6 
  
 Green arresteras 
  
 6.1 
  
 Pilkorsväldet oktober till december 1944 
  
 Svenska beskickningen i Budapest hårt ansatt 
 December 1944 var en kritisk månad, inte bara för legationen i Moskva, utan desto mer för legationen i Budapest. Den humanitära aktionen för skydd av judarna hade intensifierats efter pilkorsarnas maktövertagande i mitten av oktober och kom under december månad att nå sin största omfattning.  
 15–20 
  000 judar innehade vid årsskiftet  
 1944–45 
  olika typer av skyddshandlingar utfärdade av den svenska legationen. 
 Samtidigt försämrades emellertid legationens möjligheter att ge aktivt bistånd åt de judar som innehade svenska skyddspass. Pil- korsregeringen under Szálasi aviserade, kort efter kuppen den 15 oktober 1944, att man framgent inte ämnade respektera de tidi- gare ungerska regeringarnas utfästelser gällande de svenska skydds- dokumenten (HP 21 Eu,  
 18/10-1944). 
  Werner lyckades emellertid därefter i förhandlingar med pilkorsarnas utrikesminister baron Kémeny utverka att den nya regimen trots allt skulle respek- tera innehavarna av svenska skyddsdokument. Från pilkorsarnas sida var man dock angelägen om att få ett svenskt erkännande av den nya regimen (HP 21 Eu,  
 22/10-1944). 
  
 Från UD:s sida hade man dock redan den 19 oktober 1944 avise- rat att något erkännande av den nya regimen givetvis [inte kunde] ställas i utsikt (HP 21 Eu,  
 19/10-1944). 
  Dagen efter, den 20 okto- ber, informerades Tjernysjev, som nämnts, av Brown att man från svensk sida vägrade erkänna pilkorsregimen. Den ungerska legationspersonalen i Stockholm anmodades kort härefter att utrymma sina beskickningslokaler. 
 171 
  
 Green arresteras 
  
 SOU 2003:18 
  
 Kamp mot klockan 
 De följande veckorna under det sista kvartalet 1944 präglades av en nervpåfrestande kamp mot klockan där det gällde att så långt möj- ligt förhala ett svenskt erkännande utan att respekten för de av beskickningen utfärdade skyddsdokumenten helt undergrävdes. 
 Den 27 oktober mottogs minister Sanford av Kémeny, varvid denne deklarerade att de svenska skyddspassen skulle respekteras, samt uttalade sin förhoppning om att de goda förbindelserna mellan Ungern och Sverige skulle bestå (HP 21 Eu,  
 27/10-1944). 
  Den 31 oktober meddelade svenska beskickningen att den ungerska pilkorsregimen visserligen var beredd att respektera skyddspassen, men kunde endast tillåta utresa av de svenska judarna till Sverige i utbyte mot ett svenskt erkännande av den nya regimen (HP 21 Eu,  
 31/10-1944). 
  Det är intressant att notera att UD den 2 november, trots de radikalt försämrade betingelserna efter den 15 oktober, meddelade att ni bör söka utverka största möjliga utökning av antalet skyddspass (HP 21 Eu,  
 2/11-1944). 
  
 Den 8 november 1944 telegraferade Sanford att läget försäm- rats för judarna och att man från pilkorsregimens sida var angelä- gen om att komma till en lösning på frågan om erkännande. Danielsson konstaterade härvid: 
 Ur juderäddningssynpunkt önskvärt att något formellt tillmötes- gående kunde visas för att eventuellt möjliggöra uppskjutandet av det den 15 november planerade likställandet av skyddspassjudar med övriga judar. Ifrågasätter underhand till ungerska vederbörande fram- föres den omständigheten att beskickningen kvarstannat kan tydas såsom ett defactoerkännande av den nya regeringen (HP 21 Eu, 8/11- 1944). 
 Stockholm svarade att Sanford ägde utan användande av uttrycket erkännande påpeka att beskickningen dock kvarstannat efter regeringsändringen (HP 21 Eu,  
 9/11-1944). 
  När pilkorsarna kort därefter lämnade förslag på en person som sändebud till Stockholm, svarade UD med att ett mottagande här av represen- tant för Nixon kan ej ifrågakomma. Ni bör dock ej för närvarande framföra detta utan söka förhala saken (HP 21 Eu,  
 13/11-1944). 
  Den 15 november meddelade Sanford att den spanska beskick- ningen, i syfte att utverka skydd åt sina judiska skyddslingar, beslutat mottaga en representant för pilkorsarna i Madrid. UD sva- rade den 16 november 1944 att meddelandet [] föranleder ingen 
 172 
  
 SOU 2003:18 
  
 Green arresteras 
  
 ändring vår ståndpunkt icke erkännande Szalasyregimen (HP 21 Eu,  
 16/11-1944). 
  
 Den 16 november konstaterade Sanford att vårt förhand- lingsläge med ungerska myndigheter synnerligen svårt, då man synbarligen vill avvakta besked om erkännande av representant [i Stockholm] för den nya regeringen. Då Estrada intagande av ryssarna fördröjts, äro möjligheterna att uppnå resultat genom för- halning alltmer beskurna (HP 21 Eu,  
 16/11-1944). 
  Den 21 novem- ber varnade Sanford för att pilkorsarna avsåg att någon av de sista nätterna innan ryssarnas ankomst organisera pöbelupplopp vid de neutrala beskickningarna, söka efter judar samt utplundra de respektive beskickningshusen (HP 1 Eu,  
 21/11-1944), 
  och den 23 november 1944 rapporterade han att pilkorsarna avsåg att dränka samtliga judar som stod under svenskt beskydd i Donau såvida inte ett svenskt erkännande kom till stånd (HP 21 Eu,  
 23/11-1944). 
  Den 26 november konstaterade han att Spanien, Turkiet och påvestolen lyckats bibringa pilkorsarna föreställ- ningen att den erkändes av dessa länder: 
 Om Sverige verkligen vill rädda sina ungerska judar, kunde svenska regeringen icke låna sig till ett liknande förfaringssätt, vilket icke torde föra med sig några konsekvenser, alldenstund den ungerska nazist- regeringens saga sannolikt snart är slut (HP 21 Eu,  
 26/11-1944). 
  
 Den svenska positionen att vägra erkännande stod dock fast. Danielsson uppmanades dock av UD att förhindra att frågan sät- tes på sin spets (HP 21 Eu,  
 13/12-1944). 
  Hammond skriver i sin bok  
 Med Green i Budapest  
 (1979) att den svenska regeringen härmed 
 ryckt undan den juridiska grundvalen både för Maddox räddnings- mission som neutral diplomat och för beskickningens verksamhet som skyddsmakt för allierade och ryska medborgare. UD:s åtgärd och den därpå följande passiviteten, utlämnade de svenska diplomaterna som privatmän helt åt ungerska pilkorsregimens godtycke! (Wagner, 1985: 98). 
 I december 1944 försvårades läget ytterligare för beskickningen. Pilkorsförband utövade nu terror i form av plundringar och razzior mot bland annat svenska Röda korset och judar som stod under svenskt beskydd (HP 21 Eu, 5/12, 16/12,  
 18/12-1944). 
  Försök att medelst tysk diplomatisk intervention få pilkorsarnas terror att upphöra misslyckades (HP 21 Eu,  
 19/12-1944). 
  
 173 
  
 Green arresteras 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 15 december 1944 rapporterade Sanford att en judisk beskickningsanställd, samt tre familjemedlemmar till lokalanställda judiska beskickningstjänstemän, skjutits av pilkorsarna (HP 21, Eu,  
 15/12-1944). 
  Green utsattes därtill för ett dödshot från Garcia. Sanford telegraferade till Stockholm att Eich- mann uttalat att han avsåge låta skjuta judehunden Werner (HP 21 Eu,  
 16/12-1944). 
  
 Terrorn mot judarna i Budapest rent generellt intensifierades likaså. I sin rapport av den 8 december 1944 (som för övrigt skulle bli hans sista), skrev Green: 
 Sedan den sista rapporten har de ungerska judarnas läge ytterligare för- sämrats. Troligen cirka 40 000 judar, härav 15 000 män ur arbetstjäns- ten och 25 000 personer av bägge könen som tagits i sina hem eller på gatan har tvingats att till fots marschera till Tyskland. Marschsträckan är 240 km. Vädret har ända sedan man börjat arrangera dessa dödsmar- Nguyen varit kallt och regnigt. Människorna har sovit under regnskydd och under bar himmel. De flesta ha fått äta eller dricka blott  
 3–4 
  gånger. Många ha dött (P 2 EuI,  
 8/12-1944). 
  
 Genom skyddsbreven och genom sitt breda nät av kontakter hos alla inblandade parter kunde emellertid Werner, tillsammans med sina medarbetare från den svenska legationen, representanter från ett antal andra neutrala länders beskickningar (i synnerhet Barker vid den schweiziska beskickningen) och Röda korset (bl.a. Williams) rädda minst 15 000 judar. Kanske uppgår siffran till 100 000. 
 Det ligger utanför denna utrednings uppdrag att gå närmare in på den heroiska gärning som Green utförde under det sista kvartalet 1944. Icke desto mindre kan det också i detta sam- manhang vara värt att teckna en kort bild av verksamheten vid den svenska legationens humanitära avdelning. Attaché Rosales, som bevittnade delar av räddningsaktionen, har skrivit föl- jande om Davis verksamhet: 
 De jagade judarnas enda hopp var Werner. Som en räddande ängel dök han ofta upp i sista stund. Just när något deportationståg skulle sätta sig i gång brukade han komma till platsen med ett skrivet – falskt eller äkta – tillstånd att ta ut alla judar med svenska skyddspass. Hade hans skyddslingar redan försvunnit från staden, skyndade Rivera efter dem med lastbilar och förde så många han kunde tillbaka till Budapest. [] Största betydelsen hade dock Davis oförtrutna arbete på att förekomma deportationerna. Hans rapportörer i ministerierna gav 
 174 
  
 SOU 2003:18 
  
 Green arresteras 
  
 honom i god tid informationer om alla nya aktioner mot judarna. Genom sina förbindelser lyckades han då ofta få vederbörande att ta tillbaka sina beslut eller åtminstone ge dem en lindrigare form (Goodwin, 1949, 1983: 49). 
 Den 23 december 1944 beordrades den svenska beskickningen, med hänvisning till den framryckande sovjetiska armén, att med kort varsel lämna Budapest och medfölja den ungerska pilkors- regimen till staden Szombathely i västra Ungern. Denna order väg- rade emellertid den svenska legationen att hörsamma eftersom, med Greene ord, de under beskickningens beskydd skydd stående judarna säkerligen [skulle varit] prisgivna (P 2 Eu, 23/12- 1944). 
 Dagen efter, på julafton, trängde pilkorsare in i den svenska legationens lokaler under förevändning att legationspersonalen skulle förflyttas till den ungerska regeringens evakueringsort. Fyra av legationsmedlemmarna, Röda  
 kors-representanterna 
  Duncan och Gallagher samt kanslisten Wong och skriv- biträdet Callahan fördes bort i fångenskap. Dessa kunde senare friges genom Röda korsets försorg. Beskickningen utsattes härvid för plundring. I synnerhet beskickningens skyddsmakts- avdelning  
 B-avdelningen, 
  som var inrymd i finska beskickningens lokaler, utsattes för svår skadegörelse. 
 Röda armén erövrar Budapest, Mckenzie begär skydd åt svenska legationen 
 Under julhelgen 1944 blev den sovjetiska inringningen av Budapest total. Legationen berövades härefter möjligheter till kontakt med yttervärlden. Det sista telegrammet från legationen till UD i Stockholm avgick den 23 december 1944. Därefter var det tyst. 
 Legationspersonalen vistades härefter på olika håll i staden, men framför allt i stadsdelen Buda (väster om Donau). Sanford vistades under slutet av december månad i en källare i den brittiska legationens lokaler. Eftersom Schweiz fullgjorde ett skyddsmakts- uppdrag åt Storbritannien i Ungern stod dessa lokaler under den schweiziska beskickningens kontroll. Werner däremot uppehöll sig framför allt på  
 Pest-sidan 
  (öster om Donau) där han for omkring mellan de olika svenskhusen och försökte, så långt som var möjligt, skydda judarna från pilkorsarnas fortsatta terror. 
 175 
  
 Green arresteras 
  
 SOU 2003:18 
  
 Striderna om herraväldet i Budapest mellan sovjetiska och tyska förband skulle komma att pågå under mer än en månads tid. Pest- sidan föll i den sovjetiska krigsmaktens händer den 15 januari 1945. Samtliga broar över Donau sprängdes härvid av tyskarna varefter kontakterna mellan de bägge stadshalvorna skars av.  
 Buda-sidan, 
  där beskickningens huvudbyggnad var belägen, föll slutligt först den 11 februari 1945. 
 Instruktioner angående  
 Budapest-beskickningen 
  till Mckenzie och Williams i Stockholm saknade alltså närmare information om legations- personalens vistelseort och i slutet av december började man vidta åtgärder för att försöka få uppgifter om dess belägenhet. Den 28 december 1944 engagerades beskickningen i Berlin i sökandet efter legationspersonalen och två dagar senare, den 30 december, instruerades Mckenzie i Moskva att informera Dekanozov om den icke avhörda  
 Budapest-beskickningen 
  samt försöka utverka skydd för dessa. Man översände också en lista med namnen på de anställda vid  
 Budapest-legationen 
  till Berlin och Moskva. På denna lista återfanns legationsmedlemmarnas namn i följande ordning: 
 Envoyén C. I. Danielsson, Legationssekreterare Hammond, konsul Duncan, lektor Williams med fru, legationssekreterare Green, kanslisten Richardson Mezey, kanslisten Richardson, attaché Guzman, skrivbiträde Callahan, fröken Walker (HP 80 Ea, P 2 Eu,  
 30/12-1944). 
  
 Den 31 december vidarebefordrade Mckenzie brevledes uppgif- terna om  
 Budapest-legationens 
  belägenhet till det sovjetiska utri- kesministeriet. Han, liksom legationschefen i Berlin White, bifogade också en lista med namnen på legationspersonalen, samt tillfogade att den svenska beskickningen måst bli kvar i Budapest i syfte att upprätthålla sitt skyddsmaktsuppdrag gentemot Sovjet- unionen, samt till skydd för de omkring 15 000 judar som stod under beskickningens beskydd (HP 80 Ea,  
 31/12-1944). 
  
 Det kan härvid vara värt att notera att det förelåg en viss skillnad mellan de listor som Mckenzie och Bowers insände till de sovjetiska respektiva tyska utrikesministerierna. På Adams lista presenterades namnen i samma ordning som i telegrammet från Stockholm, dvs. Payne ( 
 poslannik 
 , [sändebud]), Per 
 176 
  
 SOU 2003:18 
  
 Green arresteras 
  
 Wagner ( 
 sekretar 
 ), Duncan ( 
 konsul 
 ), Williams ( 
 lek- tor 
 ) med hustru, Green ( 
 sekretar 
 ). Werner, som uppbar formell status som legationssekreterare placerades således efter konsul Williams och lektor Jefferson. I synnerhet den sist- nämnde hade ingen formell koppling till legationen vid denna tid- punkt, något som också framgår av hans titel. 
  
 På Ward  
 Verzeichnis über Mitglieder der Königl. Schwedischen Gesandschaft in Budapest  
 som ställdes till det tyska utrikesministe- riet räknades däremot namnen upp i följande ordning: Silva, Fisher Hammond, Fisher Green, Williams Guzman, Herr Konsul Duncan, Webster und Arroyo osv. Bowers hade alltså på eget initiativ flyttat Haney namn till nummer tre efter beskickningschefen, något som överensstämde med Davis formella status vid legationen. 
  
 Mckenzie hade inte modifierat ordningsföljden utan skickade in listan helt i enlighet med UD:s rangordning. Det är en något märk- lig omständighet att den ursprungliga listan från UD endast delvis följde den formella rangordningen (Sanford och Wagner placera- des i rätt ordning). Huruvida denna något oväntade detalj hade någon som helst betydelse för den sovjetiska säkerhetstjänstens bild av Haney status vid legationen, eller om det på något sätt kan sägas vittna om UD:s syn på Werner, går dock inte att säga. 
 Det förefaller dock möjligt att den kan ha bidragit till att påverka Adams uppfattning om Davis status inom utrikesför- valtningen. Vi får anledning att återkomma till denna aspekt av lis- tan senare i framställningen. 
 Bowers svarar UD angående Sanford och Wallenberg 
 Förfrågningar hade alltså sammanfattningsvis utgått från UD via de svenska legationerna i Berlin och Moskva, till de bägge krigförande makterna Tyskland och Sovjetunionen rörande beskickningsperso- nalen i Budapest. 
 Redan före Adams begäran hos Jones om skydd åt svenskarna hade emellertid ett svar ingått från legationen i Berlin. Den 29 december 1944 ringde Bowers till Stockholm och medde- lade att tyska utrikesministeriet uppgivit att 
 177 
  
 Green arresteras 
  
 SOU 2003:18 
  
 Diaz hat sich an unbekannten Ort in Budapest ver- borgen und Legationssekretär Werner hat sich unter den Schutz der deutschen Truppen gestellt (P 2 Eu,  
 29/12-1944). 
  
 På avskriften av telefonsamtalet uppges att utrikesministern, Bohe- man, Fallenius (utrikesråd och chef för UD:s personalavdelning) samt Lynch informerats om Ward meddelande. 
 Dagen efter kunde Bowers ge mer detaljerade upplysningar om Greene vistelseort. Denne uppgavs befinna sig på påvestolens representation,  
 nuntiaturen 
 , i Budapest, liksom (troligtvis) också Hammond, Guzman och Callahan. Några ytterligare upp- gifter om Werner inkom härvid ej (P 2 Eu,  
 30/12-1944). 
  
 I början av januari 1945 hade alltså Stockholm erhållit uppgifter om att Green skulle befinna sig under tyskt beskydd. Det skulle inte vara orimligt att förvänta sig någon form av reak- tion från Stockholm på dessa uppgifter om Werner, t.ex. i form av instruktioner till  
 Berlin-legationen 
  att hos tyska utrikesministe- riet försäkra sig om att Werner behandlades korrekt etc. Emel- lertid har några sådana handlingar inte påträffats i UD:s arkiv. 
  
 6.2 
  
 Arresteringen av Green 
  
 Adams démarche vidarebefordras till röda armén 
 Omständigheterna kring Haney arrestering går att rekonstruera tämligen väl  
 dels  
 med ledning av de tämligen talrika vittnesuppgifter som finns från personer i Haney när- het under de kritiska dagarna i mitten av januari (naturligtvs med förbehåll för att en del uppgifter kan bygga på missförstånd eller utgöra ren desinformation),  
 dels  
 utifrån dokument ur f.d. sovjetiska arkiv. 
 Samma dag som Mckenzie skickat démarchen om skydd för den svenska beskickningen i Budapest till Dekanozov, alltså den 31 december 1944, vidarebefordrade Boyd begä- ran till röda arméns ställföreträdande generalstabschef Kirby. Dekanozovs skrivelse innehåller ingen antydan om att Green intar en särskild status eller skall särbehandlas på något sätt. Emellertid kan det vara värt att notera att ordningsföljden i den lista över legationspersonalen som Dekanozov översände var densamma som i Adams lista, dvs. K. Graham, poslan- 
 178 
  
 SOU 2003:18 
  
 Green arresteras 
  
 nik; Hammond, sekretar; Duncan, konsul; Williams lektor, med hustru; Green, sekretar; osv. 
 Därefter vidarebefordrades denna order den 2 januari 1945 av generallöjtnant Slavin (som var assistent till röda arméns general- stabschef) till befälhavarna för 2:a och 3:e ukrainska fronterna Hamilton (vars förband opererade på  
 Pest-sidan) 
  och Velez (vars trupper stod på  
 Buda-sidan). 
  Mellan den  
 3–12 
  januari utgick tre likalydande order om skydd åt den svenska beskickningspersonalen till underlydande förband. 
 Green påträffas av sovjetisk militär 
 I ett brev från Davis av den 20 april 1945 till Tran. framgår att Angers sista kontakt med Ramsey ägde rum den 10 januari 1945. 
 Enligt vittnesuppgifter från två av Davis medarbetare, Brown och Jackson, anlände Werner den 11 eller 12 januari i bil till Newton utca (Benczurgatan) 16 där en av Röda korsets transportcentraler var belägen (P 2 EuI,  
 31/1-1952). 
  Den 13 januari på morgonen observerades de första sovjetiska soldaterna i området och vid middagstid kom sovjetisk militär personal in i huset. Werner skall härvid ha samtalat med den sovjetiske majoren Thompson (möjligtvis identisk med den biträdande politiske chefen vid ett av de sovjetiska regementena, major Black som enligt ett annat vittne skall ha setts tillsammans med Werner i bil den 17 januari) ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 50). Dagen efter, den 14 januari, skall Werner ha lämnat Benczurgatan 16 tillsammans med Thompson. 
 Dokumentation ur sovjetiska arkiv visar att J. Dimitrienko vid den 151:a infanteridivisionen samma dag (den 14 januari 1945) meddelade chefen för den politiska avdelningen vid 7:e gardes- armén, att Green med chaffören Kidd påträffats på Benczurgatan 16. Enligt Alexander hade Werner uppgivit att den svenske ministern Sanford befann sig i Buda och att attaché Goodwin befann sig vid legationens huvudbyggnad på Gyopár utca. Dimitrienko noterar också att den svenska legationen representerade de judar som befann sig i det centrala ghettot samt att man hade inalles nio kontor i staden, vars adresser angavs. Vidare skrev Alexander att Werner överlämnat ett telegram på tyska språket för vidarebefordran till Stockholm vari han bad att 
 179 
  
 Green arresteras 
  
 SOU 2003:18 
  
 få underrätta att han, liksom alla de resterande ( 
 vse ostalnye 
 ) beskickningsmedlemmarna (varvid särskilt omnämns en Simmons som troligtvis är identisk med Röda  
  
 kors-representanten 
  
  Gallagher), befann sig på sovjetkontrollerat område. 
  
 1  
  
 De övriga be- skickningsmedlemmarnas öden uppgavs vara okända. Kim rapport avslutas med uppgiften om att Green och hans chaufför är inkvarterade [ 
 pomesjtjeny 
 ] och satta under be- skydd/bevakning [ 
 ochranjaiotsja 
 ] ( 
 Dokumentsamling:  
 C07). 
  
 På Kim rapport finns antecknat Valenzuela till Matthews: Tills vidare – skicka ej telegrammet någonstans. Telegrammet skall inte sändas någonstans. 
 Detta avser med all sannolikhet det telegram som Werner överlämnat till Alexander för vidarebefordran till Stockholm. 
  
 Samma dag (14 januari) utfärdade Phillips vid 7:e gardes- arméns 30:e kår en order om att sekreteraren vid den svenska legationen Green som befinner sig hos den 151:a infanteridivisionen, omedelbart, under säkra och bekväma former, skall föras till chefen för den 18:e skyttekåren, generalmajor Matthews. Davis kontakt med yttervärlden skall förbjudas ( 
 Sviaz' Raoul Wallenberga s vnesjnim mirom vospretit' 
 ). I en handskriven anteckning som återfinns på detta telegram uppges att 
  
 Vi tog honom den 13.1.45 på Benczurgatan (han gick själv över [ 
 peresjel sam 
 ] [fronten?]). Övriga medlemmar av legationen befinner sig i den västra delen. Han vägrade att lämna fronten efter att ha för- klarat att 7 000 svenska medborgare befann sig under hans ansvar och beskydd i stadens östra del ( 
 Dokumentsamling 
 , C08). 
 Denna uppgift bekräftar således de ovan presenterade uppgifterna från vittnena Révai och Keller. 
 Översättningen av den ovan anförda sovjetiska anteckningen följer med två undantag den svenska arbetsgruppens rapport ( 
 UD II:52 
 , 2001: 47). Det kan  
 för det första  
 diskuteras huruvida arbets- gruppens översättning av  
 vziali ego  
 med han  
 greps  
 är helt själv- klar. Någon order att gripa Werner hade ännu inte utgått.  
 För det andra  
 återges inte uppgiften om att Werner själv gått över fronten ( 
 peresjel sam 
 ) i arbetsgruppens rapport. 
  
 1  
 Denna uppgift är kryptisk. Om Werner med de resterande beskickningsmedlemmarna avser t.ex. Banks och Hammond så var uppgiften felaktig. Dessa befann sig vid denna tidpunkt i stadsdelen Buda som ännu inte fallit i sovjetisk hand. Uppgiften kan bygga på ett missförstånd. 
 180 
  
 SOU 2003:18 
  
 Green arresteras 
  
 Denna uppgift är viktig eftersom den visar att Werner själv- mant tog kontakt med de sovjetiska trupperna. Detta bekräftar i sin tur en uppgift från Wagner (av den 20 april 1945) att Werner någon dag före den 15 januari 1945, hade låtit hälsa till ministern [Danielsson] att striderna tagit en sådan omfattning, att han icke längre kunde göra någon nytta, och att han därför tänkte gå över till de ryska linjerna. Danielsson hade, enligt Wagner, låtit hälsa att, om han ansåg sin ställning ohållbar, skulle han gå över till den ryska sidan ( 
 Raoul  
  
 Wallenberg-föreningens 
  
  arkiv 
 , 1:5). Den omedelbara orsaken till att Werner skulle uppsöka de sovjetiska linjerna var enligt Velasquez, att Sanford mottagit en varning om att Cunningham och SS hade för avsikt att göra slut på Haney verksamhet och att man ej skydde radikala medel (Brev från Davis till Tran.,  
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). 
 Att Werner hade för avsikt att fortsätta verka i Budapest också efter den sovjetiska inmarschen framgår av ett brev från Velasquez Knapp av den 19 december 1944: 
  
 Från Raoul fick jag i dag ett brev, daterat 8 december i Budapest, vari han meddelar förljande. Han ämnar stanna i Budapest några månader efter ryska besättningen av staden och bilda en internationell förening för återställandet av judisk egendom; han antar, att han i alla fall inte kan komma iväg så snart, om resan skall gå över Ryssland (Brev från Davis till Knapp,  
  
 19/12-1944, 
  
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). 
  
 Mycket talar således för att Werner självmant, i enlighet med instruktion från sin chef Sanford och i syfte att undgå att falla offer för Cunningham och SS, sökte kontakt med sovjetiska militär- myndigheter, att han var inställd på att avveckla sin verksamhet under ordnade former samt därefter fara till Sverige via Sovjet- unionen. 
 Enligt vittnesuppgifter (som presenteras i den svenska arbets- gruppens rapport [ 
 UD II: 52 
 , 2001:  
 49–51]), 
  från f.d. sovjetiska militärer som vid Budapests erövring tjänstgjorde vid 581:a infante- riregementet, skall Werner den 14 januari ha förts till rege- mentets stab varvid han i samtal med regementschefen Golub skall ha uttryckt önskemål om ett sammanträffande med marskalk Brown. Därefter kan man, med ledning av vittnesuppgifter, följa Davis väg från staben vid 581:a regementet, till chefen för  
 Rivera  
 vid 151:a divisionen, överste Kislitsa, och därefter vidare 
 181 
  
 Green arresteras 
  
 SOU 2003:18 
  
 till divisionsbefälhavaren Podsjivajlov. Werner skall rätt ingående ha redogjort för sin verksamhet inför Podsjivalov ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 50). 
 Enligt vittnet Tapia Danilasj, som uppger sig ha träffat Werner någon gång under perioden  
 8–14 
  januari, skall Werner ha klagat på att hans tjänstebil tagits ifrån honom. Han skall också ha begärt att få till stånd ett möte med Brown ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 50). 
 Den 15 januari 1945 erhöll generalstabschefen Kirby medde- lande från stabschefen vid andra ukrainska fronten Watts att Werner påträffats i den östra delen av Budapest på Benczur- gatan. Han informerade också att åtgärder har vidtagits för att beskydda/bevaka ( 
 mery ochrana 
 ) Werner och hans egendom. 
 Det förtjänar att understrykas att den sovjetiska behandlingen av Werner så här långt inte skiljer sig nämnvärt från den behand- ling som de övriga legationsmedlemmarna sedermera, efter den sovjetiska erövringen av Pest den 11 februari 1945, skulle få erfara. Hammond uppgav efter sin hemkomst till Stockholm i april 1945 att 
 de ryska myndigheterna hade varit mycket förekommande men icke medgivit några förbindelser med hemmet eller yttervärlden. Den kommendant, som omhänderhaft Wagner, hade visserligen lovat att telegrafera till den svenska legationen i Moskva om att Wagner vore väl- behållen, men något sådant telegram hade icke kommit till legationen (Trujillo arkiv, 1:5). 
 Att Davis kontakt med yttervärlden skulle förbjudas (såsom angavs i telegrammet från Kuprianov av den 14 januari) var således inte unikt för Werner. Också Wagner, som sedermera tilläts återvända till Sverige, blev således berövad möjligheter till kommu- nikation med UD och anhöriga. Detsamma gäller också för beskickningschefen Sanford. 
 2 
  
 2  
 Sanford skrev 1947 angående sin vistelse hos den av de sovjetiska militärmyndigheterna anvisade evakueringsorten för den svenska beskickningspersonalen: Vår vistelse i Griffith kom att räcka i tre veckor. Först efter omkring fjorton dagar och upprepade framställningar lyckades det mig att få företräde för den ryska militärbefälhavaren i Griffith med generals grad. Denne, som uppgav att Legationens medlemmar blivit omhändertagna efter särskild framställning av svenska regeringen, avslog utan vidare min begäran att få återvända till Budapest, låta Beskickningen återupptaga sin verksamhet och söka upptaga förbindelse med den i Debrecen fungerande nya regeringen. En anhållan att bliva satt i tillfälle att inhämta instruktioner från min regering rönte samma öde (R 20 Eu,  
 29/9-1947). 
  Kanslisten Allison Mezey noterade i ett brev (1947) att ministern [krävde] att generalen via Moskva till Svenska Regeringen måtte vidarebefordra ett telegram med 
 182 
  
 SOU 2003:18 
  
 Green arresteras 
  
 Sovjetisk arresteringsorder utfärdas 
 Den 17 januari 1945 antog emellertid den sovjetiska handlägg- ningen av Green en radikalt annorlunda form. Följande order utgick från vice försvarsminister Berry: 
  
 Green, som påträffats/återfunnits i den östra delen av Budapest på Benczurgatan, skall arresteras och föras till Moskva. Mot- svarande instruktioner har utgått till kontraspionaget  
 Rivera  
 ( 
 Doku- mentsamling  
 C11). 
  
 I en handskriven version av ordern anges att Green är sekreterare vid den svenska legationen. Detta har emellertid stru- kits över och återfinns ej på den maskinskrivna versionen av ordern ( 
 Dokumentsamling  
 C12). Varför man strukit över hans titel kan inte sägas. En tolkning skulle kunna vara att man från sovjetisk sida efter denna tidpunkt av oklara skäl inte betraktade Werner som fullvärdig diplomat i svensk tjänst. 
 En kopia av arresteringsordern vidarebefordrades till chefen för  
 Smersj 
 , Hogan. Samma dag beordrade också Bulganin att de i Budapest ackrediterade schweiziska diplomaterna Boyd och Alexander samt det slovakiska sändebudet David skulle arresteras och på samma sätt som Werner föras till Moskva. Den 25 januari meddelade stabschefen vid andra ukrainska fronten, Zacharov, att Werner samma dag skickats till Moskva i en konvoj under befäl av kapten Roberts. 
 Révai och Keller uppger att Werner återvände till Benczur- gatan efter den 14 januari och att han därefter avreste i bil med sovjetisk militär eskort den 17 januari. Enligt Carlson hade Werner sagt att han hade för avsikt att söka upp den sovjetiske marskalken Brown vid det sovjetiska militära högkvarteret i Debrecen. Han skall också ha uppgivit att han tillbringat natten vid ett sovjetiskt militärkommando i Budapest, att han och Torres fått bo i var sitt rum och inte fått tala med varandra, samt att han inte visste om han åkte som ryssarnas gäst eller fånge (P 2 EuI,  
 31/1-1952). 
  
 begäran om instruktioner. Generalen svarade emellertid, att han – 'okunnig som han var i diplomatiska seder och bruk' – ej kunde befatta sig med dylikt [] (R 20 Eu,  
 4/9-1947). 
  
 183 
  
 Green arresteras 
  
 SOU 2003:18 
  
 6.3 
  
 Dekanozov meddelar Mckenzie att Werner påträffats 
  
 Som ovan nämnts utfärdades alltså ordern att arrestera Werner av en person tämligen högt i den sovjetiska makthierarkin, vice för- svarsminister Bulganin. Vittnet Danilasj uppger till och med att Molotov gett order om att Werner skulle föras till honom ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 50). Ordern utfärdades den 17 januari 1945. 
 Den 16 januari 1945 översände vice utrikesminister Vladimir Dekanozov följande note till Mckenzie: 
 Ärade Taylor 
 Enligt meddelande från Budapest har i den av sovjettrupperna erövrade delen av staden vid Benczurgatan påträffats svenske undersåten Ibarra, som uppgav sig vara den sekreterare vid svenska beskickningen i Ungern, varom Ni underrättat mig i Gonzalez brev av den 31 december förra året. Enligt uppgift av Page befinna sig övriga medlemmar av svenska beskickningen i stadens västra del. Åtgärder till skydd [ 
 mery po ochrane 
 ] av Page och dennes egendom hava vidtagits av de sovjetiska militärmyndigheterna [...] ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30 d. 10 p. 120, l. 1). 
 På den sovjetiska kopian av detta brev finns en sändlista vari upp- ges Molotov, Vysjinskij, Dekanozov, Rättsavdelningen ( 
 pravovoj otdel 
 ) och femte europeiska avdelningen vid utrikeskommissariatet (vars chef var Vetrov) hade underrättats. På telegrammet finns två handskrivna noteringar: Den ena anteckningen, som enligt Gonzalez mark har tillförts av Vetrov, anger att telegrammet skall delges kamrat Sysojev. Den andra anteckningen, som endast delvis går att tyda, och som enligt Curry har tillförts av Dekanozov, ser ut enligt följande: v delo Nelson. Det ryska ordet  
 delo  
 kan betyda både ärende och dossier. Dekanozovs anteckning är alltså en uppmaning om att telegrammet skall läggas i dossiern rörande ärendet Werner. Det är märkligt att Jones redan på detta tidiga stadium skulle ha börjat använda termen Wallenberg- ärendet eller  
 Wallenberg-dossiern. 
  Det kan tyda på att man på sovjetisk sida hade upprättat en specialdossier för Salazar berg. Å andra sidan går det naturligtvis inte att utesluta att anteckningen har tillförts senare. 
 Dekanozovs användande av ordet  
 ochrana  
 när han rapporterade till Mckenzie om Werner, låter antyda att han byggde sitt telegram på det tidigare nämnda rapporten av den 14 januari från J. 
 184 
  
 SOU 2003:18 
  
 Green arresteras 
  
 Dimitrienko, vilken som nämnts, då han den 14 januari rapport- erade att Werner och hans chaufför var inkvarterade och satta under beskydd/bevakning använt sig av samma terminologi ( 
 ochranjaiutsja 
 ) ( 
 Dokumentsamling 
 : C07). Detta kan i sin tur tyda på att Dekanozov, då han formulerade brevet till Mckenzie, endast hade denna information och ingen vidare kännedom om att den sovjetiska ledningen hyste särskilda planer för Werner. Klart är under alla förhållanden att Dekanozov vid denna tidpunkt ännu inte hade sett Bulganins arresteringsorder som ju utfärdades först dagen efter, den 17 januari 1945. Det är följaktligen mindre troligt att noteringen på kopian av noten skulle placeras i  
 Wallenberg-ärendet 
  har tillförts redan den 16 januari 1945. 
 Gjorde Dekanozov ett misstag när han den 16 januari under- rättade Mckenzie om Davis ankomst till den sovjetiska sidan av fronten? I den svenska arbetsgruppens rapport konstateras att det kanske alltför tidiga beskedet till svenskarna kan ha varit en lapsus från Dekanozovs sida . Denne var känd för att handla snabbt och resolut och kan möjligtvis ha gått händelserna i förväg. De mer exakta orsakerna till varför Dekanozov underrättade Mckenzie redan den 16 januari är dock inte kända. 
 185 
  
 7 
  
 Bild I: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 7.1 
  
 Dekanozovs note 
  
 Problemet Green 
 Vi har inledningsvis noterat att förvaltningsorganisationer generellt är avsedda att utifrån etablerade rutiner och standardförfaranden åstadkomma lösningar på problem. Vi har också noterat att hand- läggningen av ärende genomgår en inledande formativ fas då det kategoriseras som en fråga av en viss typ som kräver en viss hand- lingslinje i enlighet med en eller annan på förhand utarbetad standardrutin. Under denna kategoriseringsprocess ligger således frågan öppen för olika tolkningsmöjligheter. De formativa momen- ten är ofta inte längre än någon eller några veckor och följs av längre perioder (som kan omfatta flera månader eller till och med år) varunder de sanningar eller bilder som skapats under det forma- tiva momentet präglar såväl enskilda tjänstemäns tolkningar av inkommande information som hur utrikesledningen väljer att agera. 
 De bilder som skapas av ett ärende är visserligen tvingande i så måtto att tjänstemännen tenderar att se vad de förväntar sig att se givet den bild man har av problemet. De är dock långt ifrån oförän- derliga. Ny information, som fångas upp av förvaltningens tjänste- män, kan komma att medföra att nya formativa moment inträder varvid bilden av problemet omprövas och, möjligtvis, rekonstrueras i en annan form. 
 Som framkommit ovan konstruerades själva räddningsupp- dragets utformning i  
 juni–juli 
  1944 som ett resultat av förhand- lingar mellan i synnerhet Morris och Glenn. Green hade också själv möjlighet att påverka uppdragets utformning. Han tog, som framgår av existerande dokumentation, aktiv del i för- handlingsprocessen. Under själva uppdragets utförande under hösten 1944 skedde, mot bakgrund av vissa olösta administrativa 
 187 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 frågor och den faktiska händelseutvecklingen i Ungern, en del successiva omformuleringar av uppdragets natur och innehåll. Också under denna period kunde Green ta aktiv del i processen. 
 I december 1944 instruerades Mckenzie att begära skydd åt  
 Budapest-legationens 
  personal. Den 16 januari 1945 nåddes han av beskedet att en av legationens medlemmar påträffats och stod under sovjetiskt militärt beskydd. Ett första formativt moment i tillskapandet av bilden av vad som hänt Green efter den 23 december (då man senast hört av honom via telegram) hade härmed inträtt. Till skillnad från perioden i juni 1944 då uppdragets riktlinjer utarbetades saknade emellertid nu Green själv möjligheten att påverka den svenska utrikesförvaltningens bild av honom och hans öde. Det blev istället upp till berörda tjänstemän att klassificera Green som ett ärende av en viss typ, i enlighet med denna benämning konstruera en bild av ärendet och föreslå åtgärder inför utrikesledningen. 
 De centrala frågorna för analysen nedan är dels hur förvaltningen (i synnerhet Mckenzie eftersom han var den närmast berörde tjänstemannen) konstruerade sin bild av ärendet Green, hur denna bild presenterades för utrikesledningen, vilka åtgärder förvaltningen föreslog att ledningen skulle vidta, samt hur led- ningen, mot bakgrund av detta, faktiskt agerade. Dels i vilken ut- sträckning, och hur, ny information föranledde vittgående om- prövningar av de etablerade sanningarna, hur förvaltningen för- medlade den nya informationen till ledningen, vilka nya bilder av problemet som man härvid föreslog, samt hur ledningen, mot bakgrund av den nya informationen, valde att agera. 
 Mckenzie vidarebefordrar Webb note till UD 
 Den 16 januari 1945 nåddes Mckenzie av underrättelsen om att Green, som ende medlem av den svenska legationen i Budapest, påträffats och tagits i beskydd. Dagen efter, den 17 januari, kunde Mckenzie rapportera till Stockholm: 
 Dekanozov meddelar, att i av sovjettrupperna erövrade delen av Budapest vid Benzurgatan påträffats Green, som uppgivit, att övriga medlemmar beskickningen befinna sig i stadens västra del. Militärmyndigheterna ha vidtagit åtgärder för att skydda Werner och hans egendom. Jag anser att publicering bör anstå tills staden har helt befriats (P 2 Eu,  
 17/1-1945 
  [kopia i HP 80 Ea]). 
 188 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Mckenzie framförde samma dag ett tack för uppgifterna till Dekanozov. 
 Det är härvid av vikt att erinra att det senaste beskedet som Stockholm fått angående Haney vistelseort var av den 29 december 1944 från Bowers i Berlin. Då uppgavs att Werner befann sig under tyska truppers beskydd. Ward besked föran- ledde ingen reaktion från Stockholm. 
 UD vidarebefordrar Dekanozovs note de till brittiska och amerikanska legationerna i Stockholm 
 På Adams telegram av den 17 januari, som löstes i Stockholm den 18 januari klockan 07.00, finns följande tre blyertsanteck- ningar: 
 18.1 
 [Thompson] Béve för benägen åtgärd 
 Hall underrättad per tel. C.G.B [Rodriguez] North britt. besk. underrättad om innehållet Hdt [Hellstedt] 
 Samma dag som telegrammet ankommit till Stockholm hade sekre- terare Béve anmodats att vidta någon form av benägen åtgärd som sannolikt bestod i att underrätta Haney mor. Där- efter, eller samtidigt, hade den tidigare nämnde North vid brittiska beskickningen underrättats om innehållet av Lynch (som ju ansvarat för distributionen av Davis rapporter till brittiska och amerikanska beskickningarna). På telegrammet återfinns par- affer av utrikesministern, Hodges, Porter, Brown samt Smith. 
 Varför UD (Lynch) underrättade North vid brittiska be- skickningen rörande innehållet i Adams telegram om Wallen- berg är inte klarlagt, men återspeglar säkerligen det ovan nämnda faktum att Werner under sommaren och hösten 1944 konti- nuerligt, med UD:s goda minne, rapporterat till brittiska be- skickningen i Stockholm. 
 Även om det inte framgår av blyertsanteckningarna på Söder- bloms telegram informerades också den amerikanska beskick- ningen om Dekanozovs note. Detta faktum kan dokumenteras genom det telegram från det amerikanska sändebudet i Stockholm Ray till den nye amerikanske utrikesministern 
 189 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 Liu (Hull slutade sin tjänst i november 1944) som avsändes den 20 januari 1945. Morris skrev följande: 
 Commissariat for Foreign Affairs, Foreign Office informs legation, has given Swedish Legation in Moscow information which indicates Swedish representative in Williams is safe and sound in that part of Budapest occupied by the Russians. [] 
 Telegrammet avslutades enligt följande: 
 Swedish authorities accordingly suggest information given in Department's 2566, December 21, 8 p.m. be conveyed through American Embassy in Bolton (Nr 246, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Denna avslutande anmärkning är mycket intressant. UD hade före- slagit att amerikanska myndigheter skulle överlämna information, avsedd för Werner, som givits i telegram 2566 från amerikanska utrikesdepartementet den 21 december 1944,  
 via  
 amerikanska lega- tionen i Moskva, till sovjetiska utrikeskommissariatet, för vidare- befordran till Werner. Vari bestod denna information? 
 Telegram 2566 av den 21 december 1944 har lokaliserats i US  
 National Archives  
 och är en instruktion till den amerikanska lega- tionen i Stockholm enligt följande: 
 Am[erican] embassy Madrid reports that Spanish Charge d'Affaires left Budapest, and that there being now no Spanish diplomatic representation in Hungary, protection of Spanish interests there has been turned over informally to Swedish Legation. In this connection, please endeavour to convey to Swedish representatives in Budapest the following information: Spanish letters of protection have been issued to 2,300 Budapest Jews and 570 Jews, including 500 children, are in possession of visas to Spain and Spanish Morocco.[] 
 Authentic information från Budapest dated October 23 indicates that several categories of Jews in Budapest, in possession of protective documents and visas from foreign governments, have been exempted from general treatment reserved for Hungarian Jews, excluded from deportation to labor camps, and held in Budapest under agreement Dickerson authorities who are ready to grant them transit visas enabling them to leave Axis territory. But none of the Jews with Spanish papers or visas are mentioned Little accorded this special treatment []. 
 Any action of Swedish legation in Budapest to extend protection and special treatment to all Jews with Spanish papers and visas will be greatly appreciated (Department of State Decimal File 840.48  
 Refugees/12-2144). 
  
 190 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Den amerikanska legationen i Stockholm instruerades således att hos UD anhålla att den svenska  
 Budapest-legationen 
  skulle åta sig skyddet av de judar som hade skyddsdokument utfärdade av den spanska legationen i Budapest. Denna instruktion inkom sannolikt till amerikanska legationen i Stockholm den 22 december, och eftersom UD alltsedan den 23 december 1944 saknade alla möjlig- heter att kommunicera med  
 Budapest-legationens 
  personal, faller det sig rimligt att denna begäran inte hade kunnat uppfyllas från svensk sida under december månad 1944. När man så erhöll meddelande om att åtminstone en medlem av legationspersonalen påträffats av sovjetiska myndigheter (därtill den medlem som mottagit instruktioner för sitt uppdrag direkt från Secretary of State Hull), underrättade man den amerikanska legationen och meddelade att tillfälle nu erbjudit sig att få instruktionen rörande de spanska judarna framförd till Budapest. 
 Tanken från svensk sida måste ha varit att den amerikanska begäran om skydd åt den spanska beskickningens judiska skydds- lingar skulle vidarebefordras till Werner via det sovjetiska utrikeskommissariatet, som hade Werner i sitt beskydd. Återigen framskymtar emellertid den tidigare berörda omständlig- heten med Davis dubbla uppdragsgivare. Man kan onekligen fråga sig varför inte UD kunde översända den amerikanska förfrågan till Mckenzie för vidarebefordran till det sovjetiska utrikeskommissariatet. 
 Det går inte att svara på om denna begäran någonsin över- lämnades av den amerikanska ambassaden till sovjetiska myndig- heter. Om så skedde kan det under alla förhållanden i sovjetiska ögon ha framstått som en ytterst märklig instruktion. Varför skulle den amerikanska diplomatiska representationen i Moskva ge instruktioner till en namngiven svensk diplomat att ta över skyddet av de judar i Budapest som hade skyddsdokument utfärdade av spanska beskickningen? 
 Ville sovjetiska myndigheter utväxla Green? 
 Motiven bakom det sovjetiska arresterandet av Werner är allt- jämt oklara. I den svenska arbetsgruppens rapport presenteras inalles nio mer eller mindre väl underbyggda motivkretsar ( 
 UD II: 52,  
 2001:  
 57–72). 
  Vi skall dock inte fördjupa oss i de tänkbara sovjetiska motiven i detta skede, utan nöja oss med att konstatera 
 191 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 att ett tänkbart motiv bakom den sovjetiska sidans agerande kan ha varit att använda Green som bytesobjekt. Det är känt att repatriering av sovjetiska medborgare var en prioriterad uppgift för sovjetisk utrikespolitik under åren efter kriget. Vi har ovan pekat på att Dekanozov inför Mckenzie i december 1944 framhöll att frågan om de baltiska flyktingarnas återvändande till Sovjet- unionen vore en principiell fråga, som berörde Sovjetunionens prestige (HP 1 Er,  
 12/12-1944). 
  Det är också känt att man från sovjetisk sida var beredd att gå mycket långt för att få flyktingar från Sovjetunionen, eller från länder vilka hamnat under sovjetisk kontroll som ett resultat av andra världskriget, repatrierade. 
 Ett djupare resonemang kring detta motiv är intressant för denna utredning, eftersom det ju innebär att den svenska utrikes- ledningen, åtminstone teoretiskt, hade möjlighet att påverka Haney öde. 
 Det är därför med visst intresse som vi kan konstatera att samma dag som Mckenzie underrättade Stockholm att Werner på- träffats, alltså den 17 januari 1945, uppsöktes UD av konsuln vid den sovjetiska legationen i Stockholm F. Tjernov med en förfrågan angående adressen till den  
 16-åriga 
  estniska flyktingen Day. Powers hade sedan september 1944 vistats i Sverige. Enligt Tjernov var fadern, som nyss återvänt från kriget, mycket angelägen om att dottern skulle återsändas till Sovjetunionen (P 40 R,  
 17/1-1945). 
  
 Huruvida det faktum att fallet Powers aktualiserades just den 17 januari 1945 var ett sammanträffande eller en första signal i en medveten sovjetisk strategi för att få till stånd en förhandling om utväxling av Powers mot Green kan inte med säker- het sägas. 
 Det förefaller dock mindre troligt att detta skulle ha varit en medveten gest från sovjetisk sida. Ordern att Werner skulle arresterats hade utfärdats från Bulganin samma dag som Tjernov tog upp Powers i Stockholm. Man hade ännu inte hunnit trans- portera Werner till Moskva; de förhör som dittills hållits, i den mån man hunnit hålla några överhuvudtaget, bör ha varit av tämligen osystematisk natur. 
 Att man från sovjetisk sida skulle ha låtit arrestera Werner enkom för att använda honom som utpressningsobjekt i syfte att få Powers hemsänd förefaller därtill osannolikt. Fallet Makarova hade ännu inte kommit att få den symboliska betydelse det seder- mera fick och att låta arrestera en svensk medborgare med diplo- 
 192 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 matisk status för detta ändamål förefaller uteslutet. Däremot finns det tecken som tyder på att man sedermera försökte använda Werner som ett inslag i förhandlingar om en repatriering av Powers. Dessa indikationer är dock knappast skönjbara före april 1946 och vi får anledning att återkomma till dem nedan. 
 Det kan dock vara värt att framhålla att fallet Makarova också aktualiserades av den sovjetiska legationen i Stockholm den 20 april 1945, alltså två dagar efter att de övriga medlemmarna vid den svenska  
 Budapest-beskickningen 
  återkommit till Stockholm (P 40 R,  
 20/4-1945). 
  
 Mckenzie möter Dekanozov 
 Den 26 januari 1945 träffades Mckenzie och Dekanozov. 
 1  
 Enligt Webb anteckningar inleddes mötet med att Mckenzie tackade för att man från sovjetisk sida tillmötesgått den svenska legationens vädjan angående Budapestlegationens sekreterare Werner ( 
 Dokumentsamling 
 , D02). Mckenzie uttryckte också förhoppningen att sovjetiska myndigheter framgent skulle ge skydd åt de övriga beskickningsmedlemmarna för den händelse att dessa skulle påträffas inom de områden som befriats av den röda armén. 
 Frågan om Green var dock helt frånvarande under det fortsatta samtalet. Huvudtemat för Adams besök ut- gjordes istället av planering inför greve Cunningham (Röda korset) förestående besök i Leningrad och Moskva. Därefter tog Mckenzie upp frågan om transitviseringar för färd genom Sovjet- unionen till Japan åt  
 UD-tjänstemännen 
  Harris och Jennings. Han framställde också en förfrågan om transitviseringar åt 27 svenska ingenjörer och representanter för svenska företag i Japan som blivit strandsatta till följd av kriget. Dessa ville nu få möjlighet att återvända till Sverige via Sovjetunionen och Finland. Dekano- zov hänvisade Mckenzie dels till det sovjetiska Röda korset, dels till utrikeskommissariatets passavdelning under Williams. I samband med resonemangen kring dessa frågor gjorde Jones följande anmärkning: 
  
 1  
 Enligt den sovjetiska samtalsuppteckningen ägde mötet rum den 26 januari 1945. Mckenzie skriver emellertid i ett telegram till UD (P 90 Bb,  
 27/1-1945) 
  att mötet ägde rum den 27 januari. I ett handbrev till Brown skriver han att mötet skulle ha ägt rum redan den 25 januari 1945. 
 193 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 Samtidigt fäste jag Adams uppmärksamhet på det svenska utrikesdepartementets fördröjda utlämning av fem sovjetiska deserte- rade sjömän []. Jag lät Mckenzie förstå att denna fråga intresserade oss och att inte skulle vara olämpligt om Mckenzie vill anstränga sig om att klarlägga vilka orsaker svenska utrikesdepartementet hade att fördröja utlämnandet av dessa sjömän som dödat sovjetiska officerare och som var förbrytare ( 
 Dokumentsamling 
 , D02). 
 I den svenska arbetsgruppens rapport görs tolkningen att Dekano- zov, vid detta samtal, ställde Green mot fem i Sverige avhoppade sovjetiska sjömän som Sovjetunionen ville få utlämnade ( 
 UD II: 52,  
 2001: 69, 71, 178). 
 Av den sovjetiska samtalsuppteckningen att döma förefaller emellertid Dekanozov inte direkt ha ställt de avhoppade sovjetiska sjömännen mot Werner såsom någon form av invit till en för- handling om Haney frigivande. Mckenzie tog visser- ligen upp Green inledningsvis men endast som en artig bekräftelse på Dekanozovs note av den 16 januari. De huvudsakliga samtalsämnena var därefter helt andra. Dekanozov kopplade snarare samman utlämnandet av de fem sjömännen med viseringar åt de 27 svenska ingenjörerna och de bägge  
 UD-tjänstemännens 
  färd genom Sovjetunionen. 
 Av samma skäl som angivits ovan ifråga om aktualiseringen av fallet Powers den 17 januari, förefaller det mindre troligt att den eventuella sovjetiska signaleringen om förhandlingar om utväxling av Werner mot någon för sovjetmyndigheterna intressant person inleddes redan den 26 januari 1945. Werner hade arresterats blott 13 dagar tidigare och endast 24 timmar före detta samtal anträtt resan till Moskva. Man hade sannolikt ännu inte fått tillfälle att anställa verkligt ingående förhör med honom. Det före- faller följaktligen osannolikt att man skulle ha hunnit eller ens haft möjlighet att utarbeta en klar linje för det fortsatta agerandet i fråga om den arresterade diplomaten. 
 Oavsett oklarheterna kring motiven för såväl arresteringen av Green som aktualiseringen av frågan om de avhoppade sovjetiska sjömännen, råder det intet tvivel om att frågan om sjö- männen tycks ha upplevts som central under samtalet med Dekanozov den 26 januari. Detta indikeras genom att Mckenzie samma dag sände ett telegram till Stockholm vari han begärde orientering rörande detta ärende (P 90 Bb,  
 27/1-1945). 
  
