dock att nöd- vändiga resor, som t.ex. resor till och från arbetet eller skolan, inte skall begränsas till antalet. 
 Enligt rättsfallspublikationen, s. 111, har de angivna förarbetena i vissa fall tolkats som att det endast är resor till och från arbetet eller till skolan som är att betrakta som nödvändiga resor och att övriga resor därmed kan begränsas till antalet. Såsom redovisats i avsnitt 5.3.5 är det vidare enligt resenärspublikationen främst två förhållanden som särskilt påverkar möjligheterna för färdtjänst- berättigade att fullgöra sin föräldraroll. Dels är det begränsningar av antalet resor med färdtjänsten, dels begränsningar av möjlig- heterna att ta med egna barn på resorna. När antalet resor i färd- tjänsten är begränsat är det svårt för föräldrar att få antalet resor att räcka till alla behov, exempelvis resor till olika aktiviteter. 
 I Vägverkets rapport, 2001:95, har inte lämnats några förslag av- seende föreskrifter inom färdtjänsten. Några remissinstanser, bl.a. 
 Synskadades Riksförbund  
 och  
 Handikappförbundens samarbetsorgan 
 98 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 uttalar dock att det över huvud taget inte bör vara möjligt att begränsa antalet resor inom färdtjänsten. 
 Enligt utredningens uppfattning bör begreppet nödvändiga resor omfatta mer än endast resor till arbete eller skola. Av redovisade motivuttalanden framgår också att angivandet av resor till arbete och skola endast är exempel på vad som kan anses vara nödvändiga resor. Med hänsyn till vad som framkommit i Vägverkets utvärde- ring och att föreskrifter om begränsningar av antalet resor i hög grad kan påverka en funktionshindrads tillvaro bör bestämmelsen ändras. 
 Utredningen har övervägt alternativet att föreslå att det inte längre skall vara möjligt att meddela föreskrifter om antalsbegräns- ningar av resor inom färdtjänsten, men funnit att de ekonomiska konsekvenserna för kommunerna av ett sådant alternativ är för svåra att överblicka. Utredningens uppfattning är således att det fortsatt skall vara tillåtet att meddela individuella föreskrifter om begränsningar av antalet resor. Detta kan enligt utredningens mening inte anses vara diskriminerande mot funktionshindrade, eftersom lagen om färdtjänst gäller särskilt anordnade transporter för personer med funktionshinder och därför inte helt kan jäm- ställas med allmänna kommunikationsmedel där det inte finns några begränsningar av antalet resor. 
 Enligt utredningens uppfattning bör bestämmelsen om före- skrifter ändras, så att resor som är av väsentlig betydelse för den enskilde får begränsas till antalet endast om det är skäligt. På så vis blir det inte möjligt att i samma omfattning som i dag föreskriva begränsningar av antalet resor. Begreppet nödvändiga resor skall utgå i detta sammanhang. 
 Det kan visserligen hävdas att för den som har tillstånd till färd- tjänst är alla resor av väsentlig betydelse. Utredningen är dock av uppfattningen att i detta författningsärende får vissa resor anses vara mer angelägna för den enskilde än andra resor. Det är därför utredningens mening att t.ex. resor till arbete, vissa studier exem- pelvis universitetsstudier eller yrkesutbildningar, daghem, förskola, dagverksamhet enligt socialtjänstlagen (2001:453) och daglig verk- samhet enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade får begränsas till antalet endast om det är skäligt. Enligt utredningens uppfattning kan det dock i princip aldrig vara skäligt att begränsa antalet resor till exempelvis arbete eller vissa studier. 
 99 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Utredningen föreslår således att det fortsatt skall vara tillåtet att genom individuella föreskrifter begränsa antalet resor inom färd- tjänsten. Resor som är av väsentlig betydelse för den enskilde får dock begränsas till antalet endast om det är skäligt. 
  
 6.5.2 
  
 Villkor 
  
 Utredningens förslag:  
 Det skall vara möjligt att förena tillstånd till färdtjänst med individuella villkor som tar hänsyn till den enskildes funktionshinder och de behov som följer av funk- tionshindret. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Överensstämmer i huvudsak med utred- ningens. 
  
 Remissinstanserna:  
 Riksförbundet För Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna  
 anser att ett tillstånd till färdtjänst skall kunna förenas med de villkor som är nödvändiga för att tillstånds- havaren skall kunna resa på ett bra sätt.  
 Handikappförbundens sam- arbetsorgan  
 anser att en individuell anpassning av resandet är den enda möjligheten för en del individer att över huvud taget kunna genomföra sin resa.  
 Socialstyrelsen  
 anser att det måste vara möjligt att förena ett tillstånd till färdtjänst med individuella villkor eftersom färdtjänsten är till för personer med olika behov.  
 Svenska Kommunförbundet  
 tillstyrker förslaget att skapa ökade möjligheter för individuell anpassning av färdtjänsten men vill erinra om att en utvidgning av kommunernas ansvar kräver ett resurstillskott till kommunerna.  
 Svenska Lokaltrafikföreningen  
 anser att det kommer att uppstå problem om en eventuell utvidgad reseservice benämns färdtjänst. 
  
 Vägverkets förslag 
 Vägverket anser att det bör bli möjligt att förena ett tillstånd till färdtjänst med individuella villkor i större omfattning än för när- varande. Enligt verket tillåter lagen om färdtjänst i dag en viss individualisering av färdtjänsttillståndet såsom tillstånd till särskild placering i fordonet eller till undantag från planering för gemensam resa. Vägverket konstaterar emellertid att lagen om färdtjänst inte 
 100 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 ger utrymme för någon personlig anpassning av tillståndet till den färdtjänstberättigades funktionshinder och behov, t.ex. särskild förare eller bärhjälp. Verket pekar på att individuella villkor för tillståndet till färdtjänst kan vara en förutsättning för att den tillståndsberättigade över huvud taget skall kunna använda sig av färdtjänsten. 
 Utredningens bedömning 
 Såsom redovisats i avsnitt 2.3.3 har Regeringsrätten i avgörandet RÅ 2000 ref 8 funnit att bestämmelserna i 9 § lagen (1997:736) om färdtjänst ger möjligheter för de ansvariga att i olika hänseenden begränsa och precisera förmånen, men att de däremot inte ger stöd för att utvidga de skyldigheter som följer av lagens bestämmelser i övrigt. En samordning genom beställningscentral synes enligt Regeringsrätten dock inte hindra att tjänsterna individualiseras i vissa hänseenden, t.ex. genom tillstånd till särskild placering i taxi eller till undantag från planering för gemensam resa. 
 Såsom Vägverket anfört kan den som har tillstånd till färdtjänst vara i behov av att tillståndet förenas med ett särskilt villkor, t.ex. bärhjälp, ett sanerat fordon, ett hjälpmedel, ett särskilt fordon och viss annan service. Den gällande lagstiftningen ger endast stöd för de ansvariga att i olika hänseenden begränsa och precisera färd- tjänsten men inte att ge individuella villkor av utvidgande art. Detta är enligt utredningens uppfattning inte skäligt, eftersom vissa villkor kan vara en förutsättning för att den funktionshindrade över huvud taget skall kunna genomföra sin resa. Utredningen anser därför att det bör föreskrivas att tillstånd till färdtjänst kan förenas med individuella villkor, vilka tar hänsyn till den enskildes funk- tionshinder och de behov som följer av funktionshindret. Enligt vad utredningen erfarit finns det ett stort antal villkor som kan komma i fråga inom färdtjänsten, bl.a. villkor som är relaterade till psykisk sjukdom, allergi och vikt. Med hänsyn härtill anser utred- ningen att det kan vara orimligt att den enskildes alla önskemål om villkor tillgodoses. Utgångspunkten för tillståndsgivarna bör dock givetvis vara att sörja för att tillstånd till färdtjänst förenas med vill- kor som tar hänsyn till funktionshinder. 
 Mot bakgrund av vad som anförts föreslår utredningen att till- ståndsgivarna får möjlighet att förena tillstånd till färdtjänst med 
 101 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 individuella villkor vilka tar hänsyn till den enskildes funktions- hinder och de behov som följer av funktionshindret. 
  
 6.6 
  
 Ett barnperspektiv avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 Utredningens förslag:  
 När färdtjänsten eller riksfärdtjänsten rör barn skall i varje enskilt fall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Med barn avses varje människa under 18 år. 
  
 Utredningens bedömning:  
 Vid bedömningen av huruvida ett mindre barn skall ges tillstånd till färdtjänst bör vårdnadshavarens ansvar för barnet beaktas. 
  
 Vägverkets förslag och bedömning:  
 Överensstämmer i huvudsak med utredningens. 
  
 Remissinstanserna:  
 Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av remissinstanserna.  
 Barnombudsmannen  
 anser att reglerna kring färdtjänsten bör utformas på ett sådant sätt att barnen inte miss- gynnas i framtiden.  
 Riksförbundet För Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna  
 anser att barns tillstånd till färdtjänst inte kan grunda sig på samma bedömningar som för vuxna.  
 Social- styrelsen  
 anser att det är en självklar utgångspunkt att tillämpningen av lagen om färdtjänst skall ske ur ett barnperspektiv. 
 Vägverkets förslag och bedömning 
 Vägverkets förslag innebär att man skall stärka barns rättigheter till färdtjänst genom att införa en bestämmelse om ett barnperspektiv inom färdtjänsten. Enligt verket bör den nya bestämmelsen mot- svara vad som stadgas i 1 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). Av nyssnämnda lagrum framgår att när åtgärder rör barn skall det särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver och att med barn avses varje människa under 18 år. Vägverket konstaterar att ett flertal kommuner har bestämmelser som i hög grad inskränker funktionshindrades barns rätt till färdtjänst, vilket innebär bl.a. att barn över huvud taget inte beviljas färdtjänst eller att barn endast ges tillstånd till färdtjänst om det föreligger särskilda eller 
 102 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 synnerliga skäl. Vidare pekas på att kommunerna hänvisar till föräldraansvaret som grund för en restriktiv bedömning av barns rätt till färdtjänst. Det konstateras även att det inte finns några särskilda bestämmelser i lagen om färdtjänst om vare sig barns rätt till färdtjänst eller beträffande ålderskrav för tillstånd till färdtjänst. Mot den angivna bakgrunden är det Vägverkets bedömning att ansökningar om tillstånd till färdtjänst för barn med funktions- hinder skall prövas på samma sätt som övriga ansökningar om färdtjänst. 
 Barnkonventionen 
 Sverige ratificerade FN:s konvention om barnets rättigheter (Barnkonventionen) efter ett beslut i riksdagen den 21 juni 1990 (prop. 1989/90:107, bet. 1989/90:SoU28, rskr. 1989/90:350). Genom ratificeringen har Sverige iklätt sig en internationell folk- rättslig förpliktelse att följa konventionens bestämmelser. 
 I Barnkonventionen finns redovisat fyra grundläggande prin- ciper, nämligen förbud mot diskriminering, principen om barnets bästa, rätten till liv och rätten att uttrycka sina åsikter. Enligt ut- redningens uppfattning är framför allt förbudet mot diskriminering och principen om barnets bästa av intresse för färdtjänsten. 
 I artikel 2.1 Barnkonventionen uttalas följande om förbudet mot diskriminering. 
 Konventionsstaterna skall respektera och tillförsäkra varje barn inom deras jurisdiktion de rättigheter som anges i denna konvention utan åtskillnad av något slag, oavsett barnets eller dess förälders eller vårdnadshavares ras, hudfärg, kön, språk, religion, politiska eller annan åskådning, nationella, etniska eller sociala ursprung, egendom, handi- kapp, börd eller ställning i övrigt. 
 I den uppräkning som finns i artikel 2 av  
 icke-diskriminerings- 
  grunder ingår termen handikapp. Artikel 23 bekräftar ytterligare den rätt som tillkommer ett barn med handikapp att tillförsäkras de rättigheter som stadgas i Barnkonventionen. I den sistnämnda artikeln redovisas ett antal särskilda åligganden för staten i syfte att för ett barn med handikapp säkerställa dess värdighet, främja dess självförtroende och möjliggöra ett aktivt deltagande i samhället. 
 Artikel 3 i Barnkonventionen ger uttryck för principen att när åtgärder rör barn särskilt skall beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. I artikel 3.1 uttalas följande. 
 103 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndig- heter eller lagstiftande organ, skall barnets bästa komma i främsta rummet. 
 I barnkommitténs delbetänkande SOU 1996:115 uttalades bl.a. följande avseende begreppet barnperspektiv. 
 Utgångspunkten i barnperspektivet är respekten för barnets fulla människovärde och integritet. Alla människor – stora som små – har lika värde. Visserligen växer barn upp med mycket olika ekonomiska, politiska och religiösa förutsättningar, men varje barn har ändå samma rätt att bli bemött med respekt och få samma skydd för sin integritet. Ytterligare en utgångspunkt i barnperspektivet är barndomens egenvärde. Barn ses inte som bihang till föräldrarna eller som passiva mottagare av föräldrapåverkan. De ses inte heller som miniatyrupp- lagor av vuxna utan som unika individer med egna behov. Barndomen ses således inte enbart som en förberedelsetid för vuxenlivet utan som en del av livet med ett värde i sig. Barnkonventionen bekräftar därmed den syn och den nya förståelse för barns behov som har vuxit fram under  
 1900-talet; 
  att barn är individer med egna behov och uppfatt- ningar om verkligheten, som i en rad avseenden skiljer sig från vuxnas. 
 Ett flertal olika författningar har kompletterats med ett barn- perspektiv som svarar mot innehållet i artikel 3 i Barnkonventionen bl.a. dåvarande socialtjänstlagen (1980:620). I förarbetena till sist- nämnda lag (prop. 1996/97:124 s. 99) anförde regeringen bl.a. följande. 
 Regeringen anser att varje beslut som rör ett barn måste grunda sig på en bedömning om vad som är bäst för just det barnet. Olika förslag till lösningar behöver analyseras och vägas mot varandra i en besluts- situation. Barnets bästa är inte alltid avgörande för vilket beslut som fattas, men skall alltid beaktas, utredas och redovisas. Barnperspektivet står ibland i motsatsförhållande till ett vuxenperspektiv. Barn kan dock inte ses isolerade från sina föräldrar och föräldrar kan inte ses isolerade från sina barn. 
 Utredningens bedömning 
 Bestämmelsen om ett barnperspektiv finns numera i 1 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453). Enligt utredningens uppfattning är det skäligt att lagen om färdtjänst kompletteras med en bestämmel- se om ett barnperspektiv som svarar mot artikel 3 i Barnkonven- tionen, eftersom funktionshindrade barn och ungdomar får anses 
 104 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 vara en särskilt utsatt grupp i samhället. Möjligheten att få tillstånd till färdtjänst kan givetvis påverka dessa funktionshindrade barns möjligheter att leva som andra barn. Genom en bestämmelse om ett barnperspektiv inom färdtjänsten framhålls vikten av att barnets bästa alltid beaktas, utreds och redovisas i varje enskilt ärende med anknytning till färdtjänsten. Enligt Barnkonventionen är man barn till dess man fyller 18 år, om man inte blir myndig tidigare enligt den lag som gäller för barnet. Av lagen om färdtjänst bör således framgå att när färdtjänsten rör barn skall det i varje enskilt fall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver och att med barn avses varje människa under 18 år. Enligt utredningens bedömning bör lagen (1997:735) om riksfärdtjänst också komplet- teras med ett barnperspektiv i konsekvens med vad som sagts beträffande ett barnperspektiv inom färdtjänsten. 
 De av utredningen föreslagna bestämmelserna får anses vara tillräckliga för att på ett godtagbart sätt stärka barnens ställning när det gäller färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Mot bakgrund av vad som nu anförts är det utredningens uppfattning att lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst inte behöver kompletteras med ytterligare bestämmelser som svarar mot artiklar i Barn- konventionen. 
 Färdtjänst och föräldraansvaret 
 Av 7 § lagen om färdtjänst framgår att tillstånd till färdtjänst skall meddelas för den som på grund av funktionshinder, som inte endast är tillfälligt, har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller resa med allmänna kommunikationsmedel. Några särskilda bestämmelser om barns möjligheter att få tillstånd till färdtjänst finns inte i nu aktuell lag. Med hänsyn till vad Vägverket anfört om att ansökningar om tillstånd till färdtjänst för funktions- hindrade barn skall bedömas på samma vis som motsvarande ansökningar från vuxna finns skäl att närmare belysa föräldra- ansvaret enligt föräldrabalken (1949:381) och små barns förmåga att på egen hand resa med allmänna kommunikationsmedel. 
 Enligt 6 kap. föräldrabalken har ett barn rätt till bl.a. omvårdnad. Den som har vårdnaden om ett barn har ett ansvar för bl.a. barnets personliga förhållanden och för att ha uppsikt över barnet till dess barnet har nått en sådan ålder och mognad att någon uppsikt inte längre behövs. Det är enligt utredningens bedömning inte skäligt 
 105 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 att helt bortse från detta ansvar vid bedömning av om ett barn skall ges tillstånd till färdtjänst, eftersom små barn alltid har ett omfattande tillsynsbehov även om de inte är funktionshindrade. Ett barns oförmåga att resa med allmänna kommunikationsmedel kan därför i lika hög utsträckning bero på barnets ålder och utvecklingsgrad som ett funktionshinder. Vid bedömning av huruvida tillstånd till färdtjänst skall beviljas ett mindre barn är det därför lämpligt att utreda om barnet har väsentliga svårigheter att förflytta sig eller resa med allmänna kommunikationsmedel till- sammans med en vuxen person. Sådana väsentliga svårigheter kan givetvis uppstå om ett barn har t.ex. omfattande hjälpmedelsbehov och behov av vårdinsatser under resan. 
 Mot bakgrund av det anförda är det således utredningens upp- fattning att hänsyn skall tas till en vårdnadshavares ansvar för sitt barn vid bedömningen av huruvida ett mindre barn skall ges tillstånd till färdtjänst och att ett sådant tillstånd skall beviljas, om svårigheterna för ett barn att förflytta sig eller att resa med all- männa kommunikationsmedel beror på funktionshindret och inte på ålder och mognad. Ett sådant synsätt finner utredningen inte strida mot Barnkonventionen. 
  
