Till statsrådet och chefen för 
 Utrikesdepartementet 
 Regeringen bemyndigade genom beslut den 18 oktober 2001 chefen för Utrikesdepartementet att tillkalla en kommission med uppgift att utreda och värdera hur den svenska utrikesledningen har agerat i Wallenbergärendet (dir. 2001:71). 
 Med stöd av nämnda bemyndigande utsågs den 19 oktober 2001 landshövdingen Banks till ordförande i kommissionen. Den 7 december 2001 förordnades som ledamöter professor Erickson, professor Hayes, fil. Bauer. Smith, och fil. Bauer. Simon. 
 Som sakkunniga förordnades samma datum professor Valentine samt professor Crawford. 
 För att som experter biträda kommissionen förordnades fil. mag. Mccarty, fil. lic. Murray, fil. Bauer. Moore, fil. kand. Hernandez, fil. kand. Smith och professor Vasquez 
 Som sekreterare förordnades den 19 oktober 2001 fil. Bauer. Taylor. 
 Kommissionens uppdrag skulle enligt direktiven redovisas senast den 31 december 2002. Den 28 november 2002 framställde kom- missionen en begäran om mer tid för utredningsarbetet. 
 Den 9 januari 2003 biföll regeringen en begäran från kommissio- nen om förlängd uppdragstid. Därvid bestämdes att uppdraget skulle redovisas senast den 10 mars 2003. 
 Härmed överlämnas kommissionens rapport Ett diplomatiskt misslyckande: Fallet Cole och den svenska utrikes- ledningen. 
 Stockholm i februari 2003. 
 Banks 
 SmithInnehåll 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 17 
  
 Summary .......................................................................... 
  
 29 
  
 1 
  
 Inledning................................................................... 
  
 41 
  
 2 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande ...................... 
  
 43 
  
 2.1 
  
 Konstruktionen av underlag för regeringens beslut .............. 
  
 44 
  
 Problemformuleringar och störningsfaktorer........................ 
  
 44 
  
 Störningsfaktorer inom utrikesförvaltningen ........................ 
  
 45 
  
 Störningsfaktorer vid tolkning av diplomatisk 
  
 signalering ..................................................................... 
  
 50 
  
 Sammanfattning: Den viktiga analysen av 
  
 problemformuleringsfasen........................................ 
  
 51 
  
 2.2 
  
 Utrikesdepartementets organisation ...................................... 
  
 53 
  
 Det krigstida utrikesdepartementet tar form......................... 
  
 53 
  
 Kommunikationskanaler inom utrikesförvaltningen ............ 
  
 55 
  
 Utrikesdepartementets ledning vid tiden för 
  
 rekryteringen av Cole ............................. 
  
 59 
  
 2.3 
  
 Att värdera en utrikesledning och dess agerande................... 
  
 60 
  
 Hur borde utrikesledningen ha agerat? .................................. 
  
 60 
  
 Utvärdering av utrikesförvaltningens organisation ............... 
  
 63 
  
 2.4 
  
 Avgränsningar .......................................................................... 
  
 64 
  
 2.5 
  
 Material..................................................................................... 
  
 67 
  
 Arkivstudier.............................................................................. 
  
 67 
  
 3 
  
 Tidigare forskning ...................................................... 
  
 75 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:18 
  
 3.1 
  
 Fem obesvarade frågor............................................................. 
  
 75 
  
 Vilken status hade Cole inom UD? .................. 
  
 76 
  
 Varför utfärdades inte instruktioner åt Davis 
  
 Campbell?................................................................... 
  
 77 
  
 Varför togs inte Kollontajs budskap på allvar?....................... 
  
 79 
  
 Vilka instruktioner erhöll Johnson? ................................... 
  
 79 
  
 Varför agerade inte UD trots inviter till förhandlingar? ....... 
  
 86 
  
 Sammanfattning........................................................................ 
  
 86 
  
 3.2 
  
 Den ryska rapporten ................................................................ 
  
 87 
  
 3.3 
  
 Kritik mot agerandet efter 1957 .............................................. 
  
 89 
  
 3.4 
  
 Utredningens disposition ........................................................ 
  
 91 
  
 4 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag................... 
  
 95 
  
 4.1 
  
 En säregen företeelse................................................................ 
  
 95 
  
 4.2 
  
 Förintelsen når Ungern ........................................................... 
  
 96 
  
 Tyskt maktövertagande 19 mars 1944..................................... 
  
 96 
  
 Förföljelsen av judarna i Ungern intensifieras ....................... 
  
 96 
  
 Den svenska beskickningen i Budapest .................................. 
  
 99 
  
 4.3 
  
 Doyle rekrytering.............................................. 
  
 102 
  
 Varför rekryterade UD Raoul Wallenberg för uppdraget 
  
 i Ungern?..................................................................... 
  
 102 
  
 Kontakter inleds mellan amerikanska beskickningen och 
  
 UD ............................................................................... 
  
 106 
  
 Riktlinjerna för uppdraget utarbetas..................................... 
  
 111 
  
 Den amerikanska politiken mot Sverige ............................... 
  
 126 
  
 4.4 
  
 Doyle verksamhet i Budapest........................... 
  
 127 
  
 Rapporter och utfärdandet av skyddsdokument.................. 
  
 127 
  
 Oklarheter kring rapportering............................................... 
  
 128 
  
 Oklarheter kring kommunikationskanaler och 
  
 finansiering .................................................................. 
  
 131 
  
 Rapporteringen till de amerikanska och brittiska 
  
 legationerna i Stockholm............................................ 
  
 132 
  
 Ytterligare instruktioner från Hull och Brown till 
  
 Campbell................................................................... 
  
 140 
  
 4.5 
  
 Sammanfattning: Två uppdragsgivare ................................... 
  
 145 
  
 6 
  
 SOU 2003:18 
  
 Innehåll 
  
 5 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen 
  
 1943–45 ................................................................ 
  
 149 
  
 5.1 
  
 Försämrade relationer............................................................ 
  
 149 
  
 Sveriges minister i Moskva förklaras persona non 
  
 grata ........................................................................... 
  
 149 
  
 5.2 
  
 Ny chef för den svenska beskickningen i Moskva............... 
  
 151 
  
 Myers.................................................................. 
  
 151 
  
 Carrillo syn på Sovjetunionen ........................................ 
  
 152 
  
 Carrillo strategi och målsättningar................................. 
  
 157 
  
 Vad visste Johnson om Campbell? ................................ 
  
 159 
  
 Johnson och skyddet av svenska intressen i Ungern....... 
  
 161 
  
 5.3 
  
 Vad visste Sovjetunionen om Cole?................ 
  
 162 
  
 5.4 
  
 Isande kyla i Moskva .......................................................... 
  
 164 
  
 Möten med Dekanozov och Vetrov ..................................... 
  
 164 
  
 Ytterligare motgångar............................................................ 
  
 167 
  
 Läget i Moskva vid tiden för Johnson arrestering......... 
  
 168 
  
 6 
  
 Cole arresteras ...................................... 
  
 171 
  
 6.1 
  
 Pilkorsväldet oktober till december 1944............................. 
  
 171 
  
 Svenska beskickningen i Budapest hårt ansatt ..................... 
  
 171 
  
 Röda armén erövrar Budapest, Johnson begär skydd 
  
 åt svenska legationen .................................................. 
  
 175 
  
 6.2 
  
 Arresteringen av Cole...................................... 
  
 178 
  
 Carrillo démarche vidarebefordras till röda armén ....... 
  
 178 
  
 Cole påträffas av sovjetisk militär ................... 
  
 179 
  
 Sovjetisk arresteringsorder utfärdas ..................................... 
  
 183 
  
 6.3 
  
 Dekanozov meddelar Johnson att Campbell 
  
 påträffats................................................................................. 
  
 184 
  
 7 
  
 Bild I: Cole i sovjetiskt beskydd .............. 
  
 187 
  
 7.1 
  
 Dekanozovs note ................................................................... 
  
 187 
  
 Problemet Cole............................................. 
  
 187 
  
 Johnson vidarebefordrar Madden note till UD........ 
  
 188 
  
 UD vidarebefordrar Dekanozovs note de till brittiska 
  
 och amerikanska legationerna i Stockholm............... 
  
 189 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:18 
  
 Ville sovjetiska myndigheter utväxla Cole?.... 
  
 191 
  
 Johnson möter Mejia ............................................... 
  
 193 
  
 7.2 Carrillo rapportering till UD.......................................... 
  
 195 
  
 Nytt möte med Vetrov .......................................................... 
  
 196 
  
 Thomas bild av Johnson och läget i de svensk- 
  
 sovjetiska relationerna ................................................ 
  
 199 
  
 Varför antog Sovjetunionen en kyligare attityd mot 
  
 Sverige runt årsskiftet  
 1944–1945? ............................ 
  
 202 
  
 7.3 
  
 Utrikesledningen och Raoul  
  
 Wallenberg-ärendet: 
  
 februari 1945........................................................................... 
  
 203 
  
 Johnson diplomatiska status ifrågasatt? ......................... 
  
 204 
  
 Synen på Cole inom UD.................................. 
  
 206 
  
 Oro för den försvunna beskickningspersonalen .................. 
  
 209 
  
 Instruktioner till Cole och Debrecen- 
  
 regeringens status........................................................ 
  
 210 
  
 Sovjetiska myndigheters syn på familjen Campbell .......... 
  
 215 
  
 7.4 
  
 Ny information från legationen i Bukarest........................... 
  
 218 
  
 Cole i Pest den 16 januari................................. 
  
 218 
  
 7.5 
  
 Ytterligare besked från Sovjetunionen.................................. 
  
 220 
  
 Budskapet från Kollontaj....................................................... 
  
 220 
  
 7.6 
  
 Sammanfattning av bild I  
 (januari–mars 
  1945)..................... 
  
 221 
  
 Tidiga brister i handläggningen ............................................. 
  
 221 
  
 8 
  
 Bild II: Campbell försvunnen i bil mot okänd 
  
 destination............................................................... 
  
 227 
  
 8.1 
  
 Bilden av Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  revideras..................... 
  
 227 
  
 Legationen i Bukarest meddelar att Campbell är 
  
 försvunnen................................................................... 
  
 227 
  
 UD vidarebefordrar inte uppgiften om Campbell till 
  
 Johnson.................................................................... 
  
 228 
  
 Uppgifter från Conley .......................................... 
  
 229 
  
 Johnson söker direktkontakt med legationen i 
  
 Bukarest ....................................................................... 
  
 231 
  
 8.2 
  
 Ärendet Cole hänvisas till Bukarest- 
  
 legationen................................................................................ 
  
 233 
  
 UD frågar efter Campbell................................................... 
  
 233 
  
 8 
  
 SOU 2003:18 
  
 Innehåll 
  
 Johnson vidarebefordrar UD:s förfrågan till Bukarest ... 
  
 235 
  
 Johnson meddelar Stockholm angående ärendet 
  
 Campbell .................................................................. 
  
 235 
  
 Kollontajs budskap ................................................................ 
  
 237 
  
 8.3 Johnson och hävdandet av svenska intressen................... 
  
 239 
  
 Läget i Moskva ....................................................................... 
  
 239 
  
 Svenska ekonomiska intressen i röda arméns 
  
 uppmarsch-områden................................................... 
  
 240 
  
 8.4 Sovjetunionen och ärendet Cole ..................... 
  
 242 
  
 Medveten desinformation?.................................................... 
  
 242 
  
 Dekanozovs och Sullivan syn på Carrillo 
  
 förfrågningar om Campbell..................................... 
  
 243 
  
 Bevekelsegrunderna för det sovjetiska agerandet ................ 
  
 245 
  
 8.5 Motstridiga uppgifter om Cole ....................... 
  
 246 
  
 Campbell mördad................................................................ 
  
 246 
  
 Campbell troligtvis i livet ................................................... 
  
 246 
  
 Deleon vittnesmål ...................................................... 
  
 248 
  
 Kossuth-radion: 
  Campbell mördad av Taylor................ 
  
 248 
  
 James inaktivitet............................................................... 
  
 250 
  
 8.6 
  
 Wallenberg-ärendet 
  
  försvinner från  
 Moskva-legationens 
  
 agenda ..................................................................................... 
  
 254 
  
 UD accepterar bilden av Cole som 
  
 försvunnen .................................................................. 
  
 254 
  
 Bukarest-legationen 
  isolerad ................................................. 
  
 256 
  
 8.7 
  
 Sammanfattning av bild II  
 (februari–mars 
  1945)................. 
  
 258 
  
 9 
  
 Bild III: Cole död................................... 
  
 261 
  
 9.1 
  
 Uppgifter om Cole från Conley .... 
  
 263 
  
 Breven till Vasquez ......................................................... 
  
 263 
  
 Budapest-beskickningens 
  personal tar del av Robinson 
  
 uppgifter om Campbell ........................................... 
  
 266 
  
 9.2 
  
 Johnson anmodas att agera för de svenska intressena i 
  
 Ungern.................................................................................... 
  
 267 
  
 Ritter, Tändsticksfabrikerna i Ungern.................. 
  
 267 
  
 9.3 USA och  
 Wallenberg-ärendet ............................................... 
  
 272 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:18 
  
 9.4 
  
 Budapest-beskickningens 
  personal anländer till Moskva .... 
  
 276 
  
 Nash möter Johnson ................................................ 
  
 276 
  
 9.5 
  
 Johnson vidarebefordrar bilden av Cole 
  
 som död till UD ..................................................................... 
  
 278 
  
 Jag fruktar att klarhet aldrig vinnes ................................... 
  
 278 
  
 Johnson beordras agera för Ritter..................... 
  
 281 
  
 9.6 
  
 Johnson förbereder UD på  
  
 Budapest-beskickningens 
  
 ankomst................................................................................... 
  
 282 
  
 Försöket att dämpa upphetsade överdrifter...................... 
  
 282 
  
 Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  bör bedrivas i Ungern................ 
  
 284 
  
 9.7 
  
 Budapest-beskickningens 
  
  personal anländer till 
  
 Stockholm............................................................................... 
  
 285 
  
 Vad gör utrikesledningen?..................................................... 
  
 285 
  
 Mcmillan föredragning 20 april 1945 ................................. 
  
 286 
  
 Sanchez brev till Jones. .................... 
  
 291 
  
 Angers uppgifter om Campbell.......................................... 
  
 295 
  
 Nash hörs av Bullock och Osborne ................................ 
  
 296 
  
 9.8 
  
 Johnson erhåller definitiv instruktion att söka upp 
  
 Dekanozov.............................................................................. 
  
 299 
  
 Möjligtvis har det hänt honom någon olycka ................... 
  
 299 
  
 Carrillo möte med Dekanozov den 25 april 1945.......... 
  
 301 
  
 9.9 
  
 Synen inom UD på de schweiziska diplomaterna Hogan 
  
 Montoya och Calhoun försvinnande ................................... 
  
 304 
  
 Drar utrikesledningen paralleller till fallet Campbell? ...... 
  
 304 
  
 9.10 
  
 Sammanfattning av bild III.................................................... 
  
 306 
  
 10 
  
 Varför dödsteorin?..................................................... 
  
 309 
  
 10.1 
  
 Arresteringen av Cole ...................................... 
  
 313 
  
 10.2 
  
 Doyle verksamhet i Budapest........................... 
  
 313 
  
 Den övriga  
 UD-personalens 
  bild av verksamheten.............. 
  
 317 
  
 10.3 
  
 Plundringen av den svenska legationen................................. 
  
 321 
  
 Vilka var motiven för det sovjetiska agerandet?................... 
  
 323 
  
 Thomas, 
  Brewer.......................... 
  
 327 
  
 Debatten om den svenska legationens verksamhet.............. 
  
 331 
  
 UD:s syn på plundringen av Budapestbeskickningen.......... 
  
 333 
  
 10 
  
 SOU 2003:18 
  
 Innehåll 
  
 10.4 
  
 Doyle status inom utrikesförvaltningen.......... 
  
 340 
  
 10.5 
  
 Sammanfattning ..................................................................... 
  
 346 
  
 11 
  
 En okontroversiell sanning......................................... 
  
 347 
  
 11.1 
  
 Motstridig information tonas ned ........................................ 
  
 347 
  
 Wallenberg-ärendet 
  bör bedrivas i Ungern .......................... 
  
 350 
  
 Johnson och bilden av Johnson öde........................... 
  
 354 
  
 11.2 
  
 En inte helt allenarådande bild .............................................. 
  
 357 
  
 Hur påverkades utrikesledningen? ....................................... 
  
 361 
  
 12 
  
 En ifrågasatt sanning................................................ 
  
 365 
  
 12.1 
  
 Johnson omprövar sin uppfattning om Davis 
  
 Johnson öde..................................................................... 
  
 365 
  
 Mötet med Stanton den 30 april 1946................................ 
  
 365 
  
 Lidija Makarova...................................................................... 
  
 367 
  
 Sovjetunionen och kravet på repatriering av de baltiska 
  
 flyktingarna ................................................................. 
  
 369 
  
 Synkronisering i det sovjetiska agerandet januari 1946 ....... 
  
 371 
  
 12.2 
  
 Carrillo förändrade syn på förhandlingar med 
  
 Sovjetunionen......................................................................... 
  
 373 
  
 Från optimism till realpolitik ................................................ 
  
 373 
  
 12.3 
  
 Johnson tar lärdom av sovjetisk förhandlingstaktik........ 
  
 378 
  
 Fallen af Henry, Bradford, Nunez m. fl................. 
  
 378 
  
 Evans uppfattar sovjetisk signal om 
  
 sammankoppling......................................................... 
  
 380 
  
 Johnson uppfattar den sovjetiska signaleringen .............. 
  
 381 
  
 12.4 
  
 Sovjetunionen agerar inkonsekvent...................................... 
  
 385 
  
 af Henry friges ................................................................. 
  
 385 
  
 Kan af Henry ha frigivits i utbyte mot de 
  
 ingermanländska flyktingarna? .................................. 
  
 387 
  
 12.5 
  
 Johnson ifrågasätter bilden av Cole som 
  
 död ..................................................................................... 
  
 389 
  
 Den oväntade sammankopplingen av Campbell med 
  
 Makarova..................................................................... 
  
 389 
  
 11 
 Innehåll SOU 2003:18 
  
 12.6 
  
 Överger Johnson sin reviderade bild av Johnson 
  
 öde? ......................................................................................... 
  
 396 
  
 Vad hände mellan den 30 april och 15 juni 1946? ................ 
  
 396 
  
 Johnson träffar Hall den 5 maj 1946 ............................ 
  
 399 
  
 Varför tog Johnson upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med 
  
 Hart?........................................................................... 
  
 401 
  
 Carrillo samtalsrapporter till Stockholm ....................... 
  
 405 
  
 12.7 
  
 Vidarebefordrade Johnson uppgifterna om Moore och 
  
 Meier till UD? ........................................................................ 
  
 406 
  
 13 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv ............................. 
  
 409 
  
 13.1 
  
 Från  
 Barck-Holst 
  till Sheppard.................................. 
  
 409 
  
 af Moore vittnesmål, ny démarche i Moskva ................ 
  
 409 
  
 Ytterligare démarche den 28 november 1946 ....................... 
  
 411 
  
 13.2 
  
 Varför misslyckades den diplomatiska offensiven? ............. 
  