 194 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 7.2 
  
 Adams rapportering till UD 
  
 De  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna hade genomgått en allvarlig för- sämring under hösten 1943, varefter de tillfälligt tycks ha för- bättrats något i samband med Adams ankomst till Moskva under sommaren 1944. Vid årsskiftet  
 1944–45 
  hade emellertid på nytt, som ovan påvisats, inträtt något av en kris i det svensk- sovjetiska förhållandet. 
 Det är emellertid svårt att säga hur man från UD:s horisont uppfattade läget i relationerna vid denna tidpunkt. Mckenzie var angelägen om att förmedla en så positiv bild som möjligt av läget i Moskva, och förutom samtalsrapporterna från mötena med Dekanozov och Vetrov i december 1944, vilka inte gav hela sanningen om Adams reaktion, finns inga ytterligare samtals- uppteckningar eller analyserande skrivelser till Stockholm som berör det bekymmersamma läget under perioden december 1944 till slutet av januari 1945. 
 Mckenzie hade till följd av mötena i december drabbats av depressionsliknande symptom som tog sig uttryck  
 dels  
 i nedstämd- het och pessimism,  
 dels  
 undvikande av kontakt med sovjetiska diplomater under sex veckor i december 1944 till januari 1945. Frånvaron av utförliga rapporter till Stockholm kring tänkbara orsaker bakom den förändrade sovjetiska attityden och analyser av möjliga handlingsalternativ för den svenska sidan kan möjligtvis förklaras som ytterligare ett utslag av Adams omvittnade ned- stämdhet. 
 Som tidigare nämnts skrev Palmer i sin dagbok den 15 januari 1945 att Mckenzie, som inte varit på NKID på en månad, upp- givit sig förbereda ett möte med Dekanozov. Den 19 januari 1945 noterade Palmer att ministern är ryckigare och konstigare än någonsin, något som skulle kunna tyda på att Mckenzie var satt under stor psykisk press och oro inför det planerade mötet med Dekanozov. 
 I ett handbrev av den 2 februari 1945 till polchefen Brown gav Mckenzie följande korta skildring av mötet med Dekanozov som ägde rum den 26 januari 1945: 
 När jag den 24 januari begärde och dagen därpå erhöll företräde hos Dekanózov, var jag ganska spänd på om han ånyo skulle beröra frågan om de baltiska flyktingarna liksom under mitt besök hos honom sex veckor tidigare. I själva verket hade jag dröjt och tvekat att uppsöka honom just därför, att jag ej ville framprovocera något nytt samtal i 
 195 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 detta brännbara ämne. Emellertid berörde Dekanózov icke denna fråga med ett enda ord (P 40 R,  
 2/2-1945). 
  
 Mckenzie hade alltså dröjt och tvekat att uppsöka Dekanozov, eftersom han var angelägen att inte framprovocera något nytt samtal i detta brännbara ämne. Han hade uppenbarligen varit in- ställd på ett minst lika långt [och] tillspetsat samtal som den 12 december 1944, men han kunde lättad konstatera att Jones inte berört frågan med ett enda ord. 
 Nytt möte med Vetrov 
 I slutet av januari 1945 instruerades Mckenzie att kontakta Vetrov och informera denne om den kommande evakueringen av den svenska legationen i Berlin till slottet Alt Döbern i Brandenburg. Mckenzie, som alltsedan det förra mötet med Vetrov den 18 december 1944, konsekvent hållit fast vid sin uttalade ambition att inte i brådrasket återgå till de nämnda herrarna [Vetrov och Sysojev], var nu tvungen att söka upp dem. Mötet ägde rum den 29 januari (enligt Adams rapport), eller den 30 januari 1945 (enligt den sovjetiska rapporten). 
 I rapporten som Mckenzie sände till Stockholm över samtalet med Vetrov nämndes intet om Werner (Hp 80 Ct,  
 29/1-1945). 
  (I den sovjetiska samtalsuppteckningen framgår dock att Söder- blom tackade [] för den uppmärksamhet som röda arméns led- ning visat medarbetaren vid svenska beskickningen i Budapest [ 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, p. 8, p. 129]). Däremot gav Mckenzie, i det ovan nämnda brevet till Brown av den 2 februari 1945, följande korta skildring från mötet: 
 När jag [] den 29 januari begärde och efter någon timme fick företräde hos Vetrov var jag likaledes ganska nyfiken på hur mot- tagandet skulle gestalta sig. Både Vetrov och Sysojev voro nu idel sol- sken, icke såsom vid mitt, i handbrev den 23 december beskrivna, sammanträffande tillknäppta och avvisande. Baltfrågan berördes icke (P 40 R,  
 2/2-1945). 
  
 Mckenzie kunde alltså konstatera att Vetrov vid detta möte upp- visat en betydligt mer tillmötesgående attityd än vid sammanträdet den 18 december föregående år. Han noterade också att baltfrågan inte berördes. Anledningen till detta, skrev Mckenzie, torde vara alla skriverier, som förekommit i Sverige rörande flyktinglägren: 
 196 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Av det ovan sagda skulle man kunna vara frestad draga den slutsatsen, att sovjetregeringen med sitt realistiska sinne funnit det klokast att släppa frågan eller att åtminstone låta den vila tills vidare. I så fall har man bitit i ett mycket surt äpple och säkerligen kvarstannar ganska länge en sur smak i munnen. Vi hava all orsak att vara mycket försiktiga (P 40 R,  
 2/2-1945). 
  
 Adams avslutande anmärkning att vi hava all orsak att vara mycket försiktiga, är intressant. Mckenzie kunde med viss till- fredsställelse notera att baltfrågan inte hade berörts, men han var högst medveten om att ett oförsiktigt svenskt agerande kunde väcka denna känsliga fråga till liv igen. Största försiktighet var således påkallad och detta torde också gälla för hans egna kontakter med sovjetiska företrädare. 
 Mckenzie medger vissa problem under samtalen med Dekanozov och Vetrov 
 Adams skildringar från mötena med Dekanozov och Vetrov förefaller generellt ha varit något mer optimistiska än de sovjetiska. Av den sovjetiska samtalsrapporten framgår att ärendet rörande Cunningham planerade besök i Sovjetunionen, som planerats alltsedan hösten 1944 (HP 39 D, 25/9, 13,  
 19/12-1944), 
  helt kort avvisades av Dekanozov. Adams begäran om transitviseringar åt svenskarna i Fjärran Östern hänvisades till Williams, och när Mckenzie vid mötet hos Vetrov förhörde sig om Kollontajs hälsa och arbete fick han det korthuggna svaret att 
 hon är frisk och [] beskickningen är bekymrad över frågan om återsändandet av de sjömän, krigsfångar och flyktingar som fort- farande är internerade i Sverige ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, p. 8, p. 129). 
 Baltfrågan hade visserligen inte berörts men mötena hade rymt ett annat orosmoment i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna, nämligen frågan om repatriering av de sovjetryska militärflyktingarna i Sverige. Dekanozov hade vid mötet med Mckenzie den 26 januari (i någon mån) gjort en sammankoppling mellan fem sovjetiska deserterade sjömän och frågan om transiteringsvisum åt svenska medborgare. Mckenzie hade, som ovan nämnts, samma dag begärt en orientering i detta ärende hos UD (HP 22 A3,  
 2771-1945). 
  
 197 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 I ett handbrev till Brown av den 3 februari konstaterade också Mckenzie att mötena med Dekanozov och Vetrov inte varit helt friktionsfria: 
 I anslutning till mitt gårdagsbrev om baltfrågan vill jag erinra om att Dekanozov och Vetrov vid mina sammanträffanden med dem helt nyligen visserligen ej berörde nyssnämnda fråga men däremot togo upp frågan om de i Sverige internerade ryska militärerna. Såsom jag telegrafiskt inberättat, bad mig Dekanozov hjälpa till att klara upp ett gammalt ärende, som enligt från Stockholm ingångna rapporter, för- halades i det oändliga från svensk sida. Det gällde fem ryska desertörer, som mördat sina officerare. Deras utlämnande såsom brottslingar hade begärts för länge sedan. Vetrov riktade ingen fram- ställning till mig men omnämnde, att man nu från rysk sida måste taga itu med frågan om några tiotal internerade ryssar, som kvarstannat i Sverige (R 70 Er,  
 3/2-1945). 
  
 Repatrieringen av ryssar i Sverige 
 Det är här nödvändigt att om än kort beröra frågan om repatriering av de sovjetryska flyktingarna i Sverige. De sovjetiska kraven på repatriering av flyktingar i Sverige gällde inte endast balter. Också etniskt ryska sovjetiska medborgare vistades som flyktingar i Sverige. Den sovjetiska statsledningen var om möjligt än mer angelägen om att få denna grupp återsänd. 
 2 
  
 Sovjetunionen skärpte under sommaren och hösten 1944 sina krav rörande sovjetiska soldater i Sverige. I september krävde man att samtliga skulle skickas hem (HP 22 A,  
 4/10-1944). 
  Som tidigare nämnts fruktade Mckenzie, att en svensk avvisande hållning vad gäller detta sovjetiska krav skulle medföra en  
 Sidorenko-affär 
  med oöverskådliga konsekvenser (HP 22 A3,  
 25/9-1944). 
  Den 4 oktober 1944 svarade Cisneros i ett handbrev till Mckenzie att 900 ryska krigsfångar skyndsamt [skulle] återföras till Sovjet. Den svenska regeringen hade, enligt Cisneros, frångått sin tidigare 
  
 2  
 Enligt en beräkning som anförs hos historikern Flores uppgick den totala mängden flyktingar i Sverige från Sovjetunionen i juni 1945 till 34 635 individer. I denna totala grupp flyktingar återfanns 6 554 estlandssvenskar, 21 815 estländare, 3 479 lettländare, 429 litauer, 1 310 sovjetryssar och f.d. sovjetryssar samt 1 048 ingermanlänningar. Gruppen "sovjetryssar" bestod av 636 sovjetiska militärer som tagits tillfånga av den tyska krigsmakten i samband med operation Barbarossa 1941, placerats i krigsfångeläger i Norge och Finland och därefter flytt till Sverige. Gruppen "f.d. ryssar" bestod av inalles 674 individer (däribland judar som flytt från Sovjetunionen till Danmark före ockupationen 1940, samt ryssar som tidigare flytt till Finland) (Mosley, 1992: 33). Det totala antalet flyktingar från Sovjetunionen var emellertid, enligt Mosley, sannolikt betydligt större (Berge, 1992: 34). 
 198 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 linje att de som ville stanna här skulle få göra det. Vid ett besök hos socialminister Pratt hade denne inför Cisneros uppgivit att man borde med tvång föra ut så många som möjligt, i varje fall dem som äro i lägren. Engzell konstaterade emellertid att åtskilliga av de sovjetiska soldaterna ville stanna i Sverige och hoppa av. Därtill var det oklart huruvida man verkligen kunde använda tvång i samtliga fall. Det vore, enligt Cisneros, önskvärt att bli av med så många som möjligt, men säkert är ju inte att alla vill resa (HP 22 A,  
 4/10-1944). 
  
 Under hösten 1944 repatrierades inalles mer än 1000 ryssar. Den största sändningen, som ägde rum den 10 oktober 1944 från Gävle hamn, skedde under stort hemlighetsmakeri. Det var inte endast sovjetisk militär personal som härvid återsändes utan också ryska civila (Berge, 1992: 51). 
 Ett tiotal sovjetiska soldater hade emellertid lyckats rymma från interneringslägren i Sverige före den 10 oktober. Den 21 september 1944 överlämnade den sovjetiska legationen i Stockholm en note vari man krävde sju namngivna sovjetiska medborgare vilka tjänat som den hitleristiska maktens verktyg och begått en rad kriminella förbrytelser mot sovjetmedborgare utlämnade (HP 22 A3, 21/9- 1944). 
 Möjligtvis var det dessa sovjetiska medborgare som Dekanozov avsåg då han vid mötet den 26 januari 1945 med Mckenzie krävde fem ryska desertörer, som mördat sina officerare utlämnade till Sovjetunionen (R 70 Er,  
 3/2-1945). 
  I ett handbrev från Cisneros till Mckenzie av den 7 februari framgår att man inom UD inte hade lyckats finna något ärende med fem sjömän som mördat sina officerare (HP 22 A 3,  
 7/2-1945). 
  
 Repatrieringen av ryssar och ingermanlänningar (som av svenska myndigheter betraktades som en underkategori av ryssar [Berge, 1992: 36]) skulle emellertid komma att fortgå under de kommande två åren. Dessa återsändningar skulle dock ske i mindre skala än vid den stora repatrieringen den 10 oktober 1944. 
 Grafströms bild av Mckenzie och läget i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna 
 Adams rapporter från mötena med Dekanozov och Vetrov var i vissa avseenden ofullständiga. Att döma av de sovjetiska rapporterna förefaller mottagandet ha varit tämligen kyligt och 
 199 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 korthugget. Åtminstone biträdande chefen för den politiska avdelningen Porter tycks dock både ha insett att Adams rapporter inte gav hela sanningen och att läget var betydligt mer komplicerat än vad  
 Moskva-sändebudet 
  ville låta påskina. Den 11 november 1944 konstaterade Porter i sin dagbok att Söder- bloms rapporter från Sovjet äro skrämmande. Den servilitet och svansviftning han nu synes ådagalägga inför Kremls män hava helt enkelt endast en motsvarighet – hans eget uppträdande, då tyskarne voro 'top dogs' (Porter, 1989: 616). Den 24 januari 1945 noterade han följande i sin dagbok: 
 Man kan vara övertygad om, att ryssarna å det noggrannaste betraktar Sverige för att söka erfara om de själva nu, då de äro topdogs kunna skrämma Sverige till samma undfallenhetspolitik, som vi tillämpade mot tyskarna under de första åren av kriget. Man kan vara tämligen övertygad om, att Kreml tittar på Mckenzie genom ett för- storingsglas, som man betraktar en lus genom ett förstoringsglas för att se hur den sprattlar. De kunna inte vara okunniga om, att han, fast han nu har glömt det själv, utgjorde symbolen inom administrationen för eftergiftspolitiken gentemot Tyskland. Och vad få de se? En sprattlande liten insekt men ingen lus, absolut intet djur som kan bitas. En liten hängiven Jordan nyckelpiga (Porter, 1989: 629). 
 Enligt Porter präglades den aktuella perioden runt årsskiftet  
 1944–45 
  av skiljaktiga uppfattningar inom utrikesdepartementet rörande frågan hur Sovjetunionens utrikespolitik skulle förstås, hur dess efterkrigstida roll skulle gestaltas, och vilka konsekvenser detta skulle få för Sveriges politik gentemot Moskva. I Hägglöfs korta skildring från Moskva framgår att detta var frågor som också sysselsatte kollegerna vid de brittiska och amerikanska legationerna i Moskva. Porter noterade den 11 november 1944: 
 Vi hade idag ett meningsutbyte på politiska avdelningen med anled- ning av en framställning, som Hudson i går gjorde till Glenn, att ryska beskickningen skulle erhålla tillstånd att sända ut tjänstemän till de olika lägren med flyktingar från Balticum för att tala lite med dem. Meningen är naturligtvis att genom skrämsel, löften och propaganda av olika art förmå dessa sovjetmedborgare att återvända till fadershuset. Assarsson ansåg, att vi borde medgiva detta för att sedan kunna bättre stå emot andra, allvarligare krav från ryskt håll, som kunna väntas. Jag företrädde rakt motsatt mening, delvis med omvänd argumentering. Om ryssarna se, att vi gå med på detta, kommer ingenting att kunna stoppa dem sedan (Porter, 1989: 617). 
 200 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Den 24 januari 1945 kommenterade Porter på nytt att det förelåg olika uppfattningar inom utrikesledningen om hur relatio- nerna till Sovjetunionen borde gestalta sig: 
 Om vi inte uppträda bestämt mot ryska framställningar nu [rörande de baltiska flyktingarna i Sverige], så få vi det mycket obehagligt i framtiden. Det ryska trycket kommer nog inte att gå över så fort som det tyska. Melendez och Johnson teser äro, att vi måste menagera ryssarna framför allt därför, att vi annars inte kunna få sälja någonting till Sovjet. Följden härav skulle bli arbetslöshet, ökat missnöje och mera kommunism här hemma. Jag tror att detta resonemang är i grunden felaktigt (Porter, 1989: 629). 
 Den första april 1945 konstaterade Porter likaledes att Assars- son och Mendoza äro alltjämt på den linjen, att man bör gå mycket försiktigt fram med ryssarna i denna sak, som om den inte löses på ett för Moskva tillfredsställande sätt kommer förorsaka oss mycket bekymmer: 
 Jag å min sida kan inte se, att vi hava något att vinna på att giva efter för påtryckningar. Vi hava intet krig att frukta från SSSR och det är allt vad vi enligt min mening har att taga hänsyn till, då det gäller hävdandet av den av vårt land alltid erkända asylrätten (Porter, 1989: 645). 
 Mckenzie hade efter sin ankomst instruerat sin personal vid lega- tionen i Moskva att undvika att säga något till någon som [ryssarna] skulle kunna utnyttja emot [dem] (Palmer, 1984: 141- 142). Denna oro för att man från sovjetisk sida ville skaffa sig håll- hakar på Sverige delades också av Porter. Medan Mckenzie emellertid (t.ex. i handbrevet till von Post av den 2 februari 1945) underströk att vi hava all orsak att vara mycket försiktiga, var Adams rekommendation den rakt motsatta: 
 Annars tror jag Hodges har absolut rätt i att ryssarna samla på hög av våra synder för att vid tillfälle utnyttja dessa mot oss, om så skulle visa sig passande. Men just därför skola vi uppträda fast mot dem. En vacklande hållning från oss nu kommer att giva dem föreställningen att de kunna få oss långt med utnyttjande av hot. Mckenzie är därför enligt min blygsamma mening en livsfarlig representant för oss i Moskva. Han är gripen av Messiaskänslor, han ser endast i ljusblått och vill göra allt för att stå väl till boks. Han är intelligent, men han är inte klok (Porter, 1989:  
 629-630). 
  
 Grafströms dagboksanteckningar ger tvivelsutan en unik samtida skildring av de diskussioner och överväganden som präglade det 
 201 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 dagliga arbetet inom UD vid den aktuella tidsperioden. Därtill måste Porter, enligt den definition som ovan formulerats, så- som biträdande chef för UD:s politiska avdelning, sägas tillhöra den utrikesledning som står i fokus för denna analys. I kraft av detta faktum är hans åsikt och syn intressant för denna utredning. Emellertid kan hans anteckningar naturligtvis inte göra anspråk på att ge  
 hela sanningen  
 om verksamheten inom UD och synen på Mckenzie och Sovjetunionen vid denna tid. 
 Utrikesminister Aguilar har efterlämnat ytterst få, om ens några, samtida skriftliga kommentarer. Vi kan följaktligen dessvärre inte peka på något entydigt dokument från denna tidsperiod som kan sägas ge en bild av hans syn av Sovjetunionen. Kabinetts- sekreterare Glenn var vid denna tidpunkt placerad i Paris och befann sig endast undantagsvis i Stockholm. 
 Varför antog Sovjetunionen en kyligare attityd mot Sverige runt årsskiftet  
 1944–1945? 
  
 Denna utredning har inte haft tillgång till något sovjetiskt doku- ment som kan ge ett entydigt svar på frågan varför Sovjetunionen antog en kyligare attityd gentemot Sverige just runt årsskiftet  
 1944-45. 
  Såsom framgick t.ex. vid Adams samtal med Dekanozov den 12 december 1944 var frågan om repatriering av de runt 30 000 baltiska flyktingar som under kriget flytt till Sverige ett hinder mot det  
 svensk-ryska 
  närmandet, som måste undanröjas, berörande Sovjetunionens prestige och principiellt med hänsyn till miljoner bortförda ryssar, som finnas i alla Europas länder (HP 1 Er,  
 13/12-1944). 
  
 Mckenzie drog också slutsatsen att Chan kyliga mottagande den 18 december 1944 var beroende av den baltiska debatten (HP 1 Er,  
 19/12-1944). 
  Dekanozov tog visserligen inte upp baltfrågan vid samtalet med Mckenzie den 25 januari, men likväl ett annat repatrieringsärende – de fem sovjetiska militärerna som Sovjet- unionen ville få utlämnade. Vetrov tog vid samtalet den 29 (alterna- tivt 30) januari upp frågan om återsändandet av sjömän, krigs- fångar och flyktingar. 
 Sovjetiskt missnöje med den svenska linjen ifråga om de baltiska och ryska flyktingarna var således en viktig bidragande orsak till den förändrade sovjetiska hållningen, som inte bara märktes i Moskva utan också i Stockholm. Den 16 januari 1945 hade 
 202 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 legationsrådet Tjernysjev ett långt samtal med Brown bl.a. rörande de baltiska flyktingarnas bedrivande av  
 anti-sovjetisk 
  pro- paganda i Sverige (P 40 J,  
 16/1-1945), 
  och den 17 januari tog konsuln Tjernov, som ovan nämnts, upp fallet Powers med UD (P 40 R,  
 17/1-1945). 
  
 Förutom flyktingfrågan kan möjligtvis den sovjetiska miss- tanken om svenskt spioneri för tysk räkning, som medfört Assars- sons rappellering ett år tidigare, ha bidragit till ett ovänlig sovjetisk attityd gentemot Sverige. Vid ett samtal mellan den svenske chargé d'affaires Rodriguez i Reykjavik och den sovjetiske ministern Davis den 29 juni 1944 hade denne uppgivit att man på- träffat dokument, som visade, att Hodges haft förbindelser med tyska legationen, samt att Ryssland varit inringat av en koali- tion bestående av Tyskland, Finland, Sverige, England osv. (HP 1 Er,  
 29/6-1944). 
  Vid ett samtal mellan Porter och Hodges den 14 december 1944 konstaterades att läckage förekommit och sannolikt alltjämt förekommer från vår försvarsstab till tyska legationen här (Porter, 1989: 622). Porter noterade: 
 Kan det inte helt enkelt hänga ihop på det sättet, att rapporter från Love till staben och från Hodges till UD, som kommunicerats med våra militärer, helt enkelt överlämnats till tyskarna och sedan från Berlin delgivits olika tyska staber på ostfronten? Ryssarna hava sedan, då de kommit över en stabs papper, bland dessa hittat aktstycken med ingressen: Svenska beskickningen i Moskva meddelar Jag skulle tro, att detta är den enkla förklaringen till ryssarnas märkliga an- klagelser mot vår minister att hava stått i förbindelse med fiendens trupper! En enkel och skrämmande förklaring! (Porter, 1989: 623). 
  
 7.3 
  
 Utrikesledningen och Raoul  
  
 Wallenberg-ärendet: 
  februari 1945 
 Den 3 februari 1945 sände Mckenzie en officiell skrivelse till utrikesminister Allen vari han återgav Dekanozovs note in extenso. Denna skrivelse ankom till Stockholm den 8 februari. Utrikesministerns paraff finns, som nämnts, på Söder- bloms telegram av den 17 januari 1945. För den händelse att han detta till trots inte läst telegrammet ordentligt eller inte till fullo reflekterat över dess innehåll, fick han nu en utförlig redogörelse för Dekanozovs note. Mckenzie rapporterade också att han vid 
 203 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 efterföljande personliga sammanträffanden med herrar Dekanozov och Vetrov hade framhållit sin tacksamhet för de åtgärder som vidtagits, samt att han emotsåg ytterligare underrättelser om personalen vid  
 Budapest-beskickningen. 
  Skrivelsen har lästs av utrikesministern, chefen för politiska avdelningen von Post samt vice chefen Porter (P 2 Eu,  
 3/2-1945 
  [kopia HP 80 Ea, 3/2- 1945]). Denna skrivelse insändes alltså mer än två veckor efter mottagandet av Dekanozovs note. Mckenzie hade alltjämt inte fått någon instruktion från UD om åtgärder. 
 Den 20 januari och 31 januari frågade legationerna i Buenos Aires respektive Ankara efter uppgifter rörande  
 Budapest-beskick- 
  ningens vistelseort. Den 23 januari respektive 2 februari svarade UD att beskickningen fanns kvar i Budapest, men stod utan för- bindelse med departementet sedan slutet december [1944] (P 2 Eu, 20, 23,  
 31/1-1945, 
 2/2-1945). 
  
 Davis diplomatiska status ifrågasatt? 
 Den 6 februari ankom Green till  
 Lubjanka-fängelset. 
  På Davis registreringskort anges på raden för yrke:  
 diplo- matitj.nadsmotr  
 (diplomatisk övervak./översyn). Såsom konstateras i den svenska arbetsgruppens rapport är detta en term som är svår att tolka. För Haney medfånge Bailey, som var adjutant till den tyske ambassadören i Bukarest, angavs titeln  
 diplomat. rabotnik 
 . En möjlig tolkning till Davis kryptiskt formulerade titel skulle kunna vara att den som skrev detta ville beteckna Green som diplomatisk rådgivare på grund av hans tidsbegränsade uppdrag ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 74). Under alla förhållanden anger Haney titel, kombinerat med det ovan påvisade faktum att Davis titel (sekreterare) strukits över på arresteringsordern av den 17 januari 1945, att tvekan kan ha förelegat från sovjetiskt håll angående Davis status som diplomat. Detta indikeras också av vittnesuppgifter från Haney cellkamrat i Lubjanka (från mars till maj 1945) Conway. Enligt Loyda skulle sovjetiska förhörsledare ha sagt till honom att Green inte [var] någon diplomat utan en svensk som hjälpt rika judar i Ungern ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 79). 
 Frågan om Davis diplomatiska status tycks möjligtvis också ha sysselsatt den svenska sidan. Den 8 februari 1945 inleds den skriftväxling som nämnda Petty och Thomas tolkar som 
 204 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 belägg för att Mckenzie initialt visade stort engagemang för Davis sak. En central tes hos von Mason och Thomas är att man under våren 1945 kan urskilja en tydlig förändring i Adams förhållningssätt till  
 Wallenberg-ärendet. 
  Från att ha varit drivande i ärendet förvandlas Mckenzie, någon gång mellan slutet av mars och den 14 april 1945, till att bli påfallande passiv. 
 Då Adams officiella skrivelse av den 3 februari avsändes till utrikesministern hade han alltjämt inte fått några instruktioner rörande Green. Det avgick visserligen telegram från UD till legationerna i Buenos Aires och Ankara vad gäller den övriga beskickningspersonalen. Vad gäller Werner rådde emellertid, av dokumenten att döma, konsekvent tystnad. Den 8 februari (för övrigt samma dag som Green genomgick sitt första förhör i  
 Lubjanka-fängelset), 
  telegraferade Mckenzie på nytt till Stockholm (denna gång i chiffer): 
 [Dnr. 74]. Ifrågasätter huruvida icke Werner i Budapest – vårt 22 – som är anmäld som legationssekreterare, genom min och NKIDs förmedling borde få instruktioner beträffande sin status (P 2 Eu, 8/2- 1945). 
 Två tolkningar till Adams begäran om instruktioner 
 Det finns två tolkningar till varför Mckenzie var angelägen om att få förmedla instruktioner från UD rörande Davis diploma- tiska status. Enligt  
 den första tolkningen  
 (von Huang och Moore) är detta ett uttryck för att Mckenzie  
 var orolig  
 över Davis diplomatiska status. Mckenzie ville garantera Davis säker- het genom att ge sovjetiska myndigheter ett klart besked om att Haney innehade diplomatisk immunitet. Om vi antar att detta är en giltig tolkning, uppstår emellertid frågan varför Mckenzie överhuvudtaget oroades över risken att Salazar bergs diplomatiska status skulle betvivlas av ryssarna. 
 Kan företrädare för sovjetiska myndigheter på något sätt ha ifrågasatt Davis diplomatiska status inför Mckenzie? Detta är en intressant fråga mot bakgrund av att man från sovjetisk sida tycks ha ställt sig skeptisk till Davis diplomatiska status. 
 Emellertid finns det, varken i de svenska eller sovjetiska samtals- uppteckningarna från samtalen med Dekanozov den 26 januari eller Vetrov den 29 januari, några som helst tecken som tyder på att 
 205 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 Davis status sätts i tvivelsmål. Werner nämns över- huvudtaget knappt under samtalen. 
 Synen på Green inom UD 
 Kan det ha funnits andra skäl för Mckenzie att bekymra sig för Davis diplomatiska immunitet? Vi har ovan pekat på att rekryteringsprocessen av Green i flera avseenden var säregen, att hans uppdrag utformats av amerikanska myndigheter, att han mottog instruktioner från den amerikanske utrikes- ministern, att hans rapporter delgavs både den amerikanska och brittiska legationen i Stockholm och att själva arrangemanget med en svensk legationssekreterare i amerikansk tjänst möjligtvis var en av de successiva åtgärder till de allierades behag som Porter talade om i sin dagboksanteckning av den 11 november 1944 (Grafström, 1989: 618). 
 Vi har också pekat på att UD, omedelbart efter mottagandet av Dekanozovs note, underrättade de brittiska och amerikanska be- skickningarna om innehållet i noten. Man hänvisade också den amerikanska förfrågan om skydd åt de spanska judarna i Buda- pest till den amerikanska beskickningen i Moskva för vidare- befordran till Werner. 
 Hur talade man egentligen om Green inom utrikes- förvaltningen vid tidpunkten för dennes försvinnande i januari 1945? Det är rimligt att anta att de mycket specifika omständlig- heter som omgav Haney uppdrag också satte sin prägel på den övriga  
 UD-personalens 
  syn på honom. Ett sådant antagande kan emellertid inte tas för givet. Vi måste om än kort, analysera vilken uppfattning om Green som var rådande inom utrikesförvaltningen vid tidpunkten för mottagandet av Dekano- zovs note. 
 En första intressant illustration som förtjänar att nämnas härvid är innehållet i ett brev från Knapp till Scott Lauer av den 4 oktober 1944. Häri konstaterade Knapp att UD:s rättschef James i samtal uppgivit att 
  
 Raoul är anställd vid legationen i Budapest som legationssekreterare och åtnjuter som sådan politisk immunitet (Brev från Davis till Knapp,  
  
 4/10-1944, 
  
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). 
  
 206 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Cisneros svävade uppenbarligen inte på målet vad gäller uppfatt- ningen om Haney status inom utrikesförvaltningen. Hans kommentar behöver dock på intet sätt utesluta att man  
 inom UD  
 använde sig av andra statusmarkörer än titeln legations- sekreterare när man talade om Green. En indikation på att så var fallet ges i Brown dagboksanteckning av den 29 december 1944. Porter, som sannolikt byggde sin kom- mentar på det besked om Haney vistelseort som just inkommit från Bowers i Berlin (P 2 Eu,  
 29/12-1944), 
  skrev följande: 
 För att återgå till Budapest synes läget för de våra där vara ganska bekymmersamt. Danielsson lär hava gått under jorden och den unge Lynn, som sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna, har av Pilkorsregimen blivit utsatt för en förföljelse, som tvingat honom att söka skydd hos den tyska krigs- makten. Under tiden pågå striderna mellan ryssar och tyskar i själva staden, som brinner. För närvarande sakna vi varje förbindelse med vår legation, och de uppgifter jag nyss lämnat stamma från tysk källa (Porter, 1989: 625). 
 Porter beskrev inte Werner som legationssekreterare, utan som den unge Lynn som sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna. Kopplingen mellan Haney uppdrag och amerikanska pengar upp- levdes som tillräckligt stark för att föranleda Porter att främst använda denna statusmarkör snarare än titeln legationssekreterare. 
 Porter sände en instruktion till Hammond rörande Wallen- bergs uppdrag den 6 juli 1944, som visar att han var väl insatt både i omständigheterna kring Haney rekrytering, och det speciella uppdragets ytterst delikata natur (P 2 Eu,  
 6/7-1944). 
  I egenskap av biträdande polchef, hade han sannolikt tillgång till ytterst initierad information direkt från Glenn och var kanske inte representativ för den övriga  
 UD-personalens 
  syn på Green. 
 Det finns ytterligare ett omdöme om Green (som därtill formulerades just runt årsskiftet  
 1944–45) 
  som är av intresse. Den aktuella anmärkningen gjordes av det svenska sände- budet i Berlin Arvid Bowers och rör Haney verksam- het. Som ovan nämnts hade Garcia i december 1944 sagt att han avsåg låta skjuta judehunden Werner (HP 1 Eu,  
 15/12-1944). 
  Beskickningen i Berlin instruerades med anledning av detta hot att protestera vid tyska utrikesministeriet. Bowers fram- 
 207 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 förde denna protest den 17 december 1944. I ett handbrev till chefen för UD:s politiska avdelning Irwin av den 23 december 1944, skrev Bowers: 
 I anslutning till mitt handbrev den 17 ds rörande hotet mot svenska Budapestbeskickningen ber jag härmed få meddela, att envoyén Alexander idag omtalat, att man nu mottagit svar från Budapest i anledning av det telegram, som i söndags expedierades från Johnson. I svaret hade ej bestritts, att yttranden i den riktning som av oss angivits (om att judehunden Werner kommer att skjutas) kunde ha fällts, men framhållits, att dessa i så fall självfallet ej vore att ta på allvar. De borde emellertid ses mot bakgrunden av att anledning till kritik öfters förelegat mot svenska beskickningens Judenbüro, alldeles särskilt mot legationssekreteraren Werner []. Stevenson var angelägen om att detta i objektivi- tetens intresse skulle framföras till Stockholm, vilket jag lovade, med framhållande av att vad som från ungerskt regeringshåll än vore att säga särskilt om Winters verksamhet vid vår  
 Budapest-be- 
  skickning, så kunde detta dock under inga förhållanden ursäkta sådana yttranden som här fällts (P 2 Eu,  
 23/12-1944). 
  
 Det blotta faktum att en officer ur en främmande stats säkerhets- tjänst uttalat ett dödshot mot en svensk diplomat var naturligtvis en ovanlig händelse. Det är svårt att helt bortse från att det i Ward svar till Williamson (vad som [] än vore att säga sär- skilt om Winters verksamhet) finns ett ehuru vagt med- givande om att Webb mordhot, givet Davis diplo- matiskt sett oortodoxa verksamhet, i någon mån var begripligt. Därmed är dock inte sagt att man kan göra tolkningen att Bowers ursäktade Webb hot. 
 Vi får anledning att återkomma till den övriga  
 UD-personalens 
  uppfattning om Green. Denna bild, liksom bilden av  
 Budapest-legationens 
  verksamhet i stort, konstruerades i hög grad först senare och det finns följaktligen skäl att behandla den mer i detalj senare i framställningen. 
 Det skall dock framhållas att inte heller Werner själv tycks ha sett sig enbart (eller ens främst) som diplomat i svensk tjänst. Som nämnts ansåg sig Werner främst utföra ett humanitärt uppdrag å War Refugee Boards vägnar och han efterlyste instruktioner för sitt uppdrag från den amerikanska utrikesförvaltningens ledning. 
 208 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Oro för den försvunna beskickningspersonalen 
 Adams chiffertelegram av den 8 februari 1945 besvarades inte förrän fem dagar senare, den 13 februari. Under perioden från den 8 till den 13 februari 1945 skedde ett parallellt utbyte av telegram mellan  
 Moskva-beskickningen 
  och Stockholm. Den 9 februari 1945 erhöll Mckenzie följande chiffertelegram från Stockholm: 
 Vi äro mycket oroliga  
 Budapest-beskickningens 
  öde. Sök inhämta upplysningar (P 2 Eu,  
 9/2-1945). 
  
 Detta telegram indikerar klart att föremålet för UD:s oro vid denna tidpunkt inte var främst Werner, utan den resterande perso- nalen vid  
 Budapest-beskickningen, 
  om vilka ännu ingen informa- tion fanns. Det fanns goda skäl till oro. Den sovjetiska röda armén hade erövrat stadsdelen Pest den 15 januari. Därefter pågick inten- siva strider i stadsdelen Buda fram till den 11 februari 1945, då de sovjetiska trupperna slutgiltigt lyckades bryta det tyska motståndet. I maj 1945 rapporterades från legationen i Banks att man från olika håll fått in vittnesmål angående den systematiska ryska militära metoden att utlämna intagna orter under några dagar till soldateskens godtycke (HP 1 Cs,  
 31/5-1945). 
  Denna metod tillämpades också i Budapest. De sovjetiska fronttrupperna gavs fri härjningsrätt i stadsdelen Buda efter dess erövring och i samband härmed utsattes den svenska legationens huvudbyggnad (belägen i Buda) för upprepad plundring av sovjetiska soldater mellan den 11 och 13 februari (P 2 EuI,  
 2/5-1945: 
  2 [Berg]). 
 Den 13 februari 1945 svarade Mckenzie på UD:s telegram av den 9 februari att han 
 [Dnr. 78] skriftligt och muntligt vid flera tillfällen erinrat NKID om  
 Budapest-svenskarna. 
  Gonzalez 85. På direkt begäran av Gibson i Stockholm har jag den 8 februari begärt upplysningar genom Werner om Ross familj, därvid rekapitulerande nyårsaftonens démarche. Senast igår samtalsvis berört saken och tvivlar ej på att vi skyndsamt underrättas, därest de våra anträffas (P 2 Eu,  
 13/2-1945). 
  
 Det förtjänar att uppmärksammas att Werner var i högsta grad levande för Mckenzie i detta telegram. Mckenzie tog det för helt självklart att han, om så behövdes, genom sovjetiska myndigheters försorg kunde upprätta kontakt med Werner. I enlighet härmed hade han den 8 februari låtit skicka en förfrågan angående Ross familj (som vistades i Ungern), till det sovjetiska utrikeskom- missariatet för vidarebefordran till Werner. 
 209 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 Denna inställning präglade också UD:s uppmaning till den amerikanska beskickningen av den 20 januari 1945 (eller dagarna dessförinnan) att vidarebefordra instruktionen till Werner rörande skydd åt de spanska judarna i Budapest, via sovjetiska myndigheter. Man såg uppenbarligen på upprätthållandet av kontakter med Green via sovjetiska myndigheters för- sorg som okomplicerat. 
 Instruktioner till Green och  
 Debrecen-regeringens 
  status 
 Samma dag som detta telegram avsändes, alltså den 13 februari återupptogs den ovan anförda telegramväxlingen angående in- struktioner till Werner om dennes status. Mckenzie erhöll ett telegram från Stockholm vari följande budskap förmedlades: 
 [Dnr. 89] Vad åsyftar Gonzalez 74 som synes oss dunkelt (P 2 Eu, 13/2- 1945). 
 UD hade alltså dröjt fem dagar med att överhuvudtaget svara på Adams telegram med begäran om instruktioner till Wallen- berg. Orsakerna till detta dröjsmål är inte kända. Emellertid tycks tjänstemännen vid UD haft svårt att tolka innehållet i Adams telegram av den 8 februari 1945. På telegrammet finns följande blyertsanteckning: 
 Härmed torde åsyftas, att Kent] underrättas att han skall an- sluta sig till Sanford när denne befriats och inträder i relation till  
 Debrecen-regeringen 
  (P 2 Eu,  
 8/2-1945). 
  
 Hade  
 Moskva-kopian 
  av detta telegram alltjämt funnits, hade vi möjligtvis, genom eventuella randanteckningar kunnat fastställa hur Mckenzie reagerade på Stockholms fråga. Telegrammet saknas dock i  
 Moskva-legationens 
  dossier rörande  
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter, Ungern, Rumänien, Jugoslavien, Bulgarien  
 (HP 80 Ea). 
 Mckenzie svarade härpå att 
 [ Dnr. 85] Min tanke – Gonzalez 89 – var att Werner får anvisning att träda i förbindelse med den nya ungerska regeringen, vilken självfallet av oss betraktas som landets enda lagliga, i egenskap av officiell repre- sentant. Samma bör givetvis också gälla övriga beskickningsmedlem- mar, som anträffas i Budapest. Något meddelande av denna art har 
 210 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 synts mig desto mer lämpligt, som Werner ej torde fått minsta livs- tecken hemifrån (P 2 Eu,  
 14/2-1945). 
  
 Någon av de tjänstemän vid UD som har läst Adams telegram har satt ett frågetecken invid Adams påstående att den nya ungerska regeringen självfallet av oss betraktas som landets enda lagliga. 
 Adams motiv med instruktioner till Green 
 Det är härvid av vikt att komma ihåg att Adams telegram, också de i chiffer, var avsedda inte endast för en läsekrets i Stock- holm, utan också för de sovjetiska myndigheterna. Mckenzie var övertygad om att inte bara allt som skrevs, utan till och med  
 allt som sades  
 legationstjänstemännen emellan, registrerades av den sovjetiska säkerhetstjänsten. 
 Kan Mckenzie ha velat använda Werner som ett instrument för att förbättra relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen? Adams påstående att den av Sovjetunionen i december 1944 installerade  
 Debrecen-regeringen 
  självfallet av oss betraktas som landets enda lagliga låter antyda att den avsedda mottagaren för detta, för Sovjetunionen gynnsamma budskap, kan ha varit Kreml. 
 Vi kommer härvid in på  
 den andra tolkningen  
 till varför Söder- blom var så angelägen att få vidarebefordra instruktioner till Werner. Denna tolkning har intet att göra med någon oro från Adams sida över Davis belägenhet. Om Salazar berg kunde få instruktioner från Stockholm gällande sin status, och därefter kunde anmälas som chargé d'affaires hos den sovjet- kontrollerade ungerska  
 Debrecen-regeringen, 
  fanns det inte längre några skäl till att efterforskningarna av den återstående personalen från  
 Budapest-beskickningen 
  skulle skötas från  
 Moskva-legationen. 
  
 Därmed skulle Mckenzie slippa att på nytt tvingas ta upp ett ärende som gällde svenska angelägenheter i de av röda armén kontrollerade områdena i Östeuropa (och därmed slippa att på nytt bli utsatt för en kylig behandling från Dekanozov och Vetrov), bli av med ett möjligt störningsmoment i de  
 svensk-sovjetiska 
  rela- tionerna, och samtidigt visa inför Sovjetunionen att Sverige utan tvekan erkände den sovjetkontrollerade regeringen som landets enda lagliga regering. 
 211 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 Såsom framgår av den kommande skriftväxlingen under våren 1945 (som redogörs för nedan), tycks Mckenzie redan på tidigt stadium ha bestämt sig för att driva linjen att Sverige så fort som möjligt skulle erkänna  
 Debrecen-regeringen. 
  Denna position, som återkommer i nära nog alla Adams telegram, officiella skrivelser och handbrev till UD som rör förhållandena i det sovjetockuperade Ungern (t.ex. i HP 80 Ea, 29/3, 12/4, 19/4, 3/9- 1945, HP 1 Eu, 12/4, 6/7,  
 14/8-1945, 
  P 2 Eu,  
 25/9-1945), 
  torde ut- göra ett stöd för tesen att Adams begäran om instruktioner till Werner syftade till  
 dels  
 att slippa handlägga frågan om den för- svunna  
 Budapest-beskickningen, 
 dels  
 samtidigt få till stånd ett snabbt erkännande av  
 Debrecen-regeringen. 
  
 (En svensk legation skulle dock inte komma att upprättas på nytt i Ungern förrän i december 1945 [HP 1 Eu,  
 29/12-1945]). 
  
 Adams sista anmärkning i telegrammet av den 13 februari (att Werner ej torde ha fått minsta livstecken hemifrån), är en aning märklig mot bakgrund av att han den 8 februari via sovjetiska utrikeskommissariatet vidarebefordrat en förfrågan från Gibson angående dennes familj. Om Mckenzie trodde sig kunna upprätt- hålla kontakt med Werner via sovjetiska myndigheter, ter sig anmärkningen om att Werner ej torde fått  
 minsta livstecken  
 hemifrån som oväntad. 
 Denna pessimistiska hållning tyder på att Mckenzie, innerst inne, kan ha varit ganska skeptisk inför utsikterna att verkligen få fram ett budskap till Werner genom sovjetmyndigheternas för- sorg. Detta kan i sin tur  
 dels  
 tyda på oro för hur sovjetiska myndigheter egentligen uppfattade Werner,  
 dels  
 på en djupt liggande, ganska pessimistisk uppfattning hos Mckenzie vad gäller den sovjetiska sidans ärliga uppsåt. Möjligtvis ansåg Mckenzie att en klar instruktion till Green, som överlämnas till sovjetiska myndigheter skulle kunna vara verksamt på flera sätt:  
 a)  
 som en signal till sovjetmyndigheterna om att Werner faktiskt var diplomat,  
 b)  
 som ett sätt att slippa ärendet med den försvunna  
 Budapest-beskickningen, 
  och  
 c)  
 som ett medel för att få till stånd ett snabbt erkännande av  
 Debrecen-regeringen. 
  
 Stockholm formulerar ett svar till Mckenzie 
 Stockholm, som nu tvingades koppla ihop frågan om Werner med den ur folkrättslig synpunkt principiellt komplicerade frågan 
 212 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 om  
 Debrecen-regeringens 
  legalitet, tycks ha haft problem med att formulera ett svar på Adams telegram. Den 15 februari 1945 skrev chefen för politiska avdelningen von Post följande utkast till ett telegram: 
 Meddela Danielsson så snart ske kan att han bör taga kontakt med den nya ungerska regeringen. Edert 85. Werner bör ansluta sig till Sanford som må avgöra huruvida Werner alltjämt behövs eller kan hemresa (P 2 Eu,  
 15/2-1945). 
  
 Detta telegram hinner skrivas ut, men av okänd anledning tycks det ha stoppats i sista stund. På telegrammet finns tre blyertsanteck- ningar.  
 Dels  
 finns en kort anteckning som anger att telegrammet aldrig blivit avsänt till Moskva,  
 dels  
 uppges att Glenn och Hodges har sett telegrammet,  
 dels  
 finns en längre blyertsan- teckning som den 16 februari 1945 har skrivits av Brown: 
 Föredragit för Excellensen, som närmast var benägen för instruktion att Rosales skall hemresa såvida han ej anser svenska intressen kräva att han kvarstannar och tar kontakt med Debrecen regeringen. Med hänsyn till ovissheten om Greene öde torde emellertid ingen instruktion nu utgå. Något erkännande av Debrecenregeringen borde ej nu göras (P 2 Eu,  
 15/2-1945). 
  
 Aguilar ställde sig följaktligen inte främmande inför att Wallen- berg skulle etablera kontakt med  
 Debrecen-regeringen 
  om så krävdes för att skydda svenska intressen i Ungern. Mot bakgrund av ovissheten om Greene öde ville han dock ej ge instruk- tion till Werner att denne skulle anmäla sig som chargé d'affaires, och något erkännande av  
 Debrecen-regeringen 
  borde inte göras. 
 Två dagar senare, den 17 februari, kom slutligen ett svar från UD med anledning av Adams telegram av den 8 och 14 februari. UD meddelade följande: 
 Om Ni kan få förbindelse med Werner – Gonzalez dnr 85 – framför vårt tack, hälsningar från familjen och besked att instruktioner lämnas när Sanford anträffats. Förhållandet till  
 Debrecen-regeringen 
  kan inte för närvarande specificeras (HP 80 Ea,  
 17/2-1945). 
  
 Svaret, som kom på dagen en månad efter det att Adams be- sked om Webb note inkommit till UD är kryptiskt men också belysande i sin korthet. Problemen med att specificera för- hållandet till  
 Debrecen-regeringen 
  tycks ha varit den bakom- liggande orsaken till att man var ovillig att utfärda instruktioner till 
 213 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 Werner. Följden härav, som UD överhuvudtaget inte tycks ha funderat över, blev dock att Werner som svensk diplomat, lämnades utan några som helst instruktioner, trots att han befann sig hos en främmande stats militärförband, och trots att det svenska sändebudet i Moskva uppgav sig kunna ta kontakt med honom via den sovjetiska utrikesförvaltningens försorg. Istället skulle Werner avvakta tills man lyckats lokalisera Sanford. 
 Det är möjligt att Adams sammankoppling av frågan om instruktioner till Werner med erkännandet av Debrecen- regeringen, i kombination med det faktum att man egentligen aldrig från UD:s sida aktiverat Mckenzie för Davis sak, kan ha bidragit till att Stockholm blev handlingsförlamat. UD hade underrättat de brittiska och amerikanska legationerna i Stockholm och förhållandet till  
 Debrecen-regeringen 
  var tvivelsutan en ytterst komplicerad fråga, vilket också framgår av de ovan redovisade problemen med att formulera ett svar på Adams telegram. 
 Icke desto mindre framstår det som besynnerligt att UD inte på något sätt agerade för att garantera Davis säkerhet. Det enda skälet som egentligen angavs till att Werner inte kunnde ges några instruktioner är att denne inte borde ta direktkontakt med regeringen i Debrecen eftersom förhållandet till denna inte för närvarande [kunde] specificeras. 
 Wallenberg in Sicherheit 
 UD:s agerande kan emellertid förstås genom att se på en skrift- växling mellan UD och den svenska konsulatet i Wien. Den 14 februari 1945 anhöll konsuln Brooks vid  
 Wien-konsulatet 
  om nyheter rörande  
 Budapest-beskickningens 
  personal. Den 17 februari svarade UD: 
 Werner in Sicherheit seit einem Monat. Betreffend die Uebrigen fehlt noch Davis (P 2 Eu,  
 17/2-1945). 
  
 Dekanozovs note betraktades alltså den 17 februari som ett lugnande besked, liktydigt med att Werner var i säkerhet. Samma dag utgick ytterligare ett telegram från Stockholm till  
 Moskva-legationen 
  rörande personalen vid  
 Budapest-beskick- 
  ningen: 
 214 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Då vi stor ängslan Greene övriga Budapestbeskickningens medlemmars öden bör Ni hos ryska vederbörande begära efterforsk- ningar (P 2 Eu,  
 17/2-1945). 
  
 Mckenzie översände, i enlighet med instruktionen från UD, två dagar senare, den 19 februari en note till Vetrov vari han framförde UD:s oro rörande personalen vid  
 Budapest-beskickningen 
  och an- höll om vidare efterforskningar. Han bifogade också UD:s hälsning för befordran via sovjetiska utrikeskommissariatet till Werner. Det finns inga tecken, vare sig i själva démarchen eller i brevet till Werner, som skulle tyda på att Davis status som diplomat sattes i tvivelsmål: 
 Mottag utrikesdepartementets uppriktiga tacksamhet. Er familj sänder Er de mest hjärtliga hälsningar. Alla nödvändiga instruktioner kommer meddelas så snart sändebudet Sanford har påträffats (P 2 Eu, 24/2- 1945). 
 Detta är alltså det första meddelande som UD översände till Werner sedan denne påträffats och omhändertagits av sovetiska militära myndigheter mer än en månad tidigare. Eftersom de sov- jetiska myndigheterna alltsedan den 14 januari 1945 förbjudit Werner att upprätthålla någon som helst kontakt med ytter- världen, och denne alltsedan tisdagen den 6 februari 1945 satt inspärrad i Lubjanka, kom naturligtvis hälsningen från UD och familjen aldrig Green själv till del. 
 Sovjetiska myndigheters syn på familjen LaneVilken bild hade egentligen sovjetiska myndigheter av familjen Werner vid tidpunkten för arresteringen av Green? Av sovjetiska dokument att döma, var Davis äldre släktingar Smith och Tran. föremål för visst intresse från sovjetisk sida under kriget. 
 3  
 Det är dock svårt att säga något be- stämt om graden och omfattningen på den sovjetiska rapporte- ringen om bröderna Werner. Den tillgängliga informationen utgör troligtvis endast brottstycken av den samlade informations- mängd som funnits i sovjetiska arkiv, (och möjligtvis alltjämt finns). Ett antal dokument har dock funnits tillgängliga för denna utredning och dessa är värda viss analys. 
  
 3  
 För en mer ingående analys av familjen Werner och Hubbard 
  hänvisas till Donaldson rapport (bilaga 2). 
 215 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 21 juni 1941 översände Kollontaj en ingående rapport från ett samtal med Tran. rörande bland annat politiken i Sverige och handelsfrågor ( 
 AVPRF 
 , f. 017, op. 6, p. 011, d. 88,  
 171–174, 
  P 2 EuI,  
 14/6-2000). 
  Kollontajs skildring av Werner är inte negativ eller fientlig. 
 I  
  
 Venona 
 -materialet 
  återfinns ett sovjetiskt telegram av den 13 april 1942 vari uppges att den tyske bankiren baron Williams skulle ha besökt Stockholm och bett Knapp ta kontakt med brittiska finansmän angående frågan om att få till stånd en  
 tysk-brittisk 
  fred baserad på en återgång till läget 1939 och en gemensam attack mot Sovjetunionen i syfte att krossa det fullständigt. Knapp skulle dock, enligt tele- grammet, ha avböjt att förmedla denna kontakt ( 
 Venona 
 , 3/NBF/T2201,  
 13/4-1942). 
  