 6.7 
  
 Tillstånd till färdtjänst 
  
 Utredningens bedömning:  
 Förutsättningarna för tillstånd till färdtjänst skall inte ändras. 
  
 Vägverkets bedömning:  
 Enligt Vägverket kan det finnas behov av att tydliggöra vad som menas med rekvisitet väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand i 7 § lagen (1997:736) om färdtjänst. 
  
 Remissinstanser:  
 Riksförbundet För Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna  
 anser att det behövs ett förtydligande av vad som skall avses med begreppet väsentliga svårigheter och att det bör uttalas att funktionshinder som skapar förflyttningshandikapp skall ge rätt till färdtjänst. 
  
 106 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 Förutsättningarna för tillstånd till färdtjänst 
 Vägverkets bedömning att det föreligger behov av förtydligande av förutsättningarna för tillstånd till färdtjänst synes ha sin grund i uppgifter i den s.k. producentpublikationen (s. 60 ff.) Enligt publi- kationen efterfrågar kommunerna förtydligande av i princip alla rekvisit för tillstånd till färdtjänst. 
 I 7 § lagen om färdtjänst anges de närmare förutsättningarna för att en person skall få färdtjänst. På Lagrådets inrådan har, efter modell av vad som gäller enligt förordningen (1988:890) om bil- stöd till handikappade, som villkor för att tillståndsgivaren skall vara skyldig att meddela tillstånd till färdtjänst angetts att den funktionshindrade har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel. För att tillstånd till färdtjänst skall meddelas krävs också att funktionshindret inte endast är tillfälligt. Motivet för att föra in det sistnämnda rekvisitet i lagtexten är att utesluta mera kortvariga funktionshinder, som t.ex. sådana som är orsakade av olyckor där den drabbade enligt nuvarande praxis får sina reskostnader ersatta av försäkringsbolag (prop. 1996/97:115 s. 79). 
 Enligt utredningens mening är det inte lämpligt att i 7 § lagen om färdtjänst närmare söka ange vad som skall avses med bl.a. rekvisiten väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel. Huruvida förut- sättningarna för tillstånd till färdtjänst är uppfyllda är ju beroende av omständigheterna i varje särskilt fall. Det bör i sammanhanget påpekas att aktuell bestämmelse har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Det är också att märka att den osäkerhet som i vart fall tycks ha funnits beträffande tolkningen av rekvisiten i aktuellt lagrum på sikt bör avta genom avgöranden från för- valtningsdomstolarna. Enligt svensk rättstradition får inte en lag ges en ny tillämpning utan en ny lagstiftningsåtgärd. Det kan således inte komma i fråga att försöka påverka tillämpningen av 7 § lagen om färdtjänst genom endast motivuttalanden. Det nyss- nämnda utgör dock inget hinder mot en redogörelse av motiv- uttalanden avseende förordningen om bilstöd till handikappade, eftersom 7 § lagen om färdtjänst har utformats efter modell av vad som gäller enligt den förordningen. 
 Med handikappad avses enligt 2 § första stycket förordningen om bilstöd till handikappade den som på grund av varaktigt funktionshinder har  
 väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen 
  
 107 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 hand eller att anlita allmänna kommunikationer 
 . I samband med till- komsten av förordningen uttalade föredragande statsrådet bl.a. följande (prop. 1987/88:99 s. 17). 
  
 Som jag framhållit är målgruppen för bilstödet personer som på grund av varaktiga funktionshinder har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller anlita allmänna kommunikationer. Det är av natur- liga skäl svårt att i detalj ange i vilka situationer dessa förutsättningar skall anses föreligga. Det ena fallet är inte det andra likt. Självfallet måste en noggrann prövning göras i det enskilda fallet. – En av förut- sättningarna för att bilstöd skall kunna lämnas är, som nämnts, att personen i fråga har ett varaktigt funktionshinder. – Ett annat grund- läggande villkor är att det är själva funktionshindret som ger upphov till väsentliga förflyttningssvårigheter. En sådan situation uppkommer enligt min mening när den enskilde har väsentliga svårigheter att anlita allmänna kommunikationer. Det kan bl.a. gälla personer som vid förflyttning är beroende av olika hjälpmedel, t.ex. rullstol, bockar eller käppar. Väsentliga förflyttningssvårigheter kan även föreligga vid tillstånd av svåra astmatiska besvär eller vid andra liknande allvarliga tillstånd. 
 Det är således utredningens uppfattning att motivuttalanden av- seende rekvisitet väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel i 2 § för- ordningen om bilstöd till handikappade kan tjäna som viss vägled- ning vid tillämpningen av motsvarande rekvisit i 7 § lagen om färd- tjänst. 
  
 6.8 
  
 Skyldighet att höra kommunen innan tillstånd ges till färdtjänst eller riksfärdtjänst 
  
 Utredningens förslag:  
 Det skall inte längre finnas en skyldighet för trafikhuvudmannen att låta kommunen yttra sig i varje till- ståndsärende om färdtjänst eller riksfärdtjänst. 
 Av 6 § tredje stycket lagen (1997:736) om färdtjänst framgår att innan en trafikhuvudman prövar en ansökan om färdtjänst skall den kommun där den sökande är folkbokförd höras. Motsvarande bestämmelse för riksfärdtjänsten finns i 4 § lagen (1997:735) om riksfärdtjänst. Syftet med de nämnda bestämmelserna är att ge beredningen av ärenden om färdtjänst och riksfärdtjänst en tydlig lokal förankring (prop. 1996/97:115 s. 41). 
 108 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 Enligt vad utredningen erfarit fyller det aktuella förfarandet inte någon större praktisk funktion. Kommunen gör i de flesta fall inte någon särskild utredning med anledning av den information som ges av trafikhuvudmannen, eftersom ansvaret för färdtjänsten och riksfärdtjänsten har överlämnats till denne. Kommunen har inte heller någon skyldighet att göra någon särskild utredning med anledning av informationen från trafikhuvudmannen. Utredningen har således erfarit att det ifrågavarande förfarandet med hörande av kommunen i många fall endast leder till att kommunen får vetskap om att ansökningar om färdtjänst eller riksfärdtjänst skall prövas utan att kommunen yttrar sig om ärendena. 
 Mot bakgrund av nu redovisade omständigheter anser utred- ningen att bestämmelserna om skyldigheten för trafikhuvud- mannen att i varje tillståndsärende låta kommunen yttra sig inte behövs. Dessa bestämmelser i lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst bör därför tas bort. 
  
 6.9 
  
 Tillsyn eller sektorsansvar över färdtjänsten och riksfärdtjänsten? 
  
 Utredningens förslag:  
 Vägverket skall ha ett sektorsansvar för färdtjänsten och riksfärdtjänsten. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Vägverket föreslår att en tillsynsmyndighet skall finnas för färdtjänsten. Vägverket anser att ett eventuellt beslut om att inrätta en tillsynsmyndighet över färdtjänsten bör anstå till dess Tillsynsutredningen (Ju 2000:06) avslutat sitt arbete. 
  
 Remissinstanser:  
 Flertalet remissinstanser tillstyrker Vägverkets förslag 
 . Handikappombudsmannen  
 anser, i motsats till Vägverket, att en tillsynsmyndighet kan utpekas utan att man avvaktar resul- tatet från Tillsynsutredningen. Enligt  
 Handikappombudsmannen  
 kan Vägverket vara ett alternativ till en tillsynsmyndighet.  
 De Handikappades Riksförbund  
 anser att en tillsynsmyndighet skall utfärda föreskrifter för att motverka skillnader i kommunernas föreskrifter om färdtjänsten.  
 Socialstyrelsen  
 anser att det med hän- syn till det decentraliserade ansvaret över färdtjänsten är viktigt att det finns en tillsynsmyndighet som kan verka för kvalitet inom färdtjänsten och för utvärdering av tillämpningen av lagen (1997:736) om färdtjänst. Enligt  
 Socialstyrelsen  
 är det betydelsefullt att enskilda 
 109 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 kan vända sig till en tillsynsmyndighet med sina klagomål. 
 Landstingsförbundet 
 ,  
 Svenska Lokaltrafikföreningen, Statskontoret  
 och  
 Svenska Kommunförbundet  
 har avstyrkt Vägverkets förslag.  
 Statskontoret  
 anser att förnyad ställning bör tas till sektorsansvaret och tillsynen inom hela transportsektorn och att ingen särskild tillsynsmyndighet behövs för färdtjänsten. 
  