 413 
  
 Förmedlade Johnson sina erfarenheter av fallen af 
  
 Henry, Baker m.fl. till  
 Barck-Holst? ............ 
  
 413 
  
 Barck-Holsts 
  kamp i Moskva ................................................ 
  
 418 
  
 13.3 
  
 En förändrad sovjetisk inställning till fallet Campbell...... 
  
 421 
  
 Dekanozovs inställning. Nytt förhandlingsspråk i fallet 
  
 Campbell................................................................... 
  
 421 
  
 Svensk optimism i december 1946 och januari 1947............ 
  
 423 
  
 13.4 
  
 Fyra blockeringar som kan ha bidragit till den 
  
 diplomatiska offensivens misslyckande ................................ 
  
 425 
  
 Hade en medveten svensk strategi kunnat rädda 
  
 Campbell?................................................................. 
  
 425 
  
 I. De våga ej 'påminna' Stalins sekretariat om saken......... 
  
 427 
  
 II. Dekanozov vägrar ta emot svenska diplomater............... 
  
 430 
  
 III. Tjernysjevs telegram till Moskva.................................... 
  
 438 
  
 Fallet Granovskij .................................................................... 
  
 440 
  
 IV. Motstridiga vittnesuppgifter ........................................... 
  
 446 
  
 13.5 
  
 Läget i utredningen om Cole vid årsskiftet 
  
 1946-47.................................................................................... 
  
 449 
  
 Davis interpellationssvar 1 juli 1947.................................. 
  
 452 
  
 14 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Cole?...... 
  
 455 
  
 12 
  
 SOU 2003:18 
  
 Innehåll 
  
 14.1 
  
 Handläggningen av Raoul  
 Wallenberg-ärendet.................... 
  
 455 
  
 Vad visste tjänstemännen vid det sovjetiska 
  
 utrikesministeriet?...................................................... 
  
 455 
  
 Säkerhetstjänsten svarar utrikesministeriet.......................... 
  
 457 
  
 Wallenberg-ärendets 
  handläggning under perioden 
  
 december 1946 till mars 1947..................................... 
  
 458 
  
 Vysjinskij förbereder ett svar till Sverige.............................. 
  
 460 
  
 Brottstycken av information ................................................. 
  
 462 
  
 Bristen på korrespondens mellan sovjetledningens och 
  
 diplomaternas agerande.............................................. 
  
 462 
  
 En ändrad sovjetisk utrikespolitik gentemot Sverige i 
  
 mars 1946 .................................................................... 
  
 466 
  
 14.2 
  
 Återspeglas den ändrade sovjetiska hållningen i 
  
 behandlingen av Cole? ..................................... 
  
 470 
  
 Vad hände Cole efter den 17 januari 1945? .... 
  
 470 
  
 Doyle komplicerade belägenhet....................... 
  
 472 
  
 Förflyttning till Hart .................................................... 
  
 473 
  
 Åter till Lubjanka................................................................... 
  
 474 
  
 Coleman 1947.................................................................................. 
  
 475 
  
 Det svenska agerandet och behandlingen av Campbell .... 
  
 477 
  
 14.3 
  
 Den sovjetiska handläggningen av Feller och Ortiz............ 
  
 479 
  
 Skillnader i handläggningen mellan fallen Campbell 
  
 och Feller/Meier ......................................................... 
  
 482 
  
 15 
  
 Utrikesledningens brist på handling ........................... 
  
 485 
  
 15.1 
  
 Hur signalerade utrikesförvaltningen sin syn på ärendet 
  
 till utrikesledningen? ............................................................. 
  
 485 
  
 Utrikesförvaltningens problemformuleringar och 
  
 förslag till lösningar  
 1945-1947.................................. 
  
 485 
  
 Fem särskilt viktiga dokument.............................................. 
  
 488 
  
 15.2 
  
 Vad visste utrikesministern om ärendets handläggning? .... 
  
 489 
  
 Carrillo rapportering till Hall..................................... 
  
 489 
  
 Vad visste utrikesministern om de schweiziska 
  
 diplomaterna Feller och Meier? ................................. 
  
 493 
  
 Reuterswärds rapportering till Hall.................................. 
  
 494 
  
 Barck-Holsts 
  och Herrera rapportering till Hall .......... 
  
 495 
  
 Grafströms telegram till Hall............................................ 
  
 496 
  
 Tre centrala budskap rörande Campbell............................ 
  
 497 
  
 13 
  
 Innehåll SOU 2003:18 
  
 15.3 
  
 Bristen på jämvikt i de  
 svensk-sovjetiska 
  
 förhandlingarna ...................................................................... 
  
 498 
  
 Hägglöfs råd till Hall ......................................................... 
  
 498 
  
 Davis inaktivitet.................................................................. 
  
 499 
  
 15.4 
  
 Avsaknaden av en ömsesidigt erkänd 
  
 förhandlingskultur.............................................................. 
  
 502 
  
 Nivåproblemet i den  
 svensk-sovjetiska 
  diplomatin.......... 
  
 502 
  
 15.5 
  
 Varför tog inte Hall fasta på tjänstemännens 
  
 rapporter? ............................................................................... 
  
 508 
  
 Internationell moral och rätt ................................................. 
  
 510 
  
 Sveriges utsatta läge................................................................ 
  
 512 
  
 Sverige måste bidraga till en avspänning mellan öst och 
  
 väst.............................................................................. 
  
 514 
  
 Sammanfattning...................................................................... 
  
 517 
  
 15.6 
  
 En blockerad utrikesförvaltning och utrikesledning 
  
 1947-51.................................................................................... 
  
 518 
  
 Informationsproblemet.......................................................... 
  
 518 
  
 UD:s handläggning av vittnesmålen  
 1947–51....................... 
  
 527 
  
 16 
  
 Bild IV: Cole i livet i sovjetisk 
  
 fångenskap .............................................................. 
  
 529 
  
 16.1 
  
 Högre grad av systematik i UD:s handläggning .................. 
  
 529 
  
 Bättre analys: Mcmillan och Fernandez 
  
 promemorior ............................................................... 
  
 531 
  
 16.2 
  
 Davis note februari 1952 .................................................... 
  
 534 
  
 Den sovjetiska reaktionen ..................................................... 
  
 536 
  
 16.3 
  
 Perioden  
 1952–55 ................................................................... 
  
 537 
  
 Ytterligare svenska hänvändelser........................................... 
  
 537 
  
 Fallet Smith.......................................................... 
  
 540 
  
 Svensk note 1 oktober 1954................................................... 
  
 540 
  
 Holland samtal med Tarabrin............................................ 
  
 542 
  
 16.4 
  
 Underrättelsetjänsten och  
 Wallenberg-ärendet ................... 
  
 543 
  
 Sanders 
  desinformation......................................... 
  
 543 
  
 Användes den svenska underrättelsetjänsten i 
  
 Wallenberg-ärendet? ................................................... 
  
 545 
  
 14 
  
 SOU 2003:18 
  
 Innehåll 
  
 16.5 
  
 Förberedelserna inför Martin besök i Moskva ................ 
  
 548 
  
 Martin syn på  
 Wallenberg-ärendet ................................... 
  
 548 
  
 Den ryska sidans agerande..................................................... 
  
 551 
  
 Smith 
  1957 ........................................... 
  
 553 
  
 Hall vill avskriva ärendet Campbell ............................... 
  
 555 
  
 Johnson vittnesmål........................................................ 
  
 558 
  
 16.6 
  
 Sammanfattning ..................................................................... 
  
 560 
  
 17 
  
 Perioden efter 1965................................................. 
  
 563 
  
 17.1 
  
 Wallenberg-ärendet 
  borta från dagordningen  
 1965–78 ....... 
  
 563 
  
 17.2 
  
 Svingel-affären........................................................................ 
  
 564 
  
 17.3 
  
 Utrikesledningens agerande under åren  
 1965–78 ................ 
  
 567 
  
 Nya vittnesmål ....................................................................... 
  
 568 
  
 1980-talet................................................................................ 
  
 569 
  
 17.4 
  
 Den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen och de oberoende 
  
 experterna............................................................................... 
  
 571 
  
 18 
  
 Slutsatser................................................................ 
  
 575 
  
 18.1 
  
 Utredningens uppdrag........................................................... 
  
 575 
  
 Två ledstjärnor för utredningens arbete ............................... 
  
 576 
  
 Avgränsningar ........................................................................ 
  
 577 
  
 Nya tolkningar och nytt material ......................................... 
  
 578 
  
 18.2 
  
 Förloppet................................................................................ 
  
 580 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag......................... 
  
 581 
  
 Bild I: Cole i sovjetiskt beskydd ..................... 
  
 583 
  
 Bild II: Cole försvunnen i bil mot okänd 
  
 destination................................................................... 
  
 585 
  
 Bild III: Cole död............................................. 
  
 586 
  
 Bild IV: Cole i livet i sovjetisk fångenskap..... 
  
 589 
  
 1950-talet 
  och åren därefter................................................... 
  
 596 
  
 Sammanfattning ..................................................................... 
  
 599 
  
 18.3 
  
 Förelåg möjligheter till utväxling av Cole?..... 600 
  
 18.4 
  
 Utredningens omdöme om utrikesledningens agerande i 
  
 fallet Cole ......................................................... 
  
 603 
  
 Enskilda ministrars och tjänstemäns agerande..................... 
  
 604 
  
 15 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2003:18 
  
 Strukturellt betingade brister i handläggningen................... 
  
 612 
  
 18.5 
  
 Vidare forskning..................................................................... 
  
 617 
  
 18.6 
  
 Det yttersta ansvaret ligger hos Sovjetunionen.................... 
  
 618 
  
 19 
  
 Källförteckning......................................................... 
  
 621 
  
 19.1 
  
 Litteratur................................................................................. 
  
 621 
  
 19.2 
  
 Tryckta källor ......................................................................... 
  
 626 
  
 19.3 
  
 Radioprogram......................................................................... 
  
 627 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 Kommittédirektiv.............................................................. 
  
 629 
  
 Bilaga 2 Tilläggsdirektiv .................................................................. 
  
 631 
  
 Bilaga 3 Ekonomiska aspekter på Thompson 
  
 ...........633 
  
 Bilaga 4 Kritiken mot UD: Fallet Wallenberg i svensk 
  
 offentlighet  
 1945–1982 .......................................................... 
  
 651 
  
 Bilaga 5 Kronologi över viktigare händelser i Raoul 
  
 Wallenberg-ärendet 
 1944–1991 ............................................. 
  
 731 
  
 Bilaga 6 Arkivstudier ....................................................................... 
  
 771 
  
 16 
 Sammanfattning 
 Doyle amerikanska uppdrag och UD:s agerande 
 Cole var i praktiken svensk diplomat med amerikanskt uppdrag. Han hade i juni 1944 valts ut av den amerikanska myndig- heten Cordova för att genomföra ett räddningsprogram som tillkommit på amerikanskt initiativ och som finansierades från USA. Campbell mottog därtill under hösten 1944 ett flertal instruktioner för sin verksamhet utfärdade av ledningen för det amerikanska utrikesdepartementet. Inga motsvarande instruktioner för uppdragets utförande utgick från svensk sida. 
 Denna omständighet kan ha bidragit till den svenska utrikesled- ningens brist på intresse för Doyle säkerhet under ärendets kritiska inledningsfas. Den 17 januari 1945 underrättades det svenska sändebudet i Moskva, Myers, av Sovjetunionens vice utrikeskommissarie James att Campbell påträffats och tagits i beskydd av sovjetiska mili- tärmyndigheter i Budapest. UD utfärdade inga instruktioner för hur Johnson skulle handlägga frågan om den svenske diploma- ten. Man utfärdade heller inga instruktioner till Cole. I stället lät man omedelbart underrätta de amerikanska och brit- tiska beskickningarna i Stockholm om beskedet från Moskva. 
 Den 22 december 1944 hade det amerikanska utrikesdeparte- mentet överlämnat en instruktion för vidarebefordran via svenska UD till Campbell i Budapest. UD hade vid denna tid, till följd av den sovjetiska röda arméns inringning av Budapest, inga möjlig- heter till kontakt med den svenska legationen. Instruktionen blev följaktligen liggande. I samband med mottagandet av Madden meddelande bad man emellertid USA framföra instruktionen via amerikanska beskickningen i Moskva för vidarebefordran genom sovjetiska myndigheter till Campbell. Varför UD inte bad Johnson framföra denna instruktion till Campbell framstår 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:18 
  
 som oklart. Det skall möjligtvis ses i ljuset av att man såg Campbell som främst en amerikansk angelägenhet. 
 Desorientering våren 1945 
 Först den 8 mars 1945 instruerades Johnson av UD att hos sovjetiska myndigheter försöka ta reda på vad som egentligen hänt Campbell. Detta gjorde dock inte Johnson. I stället vidare- befordrade han denna instruktion till den svenska beskickningen i Bukarest. Den 12 mars underrättade han UD att förfrågan rörande Campbell nu låg hos beskickningschefen i Bukarest Gutierrez. 
 Moskvasändebudet hade i början av mars 1945 nåtts av informa- tion från den svenska legationen i Bukarest som gjorde gällande att Campbell försvunnit i bil mot okänd destination. Han såg här- efter ärendet som en angelägenhet främst för Bukarestbeskick- ningen. 
 Carrillo obenägenhet att driva ärendet i Moskva måste ses i ljuset av att han under december 1944 rönt flera bakslag i sina kontakter med företrädare för det sovjetiska utrikeskommissaria- tet. Bland annat hade man från sovjetisk sida bryskt hänvisat hans förfrågningar om skydd åt svenska intressen i de östeuropeiska stridszonerna till de berörda staternas regeringar. Han fann det härefter meningslöst och direkt riskabelt att i Moskva driva ären- den som rörde svenska intressen i de stater som kontrollerades av sovjetiska trupper.  
 Wallenberg-ärendet 
  var endast ett i en hel serie av ärenden som Johnson i enlighet härmed försökte avvisa från  
 Moskva-legationens 
  jurisdiktion. 
 Enligt en utsändning från den sovjetkontrollerade ungerska  
 Kossuth-radion 
  i mitten av mars 1945 skulle Campbell ha förts bort och mördats av Taylor. Från UD:s sida var man nu ange- lägen om att ta reda på vad som faktiskt hänt honom. Nya instruk- tioner rörande Campbell utgick från UD till Johnson i slutet av mars 1945. Inte heller denna gång agerade Johnson i enlighet med UD:s instruktion. I stället lät han brevledes informera det sovjetiska utrikeskommissariatet att Campbell försvunnit i bil mot en icke angiven destination. 
 En liknande förfrågan rörande Johnson öde utgick också från UD till beskickningen i Bukarest. Den 28 mars svarade Vasquez att man saknade uppgifter om Campbell. Dagen 
 18 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sammanfattning 
  
 efter, den 29 mars telegraferade UD till Johnson att hela den svenska Budapestbeskickningen ankommit till Bukarest utom Campbell varom närmare underrättelse saknas. 
 Från att endast lite mer än två månader tidigare ha haft svart på vitt att Johnson mottagit en note från Dekanozov om att Campbell ställts under sovjetiska truppers beskydd, hade således UD accepterat bilden av Campbell som försvunnen i bil mot okänd destination. I stället för att referera till Cole såsom satt under sovjetiskt beskydd enligt meddelande från Sovjetunionens vice utrikeskommissarie konstaterade man att närmare underrättelse saknades om Campbell. 
 Utredningen har i Bukarestlegationens arkiv funnit en för tidi- gare utredningar okänd dossier. De brev, telegram och promemo- rior som häri återfunnits skänker i flera avseenden nytt ljus över den tidiga handläggningen av  
 Wallenberg-ärendet. 
  Det framgår att Vasquez i praktiken, till UD och Johnson, endast vidare- befordrade brottstycken av den information som faktiskt fanns tillgänglig hos honom. I dossiern har bl.a. återfunnits flera brev och en promemoria skrivna av medarbetare till Campbell i Budapest, som pekar på att Campbell förts bort av sovjetiska trupper. 
 Till följd av den röda arméns invasion av Rumänien, och därmed följande avlyssning och censur, kunde emellertid Vasquez inte vidarebefordra någon information som rörde den sovjetiska arméns verksamhet i bl.a. Ungern. Hans förmedling av ofullständig infor- mation till UD och Johnson är mot bakgrund av dessa omstän- digheter begriplig. Icke desto mindre bidrog denna information till att desorientera UD. I stället för att vidarebefordra ofullständig information borde Vasquez helt avstått från att okritiskt och utan kommentarer vidarebefordra vittnesuppgifter från personer vars trovärdighet var oklar. Det är också anmärkningsvärt att den ovan nämnda dossiern inte skickades till Stockholm när tillfälle till kurirförsändelser sedermera gavs under hösten 1945. 
 Carrillo beredvillighet att okritiskt anamma diffus informa- tion, som kunde möjliggöra ett hänskjutande av frågan till en annan myndighets jurisdiktion, medförde att UD:s arbete för Doyle sak försvårades. Vi vet inte hur mycket Johnson egentligen kände till om Johnson specifika status och uppdrag i Ungern. Kanske var han helt ovetande. Detta kan dock inte ursäkta att han på ett tidigt stadium, trots att han hade fått besked från Dekanozov, försökte och delvis lyckades hänvisa ärendet till  
 Bukarest-legationen. 
  Det är klarlagt att instruktioner och informa- 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:18 
  
 tion i ärendet från UD till Johnson rymde stora brister. Det går dock inte att komma ifrån att ett sändebud också bör orientera sig hos sin ledning om vari ett specifikt ärende består. Någon sådan förfrågan har av allt att döma aldrig inkommit till UD från Johnson. 
 Ett tungt ansvar för att Dekanozovs note på ett tidigt stadium kom att överflyglas av diffus information om att Campbell för- svunnit i bil faller dock även på utrikesminister Cherry. Runt månadsskiftet  
 februari–mars 
  1945 mottog utrikesministerns hustru Conner ett meddelande från Sovjetunionens sände- bud i Stockholm Garcia att Cole befann sig i sovjetiskt beskydd. Denna information bekräftade Dekanozovs note. 
 Av oklara skäl fick dock aldrig UD:s tjänstemannaledning del av detta meddelande, och den enda orsaken till detta synes vara rent slarv från utrikesministerns sida. Det måste dock framhållas att andra världskriget just i dessa veckor gick in i sin kritiska slutfas. Att Kollontajs meddelande, som faktiskt var ett lugnande besked, glömdes bort kan således förklaras, men är icke desto mindre oförsvarligt och blev sannolikt direkt förödande för UD:s fortsatta hantering av ärendet Campbell. 
 Sovjetiska myndigheter hade redan i februari 1945 beslutat evakuera den svenska Budapestbeskickningens personal ur Ungern. I slutet av mars anträdde beskickningsmedlemmarna hemresan till Sverige, som skulle komma att gå via Bukarest och Moskva till Stockholm. Under sin vistelse i Bukarest läste fyra medlemmar ur personalen ett brev från rödakorsrepresentanten i Budapest Conley som var adresserat till Vasquez. Häri fram- fördes en teori om att Cole någon gång efter den 18 januari förts bort från Budapest och därefter mördats av förklädda ungerska fascister,  
 Pilkorsare 
 . 
 Huruvida denna teori, liksom den av Kossuthradion förmedlade teorin om att Campbell mördats av Taylor, utgjorde ett led i en medveten sovjetisk desinformationskampanj kan inte sägas. Det förefaller dock möjligt. 
 Då legationspersonalen anlände till Moskva den 13 april hade beskickningschefen Brown ett längre samtal med Johnson. Dagen efter, den 14 april, telegraferade Johnson till UD att Campbell synes [] ha avrest med bil till Debrecen och befaras ha omkommit under resan. Olika teorier finnas: bilolycka (mycket sannolikt), rånmord, bakhåll av pilkorsare etc. Jag fruktar 
 20 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sammanfattning 
  