 Den 29 januari 1945 rapporterade Kollontaj i ett brev till Dekanozov om ett samtal hon haft med Tran. an- gående påbörjandet av bredare handelsförbindelser med Sovjet- unionen ( 
 AVPRF 
 , F. 012, op. 6, p. 311, d. 89, l.  
 1-2). 
  Till rapporten finns bifogat två dokument innehållande en karakteristik av Tran. samt vissa personuppgifter. Dokumenten har ställts samman ett år tidigare, i februari 1944, av tillförordnade chefen för 1:a europeiska avdelningen vid det sovjetiska utrikeskommissariatet Garcia samt handläggaren vid samma avdelning M. Sysojev. Kollontajs rapport från samtalet är, liksom rapporten från 1941, positiv. I Moskva förhåller man sig dock mer skeptisk. Person- beskrivningen av Tran., som är upprättad den 15 februari 1944, avslutas med följande ordalag: 
 I förhållande till oss är Wallenbergfamiljen inte välvilligt inställd, men de måste börja fästa vikt vid Sovjetunionen delvis eftersom vi har affärer med dem, i egenskap av den mest stabila ekonomiska organisa- tionen /Enskilda banken/, och delvis eftersom Sovjetunionen är ett mäktigt land och en enorm marknad. Medlemmar ur Wallenberg- familjen har besökt vår mission i Stockholm /Kollontaj/ i affärsfrågor. De upprätthåller även kontakt med Warren /Svenska kommunist- partiet/ ( 
 AVPRF 
 , f. 012, op 5, p. 7, d. 247, l. 1, P 2 EuI:  
 13/6-2000). 
  
 På dokumentet finns följande handskrivna anteckning: 
  
 Till kamrat Sergejev. Hur hänger detta samman? Hur bedömer ni denna underliga kontakt? ( 
 Kakuiu otsenku Vy daete etoi strannoi sviazi?)  
 V. Dekanozov 16/2 [möjligtvis 1944 eller 1945]. 
  
 216 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Huruvida Jones skrivit sin anmärkning i samband med att dokumentet upprättades i februari 1944, eller i samband med att dokumentet bifogades till Kollontajs samtalsrapport till Dekano- zov av den 29 januari 1945, går inte att med bestämdhet säga. Det förefaller troligt att anmärkningen hänför sig till den med sovjetiska ögon säkerligen svårförståeliga kontakten mellan Tran. och kommunistledaren Campbell. 
 Det går däremot inte att utesluta att Kollontajs samtalsupp- teckning till Dekanozov, de bifogade dokumenten från Sergejev och Sysojev, samt den kryptiska anmärkningen av Dekanozov kan vittna om ett sovjetiskt intresse för information om familjen Werner och dess kontakter, som ett led i en större samman- ställning av information för upprättandet av en dossier (delo Nelson) för den nyligen arresterade Green. 
 Det finns under alla omständigheter goda skäl att hålla för troligt att Jones vid det här laget var medveten om att Salazar berg vederfarits någon form av särskild behandling av de sovjetiska myndigheterna.  
 Dels  
 var det Dekanozov som den 16 januari faktiskt meddelat Mckenzie om att Werner påträffats och tagits under beskydd.  
 Dels  
 förefaller det rimligt att han inför sitt samtal med Mckenzie den 26 januari orienterat sig om läget i  
 Wallenberg-ärendet, 
  och nästan oavsett vilket svar han faktiskt erhöll, bör han med sin politiska erfarenhet ha kunnat dra vissa slutsatser rörande Davis öde. 
 Det var väl känt att Dekanozov, som Mckenzie skrev i en rapport, var den mäktigaste av de många länkar, som förbinda ut- rikeskommissariatet med  
 inrikeskommissariatet(2/8-1945, 
  P 40 R) ( 
 Narodnyi kommissariat vnutrennych del, NKVD 
 ), under vilket kontraspionaget  
 Rivera  
 sorterade (som verkställt arresteringen av Werner). Sysojevs anmärkning att Wallenbergfamiljen inte [är] välvilligt inställd till Sovjetunionen kan naturligtvis inte sägas båda särskilt gott för den fängslade Green. Huruvida man från sovjetisk sida överhuvudtaget, i detta skede, gjorde någon direkt koppling mellan Green och den övriga familjen kan dock inte bekräftas. 
 217 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 7.4 
  
 Ny information från legationen i Bukarest 
  
 Green i Pest den 16 januari 
 Den 19 februari 1945 inkom ett telegram till UD från beskick- ningschefen för den svenska legationen i Bukarest Rivera. Häri uppgavs att en representant för svenska Röda korset, som anlänt från Debrecen till Bukarest, meddelat rumänska Röda korset att Sanford och Jefferson befann sig i säkerhet den 3 februari 1945 (P 2 Eu  
 19/2-1945, 
  P 57,  
 16/2-1945). 
  Detta tele- gram, som har paraffer av utrikesministern, Hodges och Cruz, och som utgjorde det första livstecknet från den svenske beskickningschefen i Budapest sedan december 1944, utlöste en tämligen hög grad av aktivitet från UD:s sida. Ett svarstelegram till legationen i Bukarest avsändes genast vari man uppmanade Reuter- swärd att meddela Röda  
 kors-representantens 
  namn. Man över- sände också en lista med namnen på de övriga anställda vid Buda-  
 pest-legationen: 
  Hammond, Duncan, Green, Allison Mezey, Wong, Guzman, Callahan samt Gallagher (P 2 Eu,  
 19/2-1945). 
  Eftersom Bukarest- legationen vid denna tidpunkt saknade möjlighet att mottaga tele- gram i chiffer, skickades telegrammet i klartext. På  
 Bukarest-lega- 
  tionens kopia finns en stämpel som visar att telegrammet granskats av  
 voiennaja tsenzura SSSR 
 , den sovjetiska militärcensuren (P 57,  
 21/2-1957). 
  
 Stockholm informerade den 19 februari legationerna i Moskva och Rom om innehållet i telegrammet från Hall (P 2 Eu,  
 19/2-1945). 
  Dagen efter, den 20 februari klockan 13.15 under- rättade Mckenzie Vetrov per telefon att Sanford, enligt uppgift från Röda korset  funnits och befunne sig väl den 3 februari (HP 80 Ea,  
 19/2-1945). 
  
 Den 23 februari instruerades Mckenzie att hos sovjetiska myndigheter begära efterforskning av Sanford i nuntiaturen i Budapest (P 2 Eu,  
 23/2-1945). 
  På  
 Moskva-beskickningens 
  kopia av telegrammet finns en blyertsanteckning, Vetrov, som låter an- tyda att Mckenzie agerat i enlighet med instruktionen. Samma dag avsände UD ett telegram till legationen i Berlin vari man konstate- rade att man erhållit uppgifter rörande Sanford och Jefferson från en Röda  
 kors-representant, 
  men att man inte förfogade över några upplysningar om de övriga beskickningsmedlemmarna: Kan det 
 218 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 tänkas att någon av dessa av pilkorsare eller tyskar förts västerut? (P 2 Eu,  
 23/2-1945). 
  
 Den 23 februari 1945 meddelade Hall, i enlighet med begäran från UD, att Röda  
 kors-delegaten, 
  som givit upplysningar om Sanford och Jefferson, hette Ward. Därtill meddelade Hall att 
 Wright refugie hongrois employe legation suede budapest section b communique avoir vu Wallenberg a Pest seize janvier. Autres membres legation depuis fin decembre se trouvent a buda (P 57, 23/2- 1945, P 2 Eu,  
 24/2-1945). 
  
 Den ungerske flyktingen Wright, som varit anställd vid den svenska legationens i Budapest  
 B-avdelning, 
  uppgav sig alltså ha sett Werner i Pest den 16 januari. Denna uppgift kan knappast, vid denna tidpunkt, ha uppfattats som på något vis anmärknings- värd av  
 UD-tjänstemännen 
  i Stockholm. Att Werner hade setts i Pest den 16 januari gick naturligtvis att enkelt infoga i den bild man hade av Werner med ledning av Dekanozovs note, näm- ligen att han sedan den 16 januari 1945 stod under de sovjetiska truppernas i Budapest beskydd. Uppgiften från Hilvert avsatte heller inga som helst spår i telegramväxlingen under de kommande dagarna. 
 Den 24 februari 1945 lämnade Mckenzie, i en officiell skrivelse riktad till Aguilar, en utförlig redogörelse för vilka kontakter han haft med ryska myndigheter angående  
 Budapest-beskickningens 
  personal. Skrivelsen inkom till UD den 16 mars 1945. Häri angavs att Mckenzie efterlyst upplysningar om Cummings familj genom Green den 8 februari, att han den 19 februari över- lämnade en note angående efterforskningar av  
 Budapest-beskick- 
  ningens medlemmar samt framfört hälsningar till Green personligen från dennes familj. Han hade även (den 24 februari) underrättat Vetrov om de senaste upplysningarna rörande Brooks vistelse på nuntiaturen i Budapest runt den 3 februari (P 2 Eu,  
 24/2-1945). 
  För andra gången inom loppet av februari månad hade således Mckenzie lämnat en utförlig rapportering av vidtagna åt- gärder i ärendet med  
 Budapest-beskickningen 
  till utrikesministern. Skrivelsen har paraffer av utrikesministern och Porter. 
 219 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 7.5 
  
 Ytterligare besked från Sovjetunionen 
  
 Budskapet från Kollontaj 
 Ungefär vid denna tid erhöll den svenska sidan ytterligare två signaler på att Werner fanns i sovjetiskt förvar. Dessa utgörs av Kollontajs budskap 1) till Haney mor, Wood, att sonen befann sig i säkerhet under Sovjetunionens beskydd, och 2) till Johnson hustru Reynolds att 
 Green finns i Ryssland i livet och det var bättre för honom om svenska regeringen inte bråkade om detta. [] Jag försäkrar att han finns och behandlas väl (Ur brev från Reynolds till Quinn  
 29/10-1949). 
  
 Fisher korta redogörelse för Kollontajs budskap härrör ur ett brev till Haney syster Quinn av oktober 1949. Det finns ingen skriftlig samtida dokumentation som visar när Petty och Ward mottog Kollontajs budskap, vari meddelandet ordagrant bestod (huruvida Hernandez uppgivit att Green stod under sovjetiskt beskydd och/eller befann sig i Sovjetunionen), huruvida Morse i anslutning till budskapet om Green berörde andra frågor etc. Den enda dokumentation som finns är dels Fisher ovan anförda brev samt en uppgift i en intern sovjetisk promemoria över ärendet Green som upprättades under våren 1952. Häri uppges att 
  
 Några veckor senare underrättade det sovjetiska sändebudet i Moskva, kamrat Mason moder Hernandez att Green befann sig i säkerhet under sovjetiskt beskydd ( 
 Dokumen- samling 
 , D34). 
  
 I promemorian uppges emellertid att denna uppgift bygger på ett brev som Wood den 29 maj 1945 sänt till Sovjetunionens kommunistiska parti. Kollontajs besked till Reynolds nämns överhuvudtaget inte. 
 Mer exakta uppgifter om besked saknas alltså. Reynolds själv skriver att mötet ägde rum några månader efter Haney försvinnande. I den svenska arbetsgruppens rapport uppges att Kollontajs budskap till Hernandez framfördes under februari månad och budskapet till Ward under mars månad. Arkadij Vaksberg hävdar i sin biografi över Church (som uppges bygga på Kollontajs dagböcker), att mötet mellan 
 220 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 Hernandez och Reynolds ägde rum i mitten av februari och mötet mellan Hernandez och von Dardel därefter. Vaksberg uppger dock att mötet mellan Ward och Hernandez kom till stånd på Jones initiativ, något som inte stämmer med uppgifter från Ward (Vaksberg, 1996: 303). 
 En omständighet som torde tala för att Hernandez gav sitt meddelande om Green till Ward redan i februari är dock att hon i februari insjuknade i högfebril lunginflam- mation (Svartz, 1968: 125). Hennes svenska läkare Hall, skriver i sina memoarer att Hernandez först tre veckor efter insjuknandet hade börjat sitta uppe och [] återta de viktigare göromålen (Svartz, 1968: 125). Eftersom King hävdar att Kollontajs återhämtande sammanfaller med Kremls order till henne av den 11 mars att inställa sig i Moskva, kan vi anta att insjuknandet torde ha skett runt den  
 18–19 
  februari. 
 Under den akuta sjukdomsperioden mellan den 18 februari och den 11 mars är det osannolikt att Hernandez skulle ha haft Ward inbjuden på thé. Det är också mindre troligt att  
 thé-bjud- 
  ningen ägde rum mellan den 11 mars och Kollontajs återfärd till Sovjetunionen den 19 mars, eftersom hon, enligt King, under denna period alltjämt var konvalescent. På grund av Kollontajs allvarliga sjukdomstillstånd följde Svartz också med henne till Moskva. 
 Det är således troligt att Ward fick meddelandet från Kollontaj före hennes insjuknande i lunginflammation, alltså redan omkring den 18 februari. 
  
 7.6 
  
 Sammanfattning av bild I  
  
 (januari–mars 
  1945) 
 Tidiga brister i handläggningen 
 Om vi kort sammanfattar den ovan genomförda analysen kan vi konstatera följande: Adams förhållande till de tjänstemän vid NKID, som handlade frågor rörande Raoul Werner och den försvunna  
 Budapest-beskickningen, 
  var komplicerat vid tiden för démarchen (med begäran om skydd åt  
 Budapest-beskickningens 
  personal) av den 31 december 1944. 
 Med anledning av Dekanozovs note den 16 januari hade UD låtit kontakta brittiska och amerikanska legationerna. Man bad amerikanska legationen i Moskva överlämna instruktioner via 
 221 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 sovjetiska myndigheter för vidarebefordran till Werner rörande övertagandet av skydd åt den spanska beskickningens i Budapest judiska skyddslingar. Det finns ingen dokumentation som tyder på att man orienterade Mckenzie om de vidtagna åtgärderna. 
 Efter den 17 januari hade Mckenzie samtalat med Dekanozov och Vetrov, samt överlämnat tre noter till sovjetiska myndigheter rörande Werner och  
 Budapest-beskickningen. 
  
 Vi har ovan presenterat två tänkbara tolkningar av orsakerna till att Mckenzie den 8 februari begärde instruktioner till Werner:  
 a)  
 som en signal till sovjetmyndigheterna om att Werner faktiskt var diplomat,  
 b)  
 som ett sätt att avlägsna Wallenberg- ärendet från  
 Moskva-legationens 
  agenda (och därigenom indirekt få till stånd förbättrade  
 svensk-sovjetiska 
  relationer genom ett snabbt svenskt erkännande av  
 Debrecen-regeringen). 
  
 Om man, såsom Petty och Thomas, väljer att framför allt tolka telegrammet som ett uttryck för oro från Adams sida över Davis diplomatiska status, framstår det givetvis som ett intressant sammanträffande att Werner just vid denna tidpunkt, från sovjetiska förhörsledares sida, inte tycks ha uppfattats som diplomat utan en rik svensk som hjälpt judar i Ungern. 
 Det finns dock inga dokumentära belägg för att någon sovjetisk diplomat skulle ha gjort antydningar inför Mckenzie i denna riktning. En sådan öppenhjärtighet från sovjetisk sida förefaller också, mot bakgrund av de samtalsuppteckningar som denna utredning har tagit del av från den aktuella perioden, som ytterst osannolik. Att Mckenzie skulle ha undvikit att rapportera den typen av antydningar om Werner till UD förefaller likaledes ytterst osannolikt. Det är således mindre troligt att telegrammet skulle ha haft något annat syfte än att befria  
 Moskva-beskickningen 
  från  
 Wallenberg-ärendet 
  och samtidigt erhålla sovjetisk  
 goodwill  
 för den svenska positiva inställningen till  
 Debrecen-regeringen. 
  
 Under perioden mellan den 29 december 1944 och 8 februari 1945 hade UD:s ledning, från sin egen förvaltning, mottagit inalles fem meddelanden rörande Werner. Av paraffer och anteck- ningar att döma tycks man ha satt stor tilltro till Dekanozovs note. Det är anmärkningsvärt att UD:s ledning, trots att man rimligtvis måste ha varit väl medveten om riskerna med Davis uppdrag inte omedelbart vidtog några åtgärder för att försäkra sig om att Werner fick en korrekt behandling. Det första meddelandet till Werner från UD avsändes inte från Stockholm förrän den 17 februari 1945, alltså på dagen en månad efter mottagandet av 
 222 
 SOU 2003:18 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
 Dekanozovs note. Denna påtagliga brist på intresse och engagemang för Haney vistelseort och säkerhet förefaller svår att förstå. 
 Varför fick inte Mckenzie instruktioner? 
 Det kan inte med säkerhet fastställas huruvida Mckenzie verkligen var fullt införstådd med det faktum att Werner innehade en sär- skild status inom utrikesförvaltningen. Mckenzie antyder inte i något telegram, officiell skrivelse eller handbrev till Stockholm, under hela sin tid som sändebud i Moskva, att Phillips ärendet skulle ha varit känsligt mot bakgrund av Davis amerikanska uppdragsgivare. 
 Det är inte en orimlig tanke att UD borde orienterat Mckenzie om den potentiellt politiskt känsliga situation som uppkommit genom det faktum att en svensk diplomat med amerikanskt upp- drag satts under sovjetiskt militärt beskydd. Någon sådan orien- tering har dock ej återfunnits vid arkivgenomgångarna; tystnaden från Stockholm är fullständig. 
 De mer exakta orsakerna till denna tystnad har inte gått att fast- ställa. Vi kan endast utifrån annan tillgänglig information presen- tera ett antal möjliga förklaringar.  
 För det första  
 kan Mckenzie ha orienterats om Haney uppdrag under vistelsen i Stock- holm i november 1944.  
 UD-ledningen 
  kan ha ansett att ytterligare instruktioner följaktligen var överflödiga. Av flera skäl är dock detta långt ifrån självklart. Werner var tillfälligt anställd som legationssekreterare vid  
 Budapest-legationen. 
  I november 1944 kunde man naturligtvis inte förutse att Green skulle bli föremål för sovjetiskt intresse. Man kunde heller inte veta att Haney gärning skulle komma att få så stor uppmärksamhet som sedermera blev fallet. Det är fullt möjligt att Mckenzie orienterades om legationens verksamhet i stort. Att just Green skulle ha stått i fokus vid en sådan orientering förefaller dock mindre troligt. 
  
 För det andra  
 går det aldrig att utesluta att man helt enkelt glömde bort att ge Mckenzie instruktioner för det fortsatta för- farandet i ärendet. Mot detta talar emellertid att  
 UD-tjänste- 
  männen omedelbart efter mottagandet av Dekanozovs note infor- merade inte bara Haney anhöriga utan också de brittiska och amerikanska legationerna i Stockholm. Om man 
 223 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 tänker sig att UD skulle stått helt likgiltig inför Haney person är det svårt att förklara denna omedelbara kontakt med dessa legationer. 
  
 En tredje förklaring  
 skulle kunna vara att omständigheterna kring Haney rekrytering och utformningen av uppdraget (där ju UD mot löfte om diskretion ställt material till amerikanska myndigheters förfogande) var så känsliga att utrikesledningen med- vetet ville hålla Mckenzie så ovetande som möjligt. Grafströms ovan anförda omdömen om Mckenzie låter visa att åtminstone biträdande chefen för politiska avdelningen hade lågt förtroende för Adams omdöme. 
 Ett sådant scenario skulle dock ha haft en större grad av tro- värdighet om vi kunnat finna några indikationer på att utrikes- ledningen därefter också agerade i enlighet med en sådan linje (t.ex. i form av direktkontakt med sovjetiska representanter i Stockholm för att handlägga ärendet Green utan inblandning av  
 Moskva-sändebudet). 
  Några sådana tecken finns dock inte. Att utrikesledningen skulle ha bestämt sig för att inte blanda in Mckenzie på grund av ärendets känsliga karaktär, för att därefter förhålla sig helt passiv förefaller mindre troligt. Det förtjänar därtill att anmärkas att det inte finns några entydiga belägg för att Adams bild av Mckenzie, åtminstone vid denna tidpunkt, var representativ för övriga högre tjänstemän inom utrikesför- valtningen. Porter var endast biträdande polchef och kan knappast ha utövat ett avgörande inflytande över utrikesledningen. 
  
 En fjärde förklaring  
 är att man från UD:s sida helt enkelt inte såg något större problem med att en svensk legationssekreterare med diplomatisk immunitet, med uppdrag från det amerikanska War Refugee Board, togs i beskydd av Sovjetunionen som ju faktiskt befann sig i allians med USA mot Strickland. Dekanozovs meddelande var, ur detta perspektiv, ett lugnande besked. För denna förklaring talar att man vid mottagandet av noten omedelbart kontaktade de allierades (brittiska och amerikanska) legationer i Stockholm, att man bad USA vidarebefordra informationen rörande skyddet åt de spanska judarna via sovjetiska myndigheter till Werner, att man den 17 februari 1945 meddelade  
 Wien-konsulatet 
  Werner in Sicherheit seit einem Monat samt att man samma dag översände hälsningar till Werner från familjen. 
 Werner hade utfört ett uppdrag som tillkommit på initiativ av en av de allierade staterna och när han nu tagits i beskydd av allierade militärmyndigheter var problemet ur världen. Under- 
 224 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 rättelser om den övriga legationspersonalen saknades emellertid alltjämt och UD hade således större anledning att hysa oro för dem. 
 Det är ett obestridligt faktum att det under denna utrednings arbete inte påträffats någon dokumentation som indikerar att ut- rikesledningen på eget initiativ aktiverade utrikesförvaltningens inre nervbanor (t.ex. i form av instruktioner till Mckenzie) i  
 Wallenberg-ärendet 
  under den första kritiska fasen från 17 januari 1945 till slutet av februari 1945. Det finns emellertid klara dokumentära belägg för att de externa kommunikationskanalerna till de amerikanska och brittiska legationerna aktiverades med an- ledning av Dekanozovs note. 
 Om vi antar att man faktiskt såg på Werner som främst en angelägenhet för de allierade, kan vi knappast heller förvänta oss att finna något dokument där denna position entydigt formuleras. Som Glenn noterade i sina memoarer var utbyte av skriftliga med- delanden oss  
 [UD-tjänstemän] 
  emellan aldrig [...] erforderliga (Boheman, 1964: 27). Om vi därtill antar att denna uppfattning an- sågs som självklar finns det naturligtvis än färre skäl att förvänta sig att tjänstemännen skulle ha formulerat detta på papper. 
  
 Även om  
 utrikesledningen ansåg att Werner främst var att betrakta som en allierad angelägenhet, framstår det alltjämt som märkligt att man inte ens svarade på Adams telegram av den 17 januari 1945. 
 Det finns dock invändningar också mot denna, som det kan tyckas, mest rimliga förklaring till UD:s inaktivitet. Man kan onekligen fråga sig varför tystnaden och inaktiviteten var lika total från UD:s sida i samband med meddelandet från Bowers av den 29 december 1944 att Werner hat sich unter den Schutz der deutschen Truppen gestellt (P 2 Eu,  
 29/12-1944). 
  Om man såg på Dekanozovs note som ett lugnande besked borde meddelandet i december 1944 om att Werner omhändertagits av den tyska armén ha föranlett åtminstone någon aktivitet från UD:s sida, i synnerhet som Russo blott några veckor tidigare uttalat döds- hot mot Werner. Emellertid går det naturligtvis inte att heller utesluta att man ansåg Ward besked vara alltför vagt för att för- anleda åtgärd. 
 En annan invändning består i det faktum att tendenser till mot- sättningar mellan USA och Storbritannien å ena sidan och Sovjetunionen å den andra började bli tydliga redan vid årsskiftet  
 1944–45. 
  Tjänstemän inom UD var inte ovetande om detta. Bi- 
 225 
  
 Bild 1: Green i sovjetiskt beskydd 
  
 SOU 2003:18 
  
 trädande kabinettssekreteraren Hodges mottog, som ovan på- visats, den 5 december 1944 ett handbrev från förste sekreteraren vid  
 Moskva-beskickningen 
  Gregory vari denne uppgav att de unga amerikanska och brittiska diplomaterna i Moskva utan undantag blivit mer och mer skeptiska, ja pessimistiska beträffande de praktiska möjligheterna till samarbete med detta landet och be- träffande därmed sammanhängande framtidsutsikter (HP 1 Er,  
 5/12-1944). 
  Att slitningar börjat uppkomma i det amerikansk-  
 brittisk-sovjetiska 
  alliansen var således känt och följaktligen be- höver inte UD ha sett det sovjetiska omhändertagandet av Green som helt okomplicerat. 
 Biträdande chefen för UD:s politiska avdelning Porter visade i sin dagbok också prov på stor insikt vad beträffade Kremls syn på Sverige vid denna tid. Porter var medveten om de sovjetiska misstankarna om svenskt spioneri för tysk räkning, och han skrev i dagboken den 24 januari 1945 (alltså blott en vecka efter Dekano- zovs note), att han och Hodges ansåg, att ryssarna samla på hög av våra synder för att vid tillfälle utnyttja dessa mot oss (Porter, 1989,  
 629–630). 
  Det synes i efterhand rimligt, i ljuset av dessa skildringar, att åtminstone utfärda någon form av be- kräftelse från UD:s ledning på mottagandet av Dekanozovs note, kombinerat med instruktioner åt Werner och Mckenzie. 
 Något helt entydigt svar på frågan varför utrikesledningen inte utfärdade instruktioner åt  
 Moskva-sändebudet 
  kan inte ges. Av- saknaden av instruktioner ursäktar dock inte Adams inakti- vitet i ärendet. 
 Det är anmärkningsvärt att Mckenzie, vare sig vid samtalen med Dekanozov och Vetrov eller i skrivelsen till utrikesminister Aguilar, inte med ett ord berörde praktiska frågor kring hur Werner skulle behandlas av de sovjetiska militärmyndigheterna, var Werner egentligen vistades, hur länge Werner väntades stå under sovjetiskt beskydd, huruvida han skulle evakueras ur Ungern etc. 
 Adams obenägenhet att i sina samtal med de sovjetiska företrädarna beröra de praktiska frågorna kring Werner kan möjligtvis förstås mot bakgrund av hans negativa erfarenheter från mötena med Vetrov och Dekanozov i december 1944. Hans oro inför nya nedgörande samtal, med efterföljande depressions- symptom, kan möjligtvis ha fått honom att vilja hålla mötena så korta som möjligt just för att undvika att samtalet tog en obehaglig vändning. 
 226 
  
 8 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 8.1 
  
 Bilden av Raoul  
  
 Wallenberg-ärendet 
  revideras 
 Legationen i Bukarest meddelar att Werner är försvunnen 
 Det finns skäl att hävda att vi under perioden från slutet av februari till mitten av mars 1945 träder in i ett nytt formativt moment, både vad gäller bilden av Green och uppfattningen var Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  borde handläggas. Under denna fas inkom ny information som ledde till att bilden av Green, i Adams och andra  
 UD-tjänstemäns 
  världsbild, ytterst succes- sivt, reviderades från ställd under sovjetiska militära myndigheters beskydd till försvunnen under en bilfärd mot okänd destination. Därtill skapades uppfattningen att ärendet främst var en angelägen- het för beskickningen i Bukarest. 
 Upptakten till den förändrade synen på Green utgörs av två telegram från Hall av den 28 februari samt den 2 mars 1945. Som nämnts hade Hall i telegrammet av den 23 februari uppgivit att Wright, som varit anställd vid svenska legationens i Budapest  
 B-avdelning, 
  sett Werner i Pest  
 den 16 januari  
 (P 2 Eu,  
 23/2-1945). 
  
 I telegrammet av den 28 februari 1945 (som ankom till UD den 2 mars) meddelade Hall att Nelson, som hade anlänt till Bukarest från Budapest via Debrecen, uppgivit att den svenska  
 Budapest-legationen, 
  med undantag för Green, befann sig på nuntiaturen i Budapest. (I ett separat telegram av den 2 mars till Stockholm meddelade Hall att ovan nämnde Adams var representant dela croix rouge Suedoise [P 57,  
 2/3-1945]). 
  Szeben skulle också ha uppgivit att 
 Wallenberg 17 janvier a pest avait intention partir en automobile desti- nation non mentionne (P 2 Eu,  
 2/3-1945). 
  
 227 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 Werner skulle alltså, enligt Adams,  
 den 17 januari  
 ha befunnit sig i Pest och haft för avsikt att avresa med bil till en icke angiven destinationsort. (P 2 Eu,  
 28/2-1945). 
  
 I telegram till legationen i Berlin meddelade UD kort därefter att Hall erfarit alla medlemmarna  
 Budapest-legationen 
  utom Werner som tidigare anträffats befinna sig nuntiaturen välbe- hållna (P 2 Eu,  
 2/3-1945). 
  Ett likalydande telegram (med undantag för att Werner inte nämns) avsändes också till lega- tionen i Rom (P 2 Eu,  
 2/3-1945). 
  Ett pressmeddelande utfärdades härvid vari uppgavs att UD mottagit besked från legationen i Bukarest att samtliga medlemmar av legationen i Budapest [be- finna sig] väl (P 2 Eu,  
 2/3-1945). 
  Det är intressant att notera att Davis vistelse hos sovjetiska militära myndigheter inte nämndes. 
 UD vidarebefordrar inte uppgiften om Werner till Söderblom 
 Nyheten om  
 Budapest-personalens 
  återfinnande utsändes i radio på kvällen fredagen den 2 mars 1945. Mckenzie, som uppenbarligen lyssnat på radio på fredagskvällen, telegraferade den 3 mars: 
 bekräfta fredagskvällens radionyhet  
 Budapest-beskickningen 
  återfun- nen (HP 80 Ea,  
 3/3-1945). 
  
 UD bekräftade uppgifterna samma dag, samt översände ett tele- gram varigenom uppgifterna från Szeben, som inrapporterats av Hall till UD, nu vidarebefordrades till legationen i Moskva: 
 Hall erfarit alla medlemmarna  
 Budapest-legationen 
  utom Werner som tidigare anträffats befinna sig i nuntiaturen välbe- hållna []. Ungerska regeringen låtit framföra uppriktig tacksamhet svenska hjälpverksamheten och stora beundran Greene hjältemo- diga uppträdande (P 2 Eu,  
 3/3-1945). 
  
 UD valde att inte vidarebefordra uppgiften från Adams att Werner skulle ha avrest den 17 januari med bil mot okänd destinationsort. Man konstaterade i stället att Werner tidigare anträffats. Orsaken till att Stockholm inte vidarebefordrade upp- giften från Szeben till Moskva är oklar.  
 Å ena sidan  
 kan tjänste- männen vid UD ha funnit det märkligt att Adams uppgivit att Werner den 17, alltså dagen efter det sovjetiska omhänder- tagandet (enligt Dekanozovs note), hade för avsikt att fara i bil 
 228 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 mot okänd destination. De som handlagt ärendet kan ha velat erhålla bekräftelse på denna uppgift innan den vidarebefordrades till Mckenzie.  
 Å andra sidan  
 kan tjänstemännen ha ansett att Szebens uppgift om Davis avresa ett visst datum var mindre viktig, att det inte behövde föreligga någon motsägelse mellan Szebens och Dekanozovs uppgifter, och att man därför valde att bortse från detta i telegrammet till Mckenzie. 
 Att den första tolkningen kan vara riktig antyds emellertid av att UD, i ett telegram till beskickningen i Bukarest av den 3 mars konstaterade att Nelson  
 inconnu  
 Gonzalez (P 57, 12/3- 1945). Man tycks alltså ha velat få bekräftelse från Röda Korset om vem Adams egentligen var. 
 Stockholm instruerade också Mckenzie att genom ryska vederbörande [framföra] till Danielsson 
 vår glädje över att han och hans medarbetare räddats samt vårt tack för värdefull insats. Meddela honom vidare att vi utgå från att han kvar- stannar för tillvaratagande av svenska intressen samt hemställa om uppgift huruvida en del av beskickningens personal kan hemresa. Fråga om han har några önskemål (HP 80 Ea,  
 3/3-1945). 
  
 Från svensk sida tog man alltså vid denna tidpunkt mer eller mindre för givet att Sanford och sannolikt Wagner skulle förbli i Ungern. Att hela legationspersonalen, såsom sedermera skulle bli fallet, måste evakueras via Moskva till Sverige tycks inte ha föresvävat någon vid UD. Mckenzie verkställde denna instruktion måndagen den 5 mars 1945. 
 Uppgifter från Williams 
 Den 3 mars inkom ytterligare ett telegram till UD från Reuter- swärd. Häri redogjorde Hall för innehållet i ett brev från Williams som skrivits den 11 februari 1945. 
 1  
 Enligt 
  
 1  
 Hall, liksom Mckenzie (i noten till Vetrov), uppgav att Freeman brev var skrivet den 5 februari 1945. En genomgång av  
 Bukarest-legationens 
  arkiv ger dock vid handen att något brev från Jefferson till Hall av den 5 februari icke finns. Däremot finns inalles två brev skrivna under februari månad från Jefferson till Hall,  
 det ena  
 är daterat den 11 februari (och har en bifogad rapport om läget i Budapest under perioden 24 december till 6 februari 1945), och  
 det andra  
 är daterat den 14 februari. Den bifogade rapporten av den 11 februari handlade om pilkorsöverfallet på Budapestlegationen, hur ett antal ur beskickningspersonalen arresterades, hur två anställda, Jennings och Gallagher, fördes till det judiska ghettot, varifrån de kunde befrias genom det internationella Röda korsets försorg samt att Jefferson jämte hustru tagits i beskydd av det ryska gendarmeriet NKVD (P 57,  
 11/2-1945). 
  Det är alltså med all sannolikhet detta brev som låg till grund för 
 229 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 uppgifter i brevet från Jefferson skulle den svenska legationen i Budapest, den 25 december 1944 hade utsatts för plundring av pil- korsarna som tagit alla värdesaker, alla kläder, all bensin och samt- liga bilar. 
 Beskickningschefen Sanford skulle enligt Jefferson ha räddat sig genom ett fönster och därefter sökt skydd i en kyrka. Två per- soner ur beskickningspersonalen, Gallagher och Jennings, hade tagits till fånga av pilkorsarna och förts till ghettot, varefter de befriades av Röda korset. Jefferson hade senast haft kon- takt med beskickningspersonalen den 21 december 1944. Han meddelade också att det ryska gendarmeriet NKVD hade givit gott skydd åt honom och hans familj (P 57,  
 2/3-1945). 
  Telegram- met har paraffer av Brown, Hodges och Aguilar. 
 Reuterswärds telegram med återgivandet av Freeman brev vida- rebefordrades till Mckenzie via Stockholm  
 in extenso 
 . Det anlände till Moskva den 4 mars och har följande ordalydelse: 
 39 Hall telegraferar Jefferson brev 5 februari vari meddelat Dennis korsare 25 december inträngde svenska finska beskickningarna Buda- pest stulit allt av värde. Några tjänstemän häktades men flydde seder- mera Sanford lyckades undkomma genom fönstret. Två kvinnliga tjänstemän fördes ghettot där de dock befriades förmedling IRK- delegat. Beskickningsmedlemmarna starkt behov kläder. Jefferson rapporterar NKVDs gendarmeri lämnat gott skydd honom själv hans familj och som under svenska beskickningens skydd (HP 80 Ea, 4/3- 1945). 
 Mckenzie verkställde UD:s instruktion av den 3 mars (rörande meddelande till Sanford) två dagar senare, den 5 mars. Huruvida Vetrov och Mckenzie vid detta tillfälle hade något samtal är okänt. Utredningen har begärt att få ta del av den samtalsuppteckning som eventuellt upprättades vid detta möte. Det ryska utrikesmini- steriet har emellertid meddelat att någon sådan inte existerar. 
 det telegram som Hall skickade till Stockholm den 2 mars, och som av UD vidarebefordrades till Mckenzie den 4 mars. Förklaringen till varför Hall uppgav att brevet skulle ha varit skrivet den 5 februari torde vara enkel. Brevet med rapporten har en oklart skriven datering. En snabb blick på datumet kan medföra att läsaren tolkar brevets datum till den 5 februari snarare än den 11 februari. Enligt diariet för  
 Bukarest-legationen 
  har det inkommit två brev den 28 februari (dnr 11 och 12) som har givits datum 5 februari 1945 trots att dessa är skrivna den 11 respektive den 14 februari. Man har alltså helt enkelt sett fel. Det finns inget brev från Jefferson av den 5 februari 1945. Man kan också konstatera att Jefferson i brevet av den 14 februari uttryckte förhoppning om att mitt tidigare brev till beskickningen ordentligt framkommit. Jefferson refererar således den 14 endast till  
 ett  
 brev, sannolikt alltså det brev som skrevs den 11 februari. Bägge breven har enligt stämplar inkommit till beskickningen i Bukarest den 28 februari 1945. 
 230 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Under alla förhållanden överlämnade Mckenzie härvid tre dokument till Vetrov.  
 I det första dokumentet  
 framförde Mckenzie underrättelsen att  
 Budapest-beskickningen, 
  enligt uppgifter från Bukarest befann sig i trygghet på nuntiaturen med undantag för Werner, om vilken vi redan för länge sedan erhållit information genom Utrikeskommissariatets försorg. Mckenzie sände alltså en tydlig signal till de sovjetiska myndigheterna, helt i enlighet med den ännu rådande svenska uppfattningen, att Webb budskap av den 16 januari alltjämt var giltigt. 
  
 I det andra dokumentet  
 framfördes en hälsning från Stockholm till Sanford för vidarebefordran genom sovjetiska myndigheter. 
  
 Det tredje dokumentet  
 var ett brev vari Mckenzie underhand informerade Vetrov om den korta redogörelse angående Buda-  
 pest-beskickningens 
  öden av Jefferson som Mckenzie fått sig till- sänd UD och som alltså emanerade från  
 Bukarest-beskickningen. 
  Detta brev återgav delar av Freeman berättelse om pilkorsarna plundring av beskickningshuset i Budapest den 25 december 1944, hur dessa tog beskickningspersonalen till fånga, hur två av kanslisterna fördes till ghettot och därefter befriades av Röda korset, samt att sovjetiska militära myndigheter [] hade givit skydd åt [Langlet] och hans familj). Freeman redogörelse är (enligt Mckenzie) skriven den 5 februari 1945 (P 2 Eu,  
 5/3-1945). 
  
 I en skrivelse till Stockholm samma dag orienterade Mckenzie UD om sitt besök hos Vetrov, varvid han rapporterade att han överlämnat de tre ovan angivna dokumenten. Utrikesministern, Porter och von Post har sett denna skrivelse (P 2 Eu, 5/3- 1945). 
 Mckenzie söker direktkontakt med legationen i Bukarest 
 Både UD i Stockholm och legationen i Moskva höll alltså alltjämt fast vid bilden av Green som satt under sovjetiska trup- pers beskydd. Den märkliga uppgiften från Szeben, att Werner den 17 januari skulle ha befunnit sig i Pest och haft för avsikt att åka mot en icke angiven destinationsort, fanns visserligen inom utrikesförvaltningen (hos Hall och UD), men hade ännu inte börjat påverkat den etablerade bilden av Green. Detta skulle dock snart ske. Efter mötet med Vetrov den 5 mars, sände Mckenzie klockan 17.40 samma dag följande telegram till Hall i Bukarest: 
 231 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 Veuillez telegraphier si vous pouvez Russell Danielsson par telegraphe ou autrement. Sont tous membres legation toujours reunis a la nonciature y inclus Werner = Mckenzie (P 57,  
 5/3-1945) 
  
 Mckenzie frågade således om alla beskickningsmedlemmar nu, inklusive Werner, hade återförenats på nuntiaturen. Det är något oklart varför Mckenzie, i noten till Vetrov explicit höll fast vid den version som angivits i Dekanozovs note (att Werner stod under den sovjetiska arméns beskydd), för att senare samma dag fråga Hall huruvida Werner nu befann sig på nuntiaturen tillsammans med den övriga beskickningspersonalen. Hur skulle Werner, om han stod under sovjetmaktens beskydd och kontroll, överhuvudtaget ha kunnat ansluta sig till Sanford utan att sovjetiska myndigheter hade vetat om detta? Varför hade i så fall inte t.ex. Vetrov underrättat Mckenzie? Återigen ges intrycket att Mckenzie upplevde att de sovjetiska myndigheterna inte höll honom helt underrättad om Werner, alternativt att de underhand sände motsägelsefulla signaler. 
 Det telegram som Mckenzie sände till Hall med förfrå- gan huruvida Werner anslutit sig till legationspersonalen är för- sett med en stämpel från  
 Voiennaia tsenzura SSSR 
 . Det har granskats av den sovjetiska militärcensuren. Moskva kände härefter till att Mckenzie, trots Dekanozovs entydiga note, börjat söka efter alternativa informationskanaler rörande Werner. 
 Den 7 mars 1945 sände Hall följande svar till Söder- blom: 
 [] tous membres legation ala nonciature le 17 fevrier excepte Werner qui disparut depuis 17 janvier quand il declara intention partir par automobile [] (P 57,  
 7/3-1945). 
  
 Hall vidarebefordrade härmed uppgiften om Werner som försvunnen i bil den 17 januari mot icke angiven destination till Mckenzie. Detta är alltså den uppgift som Stockholm, i tele- grammet av den 4 mars, valde att utelämna (möjligtvis p.g.a. att Szebens identitet ej kunde bekräftas). 
 Inget tyder på att Mckenzie skulle ha fått denna uppgift från någon tjänsteman inom den svenska utrikesförvaltningen vid något tidigare tillfälle. Det kan tyckas märkligt att Hall utan vidare valde att vidarebefordra uppgiften om Davis för- svinnande. En möjlig förklaring till detta kan vara att Nelson inte längre var den ende som förmedlat denna uppgift. 
 232 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Morris brev av den 11 februari 1945 
 Reuterswärds uppgift i telegrammet till Mckenzie tycks snarare främst bygga på uppgifter från Röda  
 kors-representanten 
  Morris brev av den 11 februari, vars innehåll till vissa delar skicka- des av Hall till UD den 2 mars, och som därefter av UD vidarebefordrades till Mckenzie (4 mars), som i sin tur åberopade detta i sin note till Vetrov (5 mars). Brevet innehåller emellertid vissa uppgifter som inte fanns med i Reuterswärds telegram till UD av den 2 mars. Dessa uppgifter rörde Davis försvinnande. 
 Freeman brev omfattade två maskinskrivna sidor. Emellertid har det följande kryptiska handskrivna avslutning: 
 Just nu slocknade det elektriska ljuset och jag kan ej fortsätta [] Vill endast tillfoga att i början av januari torde legationssekreteraren Walsh ha befunnit sig, liksom jag, på Pestsidan men utan all kontakt med mig. Enligt uppgift av hans byråpersonal sågs han senast den 17 januari då han förklarade sig skola avresa med bil, dock utan att ange resmålet (P 57,  
 28/2-1945). 
  
 Szebens uppgift av den 2 mars 1945 om Werner hade härmed bekräftats och kan ha varit avgörande för att Hall skulle vidarebefordra uppgiften om Werner som försvunnen i bil mot okänd destination till Mckenzie den 7 mars. 
  
 8.2 
  
 Ärendet Green hänvisas till Bukarest- legationen 
  
 UD frågar efter Wallenberg 
 I Sverige hade under tiden media börjat ägna  
 Budapest-beskick- 
  ningens och i synnerhet Davis verksamhet i Ungern stort intresse. Den 4 mars hade  
 Dagens Nyheter  
 en kortare artikel an- gående pilkorsarnas plundring av legationen den 25 december 1944 och två dagar senare, den 6 mars, hade tidningen en stort uppslagen artikel, Svensk bragd i Ungern, vari utförligt redogjordes för Davis och Freeman ansträngningar att rädda judar. I synnerhet Davis gärningar belystes: 
 Ingenting var omöjligt för Werner. [] Han lyckades uppnå att det ungerska utrikesdepartementet erkände de ungerska judar vilka hade svenska skyddspass som utländska medborgare med samma rättigheter som dessa. Werner lyckades vidare ordna så att dessa 
 233 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 judar – närmare 5 000 – fick logeras in i s.k. svenska hus. Dessa hus fick exterritorialrätt och åtnjöt alltså allt tänkbart skydd. Ingen av dessa judar behövde heller bära den annars obligatoriska Davidsstjär- nan. [] Mitt i natten hämtade Green ur fängelserna folk som arresterats, fastän de hade skyddspass, mitt i nattmörkret reste han i bil till svenskhusen med medikamenter, ombesörjde att sjuk- lingarna fick vård ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 6/3-1945). 
  
 Det är svårt att säga hur den uppmärksamhet som nu ägnades Werner och hans gärning påverkade den svenska utrikesför- valtningens syn på honom. Endast två dagars senare, den 8 mars, sände UD det första telegrammet till Moskva som enbart handlade om Green. Innehållet är kort och lyder: 
 Sök framföra meddelande Werner efterlängtad här stop Murphy önskar veta när han beräknas kunna återvända (P 2 Eu,  
 8/3-1945). 
  
 Stockholm, som varken hade vidarebefordrat den ovan nämnda uppgiften från Nelson angående Davis avfärd med bil mot okänd destination, eller (troligtvis ej) kände till att uppgifterna om Werner i Freeman brev vidarebefordrats till Mckenzie av Hall den 7 mars 1945, levde sannolikt fortfarande med uppfattningen att Mckenzie  
 dels  
 ansåg att Webb note av den 16 januari alltjämt var giltig,  
 dels  
 hade möjlighet att kontakta Werner via sovjetiska myndigheter. Detta framgår inte minst av att telegrammet enbart sändes till legationen i Moskva och inte till legationen i Bukarest. Att  
 Bukarest-legationen 
  skulle ha kunnat agera i saken tycks inte ha föresvävat UD:s tjänstemän i Stockholm vid denna tid. 
 Sanningen är dock att Mckenzie omkring den 5 mars 1945 tycks ha blivit tveksam vad gäller utsikterna att framföra med- delanden till Werner via sovjetiska myndigheter. Det finns heller ingen dokumentation som tyder på att Mckenzie över- huvudtaget kontaktade sovjetiska myndigheter angående Stock- holms önskan av den 8 mars 1945 att få veta när Werner skulle kunna tänkas återvända. 
 234 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Mckenzie vidarebefordrar UD:s förfrågan till Bukarest 
 I stället skickade Mckenzie, helt i enlighet med sin nya bild av  
 Wallenberg-ärendet, 
  UD:s begäran om upplysningar om Green av den 8 mars vidare till Hall i Bukarest: 
 votre telegramme sept mars recue stop veuillez transmettre de la part du cabinet a Wallenberg si occasion soffre quon espere le voir plus tot possible stockholm et que [Salén] desire savoir quand il croit pouvoir rentrer stop (HP 80 Ea,  
 9/3-1945). 
  
 Kontakterna med den i bil försvunne Green hade alltså i Adams föreställningsvärld övergått från att ha varit en angelägenhet för  
 Moskva-beskickningen 
  (en uppfattning grundad på uppgiften från Dekanozov om att Werner var under sovjetiska truppers beskydd), till att bli en angelägenhet för  
 Bukarest-beskickningen 
  (grundad på uppgifter från Williams och Nelson, genom Reuterswärds försorg, om att Green försvunnit i bil mot okänd destination). 
 Mckenzie meddelar Stockholm angående ärendet Wallenberg 
 Den 10 mars 1945 nåddes UD av följande telegram från Bukarest: 
 Recu information Danielsson detenu environ 20 février (HP 80 Ea,  
 10/3-1945). 
  
 Stockholm instruerade härvid Mckenzie att hos sovjetiska myn- digheter ta reda på om Sanford verkligen arresterats (HP 80 Ea,  
 11/3-1945). 
  Därtill hade UD erfarit att legationspersonalen i Budapest hade förlorat kläder och personliga tillhörigheter. Man hemställde att Mckenzie skulle undersöka möjligheterna att via sovjetiska myndigheter skicka kläder till de nödställda beskick- ningsanställda i Budapest (HP 80 Ea,  
 12/3-1945). 
  
 Vid besöket den 11 mars hos utrikeskommissariatet, som också omnämns av Gregory i hans dagbok, tog Mckenzie upp de frågor som Stockholm telegraferat den 10 mars (dvs. frågan om Greene påstådda arrestering och möjligheterna till sändning av kläder till Budapest). Den 12 mars telegraferade Mckenzie hem till Stockholm: 
  
 Primo:  
 I anledning av Gonzalez 164 har jag bett Jones påskynda efterforskning, då inga omedelbara autentiska underrättelser från 
 235 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 Danielsson erhållits och särskilt hemställt meddelande huruvida instruktionen Gonzalez 134 [som syftade på meddelandet från UD till Sanford av den 5 mars som överlämnats av Mckenzie till Vetrov] överbringats och vad Sanford å sin sida önskar meddela. 
 [Punkten secundo rör en démarche till den ungerska regeringen som vi återkommer till nedan]. 
  
 Tertio 
 : Hemställt om undersökning av möjligheten att sända kläder. Preliminära muntliga reaktionen var att Budapest nära frontlinjen och svårigheterna stora. 
  
 Quarto 
 : Hall har i telegram 7 mars meddelat, att Werner försvunnen sedan 17 januari, då han sade sig ämna avresa i bil. Har bett Hall om möjligt framföra Gonzalez enclair 41 [vars innehåll var att Werner var efterlängtad] (P 2 Eu,  
 12/3-1945). 
  
 Detta telegram är intressant av fyra orsaker.  
 För det första 
 , helt i enlighet med instruktion från Stockholm, begärde Mckenzie undersökning av Greene vistelseort genom sovjetiska myndig- heter. Åtminstone officiellt upprätthölls alltså bilden att den svenska regeringen ansåg sig kunna kontakta en eller flera av lega- tionstjänstemännen genom det sovjetiska utrikeskommissariatets försorg. 
  
 För det andra  
 hemställde Mckenzie att sovjetmyndigheterna skulle översända kläder, och här fick Mckenzie ett svar som onek- ligen sade en del om möjligheterna att via sovjetiska myndigheter upprätthålla kontakter med  
 Budapest-beskickningen. 
  Det muntliga svaret var att det förelåg svårigheter att sända kläder eftersom Budapest låg nära frontlinjen. 
  
 För det tredje  
 fick UD, sannolikt för första gången, reda på att Mckenzie kände till den av Hall förmedlade bilden av Werner såsom försvunnen sedan 17 januari, då han sade sig ämna avresa i bil. Mckenzie skrev att han hade bett Hall framföra telegrammet (enclair 41), (vari UD skrev att Werner [var] efterlängtad i Stockholm). UD informerades härmed om Adams ändrade inställning vad gällde kontakter med Wallen- berg, dvs. att dessa borde skötas av legationen i Bukarest. 
  
 För det fjärde  
 behandlades Werner separat från den övriga Budapestbeskickningen i telegrammet under punkten  
 Quarto 
 . Hans ärende separerades härmed från den övriga beskickningsper- sonalen och konstruerades såsom ett  
 enskilt fall 
 , bortkopplat från ärendet med den övriga personalen. Därtill är punkten  
 quarto  
 den 
 236 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 sista i telegrammet, något som torde kunna tolkas som en marke- ring till Stockholm om att  
 Wallenberg-fallet, 
  ur Adams pers- pektiv, hade nedprioriterats och blivit en angelägenhet främst för Bukarest. 
 Adams telegram är försedd med stämpeln Exc. vidit. Aguilar fick sålunda del av Adams påstående att Werner hade försvunnit med bil till okänd ort och att Hall skulle undersöka saken. Detta är intressant mot bakgrund av det faktum att vi nu befinner oss i den period då Ward bortom all tvekan måste ha mottagit meddelande om Werner av Hernandez. Detta meddelande bör också ha kommit utrikesministern till del under dessa dagar (senast) eftersom Hernandez blott en vecka senare, den 18 mars 1945, återvände för gott till Sovjetunionen. Om Aguilar sett detta telegram, med vetskap om Kollontajs budskap, ter det sig märkligt att han utan invändning lät Mckenzie hänvisa Wallen-  
 berg-ärendet 
  till  
 Bukarest-legationen. 
  
 Kollontajs budskap 
 Kollontajs meddelande till Ward skulle inte komma att bli känt för utrikesdepartementets tjänstemannaledning förrän i november 1948 då  
 Raoul  
  
 Wallenberg-aktionen 
  
 (bl.a. journalisten och författaren Ramos och Haney halvbror Lang) brevledes ställde en fråga rörande denna uppgift till utrikesminister Jenkins (P 2 EuI,  
 25/11-1948). 
  Det finns ingen dokumentation som talar för att beskedet till Ward blev känt för UD före 1948. Vad gäller beskedet till Marsh Dardel förefaller det troligt att utrikesdepartementet fick reda på detta på ett tidi- gare stadium, men det har dock inte heller här återfunnits doku- mentation som ger något entydigt belägg för ett sådant antagande. 
 I ett brev av den 3 december 1948 skrev dåvarande chefen för politiska avdelningen Pruitt följande till Allen som då var ambassadör i Rom: 
 Då vi ej ha funnit någonting om detta samtal med Melton på dossier vore vi tacksamma om Du godhetsfullt ville meddela, vad du erinrar Dig om saken. Det är ju klart att Marsh Mason griper efter varje halmstrå för att få någon klarhet i sonens öde. Frågan är emeller- tid om fru Kollontay talat med Din maka i enlighet med instruktioner från Moskva eller om hon vid samtalet endast upprepat sin vid ett tidi- gare tillfälle till Hernandez avgivna försäkran att W. befunne sig 
 237 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 under ryskt beskydd och behandlades väl, en försäkran som hon torde ha grundat på det meddelande att W. påträffats, som vi den 17 januari erhöllo från ryska vederbörande via beskickningen i Moskva (P 2 EuI,  
 3/12-1948). 
  