 Vägverkets förslag om en tillsynsmyndighet 
 Enligt Vägverket finns det behov av en tillsynsmyndighet över färdtjänsten. Den viktigaste uppgiften för en sådan myndighet skulle enligt Vägverket vara att bidra till att bl.a. handläggning av ärenden om färdtjänst sker med god kvalitet. Vägverket anser att en tillsynsmyndighet också skall handlägga färdtjänstberättigades klagomål över t.ex. bemötande, service och avgiftsberäkningar. Vidare pekas på att en tillsynsmyndighet kan stödja kommuner med råd bl.a. vad som gäller vid beräkning av kommunens själv- kostnader för färdtjänsten. Enligt verket bör en tillsynsmyndighet även ge stöd i frågor som rör samordningen mellan olika författ- ningar och olika former av samhällsstöd. Därtill anför Vägverket att det i en tillsynsmyndighets uppgifter också bör ingå exempelvis att trafikförsörjningsplaner upprättas och att åtgärder vidtas som bemyndigats av staten om reglerna inte följs. En annan uppgift för en tillsynsmyndighet bör enligt Vägverket vara att löpande följa och rapportera om utvecklingen inom färdtjänsten. Enligt Väg- verket finns det för närvarande inte behov av en föreskrivande tillsynsmyndighet. Vägverket tar inte ställning till om tillsyn för färdtjänsten skall skötas av en befintlig eller en nyinrättad myndig- het. Vägverket anser att ett eventuellt beslut om att inrätta en tillsynsmyndighet bör anstå till dess Tillsynsutredningens arbete är avslutat. 
 Tillsynsutredningen 
 Regeringen beslutade den 21 september 2000 att tillkalla en ut- redare med uppdrag att utreda hur den statliga tillsynen kan göras till ett tydligare och effektivare förvaltningspolitiskt instrument som bättre bidrar till kontrollen och genomförandet av demokra- tiskt fattade beslut. Utredningsarbetet skall enligt direktiven 
 110 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 bedrivas i två etapper. I den första delen av uppdraget skall utredaren bl.a. kartlägga den statliga tillsynen samt de problem som förekommer. Regeringen avser att lämna tilläggsdirektiv för den andra delen av uppdraget. 
 Den första fasen av Tillsynsutredningens arbete är avslutat och utredningen har överlämnat sitt delbetänkande Statlig tillsyn – Granskning på medborgarnas uppdrag (SOU 2002:14) till rege- ringen. Tillsynsutredningen har inte haft i uppdrag att lämna några förslag i delbetänkandet utan i stället belyser utredningen t.ex. den nuvarande statliga tillsynens bredd och omfattning, aktörerna i olika tillsynssystem och relationerna dem emellan samt tillsynens relationer till andra förhållanden i samhället, vilka ofta med snarlika syften är ägnade att tillförsäkra medborgarna på olika sätt angivna förutsättningar och villkor. 
 I förkortad och förenklad form ser Tillsynsutredningen tillsyn som ett statligt styrinstrument som används för att säkerställa att vissa typer av lagar och förordningar samt villkor i samband med tillståndsgivning efterlevs. Tillsynens kärna är enligt Tillsyns- utredningen snarare granskning än utveckling och tonvikten ligger på processer och regler snarare än på mål och resultat. 
 Tillsynsutredningen anför bl.a. följande beträffande allmänna utgångspunkter om tillsynens roll och tillsynsuppdragens rättsliga grunder (SOU 2002:14 s. 163). 
 Statlig tillsyn är ett förvaltningspolitiskt redskap. Sett ur statsmakts- perspektiv är tillsynen besläktad och uppvisar likheter med ett flertal andra typer av insatser vilka också de syftar till att uppnå lagefter- levnad och effektivitet i väsentliga samhälleliga funktioner. Även ur medborgarens perspektiv, med krav på lika och rättssäker behandling i många olika samhälleliga sammanhang, har tillsynen betydande lik- heter med andra åtgärder. 
 Användningen av statlig tillsyn som förvaltningspolitiskt redskap bör tydligt inriktas mot granskning av sådana verksamheter och förhållanden i samhället där de unika medel tillsynen erbjuder är de mest relevanta. Till dessa medel hör inte minst tillsynsorganens möjligheter till rättsligt verkande åtgärder och sanktioner i förhållande till den ansvariga för ett tillsynsobjekt. 
 Tillsyn är därför ett särskilt väl lämpat redskap när lagstiftningen ger uttryck för en garanti för att vissa särskilda villkor och för- hållanden skall råda i ett tillsynsobjekts relation till en enskild med- borgare. I de fall samhället endast har ett mer allmänt intresse av att normera, följa eller stödja utvecklingen inom en viss samhällssektor bör andra former av insatser övervägas. 
 Tillsyn i den mening utredningen förordar, innebär en tydlig myn- dighetsutövning. Därför är huvudregeln att tillsynsuppdrag grundas på 
 111 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 lag. I lagen skall identifieras vilka företeelser eller föremål (tillsyns- objekt) som tillsynen riktas mot. 
 I delbetänkandet, s. 156 ff., finns vidare en redovisning av bl.a. den statliga tillsynens förhållande till annan lagstiftning. Enligt Till- synsutredningen är uppföljning en beskrivning av hur något har utvecklats. Utredningen konstaterar att syftet med uppföljning oftast är att man snabbt skall kunna vidta olika korrigerande åtgärder innan det är för sent eller som en utgångspunkt för att kunna göra djupare analyser. Utredningen menar att det genom denna beskrivning framgår en viktig skillnad mot tillsyn; uppfölj- ningen genererar inte ställningstaganden huruvida tillståndet hos ett tillsynsobjekt är rätt eller fel, bara hur tillståndet är. 
 Finns det behov av en myndighet som ansvarar för bl.a. redovisning, analys och utvärdering av utvecklingen inom färdtjänsten och riks- färdtjänsten? 
 Av Vägverkets redovisning i den preliminära slutrapporten (publikation nr 2001:95) framgår att ett flertal handikapp- organisationer och olika myndigheter har uttalat att det finns behov av en tillsynsmyndighet för färdtjänsten. Som skäl har anförts bl.a. att det finns stora variationer mellan kommunerna vad avser föreskrifter och villkor för färdtjänsten samt taxor. Vägverket anser att behovet av samordning och rådgivning är betydande såväl ur ett resenärs- som ett producentperspektiv. Det konstateras även att det finns behov av rådgivning i form av t.ex. sammanställning och analys av domar från förvaltningsdomstolarna för att kunna utforma bestämmelser hos kommunerna och trafikhuvudmännen i enlighet med avgöranden från domstolarna. Utifrån denna aspekt bedömer Vägverket att det kan finnas behov av en tillsyns- myndighet för rådgivning, information och uppföljning. 
 Det framgår inte av förordningen (1997:652) med instruktion för Vägverket att verket skulle ha ett uttalat sektorsansvar för färd- tjänsten eller riksfärdtjänsten. Enligt nämnda förordning har dock Vägverket ett samlat ansvar för hela vägtransportsystemet. Verket skall vidare arbeta för att hänsyn tas till funktionshindrades behov inom hela vägtransportsystemet. Med hänsyn till det anförda kan man argumentera för att färdtjänsten och riksfärdtjänsten redan ingår i Vägverkets sektorsansvar. Enligt utredningens uppfattning 
 112 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 har dock verket inte agerat som om så vore fallet genom att t.ex. varje år till regeringen redovisa hur tillståndet är inom båda dessa transportformer. 
 I en utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten bör ingå att följa tillämpningen av både lagen om färdtjänst och lagen om riks- färdtjänst. Att det finns vissa uppgifter att tillgå om färdtjänsten och riksfärdtjänsten, exempelvis om antalet tillstånd, antalet resor och kostnader, är enligt utredningens mening inte tillräckligt för att möjliggöra kontinuerliga och korrekta överväganden om ut- vecklingen inom dessa områden. Utredningen anser att det får vara en stor brist att ingen myndighet nu har ett uttalat ansvar för att göra sådana överväganden. Utredningen har erfarit att det också finns brister vad avser information och rådgivning till allmänheten i frågor som rör färdtjänsten, vilket framgår av bl.a. Vägverkets upp- fattning att det finns bristande kunskaper hos enskilda om vad som ingår i begreppet färdtjänst, se avsnitt 6.11. 
 Enligt utredningens uppfattning finns det behov av en myndig- het som har ett klart uttalat ansvar för redovisning, analys och ut- värdering av utvecklingen inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. I detta sammanhang bör särskilt anmärkas att Socialstyrelsen och läns- styrelserna tidigare genom 67 och 68 §§ socialtjänstlagen (1980:620) hade ett statligt respektive ett regionalt tillsynsansvar för bl.a. färd- tjänsten. Socialstyrelsen skulle därvid utfärda allmänna råd som också berörde färdtjänsten. Länsstyrelserna skulle exempelvis följa socialnämndernas tillämpning av socialtjänstlagen avseende färd- tjänsten och informera och ge råd till allmänheten i frågor som avsåg färdtjänsten. 
 Utredningens bedömning av frågan om tillsyn eller sektorsansvar för färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 I förarbetena till socialtjänstlagen (2001:453) (prop. 2000/01:80 s. 99) uttalas bl.a. följande. 
 Den statliga tillsynen är viktig för att stärka efterlevnaden av de föreskrifter regering och riksdag beslutat. En aktiv statlig tillsyn syftar till att bevaka den enskildes rättssäkerhet och lagligheten i social- tjänstens verksamheter men också till att uppnå en likvärdig verksamhet över hela landet. Den statliga tillsynen har sedan länge utvecklats mot en mindre grad av kontroll och med ökad tonvikt på uppföljning, utvärdering, kunskapsförmedling och rådgivning. Bak- grunden till denna utveckling är en medveten strävan att minska 
 113 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 anslaget av detaljanvisningar och myndighetskontroll till förmån för ett mer aktivt arbetssätt. 
 Såsom regeringen anfört ovan har den statliga tillsynen utvecklats mot bl.a. uppföljning, kunskapsförmedling och rådgivning och mot mindre myndighetskontroll. Enligt utredningens uppfattning bör det krävas mycket starka skäl för att slutgiltigt utforma en eventuell tillsyn över färdtjänsten och riksfärdtjänsten, som inte följer den utveckling som regeringen beskrivit, nämligen att minska kontrollen och lägga ökad tonvikt på utvärdering, kunskaps- förmedling och rådgivning. Sådana skäl har enligt utredningens mening varken framkommit i Vägverkets preliminära slutrapport eller i de publikationer som utgör underlag till rapporten. I verkets förslag om en tillsynsmyndighet över färdtjänsten synes också läggas största vikt vid uppgifter som rådgivning, information och uppföljning samt kontinuerlig rapportering av utvecklingen inom färdtjänsten. Enligt Vägverket finns det för närvarande inte heller behov av en föreskrivande tillsynsmyndighet. Vägverket har dock föreslagit att en tillsynsmyndighet skall kunna vidta åtgärder som bemyndigats av staten, om efterlevnad inte sker av lagen om färdtjänst. 
 Av förordningen (1997:652) med instruktion för Vägverket framgår att Vägverket särskilt skall verka för att hänsyn tas till funktionshindrades behov inom hela vägtransportsystemet och att verket ansvarar för frågor om handikappanpassning av kollektiv- trafik på väg. Vägverket skall inom ramen för sitt sektorsansvar vara samlande, stödjande och pådrivande i förhållande till övriga parter. Vägverket skall enligt nu aktuell förordning vidare verka för bl.a. spridning av nödvändig kunskap och information inom verkets ansvarsområde. Enligt 5 § nyssnämnda förordning skall verket i mars månad varje år till regeringen lämna en redovisning, analys och utvärdering av utvecklingen inom de områden som berörs av verkets sektorsansvar. vore det därför följdriktigt och lämpligt att Vägverket hade ett 
 Färdtjänst betraktas numera i första hand som en transportform i stället för en form av bistånd. Enligt utredningens bedömning klart uttalat sektorsansvar också för färdtjänsten och riksfärdtjäns- ten. Enligt vad utredningen erfarit har Vägverket också byggt upp en kompetens vad avser både färdtjänst och riksfärdtjänst. I detta sammanhang bör särskilt framhållas att verkets förslag om en tillsynsmyndighets uppgifter till övervägande del motsvarar de 
 114 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 generella uppgifter som Vägverket redan har att ombesörja inom ramen för sitt sektorsansvar för vägtransportsystemet. Enligt utredningens uppfattning är det med hänsyn till vad Tillsynsutred- ningen uttalat om begreppet tillsyn också tveksamt om verkets förslag om tillsynsmyndighetens huvudsakliga arbetsuppgifter, utvärdering och rapportering, över huvud taget är att hänföra till termen tillsyn. Vidare bör åter uppmärksammas att den statliga tillsynen under en längre tid har utvecklats mot en mindre grad av kontroll och med ökad tonvikt på bl.a. utvärdering och rådgivning. Bakgrunden till denna utveckling är en medveten strävan att minska anslaget av detaljanvisningar och myndighetskontroll. En myndighet som har ansvar för exempelvis utvärdering av färd- tjänsten bör därför enligt utredningens mening inte ha möjlighet att t.ex. ge föreskrifter eller att vidta åtgärder för rättelse av författningsöverträdelser. Det är också att märka att beslut om t.ex. tillstånd till färdtjänst eller föreskrifter om färdtjänst genom överklagande kan bli föremål för prövning i förvaltningsdomstol och att Handikappombudsmannen har till uppgift att bevaka frågor som rör funktionshindrade personers rättigheter och intressen. 
 Sammantaget anser utredningen att det finns starka skäl för att föreslå att Vägverket skall ha ett sektorsansvar för både färd- tjänsten och riksfärdtjänsten i stället för att föreslå att en särskild tillsynsmyndighet inrättas för aktuella verksamheter. 
 Enligt utredningens bedömning skall Vägverket inom sitt sektorsansvar verka för att hänsyn tas till funktionshindrades behov inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Av nuvarande sektorsansvar framgår att Vägverket skall verka för bl.a. att funktionshindrades behov beaktas vid planering, byggande samt drift och underhåll av vägtrafikmiljön och den kollektiva trafiken. För att olika grupper av funktionshindrade skall kunna delta i samhällslivet på samma villkor som andra medborgare krävs också enligt utredningens uppfattning att färdtjänsten och riksfärd- tjänsten fungerar på ett ändamålsenligt sätt, dvs. att färdtjänsten och riksfärdtjänsten tillämpas i enlighet med lagarna för dessa verksamheter. Vägverket skall därför i mars månad varje år till regeringen lämna en redovisning, analys och utvärdering av färd- tjänsten och riksfärdtjänsten till regeringen. Genom en sådan ordning får regeringen kontinuerligt information om tillståndet inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten och kan agera om utveck- lingen inom dessa verksamheter inte är tillfredställande. Det är viktigt att verket samverkar med bl.a. Svenska Kommunförbundet, 
 115 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Svenska Lokaltrafikföreningen och olika handikapporganisationer i utvärderingsarbetet. Det är givetvis också av största vikt att de som t.ex. har tillstånd till färdtjänst eller andra enskilda genom egna initiativ får möjlighet att redovisa sina erfarenheter av färdtjänsten eller riksfärdtjänsten till verket. 
 Vägverket bör även verka för att nödvändig information om färdtjänsten och riksfärdtjänsten sprids. Vägverket skall vidare, såsom gäller för övrigt sektorsansvar, vara samlande, stödjande och pådrivande i förhållande till övriga parter. Bestämmelserna i för- ordningen med instruktion för Vägverket är utformade så att de utan ändring kommer att inbegripa de flesta av angivna uppgifter för verket. 
 Enligt utredningens mening är det angeläget att arbetet med bl.a. kontinuerlig utvärdering av färdtjänsten och riksfärdtjänsten kommer till stånd så fort som möjligt, varför ändringar i för- ordningen med instruktion för Vägverket inte bör anstå till dess Tillsynsutredningen avslutat sitt arbete. 
  
 6.10 
  
 Trafikförsörjningsplaner m.m. 
  
 Utredningens bedömning:  
 Det skall inte införas något krav i lagen (1997:736) om färdtjänst att kommuner och trafikhuvudmän skall anta trafikförsörjningsplaner avseende färdtjänsten. Det skall inte införas något krav, varken på rapportering av överenskommelser mellan olika aktörer inom färdtjänsten eller de resultat som skall uppnås för ökad tillgänglighet för olika grupper av funktions- hindrade. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Vägverket föreslår att kravet på kommuner eller trafikhuvudmän att anta en trafikförsörjningsplan skall framgå av såväl lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv persontrafik, som lagen om färdtjänst. Vägverket anser också att kravet på framtagande av en trafikförsörjningsplan eventuellt bör komplet- teras med krav på rapportering av överenskommelser mellan olika aktörer inom färdtjänsten och de resultat som uppnås för ökad tillgänglighet för olika grupper av funktionshindrade. 
  
 Remissinstanserna:  
 Alla remissinstanser som yttrat sig i frågan har inget att erinra mot att kravet på kommuner eller trafikhuvudmän att anta en trafikförsörjningsplan skall framgå både av lagen om 
 116 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 ansvar för viss kollektiv persontrafik och lagen om färdtjänst. Flertalet av remissinstanserna tillstyrker att det införs ett krav på rapportering om de resultat som uppnås för ökade tillgänglighet för olika grupper av funktionshindrade.  
 Svenska Kommunförbundet  
 och  
 Svenska Lokaltrafikföreningen  
 avstyrker dock det sistnämnda förslaget. Enligt  
 Svenska Lokaltrafikföreningen  
 torde insamling av nödvändig information inrymmas i Vägverkets sektorsansvar. 
 Trafikförsörjningsplaner 
 Av 6 § lagen om ansvar för viss kollektiv persontrafik framgår att omfattningen av trafik enligt lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst och grunderna för prissättningen för resor med sådan trafik skall anges i en trafikförsörjningsplan som kommunen årligen antar efter samråd med trafikhuvudmannen och landstinget i länet. Har en kommun överlåtit sina uppgifter enligt lagen om färdtjänst eller lagen om riksfärdtjänst till trafikhuvudmannen, skall trafikhuvudmannens trafikförsörjningsplan omfatta även resor enligt dessa lagar. I trafikförsörjningsplanerna skall det redogöras för miljöskyddande åtgärder. 
 Vägverkets förslag om att kravet på kommuner eller trafik- huvudmän att anta en trafikförsörjningsplan skall framgå av såväl lagen om ansvar för viss kollektiv persontrafik, som lagen om färdtjänst synes vara föranlett av uppgifter i verkets publikation nr 2000:103 om att det finns en trafikförsörjningsplan för färdtjänst i endast 20 % av kommunerna. Enligt utredningens mening får det anses anmärkningsvärt att så få kommuner antagit en trafikförsörj- ningsplan trots lagstadgat krav. Utredningen är dock införstådd med att dessa uppgifter härrör från år 2000 och att det i dag bör vara fler kommuner som antagit trafikförsörjningsplaner. Utred- ningen finner det emellertid inte lämpligt eller särskilt meningsfullt att i två olika författningar uttryckligen ange samma bestämmelse med krav på antagande av trafikförsörjningsplaner. Enligt utred- ningens uppfattning har det inte heller framkommit skäl som motiverar upphävande av bestämmelsen om trafikförsörjnings- planer i lagen om ansvar för viss kollektiv persontrafik och in- förande av en liknande bestämmelse i lagen om färdtjänst eller att i den sistnämnda lagen hänvisa till bestämmelsen om trafikförsörj- ningsplaner. Vad som framkommit visar i stället på behovet av att 
 117 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Vägverket får ett sektorsansvar för färdtjänsten och riksfärdtjänsten med rapporteringskrav till regeringen. 
 Krav på rapportering av överenskommelser mellan olika aktörer inom färdtjänsten och de resultat som uppnås för ökad tillgänglighet för olika grupper av funktionshindrade. 
 Enligt 2 § lagen (1979:558) om handikappanpassad kollektivtrafik skall den som har tillsyn över kollektivtrafik och den som utövar sådan trafik se till att trafiken anpassas med hänsyn till resenärer med funktionshinder. Detta gäller såväl vid planeringen av kollektivtrafiken som vid dess genomförande. Vidare skall de färdmedel som används vara lämpade för funktionshindrade resenärer. Det är således inte endast färdmedlen som skall ge en bättre tillgänglighet för funktionshindrade utan också terminaler, hållplatsanläggningar samt den yttre miljön vid dessa, se prop. 1996/97:115 s. 62. I förordningen (1980:398) om handikapp- anpassad kollektivtrafik regleras Vägverkets, Banverkets, Luftfarts- verkets och Sjöfartsverkets befogenheter att meddela föreskrifter om handikappanpassning. 
 Enligt utredningens bedömning har frågan om resultat som upp- nås för ökad tillgänglighet för olika grupper av funktionshindrade mer anknytning till exempelvis lagen och förordningen om handi- kappanpassad kollektivtrafik än till lagen om färdtjänst, eftersom den senare lagstiftningen rör en specifik transportform. Tillstånd till färdtjänst skall ju meddelas den som bl.a. har väsentliga svårig- heter att resa med allmänna kommunikationsmedel. Det är vidare utredningens uppfattning att en myndighet med sektorsansvar för färdtjänsten bör ha möjlighet att inhämta de upplysningar som behövs för en årlig utvärdering av tillståndet inom färdtjänsten. Med ett sådant förfarande förefaller det inte finnas behov av någon generell rapporteringsskyldighet, varken beträffande överenskom- melser mellan olika aktörer inom färdtjänsten eller avseende de resultat som uppnåtts för ökad tillgänglighet för olika grupper av funktionshindrade. 
 Mot bakgrund av det anförda anser utredningen att det inte bör införas en bestämmelse om krav på rapportering av nyssnämnda uppgifter i lagen om färdtjänst. 
 118 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 6.11 
  
 Begreppet färdtjänst 
  
 Utredningens bedömning:  
 Begreppet färdtjänst skall inte ändras. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Vägverket föreslår att begreppet färdtjänst ändras. 
  