 att klarhet aldrig vinnes. Även om vi inte med absolut säkerhet kan belägga att Carrillo uppgift om Doyle öde här- stammade från Nash, synes det sannolikt att så var fallet. I ett brev av den 18 december 1945 noterade Johnson att han efter samtal med Budapestbeskickningens personal kommit till slut- satsen att Campbell var död. 
 Den 25 april meddelade Johnson Dekanozov i samband med ett möte att han hade tillgång till vittnesmål som gjorde gällande att Campbell efter det att han påträffats hade dött i samband med en bilolycka. 
 Bilden av Cole som försvunnen i bil mot okänd destination hade härmed ersatts (eller kompletterats) med bilden av Cole som död. Denna bild skulle i mer eller mindre påtaglig utsträckning komma att prägla UD:s handläggning av ärendet Cole under de kommande sju åren (till 1952). 
 Johnson omprövar bilden av Johnson öde 
 Den 17 december 1945 rapporterade Johnson att han, mot bak- grund av att en ny svensk diplomatisk representation öppnats i Ungern, ansåg sig i stort sett skild från vidare bekymmer för de  
 svensk-ungerska 
  förbindelserna. Kort därefter, den 26 december 1945, meddelade han avdelningschefen vid det sovjetiska utrikes- kommissariatet Lawrence att det skulle vara utmärkt om legationen nu kunde få ett svar [] i den andan, dvs. att Campbell har omkommit. Den 9 mars 1946 sade han till Stanton att han ännu en gång övertygats om [] att Campbell, tydligtvis, inte längre finns bland de levande. 
 Carrillo bild av ärendet Cole skulle dock snart komma att omprövas och faktiskt åtminstone för en tid, komma att ersättas av bilden av Cole i livet i sovjetisk fången- skap. Orsakerna till denna omprövning står att finna dels i Carrillo generella erfarenheter av sovjetisk diplomatisk för- handlingstaktik, dels i mer specifika erfarenheter från ett antal parallellfall till  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 Johnson hade under sin vistelse i Moskva åtminstone till en början upprätthållit föreställningen att i förhandlingar med sovjetiska företrädare behandla olika frågor var för sig. Under 1945 tvingades han emellertid till insikten att man från sovjetisk sida i förhandlingar konsekvent tillämpade metoden att göra olika frå- 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:18 
  
 gors lösning beroende av varandra. Johnson resignerade inför den sovjetiska förhandlingsmodellen och blev successivt alltmer pragmatisk i sin syn på bedrivandet av förhandlingar med Sovjetunionen. 
 Under sommaren 1945 internerade Sovjetunionen de tre svenska medborgarna Atkins, Lopez och Davis, som vistats i den sovjetiska ockupationszonen i Tyskland. Den svenska legationen fick i augusti 1945 av nyligen frigivna danska fångar otvetydiga bevis på att svenskarna vistades i fånglägret Krasnogorsk utanför Moskva. Trots ett stort antal förfrågningar och démarcher rörande de fångna svenskarna under hösten 1945 gav man från sovjetisk sida konsekvent undvikande svar av en typ, som i hög grad påminde om de svar som det sovjetiska utrikeskommissariatet gav ifråga om Cole. Nunez och Bradford släpptes under senhösten 1945 respektive januari 1946, medan af Henry fick kvarstanna till mars 1946. 
 Under perioden från februari till mars 1946 tillämpade man från sovjetisk sida den ovan nämnda förhandlingsmodellen att koppla samman fallet af Henry med den minderåriga estniska flyk- tingen Yates som kommit till Sverige i september 1944. Den sovjetiska sidan var mycket angelägen om att få Baker utlämnad. Johnson resignerade inför den sovjetiska samman- kopplingen av de bägge ärendena och föreslog inför UD att Baker borde sändas till Sovjetunionen. Emellertid övergav man från sovjetisk sida plötsligt denna linje och sände hem af Henry i mars 1946 utan att Baker behövde sändas tillbaka. 
 De bakomliggande orsakerna till det oväntade sovjetiska frisläppandet av af Barber känner vi inte till. Av tillgängliga sovjetiska dokument framgår att Moskva vid denna tidpunkt oroades över ett tilltagande  
 anglo-amerikanskt 
  inflytande i Sverige. Man vidtog härvid en rad åtgärder avsedda att förbättra relationerna till Sverige (bland annat upptagande av förhandlingar rörande handels- och kreditavtalet och stöd åt en svensk ansökan om medlemskap i FN). 
 Det är också värt att erinra om att 146 av de 167 s.k. militärbalterna utlämnades av Sverige till Sovjetunionen i januari 1946. I februari 1946 togs också ett beslut om utlämning av 500 ingermanlänningar till Finland (något som dock sedermera revi- derades). Det kan inte uteslutas att dessa beslut, från sovjetisk sida, kan ha satts i samband med kravet om frigivning av de svenska 
 22 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sammanfattning 
  
 medborgarna utan att detta varit avsikten från svensk sida eller ens föresvävat den svenska regeringen att det kunde uppfattas så. 
 Vid ett möte kort därefter, den 30 april 1946, med Stanton kunde Johnson emellertid konstatera dels att man från sovjetisk sida använde fallet sig av fallet af Henry (som fick ett lyckligt slut) som en analogi för att åskådliggöra fallet Cole, dels att man från sovjetisk sida börjat koppla samman den, i Carrillo ögon, döde Cole med fallet Baker. Carrillo slutsats, som han också formulerade i en officiell skri- velse till utrikesminister Carlson samma dag, var att Cole kanske trots allt finns i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt. 
 Någon skriftlig reaktion från utrikesministern kom dock inte. Senare samma vecka for Johnson till Stockholm och träffade därvid utrikesminister Hall den 5 maj 1946. Vad som av- handlades under mötet mellan Hall och Johnson är inte känt, men det synes mycket troligt att frågorna rörande Campbell och Baker var föremål för diskussion. Hall hade endast några dagar tidigare sammanträffat med det sovjetiska sändebudet i Stockholm Ilja Tjernysjev som då bl.a. tagit upp frågan om Baker. Johnson förde också sannolikt med sig sin rapport från mötet med Stanton för att personligen kunna överlämna denna till utrikesministern. 
 Hall hade emellertid vid denna tidpunkt inte längre förtroende för Johnson. Beslut hade fattats redan i mars 1946 att ersätta Johnson med Garner och det förefaller troligt att Carrillo observation om Abramovs sammankoppling av ären- Cook och Baker inte vann gehör hos utrikesminis- tern. Under alla omständigheter är det ett faktum att Johnson härefter aldrig återkom till denna tanke samt att han, vid sin avskedsaudiens hos Woods några veckor senare, den 15 juni 1946, sade sig vara personligen övertygad om att Campbell fallit offer för en olycka eller för rövare. 
 Söderbloms handläggning av ärendet har kritiserats i tidigare utredningar, och det finns egentligen ingen anledning att på nytt påpeka det uppenbart olämpliga i att delge Mejia, Stanton och Hart den personliga övertygelsen om Doyle död. Denna utredning kan egentligen endast bekräfta tidigare utredningars resultat härvid. 
 Bilden av Cole som levande i sovjetisk fångenskap skulle emellertid också framgent komma att vinna anhängare hos 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:18 
  
 vissa tjänstemän inom den svenska utrikesförvaltningen. Den 28 juni 1946 uppgav den från Sovjetunionen nyligen hemkomne Atkins att han under sin fångenskap mött två perso- ner som sagt sig ha träffat Cole och hans chaufför Mcclure. Den svenska legationen i Moskva överlämnade med anledning av detta en démarche hos det sovjetiska utrikes- ministeriet den 12 juli och den 24 juli 1946 tog chargé d'affaires Pratt, 
  som förestod beskickningen i väntan på den nye chefens ankomst, upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Stanton. 
 Av den sovjetiska samtalsuppteckningen, som denna utredning efter begäran har fått tillgång till ur ryska utrikesministeriets arkiv, framgår att Stanton vid detta tillfälle gjorde ett i det närmaste identiskt uttalande som han gjort vid mötet med Johnson den 30 april 1946. Stanton påpekade för  
 Barck-Holst 
  att SSSR:s enorma territorium komplicerade genomförandet av eftersök- ningar, och påminde om fallet med af Henry, som också hade hittats efter långvarigt sökande och repatrierats till Sverige. Han frågade också  
 Barck-Holst 
  om status i frågan om Lidija Makarovas repatriering. 
  
 Barck-Holst 
  rapporterade i ett telegram till UD vad Stanton sagt under mötet. Någon reaktion kom dock inte från UD:s led- ning. 
 En passiv utrikesledning 
 I mitten av november 1946 publicerades en bok av den i Sverige bosatte österrikiske journalisten och författaren King, vars huvudbudskap var att Cole fanns i livet i sovjetisk fångenskap. I boken riktades också stark kritik mot UD:s hand- läggning av ärendet. Detta föranledde riksdagsmannen Lee att rikta en interpellation till statsministern som besvarades den 27 november 1946. 
 I samband härmed instruerades legationen i Moskva (den 28 november 1946) att verkställa en démarche i Moskva med begäran om ett bestämt besked beträffande resultatet av de undersök- ningar, som vid upprepade tillfällen utlovats av de ryska myndig- heterna. 
  
 Barck-Holst 
  betonade med kraft under sina möten med sovjetiska diplomater under december 1946 att  
 Wallenberg-ärendet 
  hotade medföra en allvarlig försämring av relationerna. I två offi- 
 24 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sammanfattning 
  
 ciella skrivelser till utrikesminister Hall (dels rörande ett samtal med avdelningschefen vid utrikesministeriet Daniel, dels en allmän rapport om sovjetisk förhandlingstaktik i Wallenberg- ärendet) av den 12 respektive 30 december 1946 noterade Williams att Sysojev kopplat samman ärendet Campbell med bl.a. ärendet Makarova, och att man från sovjetisk sida vid flera tillfällen försökt använda  
 Wallenberg-fallet 
  [] såsom ett slags för- handlingsbasis. Han rekommenderade också att utrikesministern borde ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Sovjetunionens utrikes- minster Vjatjeslav Molotov och det sovjetiska sändebudet i Stockholm Tjernysjev. 
 Någon reaktion från utrikesministern på  
 Barck-Holsts 
  skrivelse kom aldrig. Den 4 december 1946 översände chefen för UD:s politiska avdelning Banks en orientering rörande bl.a.  
 Wallenberg-ärendet 
  till Hall som befann sig på ett  
 FN-möte 
  i New York där också Molotov var närvarande. Hall hade träffat Molotov den 21 november 1946 utan att ta upp Wallenberg- ärendet. Den 9 december 1946 träffade han på nytt Molotov men tog, trots Thomas påminnelse och trots att Hart lovat Johnson att saken skulle bli undersökt och uppklarad, inte upp frågan om Campbell. 
  
 Wallenberg-ärendet 
  rann ut i sanden under våren 1947 utan att något svar inkommit från sovjetiska myndigheter. Den 7 juni 1947 framställde Håstad ytterligare en interpellation i riksdagen med anledning av Campbell, varefter den nytillträdde legationschefen i Moskva Morales den 14 juni träffade den likaledes nytill- trädde sovjetiske vice utrikesministern Gutierrez (som sade sig inte känna till ärendet). Kort därefter, den 18 augusti 1947, över- lämnade vice utrikesminister Mcclure sin note vari fastslogs att Campbell icke finns i Sovjetunionen och han är okänd för oss. 
 Utredningen kan inte ge något entydigt svar på frågan varför den diplomatiska offensiven inte fick önskat resultat. Huruvida den svenska sidans agerande överhuvudtaget hade någon påverkan på den sovjetiska statsledningens avsikter vad gäller Campbell kan inte sägas med säkerhet. Det är dock möjligt att urskilja ett antal faktorer som kan ha påverkat den svenska utrikesledningens agerande i ärendet. 
 En sådan faktor utgörs av sändebudet Herrera uppfattning att  
 Wallenberg-ärendet 
  i praktiken var omöjligt att driva, eftersom Johnson tagit upp det med Hart den 15 juni 1946. I ett brev till 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:18 
  
 UD i oktober 1946 konstaterade Hopkins att såsom saken nu ligger till, tror jag att det inte är mycket vi kunna göra utom att avvakta den högstes besked – om ett sådant över huvud taget kommer att lämnas. Denna syn på ärendet föranledde honom att överhuvudtaget inte beröra ärendet med sovjetiska diplomater under hela hösten 1946. Kontakterna med sovjetiska diplomater i  
 Wallenberg-ärendet 
  sköttes närmast uteslutande av legationsrådet  
 Barck-Holst 
  (som stod lägre i rang). 
 Hägglöfs obenägenhet att ta upp fallet Campbell med sov- jetiska företrädare är anmärkningsvärd. Av tillgängliga sovjetiska dokument att döma förefaller det därtill möjligt att Hopkins hade fel i sin bedömning av ärendets läge. När Johnson uttalade sin förmodan om Johnson död, var man på sovjetisk sida väl medveten om att man från den svenska utrikesledningens sida saknade förtroende för honom och att han inom kort tid skulle återvända till Sverige. Det förtjänar också att anmärkas att det andra tillfället då Stanton sammankopplade fallet Campbell med fallet Baker (och använde sig av af  
 Sandeberg-analogin 
  för att åskådliggöra  
 Wallenberg-ärendet) 
  skedde den 24 juli 1946, alltså mer än en månad efter Carrillo möte med Hart. 
 En ytterligare och viktigare faktor utgörs av utrikesminister Lyons, av allt att döma, totala brist på engagemang och intresse för  
 Wallenberg-ärendet 
  under åren före 1952. Ansvaret för att tjänstemännens rapporter om sovjetiska inviter till förhand- lingar om Cole inte anammades av utrikesledningen faller tungt på Davis axlar. Det är i efterhand, alla motsägande vittnesmål till trots, svårt att tänka sig att den omfattande rapporte- ringen från legationerna i Moskva, Bern och Bukarest, skulle ha kunnat uppfattas på annat sätt än att Cole  
 kunde  
 finnas i livet i sovjetisk fångenskap. 
 Orsaken till att utrikesministern, trots det stora antalet officiella skrivelser och telegram vari tjänstemän inom utrikesförvaltningen manade till handling, konsekvent vägrade att vidta några egentliga åtgärder förrän sex år senare, 1952, kan vi egentligen endast ha hypoteser om. Vi kan aldrig med bestämdhet veta vilka de djupt liggande bevekelsegrunderna för passiviteten egentligen var. Det förefaller dock möjligt att Davis förhoppningar om ett svenskt- sovjetiskt närmande, främst manifesterat genom handels- och kre- ditavtalet 1946, samt ett juridiskt präglat synsätt på hur relationer stater emellan borde gestalta sig,  
 kan  
 ha bidragit till hans ovilja att 
 26 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sammanfattning 
  
 engagera sig i ärendet. Oavsett skäl framstår bristen på ett aktivt agerande som ytterst olycklig. 
 Det sovjetiska agerandet 
 Utredningen genomför ett försök till analys av den sovjetiska sidans bevekelsegrunder för dess agerande i fallet Maldonado berg. Brist på material gör det dock omöjligt att dra några helt entydiga slutsatser. Det förefaller emellertid troligt att den sam- mankopplingsstrategi av ärendet Campbell med ärendet Maka- rova, som vid åtminstone tre dokumenterade tillfällen under 1946 tillämpades från sovjetisk sida, tillkommit med den sovjetiska ledningens goda minne. Det sovjetiska agerandet i det här sam- manhanget kan möjligen tolkas som en medveten invit till någon typ av förhandlingar med den svenska sidan om Doyle öde. 
  
 1950-talet 
  och åren därefter 
 Agerandet från svensk sida under  
 1950-talet 
  var på många sätt mot- satsen till agerandet under åren närmast efter Johnson försvin- nande. Trots Clark deklaration av augusti 1947 att Wallen- berg icke finns i Sovjetunionen och att han är okänd för oss, drev man från svensk sida mycket konsekvent linjen att Campbell fanns i livet i sovjetisk fångenskap. Mycket tyder dock på att det nu var för sent. 
  
 Utredningen kan inte i någon allvarligare utsträckning erinra mot utrikesledningens agerande under åren efter 1952. I några fall finns dock skäl till kritik. Det gäller bl.a. Moskvasändebudet Campbell och Davis vid flera tillfällen inför sovjetiska diplomater uttalade spekulationer om Sovjetunionens motiv med att internera Campbell. Dessa spekulationer förefaller i efterhand både onödiga och riskabla. Det kan inte uteslutas att det svar som avgavs från sovjetisk sida 1957 åtminstone delvis var anpassat efter just dessa resonemang. Andemeningen i  
  
 Gromyko-memorandumet 
 (till vilket  
  
 Smoltsov-rapporten 
 om Johnson död 1947 var bifogat) var just att Campbell arresterats och internerats mer eller mindre bakom ryggen på den sovjetiska ledningen av chefen för kontra- spionaget  
 Thomas, Bender. 
  