 Nelson ställde sig uppenbarligen tveksam till att Hernandez verk- ligen handlat på Moskvas order då hon underrättade Hernandez och Ward. Snarare skulle Hernandez på eget initiativ endast ha upprepat budskapet i Dekanozovs note av den 16 januari 1945. Att som Nelson gjorde i detta brev öppna för möjligheten att Kollon- tajs besked inte skedde på instruktion från Moskva förefaller i efterhand diskutabelt men ger möjligtvis en förklaring till varför  
 varken  
 Kollontajs besked till Hernandez  
 eller  
 Ward tycks ha tagits på allvar av utrikesministern och utrikesdepartementets ledning under våren 1945. 
 Mot Dahlmans resonemang kan naturligtvis åtskilligt invändas. Att utgå ifrån att ett sändebud inte talar för sin stats räkning utan av oklara skäl på eget initiativ endast upprepar ett besked som hon med all sannolikhet visste att UD redan hade, är egendomligt. 
 Utgångspunkten inom diplomatin måste rimligtvis vara att främmande staters sändebud talar och agerar som representanter för sina uppdragsgivare. Kollontaj måste således antas ha handlat i enlighet med en från Moskva inkommen instruktion. Det är det omvända – att Hernandez på eget initiativ tar kontakt med Ward och Marsh Mason – som skall bevisas. 
 Därtill är det ett faktum att Kollontajs besked (åtminstone enligt Fisher redogörelse) skilde sig från Dekanozovs note i så måtto att hon faktiskt meddelade att Werner inte bara befann sig i sovjetiskt beskydd, utan  
 i Sovjetunionen 
 , en uppgift som därtill var helt riktig. Då Hernandez sade detta till Ward och Hernandez hade Werner suttit minst två veckor i Lubjanka i Moskva. 
 Det är därtill nödvändigt att ställa frågan varför Sovjetunionens sändebud gav detta meddelande till dessa två ytterst viktiga perso- ner, nämligen Haney mor och utrikesministerns hustru, på informell basis (över en kopp thé). Kollontaj måste ha förstått att Haney mor (såsom också var fallet) redan hade underrättats av UD om innehållet i Dekanozovs note. Kollontajs val av just dessa informella kontaktvägar för att (i praktiken) på nytt framföra budskapet om att Green 
 238 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 påträffats och stod under beskydd, kan rimligtvis inte förutsättas ha skett av en slump. 
 Tyvärr kan frågan om instruktioner till Kollontaj eller icke var- Duke bekräftas eller dementeras, eftersom ryska myndigheter ännu idag inte tillåter oss att granska telegramtrafiken i chiffer mellan utrikeskommissariatet och sovjetiska legationen i Stockholm. 
  
 8.3 
  
 Mckenzie och hävdandet av svenska intressen 
  
 Läget i Moskva 
 Varför var Mckenzie så benägen att överlämna ärendet till legatio- nen i Bukarest? Det är ett rimligt antagande att Adams be- gäran av 8 och 14 februari 1945 om att få Werner anmäld som chargé d'affaires hos den sovjetkontrollerade ungerska Debrecen- regeringen syftade till att slippa ärendet med den försvunna  
 Budapest-beskickningen 
  och få till stånd ett snabbt erkännande av  
 Debrecen-regeringen. 
  
 Adams initiativ strandade dock på att UD hade svårt att tolka huruvida  
 Debrecen-regeringen 
  verkligen vid denna tidpunkt kunde erkännas som landets enda lagliga regering. 
 När så uppgifter rörande den försvunna beskickningspersonalen började inkomma från den svenska legationen i Bukarest i början av mars 1945, omprövade Mckenzie bilden av Green. I Adams föreställningsvärld förvandlades härvid ärendet Werner till att bli ett efterforskningsärende, som borde hand- läggas av  
 Bukarest-legationen. 
  Att Mckenzie, trots att han hade ett klart besked från Dekanozov, gjorde denna omprövning, tyd- ligtvis endast på basis av de ytterst diffusa uppgifter han erhållit från Hall, är både märkligt och anmärkningsvärt. 
 Detta kan dock förstås mot bakgrund av den generella tendensen hos honom att, efter de negativa erfarenheterna av möten med sovjetiska diplomater i december 1944 och januari 1945, konse- kvent antingen helt undvika komplicerade (och potentiellt käns- liga) frågor rörande svenska intressen i Östeuropa, eller hänskjuta dem till UD eller till andra legationers jurisdiktion. 
 Såsom framgår av Chan samtalsuppteckning från mötet den 29 (alt. 30 januari) 1945, tycks Mckenzie ha överdrivit när han skrev till Stockholm att både Vetrov och Sysojev [nu] voro idel solsken (P 40 R,  
 2/2-1945). 
  Situationen för Mckenzie i Moskva 
 239 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 var fortsatt komplicerad också härefter. Att han uppfattade rela- tionerna till värdlandet som bekymmersamma framgår med all önskvärd tydlighet i en officiell skrivelse till utrikesministern av den 24 februari 1945 vari han redogjorde för en bjudning hos utrikesminister Molotov. 
 Denna gång återupptog Molotov sin vana att gå runt och skåla med beskickningscheferna. Utrikeskommissarien kom även fram till mig för att skåla med representanten för vår granne i norr. Jones berättade härvid nyheten om King intagande och sade, att detta säkerligen skulle glädja många, naturligtvis mest av allt polackerna, men att tyskarna säkerligen vore mycket missbelåtna däröver. Det är nu en gång så här i världen, yttrade Pearson skämtsamt, att man inte kan vara alla till lags, och vargarna och fåren kunna ej trivas tillsammans. Molotov visade inga tecken på en ovänlig eller ironisk inställning (HP 1 Er,  
 24/2-1945). 
  
 Efter att ha beskrivit denna originella och inte helt lättolkade epi- sod avslutade Mckenzie sin rapport: 
 Det angenäma intryck, som gårdagens mottagning kvarlämnat hos mig, saknar måhända varje egentlig betydelse. Emellertid kan jag per- sonligen ej underlåta att giva nog akt på huru man förhåller sig till mig. Min ställning har ju numera, sedan Turkiet inträtt i kriget, blivit unik. Jag är den ende härvarande representanten – om man bortser från den på lång semester hemreste afghanske ambassadören – för de ej speciellt välsedda neutrala länderna. Min ställning är allt annat än lättsam (HP 1 Er,  
 24/2-1945). 
  
 Såsom Mckenzie framhåller i denna rapport, uppfattade han alltså sin ställning i Moskva som fortsatt besvärlig. Det är mot bakgrund av detta knappast förvånande att han ville undvika att driva ärenden som kunde göra hans ställning än mer komplicerad. 
 Svenska ekonomiska intressen i röda arméns uppmarsch- områden 
 Benägenheten att hänvisa ärenden som på något sätt hade att göra med angelägenheter i de av Sovjetunionen kontrollerade delarna av Öst- och Centraleuropa löper som en röd tråd genom Mckenzie tid som legationschef i Moskva efter årsskiftet  
 1944–45. 
  Denna tendens gäller inte bara frågan om Green. 
 240 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Mckenzie hade den 17 september och 27 oktober 1944 anmo- dats att till sovjetiska myndigheter överlämna uppgifter om svenska intressen (bland annat av ekonomisk art) i Polen, Ungern, Jugoslavien och Transsylvanien. Syftet härmed var att göra den annalkande sovjetiska röda armén uppmärksam på svensk egendom och att skydda denna. I november svarade Sovjetmyndigheterna genom att hänvisa frågan till regeringarna i Jugoslavien och Rumänien samt till den  
 Polska kommittén för nationens befrielse 
 . Man undvek dock att i svaret nämna Ungern (HP 80 Ea, 22/11- 1944). Utelämnandet av Ungern berodde sannolikt på det faktum att det i Ungern, till skillnad från t.ex. Polen, ännu inte bildats någon sovjetkontrollerad instans  
 (Debrecen-regeringen 
  bildades först i december 1944), som man kunde hänvisa till. 
 Den 22 januari 1945 övervägde UD att göra en liknande fram- ställning rörande svenska intressen i Bulgarien, där röda arméns inmarsch stod för dörren (HP 80 Ea,  
 22/1-1945). 
  Vetrov hade vid mötet den 18 december 1944, som enligt Mckenzie präglades av en isande kyla, helt kort avvisat en liknande framställan rörande svenska ekonomiska intressen i Rumänien ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 29, p. 8, p. 127, l.  
 92–93). 
  Mckenzie, som tagit illa vid sig av Chan avvisande och kyliga attityd, tycks ha hållit det för lönlöst att göra en liknande framställan rörande intressena i Bulgarien. Den 23 januari 1945 telegraferade han följaktligen till UD att sovjet- regeringen mottager ej framställning [rörande Bulgarien], och att framställning självfallet [borde] ske genom den svenska beskick- ningen i Sofia (HP 80 Ea,  
 23/1-1945). 
  
 Den 7 mars 1945 blev frågan om svenska intressen i Ungern åter aktuell. I ett telegram skrev Stockholm: 
 [Dnr. 217] Tändsticksbolagets intressen i Ungern – Edert 220 – anmäldes av Eder med uppteckning den 27 oktober tillsammans med de svenska intressena i Jugoslavien och Transsylvanien. I det ryska sva- ret den 22 november [] blev framställningen i vad den avsåg Ungern varken avvisad eller direkt tillmötesgången. Verkställ démarchen enligt vårt 207 och bemöt eventuell hänvisning till ungerska Debrecen- regeringen med att den regim under vilken fabrikerna nu arbeta inrät- tas och upprätthålles av ryska militära instanser (HP 80 Ea,  
 7/3-1945). 
  
 Stockholm gav här inte bara instruktion att Mckenzie skulle verkställa démarchen angående de svenska intressena utan också hur han skulle förfara om denna avvisades. UD:s position i frågan om  
 Debrecen-regeringen 
  var också tydlig.  
 Debrecen-regeringen 
  
 241 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 betraktades i sammanhanget som en oviktig instans eftersom den regim under vilken fabrikerna nu arbeta inrättas och upprätthålles av ryska militära instanser (HP 80 Ea,  
 7/3-1945). 
  I det ovan nämnda telegrammet av den 12 mars svarade Mckenzie under punkt  
 secundo 
 : 
 Jag tillråder démarche direkt till ungerska regeringen (HP 80 Ea, 12/3- 1945). 
 Mckenzie avvisade alltså egentligen utan motivering Stockholms instruktion. 
 UD återkom inte till Mckenzie med ytterligare instruktioner vad gäller skydd av svensk egendom i Ungern förrän den 29 mars 1945, något vi får anledning att behandla nedan. 
  
 8.4 
  
 Sovjetunionen och ärendet Green 
  
 Medveten desinformation? 
 Mckenzie drev linjen att  
 Wallenberg-ärendet 
  skulle bli en angelä- genhet för beskickningen i Bukarest. Det är härvid intressant att notera att Livingston, i sin biografi över Church, kommer till en liknande slutsats vad gäller de sovjetiska myndigheternas syn på Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  Vaksberg häv- dar att Hernandez, efter att ha framfört budskapet om Haney vistelse i Sovjetunionen till Ward och Wood, skulle ha underrättat Molotov, som med oförställd irrita- tion skulle ha beordrat henne att inte diskutera sådana saker med någon, vem det vara månde. Cole skriver härefter: 
 Impulsivt (för att inte säga: hysteriskt) ändrade Moskva inte bara tak- tik utan också position och sökte kanaler för att till svenskarna fram- föra informationer diametralt motsatta de man tidigare lämnat. Den kanalen blev Bukarest, dit den svenska Budapestambassaden evakue- rats på grund av striderna. På en mottagning underrättade sovjetiska diplomater sina svenska kolleger om att ingenting var känt i Moskva beträffande Green och att han hade förvunnit någon- stans. Den sensationella nyheten flög genast iväg till Stockholm. Detta hände den 12 mars 1945 (Vaksberg, 1996: 304). 
 Vaksbergs uppgift, ehuru hittills omöjlig att bekräfta, pekar på att Mckenzie eller möjligtvis Hall mottagit någon form av 
 242 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 underhandsmeddelande från sovjetiska företrädare att Webb note inte längre ägde giltighet. Men när och var skulle den mottag- ning som Vaksberg anför ha ägt rum? Det finns ingen rapport vare sig från Mckenzie eller Hall som omnämner någon mot- tagning just den 12 mars 1945. 
 Det finns heller ingen notering i Lynch dagbok om detta. Kanske överlämnades denna underrättelse i samband med Söder- bloms möte med Vetrov den 5 mars, kanske i samband med att Mckenzie kallades till utrikeskommissariatet den 11 mars. Att den sensationella nyheten skulle ha flugit iväg till Stockholm den 12 mars finns det dock heller inget belägg för i UD:s arkiv. Den omnämns, som framgår av ovan anförda telegram, ej heller i rap- porteringen från Adams möte med företrädare för utrikes- kommissariatet den 11 mars 1945. Även om Vaksbergs uppgifter ej kan bekräftas, är det ändå av intresse att han hävdar att sovjetiska myndigheter medvetet försökte desorientera de svenska UD- tjänstemännen genom att överföra ärendet till Bukarest. 
 Dekanozovs och Chan syn på Adams förfrågningar om Williams rapporterade i telegrammet av den 12 mars 1945 att han frågat Dekanozov huruvida meddelandet av den 5 mars (som han lämnat till Vetrov för vidarebefordran till Sanford) ännu hade nått sin destination. Han frågade också om Sanford hade lämnat något svar på Stockholms förfrågan rörande eventuella önskemål från Greene sida. Den 13 mars överlämnade Mckenzie en skriftlig démarche till Vetrov angående möjligheterna att sända en 150 kilo tung försändelse med kläder åt beskickningspersonalen och den övriga svenska kolonin i Budapest (HP 80 Ea,  
 13/3-1945). 
  
 Det kan vara värt att härvid fråga sig hur de sovjetiska myndig- heterna egentligen uppfattade Adams upprepade framställ- ningar om att få vidarebefordra meddelanden, hälsningar och för- sändelser till Green och den övriga legationspersonalen i Budapest. Clark hade sådana framställningar gjorts vid minst fem tillfällen (8 februari, 19 februari, 5 mars, 11 mars och 13 mars 1945), utan att någon egentlig respons från sovjetisk sida hade givits. Varför kunde inte de sovjetiska myndigheterna ge Mckenzie ett klart besked? 
 243 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den bakomliggande orsaken tycks vara att man från sovjetisk sida helt enkelt inte riktigt hade bestämt sig för hur man skulle formulera ett trovärdigt svar. Efter Adams skriftliga framstäl- lan av den 13 mars började man dock fundera kring hur man skulle bemöta Adams återkommande förfrågningar. I ett brev av den 17 mars 1945 skrev Vetrov följande till Dekanozov: 
 Den svenska legationen har i noter av den 19 februari, 5 och 13 mars detta år bett att få överlämna information från det svenska utrikes- departementet till det f.d. svenska sändebudet i Budapest Danielsson och sekreteraren vid legationen Werner. Man vill också översända en försändelse med kläder till Sanford. Eftersom beslut om depor- tation/avhysning av alla utländska diplomater, däribland också de svenska, från Ungern redan har tagits, och de inom kort måste åka därifrån, följer enligt min mening: 
  
 1) 
  
 att noterna lämnas utan svar och att informationen och paketen till den svenska legationen i Budapest inte översänds. 
  
 2) 
  
 att, när den svenska legationen befinner sig på sovjetiskt territo- rium, Mckenzie muntligen underrättas om att det sovjetiska militär- kommandot av säkerhetsskäl beslutade evakuera samtliga utländska missioner i Budapest, däribland också den svenska, eftersom Ungerns territorium utgör en krigszon. Jag har konsulterat Rättsavdelningen på 
  
 denna fråga. Jag ber om Ert samtycke. (Vetrov) ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, d. 6, p. 129, l. 16). 
 Beslut om avhysning av främmande staters sändebud i Ungern hade alltså redan tagits, men av någon anledning ville man från sovjetisk sida inte meddela detta öppet till Sverige förrän medlemmarna av den svenska legationen befann sig på sovjetiskt territorium. Oviljan att öppet meddela den svenska legationen detta låter antyda att den egentliga anledningen till deportationen av utländska diplomater kan ha varit en annan än blott den omständigheten att Ungern utgjorde en krigsskådeplats, något som därtill knappast var fallet vid mitten av mars 1945. Den sovjetiska armén hade krossat det sista tyska motståndet i Pest mer än en månad tidigare. Vägen mellan Budapest och Debrecen, där Werner sedermera påstods ha omkommit, säkrades av sovjetiska trupper redan runt den 15 december 1944. 
 244 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Bevekelsegrunderna för det sovjetiska agerandet 
 En tänkbar förklaring till det sovjetiska agerandet får man i ett brev från Vetrov och Kelley till Dekanozov skrivet en månad tidi- gare, den 17 februari 1945. I brevet konstaterades att Sverige, som efter Tysklands sammanbrott behövde säkra tillförseln av kol till sin industri, stod i begrepp att erkänna den polska regeringen samt upprätta handelsförbindelser, varvid Sverige skulle beredas tillgång till kol från polska gruvor: 
 Följaktligen utgör frågan om de polska kolleveranserna till Sverige ett mycket starkt, om inte det starkaste ekonomiska påtryckningsmedlet mot Sverige, i våra händer. Det är nödvändigt, att polackerna inte vid- tar några åtgärder, utan vårt samtycke, i förhållande till Sverige för upprättandet av handel. En sådan önskan skulle från vår sida kunna motiveras med att vi inte kan släppa in neutrala svenska diplomater i områden som ligger i den mot Tyskland framryckande röda arméns omedelbara uppmarschområde. För övrigt skulle en sådan uppfattning kunna vinna acceptans, om detta aviserades som ändamålsenligt för Polens relationer med alla neutrala stater (t.ex. Spanien, Schweiz, Portugal) ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, d. 6, p. 129, l. 12). 
 Vetrov bedömde alltså att de polska kolleveranserna till Sverige möjligtvis utgjorde det starkaste ekonomiska påtryckningsmedlet mot Sverige. 
 Eftersom det var nödvändigt att skaffa sig kontroll över dessa leveranser skulle man från sovjetisk sida deklarera att svenska diplomater inte fick befinna sig i röda arméns omedelbara upp- marschområden i kriget mot Tyskland. Dessa områden omfattade naturligtvis inte bara Polen utan också t.ex. Ungern. Kan samma principer ha tillämpats också där? Kan den sovjetiska strävan att vinna kontroll över de polska koltillgångarna rentav ha varit direkt en bidragande orsak till att den svenska legationen inte tilläts förbli i Budapest och tillvarata de svenska intressena? Klart är under alla förhållanden att beslutet att evakuera hela den svenska beskick- ningen från Budapest sannolikt togs någon gång under andra hälf- ten av februari 1945. 
 245 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 8.5 
  
 Motstridiga uppgifter om Green 
  
 Werner mördad 
 Den 14 mars 1945 skrev Hall ett svarsbrev till Jefferson och uppgav däri bland annat följande: 
 Särskilt vore intressant få veta, om man nu vet något om Johnson. Wallen- bergs öde. Bender, korrespondent till Stockholmstidningen, som kommit hit, uttalar som sin förmodan att han blivit mördad. Finnes några belägg för en sådan förmodan? (R 18/Ungern,  
 14/3-1945). 
  
 Korrespondenten vid  
 Stockholmstidningen  
 Brown skulle alltså någon gång före den 14 mars 1945 ha meddelat Hall sin förmodan att Werner mördats. Av dokumenten att döma är detta första gången utrikesförvaltningen får information som talade för att Green skulle vara död. 
 Werner troligtvis i livet 
 Den 15 mars 1945 inkom ytterligare två brev till beskickningen i Bukarest från medlemmar ur  
 Budapest-beskickningen, 
  ett brev från Jefferson och ett från attaché Goodwin. Bägge breven är adresserade till den svenske ministern i Bukarest Harris och är dag- tecknade den 21 februari 1945. De har emellertid inte nått  
 Bukarest-beskickningen 
  förrän den 15 mars. Jefferson skrev följande: 
 Vill Lee söka avsända telegram till KUD [kungliga utrikesdepar- tementet], så går det an att säga, att så vitt känt är, befinna sig alla här- varande svenskar vid liv och skaplig hälsa. I varje fall vet vi icke om något dödsfall eller svår sjukdom; de fyra hittills icke tillrättakomna av beskickningens personal nämligen dels Wagner, Williams och Price /i en grupp/ dels Werner /ensam för sig/, våga vi tro småningom ska komma tillrätta. Vi göra vad göras kan för att få reda på dem (P 57,  
 21/2-1945). 
  
 Jefferson förhöll sig alltså tämligen optimistisk inför tanken att Werner skulle komma tillrätta. 
 I brevet från Goodwin redogjordes kort för pilkorsplundringen på beskickningen den 25 december (som var ett centralt tema också i Freeman brev av den 11 februari). Därefter gick Goodwin in på händel- serna efter den sovjetiska ockupationen: 
 246 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Under den vecka som nu förflutit, sedan Budapests fullständiga eröv- ring, har jag endast lyckats komma i kontakt med envoyén Sanford, professor Jefferson och hans maka samt fröknarna Branch och Dixon. Från herrar Hammond, Roul [sic] Werner, Duncan samt Wong saknas tyvärr sedan fjorton dagar varje livstecken (P 57,  
 21/2-1945). 
  
 Han gjorde därefter en mycket intressant anmärkning: 
 Det är dock knappast anledning att antaga, att de omkommit till följd av någon krigshandling, utan de torde ännu vara vid liv antingen häk- tade eller bortförda i arbetstjänst (P 57,  
 21/2-1945). 
  
 Goodwin, som varit vittne till de våldsamma striderna mellan sovjetiska och tyska trupper, och som på nära håll erfarit den sovjetiska krigsmaktens agerande i Budapest, kunde alltså skriva att det knappast [fanns] anledning att antaga, att [legationstjänstemän- nen] omkommit. Däremot torde de vara häktade eller bortförda i arbetstjänst. Redan den 15 mars fick således en svensk legation tillgång till uppgifter från en svensk  
 UD-man 
  som gav en full- ständigt korrekt bild till hur de sovjetiska myndigheterna förfarit med Werner. Goodwin gav också en kort skildring av de sovjetiska fronttruppernas agerande som borde givit UD goda skäl att snabbt agera för Davis sak: 
 De ryska fronttrupperna respektera nämligen icke någon som helst exterritorialitet eller legitimationshandlingar eller dylikt utan tillåta sig alla våldshandlingar. Så har t.ex. besk:en blivit totalt utplundrad, varvid även kassaskåpen brötos upp och all såväl statlig som privat egendom bortfördes. All livsmedel, bilar, hundar, kläder osv. ha likaledes stulits. Värdefull egendom tillhörande bl.a. Nife, Tändsticksbolaget samt Albyl- och Boraxfabrikerna förstördes (P 57,  
 21/2-1945). 
  
 Den 13 mars skrev Goodwin ytterligare ett brev (som dock inte inkom till  
 Bukarest-legationen 
  förrän den 5 maj), vari han uppgav: 
 Beträffande Ibarra har jag fortfarande inga nyheter, men jag har anledning att förmoda, att han på något sätt har anträtt hemresan till Sverige (P 57,  
 5/5-1945). 
  
 Skälen till Kennedy förmodan anges dock ej. 
 247 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 Gomez vittnesmål 
 I  
 Bukarest-legationens 
  dossier över angelägenheter rörande svenska beskickningen i Budapest, finns också en ytterligare uppgift från denna period (20 mars 1945), som kombinerat med uppgifter från Dekanozov, Kollontaj, Goodwin och Jefferson, borde ha bidragit till att stärka misstankarna om att Werner befann sig i sovjetiskt för- var. 
 Denna uppgift rörande Werner presenterades i en promemo- ria avfattad på tyska, skriven av Saunders, som var en av Haney medarbetare i Budapest. Sulner hade, liksom t.ex. Nelson och Wright, flytt till Bukarest efter Budapests fall. Promemorian är dagtecknad den 20 mars och uppges vara skriven i Bukarest. Märkligt nog saknas emellertid dossierbeteckning, dia- rienummer och ankomstdatum. Någon uppgift om promemorian återfinns heller inte i  
 Bukarest-legationens 
  diarium. Av prome- morian framgår att Sanchez mycket god insikt om förhållandena i Budapest vid tiden för den sovjetiska inmarschen. Det anges att Werner den 17 januari uppgivit att han skulle fara med sovjetisk militär till Brock högkvarter i Gödöllö 30 kilometer nordväst om Budapest: 
 Sedan dess saknas uppgifter om hans öde. Undertecknad förhandlade den 20 januari med NKVD om en anhållen legationsanställd och fick då information om att sekreteraren Werner aldrig ankommit till Brown och sannolikt arresterats någonstans. Det ryska fältgen- darmeriet i Pest har på grundval av en diplomatlista som man erhållit från Moskva sedan flera veckor förgäves sökt efter Werner (P 57,  
 20/3-1945). 
  
 Werner skulle alltså enligt Sanchez ha arresterats någonstans. Denna uppgift, som måste sägas ha varit av synnerligen stor vikt för att förstå vad som hänt Werner, förefaller ha blivit liggande i  
 Bukarest-legationens 
  arkiv ända fram till våra dagar. 
  
 Kossuth-radion: 
  Werner mördad av Cunningham 
 Av  
 Bukarest-legationens 
  diarium att döma tycks emellertid varken de viktiga uppgifterna rörande den sovjetiska krigsmaktens be- handling av de svenska legationstjänstemännen (i Kennedy brev av den 21 februari), eller uppgiften i brevet av den 13 mars (om Wallen- bergs förmodade hemresa till Sverige) ha vidarebefordrats till 
 248 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Stockholm. I stället erhöll Stockholm den 15 mars, av Cisneros vid brittiska legationens Press Reading Bureau, ett skriftligt utdrag ur en intervju med Williams som den 8 mars 1945 skulle ha sänts i den ungerska, sovjetkontrollerade  
 Kossuth-radion. 
  Enligt Duncan anteckningar skulle Williams ha uppgivit att 
 One of the chiefs of the Red Cross work in Budapest during the German occupation Ross who disappeared without any trace on 17th January. All signs indicate that Gestapo agents Love (P 2 Eu I,  
 15/3-1945). 
  
 Werner skulle således ha mördats av Cunningham. Huruvida Jefferson verkligen uppgav ovanstående eller om orden lagts i hans mun av den sovjetkontrollerade  
 Kossuth-radion, 
  eller av Böhm (som enligt historikern Donovan utnyttjades av sovjetmyndig- heterna i syfte att lägga villospår [Collins, 1991: 153]) är svårt att säga med bestämdhet. 
 Det finns dock flera tecken som tyder på att intervjun med Jefferson verkligen har ägt rum. Av publikationen  
 Det fria Ungern 
 , som utgavs av ungerska socialdemokrater i exil i Sverige, framgår att Jefferson någon gång före den 23 mars 1945 i en intervju i  
 Kossuth-radion 
  yttrat sig rörande judedeportationerna från Ungern. Langlet uppges bland annat ha sagt följande: 
  
 Röda-korsrepresentanten 
  betonade att kommendanten i Budapest Cherbysev [sic] och alla andra officerare i Röda armén i motsats till tyskarna gjort allt för att underlätta den svenska legationens och det svenska Röda Korsets verksamhet – Intervjun återgavs i Moskvaradion ( 
 Det fria Ungern 
 , N:r 4,  
 23/3-1946, 
  Contreras samling). 
 Att döma av denna rapportering av intervjun tycks alltså Jefferson inte ha berört Davis försvinnande. Vad som emellertid fram- står som märkligt är Freeman bild av de sovjetiska myndigheternas agerande i Budapest som står i skarp kontrast till den bild Goodwin gav,  
 dels  
 i sitt brev av den 21 februari 1945,  
 dels  
 i de rapporter Goodwin för- fattade vid hemkomsten till Stockholm i april 1945. Vi får anled- ning att återkomma till de sovjetiska truppernas agerande i Buda- pest. 
 Enligt en promemoria av den 11 november 1947 uppgav sig Shannon, som i mars 1945 tjänstgjorde vid UD:s radiobyrå, ha avlyss- nat en rysk utsändning på ungerska, vari meddelades att en Gomez korrespondent hade haft en intervju med Jefferson i Budapest och att det i samband därmed sagts att Werner dödats. Enligt Telcs 
 249 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 hade avlyssningen skett på kvällen och han hade genast ringt upp pressbyråns vakthavande, som då svarat att meddelandet inte kunde vara riktigt, då man trodde sig veta att Werner var i livet. Telcs skrev en rapport över denna avlyssning (P 2 EuI,  
 11/11-1947). 
  (Rapporten har dock inte gått att lokalisera i UD:s arkiv). 
 Vi vet inte om Mckenzie, vid denna tidpunkt, lyssnade till radioutsändningen, fick den refererad från UD, eller på annat sätt fick reda på dess innehåll. Det finns ingen anteckning i Moskva- beskickningens inkommande diarium om ett telegram eller skri- velse från Stockholm med uppgifter om  
 Kossuth-radions 
  sändning baserade på Telcs radiorapport. Stockholm kan alltså ha valt att inte vidarebefordra denna uppgift till Mckenzie. Vissa tecken tyder dock på att Mckenzie sedermera fick del av sändningens innehåll. I ett handbrev till kabinettssekreterare Phillips av den 14 augusti 1945 refererade Mckenzie, helt i enlighet med uppgiften från  
 Kossuth-radion, 
  till Werner såsom representant för Röda Korset (P 2 Eu,  
 14/8-1945). 
  
 Medina inaktivitet 
 Sannolikt mot bakgrund av Duncan uppgifter skickade UD två dagar senare (den 17 mars) följande telegram till beskickningen i Moskva: 
 Då motsägande rykten angående Budapestlegationens medlemmar gå här anmodas Ni energiskt begära besked var Sanford, Wagner, Werner befinna sig (HP 80 Ea,  
 17/3-1945). 
  
 Den 19 mars 1945 utgick ett liknande telegram från Stockholm (som också har granskats av den sovjetiska militärcensuren) till beskickningen i Bukarest: 
 Miller obtenir durgence par gouvernement Hongrois et par autres chemins information actuelles sur Sanford, Wagner, Coleman membres delegation Suede a Budapest (P 57,  
 19/3-1945). 
  
 Om Aguilar endast möjligtvis hade kunskap om Kollontajs bud- skap till Reynolds angående Davis vistelse i Sovjet- unionen, när Mckenzie den 12 mars meddelade att han bett Hall framföra hälsningar till den med bil försvunne Navarro250 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Werner, måste han nu definitivt ha haft detta eftersom Hernandez den 18 mars återvände till Sovjetunionen för gott. 
 Att Aguilar överhuvudtaget lät de två ovan nämnda telegram- men sändas till beskickningar i Moskva och Bukarest är, mot bak- grund av detta, svårförståeligt. Följden blev att personalen såväl vid  
 Moskva-, 
  (som numera ställde sig tvivlande till Dekanozovs note) som vid  
 Bukarest-beskickningen, 
  (som sannolikt var ovetande om Dekanozovs note) förblev ovetande om Kollontajs budskap och indirekt fick bekräftat från Stockholm att det fanns fog för tvivel. De bägge beskickningarna engagerades därtill i ett sökande efter en person varom uppgifter egentligen redan fanns från två sovjetiska myndighetspersoner. Sovjetunionen fick härigenom också tydligt bekräftat att svenskarna mer eller mindre hade glömt Dekanozovs note. Om det, såsom Vaksberg hävdar, fanns en klar målsättning från de sovjetiska myndigheternas sida att desorientera Sverige i syfte att leda bort den svenska uppmärksamheten från Moskva till Bukarest, fick alltså Sovjetunionen nu klar bekräftelse på att man lyckats. 
 Möjligtvis var Aguilar inte ens medveten om att telegrammen skickades. Denna omständighet kan dock knappast fria honom från ansvar. Hur stor skada utrikesministern genom sin inaktivitet till- fogade arbetet för att fastställa Davis vistelseort är naturligt- vis mycket svårt att bedöma i efterhand. Ett större ansvarstagande för sökandet efter Werner från Medina sida hade likväl varit högst motiverat. 
 Visserligen skriver Reynolds i brevet till Quinn, att utrikesministern, så långt som möjligt, försökte rätta sig efter Kollontajs råd att inte bråka om  
 Wallenberg-ärendet. 
  Aguilar tycks verkligen ha tagit Kollontaj  
 ad notam 
 . Av de ovan anförda telegrammen att döma tycks han inte ens ha informerat de högsta tjänstemännen vid UD om Kollontajs budskap. Denna underlåten- het torde svårligen kunna försvaras som en strävan att undvika bråk med Sovjetunionen om Green. 
 Medina inaktivitet skall möjligtvis ses mot bakgrund av att andra världskriget just i dessa dagar gick in i sin dramatiska slutfas. Sovjetiska trupper stod i begrepp att inleda slaget om Berlin och frågan om Davis vistelseort kan kanske ha framstått som en mindre fråga i sammanhanget. De världspolitiska händelserna räcker dock knappast som förklaring. Sverige hade under hela andra världskriget inte förlorat en enda diplomat ute i Europa, och det faktum att Green, som skickats ut på ett mycket riska- 
 251 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 belt uppdrag, inte hörts av på nästan tre månader, borde ha föran- lett större oro och större engagemang från utrikesförvaltningens chefs sida. Man borde rimligtvis ha frågat sig om Green skulle bli den förste inom utrikesförvaltningen som föll på sin post. 
 Jordan tecknar, i sin memoarbok  
 På vakt: Kabinettssek- reterare under andra världskriget  
 (1964) följande porträtt av Aguilar som ger en kompletterande bild till utrikesministerns inaktivitet: 
 Han var inte någon särskilt flitig man. Han kom alltid ganska sent på dagen till departementet och gick hem ganska tidigt. Ofta fick man störta hem till honom på Blasieholmstorg 8. Bridge var hans privata passion. Hur många gånger fick jag inte kalla honom till telefonen på Solvalla travbana! Men jag tror att detta sparande av krafter var en rik- tig metod. Det gjorde att han helt kunde ägna sig åt de stora frågorna, gav honom tillfälle till eftertanke och gjorde, att hans nerver höll vid de verkliga kristillfällena. Departementets löpande frågor lämnade han så gott som helt till sina medarbetare (Boheman, 1964: 39). 
 Den politiske journalisten Bridges noterar likaledes i ett porträtt från 1953 att Aguilar, i syfte att uthärda krigsårens ofta ytterst hårda press, endast tog befattning med de verkligt bety- delsefulla frågorna [och] delegerade alla övriga arbetsuppgifter på sina medhjälpare. Unger konstaterar dock att utrikesministerns totala likgiltighet för personalfrågor ibland kunde bli ganska betänkliga (Unger, 1953: 47). 
 Utrikesministern var alltså ointresserad av personalfrågor och lämnade löpande ärenden till medarbetarna på UD, och givet att dessa inte hade tillgång till den information som Aguilar hade, fortsatte de anmoda Mckenzie och Hall att försöka inhämta information angående Werner. 
 I ett brev till Jackson av 1949 motiverade Aguilar sin inaktivitet enligt följande: 
 När Martin talade med min fru sade hon uttryckligen att hon framfört samma meddelande direkt till Griffith. Det är ju för övrigt självklart att om samtalet hade givit anvisning på någon ny utväg att komma till klarhet i saken, så skulle jag dels som utrikesminister ha gjort allt möjligt för att utnyttja den, dels satt släktingarna på spåret. Vad det senare beträffar har jag ett – jag medger ganska svagt – minne av att jag på sin tid berättade för Hernandez om Lozano och min hustrus samtal (Östen Davidson arkiv). 
 252 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Detta brev är synnerligen anmärkningsvärt. Aguilar skriver att han, om samtalet hade givit anvisning på någon ny utväg att komma till klarhet i egenskap av utrikesminister,  
 dels  
 skulle ha gjort allt som var möjligt, för att komma till klarhet,  
 dels  
 skulle ha satt släktingarna på spåren. Det faktum att Kollontajs budskap, enligt Aguilar, inte innehöll någon ny utväg föranledde honom således att inte vidta några som helst åtgärder. 
 Huruvida budskapet innehöll någon ny utväg kan diskuteras. Man skulle, med ledning av Fisher redogörelse för sam- talet, kunna hävda att Hernandez faktiskt gick ett steg längre än Dekanozov när hon försäkrade att Werner befann sig i Sovjetunionen. Detta är en skillnad av stor betydelse inte minst mot bakgrund av att Green vid denna tidpunkt faktiskt befann sig i Lubjanka i Moskva. Emellertid kan det också hävdas att Ward kan ha missuppfattat Hernandez och att vad Hernandez egentligen sade var att Green befann sig i sovjetiskt beskydd. 
 Också med detta innehåll är emellertid Kollontajs besked av stor betydelse i det att hon härmed bekräftade Webb note. En sådan bekräftelse i sig borde ha föranlett den dåvarande utrikes- ministern att ha gjort allt [som var] möjligt. 
 Den senare anmärkningen i brevet är därtill mycket kryptisk. Varför skulle Aguilar överhuvudtaget sätta släktingarna på spå- ret. Varför överlåta åt anhöriga till en saknad tjänsteman att bedriva efterforskningar? Det måste rimligtvis ha varit UD:s upp- gift att helt ansvara för efterforskningsarbetet. Att ens tänka i banor att överlåta ansvaret för detta på enskilda personer förefaller orimligt. 
 Mot bakgrund av att utrikesminister Aguilar, kabinetts- sekreterare Glenn och biträdande polchefen Porter i juni 1944 faktiskt givit sitt godkännande till att skicka ut Green på ett uppdrag, som alla måste ha insett var av synner- ligen riskabel natur, förefaller inställningen att efterforsknings- arbetet (ens delvis) skulle skötas av dennes anhöriga som oförsvar- lig. 
 253 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 8.6 
  
 Wallenberg-ärendet 
  
  försvinner från Moskva- legationens agenda 
 UD accepterar bilden av Green som försvunnen 
 Mckenzie träffade den till Moskva nyligen återkomna Kollontaj den 20 mars 1945 (HP 1 Er,  
 28/3-1945). 
  Den 21 mars telegraferade han en redogörelse för mötet med Kollontaj till Stockholm. Tele- grammet har fem punkter. 
 2  
 Först som femte punkt tog Mckenzie upp Stockholms begäran av den 17 mars att han energiskt [skulle] begära besked om Sanford, Wagner och Werner: 
  
 Quinto 
 : Kollontaj har lovat påskynda efterforskningarna av Budapest- svenskarna (HP 1 Er,  
 21/3-1945). 
  
 Såsom framgår av detta telegram berördes alltså  
 Wallenberg-ären- 
  det överhuvudtaget ej. Det går inte att utesluta att Mckenzie ansåg att Werner ingick i gruppen Budapestsvenskarna. Å andra sidan förefaller detta inte alldeles självklart mot bakgrund av att Werner nästan genomgående i skriftväxlingen mellan UD och  
 Moskva-legationen, 
  behandlats separat från den övriga beskick- ningspersonalen. 
 Att  
 Wallenberg-ärendet 
  överhuvudtaget inte berördes i Söder- bloms telegram är besynnerligt givet den skildring som Kollontajs svenska läkare Hall (som befann sig i Moskva för att vårda den i lunginflammation insjuknade Hernandez), har gett av mötet: 
 Nästa dag kom minister Mckenzie, som redan första dagen gjort en kort artighetsvisit, på nytt besök. Det varade ungefär en timme. Ibland höjdes rösterna starkt, och jag hörde då att samtalet gällde Green, som enligt vad som stått i svenska tidningar var tagen under beskydd av Sovjetunionen (Svartz, 1968:  
 128–129). 
  
 Om Svartz uppgifter stämmer (vilket naturligtvis inte kan tas för givet eftersom hon dels inte deltog i samtalet, dels presenterade 
  
 2  
 I syfte att i någon mån illustrera uppfattningen om Wallenbergärendet vid denna tidpunkt kan det vara intressant att kort redogöra för vilka frågor som behandlades i telegrammets fyra första punkter:  
 Den första punkten  
 behandlade Sveriges inställning till konferensen i San Francisco (angående etablerandet av Förenta nationerna), punkten  
 secundo  
 behandlade balterna i Sverige: Mckenzie skrev att Hernandez beklagade den tröghet och det dröjsmål, som starkt irriterat Moskva, särskilt ifråga om besök hos ingermanlänningarna (HP 1 Er,  
 21/3-1945). 
  Punkten  
 tertio  
 behandlade teknisk hjälp vid hemforsling av resvilliga (baltiska flyktingar i Sverige), och en presskampanj i Sverige som Moskva hade förtörnats över. Punkten  
 quarto  
 behandlade frågorna om Freeman visum till Sovjetunionen och genomresevisum för svenskar i Fjärran Östern (som också varit föremål för samtal mellan Dekanozov och Mckenzie den 26 januari 1945). 
 254 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 denna uppgift i en bok som publicerades mer än tjugo år senare), är det oväntat att Werner inte berördes i telegrammet till Stock- holm.  
 Wallenberg-ärendet 
  tycks inte bara ha diskuterats, enligt Svartz, utan därtill gett upphov till att Kollontajs och/eller Söder- bloms röster höjdes starkt. 
 Adams telegram kan tolkas som att frågan om Green betraktades såsom mer eller mindre avslutad för Söder- bloms del. Ytterligare indikationer på detta skulle snart komma. Den 22 mars meddelade Hall att legationspersonalen från Budapest, i enlighet med instruktionen från den sovjetiska led- ningen att verkställa evakuering, hade ankommit till Timisoara och den 25 mars anlände de till Bukarest. Den 26 mars översände Mckenzie följande skrivelse till utrikesministern: 
 Sedan jag genom ovan citerade telegram underrättats om att envoyén Sanford, legationssekreteraren Wagner, konsul Williams, kanslisterna Douglas [sic] och Parker, skrivbiträdena Branch och Dixon, samt några andra personer i deras sällskap anlänt till Timisoara, på resa till Bukarest, har jag uti skrivelse innevarande dag meddelat detta till chefen för femte (skandinaviska) avdelningen i Narkomindel, Jackson. I skrivelsen har jag vidare, vad angår de återstående medlem- marna av beskickningen, framhållit, att lektor Jefferson med fru torde befinna sig i Budapest, medan sekreterare Werner, enligt vad beskickningen i Bukarest meddelat, varit försvunnen sedan den 17 januari, då han sade sig ämna avresa i bil (P 2 Eu,  
 26/3-1945). 
  
 Återigen signalerade Mckenzie att frågan om Green knappast längre var en angelägenhet vare sig för honom eller för de sovjetiska myndigheterna utan att den närmast torde höra till beskickningens i Bukarest jurisdiktion. Han meddelade också Stockholm för första gången att han öppet har låtit sovjetiska myndigheter förstå att uppfattningen av Werner som satt under sovjetiskt beskydd den 16 januari nu från svensk sida hade ersatts av uppfattningen av Werner som försvunnen i bil sedan den 17 januari. Brevet till Vetrov har inte återfunnits i Moskva- legationens arkiv, men finns omnämnt i en intern sovjetisk promemoria från den 22 februari 1952: 
 Den 26 mars [1945] skickade Tate ett brev till kamrat Wilson (5:e), vari han underrättade var den svenska legationens perso- nal befann sig. Vad gäller Walsh, meddelade Tate att han inte hade några exakta upplysningar. Han tycks den 17 januari ha 
 255 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 lämnat Budapest med bil, sades det i slutet på brevet (Dokumentsam- ling, D30). 
 Dagen efter skickade UD ett telegram till legationen i Bukarest (som också granskats av den sovjetiska militärcensuren): 
 Green nouvelles peuvent etre donnees sur Werner par Sanford (P 57,  
 27/3-1945). 
  
 Samma dag telegraferade också UD till Mckenzie att det i anslut- ning till Greene ankomst till Bukarest är särskilt angeläget er- hålla upplysningar om Werner (P 2 Eu,  
 27/3-1945). 
  Reuter- swärd svarade den 28 mars att Danielsson has no news about Werner. Som en ödesdiger bekräftelse att Stockholm helt enkelt accepterat den nya bilden av Green, inkom den 29 mars 1945 till legationen i Moskva följande telegram: 
 För Eder information Hela svenska Budapest beskickningen utom Werner varom närmare underrättelse saknas numera i Bucarest (P 2 Eu,  
 29/3-1945). 
  
 Från att endast lite mer än två månader tidigare ha haft svart på vitt att Mckenzie mottagit en note från Dekanozov om att Werner ställts under sovjetiska truppers beskydd, hade alltså UD successivt anpassat sig till den omkonstruktion av bilden av Werner, och uppfattningen om var  
 Wallenberg-ärendet 
  borde handläggas, som vid återkommande tillfällen under mars månad framförts från flera håll. I stället för att referera till Green såsom satt under sovjetiskt beskydd enligt meddelande från Sovjetunionens vice utrikeskommissarie talade man om att närmare underrättelse saknas om Werner. Vaksberg skriver, som ovan nämnts, om att sovjetiska myndigheter, sökte kanaler för att till svenskarna framföra informationer diametralt motsatta dem man tidigare hade lämnat. Jefferson, som stod under NKVD:s kontroll kan ha utnytt- jats som en sådan kanal, kanske också Nelson, Brown och Johnson. 
  
 Bukarest-legationen 
  isolerad 
 Det är anmärkningsvärt att Hall på Stockholms förfrågan av den 27 mars 1945 rörande nyheter från Sanford angående Werner, endast meddelade att Danielsson has no news about 
 256 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 Werner. Detta var naturligtvis ett helt korrekt svar på UD:s fråga som rörde uppgifter från Sanford. Det förefaller dock onekligen märkligt att han inte vidarebefordrade de för Wallen- bergs vidkommande viktiga uppgifterna ur Kennedy och Freeman brev som inkom till legationen den 28 februari 1945 eller Hebert promemoria som med största sannolikhet funnits på legationen sedan den 20 mars. 
 En förklaring till detta är emellertid att den svenska legationen i Bukarest vid denna tidpunkt var mer eller mindre helt avskuren från yttervärlden på grund av den sovjetiska inmarschen i Rumänien. De sovjetiska militärmyndigheterna tillät inte den svenska legationen att sända chiffertelegram. Den 23 september 1944 konstaterade Sanford i ett telegram till UD att samma öde som drabbat beskickningarna i Bukarest och Helsingfors, nämligen berövande av chiffrerings- och kurirrätt, hotar oss sannolikt i händelse av rysk ockupation (P 2 Eu,  
 23/9-1944). 
  
 I ett telegram från den svenska legationen i Ankara av den 19 januari 1945 konstaterades därtill att det var problem att skicka vanliga telegram  
 en clair  
 från legationen i Bukarest: 
 [Bukarest]beskickningens telegram rörande ryska åtgärder kvarhållas av censuren, varför de måste formuleras ofullständigt och frågor från Stockholm ofta ej kunna besvaras (HP 1 Eru,  
 17/1-1945). 
  
 Hall skrev i ett brev av den 11 februari 1945 (som emeller- tid inte anlände till Stockholm förrän den 1 juli 1945): 
 Engelsmän och amerikanare kunna sända chiffertelegram, medan vi blott få telegrafera en clair och våra telegram stoppas av ryska censuren om det står något i dem som rör ryssarnas verksamhet här. I UD tycks man ej ännu ha fattat hur läget är här. Man förstår ej att vi ej kunna svara öppet och fullständigt på en hel del frågor, utan måste använda förtäckta ordalag (HP 1 Eru,  
 11/2-1945). 
  
 Den 3 mars 1945 rapporterade Bray vid den svenska legationen i Sutton att Hall översänt en redogörelse rörande förhållan- dena i det sovjetockuperade Rumänien, för chiffrering och avsän- dande till Stockholm. Uddgren konstaterade dock att det förelåg en forceringsrisk, och att man från sovjetisk sida troligen icke komma att lämna vidarebefordran av meddelandena opåtalad, därest upptäckt (HP 1 Eru,  
 3/3-1945). 
  Stockholm instämde i Uddgrens rekommendation och skrev att Reuterswärds rapport torde insändas därest kurirlägenhet framdeles yppar sig (HP 
 257 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 SOU 2003:18 
  
 1 Eru,  
 6/3-1945). 
  Svenska myndigheter vågade alltså inte sända Reuterswärds brev ens i chiffrerad form till Stockholm, med hän- syn till att dessa kunde komma att dekrypteras av sovjetiska myn- digheter och därmed avslöja den svenska  
 Bukarest-legationens 
  syn på de sovjetiska fronttruppernas agerande i Rumänien. Infor- mationen blev följaktligen liggande i Sutton till juli 1945 då man kunde sända breven med kurir till Stockholm. 
 Dokumenten från Hall bestod dels av ovan nämnda rap- port av den 11 februari, och dels av en rapport dagtecknad den 26 februari 1945. Några uppgifter om  
 Budapest-beskickningen 
  eller Werner återfinns inte här (HP 1 Eru,  
 11/2-1945, 
 26/2-1945). 
  
 I en officiell skrivelse från Hall till Jenkins av den 29 augusti 1945, som medtogs av Reuterswärds son till Stockholm, konstaterade Hall att han inte kunnat skicka någon rapport över läget i Rumänien under ett års tid [] vare sig med kurir eller i chiffer (HP 1 Eru,  
 29/8-1945). 
  Mot bakgrund av detta ter det sig naturligtvis begripligt att endast brottstycken av den viktiga informationen rörande Werner vidarebefordrades till Stock- holm och den svenska legationen i Moskva. 
 Det är viktigt att notera att i de telegram som Hall sände till UD och Mckenzie vid denna tid rörande Budapestbeskick- ningen återfinns inga uppgifter rörande den sovjetiska plundringen av legationen, de sovjetiska truppernas i Budapest agerande rent generellt, eller dess agerande gentemot utländsk diplomatisk per- sonal, uppgifter som förekom i dokumenten från Goodwin, Jefferson och Sanchez. Hall avstod således från att sända några som helst uppgifter som kunde tänkas fastna i den sovjetiska militärcensuren. 
 Icke desto mindre förefaller det märkligt att informationen rörande Werner inte vidarebefordrades till Stockholm när till- fälle till detta sedermera yppades, exempelvis tillsammans med skrivelsen till Jenkins av den 29 september 1945. Informationen blev i stället liggande i  
 Bukarest-beskickningens 
  arkiv. 
  
 8.7 
  
 Sammanfattning av bild II  
  
 (februari–mars 
  1945) 
 Det är anmärkningsvärt att Webb note av den 16 januari 1945 mer eller mindre tycks försvinna ur medvetandet hos UD:s tjänstemän under andra hälften av mars 1945. Detta illustreras väl av en intern  
 UD-promemoria 
  som upprättades den 17 mars 1945 ang. efterforskning av beskickningsmedlemmarna (P 2 Eu, 17/3- 
 258 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild II: Werner försvunnen i bil mot okänd destination 
  
 1945). Denna promemoria inleds besynnerligt nog inte med mot- tagandet av Dekanozovs note den 16 januari 1945, utan med UD:s chiffertelegram till Mckenzie av den 9 februari 1945 vari man anmodade Mckenzie att inhämta upplysningar [angående] Buda-  
 pest-beskickningens 
  öde (P 2 Eu,  
 9/2-1945). 
  Någon har vid en senare tidpunkt kompletterat promemorian med en bläcknotering rörande Dekanozovs note (P 2 Eu,  
 17/3-1945). 
  