 Remissinstanserna:  
 Svenska kommunförbundet, Svenska Lokal- trafikföreningen, Landstingsförbundet  
 och  
 Boverket  
 är några av de remissinstanser som förordar att begreppet färdtjänst ändras. Enligt  
 Svenska Kommunförbundet  
 bör det införas ett begrepp som bättre återspeglar lagens intentioner och kopplingen till kollektiv- trafiken.  
 Synskadades Riksförbund, Handikappförbundens Sam- arbetsorgan  
 och  
 Riksförbundet för Trafik- och Polioskadade  
 av- styrker däremot förslaget.  
 De Handikappades Riksförbund  
 anser att en förändring av begreppet färdtjänst i sig inte innebär någon förändring av transportsituationen för funktionshindrade. 
  
 Begreppet färdtjänst 
 Vägverket anser att begreppet färdtjänst i flera avseenden inte stöder en önskvärd utveckling mot ändrat resande för funktions- hindrade genom fler resor i kollektivtrafiken. Som skäl anförs bl.a. att färdtjänstbegreppet inte ger någon definition av det stöd som lagstiftningen avser. Det konstateras att flertalet människor anser att färdtjänst är en form av socialt bistånd till funktionshindrade och äldre trots att exempelvis åldern i sig är helt oväsentlig vad avser möjligheterna att få rätt till färdtjänst. Enligt Vägverket har den utveckling som skett gett allt fler funktionshindrade möjlighet att använda sig av den ordinarie såväl linjelagda som anropsstyrda kollektivtrafiken åtminstone i någon del av en resa i ett dörr till dörr perspektiv. Denna utveckling innebär bl.a. att färdtjänst inte längre med automatik innebär taxiresa utan på många håll utvecklas mot att bli en del i ett ordinarie kollektivtrafikutbud. 
 Färdtjänst är en transportform för funktionshindrade som har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommunikationsmedel. Genom färdtjänsten till- handahålls transporter i särskilt anpassade fordon eller i taxibilar. Vägverket har inte lämnat något förslag till vilket begrepp som skall ersätta färdtjänst eller till hur begreppet färdtjänst eventuellt skall 
 119 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 kompletteras. Begreppet färdtjänst är väl inarbetat och har funnits under lång tid. Det bör därför krävas starka skäl för att ändra eller komplettera detta begrepp. Att det i vissa fall har skett en anpass- ning av kollektivtrafiken och den yttre miljön, så att de med funktionshinder i större omfattning kan resa med kollektiva färd- medel, är enligt utredningens uppfattning inte skäl nog för att ändra begreppet färdtjänst. Det är vidare utredningens uppfattning att bristande kunskaper hos enskilda om vad som ingår i begreppet färdtjänst snarare bör föranleda en diskussion om innehållet och omfattningen av den information som ges om färdtjänsten än ett ifrågasättande av begreppet som sådant. Det kan vidare konstateras att utredningens förslag i övrigt inte är av den karaktären eller omfattning, att dessa i sig ger anledning till att ändra begreppet färdtjänst. 
 Utredningen finner sammantaget att det inte tillkommit några omständigheter som motiverar att man nu ändrar termen färd- tjänst. 
  
 6.12 
  
 Färdtjänst i förhållande till socialtjänstlagen (2001:453) 
  
 Utredningens bedömning:  
 Det finns inte någon möjlighet att bevilja bistånd enligt socialtjänstlagen till färdtjänst. 
 I samband med remissbehandlingen av Vägverkets förslag har ett flertal remissinstanser anfört att det råder oklarhet huruvida bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:453) kan beviljas till färd- tjänst och att det är angeläget med en analys av frågan. 
 I regeringens prop. 1996/97:115 s. 36 diskuterades frågan huru- vida regelrätt färdtjänst kunde ges som bistånd enligt den då- varande socialtjänstlagen (1980:620) trots att färdtjänst enligt regeringens förslag i första hand skulle betraktas som en transportform i stället för en form av bistånd. Regeringen anförde bl.a. följande. 
 Det förhållandet att färdtjänst inte längre primärt skall behandlas som en form av bistånd innebär givetvis inte att vad som föreskrivs i 3 § socialtjänstlagen om kommunens yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver, inte längre skulle gälla. Det kan inte uteslutas att det alltjämt undantagsvis kan uppstå situationer när funktionshindrade behöver bistånd enligt socialtjänst- 
 120 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 lagen från kommunen för att kunna resa. Detta är dock inte något specifikt för funktionshindrade. Även en person utan funktionshinder kan behöva sådan hjälp. Det kommer däremot inte att bli möjligt att kräva av kommunen att regelrätt färdtjänst ges som bistånd eller service enligt socialtjänstlagen. 
 Den nyssnämnda socialtjänstlagen har upphävts och ersatts av socialtjänstlagen (2001:453) (prop. 2000/01:80, bet. 2000/01:SoU18, rskr. 2001/01:259). I 2 kap. 2 § socialtjänstlagen stadgas att kommu- nen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Av 4 kap. 1 § socialtjänst- lagen framgår att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av socialnämnden för sin försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Socialutskottet har i sina av riksdagen godkända betänkanden, bet. 2000/01:SoU18 s. 83 anfört bl.a. följande. 
 Om en person t.ex. endast har ett tillfälligt funktionshinder eller av andra skäl inte omfattas av bestämmelserna i lagen om färdtjänst kan rätt till bistånd till resor föreligga enligt socialtjänstlagen. Färd- tjänstlagen bygger visserligen på folkbokföringskommunens ansvar medan vistelsekommunen har ansvaret för bistånd enligt social- tjänstlagen. Färdtjänstlagen ger emellertid kommunerna/trafikhuvud- männen rätt att bevilja färdtjänst för resor även mellan den egna kommunen samt inom och mellan andra kommuner. I socialtjänst- lagen anges som en förutsättning för bistånd att behovet inte kan tillgodoses på annat sätt. Har personen i fråga rätt till färdtjänst skall bistånd enligt socialtjänstlagen således inte utgå. Mot bakgrund av vad som anförts finner utskottet att det inte behövs något särskilt förtydligande rörande färdtjänst i den nya socialtjänstlagen. 
 Såsom framgått ovan kan bistånd enligt socialtjänstlagen över huvud taget inte utgå till regelrätt färdtjänst. Bistånd enligt socialtjänstlagen kan däremot beviljas till exempelvis egenavgiften till färdtjänst eller andra resor. Anledningen härtill är bl.a. ovan redovisade bestämmelse i socialtjänstlagen om kommunens yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver. Det är således inte riktigt att använda begreppet färdtjänst när bistånd till resor beviljas enligt socialtjänstlagen, eftersom färdtjänst endast kan ges med stöd av lagen (1997:736) om färdtjänst. Tillstånd till färdtjänst ges ju endast den som på grund av varaktigt funktionshinder har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller att resa med allmänna kommuni- kationsmedel. Om dessa förutsättningar inte är för handen skall 
 121 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 således tillstånd till färdtjänst inte medges, varvid den enskilde kan söka bistånd enligt socialtjänstlagen till resa. 
 Utredningen gör således samma bedömning beträffande färd- tjänst och bistånd enligt socialtjänstlagen till resor som regeringen gjorde i prop. 1996/97:115 och socialutskottet gjorde i bet. 2000/01:SoU18. 
  
 6.13 
  
 Hänvisning till socialtjänstlagen (2001:453) 
  
 Utredningens bedömning:  
 Det skall inte införas någon skyldighet i lagen om färdtjänst för kommuner eller trafikhuvudmän att hän- visa till bistånd enligt socialtjänstlagen för resor, om avslag ges på ansökan om färdtjänst. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Vägverket föreslår att en kommun skall ha skyldighet att hänvisa till bistånd enligt socialtjänstlagen för resor, om den sökande inte beviljas färdtjänst. 
  
 Remissinstanserna:  
 Av de remissinstanser som yttrat sig har 
 Kollektivtrafikkommittén, Banverket, Sjöfartsverket  
 och  
 Rikstrafiken  
 inget att erinra mot Vägverkets förslag.  
 De Handikappades Riksför- bund  
 ställer sig däremot tveksam till förslaget.  
 Svenska Kommun- förbundet, Svenska Lokaltrafikföreningen, Handikappförbundens samarbetsorgan, Riksförbundet för Trafik- och Polioskadade  
 och  
 Synskadades Riksförbund  
 avstyrker förslaget.  
 Socialstyrelsen  
 avstyrker också förslaget och anför att det är ytterst viktigt att personer som har behov av färdtjänst inte skall bli hänvisade till att söka bistånd enligt socialtjänstlagen. Enligt  
 Socialstyrelsen  
 måste det finnas en möjlighet att göra en helhetsbedömning utifrån den enskildes behov. 
  
 Vägverkets förslag 
 Vägverket anser att kommunerna skall ha en skyldighet att hänvisa till bistånd enligt socialtjänstlagen för resor, om den sökande inte beviljas färdtjänst. Som skäl åberopas uppgifter som framgår av den av utredningen nämnda producentpublikationen. Vid djupinter- vjuer med kommunerna har bl.a. framkommit att ca hälften av 
 122 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 kommunerna inte hänvisar en sökande som inte beviljats färdtjänst att i stället ansöka om bistånd enligt socialtjänstlagen till resor. 
 Det bör först anmärkas att en eventuell skyldighet att hänvisa till bistånd enligt socialtjänstlagen även bör omfatta trafikhuvud- männen, eftersom dessa också kan fatta beslut om avslag på an- sökan om färdtjänst. 
 Såsom utredningen anfört kan den enskilde, efter det att en an- sökan om färdtjänst avslagits, ansöka om bistånd enligt social- tjänstlagen till resa. Vid en sådan prövning görs, till skillnad från vad som gäller vid bedömningen av tillstånd till färdtjänst, en helhetsbedömning av den enskildes situation, varigenom den sökande skall tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Anledningen till att tillstånd till färdtjänst inte beviljas kan bero på en mängd olika omständigheter, bl.a. att resorna bekostas av det allmänna, vilket är fallet vid t.ex. värnpliktsresor eller sjukresor. Med hänsyn härtill framstår det som alltför långtgående att införa en skyldighet för kommuner eller trafikhuvudmän att hänvisa till bistånd enligt socialtjänstlagen när tillstånd inte ges till färdtjänst. 
 Utredningen ställer sig vidare tveksam till om Vägverkets förslag är lämpligt ur författningsteknisk synvinkel, eftersom det finns ett stort antal författningar med motsvarande beröring till social- tjänstlagen som lagen om färdtjänst utan att det i dessa andra författningar, t.ex. lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, finns någon skyldighet att hänvisa till rätten till bistånd enligt socialtjänstlagen vid avslag på olika ansökningar. 
 Mot bakgrund av vad som nu anförts är det utredningens uppfattning att det inte bör införas en bestämmelse i lagen om färdtjänst om skyldighet för kommunerna eller trafikhuvudmännen att i samband med avslag på ansökan om tillstånd till färdtjänst hänvisa till bistånd enligt socialtjänstlagen. I detta sammanhang bör erinras om myndigheternas serviceskyldighet enligt 4 § förvalt- ningslagen (1986:223). I bestämmelsen stadgas bl.a. att varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksam- hetsområde. 
 123 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 6.14 
  
 Stöd till resor enligt annan författning än lagen (1997:736) om färdtjänst 
  
 Utredningens bedömning:  
 Vid prövning av en ansökan om färd- tjänst bör det inte införas någon möjlighet för kommuner att fatta beslut om stöd till resor utifrån annan lagstiftning än lagen (1997:736) om färdtjänst. 
  
 Vägverkets förslag:  
 Det bör vara möjligt för en kommun att vid en prövning av en ansökan om färdtjänst fatta beslut om stöd till resor utifrån annan lagstiftning än lagen om färdtjänst. 
  
 Remissinstanserna:  
 Flertalet remissinstanser har avstyrkt för- slaget. 
 Vägverkets förslag 
 Det synes vara Vägverkets ståndpunkt att en kommun i samband med avslag på en ansökan om färdtjänst skall få möjlighet att pröva och besluta om den sökande skall få t.ex. bistånd enligt social- tjänstlagen (2001:453) till resor, utan att den sökande lämnat en ny ansökan om det sistnämnda. 
 Utredningens bedömning 
 Enligt utredningens mening bör det inte komma i fråga att en kommun i ett ärende enligt lagen om färdtjänst fattar beslut om t.ex. bistånd enligt socialtjänstlagen till resor. I angivet exempel är fråga om två skilda lagstiftningar som innehåller olika förutsätt- ningar för beviljande av färdtjänst respektive beviljande av bistånd till resor. Den av Vägverket föreslagna ordningen skulle därmed kunna innebära en stor nackdel för den sökande till färdtjänst, som inte haft anledning att argumentera för bistånd till resor. 
 Sammantaget anser utredningen det vara förvaltningsrättsligt mindre lämpligt, att en myndighet i ett ärende enligt en författning fattar beslut enligt en annan författning och utan ansökan därom. 
 124 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 6.15 
  
 Gynnande förvaltningsbeslut m.m. 
  
 Utredningens förslag:  
 I lagen (1997:736) om färdtjänst skall införas bestämmelser motsvarande numera upphävda övergångs- bestämmelser i socialtjänstlagen (1980:620), dels om gynnande förvaltningsbeslut, dels om att lagen om färdtjänst från och med den 1 januari 2000 skall tillämpas på tillstånd till färdtjänst som har meddelats före ikraftträdandet av lagen om färdtjänst. 
  