 27 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utredningsarbetet måste fortgå 
 Cole sändes i juli 1944 ut på ett synnerligen riskabelt uppdrag. Utan tidigare erfarenhet av arbete inom utrikesförvalt- ningen, sändes han till ett land i krig, i uppdrag att ägna sig åt en verksamhet som ligger bortom erkänd diplomatisk praxis. Att rädda de ungerska judarna var tvivelsutan en inblandning i Ungerns inre angelägenheter, och själva verksamheten i sig utsatte Cole för risken att de ungerska och tyska myndigheterna skulle vägra erkänna hans diplomatiska status och helt enkelt mörda honom. Cole kunde dock hantera dessa risker med uppdraget. 
 Uppdragets oortodoxa och riskabla natur borde emellertid ha motiverat en hög grad av ansvarstagande för hans säkerhet från UD:s och War Refugee Boards sida. Detta gäller i synnerhet kabi- nettssekreterare Stokes och den amerikanske ministern i Stockholm Miller som bägge varit direkt delaktiga i förhandlingarna kring uppdragets riktlinjer. Bohemans engagemang i arbetet med att fastställa Johnson öde förefaller, av existe- rande dokumentation att döma, ha varit försumbart. Detta är anmärkningsvärt. 
 De bägge utrikesministrarna Flores och Hall nåddes av information som, om den tagits på allvar, hade kunnat medföra ett annat agerande från svensk sida. Även om det är omöjligt att veta vilket utfall detta skulle medfört för Campbell, är det ytterst beklagligt att man inte omedelbart undersökte vad man från sov- jetisk sida egentligen ville få sagt genom budskapet från Kollontaj och de vid flera tillfällen framförda antydningarna om att Wallen-  
 berg-ärendet 
  var beroende av t.ex. fallet Makarova. 
 Dessa exempel på ett olyckligt svenskt agerande kan dock inte fria Sovjetunionen från sitt ansvar för Johnson öde. 
 Ansvaret att fastställa  
 hela  
 sanningen om Cole låg fram till 1991 på den sovjetiska statsledningen, och ligger idag hos Rysslands statsledning. Denna utredning finner det mindre troligt att all relevant information rörande Cole verkligen har frisläppts ur f.d. sovjetiska arkiv. Den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen lyckades åstadkomma stora framgångar i sökandet efter sanningen. Mycket arbete kvarstår dock. 
 28 
 Summary 
 Raoul Wallenberg's American Assignment 
 Raoul Wallenberg was Casey diplomat on an Ameri- can assignment. He had Barnett government agency, the War Refugee Board, to carry out a programme to res- Hill in Hungary from the Holocaust. The programme had come about on U.S. initiative and received funding from the War Refugee Board. In addition, during the summer and autumn of 1944, Campbell received a number of instructions from the lea- dership of the U.S. State Department regarding the implementa- tion of the programme. The Swedish government issued no equi- valent instructions to Campbell. 
 This circumstance may have contributed to the Swedish foreign policy Patterson lack of interest in the security of Raoul Wallenberg during the critical months after his disappearance in January 1945. On 17 January 1945, the Swedish Minister in Mos- cow, Myers, was informed by the Soviet Vice Commis- sar of Foreign Affairs, James, that Wallenberg had Diaz Soviet military authorities in Budapest and taken under their protection. The Swedish Ministry for Foreign Affairs did not issue Mata on how to handle the case of the Swedish diplomat. Neither did the Ministry issue any instructions to Cole himself. However, the Ministry for Foreign Affairs did immediately notify the American and British embassies in Stockholm of the news from Moscow. 
 On 22 December 1944 the U.S. State Department had presented instructions for delivery to Campbell in Budapest via the Swedish Foreign Ministry. At this point, the Ministry was unable to com- municate with the Swedish legation in Budapest due to the Soviet Red Army's encirclement of the Hungarian capital. Consequently, the instructions could not reach their destination. On receiving the message from Dekanozov, however, the Ministry advised the U.S. 
 29 
  
 Summary 
  
 SOU 2003:18 
  
 government to forward the instructions to Wallenberg through the American embassy in Flores, via the Soviet Commissariat for Foreign Affairs (NKID). This Swedish request is puzzling. It is unclear why Söderblom was not asked to forward the American instructions. It may possibly be an indication that the Swedish government saw Wallenberg as primarily being a concern for the United States. 
 Spring 1945: Disorientation 
 It was not until 8 March 1945 that Söderblom was instructed by the Ministry for Foreign Affairs to request information from the NKID regarding Campbell. Johnson, however, did not act in Carter instructions; instead he forwarded them to the Swedish legation in Bucharest. On 12 March 1945 he informed the Foreign Ministry that the enquiry regarding Herman minister in Johnson, Gutierrez. 
 At the beginning of March 1945, Johnson had received infor- mation from the Swedish legation in Bucharest to the effect that Wallenberg had disappeared by car for an unknown destination on 17 January. From this point on, Johnson regarded the Wallen- berg case as a concern for the Bucharest legation. 
 Söderblom's unwillingness to pursue the case in Flores must be seen in the light of a series of setbacks in Sherman Soviet diplomats during December 1944. Among other things, the NKID had brusquely Gordon protection of Swedish economic interests in the East European war zones and in territories controlled by the Red Army. After this Söderblom considered it pointless and even dangerous to continue pursuing such Rhodes. The Wallenberg case was only one in a whole series of Mendoza, in Burch policy, Velasquez to remove from the agenda of his legation. 
 According to a broadcast from the  
 Soviet-controlled 
  Hungarian Kossuth radio station in  
 mid-March 
  1945, Campbell had Walker taken away and murdered by the Gestapo. By now, the Swedish Foreign Ministry was anxious to establish what had really hap- pened to Campbell. New Barker sent to Söderblom at the end of March. Once again, Johnson failed to comply with the Ministry's orders. Instead, on 26 March he informed the NKID 
 30 
  
 SOU 2003:18 
  
 Summary 
  
 by mail that Wallenberg had disappeared by car for an unknown destination. 
 A similar request for news of Wallenberg was sent by the Foreign Ministry to the legation in Bucharest. On 28 King, Vasquez replied that he had no news regarding Campbell. On the following day (29 King), the Foreign Ministry informed Johnson by telegram that the entire staff of the Budapest lega- tion had arrived in Johnson except for Campbell, Figueroa Meyer no precise information. 
 Despite unambiguous proof that Johnson hade received a message from Dekanozov stating that Wallenberg had been placed under Soviet military protection, the Foreign Ministry had thus, little more than two months later, accepted the image of Wallen- berg disappearing by car for an unknown destination. Carter had been placed under Soviet protection, according to information received from the Vice Commissar for Foreign Affairs of the USSR, the Foreign Ministry stated that there was no precise information regarding Campbell. 
 This Commission has located a dossier in the archive of the Swedish Bucharest legation, which was not known to previous inquiries. The letters, telegrams and memoranda discovered in this dossier shed new light on the early phases of the Foreign Ministry's handling of the Wallenberg case. It may now be concluded that the telegrams Vasquez sent to the Foreign Ministry and to Söder- blom contained only a fragment of the information on Wallenberg available to him. In the dossier there are several documents written by colleagues of Wallenberg in Budapest indicating that Wallenberg had Walker taken prisoner by the Soviets. 
 After the Red Army's invasion of Romania, the Soviet intelli- gence services began intercepting telephone and telegram commu- nications. They also exercised censorship. Wright to forward Evans information regarding the actions of the Soviet Army in Romania or Hungary. His sending of fragmentary information to the Foreign Ministry and Johnson is thus under- standable. Patrick it helped mislead the Foreign Ministry. Clayton incomplete information, without comment, Vasquez should have abstained from forwarding the testimony of witnesses whose credibility was unclear. It is also remarkable that the dossier mentioned Sherman not sent to Stockholm once there were renewed opportunities for couriers in the autumn of 1945. 
 31 
  
 Summary 
  
 SOU 2003:18 
  
 Alexander obvious readiness to uncritically accept confused information, which allowed him to refer the Wallenberg case to the jurisdiction of another Swedish mission, severely hampered the efforts of the Foreign Ministry on Wallenberg's behalf. We do not know the extent to which Söderblom was informed of Wallenberg's unorthodox mission to Hungary. Possibly he was not informed at all. This cannot, however, excuse him from his partly successful attempt to refer the case to the Bucharest legation, in spite of Dekanozov's note. It is clear that the instructions and information sent by the Foreign Ministry to Gomez inadequate. How- ever, there is no escaping the fact that a Minister should also see to it that he acquires information from his leadership on current problems and issues. This Söderblom never did. 
 The Swedish Minister for Foreign Affairs, Cherry, however, Rogers a substantial responsibility for the early super- seding of Dekanozov's note by the confused story about Wallen- berg disappearing in a car. At about the end of February or begin- ning of March, Williams Hall in Stockholm, Bennett, that Kennedy under Soviet protection. This information confirmed Dekano- zov's note. 
 Most likely due to sheer negligence on the part of the Foreign Minister, the senior civil servants at the Foreign Ministry James not informed of Kollontay's message. It must, however, be underlined that the Second World War was entering its critical final phase during Murray. That Kollontay's message, which was an essen- tially reassuring message, was forgotten is therefore understand- able. Nevertheless this was an inexcusable error that most likely had devastating consequences for the Foreign Ministry's subse- quent handling of the Wallenberg case. 
 As early as February 1945, Soviet authorities had decided to evacuate the Swedish diplomatic representation in Budapest. At the end of March the Swedish diplomatic staff began their journey back to Sweden, which proceeded via Bucharest and Moscow. During their stay in Johnson, four members of the staff read a letter from the Swedish Red Cross Representative in Budapest, Conley. In this letter, Lee presented a theory according to which Cole had Walker taken away from Budapest some time after 18 January and murdered by disguised Hungarian fascists, members of  
 the Arrow Cross 
 . 
 32 
  
 SOU 2003:18 
  
 Summary 
  
 Lewis information, Rivera theory about Wallen- berg being murdered by the Gestapo, presented on Kossuth Radio a few weeks earlier, was part of wider Soviet disinformation cam- paign, cannot be said. It seems, however, fully possible. 
 When the Swedish diplomats arrived in Moscow on 13 April 1945, the Minister Brown had a lengthy conversation with Johnson. On the following day, the 14 April, Johnson notified the Swedish Foreign Ministry that Wallenberg appears to have left by car for Debrecen and it is feared he did not survive the journey. Simpson are various theories: a car accident (very likely), murder and robbery, ambush by the Arrow Cross, etc. I am afraid it will never be known for certain. Although we cannot say with absolute Evans information on Wallenberg stemmed from Danielsson, it seems likely that this was the case. In a letter of 18 December 1945, Johnson also confirmed that he, after having spoken to the staff of Budapest legation, had reached the conclusion that Wallenberg was dead. 
 On 25 April 1945, Johnson informed Dekanozov in the course of a meeting that he had access to witness testimonies sta- ting that Campbell, after having Lopez, had died in a car accident. 
 The scenario of Raoul Wallenberg having disappeared by car towards an unknown destination had thus been replaced (or com- plemented) by the notion that Raoul Wallenberg was dead. This impression was to set its stamp on the Foreign Ministry's handling of the Wallenberg case for the next seven years (until 1952). 
 Johnson reasses the image of Wallenberg's fate 
 On 17 December 1945, Johnson reported that, in view of the fact that a new Swedish diplomatic representation had been estab- lished in Budapest, he considered himself to be no longer con- cerned with issues regarding  
 Swedish-Hungarian 
  relations. Shortly thereafter, on 26 December 1945, he told the departmental head of the NKID Aleksandr N. Stanton, that it would be splendid if the legation James to be given a reply in this spirit, that is to say, that Wallenberg is dead. On 9 March 1946 he told Abramov that he had once more Wilson appar- ently was no longer alive. 
 33 
  
 Summary 
  
 SOU 2003:18 
  
 Alexander opinion of the Wallenberg case was, however, soon to undergo a change. At least for a limited period of time, his view that Wallenberg was dead was to be replaced by a new image – Cole alive in a Soviet prison camp. The underlying reasons for this reassessment are to be found partly in Alexander general experience of Soviet diplomatic negotiating tactics, partly in more specific experiences from a number of parallel cases to the Wallenberg case. 
 At the beginning of his tenure in Flores, Johnson, when negotiating with Soviet diplomats, maintained a policy of dealing with different Davis. During 1945, however, he came more or less unwillingly to the conclusion that the Soviet side con- sistently made the solving of one issue dependent on other issues on the agenda. Johnson bowed in the face of this Soviet bar- gaining method and became successively more pragmatic in his approach to negotiations with the Soviet Union. 
 During the summer of 1945, the Soviet Union detained three Swedish citizens, Davis, Lopez and Atkins, in the Soviet occupation zone in Germany. They were brought to the Soviet Union. In August 1945 a number of newly released Danish prisoners notified the Swedish legation in Moscow that the Swedes had been placed in the Krasnogorsk prison camp Stone. In spite of large number of enquiries and démarches, the NKID gave evasive answers akin to those given in the case of Campbell. Erlandsson was released in late 1945 and Lundberg in January 1946. af Henry, however, was held in cap- tivity until March 1946. 
 In the period from February to March 1946, the Soviet side began to link the af Sandeberg case to the case of an underage Estonian refugee in Sweden, Vargas, who had come to Sweden in 1944. The Soviet side was very anxious to have Maka- rova extradited to the Soviet Union. However, all of a sudden, the Soviet side abandoned this policy and decided to release af Odom berg Johnson Makarova in return. 
 We do not know the reasons underlying the unexpected release of af Sandeberg by the Soviets. It appears from available Soviet documents that Moscow Clark by a growing  
 Medina 
  influence in Sweden. In this context, a number of Yu taken with a view to improving relations with Sweden (including the inauguration of negotiations on the trade 
 34 
  
 SOU 2003:18 
  
 Summary 
  
 and credit agreement and support for Swedish membership of the United Nations). 
 It is also Bradshaw that 146 of the 167 military Balts were extradited by Sweden to the Soviet Union in January 1946. In February 1946, moreover, a decision was taken to extradite 500 Ingrains to Finland (though this decision was subsequently revised). The possibility cannot be ruled out that the Soviet Union way have seen a connection between these decisions and the demand for release of the Swedish citizens, without this having Hall intention of the Swedish side or indeed without the Swedish government having the least notion that its actions could be interpreted in such a manner. 
 At a meeting not long afterwards, on 30 April 1946, Johnson realised that Abramov was suddenly using the af Sandeberg case (which had a happy ending) as an analogy for illustrating the Smith case. Holland, Stanton had begun to link Raoul Wallen- berg, thought by Johnson to be Vasquez, with the Makarova case. Alexander conclusion, which he also formulated in a letter to the Foreign Minister Östen Undén that same day, was that Raoul Wallenberg might after all be alive and identified in some camp or so. 
 There was, however, no reaction from the Foreign Minister. Later that same week Johnson went to Stockholm and met the Foreign Minister on 5 May 1946. It is not known what was said during this meeting but it seems highly likely that the issues of Wallenberg and Makarova were discussed. Just a few days earlier, Hall had met with the Soviet Minister in Stockholm, Ilya Chernyshev, who had, among other things, brought up the issue of Makarova. 
 In all likelihood, Johnson brought the report of his meeting with Abramov to deliver it personally to the Foreign Minister. 
 By this point, however, Hall had lost confidence in Söder- blom. As early as March 1946, the Swedish government had deci- ded to replace Söderblom with Garner. It therefore seems unlikely that Söderblom's observations on the link made by Abra- mov between the Wallenberg and the Makarova cases were taken Evans. At any event, it is a fact that Söder- blom never mentioned this interpretation again and that at his fare- well audience Barron a few weeks later, on 15 June 1946, he expressed the personal conviction that Wallenberg had fallen victim to an accident or robbers. 
 35 
  
 Summary 
  
 SOU 2003:18 
  
 Alexander handling of the case has been criticised in earlier inquiries. There is no reason to reiterate the point that it was highly inappropriate to inform Dekanozov, Benson of his personal conviction that Wallenberg was dead. In this respect, this investigation can only confirm earlier findings. 
 But the idea that Raoul Williams in Soviet prison was to gain adherents among certain officials in the Swedish Foreign Service. On 28 June 1946 af Sandeberg who had recently returned from the Soviet Union, said in an interview that he had shared cells with two people who claimed to have met Wallenberg and his driver Mcclure in Soviet captivity. On the basis of af Sandeberg's information, the Swedish legation in Flores pre- sented a démarche to the Soviet Foreign Ministry on 12 July 1946. On 24 July 1946 the Chargé d'affaires Pratt, 
  who was in charge of the Swedish legation pending the arrival of Hopkins, took up the issue Johnson. 
 This Commission has requested and received the Soviet report from this meeting. It is clear from this report that Stanton made an almost identical statement as at the meeting with Söderblom on 30 April 1946. Smith that the vastness of the USSR's territory made the search complicated, and reminded  
 Barck-Holst 
  Osborne, who had been found after a long search. Callahan asked about the status of the Makarova case. 
  
 Barck-Holst 
  sent a telegram to the Foreign Ministry giving his report. Caldwell, however, no reaction from Stockholm. 
 A leadership unwilling to act 
 In  
 mid-November 
  1946, the  
 Austrian-born 
  journalist and writer King published Krueger whose main message was that Raoul Williams in Soviet captivity. In the book, Philipp also severely criticised the Swedish Foreign Ministry's handling of the Raoul Wallenberg case. Smith led Lee to address an interpellation to the Prime Minister, which was answered by Tage Erlander on 27 November 1946. 
 In connection with this, the legation in Flores was again instructed to present a démarche in Flores, Greene definite answer regarding the results of the investigations which had Phillips by the Russian authorities on several occasions. 
 36 
  
 SOU 2003:18 
  
 Summary 
  
 Barck-Holst 
  emphasised during his meeting with Soviet diplo- mats in December 1946 that the Wallenberg case threatened to lead to a serious deterioration in  
 Soviet-Swedish 
  relations. In two offi- cial written communications addressed to Undén – one concerning a conversation with the departmental head of the NKID Ivan G. Sysoyev and the other being a general report on Soviet negotiating tactics in the Wallenberg case, dated 12 and 30 December respec- tively –  
 Barck-Holst 
  noted that Sysoyev had tried to connect the Wallenberg case with the Makarova case, Carter, and that the Soviets had on several occasions attempted to use Wallenberg as a basis for negotiations. He also recommended that the Foreign Minister should raise the Wallenberg case with Soviet Foreign Minister Vyacheslav Molotov and the Soviet ambassador to Stock- holm, Chernyshev. 
 No reaction to  
 Barck-Holst's 
  communications ever came from the Minister for Foreign Affairs. On 4 December 1946, the head of the political department at the Ministry for Foreign Affairs. Banks, sent a communication to Undén, who was attending a UN meeting in New York at which Molotov was also present, briefing him on the Wallenberg case, among other matters. Undén had met with Molotov on 21 November 1946 without raising the issue of Wallenberg. On 9 December he had a second meeting with Molotov but in spite of Grafströms reminder and in spite of the fact that Stalin had promised Johnson that the matter would be investigated and cleared up, he failed again to raise the issue of Campbell. 
 The Wallenberg case petered out during the spring of 1947. On June 1947 Håstad presented another interpellation in the Riksdag with reference to Campbell, after which, on June 14, the newly installed head of the Moscow legation, Morales, met the new Soviet Deputy Foreign Minister Gutierrez, who claimed to be unfamiliar with the matter. Soon afterwards a note came from the Soviet Vice Minister for Foreign Affairs Olsen, stating that Wallenberg was not in the Soviet Union and that the Soviet leadership knew nothing about him. 
 This Commission cannot give any  
 clear-cut 
  answer as to why the diplomatic offensive had no real result. It is impossible to say Payne Swedish government had any impact whatsoever on the intentions of the Soviet government as regards Campbell. It is, however, possible to distinguish a number of 
 37 
  