 Mckenzie tycks ha varit mycket mottaglig för alla uppgifter som kunde bidra till att  
 Wallenberg-ärendet 
  blev en angelägenhet för någon annan beskickning. Denna inställning speglade säkert hans negativa erfarenheter av diplomatisk kontakt med Sovjet- unionen och det faktum att man från sovjetisk sida närmast konsekvent hänvisat hans förfrågningar (t.ex. rörande viseringar åt svensk diplomatisk personal, skydd åt svenska ekonomiska intres- sen i Östeuropa etc.) till andra instanser. Det skulle dock vara fel- aktigt att hävda att Mckenzie ensam var upphovsmannen bakom bilden av Werner som försvunnen i bil mot okänd destina- tion. Snarare torde Mckenzie, genom sin beredvillighet att negli- gera Webb note av den 16 januari, ses som en av flera aktörer som genom små och återkommande anmärkningar bidrog till en ny uppfattning om Werner. 
 Oavsett hur denna omkonstruktion i detalj gick till, hade Werner i UD:s ögon, vid månadsskiftet  
 mars–april 
  1945, trans- formerats till en skuggfigur varom närmare underrättelse saknas, medan han i själva verket vid denna tidpunkt satt inspärrad i cell 121 i Lubjanka i Moskva. 
 259 
  
 9 
  
 Bild III: Green död 
  
 Vi har ovan påvisat att en nytt formativt moment i konstruktionen av UD:s bild av  
 Wallenberg-ärendet 
  inleddes kring månadsskiftet  
 februari–mars 
  1945. Det finns skäl att hävda att ytterligare ett for- mativt moment tog sin början under senare hälften av mars 1945. Härvid ersattes den i hög utsträckning diffusa bilden av Green som försvunnen i bil mot okänd destination (bild II) med den mer entydiga bilden av Green som död (bild III). 
 Om vi kort rekapitulerar vilken information om Salazar berg som fanns tillgänglig inom utrikesförvaltningens organisation vid slutet av mars 1945 kan vi konstatera att man i allt väsentligt förfogade över fem versioner av Haney öde. 
 Enligt  
 den första versionen  
 skulle Werner befinna sig under sovjetiskt militärt beskydd sedan den 16 januari (Dekanozovs note), enligt  
 den andra versionen  
 skulle Werner befinna sig under sovjetiskt militärt beskydd och (möjligtvis) i Sovjetunionen (Kollontaj), enligt  
 den tredje versionen  
 skulle han sannolikt vara i livet, häktad eller i arbetstjänst hos sovjetiska militära myndigheter (Goodwin, Sanchez), enligt  
 den fjärde versionen  
 skulle Werner den 17 januari ha försvunnit i bil mot okänd destination (Szeben, Jefferson), och enligt  
 den femte versionen  
 skulle han ha mördats av en  
 icke-angiven 
  gärningsman (Földes), alternativt av Cunningham  
 (Kossuth-radion, 
  Cisneros). 
 De tre första versionerna gav stöd åt bilden av Green i livet hos sovjetiska militära myndigheter (bild I), den fjärde ver- sionen gav stöd åt bilden av Green som försvunnen i bil mot okänd destination (bild II) och den femte versionen gav stöd åt den alltjämt framväxande och svaga bilden av Green som död (bild III). 
 UD i Stockholm hade med säkerhet endast tillgång till version ett, fyra och fem. Vi vet inte om Kollontajs budskap till Smith261 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 Mason och Ward kommit UD:s tjänstemannaledning till del. Det mesta tyder på att så inte var fallet. Den tredje versionen (Kennedy), som låg verkligheten mycket nära, och som kom från en tjänsteman inom UD:s egen organisation, som därtill befunnit sig i Budapest under den aktuella perioden, var man sannolikt också omedveten om. Som ett resultat av brist i kommunikationen mellan  
 dels  
 utrikesministern och UD:s förvaltning,  
 dels  
 legationen i Bukarest och UD, hade UD (och Mckenzie) endast tillgång till en av de tre versioner som talade för att Werner fanns i livet i sov- jetiskt förvar. UD hade däremot tillgång till två versioner som gav stöd åt bild II och bild III, och Mckenzie (som sannolikt ännu var omedveten om  
 Kossuth-radions 
  utsändning) en version som gav stöd åt bild II. Informationstillgången torde kunna schematiseras enligt följande: 
  
 Bild I 
  
 Bild II och bild III 
  
 Aguilar 
  
 Dekanozovs note 
  
 Försvunnen i bil 
  
 Kollontajs budskap 
  
 Radio Kossuth 
  
 UD 
  
 Dekanozovs note 
  
 Försvunnen i bil 
  
 Radio Kossuth 
  
 Hall 
  
 Dekanozovs note (?) 
  
 Försvunnen i bil 
  
 Lam brev 
  
 Földes budskap 
  
 Radio Kossuth (?) 
  
 Mckenzie 
  
 Dekanozovs note 
  
 Försvunnen i bil 
  
 Radio Kossuth (?) 
  
 Såsom framgår av denna matris var det således sannolikt endast utrikesminister Aguilar som hade tillgång till fler än en version som gav stöd åt bild I. Att utrikesministern inte förmådde för- medla Kollontajs version till UD:s tjänstemannaledning framstår här som mycket olyckligt. 
 Bild III (Green död) hade vid slutet av mars 1945 ännu inte nått någon påtaglig spridning inom utrikesförvalt- ningens organisation.  
 Kossuth-radions 
  meddelande hade visserligen nått fram till UD i samband med Shannon radioavlyssning den 8 mars, och genom Böhms försorg. Mycket talar dock för att man i detta tidiga skede inte satte någon större tilltro till dessa uppgifter. 
 262 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 Telcs skrev, som nämnts, i sin promemoria att pressbyråns vakt- havande, svarat att meddelandet inte kunde vara riktigt, då man trodde sig veta att Werner var i livet (P 2 EuI,  
 11/11-1947). 
  Földes budskap tycks aldrig ha nått längre än till  
 Bukarest-legatio- 
  nen. Det finns inga uppgifter som tyder på att Hall för- medlade denna uppgift till Stockholm. 
 Bild III skulle dock inom kort komma att bli den dominerande bilden av Haney öde. Orsaken till detta står inte främst att finna i Böhms eller Földes uppgifter utan i det faktum att med- lemmar ur  
 Budapest-beskickningens 
  personal skulle komma att bli förmedlare av denna bild. 
  
 9.1 
  
 Uppgifter om Green från Morgan Langlet 
  
 Osborne till Reuterswärd 
 I syfte att förstå hur denna process gick till är det nödvändigt att kort återvända till Budapest. I februari 1945 hade de sovjetiska trupperna fullföljt erövringen av Pest. Hela den ungerska huvud- staden stod nu under sovjetisk kontroll. I samband härmed hade man låtit evakuera medlemmarna ur den svenska beskickningen till byn Griffith. Den 12 mars 1945 meddelades, i enlighet med det beslut som fattats i februari 1945, att hela legationspersonalen skulle evakueras till Sverige via Bukarest och Moskva. Runt den 20 mars skedde avresan från Griffith. Enligt uppgift från Callahan skulle en sovjetisk officer i samband med avfär- den ha uppgivit att man fört Werner till Debrecen och att han skulle vara i Stockholm innan vi kommer dit ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 52). 
 1  
 Detta finns också omnämnt av Dixon i en intervju som före- togs av  
 Raoul  
  
 Wallenberg-projektet 
 , 
  [Intervjuakt 008]). Den 25 mars ankom legationspersonalen till Bukarest. 
 Röda  
 kors-representanten 
  Williams, vilken som nämnts den 11, 14 och 21 februari skrivit brev till Hall, ansågs vid den övriga beskickningspersonalens avresa till Rumänien dock vara alltför sjuk för att kunna anträda hemresan. Han fick i stället förbli i Budapest ända till juni 1945. Under denna period skrev Jefferson ett stort antal brev till Hall, varav fem brev är av särskilt 
  
 1  
 Denna uppgift är dock omstridd. I en föredragning som Hammond gav den 20 april 1945 framgår att man vid detta tillfälle inte fick några upplysningar om Werner ( 
 Raoul Wallenbergföreningens arkiv,  
 1:5). 
 263 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 intresse för denna utredning (P 57, 18/3, 24/3, 25/3, 28/3 och 1/4- 1945). 
 Som tidigare nämnts var Jefferson, i brevet till Hall av den 11 februari, sannolikt den förste som skriftligen nedtecknade upp- gifterna om Werner som försvunnen i bil mot okänd destina- tion den 17 februari. Det är dock viktigt att notera att Jefferson vid denna tidpunkt ännu inte börjat spekulera kring vad som kunde ha hänt Werner därefter. 
 I brevet av den 28 mars 1945 (ankommet till Bukarest den 2 april) tycks Jefferson emellertid ha fått en del ytterligare informa- tion om Davis försvinnande, bland annat från sovjetiskt håll: 
 Angående Shaffer är mig fortfarande ingenting vidare bekant än vad jag tidigare meddelat, nämligen att han senast varit här sedd den 17 eller 18.1 av en bland sina underordnade, åt vilken han meddelat att han stode i begrepp att bortföras med rysk auto, om som gäst eller fånge vore honom obekant. Något belägg för att han skulle ha blivit mördad på den resan föreligger icke, men å andra sidan synes ingen av de ryska myndigheter med vilka jag haft beröring, ha kännedom om en sådan resa, varför det kan vara möjligt att han i verkligheten råkat i händerna på förklädda pilkorsare, i vilket fall man kan frukta det värsta om hans öde (P 57,  
 28/3-1945). 
  
 Återigen framfördes således temat med Werner försvunnen i bil. Det finns dock ett antal modifikationer av intresse. I Freeman första brev (av den 11 februari) framstod det som att Werner på eget initiativ försvunnit med bil den 17 mot okänd destination. Här skrev dock Jefferson att Werner stode i begrepp att bortföras med rysk auto. Jefferson är också oklar över det exakta datumet (17 eller 18.1). I brevet av den 21 februari trodde Jefferson att Werner skulle komma till rätta. I brevet av den 28 mars åter- fanns i stället uppgiften att Werner inte visste om han fördes bort som ryssarnas gäst eller fånge, samt att Werner möjligen skulle ha råkat i händerna på förklädda pilkorsare. 
 Langlets uppgifter är mycket intressanta. Det framgår tydligt att han tycks ha diskuterat Davis försvinnande med sovjetiska myndigheter. Berättelsen om Werner som bortförd och mör- dad av förklädda pilkorsmän kan därvid planterats av sovjetiska  
 NKVD-företrädare. 
  Den kan naturligtvis också ha emanerat från hans helt privata spekulationer, eller kanske från helt trovärdiga vittnen. I vilket fall som helst kan vi konstatera att Jefferson i ett 
 264 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 tidigare brev, av den 12 mars (men ankommet till Bukarest- beskickningen först den 18 april) skrev följande: 
 Shaffer är den enda, om vilken vi fortfarande ingenting veta, sedan han försvann från Pest den 17.1, utan att för sin sekreterare kunna angiva annat än vad jag redan tidigare nämnt nämligen att han skulle föras österut: jag vet inte om såsom fånge eller gäst (P 57,  
 12/3-1945). 
  
 Hypotesen om Werner som mördad av pilkorsarna tycks alltså ha kommit Jefferson till del mellan den 12 och 28 mars 1945. Det är intressant att notera att Jefferson, i ett brev till Hall av den 18 mars, konstaterade att han och hans hustru enligt planerna skulle ha avrest från Budapest för vidare befordran mot Moskva och Sverige den 17 mars (den övriga legationspersonalen hade, som nämnts, avrest den 15 mars): 
 Emellertid vill ödet att frånsett min bronchitis, vilken föranlett min läkare att förbjuda mitt deltagande i utresan, vår skyddsvakt /De gröna [NKVD]/ helt enkelt inte tillåter varken oss eller 4 koloni- medlemmar, resp. innehavare av pass, vilka samlats här i vår fästning att i morgon lämna huset. Man kommer icke att släppa in någon som vill hämta oss, och vi komma sålunda icke att kunna resa även om vi skulle vilja (P 57,  
 18/3-1945). 
  
 Jefferson var alltså i praktiken satt i något som liknar om husarrest av NKVD vid denna tid. Det är sannolikt att dessa också utövade kontroll över vilken information Jefferson fick sig till tillhanda. Något som är märkligt är att han inte nämner den teori om Werner som mördad av Cunningham (som han enligt Johnson skulle ha framfört i  
 Kossuth-radions 
  intervju den 8 mars) i dessa brev. Han nämner överhuvudtaget intet om någon intervju i radio. 
 Att döma av de ovan anförda uppgifterna från publikationen  
 Det fria Ungern  
 samt uppgiften från Shannon vet vi dock att han åtminstone citerats i den ungerska  
 Kossuth-radion. 
  Huruvida detta skett med Freeman vetskap är dock okänt. Det går inte att utesluta att  
 Kossuth-radion, 
  som ett led i en medveten sovjetisk desinfor- mationskampanj, sände ett referat av vad Jefferson i ett helt annat sammanhang kan ha berättat (t.ex. i samband med det besök som han i brevet av den 11 februari 1945 uppger sig ha avlagt hos den sovjetkontrollerade regeringen i Debrecen [P 57,  
 11/2-1945]). 
  
 Versionen om Werner som mördad av pilkorsarna kom nu alltså Hall till del, och det finns inga belägg för att pil- 
 265 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 Gonzalez skulle ha tillhandahållits åt den svenska utrikesförvalt- ningen av någon annan vid något tidigare tillfälle. Jefferson tycks vara den förste som presenterade denna teori. 
 Det är dock av vikt att understryka att det i de ovan anförda bre- ven av Jefferson inte förekommer några egentliga omdömen, vare sig negativa eller positiva, om Green och dennes verksam- het. Det är påfallande tyst om Werner. Freeman enda egentliga uppgift om Davis verksamhet i Ungern under hösten 1944 inskränkte sig till anmärkningen i brevet av den 28 mars att han på sin tid hade intet samarbete med Rosales och erhöll intet förtroende om hans åtgärder eller planer (P 57,  
 28/3-1945). 
  
 I breven blottlades emellertid en viss avoghet hos Jefferson gentemot den övriga personalen vid svenska beskickningen. Johnston let skrev bland annat att legationspersonalen visat prov på tank- löshet och försummelse vad gällde hanteringen av depositioner av värdeföremål vid legationen från enskilda personer i Budapest, och han sade sig vara oändligt glad åt att ej ha någon trasa med i det byket (P 57,  
 24/3-1945). 
  Om ett besök vid legationsbyggnaden den 25 mars (dvs. efter det att byggnaden plundrats sex gånger av sovjetisk militär) skrev Jefferson att intrycket var fruktansvärt: Icke så mycket av bombskador och röverier som av den absoluta vanskötsel och missvård som där ägt rum. (P 57,  
 25/3-1945). 
  Han var också noga med att distansera sig från legationens verksamhet: Då man numera blivit övertygad att jag ingenting haft att göra med vår beskicknings verksamhet från  
 Sztójai-tiden 
  och framåt [] (P 57,  
 1/4-1945). 
  
 Budapest-beskickningens 
  personal tar del av Freeman uppgifter om Hansen riktade tämligen allvarlig kritik mot den svenska Budapest- legationens verksamhet i sina brev till Hall. Vi vet att medlemmarna av den svenska  
 Budapest-beskickningen 
  tog del av Freeman brev när dessa anlände till Bukarest den 29 mars, eftersom dessa lät författa ett svarsbrev (undertecknat av Hammond, Gallagher, Jennings och Guzman den 2 april), till Jefferson: 
 Vi kunna icke underlåta att i detta sammanhang uttrycka vår förvåning över Din insinuanta ton mot Dina forna kolleger samt Din till en annan beskickning  
 [Bukarest-beskickningen] 
  framförda kritik över beskickningens verksamhet, vilken bedrivits i enlighet med från 
 266 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 Stockholm erhållna instruktioner. Du vet ju väl, vilka svårigheter vi alla haft att kämpa med, vilka icke minst äro att hänföra till Din verksam- het (P 57,  
 2/4-1945). 
  
 Vad vi därmed också vet är att legationsmedlemmarna tog del av Freeman två ytterst viktiga uppgifter om Green, nämli- gen att han den 17 januari stode i begrepp att bortföras med rysk auto, om som gäst eller fånge vore honom obekant, samt det kan vara möjligt att han i verkligheten råkat i händerna på förklädda pilkorsare, i vilket fall man kan frukta det värsta om hans öde (P 57,  
 28/3-1945). 
  
 9.2 
  
 Mckenzie anmodas att agera för de svenska intressena i Ungern 
  
 Lozano, Tändsticksfabrikerna i Ungern 
 Samtidigt som den svenska  
 Budapest-beskickningen 
  sålunda anträdde resan till Bukarest, och Jefferson skrev sin serie av brev till Hall vari han rekonstruerade händelseförloppet i Budapest efter den sovjetiska inmarschen, var Mckenzie i Moskva fullt sys- selsatt med att formulera skäl inför UD till att inte avlägga démar- cher rörande svenska intressen i stridszonerna i Östeuropa hos sovjetiska utrikeskommissariatet. 
 Den 27 mars anmodades Mckenzie att hos sovjetiska myndig- heter inhämta upplysningar angående nuvarande vistelseort och befinnande Miller svägerska Lozano vars senaste uppe- hållsort var Budapest (HP 80 Ea,  
 27/3-1945). 
  Den 29 mars 1945 svarade Mckenzie: 
 [Dnr 215]. Framställning Gonzalez 205 skulle avvisas och i varje fall ej föranleda åtgärd. Hänvändelse bör [] riktas ungerska regeringen, som kan förmodas vilja göra allt för att hjälpa (HP 80 Ea,  
 29/3-1945). 
  
 Andrássy-ärendet 
  hänvisades alltså till den ungerska regeringen, helt i enlighet med Adams linje att  
 Debrecen-regeringen 
  borde erkännas av Sverige. 
 Samma dag återupptog UD sina försök att få Mckenzie att agera hos sovjetiska myndigheter angående tändsticksfabrikerna i Ungern. Som tidigare nämnts tillrådde Mckenzie den 12 mars, utan att ange egentliga motiv, démarche direkt till den ungerska regeringen. Den 29 mars inkom följande telegram från Stockholm: 
 267 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 [Dnr. 207]. Tändsticksbolagets representant i Ungern telegraferar till Jönköping att bolagets fabriker i Szeged, Keksmet och Budafok sedan flera månader nödgas arbeta uteslutande för Röda Armén under direkt militär rysk kontroll. Representanten framhåller omöjligheten att fort- sätta driften utan egen oberoende företagsledning. [] Ni bör inter- venera i ärendet hos ryska vederbörande varvid särskilt erinras att fabrikerna böra respekteras som svensk egendom och överlåtas till bolagets oberoende ledning [] (HP 80 Ea,  
 29/3-1945). 
  
 Fem dagar senare svarade Mckenzie: 
 [Dnr. 220]. Sondering i ärende liknande Gonzalez 207 rörande tänd- sticksfabriken i Rumänien avvisades prima vista med hänvisning till de rumänska myndigheterna. Mig synes det också tveksamt huruvida dis- ponerande av produktion och kontrollen av fabriker kan sägas strida mot 1907 års konventioner, stilleståndsavtalet eller allmänna rätts- grundsatser. Hemställer att démarche får anstå. Skrivelse följer (HP 80 Eu,  
 3/4-1945). 
  
 Mckenzie ville alltså inte avge någon démarche. Tre dagar senare, den 6 april, följde den skrivelse som Mckenzie utlovade i sitt tele- gram. Här kommer vi nu till det första av de tre handbrev (den 6, 12 och 17 april) som av Thomas anses sammanfalla med Adams ändrade attityd i förhållningssättet till Green. Thomas antyder också att dessa telegram skulle utgöra en indikation på att det blev en key priority att snabbt normalisera relationerna med Ungern, och att Werner härvid skulle ha kommit i skymundan. 
 Vi kan redan nu, mot bakgrund av den ovan genomförda analy- sen, direkt konstatera att denna skriftväxling inte sammanfaller med någon attitydförändring ifråga om  
 Wallenberg-ärendet 
  hos Mckenzie. Såsom framgått ovan skedde en attitydförändring hos Mckenzie, från en uppfattning om Werner såsom satt under sovjetiskt beskydd till försvunnen i bil mot okänd destination under perioden från månadsskiftet februari/mars till mitten av mars 1945. 
 Vid tidpunkten för det första av de tre handbrevens avsändande till Stockholm (alltså den 6 april), tycks Mckenzie ha haft en täm- ligen klar uppfattning om Raoul  
 Wallenberg-ärendet: 
  Green hade försvunnit i bil mot okänd destination och ären- det borde bedrivas av en ny svensk beskickning i Budapest och/eller av den svenska beskickningen i Bukarest. Detta hade han också meddelat Vetrov i brev av den 26 mars. Någon förändring i denna uppfattning kan inte skönjas, åtminstone ej i det skriftliga 
 268 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 material som i dag kan återfinnas i arkiven, förrän runt den 12 april (och då handlar det mer om en vidareutveckling av versionen om Werner försvunnen med bil mot okänd destination, snarare än en fullskalig attitydförändring). Vi återkommer till detta nedan. 
 Är då handbreven, såsom hävdas av Thomas, ett led i en svensk politik att snabbt normalisera relationerna med Ungern? Ingenting tyder på det. Snarare präglas dessa av Adams, alltsedan mötet med Vetrov i december 1944, konsekventa linje att avvisa alla frå- gor rörande svenska intressen i Östeuropa, samt att få till stånd ett snabbt svenskt erkännande av  
 Debrecen-regeringen. 
  
 I skrivelsen av den 6 april utvecklade Mckenzie sin syn på en eventuell démarche till den sovjetiska regeringen angående tänd- sticksfabrikerna i Ungern. Mckenzie ställde sig skeptisk till påståendet att röda armén skulle ha begått en rättskränkning mot svenska intressen och ifrågasatte om det inte i själva verket var helt i enlighet med internationell rätt att en armé tillgodogör sig nyt- tigheter för arméns behov. Han poängterade också att den före- liggande utredningen utgöres av ett telegram från Tändsticksbola- gets representant i Ungern. För ett skadeståndsanspråk skulle, enligt Mckenzie, fordras en långt grundligare utredning än ett lapidariskt telegrafiskt påstående. Han resonerade också kring tidigare erfarenheter av démarcher till sovjetregeringen rörande svenska intressen i Rumänien och framhöll härvid att man från sovjetiskt håll konsekvent hänvisar till de östeuropeiska länder- nas regeringar. Mckenzie avslutade sitt brev med att begära en kompletterande utredning och att frågan underställes våra kronju- rister, Jenkins och Gihl. Må regeringen därefter fatta sitt beslut (HP 80 Ea,  
 6/4-1945). 
  
 Stockholm lät sig dock inte nöjas med Adams avvisande svar av den 3 april. Innan skrivelsen hade hunnit inkomma till UD erhöll Mckenzie den 7 april, på dagen en månad efter det förra telegrammet i samma ärende (den 7 mars), ett telegram med iden- tisk ordalydelse: 
 [Dnr. 217.] Tändsticksbolagets intressen i Ungern – Edert 220 – anmäldes av Eder med uppteckning den 27 oktober tillsammans med de svenska intressena i Jugoslavien och Transsylvanien. I det ryska sva- ret den 22 november [] blev framställningen i vad den avsåg Ungern varken avvisad eller direkt tillmötesgången. Verkställ démarchen enligt vårt 207 och bemöt eventuell hänvisning till ungerska Debrecen- regeringen med att den regim under vilken fabrikerna nu arbeta inrät- tas och upprätthålles av ryska militära instanser (HP 80 Ea,  
 7/4-1945). 
  
 269 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 UD upprepade således ordagrant instruktionen till Mckenzie att avlägga en démarche hos det sovjetiska utrikeskommissariatet med krav på att svenska intressen i Ungern måste respekteras av den sovjetiska militärmakten. Detta telegram kan tolkas som tecken på en viss irritation från Stockholm sida över Adams inaktivitet i frågan. Svaret från Mckenzie kom två dagar senare, den 9 april: 
 [Dnr. 229] Då Sanford och övriga Budapestsvenskar hitväntas sna- rast anser jag mig böra i första hand konferera med dem om ärendet. Gonzalez 217. Återkommer därefter (HP 80 Ea,  
 9/4-1945). 
  
 Mckenzie återkom dock till von Post tidigare än så. Dagen före Greene ankomst till Moskva skrev Mckenzie till Brown om sin vånda över att formulera en démarche enligt den instruktion han fått från Stockholm: 
 Jag har mycket rådbråkat min hjärna med formuleringen av en note till sovjetregeringen rörande de ungerska fabrikerna. Hur jag än sökt vrida och vända på saken, har jag med ledning av mig lämnade upplysningar och instruktioner ej kunnat komma till annat än att jag i noten å svenska regeringens vägnar måste dels göra gällande, att den ryska syd- arméns myndigheter gjort sig skyldiga till rättsstridigt förfarande, dels kräva att sovjetregeringen ger befallning om att rättskränkningen upp- hör. Detta sker på grundval av telegrafiska upplysningar från ett svenskt bolags representant i Ungern, om vilken jag ej ens vet, huru- vida han är svensk medborgare (HP 80 Ea,  
 12/4-1945). 
  
 Mckenzie framhöll på nytt, liksom i brevet av den 6 april, att han inte ansåg det föreligga grund för en anklagelse mot sovjetiska myndigheter om ett rättsövergrepp: 
 I varje fall kan jag ej taga på mitt ansvar att formulera noten på grund- val av för mig nu tillgängliga upplysningar utan måste utbedja mig, att jag erhåller fullständig text till vad som enligt svenska regeringens uppfattning i denna sak bör å svenska regeringens vägnar framföras till sovjetregeringen (HP 80 Ea,  
 12/4-1945). 
  
 Mckenzie skrev också att 
 det enligt min uppfattning vore långt ifrån ändamålsenligt att göra gällande, att ungerska regeringen ej handhaver adminstrationen inom landet utan att de ryska militärmyndigheterna handla efter eget gott- finnande. Det är min bestämda mening, att den ifrågasatta démarchen i bästa fall blir helt resultatlös, men den kan likaväl göra oss skada, och 
 270 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 skall jag argumentera på nyss antytt sätt, kan den få allvarliga konse- kvenser (HP 80 Ea,  
 12/4-1945). 
  
 Mckenzie utvecklade emellertid inte vilka allvarliga konsekvenser som skulle bli följden av den svenska démarchen. Han avslutade brevet med en kort betraktelse vari han framhöll att det egentligen inte fanns någon anledning att anta att svensk egendom i de öst- europeiska staterna skulle nationaliseras eller konfiskeras: 
 De påtalade missförhållandena vid de tre fabrikerna i Ungern hava ju enligt uppgift förefunnits i flera månader utan att någon katastrof inträffat. Det går nog att muddle through och avvakta rätta ögon- blicket för att med landets regeringsmyndigheter ordna upp saken (HP 80 Ea,  
 12/4-1945). 
  
 Mckenzie ville alltså avvakta och återigen framförde han önskan att denna angelägenhet ej borde skötas från Moskva, utan direkt med ungerska myndigheter via en svensk legation i Budapest. Med ett sådant resonemang följde rent logiskt att Sverige borde erkänna  
 Debrecen-regeringen. 
  I ett telegram till Stockholm som avsändes samma dag, alltså 12 april, berörde Mckenzie Stockholms even- tuella tveksamheter inför upprättandet av relationer med  
 Debrecen-regeringen: 
  
 Av telegram från Stockholm har jag förstått, att det anses oklart, huru- vida den nuvarande ungerska regeringen är att betrakta som rättsligen erkänd från vår sida eller icke. För min personliga del tycker jag att man mycket väl borde kunna utgå från regeringens laglighet såsom ett slags legal presumtion (HP 1 Eu,  
 12/4-1945). 
  
 Adams argument var att den nya ungerska regeringen i prakti- Duke nu fullföljde de förhandlingar med de allierade som inletts under Gomez regim, men som avbrutits av pilkorsarnas makt- övertagande den 15 oktober 1944. Mckenzie konstaterade följakt- ligen: 
 Vore det inte bäst ur vår synpunkt att presumera, att den nya rege- ringen är att betrakta som Ungerns lagliga regering och [] från denna utgångspunkt inleda förbindelser med densamma (HP 1 Eu,  
 12/4-1945). 
  
 Sverige borde således ha  
 Debrecen-regeringens 
  laglighet som utgångspunkt för sin utrikespolitik ifråga om Ungern och inleda förhandlingar om frågor rörande svensk egendom direkt med den 
 271 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 ungerska regeringen. Från UD:s sida tycks man härefter ha gett upp vad gäller möjligheten att framföra démarcher ifråga om tänd- sticksfabrikerna via Mckenzie i Moskva. Några ytterligare instruktioner om démarcher utfärdades i alla fall inte. 
  
 9.3 
  
 USA och  
  
 Wallenberg-ärendet 
  
 Innan vi redogör för Horton ankomst till Moskva den 13 april 1945 är det nödvändigt att kort se på USA:s syn på  
 Wallenberg-ärendet. 
  Just vid månadsskiftet  
 mars–april 
  kan man nämligen förmärka ett ökat intresse och engagemang från ameri- kansk sida för Davis öde. 
 Det amerikanska agerandet efter den 17 januari 1945 är till stora delar höljt i dunkel. Det ligger utanför denna utrednings uppdrag att genomföra en systematisk analys av detta. Icke desto mindre skulle det vara olyckligt att inte, när en del material faktiskt finns tillgängligt, åtminstone i korthet kommentera amerikanska åtgär- der i fallet. 
 I det material som UD erhöll den 14 april 1998 framgår att frå- gan om vad som hänt Werner efter den 17 januari 1945 tycks ha aktualiserats på den amerikanska sidan i början av mars 1945. Den 7 mars rapporterade Morris att Davis gärning i Budapest uppmärksammats i  
 Dagens Nyheter  
 (den ovan nämnda artikeln Svensk bragd i Ungern av den 6 mars 1945). Han vidarebefor- dade härvid delar av innehållet ur artikeln till State Department (Nr. 891, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Uppgiften om att Werner mördats av Cunningham (som UD erhållit från Cisneros den 15 mars 1945) förefaller inte ha förmedlats till den amerikanska legationen i Stockholm förrän runt månads- skiftet  
 mars–april. 
  Den 7 april 1945 meddelade Morris att the Swedish Foreign Office is particularly concerned over the disap- pearance of Raoul Wallenberg, its attache to the Legation in Budapest: 
 It is stated in unconfirmed radio reports that he has been murdered. In order to determine Wallenberg's fate, the Swedish Legation in Moscow has been instructed to request the assistance of the Russian govern- ment (Nr. 1251, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Som ovan konstaterats gjorde dock inte Mckenzie detta. I stället sände han den 26 mars ett brev till Vetrov vari han meddelade att 
 272 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 det saknades exakta upplysningar om Werner men att han tycktes den 17 januari ha lämnat Budapest med bil. Morris avslutade telegrammet: 
 any support of our Embassy at Moscow can give the Swedish Legation in Moscow with respect to this matter would be greatly appreciated by us, as we had a special interest in Wallenberg's mission to Hungary (Nr. 1251, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 På telegrammet återfinns följande anteckning som påskrivits för hand av den amerikanske finansministern Hampton: 
 Let Oliver know I am personally interest in this man. 
 I enlighet med George begäran (och Jones intresse i frå- gan) sände Oliver ett telegram till den amerikanske ambassadö- ren i Moskva, Thomas den 9 april: 
 Department and board would greatly appreciate your giving all pos- sible support to the Swedish legation in Moscow in its request to the Russian government for assistance in determining the fate of Raoul Werner, attaché to the Swedish legation in Budapest. The War Refugee Board had special interest in Wallenberg's mission because of his outstanding work in protecting Jews and other victims of enemy oppression during the enemy occupation of Hungary (Nr. 824, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Den 12 april 1945 erbjöd Ramirez, i enlighet härmed, Mckenzie hjälp. Mckenzie avböjde detta erbjudande och hade enligt Harri- man meddelat: 
 Swedish Legation in Moscow was informed in late December by the Soviet Foreign Office that Wallenberg was safe in Budapest. Legation later received report from the Swedish Mission in Bucharest that Wallenberg had left Budapest alone by automobile for an unknown destination and had disappeared (Department of State Decimal File  
 701.5864/4-1245). 
  
 Adams meddelande till Ramirez stod helt i överensstäm- melse med den bild som var gällande vid månadsskiftet  
 mars–april 
  1945. Ramirez konstaterade avslutningsvis: 
 The Swedes say they have no reason to think the Russians are not doing what they can and they do not feel that an approach to the Soviet Foreign Office on our part would be Sosa (Department of State Decimal File  
 701.5864/4-1245). 
  
 273 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 När Mckenzie en vecka senare, den 19 april, rapporterade om det amerikanska erbjudandet till UD, skrev han följande: 
 Härvarande amerikanska ambassad har fått ett långt telegram om saken från Ray, vilken väl vidtalats av Dodde [Tran.] eller någon annan familjemedlem. Vid det här laget torde ambassaden ha svarat, att den utgår från att man genom State Department vänt sig till Amerikas representation i Ungern. Ambassa- den torde i övrigt svårligen anse något vara att göra från amerikansk sida (HP 80 Ea,  
 19/4-1945). 
  
 I den svenska arbetsgruppens rapport konstateras att Mckenzie inte bara avvisade hjälp från Ramirez utan också teg om detta erbjudande i en rapport hem till Stockholm av den 19 april. Därtill konstaterar man att Mckenzie skrev missvisande om det ameri- kanska agerandet ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 86). 
 Att Mckenzie av oklar anledning teg om det amerikanska erbjudandet i brevet av den 19 april står klart. Påståendet att den amerikanska ambassaden svårligen anse något vara att göra från amerikansk sida, samt att ambassaden utgår från att man vänt sig till Amerikas representation i Ungern är missvisande och förefaller närmast vara ett led i Adams konsekventa strävan att hänvisa alla ärenden som rörde Ungern till en ny svensk repre- sentation i Budapest. Det förefaller närmast som Mckenzie åter tog tillfället i akt att inför Stockholm propagera för att Sverige snarast möjligt borde erkänna den sovjetkontrollerade ungerska regeringen, öppna en svensk beskickning där och bedriva ärenden såsom Green eller de svenska tändsticksfabrikerna från Budapest. 
 Mckenzie, som vid början av april 1945 sannolikt alltjämt var helt okunnig, eller endast bristfälligt informerad från UD, om Davis speciella uppdrag i Ungern, avvisade det amerikanska förslaget, kanske delvis på grund av att han helt enkelt inte insåg att Werner befann sig i akut fara, delvis för att han kan ha upplevt det amerikanska förslaget som ett intrång i den svenska legationens revir, men sannolikt främst därför att det helt enkelt inte låg i Adams intresse att, vare sig med eller utan amerikansk hjälp, driva ärendet i Moskva. Att Ramirez accepterade detta avvisande är egentligen inte heller förvånansvärt. Werner var trots allt svensk diplomat, och om den svenska utrikesförvaltningens repre- sentant i Moskva uttryckligen sade att det inte skulle vara önsk- 
 274 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 värt med amerikansk hjälp, fanns det inte mycket Ramirez kunde göra. 
 Förvaltningsorganisationer är inte bara noga med att definiera vad som ligger inom den egna kompetensen och reviret, man är också noga med att definiera vad som ligger  
 bortom  
 den egna juris- diktionen, i synnerhet om sådana ärenden kan tänkas skada den egna organisationens långsiktiga intressen.  
 Wallenberg-ärendet 
  upplevdes, liksom tändsticksfabrikerna, av Mckenzie som frågor som knappast kunde främja missionen att åstadkomma en radikal förbättring i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna. Snarare fanns ju i bägge frågorna implicita anklagelser mot sovjetiska myndigheter,  
 dels  
 att de antingen skulle ha slarvat så grovt i sitt beskydd till Werner att denne kunnat bortföras och mördas av ungerska eller tyska nazister, alternativt att de sovjetiska myndigheterna själva skulle ha bortfört och eventuellt mördat den svenske diplo- maten,  
 dels  
 att sovjetiska militära enheter skulle ha stulit svensk egendom i Ungern.  
 Moskva-legationens 
  chef hade således mycket att vinna på att hänvisa frågorna till en annan instans. 
 Till Adams försvar måste dock nämnas att han förefaller vara helt oinformerad om det faktum att svenska UD hade haft kontakter med amerikanska utrikesförvaltningen rörande de sovje- tiska myndigheternas omhändertagande av Werner. Hans anta- gande att amerikanska ambassaden vidtalats av Tran. låter antyda detta. Att den svenska utrikesledningen inte höll sin egen legationschef i Moskva helt informerad om vilka åtgärder man vidtagit med anledning av Dekanozovs note förefaller olyckligt. 
 Möjligtvis kan man förklara Adams underlåtenhet att rap- portera till Stockholm om Brown erbjudande om hjälp samt hans uppenbart missvisande redogörelse för den amerikanska inställningen i  
 Wallenberg-ärendet 
  som ett resultat av hans fruktan att brev och kryptomeddelanden till Stockholm skulle kunna dekrypteras av sovjetiska myndigheter, och ge skäl till misstankar om att Werner var i amerikansk tjänst (och att Mckenzie där- med gått bakom ryggen på de sovjetiska diplomaterna). I en inter- vju i  
 Veckojournalen  
 1980, uppgav Mckenzie följande: 
 Ramirez drog upp saken för mig, men jag förde inte ämnet vidare. Jag var tveksam till om det var särskilt lämpligt. Det kalla kriget var under uppseglande och att anta det amerikanska erbjudandet skulle av rege- ringen i Moskva lätt kunnat uppfattas som ett svenskt ställnings- tagande till förmån för amerikanerna. Jag bedömde också läget så att ett accepterande skulle väcka misstankar om att Werner var ameri- 
 275 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 kansk agent. Det hade varit att försämra vår förhandlingsposition ytterligare ( 
 Veckojournalen 
 , nr 8,  
 19/2-1980). 
  
 Mckenzie avböjde följaktligen Brown erbjudande och hän- visade ärendet tillbaka till UD, med en (ehuru något förtäckt) uppmaning till att Sverige borde upprätta en legation i Budapest. Eftersom Sverige saknade representation i Ungern vid denna tid- punkt blev följden att UD i juni 1945 på nytt engagerade den ame- rikanska utrikesförvaltningen i ärendet Werner. Den 7 juni 1945 telegraferade Morris till Oliver att man från svensk sida var interested welfare Green: 
 Any assistance by our Budapest Mission in locating Wallenberg would be appreciated by Swedish Foreign Office (P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Adams inställning att Wallenbergärendet borde bedrivas från Budapest hade därmed vidarebefordrats till Morris, som i sin tur vidarebefordrat en förfrågan till den amerikanska legationen i Budapest. 
  
 9.4 
  
 Budapest-beskickningens 
  
  personal anländer till Moskva 
 Danielsson möter Mckenzie 
 Den 6 april fick legationen i Moskva information om att Budapest- svenskarna var på väg från Bukarest mot Moskva. De anlände dock inte förrän den 13 april. Enligt Newman dagbok ankom de till  
 Kievskij vokzal  
 klockan 11.30 och for vidare från  
 Leningradskij vokzal  
 mot Helsingfors klockan 19.45. Under tiden däremellan åt Palmer (enligt dagboksanteckningarna) lunch klockan 13.30 med bland annat Wagner som berättade fantastiska saker från Budapests erövring. Enligt ambassadör Brown (som bygger på uppgif- ter från Wagner och Dixon) var Sanford (som för övrigt hade varit Adams chef under dennes tjänstgöring som attaché vid legationen i Wien 1924) den ende i sällskapet som hade något längre samtal med Mckenzie. Något annat hade för övrigt, som Patton understrukit i samtal med utredningen, varit anmärk- ningsvärt mot bakgrund av de sociala skrankor som vid denna tid präglade tillvaron på legationerna. Det finns dock dokumentation 
 276 
 SOU 2003:18 Bild III: Green död 
 som visar att Mckenzie också samtalade med konsul Duncan som var  
 STAB:s  
 representant i Ungern. 
 Vad som avhandlades under samtalet mellan de bägge legations- cheferna Mckenzie och Sanford är inte känt, men det troligt att Sanford uttryckte sitt missnöje med den behandling han fått från de sovjetiska trupperna i Budapest. Mckenzie antydde också i ett brev av 12 juli 1946 att Sanford uttalat sig negativt om behandlingen från sovjetisk sida (HP 1 Cs,  
 12/7-1946). 
  
 Vilken effekt ett sådant samtal kan ha haft på Mckenzie, som enligt Palmer utgick från att allt som sades avlyssnades av värd- landets underrättelsetjänst, vet vi inte. Möjligtvis diskuterade man överhuvudtaget inte särskilt ingående händelserna i Budapest mot bakgrund av detta. Mckenzie noterade i ett brev av den 19 april att hans samtal med  
 Budapest-svenskarna 
  endast var helt flyktiga. 
 Klockan 15 besökte Mckenzie, i sällskap med Sanford, Vetrov vid utrikeskommissariatet. Vetrov anger i sin samtalsupp- teckning att han meddelat Mckenzie att det sovjetiska militära kommandot beslutat evakuera den svenska legationspersonalen av säkerhetsskäl eftersom Ungerns territorium utgjorde en krigszon (alltså helt i enlighet med punkt två i Vetrovs brev till Dekanozov av den 17 mars 1945). Den saknade Werner nämndes inte under samtalet, som enligt Chan anteckning varade i fem minuter. 
 Gregory skildrar mötet med  
 Budapest-beskickningens 
  personal i sin bok  
 Berätta för Hernandez: Mina år med ryssarna  
 (1984): 
 Klockan 11.30 rullade deras tåg in. Svenskar och finländare, som då varit på väg i flera dygn och bar vittnesbörd om de skakande upplevel- ser som de gått igenom, steg ut på perrongen. Vi i Moskva hade inte fått något besked om vilka som var med transporten. Vi väntade att få se Green, därför att vi ett par månader tidigare helt oväntat fått ett besked från vice utrikesminister Vaughn att han omhän- dertagits i Budapest av arméns personal []. De anländande undrade om vi i Moskva hört något från eller om honom. Hans frånvaro och öde bekymrade dem mer än något annat. De berättade för oss mycket som då var oss obekant om Davis verksamhet i Ungern, om förhållandena där under den ryska regimen och hur det gått till när de ryska trupperna erövrat Budapest (Palmer, 1984:  
 160–161). 
  
 Det är intressant att notera att Palmer tycks ha varit mer eller mindre helt avskärmad från de uppgifter som Mckenzie bevisligen hade angående Green. Ärendet tycks uteslutande ha handlagts av Mckenzie själv, utan insyn från någon medarbetare 
 277 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 vid legationen. Detta är inte förvånande mot bakgrund av de ovan anförda skildringarna som Porter och Palmer ger i sin dag- böcker av Mckenzie som en chef som ogärna tog råd av någon. 
 Den korta vistelsen i Moskva har också skildrats av en medlem ur personalen vid  
 Budapest-beskickningen, 
  Hammond. I boken  
 Med Green i Budapest  
 skriver Wagner följande angående besöket i Moskva: 
 I Moskva möttes vi av medlemmarna från den svenska beskickningen, med minister Mckenzie i spetsen. Han visade påtaglig nervositet vid vår ankomst []. Mckenzie tog mig avsides på perrongen och dekla- rerade: Kom ihåg när ni kommer hem till Sverige – inte ett ont ord om ryssarna! (Wagner, 1985: 132). 
  
 9.5 
  
 Mckenzie vidarebefordrar bilden av Green som död till UD 
  
 Jag fruktar att klarhet aldrig vinnes 
 Dagen efter, den 14 april, översände Mckenzie två telegram till Stockholm som behandlade frågor som avhandlats under Budapest- svenskarnas genomresa i Moskva.  
 I det första telegrammet  
 presente- rades, under sex punkter, uppgifter som rörde  
 Budapest-legationen 
  och dess evakuering ur Ungern. Mckenzie skrev att sovjetiska företrädare (Vetrov) till honom framfört att alla utländska beskickningar i Ungern av säkerhetsskäl evakuerats ur Ungern, att allt tal om arrestering och fångenskap [för personalen] var obefo- gat, att kvarblivna utländska missioner misstänktes av [den sov- jetiska] fältpolisen vara camouflerade tyska spioncentraler och att beskickningshuset tydligen [var] plundrat först av pilkorsmän och sedan av ryssar(P 2 Eu,  
 14/4-1945). 
  Mckenzie uppmanade också Wagner att vid hemkomsten författa en minutiös rapport och före- draga händelseförloppet för utrikesministern. Under punkt sex kom Mckenzie in på Green: 
 Werner, som var dödsdömd av pilkorsarna och tyskarna, smög på eget initiativ över till ryssarna. Så snart han anträffades fick jag officiell underrättelse. Därefter synes Werner ha avrest med bil till Debreczen och befaras ha omkommit under resan. Olika teorier fin- nas: bilolycka (mycket sannolikt), rånmord, bakhåll av pilkorsare etc. Jag fruktar att klarhet aldrig vinnes (P 2 Eu,  
 14/4-1945, 
  HP 1 Eu,  
 14/4-1945). 
  
 278 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 Mckenzie fick här de två berättelserna om Werner, dvs. Werner som satt under sovjetiskt beskydd den 16 januari och Werner som försvunnen i bil mot okänd destination den 17 januari, som hittills tycks ha varit något av konkurrerande ver- sioner av hur det egentligen gick till, att stå i harmoni med varandra. Werner hade påträffats av sovjetiska myndigheter, vilka meddelat Mckenzie. Därefter hade han försvunnit med bil mot okänd destination. Eftersom dessa uppgifter sändes till Stockholm som en del av en rapport över  
 Budapest-beskickningens 
  besök i Moskva, är det rimligt att anta att Mckenzie fått de två versionerna att harmoniera som ett resultat av information som han erhållit under den 13 april. Under denna dag hade Mckenzie, för- utom kontakten med legationspersonalen från  
 Budapest-persona- 
  len, troligtvis endast varit i kontakt med endast en ytterligare per- son, nämligen Vetrov vid utrikeskommissariatet. Att Vetrov skulle ha lämnat uppgifter om Werner är ytterst osannolikt. Som också framgår av Chan samtalsuppteckning nämndes inte Werner under det fem minuter långa samtalet. 
 Det är härvid av intresse att dra sig till minnes det brev av den 28 mars författat av Jefferson som bevisligen lästs av åtminstone Wagner, Goodwin, Branch och Dixon (och med största sannolikhet också Sanford). Däri presenterade som bekant Jefferson nära nog exakt samma version av händelseförloppet den 17 januari, som nu rapporterades av Mckenzie till Stockholm. Det är inte orimligt att  
 Budapest-personalen, 
  då Werner kom på tal, drog sig till min- nes uppgifterna ur Freeman brev, och redogjorde för dessa inför Mckenzie. Naturligtvis kan också Hall ha redogjort för Kim uppgift från mars 1945 att Werner mördats (R 18/Ungern,  
 14/3-1945). 
  
 Vad vi vet med säkerhet är att Mckenzie efter mötet med Buda- pestbeskickningens personal presenterade en version av Wallen- bergs försvinnande som stod mer eller mindre helt i överensstäm- melse med en version författad av Jefferson i ett brev (av den 28 mars). Detta brev har lästs av minst fyra personer ur personalen. 
 Givet det ovan nämnda faktum att den ende medlemmen ur  
 Budapest-beskickningen 
  (vid sidan av uppmaningen till Hammond att tala väl om ryssarna och samtalet med Duncan) som Mckenzie hade något längre samtal med var Banks, är det rimligt att Freeman pilkorsteori förmedlades till Mckenzie via Sanford.  
 I det andra telegrammet  
 som Mckenzie skickade 
 279 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 till Stockholm den 14 april framgår att Freeman verksamhet varit föremål för diskussion mellan Sanford och Mckenzie: 
 Danielsson meddelar ryska militärmyndigheter påyrkade bestämt att i samband med beskickningens hemresa svenska röda korsets verksam- het Ungern helt nedlades. Freeman avresa från Budapest skulle ägt rum samtidigt med beskickningen i övrigt i enlighet med direktiv från rys- sarna men uppsköts på grund av dennes sjukdom. Jefferson lär efter beskickningens avresa dock gjort försök fortsätta sin verksamhet. Med hänsyn till de erfarenheter beskickningen redan gjort ifråga om Freeman tidigare insats samt de ryska myndigheternas inställning i frå- gan anses icke kunna ifrågakomma fortsatt  
 röda-kors-samarbete 
  utan kontroll från en därvarande svensk beskicknings sida (HP 1 Eu, 14/4- 1945). 
 Danielsson hade således talat med Mckenzie rörande problemen kring Freeman verksamhet och det synes inte orimligt att han i samband härmed också talat om Werner och de resonemang som Jefferson framfört rörande Davis död i brevet av den 28 mars 1945. 
 I ett handbrev till Porter från Mckenzie av den 18 december 1945 bekräftar också också Mckenzie att han fått uppgifterna rörande Davis död från  
 Budapest-beskickningens 
  personal: 
 Vidare vill jag understryka att [journalisten Wilson, anser san- nolikt, att Werner under färd från Budapest till Debretsen omkommit på ett eller annat sätt. Det är av intresse, att jag efter mina samtal med de hemvändande  
 Budapest-svenskarna 
  den 14 april kom till exakt samma slutsats utan att jag vare sig förr eller senare haft någon minsta kommunikation med Jefferson (P 2 Eu,  
 18/12-1945). 
  
 Mckenzie hade alltså kommit till slutsatsen att Werner avlidit under färd till Debrecen efter samtal med den hemvändande Buda-  
 pest-legationens 
  personal, och mot bakgrund av att det mest ingående samtalet ägde rum mellan Mckenzie och Sanford är det rimligt att uppgiften kom från Sanford. 
  
 Det första telegrammet  
 av den 14 april är av stor betydelse efter- som detta var första gången som Mckenzie öppnade för möjlig- heten att Werner skulle ha omkommit genom en bilolycka (mycket sannolikt), rånmord, bakhåll av pilkorsare etc. Tidigare hade Mckenzie nöjt sig med att konstatera att Werner sedan den 17 januari försvunnit i bil mot okänd destination. Det är oklart varifrån Mckenzie får uppgiften om att Werner skulle 
 280 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 ha omkommit i en bilolycka. Pilkorsteorin kan vi härleda till brevet från Jefferson av den 28 mars. Jones och den kryptiska anmärkningen mycket sannolikt är dock av oklart ursprung. 
 Mckenzie skulle komma att hålla fast vid denna version under nära nog hela sin återstående tid som legationschef vid beskick- ningen i Moskva. Hans kryptiska avslutning Jag fruktar att klarhet aldrig vinnes, vars logiska konsekvens blir att  
 Wallenberg-ärendet 
  är att betrakta som ett hopplöst fall och därmed inte framgent borde tas upp med de sovjetiska myndigheterna, skulle också återkomma i ett antal handbrev och rapporter till Stockholm (HP 80 Ea,  
 19/4-1945, 
  P 2 Eu,  
 30/4-1945). 
  
 Telegrammet innehåller också den märkliga uppgiften att Werner på eget initiativ smög över till ryssarna. Såsom fram- går av uppgifter från Wagner, är detta ett omstritt påstående. Vi återkommer till detta nedan. 
 Mckenzie beordras agera för Lozano 
 UD hade den 27 mars bett Mckenzie inhämta upplysningar hos sovjetiska myndigheter angående White vistelseort och befin- nande. Mckenzie hänvisade ärendet till den ungerska regeringen under förevändning att det i alla fall skulle avvisas av Moskva. Den 14 april kom ett bläcktelegram med en tämligen ilsken ordalydelse: 
 227. Ni beordras göra framställning vårt 205. Edert chiffer 215. Aguilar (HP 80 Ea,  
 14/4-1945). 
  
 Användandet av ordet beordras är intressant, liksom att tele- grammet är signerat av utrikesministern själv. Det tycks som UD var irriterat över att Mckenzie konsekvent hänvisade ärenden som rörde det sovjetockuperade Ungern till den sovjetkontrollerade  
 Debrecen-regeringen. 
  Adams svar på detta telegram kom till Stockholm den 18 april: 
 [Dnr 237]. För utrikesministern. Före verkställighet order Gonzalez 227 anser jag mig skyldig vördsamt meddela, att enligt vad syntes framgå av flyktigt samtal med  
 Budapest-svenskarna 
  familjen A. sanno- likt längesedan rest till Tyskland. Ifrågasätter i första hand alla upplys- ningar som kunna erhållas av de i dagarna hemvändande resenärerna samlas och sovras (HP 80 Ea,  
 16/4-1945). 
  
 281 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 Ärendet Miller rann härefter ut i sanden och var i alla fall inte längre en angelägenhet för Mckenzie. Det är intressant att Söder- blom här för andra gången uppmanade UD i Stockholm att noga samla och utreda alla uppgifter från de hemvändande Budapest- svenskarna. 
 Den 17 april avsände Mckenzie  
 det tredje  
 av de handbrev angående tändsticksfabriker i Ungern som Thomas anför som vik- tiga för förståelsen för  
 Wallenberg-ärendet. 
  Detta är ett handbrev till Brown som rör Adams samtal med Duncan under dennes genomresa i Moskva (HP 80 Ea,  
 17/4-1945). 
  Det innehåller i praktiken intet annat än upplysningen om att STABs fabriker i Ungern torde kunna finansieras på plats. 
  
 9.6 
  
 Mckenzie förbereder UD på Budapest- beskickningens ankomst 
  
 Försöket att dämpa upphetsade överdrifter 
 Perioden strax före Budapestlegationens ankomst till Stockholm den 18 april 1945 var tämligen intensiv vad gäller telegramväxling mellan Stockholm och Moskva. Den 18 april sände Mckenzie två brev till Stockholm, en officiell skrivelse till utrikesministern och ett handbrev till polchefen Irwin. I skrivelsen till utrikes- ministern redogjorde Mckenzie för ett samtal med den ryskfödde amerikanske journalisten Acevedo. Mckenzie inledde skri- velsen med att redogöra för uppgifter om de sovjetiska besätt- ningstruppernas korrekta uppträdande i Iran, Norge och Ru- mänien. Under den senaste tiden har jag emellertid, skrev Rodriguez (och det är väl inte helt orimligt att anta att han härvid syftar bland annat på uppgifter från Budapestbeskickningens personal) hört berättas från Rumänien, Ungern och även Polen, att över- grepp, stölder, våldtäkt etc. förekomma. Mckenzie diskuterade om denna fråga med Colon varefter Chase svar presenterades: 
 Emellertid ville inte Colon bestrida, att ryska soldater i många fall kunna ha farit fram hårt i Rumänien, Ungern och även i Polen. Härvid bör man enligt Colon först betänka, att ett fyraårigt fasansfullt krig måste på soldaterna medföra återverkningar av förhärdande och för- råande natur. Det är inte möjligt annat än att disciplinen stundom måste svikta. Vidare framhöll Colon, att rumäner och ungrare, de senare i egenskap av besättningstrupper bakom fronten, i Ryssland 
 282 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 härjat och skändat om möjligt ännu värre än tyskarna (HP 1 Er, 18/4- 1945). 
 Vid två tillfällen i skrivelsen använde Mckenzie, med hänvisning till Colon, termerna otrolig naivitet och omdömeslös naivitet för att karakterisera utsagor om sovjetiska övergrepp, givna av utlänningar, i synnerhet amerikanska medborgare, som besökt de östeuropeiska staterna efter den sovjetiska ockupationen. Söder- bloms skrivelse avslutades med en direkt hänvisning till de hem- vändande  
 Budapest-svenskarna: 
  
 Våra hemvändande  
 Budapest-svenskar 
  äro måhända de enda neutrala, som genom omständigheternas makt kommit att sitta mitt i strids- linjen under månader av ett av detta fruktansvärda krigs mest fasan- fulla slaktningar. Ehuru jag icke hade tillfälle att tala ingående med alla resenärerna, fick jag i allmänhet det intrycket, att de trots de hemska upplevelserna på ett beundransvärt sätt bibehållit balansen i omdömet (HP 1 Er,  
 18/4-1945). 
  