 Svenska Kommunförbundet  
 har uppmärksammat utredningen på att det i den nya socialtjänstlagen (2001:451) saknas motsvarighet till de övergångsbestämmelser för färdtjänsten som fanns i den tidigare socialtjänstlagen (1980:620). Enligt  
 Svenska Kommunförbundet  
 är det oklart om detta var en avsiktlig förändring från lagstiftarens sida.  
 Svenska Kommunförbundet  
 föreslår att tillstånd till färdtjänst som meddelats med stöd av den äldre socialtjänstlagens bestämmel- ser bör ges en begränsad giltighetstid. Enligt förbundet kommer annars de olika förutsättningarna för tillstånd till färdtjänst enligt dels den tidigare socialtjänstlagen, dels lagen om färdtjänst att på ett orättvist sätt permanenta skillnader mellan enskilda med lika behov, beroende på tidpunkten för respektive färdtjänstbeslut. Det är enligt  
 Svenska Kommunförbundet  
 också viktigt att det tydliggörs, att tillstånd till färdtjänst som meddelats enligt den äldre socialtjänstlagen kan överlåtas till trafikhuvudmannen. 
 Bakgrund 
 I samband med att regleringen av färdtjänsten utmönstrades ur socialtjänstlagen och togs in i lagen om färdtjänst tillkom punkten 5 i övergångsbestämmelserna till den förstnämnda lagen (prop. 1997:115, bet. 1997/98:TU3, rskr. 1997/98:10) i vilken stadgades att i fråga om beslut som har meddelats före ikraft- trädandet av lagen om färdtjänst gäller äldre bestämmelser. I för- arbetena till bestämmelsen, s. 75, anförde regeringen att tillstånd till färdtjänst som getts enligt socialtjänstlagen utgjorde gynnande förvaltningsbeslut och skulle fortsätta att gälla enligt sin lydelse. 
 Den aktuella övergångsregeln har därefter ändrats på så vis att lagen om färdtjänst från och med den 1 januari 2000 skall tillämpas på tillstånd till färdtjänst som har meddelats före ikraftträdandet av lagen om färdtjänst (prop. 1998/99:91, bet. 1998/99:TU13, rskr. 
 125 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 1998/99:214). Bestämmelsen innebar att tillstånd till färdtjänst enligt socialtjänstlagen fortsatte att gälla, men att bestämmelser i lagen om färdtjänst bl.a. om under vilka förutsättningar tillstånden kan återkallas eller föreskrifter ändras blev tillämpliga även på ett äldre tillstånd. Enligt regeringen innebar bestämmelsen att det inte längre förelåg några praktiska hinder mot att hanteringen av färdtjänsten överfördes till trafikhuvudmannen. 
 Utredningen konstaterar att redovisade övergångsbestämmelser avseende färdtjänsten upphävts genom upphävandet av den tidigare socialtjänstlagen och ikraftträdandet den 1 januari 2002 av den nya socialtjänstlagen (2001:453) (prop. 2000/01:80, bet. 2000/01:SoU18, rskr. 2000/01:259). Enligt utredningens mening förefaller upp- hävandet av nu aktuella övergångsbestämmelser ha skett genom ett förbiseende. 
 Det bör i detta sammanhang anmärkas att nu gällande över- gångsbestämmelser som avser riksfärdtjänsten har motsvarande innehåll som tidigare övergångsbestämmelser avseende färd- tjänsten. 
 Gynnande förvaltningsbeslut 
 Frågan om omprövning av gynnande förvaltningsbeslut har varit föremål för Regeringsrättens prövning i bl.a. rättsfallet RÅ 2000 ref 16, i vilket domstolen fann att ett beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen i form av hemtjänst inte kunde omprövas och ändras till biståndstagarens nackdel. Regeringsrätten anförde därvid bl.a. följande om gynnande förvaltningsbeslut. 
 Någon generell regel om de förutsättningar under vilka en besluts- myndighet av annan anledning än rena förbiseendefel kan ompröva sitt tidigare beslut till den enskildes nackdel kan inte anses gälla i svensk rätt. För orubblighet talar hänsynen till den enskildes trygghet, eftersom den enskilde kan ha förlitat sig på beslutet och vidtagit en rad åtgärder med anledning av detta. Mot orubblighet talar å andra sidan att ett beslut kan visa sig vara olagligt eller klart olämpligt eller att nya omständigheter uppdagats som ställt saken i ett helt eller delvis nytt ljus. Såvitt avser gynnande beslut anses emellertid enligt härskande uppfattning att trygghetsaspekten är avgörande. Undantag anses kunna göras dels om beslutet försetts med återkallelseförbehåll – vilket kan ha getts i den tillämpliga författningen – dels om tvingande säkerhetsskäl påfordrar en omedelbar återkallelse exempelvis då fara annars föreligger för människors liv eller hälsa och dels om tillståndet blivit oriktigt på grund av att den enskilde vilselett myndigheten. 
 126 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 Såsom redovisats har  
 Svenska Kommunförbundet  
 föreslagit att till- stånd till färdtjänst som meddelats med stöd av den äldre social- tjänstlagen bör ges begränsad giltighetstid. Regeringen har dock i prop. 1998/99:91 tagit ställning till ett likartat förslag från förbundet och då funnit skäl att utforma övergångsbestämmelserna annorlunda än vad som angivits i  
 Svenska Kommunförbundets  
 för- slag. Regeringens bedömning i de nyssnämnda förarbetena var att man i stället för att sätta ett slutdatum för giltighetstiden för de äldre färdtjänsttillstånden borde ange att från och med ett visst datum skulle lagen om färdtjänst tillämpas på de äldre tillstånden. 
 Mot bakgrund av det här anförda och att det inte framkommit några nya skäl för  
 Svenska Kommunförbundets  
 förslag är det utred- ningens uppfattning att det inte är lämpligt eller särskilt menings- fullt att nu föreslå att tillstånd till färdtjänst enligt den äldre socialtjänstlagen skall ges en begränsad giltighetstid. 
 Med hänsyn till vad Regeringsrätten anfört ovan om omprövning av gynnande förvaltningsbeslut kan det emellertid ifrågasättas om det finns något behov av en särskild övergångsbestämmelse med lydelsen att i fråga om beslut avseende färdtjänst som har med- delats före ikraftträdandet av lagen om färdtjänst gäller äldre bestämmelser. För tydlighetens skull bör dock angivna övergångs- regel införas i lagen om färdtjänst. 
 Lagen om färdtjänst och dess tillämplighet på äldre färdtjänstillstånd 
 Det är som redovisats utredningens uppfattning att upphävandet av nu aktuella övergångsbestämmelser avseende färdtjänsten har skett genom ett förbiseende. Utredningen finner därför inget hinder mot att föreslå att lagen om färdtjänst från och med den 1 januari 2000 skall tillämpas på tillstånd till färdtjänst som har meddelats före ikraftträdandet av lagen om färdtjänst. Liksom regeringen anfört tidigare innebär bestämmelsen att de äldre tillstånden till färdtjänst fortsätter att gälla, men att bestämmelserna i lagen om färdtjänst blir tillämpliga även på dessa tillstånd. På så vis finns inga hinder mot att äldre tillstånd till färdtjänst överförs till trafikhuvud- mannen. Denna övergångsregel bör liksom bestämmelsen ovan införas i lagen om färdtjänst som en övergångsbestämmelse och inte som en materiell bestämmelse. 
 127 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 6.16 
  
 Egenavgifter inom färdtjänsten 
  
 Utredningens förslag:  
 Bestämmelsen om att det regionförbund som är länstrafikansvarigt kan bestämma grunderna för avgifterna tas bort 
  
 Utredningens bedömning:  
 Egenavgiften skall även fort- sättningsvis bestämmas lokalt. Nuvarande regler om att avgifterna skall vara skäliga och att dessa inte får överstiga tillståndsgivarens självkostnader bör inte ändras. 
  
 Vägverkets bedömning:  
 Överensstämmer i huvudsak med utredningens. Enligt Vägverket finns det dock behov av att tydlig- göra vad som innefattas i begreppet självkostnader. Verket anser också att krav bör ställas på att egenavgiften för färdtjänsten har en direkt koppling till priset vid resa med linjetrafiken. 
  
 Remissinstanserna:  
 Synskadades Riksförbund, De Handikappades Riksförbund, Handikappförbundens Samarbetsorgan, Riksförbundet för Trafik- och Polioskadade och Handikappombudsmannen anser att egenavgiften i färdtjänsten skall ligga på samma nivå som i kollektivtrafiken. Svenska Kommunförbundet och Svenska lokal- trafikföreningen har inget att erinra mot att egenavgiften även fort- sättningsvis som huvudregel skall bestämmas av kommunen. 
 Vägverkets bedömning 
 Enligt Vägverket visar gjorda utvärderingar att nivåer på och principer för beräkning av egenavgifter har varierat och fortfarande varierar mycket kraftigt mellan olika kommuner. Verket konsta- terar att om egenavgiften inte i någon form är kopplad till kollek- tivtrafiktaxan är det vanligast att avgiften är bestämd till en viss procent av taxameterpriset. Tillståndsgivaren till färdtjänst bör enligt verket förfoga över prissättningsinstrumentet, eftersom resandet omfattning beror på många sammanhängande faktorer. Vägverket anser dock också att krav bör ställas på att egenavgiften för färdtjänsten har en direkt koppling till priset vid resa med linjetrafiken, vilket enligt verket torde utgöra ett incitament till att ytterligare öka ansträngningarna att anpassa ordinarie linjelagd kollektivtrafik till funktionshindrade. Vidare pekas på att det finns 
 128 
 SOU 2003:87 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
 behov av att tydliggöra vad som avses med begreppet själv- kostnader i 11 § lagen (1997:736) om färdtjänst. 
 Bakgrund 
 Såsom redovisats i avsnitt 2.3.5 skall kommunen, om den är till- ståndsgivare, bestämma grunderna för avgifterna inom färdtjänsten. I 11 § andra och tredje styckena lagen om färdtjänst regleras vem som skall bestämma grunderna för avgifterna när en trafikhuvud- man är tillståndsgivare. En grundförutsättning för att få inflytande över avgifterna är att man hör till de länstrafikansvariga. Som nämnts i avsnitt 2.3.4 är i normalfallet kommunerna och lands- tinget i ett län tillsammans länstrafikansvariga, men det kan också vara kommunerna ensamma eller landstinget ensamt. 
 Om en trafikhuvudman ansvarar för färdtjänst är det landstinget och de kommuner som överlåtit ansvaret för färdtjänst till trafik- huvudmannen som gemensamt skall besluta om grunderna för avgifterna. Detta gäller endast när landstinget och berörda kommu- ner är länstrafikansvariga. Om landstinget och de kommuner som överlåtit sin uppgift att besluta om färdtjänst är överens, skall enbart kommunerna bestämma avgifterna. Om oenighet råder om avgifternas storlek, skall regeringen besluta om nivån på avgifterna. 
 Av 11 § fjärde stycket lagen om färdtjänst framgår att avgifterna skall vara skäliga och inte får överstiga tillståndsgivarens själv- kostnader. 
 Beslut om grunderna för avgifterna kan endast bli föremål för laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). 
 Utredningens bedömning 
 Bestämmelsen i 11 § andra stycket 2 lagen om färdtjänst skall tas bort, eftersom regionförbund inte anges som länstrafikansvariga enligt 4 § lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv person- trafik. 
 Den utvärdering som gjorts visar enligt utredningens mening att egenavgifterna inom färdtjänstens skiftar i betydande omfattning mellan kommunerna. Det finns stora variationer både när det gäller taxans konstruktion och sättet att beräkna avgiften samt beträffande avgiftens storlek. Att avgifterna skulle komma att skilja 
 129 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 sig mellan landets olika kommuner förutsattes emellertid redan i motivuttalanden till lagen om färdtjänst (prop. 1996/97:115 s. 57). Regeringen anförde därvid att skillnader beträffande bl.a. egen- avgiftens nivå inom färdtjänsten inte var principiellt annorlunda än att kollektivtrafiktaxan varierade mellan de olika länen. 
 Enligt utredningens mening är det skäligt att kommuner m.fl. fortsatt får fatta beslut om egenavgifterna inom färdtjänsten med hänsyn till bl.a. rådande lokala ekonomiska förutsättningar och kostnader för att tillhandahålla en färdtjänstresa. Att egenavgif- terna varierar mellan kommunerna är, med hänsyn till vad regeringen uttalat i nämnda förarbeten, inte ett tillräckligt skäl till att staten bör reglera egenavgifterna för färdtjänsten. 
 Färdtjänst definieras som särskilt anordnade transporter för personer med funktionshinder och verksamheten kan därför inte helt jämställas med allmänna kommunikationer. Mot bakgrund av det anförda kan det förhållandet att egenavgiften i vissa fall överstiger kollektivtrafiktaxan enligt utredningens uppfattning inte anses vara diskriminerande mot funktionshindrade. I samman- hanget bör påpekas att det är föreskrivet att egenavgifterna skall vara skäliga och inte får överstiga tillståndsgivarens självkostnader. Beslut om grunderna för avgifterna kan vidare, såsom nämnts, bli föremål för laglighetsprövning. Vägverket sektorsansvar för färd- tjänsten bör givetvis även omfatta avgifterna inom denna verksamhet. 
 Vägverket anser att utredningen bör förtydliga vad som avses med rekvisitet självkostnader i 11 § lagen om färdtjänst. Enligt verkets uppfattning finns det inte skäl att göra ändringar i nämnda bestämmelse. Det är också utredningens uppfattning att den utvärdering som gjorts inte motiverar någon ändring i angivet lagrum. Såsom nämnts i avsnitt 6.7 får en lag enligt svensk rättstradition inte ges en ny tillämpning utan en ny lagstiftnings- åtgärd. Enligt utredningens mening är det därför inte lämpligt att i detta sammanhang närmare försöka beskriva vad som avses med självkostnader utan svar får sökas i avgöranden från förvaltnings- domstolarna. 
 130 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 6.17 
  