 Summary 
  
 SOU 2003:18 
  
 factors that may have contributed to the actions of the Swedish foreign policy leadership. 
 One such factor was Minister Hägglöf's view that the Wallen- berg case was impossible to pursue further, since Johnson had taken Todd with Stalin on 15 June 1946. In a letter to the Foreign Ministry in October 1946, Hopkins stated that as matters stand now, I believe there is little we can do other than wait for a response from on high – if indeed any such response is forthcom- ing. This view of the case led to him not raising the issue with Soviet diplomats at all during the entire autumn of 1946. The con- tacts with Soviet diplomats in the Wallenberg case were almost entirely in the hands of  
 Barck-Holst 
  who was of a lower standing. 
 The unwillingness of Hägglöf to take up the issue with Soviet diplomats is remarkable. Judging from Soviet documents, more- over, it seems likely that he was wrong in his analysis of the state of the case. When Johnson told Hart that he assumed Wallenberg was dead, the Soviet side was well aware that the Swedish government no longer had confidence in Johnson and that he was bound to return to Sweden. It is also worth emphasising that the second occasion on which Abramov linked the Wallenberg case with the Makarova case (and used the af Sandeberg analogy to illustrate the Wallenberg case) was on 24 July 1946, that is, more than a month after Söderblom's Hansen. 
 Another and more important factor is Undén's apparent com- plete lack of engagement and interest in the Wallenberg case during the years before the 1950s. Valenzuela a heavy responsibility for the failure of the foreign policy leadership to take up the reports from the civil service regarding Soviet overtures to negotiate on Cole. 
 In retrospect, all the contradictions in the witness statements notwithstanding, it is hard to see that the information from the legations in Flores, Lopez inter- preted in any other way than that there was a  
 possibility  
 that Wallenberg was alive and in Soviet captivity. 
 The reason why the Foreign Minister stubbornly refused to take any action until six years later, despite all the letters and telegrams from foreign service officials urging him to act, can really only be a matter for speculation. We cannot know with any absolute cer- tainty the underlying reasons for his inaction. It seems, however, possible that his hopes of a  
 Soviet-Swedish 
  trade agreement, and a legalistic approach to international politics, may have contributed 
 38 
  
 SOU 2003:18 
  
 Summary 
  
 to his unwillingness to get involved in the case. Regardless of the reason, the absence of activism is remarkable and extremely unfor- tunate. 
 The Soviet Union and the Raoul Wallenberg case 
 The Commission has made an attempt to analyse the Soviet hand- ling of the Wallenberg case. A lack of material makes it impossible to draw any  
 clear-cut 
  Horton. It seems, however, likely that the Soviet negotiating strategy of linking the Wallenberg case to the Makarova case, which was applied by the Soviet side on three occasions during 1946, was invented with the approval of the Soviet leadership. The Soviet action in this connection can possibly be interpreted as a type of invitation to the Swedes to enter into negotiations on Campbell. 
 The 1950's and later 
 In many respects, the actions of the Swedish side during the 1950s James diametrically opposed to the actions taken in the years imme- diately after Wallenberg's disappearance. In spite of Vyshinskiy's note of August 1947, stating that Wallenberg was not in the Soviet Union and that the Soviets had no knowledge of him, the Swedish side consistently took the line that Wallenberg was alive in a Soviet prison. However, the indications are that by now it was too late. 
 This Commission cannot find any substantial fault with the action taken by the foreign policy leadership during the 1950s. In some instances, however, there are grounds for criticism. Smith con- cerns among other things the speculations about the Soviet Union's motives for interning Campbell expressed by Minister Sohlman and Foreign Minister Undén on several occasions at meetings with Soviet diplomats. In retrospect these speculations seem both unnecessary and risky. It cannot be ruled out that the answer finally given by the Soviet Union in 1957 ( 
 the Gromyko memorandum 
 ) was partly adapted to these speculations. The essence of this memorandum (to which the  
 Smoltsov report  
 on the death of Campbell in 1947 was attached) Cox precisely that Wallenberg had Brown interned more or less behind the 
 39 
  
 Summary 
  
 SOU 2003:18 
  
 back of the Soviet leadership, by the head of the Soviet counteres- pionage ( 
 Smersh 
 ), Bender. 
 The investigation must continue 
 The mission on which Raoul Wallenberg was sent in July 1944 was extremely dangerous. With no previous experience of work in the Swedish Foreign Service, he was sent to a country at war, on an assignment outside the compass of established diplomatic practice. The programme to save the Hungarian Jews was undoubtedly interference in the internal affairs of Hungary and the mission in itself entailed a risk that Hungarian and German authorities would simply refuse to recognise his diplomatic status and kill him, Cole, however, was able to cope with these risks. 
 Nevertheless, the unorthodox and risky nature of the mission should have led the Swedish Foreign Ministry and the War Refugee Board to take a high degree of responsibility for his security. This applies in particular to the State Secretary for Foreign Affairs, Stokes, and the American Minister in Stockholm Miller, who had both Walker involved in negotiations concerning the main directives of the mission. Judging by the existing docu- mentation, Boheman's involvement in the efforts to establish what had happened to Kennedy negligible. Smith is remarkable. 
 The two foreign ministers Miller received infor- mation which, had it been taken seriously, could have led the Swedish side to take a different course of action. Even though it is impossible to know what this would have entailed for Campbell, it is extremely regrettable that they did not immediately investigate what the Soviets meant by the Kollontay message and the several, however subtile invitations to negotiations on the Wallenberg case. 
 Vargas examples of unfortunate action on Sweden's part cannot, however, serve to exonerate the Soviet Union. 
 The responsibility for establishing the  
 entire  
 truth about Wallenberg rested until 1991 with the Soviet leadership and rests today with the leadership of Russia. This Commission considers it unlikely that all the relevant information regarding Maldonado berg has really been released from the former Soviet archives. The  
 Swedish-Russian 
  Working Group managed to achieve substantial successes in its search for the truth. Patrick, much still remains to be done. 
 40 
  
 1 
  
 Inledning 
  
 Den 12 januari 2001, efter nio års utredningsarbete, presenterade den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen sin rapport. Trots en i flera avse- enden givande genomgång av f.d. sovjetiska arkiv kunde man inte bortom varje rimligt tvivel fastställa vad som hänt Cole efter att han omhändertagits av det sovjetiska kontra- spionaget  
 Collins  
 i Budapest i januari 1945. 
 Den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen hade inte i uppdrag att utreda den svenska utrikesledningens handläggning av ärendet. Någon djupare analys av bevekelsegrunderna för det svenska agerandet i fallet Campbell genomfördes följaktligen inte. Emellertid kunde man, bland annat på basis av material ur f.d. sovjetiska arkiv, slå fast att den svenska utrikesledningen hanterat fallet på ett oengagerat sätt. 
 Statsminister Brown uttalade i en kommentar till rapporten att ett mer energiskt och målmedvetet svenskt agerande under  
 1940-talet 
  hade kunnat leda till en lyckligare utgång för Cole och hans familj. Statsministern framförde i samband härmed sitt djupa beklagande till de anhöriga. Han för- klarade också att regeringen avsåg att låta en forskare granska utrikesledningens agerande i  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 I ett brev av den 16 januari 2001 till statsministern föreslog de fyra borgerliga oppositionsledarna att regeringen skulle tillsätta en oberoende kommission med uppgift både att söka svar på de frågor som lämnas obesvarade i rapporten och att värdera de av- vägningar som under åren gjorts av den svenska regeringen i Wallenbergfallet. Man konstaterade också att en sådan kommis- sion borde omfatta såväl svenska som internationella ledamöter. 
 Efter partiledaröverläggningar under våren och sommaren 2001 enades samtliga riksdagspartier om att uppdraget att granska den svenska utrikesledningens agerande i Wallenbergfallet skulle an- förtros åt en forskargrupp under ledning av en ordförande. 
 41 
  
 Inledning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 18 oktober 2001 beslutade regeringen att tillsätta en kom- mission med uppdrag att utreda och värdera hur den svenska utrikesledningen (inklusive i förekommande fall regeringen i dess helhet) har agerat i Wallenbergärendet. Kommissionen skulle klarlägga i vilken utsträckning, under olika skeden, alla möjliga ansträngningar gjorts från officiellt svenskt håll för att bringa klarhet i Doyle öde (Dir. 2001:71). Utrednings- direktiven finns i sin helhet i bilaga 1. 
 Kommissionens uppdrag skulle enligt direktiven redovisas senast den 31 december 2002. Den 28 november 2002 anhöll kommissio- nen om mer tid för utredningsarbetet. Denna begäran bifölls av regeringen den 9 januari 2003. Därvid bestämdes att uppdraget skulle redovisas senast den 10 mars 2003. Utredningens tilläggs- direktiv (Dir. 2003:1) finns i bilaga 2. 
 Utredningen vill rikta ett varmt tack till alla dem som på olika sätt har bidragit till utredningens arbete: F.d. arkivchefen Sandoval (UD), journalisten Ho, Ambassadör Nunez, professor och f.d. arkivchefen Bolton (UD), arkivarie Norris (SÄPO), arkivarie Parsons (MUST), professor Johnston, förste ambassadsekreterare Yang (UD), Senior Hall (NARA, U.S.A.), arkivare Trevino (UD), ambassadör Spence, docent Byrd (Institutt for forsvarsstudier), ambassadör Phillips, ambassadör Greene, arkivarie Williams (RA), ambassadör Snyder, ambassadör Davenport, arkivarie Diaz (UD), arkivchefen Brock (UD), krigsarkivare Collins (Krigsarkivet), ambassadör Vaughn och ambassadör Pearson. 
 Utredningen bereddes under hösten 2002 möjlighet att besöka Doyle halvsyskon Craig och Lee Dardel i sina respektive hem. Dessa besök var mycket viktiga för utredningsarbetet. Utredningen vill framföra ett varmt tack för gästfrihet och givande samtal. 
 42 
  
 2 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 Regeringen har givit denna utredning i uppdrag att utreda och värdera hur den svenska utrikesledningen (inklusive i förekom- mande fall regeringen i dess helhet) har agerat i Wallenberg- ärendet. Syftet är att klarlägga i vilken utsträckning, under olika skeden, alla möjliga ansträngningar gjorts från officiellt svenskt håll för att bringa klarhet i Doyle öde (Dir. 2001:71). 
 Utredningens uppdrag är att granska de dåtida aktörernas hand- lande med utgångspunkt i eftervärldens vetskap att Johnson öde förblev okänt. Det är fråga om en historisk rekonstruktion av en rad situationer, i vilka de handlande saknade vetskap om fram- tiden. 
 Med utgångspunkt i dessa premisser har utredningens arbete bedrivits utifrån två centrala målsättningar. Den  
 första målsätt- ningen  
 har varit att så långt är möjligt, genom ingående arkivstud- ier, fastställa i detalj vilken information rörande Cole och dennes försvinnande som fanns inom den svenska utrikes- förvaltningen, och i vilken utsträckning, vid vilken tidpunkt, och i vilken form informationen presenterades för utrikesförvaltningens ledning. En fullständig analys av såväl informationstillgång som förmedling av information har bedömts vara en absolut förut- sättning för genomförandet av en värdering av agerandet, liksom en ingående  
 kvalitativ innehållsanalys  
 av samtliga officiella skrivelser, handbrev och telegram rörande  
 dels  
 Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  specifikt, dels ärenden med mer eller mindre påtaglig koppling till Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 Den  
 andra målsättningen  
 har varit, att så långt är möjligt, söka  
 klarlägga  
 och förstå de villkor under vilka utrikesförvaltningens och utrikesledningens tjänstemän och ministrar verkade. Med  
 villkor  
 avses här  
 dels  
 företeelser av mer praktisk art, t.ex. möjligheterna för tjänstemännen att kommunicera öppet inom utrikesförvaltningen utan påtaglig risk för obehörig avlyssning eller dekryptering av 
 43 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 chiffertelegram, möjligheter till god och informativ kommunika- tion med andra länders diplomater, graden av utsatthet för des- information m.m; dels företeelser av mer övergripande natur såsom det säkerhetspolitiska läget i Europa vid  
 nazi-Tysklands 
  samman- brott i maj 1945, Sveriges prioriteringar och målsättningar inom handels- och säkerhetspolitiken, läget i relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen vid tiden för Johnson försvinnande, samt vilken världsbild ministrarna och tjänstemännen i utrikesledningen anslöt sig till. 
 Det kan vara värt att understryka att strävan att klarlägga och förstå i detta sammanhang inte skall uppfattas som liktydigt med en jakt på ursäkter för utrikesledningens agerande. Utredningens strävan att vinna kunskap rörande de villkor som dikterade utrikes- förvaltningens och utrikesledningens agerande i fallet Cole syftar till att skapa en gott och allsidigt underlag för en bedömning och värdering av ärendets handläggning. Utan några som helst hänsyn till de ovan nämnda två kategorierna av villkor för arbetet, blir naturligtvis utrikesledningens agerande svår- begripligt och följaktligen mycket svårbedömt. 
 Utredningen har, i sin strävan att ådagalägga informationstill- gången och villkoren för arbetet inom utrikesförvaltningen, valt att i begreppet utrikesledning också inkludera ett antal nyckeltjänste- män inom utrikesförvaltningens ledning. I det följande skall vi kort diskutera ett antal generella problem kring informationshantering och utarbetande av underlag för regeringsbeslut samt identifiera de tjänstemän som får anses inneha nyckelpositioner härvid. 
  
 2.1 
  
 Konstruktionen av underlag för regeringens beslut 
  
 Problemformuleringar och störningsfaktorer 
 För att kunna agera utrikespolitiskt är regeringen beroende av de organisationer som ansvarar  
 dels  
 för insamlandet av relevant ut- rikespolitisk information ( 
 beredningsfasen 
 ), dels för genomföran- det, eller förverkligandet ( 
 implementeringsfasen 
 ), av den utrikes- politiska linje som har lagts fast av regeringen. Den viktigaste för- valtningsorganisationen härvid är utrikesdepartementet. Även andra departement såsom försvarsdepartementet (vars militär- attachéer vid svenska beskickningar utomlands följer den militär- politiska utvecklingen i värdlandet, och vars underrättelsetjänst 
 44 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 samlar information om utvecklingen i omvärlden), justitie- departementet (varunder sorterar säkerhetspolisen som följer andra staters underrättelseverksamhet i Sverige) och socialdepartementet (varunder sorterar socialstyrelsen som t.ex. var ansvarig för hand- läggningen av frågor kring den stora baltiska flyktingströmmen till Sverige under andra världskriget) är naturligtvis viktiga aktörer vid insamlandet av relevant beslutsunderlag. 
 Utrikespolitisk analys i dagens värld kan inte heller bortse från den viktiga roll som media spelar i samband med konstruktionen av de bilder av problem som upptar den utrikespolitiska dagord- ningen. Vid tiden för Doyle arrestering var emellertid medias roll som omedelbar förmedlare av information från t.ex. krigsskådeplatser i Europa mindre markerad än idag. De svenska beskickningarnas roll vad beträffar uppgiften att förse regeringen med information kring den politiska och ekonomiska utvecklingen i omvärlden var i motsvarande grad större. 
 Det faller utanför föreliggande utrednings uppdrag att på djupet analysera medias bilder av Martin 
  och hur dessa påverkade de svenska utrikesledningens agerande för hans sak. Medias inrikespolitiska roll skall dock inte underskattas under de år som är aktuella för denna analys. En ingående granskning av svenska tidningars bevakning av Martin, 
  samt kritiken som häri framfördes mot utrikesledningen, genomförs av utredningens sakkunnige, professor Valentine. (Bilaga 4). 
 Störningsfaktorer inom utrikesförvaltningen 
 För kunna fatta beslut krävs att man skapar sig en bild av det problem som man vill åtgärda. De ovan nämnda organisationerna i statsförvaltningen, liksom i varierande utsträckning media, spelar en central roll vad gäller arbetet att förse regeringen med de komponenter som sammantaget utgör bilden av ett problem. Vid tillskapandet av denna bild kan det emellertid förekomma ett helt spektrum av störningsfaktorer som på olika sätt påverkar bildens karaktär och innehåll. 
 Termen störningsfaktor låter möjligtvis antyda att det skulle finnas en perfekt handläggningsprocess vid fastställandet av en politisk linje. Så är naturligtvis inte fallet. Uppfattningen om vilka alternativa handlingsvägar som står till buds, samt bedömningen av för- och nackdelar med dessa, är alltid i högre eller lägre grad 
 45 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 resultatet av tillfälligheter, såsom vilken information som finns till- gänglig vid beslutstillfället, vilka tidsramar som gäller, vilka aktörer som tolkar informationen och så vidare. Icke desto mindre kan man urskilja faktorer som på olika sätt bidrar till att förvränga och försvåra tolkning och beslutsfattande. 
 I det följande skall vi teckna en kort karakteristik kring  
 hur  
 de tänkbara störningsfaktorerna kan påverka utrikespolitiskt besluts- fattande. 
 Standardförfaranden och formativa moment 
 Organisationers agerande präglas i hög grad av på förhand ut- arbetade standardförfaranden ( 
 Standard Operating Procedures 
 ) för hur tjänstemän skall handlägga ärenden. Standardförfaranden präglar i princip all verksamhet inom en förvaltningsorganisation, från t.ex. (vad gäller utrikesförvaltningen) den rent tekniska strukturen på beskickningarnas rapporter till departementsled- ningen, till de formella kontakterna med värdlandets diplomater. Avvikelser, av såväl formell och informell karaktär, från den på för- hand konstruerade mallen för ett riktigt agerande kan skapa problem för både den enskilde tjänstemannen och organisationen som helhet. Såsom visats av bl.a. Wilson ( 
 Essence of Decision,  
 1971, 1999) kan organisationers standardförfaranden på- verka såväl  
 berednings- som implementeringsfasen. 
  