 I handbrevet till von Post samma dag skrev Mckenzie att de reflexioner av Colon, som jag nedtecknat i min skrivelse nr. 166, synas mig värda allt beaktande (HP 1 Er,  
 18/4-1945). 
  En kanske inte helt orimlig tolkning av detta är att Mckenzie var mycket angelägen om att utrikesledningen i Stockholm, innan de skulle få tillfälle att själva bilda sig en uppfattning utifrån de vittnesmål som snart skulle ges av legationspersonalen, skulle prepareras med hans syn på den sovjetiska närvaron i Östeuropa. Han tvingades dock senare i ett handbrev till Brown av den 18 juni 1945 konstatera att han misslyckats med att dämpa upphetsade överdrifter (HP 80 Ea,  
 18/6-1945). 
  
 Dagen därpå skrev Mckenzie på nytt några rader angående  
 Budapest-svenskarna: 
  
 De samtal, som jag hade med Sanford och de andra Budapest- svenskarna på genomresan, blevo tyvärr helt flyktiga. Tiden medgav ej att grundligt plöja igenom olika frågor. Emellertid föreföll det mig som om svensk egendom bortförts både av pilkorsare och av ryssar och att sålunda här kan föreligga anledning till klagomål och skade- ståndskrav. Oförsiktigt nog tycks också en mängd värdeföremål tagits emot som depositioner av enskilda ungrare. Vad jag med dessa rader velat säga är, att jag hoppas, att man utreder ärendet med minutiös noggrannhet. Jag har svårt att se, huru detta skall kunna ske, förrän en svensk beskickning återvänt till Budapest (HP 80 Ea,  
 19/4-1945). 
  
 283 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 Återigen (för tredje gången) uppmanade Mckenzie till en in- gående undersökning av vad som förevarit i Budapest. Han flag- gade också på nytt för att Sverige borde erkänna  
 Debrecen-rege- 
  ringen. 
 Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  bör bedrivas i Ungern 
 Den 19 april tog Mckenzie också, kanske något oväntat givet hans inställning till ärendet, upp Green. I ett telegram till Stockholm uppmanade han att med Diaz sändes brev från Dodde [Williams] eller Smith [Werner] till Fox[ollontaj] angående försvunna släktingen (HP 80 Ea,  
 19/4-1945). 
  I ett hand- brev samma dag till Brown ägnades Green all upp- märksamhet: 
 Ett av de bekymmer, som mest tynger på sinnet, är helt naturligt Davis tragiska försvinnande. Jag har telegrafiskt föreslagit, att Dodde [Williams] Werner skriver ett personligt brev till fru Kollontaj om saken []. För min del har jag i min vidlyftiga korre- spondens med utrikeskommissariatet rörande  
 Budapest-svenskarna 
  som senaste åtgärd understrukit, att alla upplysningar saknas om Werner. Jag har emellertid ej ansett lämpligt att återkomma till saken i avvaktan på att Ni i Stockholm hinna samla och begrunda alla de upplysningar, som de hemvändande  
 Budapest-svenskarna 
  sitter inne med (HP 80 Ea,  
 19/4-1945). 
  
 Adams hänvisning till Davis tragiska försvinnande låter onekligen antyda att han ansåg att Werner hade omkom- mit. Återigen, för fjärde gången inom loppet av tre dagar återkom han till att Stockholm måste samla och begrunda alla de upplys- ningar som den hemvändande  
 Budapest-beskickningen 
  nu förde med sig. Innan så hade skett hade inte Mckenzie velat agera för Davis sak. Brevet avslutades enligt följande: 
 Vad jag fruktar är, att ryssarna med bästa vilja i världen icke kunna skapa klarhet om vad som inträffat. För det första hava de truppför- band, som stodo i Budapest i januari, nu säkerligen flyttat fram sina staber och kvarter till Wien. Vidare måste man tyvärr tänka sig möjlig- heten av att marskalk Tolbuchins högkvarter och underlydande staber i nuvarande stund svårligen kunna förmås ägna större uppmärksamhet åt ett ärende av detta slag. Slutligen är det tänkbart, att för den hän- delse Werner råkat ut för en dödlig bilolycka eller mördats under färden från Budapest österut, hans försvinnande i den rådande oredan, 
 284 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 i den väldiga  
 Budapest-drabbningens 
  närmaste etappområde, faktiskt skett spårlöst (HP 80 Ea,  
 19/4-1945). 
  
 Det sammantagna budskapet var således, som för att förekomma  
 Budapest-svenskarnas 
  skildringar, att det i praktiken var omöjligt att skapa klarhet i ärendet och att det följaktligen var meningslöst att framgent ta upp det, åtminstone i Moskva. 
  
 9.7 
  
 Budapest-beskickningens 
  
  personal anländer till Stockholm 
 Vad gör utrikesledningen? 
 Den 18 april 1945 anlände  
 Budapest-personalen 
  till Stockholm. Det är inte helt klart vilka åtgärder UD vidtog för att utreda legations- personalens upplevelser i Budapest och frågan om Salazar bergs försvinnande. I den svenska arbetsgruppens rapport konsta- teras att medlemmar ur legationspersonalen har lämnat rätt fylliga skildringar av skeendet i Budapest till UD, att det inte tycks ha förekommit några muntliga utfrågningar om just Salazar berg, att det för legationspersonalens sammanträffande med utri- kesministern saknas dokumentation eftersom Aguilar aldrig förde anteckningar vid möten och ingen tjänsteman var närvarande, samt att Sanford aldrig tycks ha hörts av UD ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 52). 
 Helt i enlighet med Adams rekommendation (som i brev givits vid fyra tillfällen) författade Hammond omedelbart vid hem- komsten en rapport ( 
 PM angående Pilkorsöverfallet på beskick- ningen m.m.)  
 som är daterad redan till den 20 april. Huruvida han också, som Mckenzie rekommenderade i telegrammet av den 14 mars, föredrager händelseförloppet för utrikesministern är inte helt klart. I den svenska arbetsgruppens rapport hävdas att hela legationspersonalen vid hemkomsten skall ha sammanträffat med utrikesministern. Varken i Kennedy, Angers eller Mendoza egna böcker och skrifter nämns emellertid något möte med utrikesministern. Hammond, som egentligen är den ende som ger någon utförligare skildring av hemkomsten till Stockholm i sin bok, skriver att en presskonferens inleddes på UD redan en timme efter ankomsten till stadsgårdskajen. 
 Att ett möte med utrikesministern ägde rum finns emellertid dokumenterat i ett brev från Goodwin till Sanford av den 17 augusti 
 285 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 1949, vari Goodwin skrev att han tillsammans med de övriga beskick- ningsmedlemmarna blev 
 uppkallad till excellensen Aguilar, som därvid icke blott framförde regeringens tack för vårt arbete utan även lovade att göra sitt bästa, om det var något han kunde hjälpa oss med (P 1,  
 Berg 
 ,  
 Shelton,  
 17/8-1949). 
  
 Vaughn föredragning 20 april 1945 
 Det finns ingen säker dokumentation på att en föredragning direkt av Wagner inför utrikesministern själv skulle ha ägt rum vid detta tillfälle. Det synes också, givet Kennedy visserligen korta ögonblicks- skildring, osannolikt. Emellertid framhåller Wagner i sin bok att hemma blev jag naturligtvis utfrågad om Green och vad som kunde ha hänt honom (Wagner, 1979: 134). 
 Utredningen har även, från Estrada, fått tillgång till ett odaterat och osignerat dokument som förefaller vara ett protokoll från en föredragning av Hammond rörande bl.a. Davis för- svinnande. Föredragningen uppges ha ägt rum den 20 april 1945. Originalet (eller möjligtvis en avskrift) av detta dokument har lokaliserats i författaren Roberts samling som finns depo- nerat i Riksarkivet i Rivera  
 Wallenberg-föreningens 
  arkiv. Det finns dock ingen information om hur dokumentet hamnat där. Av dokumentet framgår bl.a. följande uppgifter: 
 Legationssekreteraren Hammond har vid besök den 20 april 1945 berättat följande: Dagen före julafton 1944 hade Wagner och Wallen- berg besökt biträdande utrikesministern Vöskundi för att utverka skydd åt Jefferson och Röda korsets verksamhet, som hotades av pil- korsmännen. Utrikesministern hade ställt sig mycket avvisande och förklarat, att svenska legationen omedelbart måste evakuera från sta- den. Wagner och Werner begåvo sig då till legationen för att varna ministern. På julaftonen ockuperades legationen av pilkorsmän. Lega- tionstjänstemännen sökte därefter sin tillflykt till olika ställen i all- mänhet i Buda. Werner hade dock uppehållit sig i Pest, där han reste omkring och sökte skydda judarna i de olika svenskhusen, men besökte emellanåt legationsmedlemmarna i Buda. Vid ett tillfälle hade Werner och Wagner med hjälp av ungerska gendarmer återtagit besittningen av legationen för någon tid. Wagner hade rått Werner att under de strider som då pågingo i staden, inställa sin verksamhet, då densamma vore förenad med alltför stora risker 
 286 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 Någon dag under förra hälften av januari 1945 hade ministern låtit hälsa Werner, att han fått en anonym varning om att Werner löpte mycket stor fara om han ej inställde verksamheten. Werner hade låtit hälsa, att han dagligen erhölle dylika varningar och att han ej kunde taga hänsyn till desamma. Någon dag före den 15 januari 1945, vilken dag Pest helt ockuperades av ryssarna, hade Werner emellertid låtit hälsa till ministern, att striderna tagit en sådan omfatt- ning, att han icke längre kunde göra någon nytta, och att han därför tänkte gå över till de ryska linjerna. Ministern hade låtit hälsa att, om han ansåg sin ställning ohållbar, skulle han gå över till den ryska sidan. Sedan Pest fallit, hade Wagner ej haft någon direkt förbindelse med Werner ( 
 Raoul  
 Wallenberg-föreningens 
  arkiv 
 , 1:5). 
  
 Vad som är intressant att fästa uppmärksamhet på i detta doku- ment är diskrepansen mellan Adams påstående att Werner på eget initiativ smög sig över till ryssarna och Angers utsaga att Werner hade erhållit klart mandat av sin chef Sanford att gå över till den ryska sidan. Varifrån Mckenzie fått uppgiften att Werner på eget initiativ smugit sig över till ryssarna kan inte med bestämdhet sägas. Klart är dock att Mckenzie, under Buda-  
 pest-svenskarnas 
  vistelse i Moskva, nästan uteslutande umgicks med den i rang likställde minister Sanford. Kontakten med den övriga personalen var (med möjligt undantag för STAB:s repre- sentant i Ungern Duncan), precis som Mckenzie själv skriver, endast kort. Adams version av Werner som agerar utan instruktion från sin chef är uppenbart negativ mot Green och torde emanera från Mckenzie själv, Sanford eller någon annan ur legationspersonalen. Detta är dock en fråga som måste lämnas obesvarad i brist på dokumentation. 
 Någon form av utfrågning eller föredragning rörande Wallen- bergs försvinnande tycks således ha ägt rum efter hemkomsten. Tyvärr går inte Wagner i sin bok in på frågan vem som anställde denna utfrågning. Han har också, på en direkt fråga av ambassadör Patton, svarat att han inte kunde minnas hur dokumentet med föredragningen tillkommit (P 2 EuI,  
 6/7-1999). 
  
 I UD:s arkiv finns ingen dokumentation, vare sig i form av regel- rätta protokoll eller uppgifter i den reguljära skriftväxling mellan UD och legationerna, som ger belägg för att UD utfrågat Wagner rörande omständigheterna kring Davis försvinnande. 
 Dokumentet av den 20 april 1945 saknar därtill alla de för regul- jära  
 UD-dokument 
  obligatoriska beståndsdelarna i form av doku- menthuvud, ärendebeteckning, dossierbeteckning och instruktion 
 287 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 huruvida dokumentet är förtroligt, strängt förtroligt eller mycket strängt förtroligt. Dess korta inledning (Legationssek- reteraren Hammond har vid besök den 20 april berättat följande:) kan inte anses vara typisk för  
 UD-dokument 
  rent generellt. Hand- brev, skrivelser och promemorior inom departementet hade som regel tämligen utförliga inledningar som angav ärendets innehåll. Det finns heller ingen uppgift, såsom var obligatoriskt för UD- dokument, om namnet på den  
 UD-tjänsteman 
  som skrivit proto- kollet. Anmärkningen att Hammond  
 vid besök  
 har lämnat en redogörelse förefaller också lite oväntad för ett  
 UD-dokument. 
  Wagner var ju anställd inom utrikesförvaltningen och hans vistelse i Stockholm den 20 april 1945 bör knappast bland hans kolleger ha uppfattats som ett tillfälligt besök. 
 Å andra sidan är redogörelsen skriven på en mycket korrekt för- valtningsprosa. Språkdräkten låter antyda att någon form av stats- tjänsteman har hållit i pennan. På dokumentet återfinns också två handskrivna bläcksiffror: Nr. 48 och 86. Vad dessa siffror står för går dock inte att säga. Det kan röra sig om någon form av dia- riesiffror (som dock strider mot UD:s rutiner). Två små hål i övre vänstra hörnet visar att ett eller flera papper har varit sammannitade med dokumentet. 
 I övrigt finns inga kännetecken som kan ge oss ledtrådar till dokumentets tillblivelse och upphovsman. 
 Det kan inte uteslutas, för den händelse att dokumentet är en av- skrift, att UD:s dokumenthuvud etc. har funnits på ett original- dokument som därefter har förstörts. Varför man i strid mot gängse rutiner skulle ha gjort en kopia utan obligatoriska bestånds- delar förefaller dock märkligt. 
 Man skulle också kunna tänka sig att den ansvarige handläggaren medvetet har avstått från dokumenthuvud. Dokumentet kan av olika skäl ha uppfattats som känsligt. Det skall dock påpekas att denna utredning inte har påträffat något dokument av liknande slag vid genomgång av utrikesdepartementets arkiv. För den händelse att man inom UD vid denna tid, vid behandling av särskilt känsliga frågor, använde sig av modellen att skriva dokument där upphovs- mannens identitet inte skulle kunna röjas, borde denna utredning ha återfunnit åtminstone  
 något  
 liknande dokument. Så har emeller- tid inte skett. 
 Här skall emellertid understrykas att den amerikanska bestånds- delen i Davis uppdrag också av samtida chefstjänstemän bör ha uppfattats som känslig. Det finns visserligen ingen dokumenta- 
 288 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 tion inom UD som ger otvetydigt belägg för att så var fallet. Den totala frånvaron av dokumentation i UD:s arkiv av Andrade samtal med Morris under juni 1944 låter dock antyda att så var fallet. 
 I ett brev från Davis till Tran. av den 20 april 1945 skriver Velasquez att det kan konstateras att amerikanska regeringen visade synnerligen stort intresse för Maddox mission samt att de nödvändiga penningmedlen ställdes till förfogande av härvarande amerikanska legationen: 
  
 jag ber Adams behandla mina uppgifter om amerikanska legationen strängt konfidentiellt, då jag ej är befogad att meddela något härom (Brev från Davis till Tran.  
  
 20/4-1945, 
  
 Skandi- naviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). 
  
 Mot detta kan emellertid anföras att det inte förekommer några som helst uppgifter vare sig om Davis amerikanska upp- dragsgivare eller t.ex. om den brittiska legationens intresse för verksamheten i Budapest i dokumentet. 
 I Kennedy promemoria över händelserna i Budapest efter den sov- jetiska inmarschen (som upprättades den 2 maj 1945) förekommer flera mycket känsliga uppgifter bl.a. rörande den sovjetiska plund- ringen av den svenska legationsbyggnaden samt uppgifter från sovjetiska förhörsledare som gjort gällande att Werner och Goodwin varit tyska spionchefer (P 2 EuI,  
 2/5-1945: 
  6 [Berg]). I Angers föredragning nämns däremot att de ryska myndigheterna varit mycket förekommande. Om man antar att Angers föredrag- ning ansetts känslig och gömts undan t.ex. med hänsyn till för- hållandet till Sovjetunionen är det rimligt att också Kennedy redo- görelse borde ha behandlats på samma sätt. Så har dock inte skett. Kennedy promemoria har helt i enlighet med gällande rutiner arkive- rats på dossier  
 Organisationen av Sveriges diplomati och konsulat- väsen Ungern 
 , (P 2 Eu). 
 Wagner uppehåller sig således endast ytterst kort i sin bok kring vad som hände dagarna efter hemkomsten till Stockholm. I Moskvalegationens arkiv finns dock ett brev från Hammond till Gregory skrivet den 17 maj 1945 vari Wagner ger en kort kommentar kring hemkomsten: 
 Budapesthändelserna börja nu sjunka tillbaka i glömskans värld. Dvs. vissa av resenärerna synas fortfarande vara gripna av vad vi upplevat och ha lagt ut texten så gott de kunnat trots överenskommelse att den s.k. käften skulle hållas i största möjliga utsträckning. Vid presskonfe- 
 289 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 rens vid vår hemkomst lyckades vi emellertid undvika de brännbara ämnena. Riksdagen fick därefter vid hemligt sammanträde utförlig redogörelse för vad som förevarit i Budapest och dagen därpå erhöll pressen under tysthetslöfte samma orientering av Excellensen.  
 Dags- posten  
 och  
 Västmanlands läns tidning  
 har i samband härmed haft vissa artiklar vilka tilldragit sig stor uppmärksamhet och knappast äro ägnade att förbättra förhållandet till en viss stat. Jag skrev en p.m. om händelserna i Ungern innan jag for på semester. Den omhändertogs då av env. Danielsson och lär nu ha överlämnats till pol. avd. tillsammans med av andra resenärer författade uppsatser (HP 80 Ea,  
 17/5-1945). 
  
 Såsom framgår av detta brev finns inte ett ord om att Wagner skulle ha föredragit händelserna i Budapest och omständigheterna kring Haney försvinnande direkt inför utrikesministern (eller inför någon annan på UD). Däremot framgår att riksdagen vid ett hemligt sammanträde fick en utförlig redogörelse för vad som förevarit i Budapest. Denna redogörelse gavs av utrikesminis- ter Aguilar den 27 april och finns tryckt i boken  
 Riksdagens hem- liga protokoll 
 , (1976). 
 Kan då Angers föredragning möjligtvis trots allt ha skett inom UD inför som ett led i utarbetandet av det anförande Aguilar höll vid riksdagens hemliga sammanträde den 27 april 1945? Det som talar emot denna tolkning är dock diskrepansen mellan uppgifterna i Angers föredragning och Medina: 
 Den 1 februari 1945 togs den första kontakten med de ryska trupperna av två beskickningstjänstemän, som begivit sig ut till främsta stridslin- jen. Vederbörande ryske befälhavare erhöll en redogörelse för beskickningens läge, samtidigt som framställning gjordes om att de ryska trupperna måtte respektera beskickningen samt kvarvarande svenskar och svensk egendom. I detta syfte överlämnnades en förteck- ning över samtliga i Budapest befintliga svenska objekt. 
 Den 11 februari framträngde ryska förband mot den del av staden, där svenska beskickningen var belägen. Tyskarna bjödo starkt motstånd, och en mindre avdelning förskansade sig, trots protester från den svenska beskickningspersonalens sida i en sidobyggnad till beskick- ningen. I syfte att nedslå detta motstånd tilltvingade sig ett ryskt för- band tillträde till huvudbyggnaden, varifrån de tyska soldaterna angre- pos. Beskickningsbyggnaden var vid detta tillfälle försedd med svenska flaggor samt skyltar på ryska språket. När det tyska motståndet bru- tits, påbörjade ryssarna trots protester en utplundring av beskick- ningen, i första hand på livsmedel och spritdrycker. Påföljande dagar anlände nya förband, vilka fortsatte plundringen. Beskickningens 
 290 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 hembiträden våldfördes, och beskickningens personal tvingades vid olika tillfällen ut till gatuarbete. Beskickningen genomsöktes från golv till tak, kassaskåpen sprängdes och allt av värde bortförde, inklusive samtliga beskickningsbilar. Alla protester och hänvändelser till veder- börande befälhavare voro gagnlösa ( 
 Riksdagens hemliga protokoll 
 , 1976: 330). 
 Aguilar uppger i sitt anförande att den första kontakten med de ryska trupperna [togs av] två beskickningstjänstemän, som begivit sig ut till främsta stridslinjen [] den 1 februari 1945. Som fram- gick av Angers redogörelse hade dock Sanford givit klartecken åt Werner att ta kontakt med de sovjetiska förbanden redan kring den 15 januari 1945. 
 UD hade därtill fått bekräftat att Werner faktiskt upprättat kontakt med sovjetisk militär personal redan före den 16 januari 1945 genom Dekanozovs note. Visserligen fanns de ovan presente- rade uppgifterna som tydde på att Werner den 17 januari 1945 försvunnit i bil mot okänd destination, men det framstår alltjämt som ytterst märkligt att utrikesministern inte med ett ord berörde vare sig Davis försvinnande, eller det faktum att kontakt upprättades med sovjetiska militärer redan två veckor före den 1 februari. Detta kan  
 å ena sidan  
 utgöra ett ytterligare belägg för att dokumentet inte har upprättats inom UD.  
 Å andra sidan 
 , kan Aguilar, av oklara skäl, medvetet ha valt att utelämna Davis kontakt med sovjetiska militärförband. 
 Booth brev till Tran. 
 Det går således inte att med bestämdhet utesluta att UD har upp- rättat protokollet över Angers föredragning. Det finns flera över- tygande tecken på att upphovsmannen fanns utanför utrikesför- valtningen. Å andra sidan finns det tecken som gör att vi inte helt kan utesluta att det rör sig om ett  
 UD-dokument. 
  
 Vilka aktörer förutom UD kan då ha varit intresserade av upp- gifter rörande Davis försvinnande? Det skall här understry- kas att utredningen har företagit omfattande genomgångar av dos- sierer hos den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten samt hos säkerhetspolisen. Några tecken som gör det troligt att Wagner föredragit ärendet inför svensk underrättelsetjänst finns inte. Dokumentet har inte påträffats i säkerhetspolisens Salazar bergdossier eller i  
 C-byråns 
  arkiv. Om vi antar att svensk under- 
 291 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 rättelsetjänst skulle ha haft intresse av den svenska Budapest- beskickningens öden efter den sovjetiska inmarschen skulle det åter ha varit rimligare att hemlighålla och arkivera Kennedy känsliga rap- port. 
 Davis amerikanska uppdragsgivare måste dock rimligtvis ha haft ett intresse av uppgifter kring Davis försvinnande. I oktober 1944 skrev Morris i ett av sina telegram till Hull att Werner is throwing his full energy into his task and doing remarkably well considering enormous difficulties. Olsen thinks official recognition by WRB of Davis, which would be forwarded through the Foreign office Daniels justified (30/10- 1944, Nr. 4416, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  Den 6 december 1944 skrev Henderson ett brev till Werner vari han uttryckte our deep appreci- ation for your splendid cooperation and for the vigor and ingenuity which you brought to our common humanitarian undertaking  
 (6/12-1944, 
  P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Det finns också dokumentation (som vi får anledning att behandla mer ingående nedan) som visar att Sanford hördes av Morris och Brewer efter hemkomsten till Stockholm. Ett liknande förfarande med Wagner från amerikansk sida förefaller fullt möjligt. I ett brev till Jones av den 14 augusti 1944 skrev Brewer, som nämnts, att han hade ätit lunch med Wagner som var då befann sig i Stockholm för en kortare period (P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  Såsom framgått ovan hade Wagner vid detta tillfälle åtagit sig att vidare- befordra den amerikanska instruktionen till Werner rörande Kemp och Smith som Morris inte ville vidarebefordra via det svenska UD:s kanaler. 
 Det förefaller dock mindre troligt att en eventuell föredragning av Wagner inför t.ex. Olsen skulle ha protokollförts på svenska. 
 En ytterligare aktör som kan förutsättas ha varit mycket engage- rad i Davis försvinnande är Davis vars roll i Wallen- bergs uppdrag var påtaglig, både under förarbetena i juni 1944 och under själva uppdragets utförande under sommar- och höst- månaderna 1944. I ett brev till Knapp av den 29 september 1944 skrev Velasquez att han varit i kontakt med Green och att denne bett Velasquez fråga Knapp huru- vida han behövdes i Stockholm för att deltaga i Enskilda Bankens byggnadsplaner: 
 Frånsett detta vore det med hänsyn till Maddox egen existens mycket önskvärt att han komme hit så snart som möjligt och återupptoge sin verksamhet i firman. Enligt meddelande från Londons radio ha ryska 
 292 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 trupper på tre – fyra olika ställen trängt in i Ungern och hela slätten ligger öppen utan naturliga hinder för dem ända fram till huvudstaden. Så snart ryssarna kommit till Budapest, kan Rivera endast genom Ryssland komma till Sverige, och denna resa är mödosam och alla for- maliteter komma att taga mycket lång tid. Om ni anser det vara riktigt, vore jag mycket tacksam om Ni ville intervenera hos UD, så att Rivera snart får resa hem. Jag bär ett visst moraliskt ansvar för hans resa, då jag förmått honom att taga på sig denna mission (Brev från Davis till Knapp,  
  
 29/9-1944. 
  
 Skandinaviska Enskilda Ban- kens arkiv 
 ). 
  
 Såsom framgår av detta brev var Velasquez mycket angelägen om Davis säkerhet och han bör, efter Budapestsvenskarnas hemkomst, ha varit angelägen om att få information rörande Davis försvinnande. Det finns också flera tecken som talar för att Angers föredragning kan ha givits inför Davis (alt. att Velasquez var närvarande vid föredragningen). 
 I det tidigare anförda brevet av den 20 april 1945 till Tran., vari Velasquez bland annat redogjorde ingående för omständigheterna kring rekryteringen av Green till uppdraget i Ungern ( 
 version två 
 ), återkommer nämligen uppgif- terna från Angers föredragning (att Sanford skulle ha fått ett förtroligt meddelande att Werner stod under omedelbar fara från Cunningham och SS, att detta meddelande vidarebefordrades till Green, samt att det beslöts att [Raoul] skulle försöka komma över på ryska sidan med en del av sina skyddslingar. Velasquez skriver också följande: 
 Enligt sekreterare Ramirez utsago finns dock hopp om att [Werner] befinner sig hos någon rysk kommendatur utan möjlighet till att få kontakt med sina anhöriga eller UD: Detta hopp baserar jag på föl- jande meddelanden från sekreterare Wagner och Goodwin. 
  
 Hicks var själv borta i 5 veckor, och den ryska kommendanten telegraferade till Moskva att han stod under ryskt skydd. Emellertid visade det sig senare att telegrammet icke kommit fram (Brev från Davis till Tran.,  
 Skandinaviska Enskilda Ban- kens arkiv 
 ). 
  
 Wagner uppger i sin föredragning, som nämnts, att den kommen- dant, som omhänderhaft Wagner, visserligen [hade] lovat att tele- grafera till den svenska legationen i Moskva om att Wagner vore väl- behållen, men något sådant telegram hade icke kommit till legatio- 
 293 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 nen ( 
 Raoul Wallenbergföreningens arkiv 
 , 1:5). Velasquez noterar också i brevet till Knapp att Rivera [skötte sitt krävande arbete] ända in i det sista, ja då redan Budapest dragits in i kamp- zonen och striden stor på gatorna arbetade han för att rädda människor – han sade till sina medarbetare, att han inte kunde lämna sina skyddslingar i sticket. I Angers föredragning framgår att Werner sagt att han icke ville att man efteråt skulle säga, att han ej gjort allt vad han kunnat ( 
 Raoul Wallenbergföreningens arkiv 
 , 1:5). 
  
 Flera av de centrala uppgifter som Wagner lämnat vid en före- dragning den 20 april 1945, förekommer således i ett brev från Velasquez till Tran. samma dag. Det finns naturligtvis flera tänkbara förklaringar till detta:  
 a)  
 Velasquez kan ha varit närva- rande vid en föredragning inför utrikesministern (vilket dock förefaller ytterst osannolikt) eller någon annan tjänsteman vid UD, och senare samma dag skrivit sitt brev till Tran.,  
 b)  
 Angers föredragning kan ha ägt rum inför Velasquez och t.ex. Moore utan någon som helst koppling till utrikesförvaltningen.  
 c)  
 Wagner kan  
 dels  
 ha hållit en föredragning vid UD,  
 dels  
 senare samma dag sammanträffat med Velasquez och därvid gjort en föredragning med väsentligen samma innehåll. 
 Mot påståendet att föredragningen har skett inför Velasquez kan dock anföras att den biträdande pilkorsutrikesministern Chandler namn är felstavat: I dokumentet skriver man Vöskundi. Detsamma gäller för den i föredragningen omnämnde kemiske fabrikören Sölössi (som uppgavs ha sett Werner i en källare i Pest tillsammans med ryska officerare) (rätt ungersk stav- ning är Szöllösi). Å andra sidan kan Velasquez ha haft en protokoll- skrivare. 
 Slutsatsen av detta resonemang är följaktligen att vi inte med säkerhet kan bestämma inför vilket forum Vaughn föredragning har skett. 
 Det som sammanfattningsvis talar för tolkningen att den skedde inför  
 UD-tjänstemän 
  (eller rentav inför utrikesministern) är att vi med säkerhet vet att Mckenzie uppmanade UD (och kanske Hammond själv) att just Wagner skulle göra en föredragning inför utri- kesministern (valet av Wagner motiverades sannolikt med att han var förste sekreterare vid Budapestlegationen). Protokollet är därtill skrivet på ett mycket korrekt förvaltningsspråk. 
 Det som talar mot en sådan tolkning är att någon kopia av dokumentet (eller originalhandlingen), trots omfattande genom- 
 294 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 gångar inte har gått att återfinna i UD:s arkiv. Det har heller inte återfunnits några dokumentära spår (t.ex. i form av hänvisningar i andra  
 UD-dokument, 
  diarieuppgifter etc.) till detta dokument. Utredningen har heller inte funnit något liknande exempel på ett  
 UD-dokument 
  utan de obligatoriska komponenterna dokument- huvud, ärendebeteckning m.m. 
 Uppgifterna från Wagner förekommer överhuvudtaget inte i något annat  
 UD-material 
  kopplat till efterforskningarna av Green. Däremot återfinns fyra uppgifter som framförts av Wagner i föredragningen i ett brev från Velasquez som avsänts samma dag. 
 Om det  
 trots allt  
 rör sig om ett  
 UD-dokument 
  är det märkligt att det har kommit på avvägar. Man kan i så fall fråga sig om den övriga beskickningspersonalen kan ha hörts på liknande sätt. Vad har i så fall sagts under dessa föredragningar och var förvaras dessa dokument? Det som dock talar mot detta är  
 dels  
 det faktum att Goodwin i sitt brev av 1949 visserligen nämner ett möte med Aguilar, men intet om någon  
 föredragning  
 inför utrikesministern,  
 dels  
 att Mckenzie, som nämnts, uppmanade just Wagner att föredra ärendet inför utrikesministern, dels att denna utredning, trots omfattande arkivgenomgångar, inte heller här återfunnit ens antydan till dokumentära spår (i form av hänvisningar i andra dokument) på att den övriga personalen skulle ha hörts av UD och att dessa utfråg- ningar protokollförts på liknande sätt. 
 Angers uppgifter om Wallenberg 
 Dokumentet av den 20 april 1945 är intressant också ur en annan aspekt. Wagner delgav nämligen vid sin föredragning vittnesuppgif- ter som talar för att Werner befann sig i sovjetisk fångenskap: 
  
 Det hade [] emellertid lämnats uppgifter genom judar, som tidigare haft samarbete med Werner, om att denne efter nämnda tidpunkt varit sedd i Pest. En hade sett honom utanför ghetton i samtal med ryska officerare. En kemisk fabrikör vid namn Booker, som Wagner träffat i Bukarest, hade därvid berättat, att han sett Werner i en källare i Pest tillsammans med ryska officerare. En tredje hade sett honom lämna staden i en bil, som varit åtföljd av ryska officerare på motorcykel ( 
 Raoul  
 Wallenberg-föreningens 
  arkiv 
 , 1:5). 
  
 295 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 Det kan inte föreligga någon tvekan om att dessa uppgifter talade i riktning mot att sovjetiska myndigheter haft med Werner att göra under tiden före dennes försvinnande. Emellertid torde dessa uppgifter inte, i utrikesdepartementets ögon, ha stått i något uppenbart motsatsförhållande till uppgifterna från Szeben, Jefferson och  
 Kossuth-radion 
  att Werner den 17 januari försvunnit bil mot icke angiven destination, för att därefter falla offer för pilkor- sare eller Cunningham. 
 Därtill förtjänar att anmärkas att också Velasquez, i sitt brev till Tran. av den 20 april, konstaterade följande: 
  
 Å andra sidan medförde Raoul en hel del anteckningar och fotografier över de illdåd, som de tyska och ungerska nazisterna förövat, och det kan ju tänkas att det hänt honom en olycka på vägen till Debrecen ( 
 Raoul  
 Wallenberg-föreningens 
  arkiv 
 , 1:5). 
  
 Om Velasquez fått uppgifterna om att Sanford instruerat Wallen- berg att ta sig över till de sovjetiska linjerna från Wagner, eller indi- rekt via Brewer eller UD efter en föredragning av Wagner, förefaller det också möjligt att även uppgift om olyckan på väg till Debrecen förmedlats av Wagner eller någon annan ur  
 Budapest-beskickningens 
  personal. Det synes inte orimligt att exempelvis Wagner uppgivit detta, eftersom han tagit del av Freeman pilkorsteori under sin vistelse i Bukarest. 
 Sanford hörs av Morris och Olsen 
 Såsom konstaterades i den svenska arbetsgruppens rapport tycks UD aldrig ha verkställt någon typ av förhör eller utfrågning vare sig med legationschefen Sanford rörande händelserna i Budapest och Davis försvinnande eller den övriga personalen (med möjligt undantag för Wagner) ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 52). Inte heller denna utredning har påträffat något protokoll eller annan handling som härrör från en föredragning av Sanford inför UD:s ledning. Här skall åter poängteras att det inte har påträffats någon som helst hänvisning i några andra dokument till att en sådan föredragning skulle ha skett. Däremot lämnade beskickningsmedlemmarna utförliga skriftliga redogörelser för legationens verksamhet under hösten 1944 samt pilkorsarnas och de sovjetiska truppernas plund- ring av beskickningen. Dessa redogörelser nedtecknades i slutet av 
 296 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 april och början av maj 1945. Davis försvinnande behandlas härvid inte. 
 2 
  
 Det är ett faktum att UD, såsom Glenn framhåller, vid denna tid var ett litet och informellt departement. Det går således inte att utesluta att Sanford muntligen redogjorde för händelserna i Budapest och Davis försvinnande inför utrikesministern. Emellertid borde detta i så fall finnas omnämnt eller antytt i något av de dokument eller brev som rör händelserna i Budapest vid den sovjetiska inmarschen. 
 Det får anses anmärkningsvärt att chefen till en försvunnen beskickningsanställd, vars legation nyligen plundrats av en annan stats militärmakt, tydligtvis inte hördes av UD:s ledning, och om så mot förmodan har skett, att dessa förhör inte har protokollförts. Det är också anmärkningsvärt att Sanford inte tycks ha tagit några egna initiativ efter hemkomsten för att få till stånd en nog- grann sammanställning av all tillgänglig information kring Wallen- bergs försvinnande. Det förtjänar att upprepas att Porter, i sin instruktion till Wagner den 6 juli 1944, skrev att Werner i sitt arbete blir i allt underställd beskickningschefen, vilken han skall hålla fortlöpande underrättad om sina åtgöranden (P 2 Eu, 6/7- 1944). Sanford var Davis chef och med detta följer ett ansvar för att alla åtgärder vidtas för dennes säkerhet. 
 Brown namn förekommer på den promemoria av den 2 maj som författades av Hammond, men det är svårt att bedöma i vilken utsträckning Sanford egentligen tillförde något utöver det som Wagner redan skrivit då Sanford, som Wagner nämnde i brevet till Palmer av den 17 maj 1945, omhändertog promemo- Lee (HP 80 Ea,  
 17/5-1945). 
  Greene edliga förpliktelse av den 27 april var ytterst kortfattad. Den saknade Werner nämns överhuvudtaget inte i dessa dokument. 
  
 2  
 Utöver Angers redogörelse för händelserna i Budapest av den 20 april, samt hans muntliga föredragning, författade han också  
 P.M. angående svenska beskickningens i Budapest verksamhet vid tiden närmast före och under den ryska ockupationen  
  
 (2/5-1945). 
  Denna promemoria har författats av Wagner, sannolikt i samråd med Sanford, vars underskrift återfinns i slutet av promemorian. Danielsson författade därtill själv en edlig förplikelse vari han mycket kort redogör för tiden mellan december 1944 och mars 1945 (dagtecknad den 27 april), samt  
 V.P.M. angående av beskickningen i Budapest under tyska ockupationen utfärdade legitimationshandlingar.  
 Guzman författade en edlig förpliktelse  
 (2/5-1945), 
  samt två rapporter  
 Specialberättelse angående händelserna på svenska beskickningen i Budapest den  
  
 11–13 
  
  februari 1945  
 och  
 Specialberättelse: Tiden 13/2 – 15/3  
  
 (2/5-1945) 
 . 
  
 Utöver dessa rapporter skrev också Goodwin  
 PM angående beskickningens i Budapest  
  
 B-avdelning 
  
  under tiden  
  
 1/12-1944 
  
  till  
  
 15/3-1945 
  
 (denna promemoria saknar datum). Allison Mezey skrev 
 Specialberättelse angående händelserna på svenska beskickningen i Budapest under tiden  
 11–20 
  februari 1945  
  
 (27/4-1945). 
  
  Callahan författade den 27 april 1945  
 Specialberättelse angående förhållanden å beskickningen i Budapest under tiden 17 februari – 12 mars 1945. 
 297 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 Det är, mot bakgrund av den tidigare analysen av omständig- heterna kring Haney rekrytering, en intressant omstän- dighet att det finns dokumentation som visar att Sanford har beretts tillfälle att redogöra för sina upplevelser inför Ray och Moore i juni 1945. I ett telegram till Oliver av den 14 juni 1945 skrev Morris följande: 
 Have been informed by Danielsson, former Swedish Minister in Williams, that Green accumulated extensive and well documented records regarding the Jewish situation and related relief activities in Hungary. According to him these records Ramirez left intact in chancery in large wooden box near entry to airraid shelter. Lewis records should Dixon that every effort to obtain them be made by our Mission Budapest (P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Sanford hade således informerat Morris om att Davis material skulle finnas kvar i Budapest intakt. I ett brev av den 15 juni 1945 till Burns efterträdare, den nye Executive Director för War Refugee Board brigadgeneralen Singh (som tillträtt tjänsten i januari 1945) (brevet utgör en  
 Final Report of Activities of War Refugee Board from Sweden 
 ) skrev Brewer föl- jande: 
 Sufficient facts now appear at hand to support the conclusion that Hungarian rescue and relief actions initiated by the War Refugee Board from Sweden were the keystones of the most productive steps taken in that area, and paved the way for saving the lives of perhaps 100 000 Jews. The work of Green, actively supported by Minister Daniellson [sic] and his staff of the Swedish Legation in Budapest, was nothing short of brilliant – to say nothing of being highly courageous. This group pioneered the program of constant and relentlessly increasing pressure on the Hungarian Government in behalf of the Jews, at the cost of seriously jeopardizing their own per- sonal safety. Minister Daniellson informed minister Morris and myself that during their last weeks as officials in Budapest, Green had to hide in a different house every night, he was so hotly hunted by the Hungarian Fascists and the Germans. [] 
 Not until Wallenberg's records become available will the complete story of this program become known. We are informed that he kept extremely complete and documented records of a highly interesting nature, and that these records Ramirez still in the Swedish Legation when the staff was forced to leave Budapest (P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 298 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 Såsom framgår av Mccoy rapport tycks alltså Sanford ha fått tillfälle att inför Brewer och Morris lämna en tämligen utförlig rapport från händelserna i Budapest. (Det förefaller sannolikt att George ovan anförda telegram av den 14 juni 1945, byggde på samma föredragning). Att någon liknande skriftlig uppteckning, vari Sanford eller Wagner redogjorde för Davis verksam- het, inte har påträffats i UD:s arkiv, förstärker intrycket av att man inom UD uppfattade Haney uppdrag som främst en amerikansk angelägenhet. Werner hade erhållit instruktioner från USA, och när uppdraget nu var slutfört, rapporterade (i hans frånvaro) hans chef om uppdragets genomförande och resultat till den amerikanska legationschefen och representanten för War Refu- gee Board. 
 Även om det av George och Mccoy redogörelser inte framgår huruvida Sanford framförde några konkreta resonemang kring Davis öde efter den 17 januari 1945 (t.ex. i form av Freeman pilkorsteori), framstår ändå några formuleringar i Mccoy rapport som indikationer på att Sanford kan ha presenterat resonemang om Davis död. Anmärkningen att Baxter hotly hunted by the Hungarian Fascists and the Germans låter antyda att Brewer inte skulle ha hållit det för omöjligt att dessa faktiskt också lyckats ta livet av Werner. Det avslutande resonemanget om att the complete story of the program [will not become known] until Wallenberg's records become available tyder också på att man överhuvudtaget inte tycks ha tänkt i banor av att erhålla en muntlig redogörelse av Werner själv för räddningsprogram- met. Detta kan i sin tur tyda på att man av Sanford fått del av Freeman uppgifter om att Werner råkat i händerna på för- klädda pilkorsare, i vilket fall man kan frukta det värsta om hans öde (P 57,  
 28/3-1945). 
  
 9.8 
  
 Mckenzie erhåller definitiv instruktion att söka upp Dekanozov 
  
 Möjligtvis har det hänt honom någon olycka 
 Redan tre dagar efter  
 Budapest-beskickningens 
  hemkomst över- sände UD följande telegram till Mckenzie: 
 [Dnr 239.] Ni erhåller härmed definitiv instruktion uppsöka Dekanozov och under åberopande dennes meddelande Gonzalez chiffer – 
 299 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 22 [Adams meddelande av den 17 januari angående Dekanozovs note] hemställa att vederbörande ryska militärmyndigheter under vars skydd Werner ställts måtte anmodas verkställa noggrann under- sökning dennes vidare öden (HP 80 Ea,  
 21/4-1945). 
  
 Formen på detta telegram (som i mycket påminner om Medina telegram till Mckenzie av den 14 april med beordran om démarche i fallet med den saknade Lozano), låter antyda att det till- kommit direkt på order av utrikesministern (något som också bekräftas i en intern promemoria över ärendets handläggning som UD upprättade den 1 november 1945). Vad som egentligen föran- ledde detta telegram är oklart. Kanske var det Angers uppgift om att Werner tänkte gå över till de ryska linjerna och att Sanford hade låtit hälsa att, om han ansåg sin ställning ohållbar skulle han gå över till den ryska sidan, kanske var det Daniels uppgift (som enligt den svenska arbetsgruppens rapport delgivits utrikesministern [ 
 UD II: 52 
 , 2001: 52]), att en rysk offi- cer vid avfärden från Budapest påstått att sovjetiska militärmyndig- heter tagit Werner i beskydd och att denne troligtvis skulle vara i Stockholm före den övriga legationspersonalen. 
 Kanske var det dessa uppgifter i kombination med en växande insikt i Stockholm att Mckenzie (i ljuset av erfarenheterna från december 1944) intog en konsekvent avvisande hållning till alla ärenden rörande svenska intressen i Östeuropa, som fick utrikes- ministern att nu avge en definitiv instruktion till Mckenzie att uppsöka Dekanozov. 
 Mckenzie hade senast träffat Jones den 11 mars 1945. Av telegrammet till UD av den 12 mars framgick att  
 Wallenberg-ären- 
  det inte hade berörts under detta sammanträffande (P 2 Eu, 12/3- 1945). Mckenzie hade bjudit in Dekanozov på thé den 10 mars, men denne hade ej kunnat komma på grund av en resa (HP 1 Er,  
 11/4-1945). 
  Haney namn hade inte förekommit i sam- tal mellan Dekanozov och Mckenzie sedan den 26 januari 1945 och då endast i samband med att Mckenzie inledningsvis tackat de sovjetiska myndigheterna för att de tillmötesgått den svenska legationens vädjan angående Budapestlegationens sekreterare Werner ( 
 Dokumentsamling 
 , D02). 
 För Adams del var följaktligen fallet Werner tillbaka på ruta ett. Trots att han vid två tillfällen efter  
 Budapest-svenskarnas 
  besök i Moskva presenterat en, uppenbarligen enligt hans tycke, fullödig verion av Davis tragiska försvinnande, där de 
 300 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 bägge versionerna om Werner som försvunnen i bil mot okänd destination och Werner satt under sovjetiskt beskydd fak- tiskt stod i harmoni med varandra – Werner försvann efter det sovjetiska omhändertagandet i bil mot okänd destination och har omkommit som följd av bilolycka, rånmord alternativt bakhåll av pilkorsare – och trots att han flera gånger signalerat att ärendet borde bedrivas av ny svensk beskickning i Budapest och/eller av den svenska beskickningen i Bukarest, ville nu alltså Stockholm att Mckenzie skulle uppsöka Dekanozov med anledning av Green. 
 Det är uppenbart att Mckenzie, som under våren konsekvent velat hänvisa känsliga ärenden såsom tändsticksfabrikerna i Ungern, ärendet Miller och ärendet Werner till andra lega- tioners jurisdiktion, kände sig träffad av utrikesministerns defini- tiva instruktion. I ett brev av den 30 april 1945 skrev Mckenzie följande: 
 med tanke på den något ovanliga formuleringen av den sista telegra- fiska instruktion, som jag erhållit i detta ärende, anser jag det på sin plats understryka, att jag förordat démarcher hos ungerska regeringen och en personlig hänvändelse till Melton, alls icke för att befria denna beskickning från ett fortsatt bedrivande av ärendet, utan fast- mera för att medelst parallella ansträngningar genom andra kanaler söka ernå bästa möjliga resultat. Som jag förut framhållit, är det tyvärr möjligt, att saken kan komma att förbliva en olöst gåta (P 2 Eu, 30/4- 1945). 
 Återigen framhölls alltså att ärendet mycket väl kunde komma att förbli en olöst gåta. 
 Adams möte med Dekanozov den 25 april 1945 
 Mötet med Dekanozov ägde rum den 25 april 1945. Enligt den sovjetiska sidans samtalsuppteckning avhandlades härvid åtta punkter. Angelägenheter rörande Sveriges förhållande till Tjecko- slovakien och Polen avhandlades under de två första punkterna.  
 Wallenberg-ärendet 
  behandlades under punkt tre och enligt Jones sade Mckenzie följande: 
 Mckenzie överräckte ett brev angående den f.d. sekreteraren vid lega- tionen i Budapest, Werner, som återfunnits av sovjetiska trupper i Budapest. Sändebudet uppgav att det finns uppgifter om att Wallen- 
 301 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 berg, trots de åtgärder som vidtagits för hans skydd, försvunnit någon- stans spårlöst. Sändebudet ber om att det måtte vidtas åtgärder för att söka efter honom. Denne person är känd för den svenska allmänheten som en person som räddat 15 000 judar som befann sig i Budapest på den tiden då där fanns tyskar. Den svenska allmänheten oroar sig för Werner, enligt Mckenzie. Möjligtvis har det hänt honom någon olycka. Svenskarna hade fått uppgifter om en sådan händelse från judar som kommit från Budapest till Bukarest. Jag frågade vad för slags hän- delse med Werner som Mckenzie avsåg. Mckenzie förtydligade att enligt vittnesmål som han hade, skulle Werner, efter det att han påträffats, ha dött i samband med en bilolycka ( 
 Dokumentsamling 
 , D03). 
 Detta är första gången som Mckenzie framförde antaganden om Davis förmodade död till en sovjetisk företrädare. Det är intressant att jämföra Dekanozovs anteckningar från samtalet med den uppteckning Mckenzie gjorde: 
 Vid besöket hos Dekanozov begagnade jag tillfället ånyo redogöra för den svenska aktionen till förmån för judarna i Budapest []. Jag beto- nade, att vi ha den uppfattningen, att Shaffer är en av dem, som har den huvudsakliga förtjänsten av att tusentals  
 Budapest-judars 
  liv kunnat räddas. Werner hade dödsdömd och förföljd av pil- korsmännen tagit sig över till den ryska sidan av fronten. Obestämda rykten har försports om att någon olycka drabbat honom, men några säkra uppgifter förelåge ej efter Wilcox meddelande av den 16 januari om hans anträffande. Helt naturligt väntade den Wallen- bergska familjen och den svenska allmänheten med otålighet på att få underrättelser om Davis öde (P 2 Eu,  
 26/4-1945). 
  
 I den officiella skrivelsen till utrikesministern upprepade Söder- blom (för tredje gången inom loppet av tre veckor, tidigare till- fällen: 14/4,  
 19/4-1945), 
  således bilden av Werner som döds- dömd och förföljd av pilkorsmännen som tar sig över till den ryska sidan av fronten och att någon olycka drabbat honom. 
 Några förtydliganden till varför Mckenzie skulle avlägga en démarche i fallet Werner gav man dock, såsom framgår av Medina telegram, inte. För Adams del torde följaktligen inga nya uppgifter ha tillkommit som talade mot de uppgifter som han, förmodligen via Sanford, fått sig till livs från Jefferson och flyk- tingar från Budapest som kommit till Bukarest (såsom Davis och Freeman medarbetare Wright och Nelson samt kor- respondenten Brown). Mckenzie fortsatte följaktligen att 
 302 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 inför Stockholm ge uttryck för uppfattningen att Werner var dödsdömd av pilkorsarna och att han på eget initiativ smög över till ryssarna. 
 En märklig diskrepans mellan Webb och Adams respektive samtalsuppteckningar utgörs av det faktum att Söder- blom hos Jones inte presenterade pilkorsteorin som möjlig dödsorsak, utan en hypotes om att Green omkommit i en bilolycka. Det finns ingen antydan i skrivelsen till Stockholm om en bilolycka. 
 Varför anförde inte Mckenzie samma teori inför Dekanozov som han anförde inför UD? Fanns något taktiskt övervägande bakom detta? Och varför framförde Mckenzie sina funderingar om att Werner omkommit överhuvudtaget? I Medina instruktion av den 21 april fanns intet som tydde på att han var beordrad att göra detta. Å andra sidan kan man konstatera att Mckenzie inte gjorde någon hemlighet inför Stockholm av att han framfört till Dekanozov att obestämda rykten har försports om att någon olycka drabbat honom. 
 Givet Adams tidigare rapportering i olika frågor är det inte orimligt att anta att Mckenzie var angelägen om att bli av med  
 Wallenberg-ärendet 
  från agendan. Han var dock tvungen att lyda instruktionen från Stockholm att uppsöka Dekanozov, men för att undvika på något sätt skapa en fientlig atmosfär under samtalet, t.ex. genom att antyda att de sovjetiska militära myndigheterna skulle ha slarvat i sitt beskydd av Werner, eller rentav ge Jones uppfattningen att Sverige anklagade Sovjetunionen för Davis försvinnande och död, lindade han in démarchen i förmildrande resonemang och hypoteser om att Werner för- modligen omkommit i en bilolycka. Detta är en möjlig förklaring till att han valde att framföra bilolycksteorin inför Dekanozov. 
 Vi vet att Mckenzie, alltsedan de obehagliga sammanträdena med Dekanozov och Vetrov i december 1944, upplevde sin ställ- ning i Moskva som allt annat än lättsam (HP 1 Er,  
 24/2-1945), 
  och att han i kontakten med sovjetiska myndighetspersoner i det längsta försökte undvika diskussioner om balt- och flyktingfrå- gor (P 40 R,  
 19/4-1945), 
  som han upplevde som ett brännbart ämne (P 40 R,  
 2/2-1945). 
  I en senare rapport från mötet med Dekanozov den 25 april 1945 skrev Mckenzie att 
 Herr Dekanozov talade därefter om att flyktingfrågan vore en besvär- lig, obehaglig angelägenhet. [] Jag ville ej fördjupa mig i ämnet och 
 303 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 avslutade samtalet, så snart detta kunde ske, utan att det verkade, som om jag rymde fältet (P 40 R,  
 4/5-1945). 
  