 Egenavgifter inom riksfärdtjänsten 
  
 Utredningens förslag:  
 Om en kommun är tillståndsgivare till riks- färdtjänst skall grunderna för avgifterna bestämmas av kommunen. Om en trafikhuvudman ansvarar för riksfärdtjänst är det lands- tinget och de kommuner som överlåtit ansvaret för riksfärdtjänst till trafikhuvudmannen som gemensamt skall besluta om grunderna för avgifterna. Detta gäller endast när landstinget och berörda kommuner är länstrafikansvariga. Om landstinget och de kommu- ner som överlåtit sin uppgift att besluta om riksfärdtjänst är överens, skall enbart kommunerna bestämma avgifterna. Om oenighet råder om avgifternas storlek, skall regeringen besluta om nivån på avgifterna. 
 Avgiften för riksfärdtjänst skall, som tidigare, motsvara normala reskostnader med allmänna färdmedel. 
 Regeringen skall, liksom tidigare, få meddela närmare före- skrifter om att vissa grupper av tillståndshavare skall få reducerade avgifter. 
 Bakgrund 
 Vid resa med riksfärdtjänst skall tillståndshavaren enligt 8 § lagen (1997:735) om riksfärdtjänst betala en avgift, egenavgift, som mot- svarar normala reskostnader med allmänna färdmedel. Avgiften bör enligt motivuttalanden prop. 1992/93:150 bil. 5 motsvara normala reskostnader vid resa med 2 klass tåg med SJ. 
 Regeringen meddelar närmare föreskrifter om egenavgifter inom riksfärdtjänsten genom förordningen (1993:1148) om egenavgifter vid resor med riksfärdtjänst. I 3 § förordningen anges bl.a. vilka belopp egenavgiften skall uppgå till vid olika vägavstånd i kilo- meter. Av nyssnämnda bestämmelse i förordningen framgår också att resenärer under 26 år och studerande som innehar Centrala studiestödsnämndens rabattkort eller Sverige Förenade Studentkårs studentkort skall betala 70 % av egenavgiften. 
 131 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Utredningens bedömning 
 Utredningen konstaterar att 3 § ifrågavarande förordning senast ändrades genom förordningen (1996:1094) om ändring i förord- ningen om egenavgifter vid resor med kommunal riksfärdtjänst, vilken trädde i kraft den 1 januari 1997. Med hänsyn till det anförda är det enligt utredningen skäligt att anta att nivån på egenavgifterna inom riksfärdtjänsten under senare år inte har följt t.ex. taxe- sättningen inom järnvägstrafiken. Enligt vad utredningen erfarit är vissa kommuner dels missnöjda med beskrivna förhållanden, dels att kommunerna inte själva får bestämma egenavgifternas storlek inom riksfärdtjänsten. 
 Enligt utredningens mening är en rimlig utgångspunkt att den som bär kostnaderna för en verksamhet också skall ha inflytande över avgifterna för att delvis finansiera denna verksamhet. 
 Mot bakgrund av det här anförda är det utredningens uppfatt- ning att bestämmelserna om avgifter inom riksfärdtjänsten i huvud- sak bör motsvara 10 och 11 §§ lagen om färdtjänst (1997:736). Bestämmelsen i 11 § andra stycket 2 lagen om färdtjänst skall dock tas bort, eftersom regionförbund inte anges som länstrafikansvariga enligt 4 § lagen (1997:734) om ansvar för viss kollektiv person- trafik. Om en kommun är tillståndsgivare skall således grunderna för avgifterna bestämmas av kommunen. Är en trafikhuvudman tillståndsgivare skall grunderna för avgifterna bestämmas av kommunerna och landstinget i länet. Detta gäller endast när lands- tinget och berörda kommuner är länstrafikansvariga. Om lands- tinget och de kommuner som överlåtit sin uppgift att besluta om riksfärdtjänst är överens, skall enbart kommunerna bestämma av- gifterna. Liksom vad som gäller för färdtjänsten bör de kommuner som inte har överlåtit sina uppgifter till trafikhuvudmannen inte delta i beslutet. Om enighet inte uppnås om grunderna för avgifter- na, skall dessa bestämmas av regeringen (se prop. 1996/97:115 s. ff.). 
 Det är dock viktigt att egenavgiften inom riksfärdtjänsten även fortsättningsvis kan grundas på vad som allmänt kan uppfattas som normala reskostnader och avgiften skall därför fortsatt motsvara normala reskostnader med allmänna färdmedel. 
 Utredningen föreslår således att den avgift som resenären skall betala vid riksfärdtjänst, såsom en huvudregel, skall bestämmas av kommunen. Det nämnda medför att regeringen inte längre skall ges möjlighet att meddela föreskrifter om beräkningen av den egenav- gift som tillståndshavaren skall betala vid resa med riksfärdtjänsten. 
 132 
  
 SOU 2003:87 
  
 Överväganden och förslag avseende färdtjänsten och riksfärdtjänsten 
  
 Enligt utredningens uppfattning bör dock regeringen ha kvar möjligheten att föreskriva om att vissa grupper av tillståndshavare skall få reducerad egenavgift. 
 Beslut om egenavgifter inom riksfärdtjänsten bör i likhet med avgifterna inom färdtjänsten kunna prövas av förvaltningsdomstol. Detta innebär att grunderna för avgifterna endast kan bli föremål för laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen (1991:900). Beslut om avgifter i individuella fall, som gäller tillämpningen av grunderna, bör dock kunna bli föremål för förvaltningsbesvär. 
 133 
  
 7 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 Det finns inte någon författning som tar direkt sikte på den behandling av personuppgifter som förekommer inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. I olika författningar finns dock bestämmelser som gäller generellt för behandling av personuppgifter oberoende av inom vilket samhällsområde registren kommer till användning. Dessa bestämmelser har i första hand till syfte att tillförsäkra den registrerade ett skydd för den personliga integriteten. 
 I detta kapitel skall redovisas några av de mest betydelsefulla bestämmelserna för behandling av personuppgifter inom färd- tjänsten och riksfärdtjänsten. 
  
 7.1 
  
 Regeringsformen 
  
 I 1 kap. 2 § tredje stycket regeringsformen stadgas att det allmänna skall värna den enskildes privatliv och familjeliv. En särskild be- stämmelse om den personliga integriteten och ADB finns i 2 kap. 3 § regeringsformen, vari anges att varje medborgare skall, i den utsträckning som närmare anges i lag, skyddas mot att hans eller hennes personliga integritet kränks genom att uppgifter om honom eller henne registreras med hjälp av ADB. Från och med den 24 oktober 1998 regleras den grundläggande ramen för behandling av personuppgifter i personuppgiftslagen (1998:204), som ersatt datalagen (1973:289). 
 135 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 7.2 
  
 Tryckfrihetsförordningen 
  
 I 2 kap. tryckfrihetsförordningen finns bestämmelser om rätten att ta del av allmänna handlingar (offentlighetsprincipen). 
  
 ADB-upptagningar, 
  upptagningar som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniska hjälpmedel, är hand- lingar i tryckfrihetsförordningens mening. 
 En upptagning är allmän handling om den förvaras hos en myndighet och den enligt särskilda regler är att anse som upprättad hos eller inkommen till myndigheten. Upptagningen anses förvarad hos myndigheten om den är tillgänglig där för myndigheten med tekniskt hjälpmedel, som myndigheten själv utnyttjar för över- föring i sådan form att upptagningen kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas. 
  
 7.3 
  
 Sekretesslagen 
  
 Av 7 kap. 37 § sekretesslagen (1980:100) framgår att sekretess skall gälla i ärende om tillstånd till färdtjänst och riksfärdtjänst om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Paragrafen har utformats efter förebild av sekretessen i socialtjänsten, 7 kap. 4 § sekretesslagen. Sekretess i ärende om färdtjänst och riksfärdtjänst gäller således för alla uppgifter om enskilds personliga förhållanden och sekretessen är inte mindre sträng än för uppgifter inom socialtjänsten. Sekretessen i färdtjänsten och riksfärdtjänsten gäller på samma sätt hos en kommunal nämnd som hos en trafikhuvudman och även om den sistnämnda är ett aktiebolag. 
 Sekretess gäller enligt 1 kap. 3 § sekretesslagen även mellan myndigheter. I vissa fall finns det behov av att överföra informa- tion som är nödvändig för att besluta i ett tillståndsärende om färdtjänst eller riksfärdtjänst från en kommunal nämnd till en trafikhuvudman som är tillståndsgivare. Eftersom sekretess råder om uppgifter om en enskilds personliga förhållanden kan en kommun inte utan vidare lämna ut sådana uppgifter till trafik- huvudmannen. I detta avseende är det regeringens uppfattning att en kommunal nämnd skall kunna lämna ut uppgifter om en enskilds personliga förhållanden till tillståndsgivaren endast om den enskilde har lämnat sitt samtycke härtill. Om den enskilde inte 
 136 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 lämnar sitt samtycke har tillståndsgivaren att fatta beslut på den föreliggande utredningen, se prop. 1996/97:115 s. 48. 
 Bestämmelserna om sekretess och tystnadsplikt i sekretesslagen gäller endast i det allmännas verksamhet, se 1 kap. 1 § sekretess- lagen, dvs. för nämnder, styrelser, andra myndigheter hos staten, kommunerna och landstingen samt för sådana bolag som jämställs med myndigheter, exempelvis en trafikhuvudman som är ett aktiebolag. Sekretesslagen gäller däremot inte för personer som är verksamma inom en enskild verksamhet som utför färdtjänst eller riksfärdtjänst åt kommunen eller trafikhuvudmannen, exempelvis ett taxiföretag. Det stadgas därför i 15 § lagen (1997:736) om färdtjänst och 12 § lagen (1997:735) om riksfärdtjänst att personer som är eller har varit verksamma inom enskild verksamhet som bedrivs yrkesmässigt och som omfattas av de aktuella lagarna inte obehörigen får röja vad de i verksamheten fått veta om någons personliga förhållanden. 
 Trots sekretessen finns det dock en begränsad möjlighet att till beställningscentraler för transporter och trafikutövare lämna ut sådana uppgifter som behövs för att utföra transporten, se 14 § lagen om färdtjänst och 11 § lagen om riksfärdtjänst. Dessa uppgifter kan givetvis vara av den beskaffenheten att det står klart att de kan röjas utan att den enskilde lider men. I sådant fall gäller inte sekretess. Det kan vidare vara fråga om uppgifter som är nödvändiga för att anordna transporten, samtidigt som det inte är praktiskt möjligt att kräva den sökandes samtycke i varje enskilt fall. Exempel på uppgifter som avses är om specialfordon eller annan utrustning krävs, om fordonet måste vara sanerat på något sätt eller inte får ha använts till att transportera exempelvis pälsdjur och om en ledsagare eller en ledarhund måste följa med. 
  
 7.4 
  
 Datalagen 
  
 7.4.1 
  
 Lagen och tillämpningsområdet 
  
 Den 24 oktober 1998 trädde personuppgiftslagen (1998:204) i kraft. Samtidigt upphörde datalagen (1973:289) att gälla, med undantag för bl.a. vid den tidpunkten pågående behandlingar av personuppgifter, för vilka datalagen gällde till och med den 30 september 2001. Datalagen hade till syfte att skydda den en- skilde mot sådant otillbörligt intrång i den personliga integriteten 
 137 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 som kan bli en konsekvens av dataregistrering. Datalagen reglerade användandet av personregister, med vilket förstås register, för- teckning eller andra anteckningar som förs med hjälp av automatisk databehandling och som innehåller personuppgifter som kan hän- föras till den som avses med uppgifterna. Integritetsskyddet om- fattade endast fysiska personer. Lagen innehöll bestämmelser om bl.a. tillstånd, registeransvarigs skyldigheter, tillsyn, straff och skadestånd. 
  
 7.4.2 
  
 Datainspektionen och tillstånd 
  
 Ett personregister fick inrättas och föras av den som anmält sig till Datainspektionen och fått en licens. Personuppgifter som innehöll särskilt känsliga personuppgifter, omdömen och värderingar om den registrerade, uppgifter om personer som saknade anknytning till den registeransvarige och personuppgifter som hämtades från andra personregister (samkörning) krävde normalt tillstånd från Datainspektionen för att få inrättas och föras. Datainspektionens möjlighet att meddela nya tillstånd upphörde den 24 oktober 1998, när personuppgiftslagen trädde i kraft. Uppgifter ansågs vara särskilt känsliga om de avslöjade att någon t.ex. misstänktes för eller hade dömts för brott, uppbar socialt bistånd eller om upp- gifterna berörde personens hälsotillstånd. Också uppgifter om ras, politisk uppfattning, religiös tro eller övertygelse i övrigt föll inom kategorin särskilt känsliga uppgifter. 
 Vid tillståndsprövningen skulle Datainspektionen ta ställning till om det fanns anledning att anta att registreringen medförde ett otillbörligt intrång i den registrerades integritet. Om så var fallet skulle ett tillstånd inte lämnas. För de fall att Datainspektionen gav tillstånd, så skulle inspektionen också meddela föreskrifter om ändamålet med registret. Datainspektionen fick också, i den utsträckning det behövdes, för att hindra otillbörligt intrång i personlig integritet, meddela föreskrifter om exempelvis vilka uppgifter som fick ingå i registret, de bearbetningar av person- uppgifter som fick göras med hjälp av automatisk databehandling, bevarande och gallring av uppgifter samt kontroll och säkerhet. 
 Undantagna från tillståndsplikt var bl.a. statsmaktsregister, dvs. register vars inrättande beslutats av riksdag eller regering. I dessa fall behövdes således inte tillstånd från Datainspektionen, trots att registren kunde innehålla särskilt känsliga uppgifter. Sådana 
 138 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 personregister reglerades, och regleras än i dag, ofta i särskilda registerförfattningar 
  
 7.4.3 
  
 Den registeransvariges skyldigheter 
  
 Registeransvarig var den för vars verksamhet ett personregister fördes, om han förfogade över registret. Såväl fysiska personer som företag och myndigheter kunde vara registeransvariga. Den registeransvarige var skyldig att se till att ett personregister fördes så att otillbörligt intrång inte skedde i den registrerades personliga integritet. En registeransvarig skulle även se till att registret fördes för det ändamål det var avsett för samt att uppgifterna behandlades i överensstämmelse med ändamålet och i enlighet med lag och andra föreskrifter. 
  
 7.5 
  
 Internationell reglering 
  
 7.5.1 
  
 Europarådets dataskyddskonvention 
  
 Europarådets ministerkommitté antog år 1980 en konvention till skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personupp- gifter (dataskyddskonventionen). Konventionen trädde i kraft den 1 oktober 1985 och har tillträtts av Sverige. Konventionens syfte är att säkerställa respekten för grundläggande fri- och rättigheter, särskilt den enskildes rätt till personlig integritet i samband med automatisk databehandling av personuppgifter och att förbättra förutsättningarna för ett fritt informationsflöde över gränserna. 
  
 7.5.2 
  
 Rekommendationer och riktlinjer om dataskydd 
  
 Europarådet har antagit åtskilliga rekommendationer om dataskydd inom olika områden. Dessa rekommendationer är i och för sig inte bindande för medlemsländerna, men genom att anta en rekommen- dation utan reservation anses medlemslandet i princip ha åtagit sig att följa den och anpassa sin nationella lagstiftning efter rekom- mendationens innehåll. 
 Internationella riktlinjer för integritetsskydd och person- dataflöde har även färdigställts inom Organisationen för ekono- miskt samarbete och utveckling (OECD). Ett antal internationella 
 139 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 organisationer och företag har antagit egna regler om dataskydd som bygger på OECD:s riktlinjer. Riktlinjerna överensstämmer i princip med de bestämmelser som återfinns i dataskyddskonven- tionen. Det bör tilläggas att år 1998 antogs OECD:s minister- deklaration Protection of Privacy on Global Networks, som innebar att man slog fast intentionen att i ett internationellt perspektiv harmoniera de regler som bör gälla för hantering av personuppgifter i globala nätverk, för att skydda den personliga integriteten. 
  
 7.5.3 
  
 Dataskyddsdirektivet 
  
 Det har inom EU ansetts nödvändigt att det finns en hög och gemensam nivå för skyddet mot integritetskränkningar i samband med behandling av personuppgifter, för att trygga ett fritt flöde av information mellan medlemsstaterna. Den 24 oktober 1995 antogs Europaparlamentets och rådets direktiv 95/46/EG 
 1  
 om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet). Direktivets principer om skydd för enskilda personers fri- och rättigheter är en precisering och förstärkning av principerna i dataskyddskonventionen år 1981. I artikel 1 anges syftet med direktivet, nämligen att medlemsstaterna, i överensstämmelse med direktivet, skall skydda fysiska personers grundläggande fri- och rättigheter, särskilt rätten till privatliv, i samband med behandling av personuppgifter. Syftet med direktivet är vidare att det skall finnas en likvärdig skyddsnivå i alla medlemsstater, så att staterna inte skall kunna hindra det fria flödet av personuppgifter till andra medlemsstater under hänvisning till enskilda personers fri- och rättigheter. 
 Dataskyddsdirektivet innebär inte att man skall anta en gemen- sam personuppgiftslag för hela EU. Ett direktiv är endast bindande i fråga om det resultat som skall uppnås och överlämnar åt med- lemsstaterna att själva välja form och metod. Medlemsstaterna kan dock inte föreskriva vare sig ett bättre eller sämre skydd för den personliga integriteten vid behandling av personuppgifter eller för det fria flödet av sådana uppgifter än vad som följer av dataskyddsdirektivet. 
  