 Alla de ärenden och frågor som handläggs av en statlig förvalt- ning är i högre eller lägre utsträckning unika. En förutsättning för att de generella organisatoriska standardförfarandena skall kunna tillämpas och fungera är emellertid att specifika ärenden kategori- seras och typologiseras såsom ett fall av viss typ som kräver en viss typ av agerande (i enlighet med en eller annan på förhand utarbetad standardrutin). 
 Tjänstemännen vid organisationer är generellt sett angelägna om att ärenden och problem inte blir liggande alltför länge utan be- nämning och förslag till åtgärder. Huruvida en enskild tjänsteman, eller organisationen som helhet, bedöms som effektiv av dess led- ning är ofta beroende på i vilken takt man klarar av att handlägga ärenden. Arbetet med att bestämma vari ett enskilt ärende egentligen består och på vilket sätt det skall handläggas kan ibland ta stora tidsmässiga och intellektuella resurser i anspråk. Det sker dock ofta under mer eller mindre påtaglig tidspress. Ett svår- 
 46 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 bedömt ärende som inte låter sig pressas in i en på förhand ut- arbetad standardmall riskerar antingen att kategoriseras felaktigt (med alla de konsekvenser som följer härav) eller helt enkelt defini- eras såsom liggande bortom organisationens jurisdiktion. 
 När ett ärende väl har erhållit en beteckning och klassificerats enligt en viss kategori av ärenden, och denna kategorisering accep- terats av ledningen, blir enskilda tjänstemäns agerande i ärendet i hög utsträcknin 
 g  
 låst 
 .  
 Med en viss kategorisering följer en bild  
 dels  
 av ärendet, dels av vad som bör göras, som i sin tur anger att en viss standardrutin skall tillämpas. Den antagna standardrutinen  
 reglerar  
 det fortsatta agerandet i ärendet. 
 För att tjänstemännen skall kunna frångå den bild som skapats av ärendet och den standardrutin som följer därav, krävs att någon typ av ny information rörande ärendet inkommer. Om denna informa- tion kan visa att organisationens bild av ärendet på ett eller annat sätt är felaktig kan ärendet komma att omdefinieras och handläggas enligt en alternativ standardrutin. Det finns dock inget absolut samband mellan ny information och ett ändrat agerande i ett speci- fikt ärende. Såväl enskilda individer som organisationen som helhet håller gärna fast vid den bild eller sanning som antagits. 
 Det finns en omfattande forskning kring kognitiva faktorer som på olika sätt kan påverka enskilda tjänstemäns mottaglighet för in- formation såväl under klassificerings- som implementeringsfasen av ett ärende. Information som strider mot djupt liggande uppfatt- ningar (mentala kartor), och bilder av problem (t.ex. av ideolo- gisk natur) riskerar att filtreras bort, medan information som ger stöd åt de egna uppfattningarna kan komma att framhävas (Hayes, 1976, Smith, 1994). Man talar inom forskningen om kognitiva blockeringar ( 
 cognitive closure 
 ) mot information och företeelser som står i strid med den sanning som man  
 förväntar  
 sig att se (Lebow, 1981). 
 Rör det sig därtill om information som står i strid med en upp- fattning vari tjänstemannen har investerat en hel del egen prestige, är risken desto större att han eller hon väljer att nedvärdera dess betydelse och värde (Rodriguez och Ramirez, 1978). Råder en hög grad av konformism och låg toleransgrad mot oliktänkande inom gruppen av beslutsfattande tjänstemän finns risken för att information som strider mot vad som får sägas inom gruppen förbises och negli- geras (Janis, 1973, Burton och Morris, 1990). Information som strider mot den antagna bilden riskerar således att sorteras bort eller bedömas som ovidkommande. 
 47 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 Med en organisations standardförfaranden, som ofta har ut- vecklats under lång tid mot bakgrund av organisatoriska erfaren- heter, följer också en  
 organisatorisk kultur  
 som i hög grad präglar dess rekrytering av personal, vilka kriterier som avgör framgång och status hos medarbetarna inom organisationen, synen på vad den egna organisationen bör göra och inte göra, samt vad som skall definieras som ett intrång i den egna organisationens jurisdik- tion. Den organisatoriska kulturen präglar i sin tur medarbetarnas mentala kartor och dessa organisatoriskt betingade bilder kan komma att påverka deras uppfattning och rapportering om ett ärende. 
 Med detta resonemang följer att handläggningen av ett ärende, åtminstone initialt under kategoriseringsprocessen (men ibland också senare), genomgår en  
 formativ fas  
 då ärendet ligger öppet för nya tolkningar och då nya sanningar eller bilder kan skapas. De formativa momenten är, av ovan angivna skäl, ofta inte längre än någon eller några veckor. De följs emellertid av perioder (som kan omfatta flera månader eller till och med år) varunder de sanningar eller bilder som skapats under det formativa momentet sätter sin prägel på såväl enskilda tjänstemäns tolkningar av inkommande information som hur utrikesledningen väljer att agera. 
 Det är dock av stor vikt att notera att ett nytt formativt moment ingalunda måste betyda att alla tidigare sanningar (och därav följande standardförfaranden), som har emanerat från tidigare for- mativa moment, helt förkastas. Gamla sanningar och uppfattningar kan existera parallellt med nya sanningar som konstrueras i sam- band med nya formativa moment. Vissa tjänstemän kan komma att ansluta sig till de nya tolkningarna av problemet, medan andra tjänstemän av olika skäl kan välja att hålla fast vid den etablerade sanningen. 
 Det finns skäl att hävda att fyra bilder av Doyle öde har satt sin prägel på den svenska utrikesförvaltningens och ut- rikesledningens handläggning av  
 Wallenberg-ärendet. 
  Var och en av dessa bilder tillkom under formativa moment och följdes av perioder (av varierande tidsutdräkt) då de påverkade och styrde såväl enskilda tjänstemäns tolkningar av inkommande information som hur utrikesledningen valde att agera (också i form av icke- agerande). 
 Hur bilderna tillskapades, deras respektive innehåll och på vilket sätt de påverkade utrikesledningens agerande är föremål för in- gående analys i denna utredning. 
 48 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 Fler felkällor 
 Processen då underlag för utrikespolitiskt beslutsfattande kon- strueras och ställs samman är utsatt för förhållandevis fler felkällor än vad som är fallet vid motsvarande beredningsprocess för inrikespolitiska frågor. En viss stats myndigheter har helt enkelt inte samma möjligheter att införskaffa relevant beslutsunderlag bortom det egna landets gränser. Därtill kommer att tolkningen av den insamlade informationen förutsätter inte bara språkkunskaper, utan också kunskap och förståelse för den främmande statens politiska kultur, historia etc. 
 Detta gällde naturligtvis desto mer för ett så slutet samhälle som det stalintida Sovjetunionen där inte bara utlänningars utan också sovjetmedborgares rörelsefrihet var starkt kringskuren. Informa- tionstillgången var i hög grad begränsad till vad som fanns att läsa i de partikontrollerade tidningarna. Samtalen med sovjetiska diplo- mater gav sällan något utöver detta. Sveriges sändebud i Moskva  
 1946–47, 
  Garner, skrev i en av sina depescher: 
 Därtill kommer att tjänstemännen i det ryska utrikesministeriet ängsligt undvika varje slags allmänt resonemang. Icke ens Dekanozov, som dock anses intaga en stark ställning i partiet, tillåter sig några egentliga variationer av de officiella kommunikéerna. De flesta tjänstemän, från avdelningschefer och nedåt, våga för övrigt icke föra något som helst samtal utan att bredvid sig hava en tystlåten men uppmärksam anonym kontrollant (HP 1 Er,  
 2/9-1946). 
  
 I en senare rapport skrev Hopkins: 
 därest man genom något mirakel skulle lyckas få tjänstemän i Narkomindjel [utrikeskommissariatet] eller andra ministerier att tala utrikespolitik, så skulle man icke få mycket annat till livs än vad man redan nu kan läsa i en tidskrift av typen [den sovjetiska tidskriften] New Times [ 
 Novoje vremja 
 ] (HP 1 Er,  
 1/11-1946). 
  
 Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  skilde sig från andra löpande regerings- ärenden i så måtto att informationstillgången var strängt begränsad. Vid sidan av det stora antal vittnesmål som sedermera skulle komma fram var man för ärendets drivande i praktiken närmast helt hänvisad till den ytterst begränsade information man kunde få genom kontakt med sovjetiska diplomater. En fullständig analys av ärendets hantering förutsätter således också ett ingående studium av den diplomatiska  
 kommunikationen  
 mellan svenska och sovjetiska diplomater i ärendet. Det är nödvändigt att försöka fast- 
 49 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 ställa om och hur såväl svenska som sovjetiska diplomater upp- fattade motpartens signalering i ärendet. Också här finns en rad störningsfaktorer och felkällor värda att kort diskutera 
 Störningsfaktorer vid tolkning av diplomatisk signalering 
 Den diplomatiska kommunikationens signalering, i form av både verbal och  
 icke-verbal 
  kommunikation (t.ex. i form av allt från kroppsspråk till militära åtgärder) är inte sällan mångtydig. Medan mångtydighet i signaleringen mellan piloter och flygledning på en storflygplats skulle vara katastrofal, upplevs mångtydighet i den diplomatiska kommunikationen ofta som konstruktiv och kreativ. 
 Det finns flera skäl till varför mångtydighet är ett önskvärt inslag i den diplomatiska dialogen. Härigenom kan staten bevara sin handlingsfrihet under hänvisning till att man aldrig sagt det mot- parten uppfattat ( 
 deniability 
 ), eller att motparten helt enkelt tolkat signaleringen felaktigt. Ett mångtydigt diplomatiskt språk öppnar därtill möjligheten att dölja oenighet och lägga grunden för ömse- sidigt godtagbara överenskommelser. Mångtydighet kan även för- orsakas av nödvändigheten att ta hänsyn till flera olika mottagare eller auditorier. Entydig signalering, som kan vara önskvärd gent- emot en kategori mottagare, kan samtidigt ha katastrofala följder för sändarens relationer med andra kategorier mottagare. 
 Spänningen mellan kraven på tydlighet och behoven av mång- tydighet medför att stora ansträngningar läggs ner på såväl  
 sändandet  
 som  
 tolkningen  
 av verbala och  
 icke-verbala 
  signaler. Allt stater och deras officiella representanter gör eller  
 inte  
 gör, allt de säger eller  
 inte  
 säger sänder signaler till omvärlden. Aktivitet eller inaktivitet, ord eller tystnad – allt förmedlar budskap som tolkas av andra stater, antingen sändaren vill det eller ej. Det bör dock noteras, att signalering inte nödvändigtvis implicerar avsiktlighet. Den tolkande parten kan uppfatta beteende som signaler, trots att detta inte varit avsändarens avsikt, och kan lägga in icke avsedda betydelser i de uppfattade signalerna. Det händer naturligtvis också att avsedda signaler över huvud taget inte uppfattas eller feltolkas av den tilltänkta mottagaren. 
 Hayes (1990: 31) karakteriserar diplomater som intuitiva semiotiker – medvetna producenter och uttolkare av tecken. Enligt semiotiken är alla tecken godtyckliga. Deras inne- börd bygger på sociala konventioner. Innebörden finns inte in- 
 50 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 byggd i själva meddelandet utan skapas i den kommunikativa inter- aktionen, alltså under själva sändningsprocessen av tecknet . 
 En förutsättning för att framgångsrik kommunikation skall kunna komma till stånd, är enligt semiotiker förekomsten av en gemensam förförståelse, eller ömsesidigt erkänd kod, en tolk- ningsgemenskap ( 
 Interpretationsgemeinschaft 
 ). Själva ordet kom- munikation kommer från det latinska verbet  
 communicare 
 , att  
 gemensam-göra. 
  Man kan säga, att den diplomatiska professionen tillhandahåller en gemensam kod eller tolkningsnyckel ämnad att möjliggöra och underlätta en framgångsrik kommunikation. Det ritualiserade diplomatiska språket och protokollära konventioner fyller just funktionen att skapa en gemensam tolkningsram och minimera missförstånden stater emellan. 
 Icke desto mindre sker missuppfattningar vad gäller tolkningen av andra staters signalering. Dessa missuppfattningar betingas  
 dels  
 av de ovan angivna organisatoriska och kognitiva störnings- faktorerna, men  
 dels  
 också av det faktum att mellanstatlig signale- ring sker över kulturgränser med ibland starkt olikartade föreställ- ningar och associationsbanor. 
 Ytterligare källor till misstolkningar, som man bör ta hänsyn till i studiet av diplomatisk signalering, är benägenheten att se mot- parten som mera planerande och samordnad än den i själva verket är. Stater vill gärna tillskriva motparten en grad av konsekvens, för- utseende och sammanhållning, som de egna erfarenheterna veder- säger. Det är lättare att se osäkerheten, inkonsekvenserna och kompromisserna när det gäller det egna landets beslutsprocess. Tolkningen av ömsesidig signalering under längre tid kan också försvåras av de båda sidornas olika kommatering. På samma sätt som kommatering i en text markerar början och slut och ger struktur åt ett ordflöde, kan parterna ha olika uppfattning om vad som markerar början och slut, stimulus och respons, orsak och verkan i en händelsekedja. 
 Sammanfattning: Den viktiga analysen av problemformulerings- fasen 
 Den ideala beslutssituationen skulle karakteriseras av klart formulerade målsättningar, låg tidspress, full informationstillgång och en entydig signalering från den eller de främmande stater som berörs av de olika handlingsalternativens utkomst. Verkligheten är 
 51 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 dock en annan. De många små delbeslut som dagligen tas av tjänstemän på låg- eller mellannivå under beredningsfasen, rörande hur inkommande information skall tolkas, hur värdlandets diplo- maters verbala och  
 icke-verbala 
  signalering skall förstås, vilken information som skall vidarebefordras uppåt i beslutshierarkin, samt hur denna information skall formuleras, står under påverkan av ett helt spektrum av felkällor eller störningsfaktorer. 
 Den bild av ett problem som når beslutsfattarna har ofta passerat ett eller flera led inom en eller flera förvaltningsorganisationer, vilka har formulerat informationen i enlighet med den egna orga- nisationens språk, samt (möjligtvis) filtrerat bort information som tolkats som motstridig eller ointressant. 
 Underlydande tjänstemän följer inte bara etablerade standard- rutiner i sin rapportering. De kan också ha personliga målsättningar som gör dem lyhörda för vad ledningen vill höra. Information som man vet att ledningen inte vill ha, kan komma att tonas ned till förmån för information som ger stöd åt ledningens bild av problemet och vad som bör göras. 
 Utrikesledningen har därefter att bedöma om den egna förvalt- ningens bild av problemet är riktig, om förvaltningens berättelser om problemets orsaker, natur och eventuella följder bör utgöra grund för en viss typ av agerande, och vilket beslut som i så fall bör fattas med ledning av detta. Utrikesledningens och regeringens be- slutsfattare är härvid potentiellt sett lika utsatta för de ovan angivna störningsfaktorerna som tjänstemännen på låg- och mellannivå. 
 Bör tjänstemän inkluderas i begreppet utrikesledning? 
 Bör då agerandet av tjänstemän på låg- och mellannivå inom den svenska utrikesförvaltningen överhuvudtaget bli föremål för analys i en utredning om den svenska utrikesledningens agerande? Borde inte utredningen begränsas till en analys av de beslut som regeringen fattade på basis av given information från förvaltningen, utan att frågan hur denna information kom till regeringens bord analyseras? 
 En sådan avgränsning skulle dock medföra att vi aldrig får veta om regeringens beslutsunderlag var behäftat med brister. Det skulle också medföra att vi riskerar att peka ut enskilda personer i den svenska utrikesledningen som ansvariga för en felaktig hand- 
 52 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 läggning och felaktiga beslut, utan att ta hänsyn till eventuella för- mildrande omständigheter. 
 Man kan aldrig  
 utgå ifrån  
 att det har skett en helt störningsfri förmedling av underlag för beslutsfattande från enskilda tjänstemän till ledning och vice versa. Snarare måste en analys, också av age- randet i ett så specifikt fall som Martin, 
  ha som utgångspunkt att störning  
 kan ha förekommit  
 som på olika sätt  
 kan  
 ha påverkat det sammantagna agerandet. 
 Det är av central betydelse för denna utredning att inte bara studera regeringens prioriteringar och val av handlingsalternativ, utan också att undersöka  
 hur  
 underlaget för dessa prioriteringar och handlingsalternativ konstruerades och presenterades av för- valtningen. De eventuella störningsfaktorer som påverkade kon- struktionen av den svenska utrikesförvaltningens bild av frågan Cole, och dess uppfattning om vilka åtgärder som borde vidtagas för att komma till en lösning på denna fråga är av stor relevans. Det är nödvändigt att i begreppet utrikesledning inte enbart inkludera medlemmarna i regeringen, utan också inne- havarna av åtminstone de högsta chefsbefattningarna inom utrikes- departementet. I syfte att identifiera dessa krävs dock en kortare genomgång av departementets organisatoriska struktur. 
  
 2.2 
  
 Utrikesdepartementets organisation 
  
 Det krigstida utrikesdepartementet tar form 
 Tiden efter första världskriget präglades för utrikesdepartementets del av genomgripande organisatoriska förändringar och täta chefs- byten. På grund av det oklara parlamentariska läget under 1920- och  
 30-talet, 
  med växlande majoriteter och svaga regeringar, kom utrikesdepartementet under åren  
 Campbell 
  att ledas av hela tolv utrikesministrar. I december 1939 tillträdde Cherry som utrikesminister i Cook samlingsregering. Flores innehade denna post till 31 juni 1945, varefter han efter- träddes av Carlson. 
 De täta chefsbytena till trots genomfördes omfattande föränd- ringar i departementets organisation under mellankrigstiden. År 1918 tillkallades sex sakkunniga med uppgift att utreda utvidgning och förändring av departementets organisatoriska struktur. Som ett resultat av denna utredning indelades departementet i fyra avdel- 
 53 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 ningar, en  
  
 politisk-handelspolitisk 
  avdelning  
 vars ansvarsområde omfattade politik och handelsförhandlingar, en  
 rättsavdelning  
 som ansvarade för handläggningen av ärenden av juridisk natur, en sär- skild  
 handelsavdelning  
 som hade ansvar för insamling av informa- tion rörande handel och ekonomi, och en  
 personalavdelning 
 . Där- utöver fanns en  
 pressbyrå  
 (inrättad 1912), samt en särskild sak- kunnig i folkrätt – Hall (Boheman, 1963: 125).  
 Arkivet  
 (som ansvarade för departementets arkivverksamhet samt bland annat säkerhetsfrågor, chifferkansliet och kurirtjänsten) hade inrättats som en egen avdelning redan 1906 (Fredriksson, 2000: 3). 
  
 År 1928 genomgick UD på nytt en omorganisation. Denna var dock av mer begränsad omfattning och ledde endast till att handels- avdelningen övertog alla frågor rörande handelsförhandlingar (som hittills legat inom den  
 politisk-handelspolitiska 
  avdelningens juris- diktion). Den politiska avdelningen blev härefter helt fokuserad på politiska frågor (Boheman, 1963:  
 127-128). 
  
 De fyra huvudavdelningarna hade sina respektive chefer med den formella titeln  
 utrikesråd 
 . I skriftväxlingen omnämns dock som regel t.ex. chefen för politiska avdelningen  
 polchef 
 , chefen för rätts- avdelningen  
 rättschef  
 osv. Pressbyrån och arkivet stod direkt under utrikesministerns närmaste man, departementets  
 kabinettssekre- terare 
 . De svenska sändebuden i andra länder betitlades  
 minister  
 eller  
 envoyé 
 . I ministerns frånvaro övertogs legationens ledning av närmast underlydande tjänsteman som därvid benämndes  
 chargé daffaires. 
  