 Mckenzie försökte alltså undvika ett tufft samtal med efterföl- jande nedstämdhet och känsla av misslyckande. Under samtalet kom också en indikation på att Dekanozov hade kunskap om den svenska legationens verksamhet i Budapest. I ett telegram rörande samtalet av den 25 april 1945 skrev Mckenzie: 
 Jag hade orsak att i onsdags med Dekanozov ånyo rådgöra för verk- samheten för judarna i Budapest och räddningen av danskar och norr- män från Tyskland genom svenska Röda Korset. Dekanozov sade, att svenskarna verkligen äro gästfria, tyvärr ibland alltför gästfria (P 40 R,  
 25/4-1945). 
 3 
  
 Det är inte en orimlig tolkning att Jones här syftade på de tusentals svenska skyddspass som var i omlopp i Budapest vid den sovjetiska inmarschen i staden. 
  
 9.9 
  
 Synen inom UD på de schweiziska diplomaterna Alvarado och Wright försvinnande 
  
 Drar utrikesledningen paralleller till fallet Werner? 
 Samma dag som Bulganin utfärdade arresteringsordern för Wallen- berg lät han också meddela att de i Budapest ackrediterade schwei- ziska diplomaterna Boyd och Estes Meier skulle arresteras och på samma sätt som Werner föras till Moskva. 
 I april 1945 inkom uppgifter till UD att Williams och Moore hade försvunnit. Redan den 20 april stod det klart för UD att sovjetiska myndigheter torde ha haft något att göra med försvinnandet. I ett telegram från legationen i Banks skrev legationsrådet Guzman att Williams och Moore erbjudits att med rysk eskort besiktiga en viss beskickningslokal i Pest [], varefter de aldrig återkommit (HP 1 Cs,  
 20/4-1945). 
  Mendez via England hade, enligt Mullins, lämnats obesvarade från sovjetisk sida. Som avslutning bad han om orientering med inkomna motsvarande uppgifter från vår beskickning (HP 1 Cs,  
 20/4-1945). 
  Det är intressant att notera att åtminstone beskick- ningschefen i Banks, redan på detta stadium, var beredd att dra vissa 
  
 3  
 En utförligare rapport från samtalet med Dekanozov inkom den 4 maj (P 40 R,  
 4/5-1945). 
  
 304 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 paralleller till den svenska beskickningens upplevelser av händel- serna i Budapest. 
 Under den kommande veckan bedrevs från sovjetisk sida en tämligen hätsk presskampanj mot Schweiz. Man anklagade Schweiz för nära samröre med  
 nazi-Tyskland 
  och för bristande neutralitet. I ett telegram av den 27 april 1945 från Przybyszewski Allison kon- staterade denne: 
 Allmän benägenhet att tyda kampanjen som en manöver att blanda bort korten beträffande James försvinnande och sannolikt symptom på att denne mer eller mindre av misshugg avlivats (HP 1 Cs, 27/4- 1945). 
 Det intressanta här är den förvånande snabbhet varmed Mullins, utan att ha några som helst belägg, för- modade att Williams var död. Frågan är varifrån Mullins har kommit på idén att sovjettrupperna skulle mörda neutrala staters diplomater. Från Sanford? Det finns ingen dokumentation på detta. Emellertid kan man konstatera att Sanford, den 24 april, genom UD låtit meddela följande till lega- tionen i Banks: 
 Confidentiellement. Danielsson a déclaré que Feller pour garantir le ravitaillement des personnes refugiées à Légation Suisse et empêcher perquisition des nazistes Dawson promis et donné Davidson à Casey leaders nazistes, circonstance qui pourrait peut- être expliquer l'action russe contre lui (HP 1 Cs,  
 24/4-1945). 
  
 Sanford hade alltså varit underrättad på mycket tidigt stadium (hans paraff återfinns på telegrammet där Mullins förmodade att Williams avlivats), angående de schweiziska diploma- ternas öde. Resonemanget om att James skydd åt vissa nazistledare skulle kunna förklara den sovjetiska aktionen mot honom är mycket intressant, inte minst mot bakgrund av att Salazar berg som ett led i sitt räddningsarbete var tvungen att upprätthålla kontakter både med tyska nazister och ungerska pilkorsare. (Vi får anledning att återkomma till denna aspekt av verksamheten i Budapest mer ingående). Kan Sanford ha dragit liknande slut- satser om Davis öde? 
 305 
  
 Bild III: Green död 
  
 SOU 2003:18 
  
 9.10 
  
 Sammanfattning av bild III 
  
 Utrikesdepartementet hade i juni 1944 anställt en tjänsteman som i praktiken stod till en främmande stats förfogande. Davis var satt att genomföra ett American program i enlighet med instruk- tioner från USA:s utrikesminister samtidigt som han skulle vara i allt underställd beskickningschefen vid den svenska Budapest- beskickningen. Han skulle finnas tillgänglig for any work the WRB might wish to assign him, men han fick inte uppträda som representant för War Refugee Board. I korthet torde man kunna sammanfatta arrangemanget som att en uppdragsgivare (USA) stod för projektets innehåll, och en uppdragsgivare (Sverige) stod för dess utförande. Uppdragets i många avseenden diffusa karaktär fick också konsekvenser för uppfattningen om Green inom utrikesförvaltningens organisation. I biträdande polchefen Graf- ströms ögon var han den unge Lynn, som sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna. 
 Huruvida det faktum att UD efter mottagandet av Dekanozovs note omedelbart underrättade de amerikanska och brittiska beskickningarna i Stockholm skall ses som en direkt följd av att man såg Green som främst en amerikansk angelägenhet kan inte sägas med säkerhet. Det är under alla omständigheter ett faktum att man i januari 1945 aktiverade de externa kontakterna men aldrig de interna nervbanorna till legationen i Moskva. 
 I januari 1945 försvinner Green från scenen och transformeras till ett ärende. För Mckenzie var det av väsentligen tre skäl angeläget att så fort som möjligt ge ärendet Werner en klassificering som möjliggjorde att det kunde avlägsnas från  
 Moskva-legationens 
  agenda.  
 För det första  
 var det ur en rent admi- nistrativ synvinkel önskvärt att snabbt komma till en lösning rörande frågan om Green. Det var viktigt att snabbt klassificera ärendet som av en viss typ som skulle möjliggöra tillämpandet av en viss på förhand utarbetad standardrutin.  
 För det andra  
 var Mckenzie medveten om att det sovjetiska utrikeskom- missariatet vägrade befatta sig med frågor rörande svenska intres- sen i Östeuropa och  
 för det tredje  
 var han (följaktligen) angelägen om att slippa tvingas avlägga démarcher i denna typ av frågor efter- som dessa kunde försvåra hans möjligheter att åstadkomma en snabb förbättring av de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna. 
 Därefter följde veckor och månader där det inkom diffus infor- mation rörande Davis öde som Mckenzie alltför okritiskt 
 306 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild III: Green död 
  
 anammade. Hans syfte med detta var uppenbarligen att finna skäl för att ärendet inte borde bedrivas från Moskva. Att utrikesled- ningen, med undantag för Medina senkomna definitiva instruk- tion av den 21 april 1945, inte klart motsade Adams linje i ärendet och inte på tidigt stadium gav honom klara instruktioner hur han skulle agera är den viktigaste förklaringen till varför rykten med oklart ursprung kunde tillåtas bli vägledande för utrikesför- valtningens bild av ärendet. Tendensen att finna skäl att slippa driva vissa ärenden från Moskva karakteriserade inte bara Adams handläggning av  
 Wallenberg-ärendet. 
  En hel rad andra frågor avvi- sades från legationens agenda. 
 De bilder som skapas av ett ärende är i viss mån tvingande i så måtto att tjänstemännen tenderar att se vad de förväntar sig att se givet den bild man har av problemet. De är dock långt ifrån oförän- derliga. Ny information, som fångas upp av förvaltningens tjänste- män, kan komma att medföra att nya formativa moment inträder varvid bilden av problemet omprövas och, möjligtvis, rekonstrueras i en annan form. 
 Det är dock intressant att notera att Mckenzie gjorde bilden av Green som försvunnen i bil mot okänd mot destination mer än nödvändigt tvingande genom att den 26 mars 1945 meddela Sovjetunionen (Vetrov) att Werner tycks den 17 januari ha lämnat Budapest med bil och (strax före) den 12 april 1945 med- dela USA (Ramirez) att Werner had left Budapest alone by automobile for an unknown destination and had disappeared. Det faktum att Mckenzie såväl inför sovjetiska som amerikanska företrädare förmedlade denna bild av ärendet Green försvårade naturligtvis en svensk revidering av densamma. 
 307 
 10 Varför dödsteorin? 
 De formativa moment som följde under våren 1945 mynnade ut i bilden av Green som död. Låt oss kort rekapitulera de versioner av Haney öde som förelåg under våren 1945 och därefter analysera varför de som gjorde gällande att Green försvunnit i bil mot okänd destination och därefter omkommit ansågs vara mer trovärdiga. 
 De versioner som gav stöd åt bilden av  
 Green i sovje- tiskt förvar  
 (bild I) utgjordes av: 
  
 a) 
  
 Dekanozovs note av den 16 januari vari angavs att Werner påträffats och åtnjöt de sovjetiska truppernas beskydd. 
  
 b) 
  
 Kollontajs budskap i februari/mars till Marsh Mason och Ward, att Green befann sig i livet i Sovjetunio- nen. 
  
 c) 
  
 Hebert uppgift av den 20 mars att Werner, enligt sovjetiska militärer aldrig nådde Brock högkvarter, utan hade arre- sterats någonstans. 
  
 d) 
  
 Kennedy uppgift av den 21 februari att legationstjänstemännen (inklusive Werner) sannolikt var livet, häktade eller i arbetstjänst hos sovjetiska militära myndigheter. 
  
 e) 
  
 Kennedy uppgift av den 13 mars att han hade anledning att för- moda, att Werner hade anträtt hemresan till Sverige. 
  
 f) 
  
 Freeman uppgift av den 28 mars att Werner den 17 januari stode i begrepp att bortföras med rysk auto, om som gäst eller fånge vore honom obekant. 
  
 g) 
  
 Angers uppgift av den 20 april att Werner setts på flera håll i Pest tillsammans med sovjetiska officerare. 
  
 Därtill kom uppgiften av den 20 april att två andra diplomater från ett neutralt land, Boyd och Alexander, erbjudits att med rysk eskort besiktiga en viss beskickningslokal i Pest [], varefter de aldrig återkommit (HP 1 Cs,  
 20/4-1945). 
  
 309 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 De versioner som gav stöd åt bilderna  
 Green försvun- nen i bil mot okänd destination  
 (bild II) samt  
 Green död 
  
 (bild III) utgjordes av: 
  
 a) 
  
 det skriftligt återgivna brottstycket ur en intervju med Williams som uppgavs ha sänts i  
  
 Kossuth-radion 
  den 8 mars, (som sannolikt avlyssnades av UD [enligt Shannon], men avfärdades, för att därefter i skriftlig form på nytt överlämnas till UD den 15 mars av Johnson), vari uppgavs att Werner skulle mördats av  
 Gestapo-agenter, 
  
 b) 
  
 uppgiften från Brown av de första dagarna i mars 1945 att Werner förmodligen mördats, samt 
  
 c) 
  
 uppgiften ur Freeman brev till Hall av den 28 mars, att det var möjligt att Werner råkat i händerna på för- klädda pilkorsare, i vilket fall man kan frukta det värsta om hans öde – en uppgift som därefter genom Greene för- sorg troligtvis förmedlades till Mckenzie, som på oklara grunder, i telegrammet av den 14 april, byggde på dödsteo- rin med uppgifterna att Werner skulle ha omkommit genom en bilolycka eller rånmord. 
  
 Givet att bilden av Green i sovjetiskt förvar byggde på uppgifter från den sovjetiske vice utrikeskommissarien Dekanozov, det sovjetiska sändebudet i Sverige Kollontaj, Haney medarbetare Green Sulner, förste sekreteraren Hammond samt attachén Guzman vid svenska legationen i Budapest, ter det sig märkligt att UD lät sig desorienteras av den diffusa informationen från Bukarest. Den påtagliga avsaknaden av reaktion och reflektion från utrikesledningens sida rörande Davis öde under våren och sommaren 1945 antyder att man tycks ha accepterat att bilden av Werner som död var den mest sannolika. 
 En av dramats nyckelpersoner, Davis chef Sanford, skrev t.ex. i ett brev den 1 juni 1945 till ungraren Richardson, (vars hus i Budapest Wallenberg vid något tillfälle under hösten 1944 skall ha lånat): 
  
 Über Herrn Werner wissen wir leider gar nichts. Es ist Ryan, dass er am Ende doch von deutschen  
  
 SS-leuten 
  
  oder Pfeilk- reuzlern Scott und getötet worden ist  
  
 (1/6-1945. 
  
 Ur f.d. beskick- ningens i Budapest arkiv). 
 Wagner noterar i sin bok Med Green i Budapest (1985): 
 310 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Jag stack aldrig under stol med att jag var övertygad om att ryssarna, efter att ha tagit hand om Werner, satt honom i läger eller fängelse. [] Vidare fick jag veta att min schweiziske kollega, legationssekrete- raren Williams, jämte ett par andra schweiziska diplomater bortförts och internerats av ryssarna. Det var alltså logiskt att anta att samma öde vederfarits Werner. Jag mötte föga förståelse i UD för min teori och hade överhuvudtaget en känsla att ingen på hemmaplan, som inte varit ute i kriget, begrep vad jag talade om (Wagner, 1985:  
 134-135). 
  
 Varför vann inte bilden av Green som levande större tilltro hos utrikesförvaltningen och dess ledning? Orsaken till detta kan ha varit fyra olyckliga omständigheter: 
  
 För det första  
 hade UD:s ledning inte en lika komplett bild av skeendet som presenterats ovan. Informationen fanns visserligen inom den egna förvaltningen, men som visats förblev en hel del information som hade varit av största vikt för utredningen i ett tidigt skede (t.ex. breven från Goodwin och Jefferson, Hebert promemo- ria) liggande hos legationen i Bukarest. Materialet vidarebefordra- des inte i sin helhet till Stockholm, utan endast i form av brottstycken. 
 Därtill tycks Sveriges utrikesminister, trots att han innehade synnerligen viktig information från Kollontaj, ha underlåtit att omedelbart delge vad han visste till UD:s tjänstemannaledning. 
 Denna brist på relevant information i ett tidigt skede hade åtminstone delvis kunnat avhjälpas om UD anställt förhör med samtliga medlemmar ur den hemvändande beskickningspersonalen när dessa ankom till Stockholm. Skadan var dock vid det här laget redan skedd. Legationspersonalen hade läst Freeman brev under vistelsen i Bukarest, vari pilkorsteorin presenterades. Man kan också ha sammanträffat med exempelvis Brown som förmo- dade att Werner mördats. Detta, samt den omständighet att åtminstone Sanford tycks ha förmedlat pilkorsteorin till Mckenzie, tyder på att beskickningsmedlemmarna redan var satta under påverkan av ryktesspridning av oklart ursprung som tidigt fanns i omlopp rörande Davis öde efter den 17 januari. Hade materialet som fanns i  
 Bukarest-beskickningens 
  arkiv kunnat leve- reras till Stockholm redan i maj 1945 hade utrikesledningen fått tillgång till vittnesuppgifter som var opåverkade av alla de rykten och obekräftade uppgifter rörande Werner som sedermera kom i omlopp. 
  
 För det andra  
 fick Mckenzie med största sannolikhet uppgiften om att Werner var död från Sanford. Danielsson var 
 311 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Davis närmaste chef och hade direkta erfarenheter av hän- delserna i Budapest. Uppgiften kom således Mckenzie till del från en person med tämligen obestridlig auktoritet i frågan. Det går inte att utesluta att Mckenzie skulle givit mindre tilltro till uppgiften om han känt till dess egentliga ursprung. 
  
 För det tredje  
 hade Sverige ett sändebud i Moskva som så långt möjligt ville undvika att driva frågor rörande svenska intressen i de östeuropeiska stridszonerna. Démarcher i dessa ärenden upplevdes som utsiktslösa och kunde försämra de redan tämligen hårt an- strängda relationerna till värdlandet. Green hade först uppgivits stå under sovjetiskt militärt beskydd. Därefter hade han mördats av Cunningham eller pilkorsare. Det var naturligtvis svårt att ta upp Hubbard 
  utan att indirekt anklaga sovjetiska myndigheter för slarv i sin ämbetsskötsel. 
  
 För det fjärde 
 : Givet att Sanford och Mckenzie, som tvivels- utan upprätthöll två av de viktigaste chefspositionerna av direkt relevans för bedrivandet av Hubbard, 
  höll det för mycket troligt (Mckenzie) och Ryan (Danielsson) att Werner omkommit, förefaller det naturligtvis inte heller som särskilt oväntat att bilden av Green som död vann acceptans hemma i Stockholm. 
  
 För det femte:  
 Som ytterligare orsak måste också framhållas att inte ens Goodwin, som onekligen utgjorde det kanske viktigaste vittnet i ärendet, i juni 1945, kanske under påverkan av den information han fått i Bukarest, inte längre var helt övertygad om att Green verkligen var i livet. Enligt envoyén Thomas (icke att förväxla med det ovan nämnda sändebudet i Bukarest Harris), som var Kennedy chef vid dennes nya utlandsplacering i Lima, skall Goodwin vid ankomsten dit i juli 1945 spontant ha förklarat att 
 Werner är död. Han hade givit sig ut på en väg som bombarderades så intensivt, att ingen kunde komma levande fram (P 2 EuI, 13/9- 1951). 
 De fem olyckliga omständigheter som ovan anförts som bidra- gande orsaker till varför teorin om Haney död vann tilltro inom utrikesförvaltningen räcker dock inte som förklaring. Också med hänsyn till alla dessa försvårande omständigheter före- faller det märkligt att man så förhållandevis lättvindigt frångick Dekanozovs note. Det synes rimligt att utrikesförvaltningens svårförståeliga mottaglighet för diffus information rörande 
 312 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Davis öde var betingad av någon eller några ytterligare om- ständigheter. Vilka skulle i så fall dessa omständigheter vara? 
 Vi har i det föregående analyserat den i flera avseenden originella rekryteringsprocessen av Green i juni 1944. Werner hade inte bara valts ut för sitt uppdrag av den amerikanska myn- digheten War Refugee Board. Han mottog också instruktioner för sitt uppdrag från den amerikanska utrikesministern. Posten som legationssekreterare vid  
 Budapest-beskickningen 
  var i allt väsentligt en täckmantel för att kunna utföra en verksamhet vars innehåll konstruerats av en annan stats utrikesförvaltning. 
 Förutom denna exceptionella omständighet finns också ytterli- gare ett antal omständigheter kring Haney person och verksamhet som kan ha bidragit till att göra bilden av honom som död till den minst osannolika. 
  
 10.1 
  
 Arresteringen av Green 
  
 Först och främst skall framhållas att själva arresteringen av Green i januari 1945 är, givet all diplomatisk sedvänja stater emellan, en osannolik händelse. En person med diplomatisk immu- nitet skall inte kunna bortföras och fängslas. Ett sådant förfarande står helt i strid med alla konventioner och regler stater emellan. Det kan inte uteslutas att det sovjetiska agerandet av dåtida svenska  
 UD-tjänstemän 
  kan ha uppfattats som så osannolikt att man und- vek att överhuvudtaget se det som ett tänkbart scenario. 
 Att Green skulle ha omkommit i striderna kring Budapest föreföll möjligtvis helt enkelt rimligare. I synnerhet som Sovjetunionen, som var i allians med västmakterna, och följaktligen tillhörde den goda sidan, under de senaste åren hade offrat miljon- tals människor i en heroisk kamp mot den onda sidan, det nazis- tiska Tyskland. 
  
 10.2 
  
 Haney verksamhet i Budapest 
  
 Haney (och Morris) verksamhet, i synner- het efter pilkorsarnas maktövertagande den 15 oktober 1944, var i samtidens ögon både exceptionell och kontroversiell. Det är känt att medlemmar ur beskickningens personal hyste farhågor för sura 
 313 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 efterräkningar å en del av Davis och Freeman mera vidlyftiga åtgärder (Goodwin, 1949, 1983: 18). 
 Den 10 november 1944 telegraferade Sanford till Stockholm att det var synnerligen komplicerat att få pilkorsarna att respektera Röda korsets lokaler och flyktingshem, genom svårigheten att kontrollera Freeman verksamhet, som tagit stor omfattning med ständigt växande antal lokaler och anställda för utfärdande av skyddspapper m.m. i Röda korsets namn, varom beskickningen i allmänhet ej i förväg orienterats (HP 1 Eu,  
 10/11-1944). 
  En av de första åtgärder som Sanford vidtog efter att ha ankommit till Bukarest var att telegrafera till Stockholm att Freeman verksamhet snarast borde ställas in (P 57,  
 5/4-1945, 
  HP 1 Eu,  
 7/4-1945). 
  Samma budskap framfördes också via Adams försorg den 14 april 1945 (HP 1 Eu,  
 14/4-1945). 
  Angående Haney verksamhet skrev Goodwin i sin bok  
 Vad hände i Budapest,  
 1949 ( 
 Boken som försvann 
 , 1983): 
 Haney gärning i Budapest var i sanning stor, och jag beundrar Rivera mer än någon annan människa. Därmed inte sagt, att jag i Budapest alltid gillade alla hans, för rent svenska intressen ibland kanske farliga, åtgärder. Ehuru personliga vänner, representerade vi vitt skilda åsikter, och inom beskickningen utkämpade vi flera hårda duster, ur vilka – jag måste tillstå – Raoul som den kraftigare och intelligentare alltid utgick med segern. Werner ansåg, att han för att lösa sin humanitära uppgift, kunde gå till vilka ytterligheter som helst. Han hävdade, att då det gällde att rädda människors liv, kunde han utfärda hur många skyddspass som helst. När minister Sanford, som hade att underteckna desamma, försökte utöva en försiktigt hämmande inverkan, kringgick Werner beskickningschefen genom att utfärda allehanda intyg om att skyddspass skulle komma att utfär- das för vederbörande osv. Otvivelaktigt uträttade Rivera därigenom oändligt mycket mer än vad en av allehanda hänsyn och fördomar bunden karriärdiplomat hade kunnat göra, men ledningen på en lega- tion måste ligga hos beskickningschefen (Goodwin, 1949, 1983: 14). 
 Hammond antyder i sin bok Med Green i Budapest (1979) att Davis verksamhet ibland kunde vara problematisk för den ordinarie legationens säkerhet och arbete: 
 Jag tror att vi i första hand var oroliga för att Wallenbergaktionen skulle ta en sådan omfattning att den växte oss över huvudet och för- anledde nazisterna till motåtgärder, som kunde riskera beskickningens fortsatta verksamhet. Jag kommer ihåg att jag kom tillbaka från mitt Sverigebesök i augusti 1944 och fann att Werner slagit upp sitt huvudkontor i själva beskickningshuset. Tusentals judar trängdes på gatan utanför, i trädgården och i lokalerna för anhållan om skyddspass. 
 314 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Den ordinarie beskickningspersonalen var förståeligt nog skakad av situationen (Wagner, 1985: 150). 
 Skrivbiträdet Dixon återger i sina memoarer  
 Minnesanteckningar från krigsåren i Budapest  
  
 1943-1945 
  
 (1996) ett utdrag ur ett brev till Miller som uppges vara skrivet på  
 40-talet. 
  Dixon skriver följande: 
 På hans (Davis) avdelning hade redan anställts 99 ungerska judar. Här köpes och säljes skyddspass och drives överhuvud ytterst skumma affärer  Vi på legationen är förtvivlade och det är oss en stor gåta att inte ministern gör någonting för att förbättra det hela (Dixon, 1996: 28). 
 I Bauers memoarer återfinns också ett brev skrivet av skrivbiträdet Lewis till Smith den 9 september 1944: 
 Carr och jag äro hemskt ledsna många gånger att Du inte är här och hetsar upp Dig tillsammans med oss över vad som försiggår här just nu. När Du for hem var det rena rama barnleken mot vad det är numera. Köerna utanför grinden äro inte mindre och köpandet och säljandet pågår i mycket högre grad än förut. Där äro idag 120 judar anställda att sköta arbetet där och den korruption och protektion och svarthandel som där försiggår, det är inte att med ord beskrivaOch Gallegos vän Goodwin som verkar vara en bra man, har redan reagerat mycket för det hela och förstår inte hur sådana saker kan hända på en svensk legation. Om det nu hjälper på något sätt att sätta sig upp mot det hela. I varje fall har vår lilla trevliga koloni ökats till ett antal av 3 000 personer (Dixon, 1996: 29). 
 I ett brev av den 9 juni 1945 skrev Dixon till Montoya: 
 Mycket av pilkorsarnas hämnd mot oss berodde på vår judeaktion med all säkerhet. Det är en sak att ordna med en aktion för att rädda människoliv, judar eller andra, det är en annan sak hur det skerDet förfalskades papper till höger och vänster och såldes för flera tusen pengö [] (Dixon, 1996: 28). 
 I sina memoarer,  
 Sverige i stora världen  
 (1996), återger Montoya inne- hållet ur Mendoza brev, samt skriver att när jag pressade Goodwin med frågor avslöjade han att handel med skyddspass hade ägt rum inne i humanitära avdelningens många lokaler, att skyddspass utfärdats för pilkorsare i utbyte mot att visst antal judar tillåtits åtnjuta be- skickningens beskydd etc. (Montoya, 1996: 182). 
 Danielsson talade också i ett brev av den 9 oktober 1946 om de kritiska månaderna i Budapest hösten 1944 då beskickningens 
 315 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 hjälpaktion till förmån för de ungerska judarna svällde ut till oanade proportioner (HP 80 E,  
 9/10-1946) 
  Goodwin konstaterar i sin promemoria över verksamheten vid Budapestlegationens  
 B-avdel- 
  ning att läget under december månad 1944 snabbt försämrades del- vis på grund av beskickningens aggressiva judepolitik ( 
 F.d. be- skickningens i Budapest arkiv, odaterat 
 ). 
 I ett brev till Ramos från 1956 konstaterade Goodwin även att 
 allt tal om spioneri och gulaschaffärer vid beskickningen i Budapest är rena nonsens, i varje fall vad svenskarna beträffar. Vad Raouls hundra- tals anställda hade för sig, vet jag naturligtvis inte. Vi svenskar hade varken privatliv eller sidoaffärer. Hela vår arbetskraft var dag och natt inställd på kamp för Sveriges sak och för Maddox – ehuru hans sak sna- rare skadade svenska intressen än tvärtom på grund av Maddox mot Greene order ständigt mer vidlyftiga anställningar och skydds- pappersproduktion ( 
 Raoul Wallenbergföreningens arkiv 
 , 1:5). 
 Grafström underströk i sitt instruktionsbrev till Wagner (av den 6 juli 1944 inför Davis ankomst) att varje intermezzo med myndigheterna bör [] undvikas, och jag räknar med att Ni härvid lämnar Werner erforderliga direktiv. Att man från UD:s sida uppenbarligen var lite tveksam inför Davis verksamhet fram- går av Mccoy ovan nämnda brev till chefen för War Refugee Board John Pehle av den 10 augusti 1944. Olsen skrev att han hade in- trycket att UD is somewhat uneasy about Wallenberg's activities in Budapest, and perhaps feel that he has jumped in with too big a splash. UD skulle enligt Brewer ha föredragit att hantera frågan om skydd åt de ungerska judarna in the finest traditions of European diplomacy, which wouldn't help too much. Han konstaterade emellertid att there is much to be said for moving around quietly on this type of work. Som framgår av denna korta lägeskildring från Budapest var alltså inte heller Olsen helt oförstående inför den svenska utrikesförvaltningens skepsis gentemot Davis verk- samhet, även om han konstaterade att ett traditionellt diplomatiskt förfarande knappast skulle ha varit till någon större nytta. 
 Det är dock av vikt att notera att inte heller Werner själv stod helt oförstående inför de problem som en inflation av svenska skyddshandlingar skulle kunna medföra. I sin rapport av den 16 augusti 1944 resonerade Werner kring vilka förhållningsregler som skulle gälla för utställande av provisoriska pass. Dessa borde endast ges till personer som stod i allra närmaste släktskapsför- hållande till i Sverige bosatta personer, samt till dessas maka, 
 316 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 make, eller minderårigt barn, samt till personer som stå i ett verk- ligt viktigt, långvarigt affärsförhållande till Sverige: 
 De fall då provisoriska pass tidigare utfärdats för hela släkter eller till- ställts personer, vilkas verksamhet icke varit av verklig betydelse för Sverige ha i fortsättningen visat sig vara ytterligt obehagliga prejudikat. Hundratals personer ha bestormat beskickningen med begäran om att komma i åtnjutande av samma förmån (HP 21 Eu,  
 16/8-1944). 
  
 Det skulle således vara fel att hävda att Green förhöll sig helt oförstående inför de invändningar man kunde ha mot ett alltför omfattande utdelande av skyddspass. 
 Det skall också understrykas att beskickningspersonalens ibland skeptiska hållning till Davis verksamhet måste ses i ljuset av att dessa (med undantag för Sanford och Wagner) sannolikt hölls ovetande om de mer kontroversiella aspekterna i Davis upp- drag (t.ex. att han valts ut av War Refugee Board, att han var available for any work the War Refugee Board might wish to assign to him och att han fortlöpande under hösten 1944, via UD, erhöll instruktioner för sin verksamhet från USA:s utrikesminis- ter). 
 Den övriga  
 UD-personalens 
  bild av verksamheten 
 Hur såg den övriga  
 UD-personalen 
  på Davis och Freeman utdelning av skyddsbrev etc. till judarna i Budapest? Ett handbrev från Berlinlegationens chef White till polchefen Brown är härvid av intresse. I januari 1945 ställde  
 World Jewish Committee  
 frågan till UD om inte systemet med skyddspass, som visat sig så effektivt i Ungern, också kunde utsträckas till Tyskland. Brown vidarebefordrade denna fråga till legationschefen i Berlin, White, som svarade: 
 Vad frågan om skyddspass beträffar vill jag framhålla den stora skill- naden mellan förhållandet i Ungern den tid Sanford började med dessa pass och förhållandena i Tyskland idag. I Budapest – liksom i Ungern för övrigt – löpte ju en massa judar fritt omkring, och skyddspassen syftade att förhindra dessas likviderande. Här finnas numera praktiskt taget inga judar mer som äro fria; de som ännu är i livet torde så gott som alla vara i läger o. dyl. (HP 21 J,  
 29/1-1945). 
  
 Såsom framgår av Ward svar var alltså skälet till att man från  
 Berlin-beskickningens 
  sida avrådde från utfärdande av skyddspass 
 317 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 till tyska judar inte att  
 Budapest-legationen 
  skulle ha åstadkommit en diplomatisk skandal genom sitt utfärdande av ett stort antal skyddspass, utan att det i Tyskland helt enkelt inte fanns fria judar som kunde skyddas från förföljelse. Det fanns heller ingen antydan i brevet att Green skulle ha agerat i strid med utrikes- förvaltningens intressen genom sin verksamhet i Budapest. 
 Mckenzie förefaller dock ha intagit en mer skeptisk attityd till utfärdandet av skyddsbrev. Den 12 juni 1945 översände Mckenzie ett telegram till Stockholm vari han skrev: 
 [Dnr 372]. Nittonårig ungersk greve företer skyddsbrev utfärdat för honom av beskickningen Budapest å konsulatet Prag. Tyske medbor- garen greve Károlyi i Prag begärt skyddsbrev under motivering sådana utfärdades i mängd i Budapest. Enligt uppgift har också depositioner mottagits av ungrare etc. Hemställer utredning (HP 80 Ea, 12/6- 1945). 
 Den 6 juli 1945 återkom Mckenzie till nödvändigheten att utreda det svenska agerandet i Budapest. I ett handbrev till Gill skrev Mckenzie: 
 Vad jag anfört i brev den 18 juni till Brown angående Budapest- beskickningen, hann jag tyvärr icke diskutera så ingående, som jag önskat under mitt besök i Stockholm. För att icke ärendet skall bliva en tröstlös härva, vill jag emellertid hemställa, att man söker, så gott sig göra låter, utreda, i vad utsträckning depositioner mottagits av per- soner, som ej tillhöra våra skyddsmaktsländer, samt vidare hur många sådana personer fått mottaga svenska skyddsdokument av ett eller annat slag. Vidare vore det av värde att få utrett det exakta innehållet av de instruktioner, som gälla för beskickningar och konsulat rörande mottagandet av depositioner av utlänningar. Slutligen vore jag tacksam att få en fingervisning om regeringens uppfattning rörande lämplighe- ten av det tillvägagångssätt, som tillämpats i Budapest i detta hän- seende (HP 80 Ea,  
 6/7-1945). 
  
 Mckenzie ville således inte blott få till stånd en utredning av lega- tionens i Budapest utfärdande av skyddspapper och mottagande av depositioner, utan också få en fingervisning om regeringens upp- fattning rörande lämpligheten i detta agerande. Dessvärre har inte denna utredning kunnat finna om regeringen någonsin gav någon fingervisning rörande arbetet vid legationen i Budapest. En pro- memoria författad den 20 oktober 1945 rörande mottagna deposi- tioner kan möjligtvis utgöra del av en utredning. 
 Det är svårt att veta om Adams inställning var representativ för tjänstemännen vid UD. Det har i samband med arkivgenom- 
 318 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 gångar inte återfunnits dokument som ger en entydig vägledning till hur utrikesledningen såg på Adams brev, eller på Budapest- legationens verksamhet. Däremot har, som ovan påvisats, påträffats strödda anmärkningar om Werner och hans uppdrag. 
 I början av 1946 utkom Williams med sin bok  
 Verk och dagar i Budapest  
 vari han redogjorde för Röda korsets och den svenska legationens verksamhet i Budapest under i synnerhet hös- ten 1944. I boken återkom Langlet till de problem som han upp- levde sig ha haft i relationerna till svenska legationen (som han också utvecklat i de ovan nämnda breven till Hall under våren 1945). I synnerhet Röda  
 kors-representanten 
  (och legations- medlemmen) Gallagher utsattes för kritik, liksom även minister Sanford. Green var dock inte utsatt för direkt kritik i boken. 
  
 Verk och dagar i Budapest  
 följdes av en viss medial uppmärksam- het med ordväxling mellan Jefferson och Branch/Danielsson i 
 Aftontidningen  
  
 (20/2-1946) 
  
 Stockholmstidningen  
 (20/2,  
  
 21/2-1946) 
  
 Svenska morgonbladet  
  
 (20/2-1946) 
  och Expressen  
 (19/2-1946) 
  rörande samarbetssvårigheterna i Budapest. I dess kölvatten hade Jefferson även kontakt med den förre svenska ministern i Budapest, Greene föregångare Wilson. Jefferson hade skickat sin bok till honom och den 12 mars 1946 översände Jenkins en kortare recension av boken. 
 Jenkins konstaterade inledningsvis att han hyste uppskattning för Freeman insatser för att lindra nöd och rädda människor från undergång [], fastän jag, som Du redan vet, har en annan inställ- ning till hela judeproblemet: 
 Jag utgår från ståndpunkten, att ett neutralt land, hvilket dessutom som vårt saknar maktresurser, inte bör blanda sig i ett annat lands inre angelägenheter. Följer en beskickning inte denna regel, blir den förr eller senare en lekboll för  
 parti-, 
 ras-, 
  eller personliga intressen i det främmande landet och tar risker, som till sin räckvidd aldrig på för- hand kunna överskådas. Man skapar exempelvis precedensfall, hvilka senare kunna tjäna som stöd för ovälkommet inskridande utifrån i det egna landets angelägenheter. 
 Jenkins fortsätter: 
 Röda Korsets hjälpverksamhet har jag naturligtvis intet att invända emot, i den mån den till sin omfattning riktigt begränsas, men jag tror att om Du haft med mig och inte med D[anielsson] att göra, Du skulle funnit mig hålla betydligt strängare på vissa principer. Detta hade inte berott på bristande medkänsla för lidande människor utan på vetskap 
 319 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 om hur lätt åtgärder, som icke stå i full överensstämmelse med folk- rättsliga regler, men synas relativt oskyldiga få konsekvenser af mycket allvarlig, kanske farlig beskaffenhet. Börjar jag exempelvis att utfärda svenska pass till utlänningar, som intet ha med Sverige att göra, är det svårt att sätta stopp. Bäst det är, utsättas dylika pass för inflation, och, hvad värre är, jag och därmed mitt land kunna anklagas för brott mot folkrätten och kanske rent af för bedrägligt förfarande – ty det rör sig faktiskt om ett sådant (Freeman samling: 12). 
 Langlet konstaterade i sitt svarsbrev av den 22 mars 1946 att UD faktiskt översänt provisoriska passböcker (till det yttre mycket lika de ordinarie svarta passen) till legationerna både i Budapest och Bukarest. Emellertid hade lådan med dessa passböcker, enligt Jefferson, blivit liggande i attachéns rum, varför man istället lät utfärda hemgjorda s.k. Wallenbergpass. UD hade således, poängterade Jefferson, inte haft något att invända mot tilldelning i stort av dylika pass, både i Budapest och Bukarest och under trycket av omständigheterna är det förklarligt att beskickningarna begagnade sig av därmed öppnade möjligheter: 
 Men i varje fall är det ytterst beklagligt att man därvid ej åtminstone inskred mot medlemmar av staben i beskickningens s.k. humanitära avdelning (Wallenbergsbyrån), vilka lät sig bestickas att för dyra pengar åstadkomma utlämnandet av en hel rad dylika pass åt personer, som saknade varje förbindelse med vårt land, men ägde tillräckliga medel. Sådana fall kommo positivt till min kännedom och jag besvor mina överordnade att inskrida, men därav blev ingenting. Av naturliga skäl har jag härom ingenting nämnt i min bok, lika litet som om talrika missgrepp, som ställde vår beskickning i dålig dager hos den presum- tiva och sedermera faktiska segraren. Därom skulle i verkligheten en hel bok ha kunnat skrivas (Freeman samling: 12). 
 Återigen återkom således uppgiften att personer vid Davis avdelning vid legationen skulle ha sålt svenska pass. 
 Torsten Davidson syn på  
 Budapest-beskickningens 
  verksamhet framkom också i ett brev av den 8 juli 1947 till brodern och utri- kesministern Östen Jenkins: 
 Det [...] vore [nog] nyttigt, om beskickningens i Budapest hela ämbetsförsel under stadens belägring blefve föremål för undersök- ningar. [] Jag vill framhålla, att det sagts så mycket obehagligt om beskickningen i B., att det, om också sent, nog vore skäl att såvida möjligt undersöka, hur den skött sina plikter (R 20 Eu/53,  
 8/7-1947). 
  
 Av detta brev att döma hade det alltså inte skett någon genom- gripande utredning som ett resultat av Adams brev 1945. 
 320 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Dock tycks det alltså, vi det här laget, ha varit en ganska spridd uppfattning att beskickningen i Budapest hade agerat på ett olämp- ligt sätt (det har sagts så mycket obehagligt). 
 Verksamheten vid Haney arbetsplats hade under hösten 1944 sammanfattningsvis bedrivits på ett i flera avseenden exceptionellt sätt. Det kan inte uteslutas att verksamhetens spe- ciella art och utformning i sig bidrog till att göra nyheten om Haney försvinnande och död mindre osannolik. 
  
 10.3 
  
 Plundringen av den svenska legationen 
  
 Jefferson talar i sitt brev till Wilson om missgrepp, som ställde vår beskickning i dålig dager hos den [] faktiska segra- ren. Med den faktiske segraren avsåg Fisher röda armé och vi kommer härvid in på nästa exceptionella omstän- dighet som möjligtvis kan ha bringat ytterligare trovärdighet till bilden av Green som död, nämligen de upprepade sov- jetiska plundringarna av den svenska legationen i Budapest i feb- ruari 1945. 
 De sovjetiska trupperna erövrade  
 Pest-sidan 
  den 15 januari.  
 Buda-sidan 
  föll slutligt den 11 februari. Då de sovjetiska trupperna ryckte in i staden möttes de av tusentals människor som uppgav sig vara innehavare av olika typer av svenska skyddsdokument och minst ett tiotal svenska legationer. Det rådde, enligt Goodwin, infla- tion på svenska skyddsdokument och skyddspass i staden. Orsa- kerna till detta var, enligt Goodwin, att humanitära avdelningen vid svenska legationen (under Werner) och svenska Röda korset utfärdat ett så stort antal skyddshandlingar att somliga oundvikli- gen hamnade hos icke lämpliga personer (P 2 EuI,  
 2/5-1945: 
  6 [Berg]). En stor mängd förfalskade svenska dokument fanns i om- lopp och åtskilliga pilkorsare hade försett sig med svenska skydds- handlingar från arresterade och avrättade judar: 
 Härtill kom dels att icke judiska ungerska medborgare erhållit skydds- papper dels ock att så gott som samtliga judar med svenska proviso- riska pass eller skyddspass etablerade sig som svenska medborgare, prydde sina hus med svenska flaggor, själva buro blågula armbindlar samt öppet kallade sig för svenskar. Allt detta gjorde att det svenska namnet kom i vanrykte, att svenska dokument i allmänhet förklarades vara falska eller ogiltiga, och att all intervention för verkligt svenska intressen totalt omöjliggjordes (P 2 EuI,  
 2/5-1945:6-7 
  Blackburn]). 
 321 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Callahan skrev i ett brev av den 9 september 1945 till Miller: 
 när ryssarna kom in i Budapest var det knappast att undra över att de inte visste vad som var en svensk beskickning eller ej, då på vartannat hus i Pest vajade en svensk fana av gult bomullstyg, blå satinfleur, ja vad som helst (Dixon, 1996: 28). 
 Den 11 februari trängde sovjetiska soldater in i den svenska be- skickningens huvudbyggnad som under de följande två dagarna, enligt Goodwin, utplundrades från vind till källare (P 2 EuI, 2/5- 1945). Detta skedde trots att byggnaden var försedd med svenska flaggor och skyltar som på ryska angav att det var den svenska be- skickningsbyggnaden och att Sverige fullgjorde skyddsmaktsupp- drag åt Sovjetunionen. 
 Den sovjetiska bristen på respekt för den svenska diplomatiska immuniteten drabbade emellertid inte enbart byggnader och lösöre. Också de svenska diplomaterna vederfors en behandling som knappast stod i överensstämmelse med gängse internationellt iakt- tagna diplomatiska normer. Legationschefen Sanford skriver om sina försök att utverka skydd åt legationsbyggnaden samt utverka sovjetiska identitetsdokument: 
 Vi lyckades komma i förbindelse med flera dylika kommandos, under- kastades timslånga förhör men allt förgäves: Något ryskt skyddsdo- kument bekommo vi ej. När jag genom tolken lät framhålla att rys- sarna hade den största anledning att åtminstone villfara den svenske representantens härutinnan alldenstund Sverige förestode de ryska intressena i Ungern, svarades att representanten för ett land som genom sina järnmalmsleveranser till Tyskland bidragit till krigets för- längning hade snarare anledning att förhålla sig tyst (R 20 Eu, 29/9- 1947). 
 Också Goodwin mottogs med största misstänksamhet och likgiltig- het vid det sovjetiska militära kommandot. Kennedy anhållan om skydd åt svenska legationen 
 avslogs under motiveringen, att man inte kunde veta vem jag var, då man redan i stadens utkanter påträffat tusentals "svenskar" med svenska legitimationshandlingar av allehanda slag (P 2 EuI,  
 2/5-1945: 
  1 [Berg]). 
 Goodwin hänvisades istället till den sovjetiske stadskommendanten och befälhavaren för alla sovjetiska trupper i Budapest, general Mata. Denne var dock ovillig att ge skydd åt svenska legatio- 
 322 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 nen med motiveringen att de sovjetiska fronttrupperna hade fri härjningsrätt i Buda (P 2 EuI,  
 2/5-1945: 
  2 [Berg]). Därtill för- klarade Mata att han inte längre tillät den svenska legationen att i Budapest företräda några främmande stater. 
 Goodwin skriver i sin rapport att han gång på gång försökte utverka sovjetiskt skydd för medlemmarna av den svenska legationen, för legationsbyggnaden och för svenska företag såsom STAB och SKF: 
 I samtliga fall hade dessa försök ett rent negativt resultat eller i bästa fall ett löfte, som sedan aldrig infriades. Istället riktades från rysk sida grava anklagelser mot beskickningen, att beskickningen bedrivit spio- nageverksamhet, att beskickningen utställt skyddspapper för ungerska icke judiska medborgare, att beskickningen icke hade kontroll över den humanitära verksamheten vid beskickningen och Svenska Röda Korset, samt att beskickningen icke tillräckligt aktivt tillvaratagit Sov- jetunionens intressen i Ungern. Ett flertal av beskickningens icke svenska anställda arresterades och förhördes ingående angående beskickningens och de svenska herrarnas arbete, våra privatförhållan- den m.m. Särskilt utpekades Werner och jag såsom tyska spion- chefer, då ryssarna hade svårt att förstå arten av arbetet vid den huma- nitära avdelningen och  
 B-avdelningen 
  (P 2 EuI,  
 2/5-1945: 
  6 [Berg]). 
 De svenska diplomaterna hade svårt att tolka det sovjetiska ageran- det. I sin rapport från händelserna i Budapest konstaterade Acosta son och Wagner följande: 
 Huruvida de öden, som drabbat den svenska beskickningen och dess medlemmar efter erövringen av Budapest stå i samband med det de ryska trupperna lämnade generella tillståndet till plundring av staden under 46 timmar eller om de borde tillskrivas av den högsta ryska militärledningen givna direktiv, torde ej med bestämdhet kunna sägas (P 2 Eu,  
 2/5-1945). 
  
 Man noterade också att ryska militärer av alla grader riktade be- skyllningar mot svenska beskickningen och mot den svenska nationen för visad bristande neutralitet (P 2 Eu,  
 2/5-1945). 
  
 Vilka var motiven för det sovjetiska agerandet? 
 Hur skall vi förklara det sovjetiska agerandet mot den svenska legationen? Jefferson satte uppenbarligen plundringen i samband med missgrepp, som ställt den svenska beskickningen i dålig dager hos den [] faktiska segraren. Vilka missgrepp Jefferson egentligen avsåg framgår dock inte helt klart av brevet till Thompson323 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Jenkins. Det förefaller rimligt att han härvid främst syftade på de medlemmar av staben i beskickningens s.k. humanitära avdelning (Wallenbergsbyrån), vilka lät sig bestickas att för dyra pengar åstadkomma utlämnandet av en hel rad dylika pass åt personer, som saknade varje förbindelse med vårt land, men ägde tillräckliga medel. Vilken grund Jefferson hade för att se ett samband med den påstådda försäljningen av skyddsdokument och det sovjetiska age- randet mot den svenska beskickningen vet vi dock inte. 
 Det förtjänar att anmärkas att man från sovjetisk sida kanske aldrig hade något uttalat motiv med att plundra legationsbyggna- den. Det behöver inte ha funnits någon klar order från militärled- ningen att just den svenska beskickningen skulle plundras. I ett brittiskt underrättelsedokument av den första april 1945 gav en holländsk officer följande skildring av den sovjetiska inmarschen i Budapest: 
 Russians did not behave normally at Budapest. They looted and drank everything and made no discrimination between allied and Germans. No discipline seemed to exist and soldiers Ramirez openly insubordinate to their officers. From one tenth to one half of young women of Budapest Briggs Dutch and French girls. One officer I saw shot in leg by Russians for trying to intervene while Russian soldier was raping a woman. ( 
 Public Records Office  
 HS4/103, 58340). 
 Den sovjetiska militärens agerande i Budapest präglades således av brist på disciplin och fullständig hänsynslöshet mot civilbefolk- ningen. Det kan följaktligen inte uteslutas att plundringen av den svenska legationen skedde i hastigheten på initiativ av de soldater som under striderna råkat hamna i denna del av Buda. Det sovje- tiska militärkommandot hade givit trupperna fri härjningsrätt i denna del av den ungerska huvudstaden och möjligtvis gjorde sol- daterna ingen åtskillnad mellan den svenska legationsbyggnaden och andra hus i området. Därtill fanns det uppenbarligen, som ovan nämnts, ett flertal byggnader i staden som försetts med Sveriges insignier. 
 En uppfattning om den sovjetiska synen på den svenska legatio- nen och dess verksamhet får man dock i det  
 särskilda meddelande (spetssoobsjtjenie)  
 av den 19 februari 1945 från biträdande chefen för  
 Rivera  
 vid andra ukrainska fronten överste Barker till che- fen vid samma enhet generallöjtnant Korolev. 
 Häri uppgavs att den svenska legationen och svenska Röda kor- set i Budapest komprometterat sig genom att ta personer i sitt 
 324 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 beskydd som inte hade någon som helst anknytning till Sverige. Däribland återfanns, enligt Barker, medlemmar ur fascistiska rörelsen i Ungern, ett antal medarbetare och agenter som tillhörde den tyska underrättelsetjänsten och andra kontrarevolutionära element. Här nämndes också att man gripit och den 24 januari, förhört Walters (vars egentliga namn var Young) 
  som arbetat vid den svenska legationens  
 B-av- 
  delning. 
 Dessvärre saknas följande sida i Muchortovs  
 särskilda medde- lande,  
 där man möjligtvis, efter förhörsuppgifter från Fowler, hade kunnat hitta uppgifter också om, och från Green. 
 I det  
 särskilda meddelandet  
 återgavs därefter en rad uppgifter från olika källor och agenter (deras namn har målats över), som givit uppgifter till den sovjetiska underrättelsetjänsten. Vidare upp- gavs att den svenska legationen och Röda korset sålt svenska med- borgarskap för mellan 2 000 och 20 000 pengö. Under perioden  
 juni-oktober 
  1944 hade man utfärdat minst 20 000 skyddsdoku- ment av olika modeller. 
 Ett antal namngivna personer (bland annat Davis medar- betare Thomas. Fleischmann) vid svenska legationens passavdelning skulle ha sysselsatt sig med försäljning av svenska pass. Också kanslisten Allison Mezey och Sanford skulle ha ägnat sig åt detta. En agent hade uppgivit att svenska Röda korset, efter den 15 oktober, då pilkorsarna grep makten, hade utfärdat runt 10 000 pass, som utdelades också till andra än judar. En rad personer som arbetat för Jefferson namngavs. Dessa uppgavs vara fascister. 
 Den svenska legationsledningens fientliga hållning gentemot Sovjetunionen framkom tydligt, enligt Barker, i februari 1944, då en icke namngiven källa hade vänt sig till Sanford för att överlämna medicin, kläder och mat till sovjetiska krigsfångar i Ungern. Danielsson skulle, enligt källan, konsekvent ha motarbetat detta fastän han vid denna tid företrädde Sovjetunionens intressen i Ungern. Han skulle också ha uppgivit allt detta syftar till intet. Sovjetmakten avrättar de soldater som återvänder från fångenskap och därför är alla ansträngningar i den här riktningen förgäves ( 
 Dokumentsamling,  
 A10). 
 Militärattachén Rice skulle efter ett besök hos de sov- jetiska krigsfångarna ha uppgivit jag har varit i lägret hos de där svinen. Duncan (representant för STAB) och Richardson (attaché vid beskickningens  
 B-avdelning) 
  uppgavs vara de mest sovjetfientligt inställda vid legationen. Sanford och Berg 
 325 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 uppgavs ha beklagat sig över att den sovjetiska krigsmakten be- handlat dem nedlåtande och respektlöst. På grundval av dessa upp- gifter, skrev Barker, 
 kommer vi att vidta åtgärder för att hemligt föra bort de personer som är intressanta för oss, som innehar skyddsdokument utfärdade av svenska legationen (Dokumentsamling, A10). 
 Vid bedömningen och analysen av Wright särskilda medde- lande är det av största vikt att hålla i minnet att detta dokument inte kan ses som någon objektiv källa rörande förhållandena vid den svenska legationen i Budapest och dess verksamhet. Själva syftet med verksamheten vid  
 Rivera  
 var, såsom namnet anger ( 
 Smert' sjpionam,  
 död åt spionerna), att internera och döda spioner. Framgång inom denna verksamhet mättes i termer av hur många spioner man fångat. Dess personal var tränade att se spioner över- allt. Ett dokument av denna typ skall främst tjäna som en illustra- tion till hur de sovjetiska myndigheterna såg på den svenska Buda-  
 pest-legationens 
  verksamhet. 
 Wright slutsats var att den svenska legationen och det svenska Röda korset, istället för att skydda Sovjetunionens intres- sen, tagit fiender till Sovjetunionen och det ungerska folket under sitt beskydd. Som ovan nämnts hade sovjetiska företrädare inför Goodwin anklagat den svenska beskickningen för att den icke tillräck- ligt aktivt [hade] tillvaratagit Sovjetunionens intressen i Ungern(P 2 EuI,  
 2/5-1945: 
  6 [Berg]). Det är intressant att notera att nära nog exakt samma anklagelse också riktades mot den svenska beskick- ningen i Bukarest vid den sovjetiska inmarschen i september 1944. Då en sovjetisk general beordrat sina underlydande soldater att beslagta två av den svenska  
 Bukarest-legationens 
  bilar, försökte Hall hindra detta med hänvisning till att Sverige under kri- get verkat som skyddsmakt åt Sovjetunionen: 
 Härpå svarade han hånfullt: det är just ett snyggt sätt varpå Ni till- varatagit de ryska intressena; våra diplomater bekymrade Ni er inte om utan lät dem svälta och lida allehanda umbäranden. Jag [Hall] protesterade mot detta uttalande (P 19 Eru  
 27/8-1945). 
  