 1  
 EGT L 281, 23.11.1995 s. 31 (Celex 31995L0046). 
 140 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 Direktivets tillämpningsområde 
 Dataskyddsdirektivet handlar om fysiska personers skydd. Skyddet för juridiska personer berörs inte av direktivet. Inte heller berörs sådan verksamhet som faller utanför gemenskapsrätten, däribland verksamhet som rör allmän säkerhet, försvar, statens säkerhet och statens verksamhet på straffrättens område. 
 Direktivet är tillämpligt på all behandling av personuppgifter och således också på manuella register, dock endast på sådana manuella register som är sökbara utifrån särskilda kriterier. Utanför tillämpningsområdet faller t.ex. ostrukturerade akter. Dataskydds- direktivet omfattar inte behandling av personuppgifter för privat bruk, oavsett om behandlingen är automatiserad eller manuell. 
 Bestämmelser om när personuppgifter får behandlas 
 Enligt dataskyddsdirektivet, artikel 6, måste all behandling av personuppgifter vara laglig och korrekt. Personuppgifter får endast samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Senare användning får inte ske på ett sätt som är oförenligt med dessa ändamål. Av artikeln framgår också bl.a. att oriktiga uppgifter eller ofullständiga uppgifter skall utplånas eller rättas. 
 Behandling av personuppgifter är tillåten om den registrerade otvetydigt har lämnat sitt samtycke eller behandlingen är nöd- vändig för att fullgöra ett avtal i vilket den registrerade är part eller för att på den enskildes begäran vidta åtgärder inför ett avtal. Behandling får också ske om den är nödvändig för att fullgöra en rättslig förpliktelse som åligger den registeransvarige eller för att skydda vitala intressen för den registrerade. Vidare får behandling ske om den är nödvändig för att utföra en arbetsuppgift som antingen är av allmänt intresse eller utgör ett led i myndighets- utövning. Slutligen får personuppgifter behandlas efter en intresse- avvägning, nämligen om intresset av att den registeransvarige får behandla uppgifterna överväger den registrerades intresse av att de inte behandlas, se artikel 7. 
 Som en huvudregel föreskrivs förbud mot behandling av känsliga uppgifter, artikel 8.1. Till känsliga uppgifter räknas uppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politisk uppfattning, religiös eller filosofisk övertygelse, facklig tillhörighet och uppgifter som rör hälsa eller sexualliv. Dessa kategorier av uppgifter får inte 
 141 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 behandlas utan uttryckligt samtycke av den registrerade, se artikel 8.2. I vissa särskilt angivna undantagsfall får dock sådan behandling ske även utan den enskildes samtycke, exempelvis när behandlingen av uppgifter är nödvändig med hänsyn till förebyggande hälso- och sjukvård, medicinska diagnoser och vård eller behandling. Medlemsländerna får under förutsättning av lämpliga skydds- åtgärder och av hänsyn till ett viktigt allmänt intresse besluta om andra undantag än de som anges i direktivet. 
 Information till den registrerade och rättelse 
 Dataskyddsdirektivet föreskriver att den registeransvarige eller dennes företrädare skall lämna den registrerade viss information, se artiklarna 10 och 11. Skyldigheten att lämna information gäller dock inte i de fall den registrerade redan känner till uppgifterna. Den registrerade har rätt till information om bl.a. ändamålen med behandlingen, mottagare eller de kategorier av mottagare till vilka uppgifterna utlämnas och begriplig information om vilka uppgifter som behandlas. Har uppgifterna inte lämnats av den registrerade själv behöver den registeransvarige inte lämna någon information, om det skulle visa sig vara omöjligt eller innebära en ansträngning som inte står i proportion till nyttan. Den registrerade har emeller- tid rätt att på begäran få information om de registrerade upp- gifterna, ett s.k. registerutdrag, se artikel 12. 
 Den registrerade skall i förekommande fall ha rätt att få sådana uppgifter som inte har behandlats i enlighet med bestämmelserna i direktivet rättade, utplånade eller blockerade. I direktivet finns inte någon definition av begreppet blockering. Av Kommissionens förklaring till direktivförslaget tycks framgå att med blockering avses att den registeransvarige får fortsätta att lagra uppgifterna, men inte på annat sätt behandla eller använda dem, se SOU 1997:39 s. 143. Om en uppgift rättas skall den registeransvarige underrätta tredje man som fått del av den felaktiga uppgiften. Detta gäller dock inte om en underrättelse är omöjlig eller skulle innebära en oproportionerligt stor ansträngning. 
 I artikel 13 finns det bestämmelser om att medlemsstaterna får föreskriva begränsningar i fråga om vissa skyldigheter och rättig- heter, bl.a. informationsskyldigheten och rättigheten att på begäran få tillgång till uppgifter. En sådan begränsning måste vara en 
 142 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 nödvändig åtgärd med hänsyn till vissa allmänna intressen, bl.a. skyddet av den registrerades eller andras fri- och rättigheter. 
 Artikel 17 innehåller bestämmelser om säkerheten vid behand- lingen av personuppgifter. Den registeransvarige skall genomföra lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda personuppgifter mot varje slag av otillåten behandling. Personupp- gifter skall dessutom skyddas mot bl.a. otillåten spridning, mot att de går förlorade genom olyckshändelse och mot att de ändras. 
 Anmälan till tillsynsmyndigheten 
 Av artikel 18 i dataskyddsdirektivet framgår att medlemsstaterna är tvungna att föreskriva att den registeransvarige eller dennes före- trädare skall underrätta tillsynsmyndigheten innan genomförandet av en behandling som helt eller delvis genomförs på automatisk väg eller en serie av sådana automatiska behandlingar som har samma eller närbesläktade ändamål. För  
 icke-automatiserade 
  behandlingar av personuppgifter är det tillåtet för medlemsstaterna att föreskriva att vissa eller alla sådana behandlingar skall anmälas eller att ett förenklat anmälningsförfarande skall gälla för dem. 
 Undantag från anmälningsplikten alternativt tillämpning av ett förenklat förfarande får föreskrivas dels om det med hänsyn till de behandlade uppgifterna inte är sannolikt att den registrerades fri- eller rättigheter kränks, dels när ett uppgiftsskyddsombud (person- uppgiftsombud) har utsetts. 
  
 7.6 
  
 Personuppgiftslagen 
  
 I juni 1995 utfärdade regeringen direktiv till Datalagskommittén om en total revision av datalagen och en analys av hur Dataskydds- direktivet skulle införlivas i svensk rätt. Uppdraget redovisades i betänkandet Integritet – Offentlighet – Informationsteknik, SOU 1997:39. Regeringen beslutade den 8 december 1997 propositionen 1997/98:44 Personuppgiftslag (bet. 1997/98:KU18, rskr. 1997/98:180), vilken i huvudsak bygger på det förslag som lades fram i betänkandet. 
 Personuppgiftslagen (1998:204) trädde i kraft den 24 oktober 1998 samtidigt som datalagen upphörde att gälla. I fråga om behandling av personuppgifter som påbörjats före den 1 oktober 2001 skulle personuppgiftslagen emellertid inte tillämpas. 
 143 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Detsamma gällde bl.a. för behandling som utfördes för ett visst bestämt ändamål om behandlingen för ändamålet påbörjades före ikraftträdandet. 
  
 7.6.1 
  
 Lagen och dess tillämpningsområde 
  
 Personuppgiftslagen (1998:204), som i huvudsak följer dataskydds- direktivets text och disposition, omfattar all automatiserad behandling av personuppgifter och manuell behandling av person- uppgifter i s.k. manuella register. I sistnämnda fall skall det vara fråga om uppgifter som ingår eller är avsedda att ingå i en struktu- rerad samling av personuppgifter vilka är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier, 5 §. Syftet med lagen är enligt 1 § att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks genom behandling av personuppgifter. 
 Lagen är generellt tillämplig och omfattar även sådan verksamhet som faller utanför  
 EG-rätten, 
  exempelvis behandling av person- uppgifter hos polisen eller försvarsmakten. Av 2 § framgår att avvikande bestämmelser i lag eller förordning gäller framför personuppgiftslagen. Beslut som riksdagen eller regeringen har fattat i annan form än lag eller förordning tar däremot inte över bestämmelserna i personuppgiftslagen. Det är således följdriktigt att föreskrifter som myndigheter har beslutat inte heller tar över bestämmelserna i aktuell lag. Det finns vidare i 8 § en bestämmelse som klargör att lagen inte skall tillämpas, om det skulle inskränka myndigheternas skyldigheter att lämna ut personuppgifter enligt 2 kap. tryckfrihetsförordningen. I samma paragraf framgår också att lagen inte hindrar att en myndighet arkiverar och bevarar all- männa handlingar eller att arkivmaterial tas om hand av en arkiv- myndighet. 
 Sådan behandling av personuppgifter som en fysisk person utför som ett led i en verksamhet av rent privat natur undantas från personuppgiftslagen (6 §). Behandling av uppgifter om juridiska personer omfattas över huvud taget inte av lagen. I lagen görs vidare ett undantag för sådan behandling av personuppgifter som sker uteslutande för journalistiska ändamål eller konstnärligt eller litterärt skapande (7 §). 
 De regler i dataskyddsdirektivet som införts i personuppgifts- lagen är i huvudsak generella. Enligt artikel 5 i direktivet åligger det medlemsstaterna att inom den ram direktivet drar upp precisera på 
 144 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 vilka villkor behandling av personuppgifter är tillåtna. Enligt regeringen kan en generell lag som i princip avser att reglera all icke privat användning inte gärna innehålla annat än generella principer och de allra viktigaste undantagen från dessa, se prop. 1997/98:44 s. 56. Regeringen eller Datainspektionen får därför bemyndigas att föreskriva undantag från vissa bestämmelser i personuppgiftslagen och precisera de generella principer som lagen innehåller. 
  
 7.6.2 
  
 Definitioner 
  
 Genom personuppgiftslagen (1998:204) utmönstras en rad begrepp som använts i datalagen, t.ex. personregister. En rad nya begrepp införs, vilka definieras i 3 §.  
 Personuppgifter  
 i lagens mening är all slags information som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person som är i livet. Det innebär att varken juridiska personer eller avlidna personer omfattas av lagens tillämpningsom- råde. Med  
 behandling av personuppgifter  
 avses varje åtgärd som vidtas med uppgifterna, vare sig det sker på automatiserad väg eller inte, t.ex. insamling, lagring, bearbetning, inhämtande, utlämnande, samkörning eller förstöring.  
 Personuppgiftsansvarig  
 är den som ensam eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen av personuppgifter. Ett  
 personuppgifts- biträde  
 behandlar personuppgifter för den personuppgiftsansvariges räkning. Med  
 personuppgiftsombud  
 avses den fysiska person som, efter förordnande av den personuppgiftsansvarige, självständigt skall se till att personuppgifter behandlas på ett korrekt och lagligt sätt. Med  
 samtycke  
 avses varje slag av frivillig, särskild och otvety- dig viljeyttring genom vilken den registrerade, efter att ha fått information, godtar behandling av personuppgifter som rör honom eller henne. Det krävs inte att samtycket är skriftligt. 
  