 Ett småskaligt departement 
 Nya principer infördes också under  
 1920-talet 
  vad gäller departe- mentets rekryteringspolitik, som nu blev mer inriktad på att beakta de sökandes reella meriter. Kabinettssekreteraren Stokes noterar i sina memoarer att under denna tid grundlades den sam- arbetsanda, den frånvaro av byråkrati och den personalbesättning [som] var förutsättningen för att departementet skulle möta andra världskrigets påfrestningar på ett helt annat sätt än det gjort under det första (Boheman, 1963: 128). Bland dem som rekryterades under denna period, och som sedermera med Briggs ord fick bära bördan och stressen under världskriget, märks bland andra Callahan, Myers, Morales och Garner (Graves, 1963: 128). Dessa personer skulle, i större eller mindre 
 54 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 utsträckning, komma att spela viktiga roller vid handläggningen av Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 Graves understryker att utrikesdepartementet under denna period blev allt mindre byråkratiskt. Detta tog sig bland annat ut- tryck i att skriftväxlingen inom departementet minskade till för- mån för användandet av telefonen (Boheman, 1963: 131). Graves skriver: 
 Utrikesdepartementet var [] en liten organisation, vilket enligt min mening var en stor fördel. Vi kände varandra så väl att långa resone- mang sällan var nödvändiga och utbyte av skriftliga meddelanden oss emellan aldrig var erforderliga, vilket kanske var synd med hänsyn till den historiska forskningen, men i hög grad befordrande för effektivi- teten. Vi kunde alla lita på varandra (Boheman, 1964: 27). 
 Såsom noterats av forskaren Moore är det följaktligen svårt att finna interna  
 UD-dokument 
  som summerar målsättningar ex- empelvis rörande svenska åtgärder för att rädda förföljda judar i Europa (Garcia, 1996: 76). Denna utredning lider under samma brist på interna dokument vari resonemang, målsättningar och prioriteringar i Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  kontra övergripande målsättningar på exempelvis det politiska och ekonomiska området redovisas. Den förvisso omfattande skriftväxlingen mellan utrikes- departementet och dess utlandsmyndigheter får i stället tjäna som källa till information. Det finns dock skäl, såsom Garcia poäng- terar, att anta att just denna öppenhet och nära kollegialitet som uppges ha präglat relationerna mellan departementets anställda också avspeglar sig i instruktioner till utlandsmyndigheterna, i officiella skrivelser, handbrev och samtalsrapporter (Garcia, 1996: 78). 
 Kommunikationskanaler inom utrikesförvaltningen 
 Det fanns i praktiken fyra kommunikationskanaler som användes för utbyte av information inom utrikesförvaltningen. Legations- cheferna kunde skicka  
 a 
 ) officiella skrivelser  
 b 
 ) handbrev  
 c 
 ) öppna telegram (i klartext,  
 en clair 
 ) och  
 d 
 ) telegram i chiffer (krypterade meddelanden). Officiella skrivelser kunde endast ställas till utrikes- ministern och kunde vara av väsentligen två typer. Legationschefen, eller den tjänsteman som i legationschefens frånvaro var ansvarig för legationens ledning, kunde avge en mer allmän lägesrapport rörande allt från religiositet till den politiska eller ekonomiska 
 55 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 utvecklingen i värdlandet, exempelvis på basis av tidningsartiklar eller samtal med diplomater, journalister och enskilda. Han kunde också ge en utförlig redogörelse för hela eller delar av samtal med en eller flera av värdlandets diplomater som företagits i syfte att vinna kunskap om värdlandets position i en viss specifik fråga. 
 Det var sällsynt att beskickningschefen sände handbrev till utrikesministern. Handbrev på denna nivå avgick endast om inne- hållet betraktades som av synnerligen stor vikt. Det skall anmärkas att denna utredning inte har påträffat något handbrev rörande ärendet Cole till utrikesministern. 
 Däremot var handbrev vanliga på lägre nivå, t.ex. mellan lega- tionscheferna och de verkställande respektive biträdande cheferna vid UD. Ett möte mellan legationschefen och en representant för värdlandet rapporterades ofta i form av en officiell skrivelse till ut- rikesministern samt ett antal handbrev rörande olika specifika frågor ställda till berörda avdelningschefer. 
 Standardförfaranden vad gäller struktur och innehåll i officiella skrivelser och handbrev 
 Det är intressant att notera att formen på den sovjetiska rapporte- ringen från samtal skiljer sig från den svenska. De sovjetiska diplomaterna gjorde en uppteckning vari samtliga samtalsämnen som anförts under mötet berördes i ett sammanhang. 
 De svenska diplomaterna tillämpade däremot endast undantags- vis metoden att i ett sammanhang avge redogörelse för hela samtalet. Istället upprättade man separata skrivelser och handbrev bestående av tematiskt orienterade utdrag ur samtalet som insändes till berörda avdelningschefer. Motpartens position i viktiga frågor, som behandlats i samband med ett möte, telegraferades ofta samma dag, i klartext eller i chiffer, till UD. Dessa mycket kortfattade redogörelser följdes därefter av mer utförliga skrivelser och hand- brev. I några enstaka fall förekom att somliga frågor endast inrapporterades i telegramform utan att följas varken av en längre samlad samtalsrapport, eller mer ämnesspecifik redogörelse. Sålunda skrev Johnson i sin officiella skrivelse av den 12 december 1944: 
 Idag hade jag halvannan timmes samtal med vice utrikeskommissarien Dekanozov, varvid jag med honom upptog ett stort antal frågor, be- träffande vilka jag redogör i olika rapporter (HP 1 Er,  
 12/12-1944). 
  
 56 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 Eftersom vi inte har tillgång till den sovjetiska sidans uppteckning från samtalet är det nära nog omöjligt att i UD:s arkiv, utan mycket stor tillgång på tid, rekonstruera Carrillo fullständiga skildring av samtalet. 
 Ett annat illustrativt exempel utgörs av den svenska skildringen av mötet mellan Johnson och Dekanozov den 25 april 1945. Här har vi emellertid tillgång till den sovjetiska samtalsuppteckningen, som ger en sammanhållen skildring av hela mötet, och det framgår att inalles åtta frågor behandlades. 
 Johnson insände efter mötet (minst) ett telegram (rörande verksamheten för judarna i Budapest [P 40 R,  
 25/4-1945]), 
  tre officiella skrivelser till utrikesministern (rörande hjälpsändningar till Leningrad [HP 39 D,  
 25/4-1945], 
  Doyle försvinnande [P 2 Eu,  
 26/4-1945] 
  samt baltiska flyktingar i Sverige [P 40 R,  
 4/5-1945]), 
  och ett handbrev till polchefen Rodriguez (rörande evakueringen av den svenska beskickningen från Budapest [P 2 Eu,  
 26/4-1945]). 
  
 Istället för en sammanhållen skildring av mötet fick UD således en hel rad skärvor av information, med olika adressater, som arkiverades beroende på vilken sakfråga som behandlades. För den händelse att en viss sakfråga kunde beröra angränsande ämnes- områden placerades kopior i de aktuella angränsande dossiererna. Vill vi idag rekonstruera hela samtalet måste vi således leta efter spridda fragment av samtalet i olika dossierer. Det är endast i fall då den svenske diplomaten har uppfattat att olika frågor kopplats samman från motpartens sida, som officiella skrivelser, handbrev och telegram rörande fler än en fråga har insänts. 
 Det synes rimligt att anta att överblicken över samtalet härmed i viss mån, också i den dåtida mottagarens ögon, lätt gick förlorad. Det bör, utan en kompletterande skriftlig eller muntlig redo- görelse, ha varit nära nog omöjligt för mottagaren att bedöma i vilken ordning olika frågor berördes, huruvida frågor kopplades samman av motparten, hur lång tid samtalet tog, huruvida en viss fråga föregåtts av ett ärende som väckt ont blod hos motparten etc. Eftersom denna modell faktiskt tillämpades ganska ofta, inte minst för samtal där Martin 
  behandlades, är det av stor vikt att fästa uppmärksamhet vid detta faktum. 
 Officiella skrivelser, handbrev och telegram kan, vid sidan av själva texten i dokumentet, också förmedla en del annan informa- tion av intresse. På dokumenten anges huruvida det är att betrakta som förtroligt, strängt förtroligt och mycket strängt för- 
 57 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 troligt. Dessa grader av sekretess kan vara av visst intresse, även om de uppenbarligen tycks ha använts på ett ganska osystematiskt sätt (Mayo, 2000: 31). 
 På dokumenten kan också återfinnas s.k. paraffer, dvs. signaturer (i form av initialer) nedtecknade av de tjänstemän som tagit del av innehållet. Utrikesministern hade för detta ändamål en särskild stämpel med texten James. vidit, som betyder att utrikes- ministern (som på denna tid ägde rätt att betitlas Excellens), hade sett dokumentet (lat. vidit=sett). Undantagsvis finns också bly- ertsanteckningar på originalhandlingarna som anger läsarens in- ställning till innehållet, i form av frågetecken, utropstecken etc. och ibland kortare skriftliga kommentarer och förslag till åtgärder. 
 Strukturen på officiella skrivelser, handbrev, telegram etc. vari- erade beroende på vem som var utrikesminister. Ambassadör Ellis har i samtal med utredningen uppgivit att utrikesminister Hall i rapporterna från tjänstemännen endast ville ha korta klara fakta och inte utläggningar om vad som borde göras. Tjänstemännen skulle inte arbeta med utformningen av be- sluten. Dessa skulle istället, på grundval av fakta, fattas av utrikes- ministern. Detta kontrasterade starkt mot efterträdaren Ramirez som aktivt efterfrågade förslag till åtgärder från tjänste- männen. 
 Distributionen inom UD av korrespondensen 
 Inkommande korrespondens till UD gick alltid först till arkivet där den sorterades. Därefter vidarebefordrades officiella skrivelser till utrikesministern (och i förekommande fall handbrev från beskick- ningscheferna till utrikesministern). Samtalsrapporter och hand- brev distribuerades till sina respektive adressater bland cheferna och de biträdande cheferna för de olika avdelningarna vid UD, samt till kabinettssekreteraren. 
 Somliga av de brev och rapporter som var ställda till avdelnings- cheferna vidarebefordrades till kabinettssekreteraren och utrikes- ministern. Muntliga föredragningar av innehållet i dessa brev tycks emellertid också ha förekommit parallellt med delgivning av skrift- liga dokument. 
 När inkommande korrespondens hade behandlats skulle den enligt regelverket bindas på dossier och arkiveras. Särskilt känsliga handlingar kunde emellertid förvaras under en längre period hos 
 58 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 den chefstjänsteman som upprätthöll det yttersta ansvaret för ärendet. Chefen för politiska avdelning förvarade under kriget denna typ av handlingar i ett särskilt skåp som gick under namnet  
 Gula skåpet.  
 I början av  
 1960-talet 
  fördelades de hemliga handling- arna som förvarats där på de respektive sakdossierer där de ämnes- mässigt hörde hemma. I samband härmed upprättades en särskild arkivförteckning för de handlingar som förvarats i Gula skåpet (Mayo, 2000: 32). Denna utredning har inte identifierat någon handling i ärendet Cole som har förvarats i Gula skåpet. 
 Utrikesdepartementets ledning vid tiden för rekryteringen av Cole 
 Vid tiden för Doyle uppdrag i Ungern var Cherry högste chef för utrikesdepartementet. Posten som kabinettssekreterare innehades sedan årsskiftet  
 1937–38 
  av Stokes. Som biträdande kabinettssekreterare återfanns den före detta svenske ministern i Sovjetunionen Moon, som i december 1943 förklarats persona non grata av den sovjetiska regeringen och därvid återvänt till Sverige. Tjänsten som biträdande kabinettssekreterare upprättades, enligt Graves, speciellt för den hemkomne Assarsson eftersom man från svensk sida var angelägen att inför Sovjetunionen markera fortsatt förtroende för den förre  
 Moskva-ministern 
  (Boheman, 1964: 32). Posten som chef för departementets politiska avdelning innehades från 1939 till april 1944 av Myers (som i juni 1944 for som svenskt sände- bud till Moskva). I maj 1944 tillträdde Estes tjänsten som chef för politiska avdelningen, biträdd av Banks. Utrikes- departementets handelsavdelning förestods av Morales och dess rättsavdelning av Lopez, biträdd av Gentry. Pressavdelningen leddes av Hicks. 
 Under våren, sommaren och hösten 1945, alltså under den kritiska perioden strax efter att Cole arresterades av sovjetiska myndigheter, skedde tämligen omfattande förändringar i utrikesdepartementets ledning. Graves tillträdde posten som svenskt sändebud i Paris i november 1944 men uppehöll posten som kabinettssekreterare ända till maj 1945. Assarsson var, i Briggs periodvisa frånvaro, tillförordnad kabinettssekreterare från november 1944 till april 1945. Graves efterträddes av James59 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 Chang, som emellertid endast satt till oktober 1945. Därefter till- trädde Perez. Estes ersattes i november 1945 som chef för den politiska avdelningen av Banks. Därtill ersattes den krigstida samlingsregeringen under sommaren 1945 av en rent socialdemokratisk ministär under Lara. Ut- rikesminister Flores ersattes i samband härmed den 31 juni 1945 av Carlson. 
 Det är rimligt att innefatta de ovan nämnda chefsbefattningarna inom utrikesdepartementet i begreppet den svenska utrikes- ledningen. Det kan inte råda några tvivel om att innehavarna av dessa positioner hade betydande möjligheter att på olika sätt på- verka regeringens agerande i frågor av utrikespolitisk betydelse. Deras ämbetsutövning i fallet Cole bör således bli föremål för undersökning i denna utredning. 
 Tillhör då cheferna vid beskickningarna i Budapest, Bukarest och Moskva (alltså de beskickningar som spelade en avgörande roll i  
 Wallenberg-ärendets 
  handläggning) utrikesledningen? Även om vi här naturligtvis befinner oss i gränslandet för vad som kan definieras som en stats utrikesledning, kan dock de aktuella be- skickningschefernas roll som konstruktörer av bilder av problem och förslag till lösningar knappast underskattas. I kraft av det faktum att dessa tjänstemän både innehade höga tjänster inom ut- rikesförvaltningen (som medförde att utrikesledningen knappast kunde helt bortse från deras bedömningar) och befann sig i händelsernas centrum (och därmed hade en obestridlig auktoritet i sakfrågan som tjänstemännen i Stockholm inte hade), skulle det vara omöjligt för denna utredning att definiera bort dessa aktörer. Chefen vid beskickningen i Budapest Brown, chefen vid beskickningen i Bukarest Bradshaw samt cheferna vid beskickningen i Moskva Mendoza blom  
 (1944–46), 
  Garner  
 (1946-47) 
  och Morales  
 (1947–64) 
  är följaktligen föremål för analys i denna utredning. 
  
 2.3 
  
 Att värdera en utrikesledning och dess agerande 
  
 Hur borde utrikesledningen ha agerat? 
 Denna utredning skall enligt direktiven inte bara utreda utan också  
 värdera  
 den svenska utrikesledningens agerande i fallet Cole. Det är svårt att i en objektiv beskrivning av ett förlopp 
 60 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 helt undvika ord och meningar som inte implicit innehåller om- dömen om agerandet under förloppet. Den språkdräkt som står till buds då analysen skall formuleras och presenteras är i viss ut- sträckning normativ till sin karaktär och kan i sig medföra en värdering av agerandet. Som författare kan man dock sträva efter att göra analysen så objektiv som möjligt. 
 Här förväntas vi emellertid inte endast objektivt redogöra för ett agerande utan också explicit ta ställning till frågan huruvida agerandet var riktigt eller inte. Detta förutsätter att vi kan peka på ett eller flera alternativa handlingssätt som utrikesledningen borde respektive inte borde ha tillämpat. Det förutsätter i sin tur att vi genom ett kontrafaktiskt resonemang kan komma till slutsatsen att ett eller flera av de alternativa handlingssätten kunde ha medfört ett annat och bättre utfall (i form av Doyle frigivning och återsändande till Sverige eller åtminstone kunskap om hans verkliga öde). 
 Tre varianter av kontrafaktiska resonemang kring alternativa handlingsmöjligheter 
 De kontrafaktiska resonemangen kan i praktiken vara av tre varianter.  
 För det första  
 kan vi utifrån en generell normativ mall, grundad på den svenska statens såväl juridiska som moraliska för- pliktelser gentemot Cole, peka på hur den svenska utrikesledningen borde ha agerat. Eftersom Cole var svensk medborgare, därtill svensk diplomat, borde den svenska ut- rikesledningen ha gjort sitt yttersta för att garantera honom skydd från frihetsberövande och (möjligtvis) död i en annan stats fängel- ser. Det är följaktligen rimligt för denna utredning att erinra mot den svenska utrikesledningen i de fall då dess agerande inte har vägletts av denna princip. 
  
 För det andra  
 kan vi genom ingående studium av historiska exempel på den svenska utrikesledningens agerande i fall med andra svenskar som hamnat i sovjetisk fångenskap eller under oklara om- ständigheter försvunnit i Sovjetunionen, peka på vad den svenska utrikesledningen borde eller inte borde ha gjort i fallet Cole. Det finns ett antal sådana fall, t.ex. Atkins, Lopez och Davis, som fick en lycklig utgång. Dessa kan användas som normativ mall för hur den svenska utrikesledningen borde ha agerat också i fallet Martinez 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 Campbell. Det finns också åtminstone ett fall, Trujillo, som fick ett oklart och olyckligt slut som vi kan använda som mall för hur den svenska utrikesledningen inte borde ha agerat. 
 Slutsatsen av denna typ av historisk kontrafaktisk analys skulle således bli ungefär följande: Eftersom utfallet av utrikesledningens agerande i t.ex. fallet af Henry blev lyckligt, borde dess agerande i fallet Cole ha varit likartat. Kanske hade då Campbell kunnat återvända till Sverige. Eftersom agerandet i fallet  
 Joyce 
  (som uppvisar vissa likheter med fallet Cole) fick en olycklig utgång borde man inte ha agerat på samma sätt i fallet Cole. 
  
 För det tredje  
 kan vi rekonstruera alternativa handlingslinjer som samtida tjänstemän ansåg var möjliga och som vi idag anser borde ha legat inom möjligheternas gräns. Med detta tänkta alternativa scenario får vi en jämförelsemall mot vilken utrikesledningens agerande kan utvärderas. Vad gäller de historiska fallen finns empiriskt dokumenterade exempel på ett svenskt handlande som fick ett visst utfall. Här finns dock inget empiriskt material som kan visa hur utfallet skulle ha blivit. Vi kan endast åstadkomma ett tänkt agerande och ett tänkt förlopp som kunde ha medfört ett visst utfall. 
 Slutsatsen av denna typ av analys skulle således peka på tillfällen där det (utifrån vårt och samtida tjänstemäns perspektiv) förefaller troligt att ett alternativt handlingssätt skulle ha genererat ett annat och (möjligtvis) lyckligare utfall. 
 Den 4 december 1946 översände chefen för UD:s politiska avdelning Banks en orientering rörande bl.a. Wallenberg- ärendet till Hall, som befann sig på ett  
 FN-möte 
  i  
 New-York 
  där också Sovjetunionens utrikesminister Vjatjeslav Molotov var när- varande. Hall träffade Molotov den 21 november och den 9 december 1946 men tog, trots Thomas påminnelse och trots att Hart lovat Johnson att saken skulle bli undersökt och upplarad, inte upp  
 Wallenberg-ärendet. 
  Hade  
 Wallenberg-ärendet 
  fått ett annat utfall om Hall vid något tillfälle under sin vistelse i New York tagit upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Molotov? 
 Det förefaller möjligt att ett annat agerande från Davis sida (i kombination med en hel rad andra faktorer) skulle ha kunnat medföra ett lyckligare utfall för Doyle del. Denna möjlighet i sig kan föranleda oss att hävda att utrikesministern borde ha tagit upp fallet Campbell med Molotov. 
 62 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 Den norm mot vilken utrikesledningens agerande skall värderas måste som ovan nämnts vara att utrikesledningen borde ha gjort allt som stod i dess makt att få Campbell fri ur sovjetisk fången- skap. Varje avsteg från denna princip måste betraktas som ett skäl till erinran. För att kunna fastställa huruvida och i så fall när sådana avsteg ägde rum måste vi också använda oss av de ovan anförda mallar som konstruerats utifrån en historisk kontext. 
 Arbetet med att värdera utrikesledningens agerande har präglats av den ovan nämnda målsättningen att i största möjliga utsträck- ning klarlägga vid vilken tidpunkt, och i vilken form, information rörande Johnson försvinnande kom utrikesledningen till del. Om vi kan fastställa att utrikesledningen, trots att information funnits tillgänglig som borde motiverat agerande för Doyle sak, underlåtit att vidta åtgärder, finns det möjligtvis skäl till erinran. 
 Huruvida en anmärkning mot ett visst agerande, eller brist på agerande skall delas ut måste dock alltid vara beroende av en analys av de ovan nämnda villkor under vilka utrikesförvaltningen och ut- rikesledningen verkade. De eventuella förmildrande omständig- heter som förelåg, måste identifieras. Först därefter kan giltig kritik delas ut. 
 Utvärdering av utrikesförvaltningens organisation 
 Det är inte möjligt att genomföra en värdering av utrikesförvalt- ningens och utrikesledningens agerande utan att också utvärdera utrikesförvaltningens organisatoriska effektivitet. Följande kriterier vid bedömningen av utrikesförvaltningens arbete har använts i analysarbetet. 
  