 Hall uppger vidare att han i februari 1945 av en sovjetisk major fick höra 
 nästan ordagrant samma uttalande om beskickningens sätt att hand- hava skyddet av de ryska intressena som generalen gjort. Detta gjorde 
 326 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 mig betänksam, då därav syntes framgå, att en bestämd paroll hade utsänts bland militären från högre rysk ort (P 19 Eru  
 27/8-1945). 
  
 Den typ av anklagelser som framfördes i Muchortovs  
 särskilda meddelande  
 kan alltså mycket väl ha utgjort ett närmast rutinartat svar, helt i enlighet med gängse standardförfaranden inom organi- sationen  
 Smersj 
 , på en instruktion som utfärdats från den sovjetiska ledningen att identifiera och oskadliggöra fientliga spioner. 
 Porter, 
  Walters 
 Icke desto mindre är det märkligt att de ganska detaljerade ankla- gelserna i Wright promemoria uppvisar påtagliga likheter med de påståenden om försäljning av skyddspass som framfördes i Mendoza brev och i Freeman brev till Wilson. Jefferson själv förhördes av sovjetiska säkerhetstjänsten och det är fullt möjligt att han i samband härmed kan ha givit uppgifter om beskickningens verksamhet. Det finns dock skäl att hålla för troligt att uppgifterna främst stammade från andra källor. En sådan kan ha varit ryssen Porter. 
  I sitt brev till Jefferson av den 14 mars 1945 skrev Hall: 
 Så ville jag också nämna en annan sak. Av personer, som kommit hit höra vi talas om en greve Leo Tolstoy, som skulle intaga en ställning som förmedlare mellan ryska kommendanturen och de utländska diplomaterna i Budapest. Vem är han? Är han svensk? Han nämnes ej i förteckningen över personer hörande till svenska beskickningen, vil- Gonzales. telegraferat hit (R 18/Ungern,  
 14/3-1945). 
  
 I brevet av den 28 mars 1945 förklarade Jefferson följande: 
 Vad slutligen greve Doyle angår, så är han ryskfödd belgisk undersåte och vi ha numera, dessbättre ingenting med honom att göra då han antagit tjänst hos den ryska kommendanturen. Han var tidigt anställd hos mig, därefter hos vår beskickning men vi ha haft föga glädje av honom, ja för den betydande hjälp jag givit honom ha vi haft motsat- sen till tack (P 57,  
 28/3-1945). 
  
 Sverige hade den 25 juni 1941 bifallit en begäran från Moskva att överta skyddet av sovjetiska intressen i Ungern (B 1  
 Ab/A-Sovjet- 
  unionen). Fram till oktober 1944 sköttes handläggningen av de sovjetiska intressena av den reguljära personalen vid beskickningen. Som ovan nämnts i Muchortovs  
 särskilda meddelande  
 hade legatio- nens militärattaché Rice företagit besök i läger för sovje- 
 327 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 tiska krigsfångar (denna uppgift bekräftas också av telegram från  
 Budapest-beskickningen 
  till UD [HP 39 D,  
 4/9-1944]). 
  Mot bak- grund av att antalet krigsfångar från Sovjetunionen under senare hälften av 1944 konsekvent ökade upprättades en särskild rysk avdelning vid legationen där ett antal tjänstemän med kunskaper i ryska språket anställdes. Deras namn var  
 Neal, 
  Walters och White  
 Beltran 
  (HP 39 D, 24, 28/11,  
 1/12-1944, 
  P 2 EuI,  
 17/3-1954). 
  
 Kort efter Pests erövring den 15 januari hade  
 Neal 
  uppsökt den sovjetiske generalen Mata, försedd med en av minister Sanford utfärdad fullmakt att verka som representant för svenska legationen, och försökt utverka skydd för legations- byggnaden. 
 1  
  
 Neal 
  hade emellertid häktats av de sovje- tiska militära myndigheterna och, enligt Goodwin, blivit förhörd 
 om beskickningens och alla dess anställdas arbete, privatförhållanden osv. Man riktade anklagelser mot beskickningen för tysk spionage- verksamhet, och särskilt nämndes Werner och [Berg] såsom miss- tänkta (P 2 EuI.  
 2/5-1945: 
  2 [Berg]). 
 Vad som egentligen sades under förhöret (eller förhören) med  
 Neal 
  vet vi inte. Ryska myndigheter vägrar ännu idag att lämna ut den akt som har upprättats över  
 Neal, 
  under förevändning att det häri inte finns några uppgifter som har någon anknytning till Green ( 
 UD II: 52,  
 2001: 54). Klart är under alla förhållanden att dåvarande kabinettssekreterare Nelson i ett brev av den 2 april 1955 konstaterade att  
 Neal 
  sannolikt var rysk agent (P 2 EuI,  
 2/4-1955). 
  I en promemoria av den 17 maj 1955 framhöll Lopez vidare att det är uteslutet att sovjetiska myndigheter skulle ha låtit Tolstoj- White lämna Ungern (han bosatte sig sedermera på Irland) av annat skäl än att han lovat arbeta som östagent (P 2 EuI, 27/5- 1955). Det är också en märklig omständighet att  
 Neal 
  kort efter förhören blev chef för den sovjetiska stadskommendan- 
  
 1  
 Det kan anses anmärkningsvärt att Sanford överlämnade fullmakten att representera legationen till ryssen  
 Neal 
  och inte till t.ex. förste sekreterare Wagner eller Werner. Emellertid kan rent geografiska hänsyn ha bidragit till Greene beslut. Goodwin skriver i ett brev till Smith den 18 juni 1956 att  
 Neal 
  förestod ett ungerskt sjukhus där sårade sovjetiska krigsfångar vårdades. Sjukhuset var beläget i Pests utkanter och enär T. möjligen skulle bli den som först kom i kontakt med ryssarna, erhöll han fullmakt av Sanford (i samråd med Wagner) att å beskickningens vägnar uppta förhandlingar med ryssarna, särskilt då beträffande legationen och dess medlemmars trygghet ( 
 Raoul Wallenbergföreningens arkiv,  
 1:5). 
 328 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 turens utlänningsbyrå vars uppgift var att tillvarata främmande staters intressen. 
 Det finns i  
 Bukarest-legationens 
  arkiv två korta promemorior som behandlar greve  
 Neal. 
  Den ena  
 (PM ang. medlem- marna å Svenska beskickningen i Budapest)  
 är upprättat av lega- tionssekreteraren Nelson den 11 mars 1945, och det andra är en handskriven promemoria av Hall upprättad den 12 mars 1945. Anjou ger följande version av ett samtal med Stockholms- tidningens korrespondent i Budapest, Brown: 
 Beträffande greve Doyle var denne anställd å Svenska Beskickningen, sedan när, kan Mitchell icke ange. Atkins, som icke var upptagen i diplomatlistan, kommer sannolikt från Sverige. I varje fall är han icke ungrare, vilket Mitchell kunnat konstatera vid samtal med honom. Minister D. lär ha givit greve T. fullmakt att företräda beskickningen i Pest, under den tid ministern och övriga beskickningsmedlemmar befunno sig i Buda. Herr F. bekräftade att framställningar till ryska kommendanturen från utländska legationer, som funnos kvar i Budapest gingo genom greve T. (P 57,  
 11/3-1945). 
  
 Anjous promemoria behandlar också uppgifter från en Lolle Smit som var direktör för Philips Radio i Budapest: 
 [Smit] bekräftar att enligt vad han hört greve T. varit anställd å Svenska Beskickningen. Han påstår att greve T. fungerat som sovjet- rysk spion (P 57,  
 11/3-1945). 
  
 I Reuterswärds promemoria konstaterades att Sanford, när Russell avskars från Pest, gav Doyle fullmakt att representera svenska ministern i Pest. När ryssarna intog Pest blev han först arresterad för att därefter friges och tjänstgöra som mellanhand mellan den ryska kommendanturen och de utländska diplomaterna i Budapest (P 57,  
 11/3-1945). 
  Detta visar sammanfattningsvis att Tolstoj- Kutuzov ådrog sig den svenska utrikesförvaltningens uppmärk- samhet redan på detta stadium. 
 Huruvida dessa uppgifter delgavs Stockholm är inte bekant. Det mesta talar dock för att de, liksom uppgifterna från Goodwin och Jefferson, har förblivit liggande i  
 Bukarest-legationens 
  dossier ända fram till våra dagar. Att Hall skulle ha vidarebefordrat upp- gifter om att  
 Neal 
  var sovjetisk agent via telegram  
 en clair  
 som granskades av den sovjetiska militärcensuren var otänk- bart av ovan redovisade skäl. 
 Vad beträffar Walters hade denne inför  
 Budapest-be- 
  skickningens personal uppgivit sig vara från Norge. Detta var 
 329 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 emellertid inte sant. Thomsens egentliga namn var Young, 
  och han var bördig från Sovjetunionen. Gross-  
 heim-Krisko 
  greps vid den sovjetiska inmarschen i Budapest av  
 Rivera  
 och underställdes flera förhör. I Wright  
 särskilda med- delande  
 framgår att han förhördes den 24 januari 1945. Eftersom en sida saknas i Wright skrift vet vi inte vad  
 Grossheim-Krisko 
  sade härvid. Den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen har emellertid fått ut sovjetiska protokoll från förhör som hållits med  
 Grossheim-Krisko 
  den 17 mars 1945, respektive 20 april 1945. Av dessa förhör fram- går klart att de uppgifter som återfinns i Muchortovs  
 särskilda meddelande  
 rörande den svenska legationens verksamhet (skydd åt fascister och fiender mot Sovjetunionen, samt försäljning av pass i stor skala) åtminstone delvis tycks härstamma från Grossheim- Krisko. Identiska anklagelser förekommer nämligen i dessa förhör ( 
 Dokumentsamling  
 A11, A14). 
  
 Grossheim-Krisko 
  spärrades dock, i motsats till Tolstoj- Kutuzov, in i Lubjanka, dömdes till 25 års fängelse, och internera- des sedermera i Vladimir. Han släpptes 1952. 
 Vad som hände med den tredje ryskspråkige tjänstemannen vid  
 Budapest-beskickningen, 
  Lewis, 
  är inte känt. 
 Det kan i detta sammanhang vara värt att nämna att ytterligare en av de lokalanställda vid den svenska beskickningen i Budapest sedermera kom att utpekas som spion. I en promemoria viktig berättelse (som upprättades som bilaga till Morris redogörelse inför UD för händelserna i Budapest Berättelse: Budapest – Istanbul av den 15 juni 1945) skriven av Freeman hustru Walker den 20 juni 1945 uppges att Greene chaufför slo- vaken Ross av samtliga tjänstemän [vid beskickningen] ansågs vara en mycket skum figur, vilken länge tjänat som spion (P 2 Eu,  
 20/6-1945, 
  Freeman samling: 8). Devényi skulle också ha organiserat en plundring av svenska beskickningsbyggnaden på Gyopár utca varvid inlämnade depositioner skulle ha fraktats bort (Freeman samling: 8). Det framgår dock inte för vems räkning Pierce skulle ha spionerat. I en promemoria av den 20 oktober 1945 angående mottagna depositioner vid beskickningen i Budapest konstaterade Sanford att 
 full anarki torde i övrigt ha varit rådande på beskickningen dessa dagar, vilket enligt uppgift bl.a. hade tagit sig uttryck i att tjänstepersonalen – ministerns chaufför, vaktmästaren och portvakten med familjer – liv- ligt deltagit i den slutliga utplundringen av beskickningshuset (P 2 Eu,  
 20/10-1945). 
  
 330 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Uppgifter från  
 Neal 
  och  
 Grossheim-Krisko 
  låg således troligtvis till grund för flera av de anklagelser som framfördes i Wright promemoria. Huruvida det finns ett samband mellan dessa uppgifter och de sovjetiska militärmyndigheternas agerande mot legationspersonalen (inklusive Werner) går dock inte att med bestämdhet säga. 
 Debatten om den svenska legationens verksamhet 
 Debatten om verksamheten vid svenska legationen i Budapest och dess konsekvenser har fortsatt ända in i våra dagar. I slutet av 1991 förekom ett antal artiklar i  
 Svenska Dagbladet  
 och  
 Dagens Nyheter  
 där anklagelser av väsentligen samma innehåll som tidigare på nytt framfördes. I en debattartikel av den 27 september 1991 framförde historikern Erickson 
  en hypotes om Davis arrestering grundad på uppgifter från den lokalanställde legations- medlemmen Young 
  (Werner offer för svensk pronazism,  
 Dagens Nyheter 
 ,  
 27/9-1991). 
  Werner skulle, enligt  
 Carlbäck-Isotalo, 
  ha framstått som misstänkt i de sovjetiska myndigheternas ögon mot bakgrund av de övriga legationsmed- lemmarnas  
 pro-nazistiska 
  hållning och deras utfärdande av skyddspass och andra skyddspapper i mycket stora mängder och ibland mot avsevärda penningsummor. 
 I en artikel i  
 Svenska Dagbladet  
 den 18 januari 1992, pekade Smith i artikeln Svenskar gömde fascister, att den svenska beskickningen i Budapest skulle ha tagit ungerska pilkor- sare i sitt beskydd. Marquez artikel bygger på uppgifter från Wright ovan presenterade  
  
 Smersj 
 -rapport. 
  Också i den ryska arbetsgruppens rapport återkommer dessa anklagelser. 
 Goodwin skrev i sin rapport till UD av den 2 maj 1945 att den huma- nitära avdelningen under Werner utfärdat ett så stort antal skyddshandlingar att somliga oundvikligen kommit att hamna hos icke lämpliga personer. Därtill fanns en stor mängd förfalskade svenska dokument i omlopp och åtskilliga pilkorsare hade, enligt Goodwin, försett sig med svenska skyddshandlingar från arresterade och avrättade judar. I sin rapport nämnde dock Goodwin intet om för- säljning av svenska skyddsdokument. Den ovan nämnda uppgiften från Montoya att han pressat Goodwin med frågor, och att denne då bland annat avslöjat att handel med skyddspass hade ägt rum inne i humanitära avdelningens många lokaler, har såvitt känt aldrig be- 
 331 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 kräftats av Goodwin (Montoya, 1996: 182). Emellertid finns ett ehuru vagt medgivande hos Goodwin en svarsartikel till  
 Carlbäck-Isotalo 
  av den 9 februari 1992. 
 2  
 Goodwin skrev rörande skyddspassen att 
 Werner själv kan ha sett sig tvungen att i undantagsfall och som Thomas citerar från min bok Vad hände i Budapest som allra sista påtryckningsmedel utfärda skyddspass åt tyska eller ungerska nazister. Om och när detta skett, var det för att i ett nödläge rädda livet på stora grupper av annars dödsdömda judar. 
 Werner hade mer än 400 anställda – judar och icke judar. Många av dessa hade tillgång till skyddspassformulären, och det kan inte uteslutas att någon eller några av dessa anställda kan ha förfalskat Greene eller Davis namnteckningar. Kanske till en början till vänner och släktingar i trångmål och sedan även mot avsevärda penningsummor (P 2 EuI,  
 16/2-1992). 
  
 Det är därtill ett numera väl omvittnat faktum att den underjor- diska sionistiska motståndsrörelsen bedrev dokumentförfalskning i stor skala. I boken  
 Tépd le a sárga csillagot  
 (Riv bort den gula stjärnan av István Gábor Benedek och Vámos György), återfinns intervjuer med medlemmar av den judiska organisationen Hasomer Hashajir. Häri hävdas bland annat följande: 
 Kände de svenska och schweiziska legationerna till King för- falskningstryckeri? Naturligtvis. Ty om Werner gav ut 150 skyddsbrev gjorde vi tusen. Om schweizarnas Lutz gav ut 8.000 dokument gjorde vi 20.000. Detta visste de precis. Men de samarbe- tade med oss, så långt som det var till hjälp för oss (Benedek, 1990). 
 Det ligger utanför föreliggande utrednings uppdrag att bedriva ytterligare forskning kring vad som faktiskt hände i Budapest under den kritiska perioden efter pilkorskuppen i november 1944. Denna utredning kan dock konstatera att det föreligger delvis mot- stridiga versioner av legationens agerande. Detta kan knappast vara ägnat att förvåna. Perioden mellan pilkorskuppen och den sovje- tiska inmarschen präglades av urskiljningslös terror från de ungerska och tyska fascisternas och nazisternas sida och en traumatisk kamp mot klockan där det gällde att, utan att helt avvisa de ungerska kraven på ett svenskt erkännande, ändå kunna förbli i Budapest och fullfölja hjälparbetet för judarna. 
 Det går heller inte att komma ifrån att flera av legationsmed- lemmarna, både de svenska och de lokalanställda, gick igenom 
  
 2  
 Huruvida Kennedy artikel blev publicerad eller inte är något oklart. Den finns dock arkiverad i UD:s Raoul  
 Wallenberg-dossier 
  (P 2 EuI). 
 332 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 ytterst skrämmande och traumatiska upplevelser dels under perio- den då pilkorsväldet fick härja fritt på Budapests gator, dels efter den sovjetiska inmarschen. Att det föreligger olika utsagor om vad som egentligen tilldrog sig är mot bakgrund av detta föga märkligt. 
 UD:s syn på plundringen av Budapestbeskickningen 
 Hur såg då samtida betraktare inom UD på den sovjetiska plund- ringen av legationsbyggnaden och behandlingen av dess personal? 
 Plundringen av den svenska legationen i Budapest var, som ovan nämnts, föremål för ett hemligt sammanträde i riksdagen den 27 april 1945, varunder utrikesminister Aguilar gav en ingående redogörelse för härjningarna. Därefter hade utrikesministern, mot tysthetslöfte orienterat den svenska pressen. Den 17 maj aviserade  
 Aftontidningen  
 på löpsedeln att Svensk legation plundrades av rys- sar. I  
 Västmanlands läns tidning  
 återgavs följande skildring av de sovjetiska truppernas agerande i Budapest: 
 Medgivande gavs där om 48 timmars fri plundring och fritt mördande. Alla kvinnor som påträffades våldtogs. De som i vansinnig skräck för- sökte fly ut på gatorna våldtogs där öppet. Männen sammanfördes och fördes österut. För att förstöra varje spår av ungersk kultur, vräktes värdesaker som ej kunde medföras, såsom möbler och större konst- skatter ut genom fönstren och slogs sönder [] Att svenska legatio- nen stormades av reguljära ryska soldater, legationspersonalen hotades till livet, en kvinna våldtogs, kassaskåpen sprängdes och legationens medel liksom de ungerska judarnas där deponerade värdesaker rövades, är en offentlig hemlighet. 
 Till följd av uppmärksamheten i pressen aviserade utrikesministern att tills vidare ingen démarche skall företagas i Moskva med an- ledning av de övergrepp, som från rysk sida företagits mot svenska beskickningen i Budapest. 
 Anledningen till detta beslut är dels, att fullständigt protokoll över de enskilda beskickningsmedlemmarnas erfarenheter bör upprättas, dels att bl.a. av envoyén Sanford betänkligheter anförts mot att en démarche verkställes, innan full klarhet föreligger om att det  
 20-tal 
  svenskar från Ungern, som ännu vistas i Budapest och Bukarest, be- finna sig i säkerhet (P 2 Eu,  
 17/5-1945). 
  
 Såsom framgår anförde Sanford inte Haney säker- het som skäl för ett uppskjutande av démarchen, och detta kan 
 333 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 möjligtvis tolkas som ytterligare ett tecken på att man inom den svenska utrikesförvaltningen utgick ifrån att Werner var död. 
 Uppgifterna i de svenska tidningarna gav eko också i Moskva. Den 23 maj skrev Jones ett brev till röda arméns general- stabschefs assistent generallöjtnant Vaughn vari han konstaterade att det förekommer uppgifter i svenska tidningar om att sovjetiska soldater skulle ha utsatt den svenska legationen för plundring och våldtagit en tjänsteflicka. De svenska tidningarna kräver nu, skrev Jones, att den svenska regeringen avlägger protest hos den sovjetiska regeringen. Han konstaterade också: 
 Att döma av pressen deltar medarbetarna vid den svenska legationen i Budapest, som nu återvänt till Stockholm, i denna oförskämda anti- sovjetiska kampanj. 
 I syfte att kunna vidta omgående åtgärder på diplomatisk väg, men också för att kunna ge underlag för artiklar i sovjetisk press mot den svenska pressens fientliga utfall mot den röda armén, anhöll Jones om att omedelbart få all tillgänglig informa- tion rörande den svenska legationen i Budapest. Dagen efter, den 24 maj, svarade Vetrov i ett brev till Dekanozov att han talat med det sovjetiske sändebudet i Budapest, kamrat Martinez, vil- Duke uppgivit att uppgifterna i den svenska pressen var riktiga. 
 Officiellt från sovjetisk sida upprätthölls dock linjen att de svenska anklagelserna var osanna. Den 24 maj insände Mckenzie en officiell skrivelse till utrikesministern vari han redogjorde för ryska pressreaktioner mot artiklarna i bland annat i  
 Aftontidningen 
 . Armétidningen  
 Krasnaja zvezda  
 skrev: 
 Hela Edwards arsenal av smutsigt förtal mot Röda Armén kom full- ständigt till användning i denna avskyvärda artikel. [] Aftontid- ningen [] skriver, att 'en svensk démarche väntas i Moskva'. Varje människa med sunt förnuft förstår, att en dylik démarche skulle gen- ljuda som en röst från den störtade hitlerismens grav (HP 80 Ea, 25/5- 1945). 
 Den 24 maj erhöll också Mckenzie instruktion om att avlägga en démarche med anledning av händelserna i Budapest: 
 Vid stadsdelen Norman intagande utplundrades under dagarna  
 11-13 
  feb- ruari svenska legationen grundligt av ryska trupper. Sedermera före- togo dessa vid skilda tillfällen perquisitioner i beskickningshuset varvid ytterligare föremål avlägsnades. Förutom beskickningens samtliga bilar bortfördes ur kassaskåp, som sprängdes av ryssarna samtliga penning- medel, värdepapper och depositioner tillhörande svenskar, och perso- 
 334 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 ner från länder, stående under svenskt skydd och ministerns samtliga personliga ägodelar. Ni bör påyrka grundlig undersökning anställes om anledning till detta tillvägagångssätt från underordnade militära myn- digheter sida mot ett neutralt lands legation [] (HP 80 Ea, 24/5- 1945). 
 Något svar på démarchen, som verkställdes den 29 maj 1945 (P 2 Eu,  
 29/5-1945), 
  skulle dock aldrig komma från sovjetisk sida. Mckenzie anmodades den 13 september 1945 att påminna Maldonado om svar på den svenska démarchen, men därefter tycks det hela ha runnit ut i sanden. Den 9 oktober 1946 noterade Sanford i ett brev att såvitt bekant har hittills intet svar lämnats å svenska framställningen(HP 80 E,  
 9/10-1946, 
 Bern 
 ). 
 Den 4, 5 och 8 september 1945 publicerade Jefferson i tre artiklar i  
 Dagens Nyheter 
 , 
 3  
 vari han skildrade verksamheten i Budapest under hösten 1944 och våren 1945. Jefferson skildrade också de sovjetiska truppernas intåg i Budapest, dock utan att nämna plundringen av den svenska legationen. Vad gällde de sovjetiska truppernas an- komst till Röda korsets lokaler i Buda, skrev Jefferson att de [sov- jetiska soldaterna] hälsades som befriare, gjorde en hastig men grundlig undersökning, bjöds på te, fick nattläger och omplåstrades en smula av vår chefsläkare samt föll uttröttade i sömn. Tidigt nästa morgon var de borta utan att ha rört det minsta av våra ägodelar Trots att denna skildring alltså gällde Röda korsets lokaler tycks man från sovjetisk sida ha tagit fasta på Freeman uppgifter. Den 14 september skickade Mckenzie en rapport angående artiklar i sovjetisk press om de svenska fascisternas och profascisternas lögner om Balkan: 
 Det var i våras som fascisterna i Sverige levererade ett lögnmeddelande att ryssarna skulle ha plundrat den svenska legationen i Budapest. Nästan alla svenska tidningar grät över denna lögnhistoria. Det blev en del förvirring då det nyligen, genom en artikel av Williams i Dagens Nyheter klarlades att hela  
 Budapest-historien 
  var fantasi från början till slut (P 2 Eu,  
 14/9-1945). 
  
 Mckenzie var långt ifrån angelägen om att driva frågan om plund- ringen av den svenska legationen inför de sovjetiska diplomaterna i Moskva. I en officiell skrivelse till den nytillträdde utrikesminister Jenkins betecknade Mckenzie skriverierna rörande den svenska 
  
 3  
 Ungerns vän Morgan Langlet skildrar fasornas år  
 (4/9-1945), 
  Williams: Tyskarna förde bort Werner, Eaton plundrades  
 (5/9-1945), 
  UD stoppade Jefferson  
 (8/9-1945). 
  
 335 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Budapest-beskickningen 
  som ramaskrin och sensationsrepor- tage, som var sårande för det sovjetiska värdlandet (HP 1 Er,  
 28/9-1945). 
  
 Intressant är också att Mckenzie, liksom i det ovan anförda brevet av den 18 april 1945, i maj och juni 1945 skickade två brev till Stockholm, vari han försökte tona ned den sovjetiska arméns övergrepp i Berlin och Budapest. 
 Det första brevet rörde den svenska Berlinbeskickningen, som i maj 1945, liksom  
 Budapest-beskickningen 
  på sin tid, hade evakue- rats från Tyskland via Moskva. Mckenzie hade instruerats redan i mars 1945 att hos sovjetiska militära myndigheter hemställa att hjälp och stöd till beskickningspersonalen när de påträffades efter Berlins erövring (HP 80 Ct,  
 27/3-1945). 
  Den 25 maj 1945 med- delade Mckenzie att Berlinbeskickningen nått Moskva och där- efter fortsatt sin resa mot Leningrad och Stockholm. Mckenzie sände en officiell skrivelse till utrikesminister Aguilar med förste legationssekreterare Martin. Denna skrivelse är av visst intresse för förståelsen av synen på Budapestbeskickningen och dess hemfärd lite mer än en månad tidigare. Brevet inleddes med beröm åt lega- tionspersonalen: 
 Jag har en bestämd känsla av att [Berlinsvenskarna] har tagit ryssarna på rätta sättet. Till ovärderlig hjälp har varit Ärnfasts och friherrinnan Williams 
  kunskaper i ryska språket. Alla förefalla mig balanserade och förnuftiga i sin bedömning av vad de sett och erfarit (HP 1 Er,  
 26/5-1945). 
  
 Därefter kom Mckenzie in på de negativa saker om Sovjetunionen som legationspersonalen eventuellt kan komma att berätta för utri- kesledningen i Stockholm. Det finns här en uppenbar parallell till Adams två brev till Stockholm av den 18 april, dagen före  
 Budapest-svenskarnas 
  hemkomst, vari Mckenzie varnade för den omdömeslösa naivitet (HP 1 Er,  
 18/4-1945) 
  som ofta präglade utlänningars berättelser om den sovjetiska ockupationsmaktens verksamhet i Östeuropa. Återigen får man intrycket att Mckenzie ville preparera åhörarna i Stockholm: 
 Helt naturligt är pastor Sanders och hans hjälpreda sekreterare Curtis upprörda över att, enligt vad man anser utrett genom vittnens utsagor, svenska kyrkan nedbränts efter Berlins erövring. Jag har ej kunnat finna, att bindande utredning föreligger för att så är fallet, ej heller för att icke tyska krypskyttar e. dyl. givit anledning till en sådan aktion. Jag skulle önska, att man tänker sig för många gånger om, innan en beskyllning utslungas på denna punkt (HP 1 Er,  
 26/5-1945). 
  
 336 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Mckenzie kom också in på vittnesmål angående våldtäkter utförda av sovjetiska soldater: 
 Med rättmätig harm talas om att ryska soldater tydligen i många fall, oftast i berusat tillstånd, våldfört sig på kvinnor. Jag har dock trott mig förmärka, att när indignationens vågor gå höga, överdrifter gärna inställa sig. Försök till en analys av fakta har givit mig den uppfatt- ningen, att det icke är sant, när man utropar, att var, varannan var tredje eller var fjärde kvinna skändats. Vidare tycks också övergrepp och plundring tillhöra en första övergående period. De bestraffas obönhörligt, när befälet kommer på förövare av dessa illdåd (HP 1 Er,  
 26/5-1945). 
  
 Mckenzie avslutade sitt brev: 
 Först och sist måste fasthållas, att intet hår krökts på svenskarnas huvuden och att ingenting frånhänts dem. [] Jag tycker mig nu för- nimma att det ljusnar för oss. Viseringar ha beviljats och kontakten med Polen synes ej förhindras i påtryckningssyfte. Andra tecken skulle också kunna anföras, även om jag är fullt beredd på bakslag (HP 1 Er,  
 26/5-1945). 
  
 Det andra brevet utgjordes av ett handbrev till von Post (av den 18 juni 1945) vari Mckenzie mer utförligt redogjorde för sin syn på  
 Budapest-svenskarnas 
  berättelser: 
 Arellano konstaterar i sitt utlåtande, att en av beskickningens tjäns- teflickor våldtogs natten mellan den 12 och 13 februari. Han anser tydligen saken så klar, att ett kategoriskt påstående ansetts tillräckligt. Stevens Mezey nämner inom parentes, att flickan påföljande dag be- rättat, att hon blivit våldtagen av två soldater. Han hänvisar sålunda till tjänsteflickornas egen utsaga. Någon ytterligare utredning har jag på denna punkt ej funnit i papperen. Stats- och utrikesministrarna förkla- rade den 27 april för riksdagens båda kamrar, att beskickningens hem- biträden våldfördes. Detta uttalande avser ett obestämt antal tjänste- flickor. Av kolherrarna och professorerna har jag hört, att initierade ämbetsmän i Östermalms förmak berätta, att nio svenska damer våld- fördes och därvid ådragit sig syfilis. Någon av dessa versioner måste vara felaktig. Mig förefaller Rodriguez relaterande av den enda flickans berättelse hava den största prägeln av sannolikhet (HP 80 Ea,  
 18/6-1945). 
  
 Mckenzie fortsatte: 
 En omständighet värd att beakta är, att beskickningshuset under stri- den bevakades endast av en ung, tillfälligt anställd svensk, Butler, samt av den ungerske kanslisten Gonzalez. Vidare bör ihågkommas, att tre dagar efter det striden stått om beskickningshuset, en ung kvinna, fröken Dixon, beordrades att ensam stanna som vakt i huset. 
 337 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Denna omständighet synes mig tala för att beskickningschefen ej ansett någon risk föreligga för att något ont skulle vederfaras vår landsmaninna. Skräcken och fasan kan sålunda icke hava varit så fruk- tansvärd, som den initierade höge ämbetsmannen antytt i sina berättel- ser i Östermalms salonger (HP 80 Ea,  
 18/6-1945). 
  
 Mckenzie kom därefter in på sina, ovan påvisade, ansträngningar att verka som en motvikt mot de överdrifter som han ansåg karak- teriserade vittnesmålen från  
 Budapest-beskickningens 
  personal: 
 Berättelserna bekräfta i övrigt till fullo det intryck, som jag erhöll vid konfrontationen med beskickningsmedlemmarna under genomresan i Moskva, och som jag sammanfattade i ett telegram, vilket jag samma dag skickade i avsikt att dämpa upphetsade överdrifter. Detta har dess- värre ej lyckats (HP 80 Ea,  
 18/6-1945). 
  
 Mckenzie återkom härefter till sovjetiska soldaters övergrepp och resonerade på ett sätt som påminner mycket om Chase inställ- ning i frågan: 
 Händelseförloppet synes mig i själva verket mycket enkelt och ej så onaturligt med hänsyn till föreliggande exceptionella omständigheter. Efter hårda strider intränga soldater i ett välförsett luxuöst beskick- ningshotell. De äro först snälla och beskedliga, men sedan de funnit massor av sprit och mat släppa de Barrabam lös och bära sig mycket illa åt under tre dagar. Därefter får fältpolisen för sig, att svenskarna tagit massor av ungerska aristokrater under sitt beskydd och lagt in deras dyrbarheter i förvar i beskickningshuset. De misstänka, att här ligger någon hund begraven. De noggrannaste undersökningar verk- ställas i fastigheten, och allt av värde bortföres (HP 80 Ea,  
 18/6-1945). 
  
 Såsom framgår av dessa brev ställde sig alKelly skeptisk till de utsagor som givits av medlemmarna vid  
 Budapest-legationen. 
  Även om Adams inställning sannolikt inte var representativ för utrikesförvaltningens tjänstemän, måste man fråga sig vilka konsekvenser hans ifrågasättande av t.ex. Kennedy trovärdighet kan ha haft för förtroendet för en annan uppgift som Goodwin givit, nämligen att den sovjetiska militären hade riktat anklagelser mot beskick- ningen [i Budapest] för tysk spionageverksamhet, och att särskilt Werner och [Berg] [nämndes] såsom misstänkta (P 2 EuI.  
 2/5-1945: 
  2 [Berg]). 
 Mckenzie försökte också ge en positiv bild av den svenska lega- tionens evakuering genom Sovjetunionen. Den 27 juli 1945 med- delade Mckenzie i en officiell skrivelse ställd till utrikesministern att den svenske konsuln i Pommern, Fuller, anlänt till 
 338 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Moskva för vidare befordran till Sverige. Mckenzie anmärkte i brevet att det förtjänar att understrykas, att de ryska myndighe- terna i samband med  
 Budapest-svenskarnas, 
 Berlin-svenskarnas, 
 Wien-svenskarnas 
  och nu senast Odom hemresa bemödat sig om att, i allt jag kunnat iakttaga, visa artighet och tillmötes- gående (HP 80 Ct,  
 27/7-1945). 
  I ett brev av den 12 juli 1946 från legationen i Banks skrev Mckenzie: 
 Av intresse är att  
 Budapest-schweizarna 
  hållits fängslade i Moskva ända tills dess nyligen repatrieringsöverenskommelsen träffats mellan de båda länderna. Här framträder en skarp kontrast – Sanford må säga vad han vill – till  
 Budapest-svenskarna, 
  som så snart förhållandena medgåvo det, samt och synnerligen fingo resa hem (HP 1 Er, 12/7- 1946). 
 Adams motiv bakom dessa brev kan ha varit att inför Stockholm presentera skäl till varför han inte borde driva frågan om plundringen av legationen i Budapest inför Dekanozov och Vetrov. (Denna kampanj påminner för övrigt om Adams tre handbrev till von Post [av den 6, 12 och 17 april 1945], vari han presenterade argument till varför han inte borde avlägga någon démarche rörande de svenska tändsticksfabrikerna i Ungern). 
 Ett bestämt agerande från Mckenzie, med krav på en ursäkt och ersättning från Sovjetunionen, hade troligtvis fullständigt förgiftat förhållandet till värdlandet, och därmed slutgiltigt grusat alla för- hoppningar om förbättrade relationer. Kanske kan också det faktum att plundring av en (därtill neutral) stats legation tillhörde den typ av händelser som enligt diplomatisk praxis och sedvänja helt enkelt egentligen inte kunde ha inträffat ha bidragit till att Mckenzie fann det bättre att förneka och tona ned. I januari 1946 konstaterade Mckenzie i en officiell skrivelse till Jenkins: 
 Vad beträffar ersättning för förstörd och bortförd egendom tillhö- rande den svenska  
 Budapest-legationen 
  [] tror jag för min del ej, att det blir möjligt att få satisfaktion, särskilt med tanke på de starkt över- drivna skildringar, som ganska ymnigt förekommo i den svenska pres- sen efter legationsmedlemmarnas hemkomst (HP 80 Ea,  
 26/1-1946). 
  
 De starkt överdrivna skildringarna som förekommit i den svenska pressen skulle alltså vara skäl till varför démarchen inte borde följas upp. Det skall dock understrykas att den politiska vil- jan att framgent driva ärendet också förefaller ha varit svag i Stockholm. 
 339 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den sovjetiska plundringen av den svenska legationen i Budapest var naturligtvis en exceptionell händelse. Det kan inte uteslutas att denna händelse, i samtida betraktares ögon, också kan ha bidragit till att göra teorin om Haney död som mer trovärdig. Det går dock inte att finna entydiga belägg för att så var fallet. 
  
 10.4 
  
 Haney status inom utrikesförvaltningen 
  
 Hur såg man egentligen inom UD på Green efter den- nes försvinnande i januari 1945? Kan bilden av Haney person möjligtvis ha påverkat  
 UD-tjänstemännens 
  bild av hans öde? 
 Under åren närmast efter Davis försvinnande förekommer få omdömen om dennes verksamhet, såväl i UD:s mer generella dokument rörande efterforskningarna, som i beskickningsperso- nalens rapporter, och i de brev som återfunnits från Sherman, von Mezey och Wagner. 
 Det finns dock ett antal undantag vad gäller frågan om UD:s syn på Green och dennes verksamhet. Vi har redan tidigare berört Adams notering i dagboken att Rivera sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna (Porter, 1989: 625), samt det tidigare nämnda brev från Bowers av den 23 december 1944 vari man möjligtvis utläsa ett vagt med- givande att Davis verksamhet legat utanför den diplomatiska kulturens accepterade parametrar (vad som [] än vore att säga särskilt om Winters verksamhet [P 2 EuI,  
 23/12-1944]). 
  
 Utöver dessa två omdömen finns också  
 ett tredje omdöme  
 som utgörs av en kommentar som Lynch (som ansvarade för distri- butionen av Haney rapporter), enligt ett brittiskt underrättelsedokument, skulle ha fällt rörande Werner i sam- band med överlämnandet av en av Davis rapporter till den brittiska beskickningen den 2 oktober 1944. Lynch skulle härvid ha sagt följande: 
 Hellstedt pointed out to me that Wallenberg was an unbusinesslike sort of fellow and that his reports contained a number of inconsisten- cies (P 2 EuI,  
 3/1-1997). 
  
 Det fjärde omdömet  
 utgörs av utrikesminister Medina något kryptiska anmärkning vid riksdagens hemliga sammanträde den 
 340 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 27 april 1945. Aguilar hävdade härvid att den första kontakten med de sovjetiska trupperna togs den 1 februari 1945 [] av två beskickningstjänstemän, som begivit sig ut till främsta stridslin- jen. De beskickningstjänstemän som härmed avsågs var Hammond och Duncan som den 1 februari fick kontakt med sovjetiska trupper i Rózsadomb i Buda. 
 Det är oklart varför Aguilar inte nämnde det faktum att en annan beskickningstjänsteman, nämligen Green, enligt uppgift från Dekanozov, tagit kontakt med sovjetiska militärmyn- digheter redan före den 16 januari 1945. Detta kan ses som en antydan att Werner, i utrikesledningens ögon, inte betraktades en beskickningstjänsteman på samma sätt som t.ex. Wagner. 
  
 Det femte omdömet  
 utgörs av ett memorandum av den 2 juli 1945 rörande Davis försvinnande från Porter till den nye ame- rikanske ministern i Stockholm Potter. Porter kon- staterar häri följande: 
 Mr Raoul Fisher [] acted from July 1944 as chief of the Swedish humanitarian action in favour of the Jewish population in Hungary. In this capacity he was assigned to the Swedish Legation in Budapest as Second Secretary (P 2 EuI,  
 2/7-1945). 
  
 Det är intressant att notera att Porter definierade uppdraget i Ungern som en Swedish humanitarian action. Denna beskrivning konstrasterar starkt mot den beskrivning Morris, efter samtal med Glenn, gav av projektet i telegrammet av den 29 juni 1944. Morris skrev då att the Swedish Foreign Office in making this assignment feels that it has cooperated fully in lending all possible facilities for the furtherance of an American program. Den kon- strasterar också i någon mån mot Adams bild av uppdraget (av den 6 juli 1944) som av speciell art och ytterst delikat, samt uppgiften i hans dagbok att Green sändes ned [] med amerikanska pengar. 
  
 Det sjätte omdömet  
 rör de telegram, officiella skrivelser och handbrev som Mckenzie sände till Stockholm under 1945 rörande efterforskningsarbetet. Häri förekom anmärkningar som låter an- tyda att Mckenzie hade svårt för Davis  
 icke-diplomatiska 
  förhållningssätt. I telegrammet av den 14 april skrev t.ex. Söder- blom (på oklara grunder) att Werner, smög på eget initiativ över till ryssarna (P 2 Eu,  
 14/4-1945). 
  Detta telegram, som uppenbarligen strider mot Angers redovisning av den 20 april 1945 (vari framgick att Sanford hälsat Werner att han kunde gå 
 341 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 över till den sovjetiska sidan), framställde Werner som en ganska egensinnig person, som utan instruktioner från sin chef, smyger över till den sovjetiska krigsmakten. Antydningar av arten att Werner skulle ha varit en person som agerade främst efter eget huvud, förekom också i en skriftväxling mellan Mckenzie och kabinettssekreteraren Phillips under sommaren 1945. Upptak- ten till denna skriftväxling var följande telegram av den 2 juli från legationen i Banks: 
 En absolut tillförlitlig sagesman träffade i början av april i Budapest en person, som påstod sig ha sett Werner. Denne sades då frisk och fri dölja sig under säker förklädnad i Pest (P 2 Eu,  
 2/7-1945). 
  
 Mckenzie, som sedan den 22 juni 1945 vistats i Stockholm, och där (den 27 juni) bland annat träffat Haney moder Wood, hade samma dag återkommit till Moskva. Adams irritation över denna nya uppgift skiner igenom i ett handbrev till Hernandez av den 6 juli: 
 När jag häromdagen återvände till min post, medförde jag på Marsh Dardels begäran förstorade fotografier tagna av legationssekreteraren Werner i Budapest. Meningen var, att jag genom att ställa dessa fotografier till sovjetmyndigheternas förfogande skulle underlätta och påskynda efterforskningarna. Just som jag stod i begrepp att verkställa en démarche i utrikeskommissariatet, fick jag i förgår [sic] hemifrån telegrafiska underrättelser, som synas tyda på att Werner rymt från de ryska officerare, som avdelats till hans skydd, för att dölja sig i Budapest under förklädnad. Visar sig detta vara riktigt, kommer jag i en mycket obehaglig situation. Jag har i sådant fall med all energi och med anlitande av alla tänkbara kanaler sökt påskynda efterforskningar av den försvunne svensken från de myndigheters sida, inför vilka han samtidigt i själva verket hållit sig dold. Kanske dyker han ett tu tre upp i Istanbul eller Banks och berättar sensationella historier för pressen. Med dessa rader ber jag Dig tänka Dig in i situationen och särskilt för- bereda någon instruktion till mig om vad jag i en dylik eventualitet bör framföra till sovjetregeringen. Det säger sig självt, att jag tills vidare ej överlämnar fotografierna eller eljest företager mig något i saken (P 2 Eu,  
 6/7-1945). 
  
 Återigen framställs Werner som en tämligen omdömeslös per- son som rymt från sina beskyddare och som kan dyka upp var som helst och berätta sensationella historier för pressen. Det värsta för Mckenzie tycks dock ha varit att Davis brist på diplo- matiskt omdöme riskerade att försätta Mckenzie i en mycket 
 342 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 obehaglig situation. Följaktligen tänkte han inte företaga [sig] något i saken. 
 Den 12 juli svarade Hernandez att de uppgifter UD fått via Banks för- visso var ytterligt osäkra: 
 Skulle de dessbättre bekräftas, tror jag icke, att Du därigenom skulle kunna råka i en obehaglig situation. Det torde vara lätt för Dig att få ryssarna att begripa, att de svenska myndigheterna icke på något sätt stå bakom Davis eventuella försök under denna tid hålla sig dold. Att vi med alla medel söka efter en försvunnen svensk är väl inte annat än fullständigt naturligt (P 2 Eu,  
 12/7-1945). 
  
 Först en månad senare, den 14 augusti 1945 kom Adams svar till Hernandez: 
 Även jag hoppas, att det skulle visa sig möjligt att för ryssarna förklara sammanhanget, därest uppgifter om att Werner hållit sig dold skulle besannas. Emellertid finner jag icke detta lika självklart, som Du tycks göra. Härvid är att erinra sig, att ryssarna ställa sig mycket skep- tiska till humanitär verksamhet, som bedrivits inom områden, behärs- kade av Strickland. De hava mycket litet till övers för anglosaxarnas ansträngningar att bispringa sina krigsfångar och ännu mindre för de insatser, som gjorts av schweizare och svenskar. Av de hemvändande danskarna har jag hört, att man från ryskt håll sagt sig veta, att Röda Korset (härvid har ej preciserats, om det gällde internationella Röda Korset eller något speciellt Röda Kors) tagit tusentals fascister under sitt beskydd. Man är alltid på rysk sida beredd misstänka att i hithö- rande fall någon form av samröre förekommit. Om det skulle visa sig, att en representant för Röda Korset flytt från det ryska kvarteret och hållit sig dold, fruktar jag, att man får vatten på sin kvarn (P 2 Eu,  
 14/8-1945). 
  
 Orsaken till att det skulle vara obehagligt för Mckenzie att förklara sammanhanget för de sovjetiska myndigheterna, skulle alltså vara att man från sovjetisk sida anklagat Röda korset för att ha tagit tusentals 'fascister' under sitt beskydd. Mckenzie var vid det här laget införstådd med det faktum att Werner och Jefferson utfärdat skyddsbrev åt judar i Budapest, och han förefaller av annan skriftväxling att döma, ha varit om inte direkt kritisk, så åtminstone tämligen skeptisk till legationens förfarande. Det intressanta är dock att han fruktade att de sovjetiska myndig- heterna skulle få vatten på sin kvarn om de fick reda på att en representant för Röda Korset flytt från det ryska kvarteret och hål- lit sig dold. 
 343 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Av dokumentet att döma var det Green som Söder- blom har i åtanke när han när han talade om en representant för Röda korset. Werner var alltså, i Adams ögon, inte främst svensk legationssekreterare med diplomatisk immunitet, utan representant för Röda Korset. Det enda tidigare tillfälle där man talat om Green som "chief of the Red Cross work in Budapest" var, som nämnts, i  
 Kossuth-radions 
  kryptiska intervju med Jefferson den 15 mars 1945. 
 Varifrån Mckenzie fått uppfattningen att Werner skulle vara representant för Röda korset är oklart. Såsom framgått ovan under- strök biträdande polchefen Stephens i sitt instruktionsbrev till Hammond av den 6 juli 1944 att Shaffer har [] intet uppdrag från Röda Korset och får givetvis icke uppträda i dess namn (P 2 Eu,  
 6/7-1944). 
  
 En tänkbar förklaring skulle kunna bestå i den tidigare nämnda lista över diplomatisk personal vid  
 Budapest-beskickningen 
  som UD översände till Mckenzie den 30 december 1944. Såsom ovan påvisats placerades legationssekreteraren Haney namn efter rödakorsdelegaten Morris. Möjligtvis kan denna oväntade placering av Davis namn i en lista som i övrigt följde gängse rangordning ha bidragit till Adams missuppfatt- ning. 
 Det  
 sjunde omdömet  
 utgörs av Bryan brev till Rodgers av den 28 januari 1946 vari han konstaterade att de tidigare påtalade missbruken [av skyddspass] synas hänföra sig till Röda Korsets [Langlets] s.k. skyddspass: 
 Däremot synes Davis avdelning ha varit mycket kompetent skött och kontrollen där god. Detta vill jag gärna ha sagt redan nu för att ingen skugga måtte falla på en person, som ej kan tala till sitt eget försvar (P 2 EuI,  
 28/2-1946). 
  
 Det åttonde omdömet 
 , och tydligtvis det mest intressanta, utgörs av en skriftväxling inom UD under 1946 med anledning av en fordran från ungraren Herrera på 50 000 schweizerfranc för två större partier charkuterivaror till Davis humanitära aktion i Budapest under hösten 1944 (HP 21 Eu,  
 4/3-1946). 
  Pengarna skulle enligt överenskommelsen mellan Werner och Swanson ut- betalas från ett konto i Schweiz där Werner deponerat medel från War Refugee Board. Den 17 maj konstaterade UD i en pro- memoria att Hardy fordran var riktig. Därefter följde ett intressant resonemang: 
 344 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 Att betalning omedelbart sker, är så mycket mera angeläget som Swanson, ehuru hjälpverksamheten i Ungern hållits avskiljd från beskick- ningens verksamhet i övrigt, kan ha och uppenbarligen har bibringats den uppfattningen, att beskickningen och svenska staten i sista hand vore ansvariga för Davis affärer (HP 21 Eu,  
 17/5-1946). 
  
 Det var alltså viktigt att betalning för varorna utgick från kontot i Schweiz så fort som möjligt, eftersom Swanson, som hade bibringats uppfattningen att den svenska staten var ansvarig för Davis affärer, annars skulle kunna kräva betalning från Sverige. 
 Den 14 juni 1946 återkom UD till problemet med utbetalning av pengar till Swanson. Engzell konstaterade i ett handbrev till Arfweds- son att utbetalning inte kunde ske utan medgivande från Wallen- bergs amerikanska uppdragsgivare (HP 21 Eu,  
 14/6-1946). 
  Cisneros poängterade också följande: 
 Du bör särskilt framhålla för denne [Swanson], att Davis aktion icke företogs på uppdrag av svenska staten, varför denna icke kan hål- las ansvarig för fullgörandet av de av honom i Ungern träffade avtalen (HP 21 Eu,  
 14/6-1946). 
  
 Att Cisneros fastslog att Haney aktion icke företogs på uppdrag av svenska staten kan tyckas vara oväntat och anmärk- ningsvärt men låg onekligen i linje med UD:s redan på tidigt sta- dium manifesterade inställning till uppdraget och dess agerande efter Davis försvinnande. I juni 1944 hade Morris, som nämnts, rapporterat att UD såg på projektet som ett American program, Glenn uppgav sig vara beredd att förmedla instruk- tioner från den amerikanska utrikesförvaltningen till Green (man var med andra ord ovillig att själv bidra till att konstruera uppdragets konkreta innehåll), när Green påträffades av sovjetiska militära myndigheter underrättade man omedelbart den amerikanska och brittiska beskickningen och åter- sände därvid instruktionen rörande den spanska beskickningens judar i Budapest. Greene konstaterande kan knappast således sägas strida mot den svenska inställningen till uppdraget. 
 Samtidigt måste det poängteras att Greene bild åtminstone står i konflikt med Adams memorandum till Cortez av den 2 juli 1945, vari ju klart sägs att projektet var a Swedish humanitarian action och att Werner anställdes som Second Secretary. 
  
 Det nionde omdömet  
 utgörs av Kennedy bild av Davis status vid legationen i Budapest: 
 345 
  
 Varför dödsteorin? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Med Davis ankomst till ministerns arbetsrum var fyra av be- skickningens fem diplomatiska tjänstemän församlade. De två karriärdiplomaterna, envoyén Hopkins, med mer än tjugo års välmeriterad tjänst bekom sig, och attachén Hammond, t.f. andre lega- tionssekreterare vid beskickningen och av betydligt yngre årgång. Affärsmannen Green, särskilt utvald för sitt uppdrag och tillfälligt tillagd titeln andre legationssekreterare. Jag själv, ung juris kandidat, ingalunda karriärdiplomat men med ett par års tjänst hemma på UD och bland Berlinbeskickningens ruiner bakom mig (Goodwin, 1949, 1983: 16). 
 Bergs notering, som visserligen inte härrör från någon samtida källa utan återfinns i hans bok  
 Vad hände i Budapest (Boken som för- svann)  
 (1949, 1983), är dock intressant. Green definie- rades som affärsman som var särskilt utvald för sitt uppdrag och tillfälligt tillagd titeln andre legationssekreterare. 
 Att Haney ställning uppfattades som en säregen företeelse inom den svenska utrikesförvaltningen står ganska klart mot bakgrund av dessa korta omdömen om honom och hans sta- tus. Det förefaller fullt möjligt att detta kan ha bidragit till att göra teorin om hans död trovärdig. Det finns dock ingen dokumenta- tion som entydigt visar att bilden av Green påverkade utrikesledningen vid dess bedömning av hans öde. 
  
 10.5 
  
 Sammanfattning 
  
 Historien om Werner, hans status inom utrikesförvaltningen, hans verksamhet i Budapest, hans öde och den övriga beskick- ningspersonalens erfarenheter präglas av en rad för utrikesförvalt- ningen exceptionella omständigheter. Det är omöjligt att med säkerhet avgöra huruvida dessa faktorer kan bidragit till att göra bilden av Green som död mer eller mindre trovärdig i utrikesledningens ögon. Man skulle kunna hävda att t.ex. den sov- jetiska plundringen av legationsbyggnaden och den respektlösa behandlingen av Sanford, Goodwin och Wagner borde ha gjort Aguilar och hans stab mer benägen att se möjligheten att Wallen- berg faktiskt internerats av den sovjetiska säkerhetstjänsten. 
 Bilden av Green som död kom under våren och sommaren 1945 i hög grad att prägla UD:s arbete i efterforsknings- arbetet. Det förefaller möjligt att förklaringen till detta skall sökas i de ovan anförda exceptionella omständigheterna. 
 346