 7.6.3 
  
 Förutsättningar för behandling av personuppgifter 
  
 Grundläggande krav (9 §) 
 De grundläggande kraven på behandling av personuppgifter i per- sonuppgiftslagen (1998:204) stämmer överens med de krav som medlemsstaterna skall föreskriva enligt artikel 6 i dataskyddsdirek- tivet. Enligt lagen skall personuppgifter alltid behandlas på ett korrekt och lagligt sätt samt i enlighet med god sed. De skall 
 145 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Efter insamlingen får uppgifterna inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det ändamål för vilket de samlades in, vilket bl.a. innebär att uppgifterna inte får lämnas ut till annan om det är oförenligt med de ursprungliga ändamålen. Ett utlämnande med stöd av offentlighetsprincipen i 2 kap. TF hindras dock inte av denna princip. Att ändamålen skall vara särskilda innebär att en alltför allmänt hållen ändamålsbeskrivning inte får godtas. Hur detaljerad ändamålsbeskrivningen måste vara får avgöras i praxis och genom föreskrifter från regeringen och Datainspektionen. Det anses inte oförenligt med de ursprungliga ändamålen att behandla uppgifterna för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål. 
 De behandlade uppgifterna måste vara riktiga och relevanta och de får inte omfatta mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål för vilka uppgifterna har samlats in eller för vilka de senare behandlas. Om det är nödvändigt skall uppgifterna också vara aktuella. Alla rimliga åtgärder måste vidtas för att säkerställa utplåning eller rättelse av sådana personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga i förhållande till de ändamål för vilka de samlats in eller för vilka de senare behandlas. Personuppgifterna får inte heller bevaras längre än nödvändigt med hänsyn till de ändamål för vilka uppgifterna behandlas. Därefter måste de avidentifieras eller förstöras. Eftersom personuppgiftslagen är subsidiär till annan lag- stiftning, får uppgifterna emellertid inte avidentifieras eller på annat sätt förstöras (dvs. gallras) om det strider mot bl.a. tryckfrihetsför- ordningens bestämmelser om allmänna handlingar. 
 När behandling av personuppgifter är tillåten  
 (10–12 
  §§) 
 Personuppgifter får behandlas bara om den enskilde har lämnat sitt samtycke till behandlingen eller om behandlingen är nödvändig för vissa särskilda ändamål. Om den registrerade återkallar sitt sam- tycke får ytterligare personuppgifter om denne inte registreras. I vissa fall får dock personuppgifter behandlas trots att samtycke från den registrerade saknas. En förutsättning i samtliga dessa fall är att behandlingen är nödvändig för ändamålen. Här kan anmärkas att flertalet automatiserade bearbetningar av personuppgifter också kan utföras manuellt. Nödvändighetsrekvisitet har av Datalags- kommittén tolkats så att personuppgifter får behandlas även i de fall det är faktiskt möjligt att utföra uppgiften på annat sätt, om 
 146 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 förfarandet underlättas genom användningen av automatisk data- behandling (SOU 1997:39 s. 359). 
 Av 10 § personuppgiftslagen framgår att personuppgifter får behandlas i samband med ett avtal med den registrerade när det krävs för fullgörandet av avtalet eller när det behövs för att på den registrerades begäran vidta åtgärder innan avtalet träffas. Vidare får behandling utföras om det är nödvändigt för att den personupp- giftsansvarige skall kunna fullgöra en rättslig skyldighet som åvilar honom eller henne. Personuppgifter får också behandlas för att skydda vitala intressen för den registrerade. Likaså får sådana upp- gifter behandlas om det är nödvändigt för att en arbetsuppgift av allmänt intresse skall kunna utföras och för att den personuppgifts- ansvarige, eller någon annan till vilken personuppgifter har lämnats ut, skall kunna utföra en arbetsuppgift i samband med myndighets- utövning. 
 Personuppgifter får vidare behandlas om en avvägning ger vid handen att den personuppgiftsansvariges berättigade intresse av en behandling väger tyngre än den registrerades intresse av skydd. Vid intresseavvägningen jämställs med den personuppgiftsansvarige också sådana tredje män till vilka uppgiften lämnas ut. 
 Om en behandling av personuppgifter inte kan räknas till något av de fall som anges i 10 §, är behandlingen otillåten och får inte genomföras. 
 Behandling av känsliga personuppgifter (13 §) 
 I artikel 8 i dataskyddsdirektivet föreskrivs att medlemsstaterna skall förbjuda behandling av personuppgifter som avslöjar ras eller etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk överty- gelse samt medlemskap i fackförening. Likaså är det förbjudet att behandla sådana personuppgifter som rör hälsa eller sexualliv. I fråga om uppgifter som rör hälsa omfattas uppgifter om den regi- strerades tidigare, nuvarande och framtida fysiska och psykiska hälsa samt uppgifter om missbruk av droger och alkohol. I person- uppgiftslagen återfinns direktivets förbud mot behandling av käns- liga personuppgifter. 
 147 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Undantag från förbudet  
 (14–20 
  §§) 
 I 14 20 §§ personuppgiftslagen finns det bestämmelser som med- för att känsliga personuppgifter i vissa fall ändå får behandlas. För- budet mot behandling av känsliga personuppgifter gäller inte om den registrerade har lämnat sitt samtycke till behandlingen. Till skillnad från när samtycke krävs i andra sammanhang måste i fråga om känsliga personuppgifter samtycket emellertid vara uttryckligt, dvs. klart manifesterat. 
 Känsliga personuppgifter får vidare behandlas när det är nöd- vändigt för att den personuppgiftsansvarige skall kunna fullgöra sina skyldigheter eller utöva sina rättigheter inom arbetsrätten. I stort sett gäller det fullgörandet av alla skyldigheter och rättigheter för arbetsgivaren beträffande de anställda och deras organisationer. De uppgifter som behandlas under denna förutsättning får lämnas ut till tredje man endast om det inom arbetsrätten finns en uttrycklig skyldighet för den personuppgiftsansvarige att göra det eller om den registrerade har samtyckt till utlämnandet. 
 Om den registrerade inte kan lämna sitt samtycke, får känsliga personuppgifter behandlas när det är nödvändigt för att den regi- strerades vitala intressen skall kunna skyddas. Innebörden av begreppet vitala intressen är inte entydigt definierat, utan ett sådant intresse kan antingen vara av grundläggande betydelse för den regi- strerade alternativt vara livsviktigt för honom eller henne. 
 Förbudet mot att behandla känsliga personuppgifter gäller inte heller när behandlingen utförs inom ramen för ideella organisa- tioners berättigade verksamhet med ett politiskt, filosofiskt, religiöst eller fackligt syfte. För att sådan behandling skall vara tillåten förutsätts emellertid att behandlingen endast avser upp- gifter om medlemmar eller personer som organisationen på grund av sitt ändamål har regelbunden kontakt med. Utlämnande av sådana uppgifter till tredje man kräver den registrerades uttryckliga samtycke. 
 Det är tillåtet att behandla känsliga personuppgifter som på ett tydligt sätt offentliggörs av den registrerade. Det är vidare tillåtet att behandla känsliga personuppgifter när det är nödvändig för att kunna fastslå, göra gällande eller försvara rättsliga anspråk. Detta gäller när det förhållande som faller in under definitionen av känsliga personuppgifter också är en förutsättning för att personen i fråga skall ha rätt till en förmån eller ha en rättslig skyldighet gentemot någon annan. Som exempel kan nämnas rätten för en 
 148 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 sjuk person att få försäkringsersättning eller skyldigheten för den som tillhör Svenska kyrkan att betala avgift. 
 Förbudet mot behandling av känsliga uppgifter gäller inte när behandlingen är nödvändig med hänsyn till förebyggande hälso- och sjukvård, medicinska diagnoser, vård eller behandling samt administration av hälso- och sjukvård. Förbudet gäller inte heller när sådana uppgifter behandlas antingen av någon som är yrkes- mässigt verksam inom hälso- och sjukvårdsområdet och som sam- tidigt är underkastad tystnadsplikt eller av någon annan person som är underkastad en liknande tystnadsplikt. Slutligen undantas, under vissa förutsättningar, behandling för forskning och statistik från förbudet. 
 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, dvs. Datainspektionen, får meddela föreskrifter om ytterligare undan- tag, om det behövs med hänsyn till ett viktigt allmänt intresse, exempelvis folkhälsa. 
  
 7.6.4 
  
 Information till den registrerade 
  
 I 23 27 §§ personuppgiftslagen (1998:204) finns bestämmelser om information till den registrerade. Bestämmelserna gäller främst den information som den personuppgiftsansvarige utan uppmaning har att lämna. 
 Om uppgifter om en person lämnas av personen själv, skall den personuppgiftsansvarige i samband därmed självmant lämna den registrerade information om behandlingen. 
 Om personuppgifterna inhämtas från någon annan källa än den registrerade själv, skall den personuppgiftsansvarige utan upp- maning lämna den registrerade information om behandlingen, när uppgifterna registreras. Är uppgifterna avsedda att lämnas ut till tredje man behöver informationen emellertid inte lämnas förrän uppgifterna lämnas ut för första gången. Informationen skall inne- hålla uppgifter om vem den personuppgiftsansvarige är, ändamålet med behandlingen och all övrig information som den registrerade behöver för att kunna ta tillvara sina rättigheter i samband med behandlingen. 
 Enligt 25 § personuppgiftslagen behöver information inte lämnas om sådant som den registrerade redan känner till, exempelvis på grund av att han eller hon redan har fått informationen i enlighet med annan lagstiftning. 
 149 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 Har uppgifterna hämtats in från en annan källa än den regi- strerade själv, behöver informationen inte lämnas om det är omöj- ligt eller skulle innebära en oproportionerligt stor arbetsinsats. 
 Den personuppgiftsansvarige är skyldig att, till var och en som ansöker om det, en gång per kalenderår gratis lämna besked om huruvida uppgifter som rör sökanden behandlas eller inte, ända- målet med behandlingen, vilka uppgifter som behandlats, varifrån dessa kommer och till vem de lämnas ut. Sådan information behöver emellertid inte lämnas beträffande personuppgifter i löpande text som inte fått sin slutliga utformning när ansökan gjordes eller som utgör minnesanteckning eller liknande. Detta gäller dock inte om uppgifterna har lämnats ut till tredje man eller om uppgifterna behandlas enbart för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål, eller när det gäller löpande text som inte har fått sin slutliga utformning, om uppgifterna har behandlats under längre tid än ett år. 
 I den utsträckning det i en lag eller annan författning eller i ett beslut som har meddelats med stöd av en författning är särskilt föreskrivet att uppgifter inte får lämnas ut till den registrerade, behöver information inte lämnas. Regler om sekretess och tyst- nadsplikt går således före beskriven informationsskyldighet. 
  
 7.6.5 
  
 Rättelse 
  
 Av 28 § personuppgiftslagen (1998:204) framgår att den person- uppgiftsansvarige är skyldig att på begäran av den registrerade snarast rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med personuppgiftslagen eller före- skrifter som har utfärdats med stöd av lagen. Med blockering avses varje åtgärd som kan vidtas för att de ifrågavarande personupp- gifterna i alla sammanhang skall vara förknippade med tydlig information om att de är spärrade och inte får lämnas ut till tredje man och anledningen till spärren. 
 Den personuppgiftsansvarige skall i vissa fall lämna en under- rättelse om vidtagna korrigeringsåtgärder till tredje man till vilka personuppgifterna har lämnats ut. Detta skall ske om den regi- strerade begär det eller om det behövs för att undvika mera betydande skada eller olägenhet för den registrerade. En under- rättelse behöver dock inte lämnas om det visar sig vara omöjligt att underrätta eller det skulle innebära en oproportionerligt stor 
 150 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 arbetsinsats att lämna en underrättelse. Den personuppgifts- ansvarige har inte någon skyldighet att hålla reda på till vem upp- gifterna lämnas ut. Om den personuppgiftsansvarige inte vet till vilka uppgifterna har lämnats ut, är det omöjligt att senare under- rätta dem. 
  
 7.6.6 
  
 Säkerheten vid behandling av personuppgifter 
  
 Bestämmelser om säkerheten vid behandling av personuppgifter finns i 30 och 32 §§ personuppgiftslagen (1998:204). Ett person- uppgiftsbiträde, den som behandlar personuppgifter för den personuppgiftsansvariges räkning, och den eller de personer som arbetar under biträdets eller den personuppgiftsansvariges räkning får bara behandla personuppgifter i enlighet med instruktioner från den personuppgiftsansvarige. Instruktionerna bör formuleras på ett sådant sätt att var och en som arbetar med personuppgifter skall veta vilka ändamålen är med behandlingen och att behandling som är oförenlig med dessa ändamål är förbjuden. Om det i lag eller annan författning finns särskilda bestämmelser om behandlingen av personuppgifter i det allmännas verksamhet i sådana frågor, skall i stället de bestämmelserna tillämpas. Det gäller i huvudsak bestämmelser om tystnadsplikt och sekretess. 
 Den personuppgiftsansvarige är skyldig att vidta tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda personuppgifterna. Åt- gärderna skall åstadkomma en lämplig säkerhetsnivå med hänsyn till de tekniska möjligheter som finns, kostnaden för att genomföra åtgärderna, riskerna med behandlingen och hur känsliga de behand- lade uppgifterna är. 
 Enligt 32 § personuppgiftslagen får Datainspektionen meddela beslut om säkerhetsåtgärder i enskilda fall. Följs inte beslutet fri- villigt i det enskilda fallet, kan Datainspektionen enligt 45 § vid vite förbjuda den personuppgiftsansvarige att fortsätta att behandla personuppgifter på något annat sätt än genom att lagra dem. 
  
 7.6.7 
  
 Tillsynsmyndighetens befogenheter 
  
 I 43 47 §§ personuppgiftslagen (1998:204) regleras vissa av de befogenheter som tillkommer tillsynsmyndigheten, dvs. Data- inspektionen, vilken har rätt att för sin tillsyn på begäran få tillgång 
 151 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 SOU 2003:87 
  
 till bl.a. personuppgifter som behandlats och tillträde till sådana lokaler som har anknytning till behandlingen. Om Datainspek- tionen inte kan få tillräckligt underlag för att konstatera att be- handlingen av personuppgifter är laglig, kan myndigheten också vid vite förbjuda den personuppgiftsansvarige att behandla person- uppgifter på annat sätt än genom att lagra dem. Datainspektionen får också hos länsrätten ansöka om att sådana personuppgifter som har behandlats på ett olagligt sätt skall utplånas. 
  
 7.6.8 
  
 Anmälan till Datainspektionen 
  
 Anmälningsskyldighet (36 §) 
 Den personuppgiftsansvarige är skyldig att till Datainspektionen anmäla helt eller delvis automatiserad behandling av personupp- gifter innan en sådan behandling företas. Manuella behandlingar omfattas inte av anmälningsskyldigheten. Avsikten med anmäl- ningsskyldigheten är att göra behandlingens ändamål och dess viktigaste egenskaper kända. Datainspektionen skall föra register över anmälda behandlingar. 
 I förarbetena (prop. 1997/98:44 s.97) till personuppgiftslagen (1998:204) redovisas regeringens uppfattning om Data- inspektionens verksamhet. Enligt regeringen borde denna verk- samhet koncentreras till att ge råd och sprida kunskap om de materiella reglerna samt att utöva tillsyn över att reglerna följs. Dataskyddsdirektivet föreskriver dock som huvudregel att alla automatiserade behandlingar av personuppgifter skall anmälas på förhand till tillsynsmyndigheten, se artikel 18.1. En sådan ordning skulle innebära att Datainspektionen, i motsats till regeringens uppfattning, i huvudsak skulle ägna sig åt hantering av anmälningar, tillstånd m.m. Från anmälningsskyldigheten får ett medlemsland emellertid föreskriva undantag. 
 För att kunna tillgodose både kravet att följa direktivet och önskemålet att begränsa anmälningsskyldigheten, har i person- uppgiftslagen en principiell anmälningsskyldighet till Datainspek- tionen införts, samtidigt som möjligheterna att föreskriva om undantag från skyldigheten har utnyttjats fullt ut. När fråga är om särskilt integritetskänsliga behandlingar, som Datainspektionen skall kontrollera innan de påbörjas, föreskrivs dock inga undantag från anmälningsskyldigheten. 
 152 
  
 SOU 2003:87 
  
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten 
  
 I personuppgiftslagen finns ett bemyndigande som ger regeringen eller Datainspektionen möjlighet att genom föreskrifter meddela undantag från anmälningsskyldigheten. 
 Personuppgiftsombud (37 40 §§) 
 En anmälan till Datainspektionen avseende automatiserad behand- ling av personuppgifter behöver inte ske, om den personuppgifts- ansvarige har anmält till Datainspektionen att ett personuppgifts- ombud utsetts och vem denne är. Personuppgiftsombudet skall ha till uppgift att självständigt se till att den personuppgiftsansvarige behandlar personuppgifter på ett lagligt och korrekt sätt och i enlighet med god sed samt påpeka eventuella brister för denne. Om personuppgiftsombudet finner anledning att misstänka att den personuppgiftsansvarige bryter mot de bestämmelser som gäller för behandlingen av personuppgifter och om någon rättelse inte vidtas, skall personuppgiftsombudet anmäla detta till Datainspektionen. Personuppgiftsombudet skall vidare bl.a. hjälpa registrerade att få rättelse när det finns anledning att misstänka att behandlade personuppgifter är felaktiga eller ofullständiga. 
  
 7.6.9 
  
 Skadestånd och straff 
  
 Skadestånd (48 §) 
 Den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behand- ling av personuppgifter i strid mot lagen har orsakat. Skadestånd kan således inte utgå vid brott mot motsvarande bestämmelser i s.k. registerförfattningar, vilka enligt 2 § gäller framför personuppgifts- lagen (1998:204). Om skadestånd skall utgå i det sistnämnda fallet måste registerförfattningen innehålla egna skadeståndsbestämmel- ser eller en hänvisning till 48 § personuppgiftslagen. 
 Rätten till ersättning omfattar inte bara personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada, utan även den kränkning av den personliga integriteten som behandlingen kan ha medfört. Ersätt- ningen för kränkningen bör uppskattas efter skälighet mot bak- grund av samtliga omständigheter i det aktuella fallet. 
 Skadeståndsansvaret är i princip strikt. Det finns dock en möjlighet att helt eller delvis jämka skadeståndet, om den person- 
 153 
 Rättslig reglering till skydd för den personliga integriteten SOU 2003:87 
 uppgiftsansvarige kan visa att den felaktiga behandlingen inte berodde på honom eller henne. 
 Straff (49 §) 
 Behandling av personuppgifter i strid med personuppgiftslagen kan medföra skyldighet att till de drabbade betala skadestånd och kan dessutom föranleda ett vitesföreläggande av tillsynsmyndigheten. Vissa förseelser är också straffbelagda. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot vissa bestämmelser i lagen kan dömas till böter eller fängelse i högst sex månader eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst två år. 
 Det är straffbart att lämna osanna uppgifter i den information till den registrerade som lagen föreskriver eller i information till Datainspektionen. Det är vidare straffbart om någon i strid med lagen behandlar känsliga personuppgifter, för över uppgifter till tredje land eller underlåter att göra föreskriven anmälan om behandling av personuppgifter till Datainspektionen. I ringa fall skall emellertid inte dömas till ansvar. Vid en sådan bedömning får beaktas bl.a. vilken integritetskränkning eller risk för integritets- kränkning som behandlingen orsakat. 
 154