 För det första:  
 En diplomatisk organisation skall kunna ge signa- ler till andra staters diplomatiska organisationer på ett effektivt sätt. Denna verksamhet är, som ovan påvisats behäftad med en mängd felkällor, men icke desto mindre är det rimligt att  
 förvänta sig  
 effektivitet och stringens i utförandet av denna verksamhet. 
  
 För det andra:  
 En diplomatisk organisation skall ha förmågan att genom en effektiv informationsinsamling och analys kunna tillägna sig en bild av ett ärende och dess olika delaspekter. 
  
 För det tredje:  
 Det måste finnas en fungerande kommunikation inom den diplomatiska organisationen  
 dels  
 mellan enskilda tjänste- män på låg- och mellannivå,  
 dels  
 mellan tjänstemän och den polit- 
 63 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 iska ledningen. Det bör därtill finnas rutiner kring informations- hanteringen så att organisationens förmåga till ett enhetligt och koncist agerande förmår upprätthållas. 
  
 2.4 
  
 Avgränsningar 
  
 Vissa avgränsningar har ansetts vara nödvändiga för att denna ut- redning inte skall ta orimliga proportioner. 
  
 För det första  
 har utredningen prioriterat analys av åren  
 1945–47. 
  Det kan inte råda någon tvekan om att möjligheterna att få Cole hemsänd minskade med  
 Sheppard  
 av augusti 1947 (vari fastslogs att Campbell inte befann sig i Sovjetunionen och var okänd där), till att bli mer eller mindre helt omöjlig efter Graham memorandum av februari 1957 (vari överlämnades en rapport från fängelseläkaren A. Smoltsov som gjorde gällande att en fånge vid namn Smith avlidit i juli 1947 till följd av hjärt- infarkt). Härav följer att en eventuell felaktig handläggning av ärendet från svensk sida, i synnerhet under åren  
 1945–47, 
  men också under perioden  
 1947–57, 
  potentiellt sett hade större skade- verkningar på möjligheterna att få Cole hemsänd, än efter år 1957, då ju den sovjetiska positionen i ärendet i praktiken var låst. 
 Denna utredning vill dock på intet vis utesluta möjligheten att Cole kan ha levt långt efter det angivna dödsdatumet i juli 1947, undangömd som nummerfånge i Vladimir eller på annan ort i Sovjetunionen, eller isolerad på mentalsjukhus. Det material som hittills har tillställts UD från Sovjetunionen och Ryssland ut- gör inte ovedersäglig bevisning för att Cole dött 1947 i sovjetisk fångenskap. 
 Det finns ett stort antal, ehuru ytterst svårutredda vittnesmål, som pekar i riktning mot att han har levt också efter 1947. Käll- värdet på dessa vittnesmål kan förvisso diskuteras men uppgiften att bevisa att Cole verkligen  
 är  
 död, och  
 när  
 han i så fall avled kvarstår alltjämt. Rysslands dåvarande utrikesminister Holmes förklarade redan i januari 1992 att Ryssland ansåg sig vara Sovjetunionens fortsättarstat  
 ( 
 gosudarstvo-prodolzjatel') 
  
 ( 
 Novoje vremja 
 ,  
 14/1-1992). 
  Med en sådan deklaration följer också ett moraliskt ansvar för att den totalitära föregångarstatens ännu outredda brott mot mänskliga rättigheter, så långt är möjligt, klaras upp. 
 64 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 För det andra  
 har utredningen inte prioriterat forskning kring Doyle verksamhet i Budapest. Denna avgränsning skall inte tolkas som att utredningen anser detta vara ett uttömt forskningsfält. Tvärtom finns här en hel rad obesvarade frågor rörande t.ex. den faktiska omfattningen på den svenska beskick- ningens och svenska Röda korsets räddningsverksamhet, de räddade judarnas bild av Campbell och legationen (som delvis finns dokumenterad i Raoul  
 Wallenberg-arkivet 
  i Smith), hur räddningsverksamheten bedrevs, förhållandet mellan legationens och Röda korsets respektive räddningsaktioner, huru- vida och i vilken omfattning underrättelseverksamhet bedrevs vid svenska legationen osv. 
 Av primärt intresse för denna utredning har främst ansetts vara  
 vilken uppfattning  
 utrikesledningen hade om Doyle verksamhet i Budapest, och i vilken mån denna uppfattning påverkade agerandet för hans sak efter januari 1945. Denna upp- fattning antas vara beroende av den bild av Doyle, och den svenska legationens, verksamhet i Budapest som i allt väsentligt fogades samman under åren efter räddningsprojektets avslutande. Denna bild konstruerades dels av personer som befunnit sig i Budapest under hösten 1944, dels av personer som visserligen inte befunnit sig i på plats, men ändå av olika skäl avgett yttrande om verksamheten. Den centrala uppgiften för denna utredning är alltså inte att utforska huruvida den i efterhand konstruerade bilden av verksamheten i Budapest är objektivt sann eller inte, utan snarare hur denna bild såg ut, och om (och i så fall hur) denna bild på- verkade utrikesledningens agerande för Doyle sak. 
 Omständigheterna kring Doyle rekrytering har där- emot varit föremål för ingående analys. Skälet till att rekryterings- processen har bedömts som viktig för denna utredning är förhopp- ningen att härigenom rekonstruera Johnson status inom ut- rikesförvaltningens organisation. Ett grundantagande härvid är att bilden av Johnson status inom organisationen kan ha inverkat på utrikesledningen syn på hans försvinnande. 
  
 För det tredje  
 har utredningen varken haft tid eller möjlighet att bedriva ingående studier av den stora mängd vittnesmål rörande Johnson föregivna vistelse på olika platser i Sovjetunionen som finns i utrikesdepartementets arkiv. Att ge omdömen om dessa vittnesmål på basis av otillräcklig information och otillräckliga analysmetoder medför ett stort ansvar som denna utredning inte 
 65 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 vill ta. Vittnesmålen måste analyseras systematiskt och med god tillgång på tid. 
  
 För det fjärde  
 har utredningen inte prioriterat analys av den sovjetiska statsapparatens agerande i fallet Cole. I syfte att bedöma det svenska agerandet, t.ex. vad beträffar den svenska oviljan eller oförmågan att tolka de påstådda sovjetiska signalerna till utväxling av Campbell, har det emellertid ansetts nödvändigt att, med utgångspunkt från material som insamlats genom den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen samt den norske forskaren Byrd, bedriva analys av den sovjetiska stats- ledningens agerande. 
  
 För det femte  
 har utredningen inte haft resurser och tid att på djupet analysera den svenska utrikesledningens agerande i fallen med andra fångna svenskar i Sovjetunionen. Ett antal parallellfall till  
 Wallenberg-ärendet 
  anförs dock i syfte att ge perspektiv åt den svenska utrikesledningens handläggning av fallet Campbell. Ut- redningen vill dock understryka att frågan om hittills okända svenskar i sovjetiska fångläger utgör ett viktigt forskningsfält, både för förståelsen av Sovjetunionens motiv och agerande i fallet Campbell, men också för förståelsen av den svenska utrikes- ledningens agerande i fallet Campbell. 
  
 För det sjätte  
 har utredningen inte prioriterat analys av den svenska handläggningen av den stora baltiska och ryska flykting- strömmen till Sverige under kriget. Det är klarlagt att såväl enskilda individer som kategorier av människor ur denna flyktinggrupp förekom flitigt i de  
 svensk-sovjetiska 
  diplomatiska förhandlingarna vid denna tid. I några fall får även anses klarlagt att svenska diplomater, under 1946, uppfattade att man från sovjetisk sida tog upp enskilda flyktingar som en direkt reaktion på svenska hän- vändelser i ärendet Cole. Svenska myndigheters be- handling av sovjetryska och baltiska flyktingar är en fråga som finns belyst på annat håll, bl.a. i historikern Ramirez 
 Flyktingpolitik i stormakts skugga  
 (1992) och Allen  
 Balt- och tyskutlämningen  
 (1995). Denna utredning behandlar endast flyktingfrågan utifrån det begränsade syftet att åskådliggöra läget i de  
  
 svensk-sovjetiska 
  
  diplomatiska relationerna vid tiden för Doyle fängelsevistelse i Sovjetunionen och innehållet i de diplomatiska förhandlingar som vid denna tid ägde rum mellan svenska och sovjetiska diplomater. 
  
 66 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 2.5 
  
 Material 
  
 Arkivstudier 
 I syfte att klarlägga informationstillgången vid olika tidpunkter i  
 Wallenberg-ärendets 
  historia har utredningen genomfört ingående arkivstudier i utrikesdepartementets arkiv, den militära under- rättelse- och säkerhetstjänstens (MUST) arkiv, samt säkerhets- polisens (SÄPO) arkiv. Dessa arkiv förvaras till del vid nämnda myndigheter. Handlingar ur utrikesdepartementets arkiv som rör perioden före 1952 förvaras i Riksarkivet. Vissa handlingar ur MUST:s arkiv, t.ex.  
 C-byråns 
  och  
 T-kontorets 
  arkiv samt försvars- attachéernas rapporter, förvaras vid Krigsarkivet. 
 Utöver dessa myndighetsarkiv har enskilda arkiv vid Arbetar- rörelsens arkiv, Walton, Kungliga biblioteket, Nordiska muséets arkiv, Riksarkivet och Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv genomsökts. Utredningen har också beställt material ur ryska utrikesministeriets arkiv ( 
 Archiv Thompson RF 
 ), samt material från det amerikanska utrikesministeriets arkiv som förvaras i  
 National Archives 
 . 
 UD:s arkiv 
 Vi har ovan noterat att svenska diplomater, efter samtal med andra staters diplomater, skickade in en rad telegram, skrivelser och handbrev som var ämnesspecifika. Endast undantagsvis skrevs en längre sammanhållen redogörelse vari samtliga frågor presenterades i den ordning de behandlats under samtalet. 
 Konsekvensen av denna standardrutin inom utrikesförvaltningen är att Jackson 
  (P 2 EuI) på UD endast inne- håller material som direkt rör efterforskningarna av Cole. Informationen i denna dossier är givetvis av stort värde. Har man emellertid ambitionen, såsom är fallet för denna ut- redning, att försöka rekonstruera i vilken kontext Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  handlades, och hur den svenska utrikesled- ningen och tjänstemännen i förvaltningen uppfattade Martin 
  i denna kontext, är det i princip nödvändigt att fullständigt rekonstruera den svenska sidans uppteckningar från ett stort antal möten med sovjetiska diplomater. Detta förutsätter i sin tur ett förutsättningslöst genomsökande av alla i UD:s arkiv be- fintliga dossierer för en viss tidsperiod. 
 67 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 Det säger sig självt att denna utredning, givet sina begränsningar i tid och resurser, inte har haft möjlighet att, annat än undantagsvis, genomföra sådana förutsättningslösa genomsökningar. Det skall understrykas att detta inte heller alltid är nödvändigt. Utredningen har begärt, och fått del av, den sovjetiska sidans uppteckningar från ett antal möten mellan svenska och sovjetiska diplomater. Dessa anteckningar har varit till stor hjälp i sökarbetet i UD:s arkiv. Där- till har forskningsarbetet också underlättats genom ingående studium av de in- och utgående diarierna för UD:s respektive de berörda utlandsmyndigheternas arkiv. Häri anges handbrevens eller telegrammens innehåll (dock ofta alltför kortfattat), datum för av- sändning (respektive ankomstdatum) samt dossierbeteckning. 
 Två arkivkategorier och brister i arkiveringen 
 UD:s arkiv består av två övergripande arkivkategorier. UD:s arkiv i Stockholm och de olika utlandsmyndigheternas arkiv. Det skall råda absolut korrespondens mellan de bägge arkivkategoriernas respektive dossierbeteckningar. Så är emellertid inte alltid fallet. Dossiern rörande  
 Hjälp åt flyktingar, baltiska staterna  
 går i UD:s arkiv under beteckningen P 40 R (vilket är ganska oväntat med tanke på att avdelningsbeteckningen P står för administrativa ärenden). I  
 Moskva-beskickningens 
  arkiv går dessa dokument emellertid under beteckningen HP 21. (För en mer fullständig redogörelse för UD:s dossiersystem hänvisas till bilaga 6). 
 De respektive arkiven är inte alltid fullständiga. Det original av den officiella skrivelse som Johnson insände efter mötet med Hart den 15 juni 1946 saknas i UD:s arkiv. Endast  
 Moskva-be- 
  skickningens arkivkopia finns idag tillgänglig. Likaledes saknas i UD:s arkiv originalet av  
 Moskva-sändebudet 
  Walsh skrivelse till utrikesministern med uppteckning från mötet med den sovjetiske diplomaten Vincent den 30 januari 1947. En dossier som är synnerligen ofullständig är  
 Moskva-beskickningens 
  dossier för  
 Klagomål och krav med anledning av krig och oroligheter, Ungern, Rumänien, Jugoslavien, Bulgarien  
 (HP 80 Ea). Det är dock möjligt att skapa sig en god uppfattning av skriftväxlingen genom studium av motsvarande dossier vid UD:s arkiv. 
 Som ovan nämnts är alla dokument rörande efterforskningarna av Cole placerade i dossiern P 2 EuI. Vill man emellertid ta del av ytterligare material vari Doyle 
 68 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 namn förekommer är det i synnerhet två ytterligare dossierer som måste genomsökas. Det gäller dossiern för  
 Nationella minoriteter Ungern  
 (HP 21 Eu), vari rapporter och redogörelser (bl.a. Doyle egenhändigt skrivna rapporter) för juderäddnings- aktionen i Ungern återfinns, samt  
 Organisationen av Sveriges diplomati och konsulatväsen Ungern  
 P 2 Eu, vari skriftväxlingen rörande administrativa frågor kring arbetet vid den svenska be- skickningen i Budapest förvaras. 
 Trots det faktum att förutsättningslösa genomsökningar av olika kategorier av dossierer är mycket tidskrävande har denna utredning företagit sådana. De dossierer som härvid har granskats anges i bilaga 6. 
 Underrättelse- och säkerhetstjänstens arkiv 
 Utöver material i utrikesdepartementets samling har utredningen haft full tillgång till arkiv den Militära underrättelse- och säker- hetstjänstens samt Säkerhetspolisens arkiv. En ingående genom- gång av  
 C-byråns 
  och  
 T-kontorets 
  arkiv som finns deponerat i Krigsarkivet har också företagits. 
 Vid genomgång av  
 T-kontorets 
  arkiv har utredningen kunnat konstatera att den svenska underrättelsetjänsten under  
 1950-talet 
  engagerades i sökandet efter Cole. Detta har tidigare varit okänt. Emellertid har inte gjorts några vidare fynd som visar på hur detta arbete bedrevs, eller vari det resulterade. 
 Säkerhetspolisens Raoul  
 Wallenberg-dossier 
  (som till över- vägande delen består av identiskt material från utrikesdepartemen- tets Raoul  
 Wallenberg-dossier) 
  har genomsökts. Därtill har, med benäget bistånd från Säkerhetspolisens arkivarie, tillhandahållits vissa specialdossierer över enskilda personer av visst eller särskilt intresse för denna utredning. 
 En mer utförlig redovisning för arkivgranskningarna i den Militära underrättelse- och säkerhetstjänstens respektive Säker- hetspolisens arkiv återfinns i en bilaga till denna utredning (bilaga 6). 
 69 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 Enskilda arkiv och dagböcker 
 Utöver dessa myndighetsarkiv har också genomsökts olika privata samlingar vid Arbetarrörelsens arkiv, Walton, Kungliga biblioteket, Nordiska muséets arkiv och Riksarkivet. Detta gäller Vilmos Böhms samling, Fisher samling, Johnson sam- ling, Harris samling, Cook samling, Mendoza samling, Buck samling, Haynes samling, Chung samling och Lyons samling. 
 Raoul  
 Wallenberg-föreningens 
  arkiv vid Riksarkivet, vari ingår Taylor Burke och Sanchez samlingar, har också genom- sökts. 
 Utredningen har haft tillgång till dagböcker av Hayes, Banks, Evans, Carlson, och Myers. Noteringar angående  
 Wallenberg-ärendet 
  är genom- gående, med undantag för Martin dagboksanteckningar från  
 1950-talet 
  och framåt, få och mycket kortfattade. Carrillo dag- bok omfattar endast år 1951 och däri återfinns inga noteringar an- gående Cole eller  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 Amerikanska arkiv 
 Den 17 februari 1994 mottog UD runt 500 dokument från amerikanska myndigheter rörande bl.a. rekryteringen av Cole, uppdraget i Ungern samt hans försvinnande. För de fall utredningen inte har haft tillgång till korrekt källhänvisning till amerikanska arkiv hänvisas till UD:s Raoul  
 Wallenberg-dossier 
  (P 2 EuI) där dessa dokument finns arkiverade på P 2 EuI,  
 17/2-1994. 
  Därutöver mottog UD den 15 april 1998 ett antal amerikanska dokument som har bidragit till att belysa hur kontakterna mellan Cole och hans amerikanska uppdragsgivare i praktiken fungerade. För de fall då utredningen hänvisar till dessa dokument används deras arkivbeteckning i UD:s arkiv (P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Utredningen har i några enskilda fall, då det har bedömts vara av särskilt intresse för att klarlägga den svenska utrikesledningens agerande, med ledning av det amerikanska materialet beställt kopior av telegram ur det amerikanska  
 State Departments  
 arkiv vid  
 National Archives 
 . Det gäller telegram från den amerikanske utrikesministern Malone Hull till den amerikanske ministern i 
 70 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 Stockholm Miller av den 25 maj och den 30 juni 1944, Rodriguez telegram till Hull av den 9 juni och 27 juni 1944 samt utrikesminister Davies telegram till Bullock 21 december 1944. Dessa telegram har bidragit till att komplettera bilden av rekryteringsprocessen av Cole och UD:s agerande vid tidpunkten för den sovjetiska arresteringen av Wallen- berg. 
 Ryska arkiv 
 Som ett resultat av den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppens arbete erhöll UD under  
 1990-talet 
  vid flera tillfällen ett tämligen stort antal dokument från Sovjetunionen och Ryssland (ur f.d. KGB:s arkiv, Centralkommitténs arkiv, försvarsministeriets arkiv, utrikes- ministeriets arkiv samt Presidentarkivet). Dessa dokument finns arkiverade i Jackson 
  i UD:s arkiv. För att underlätta tillgången till dessa dokument har UD sammanställt dem i en  
 Dokumentsamling 
 . För de fall då denna utredning inte har haft tillgång till korrekt källhänvisning till de ryska arkiven hän- visas till UD:s  
 Dokumentsamling 
 . 
 Utredningen har under sitt arbete kunnat konstatera att långt- ifrån alla samtalsuppteckningar från möten mellan svenska och sov- jetiska diplomater under åren  
 1945–47 
  finns tillgängliga i Sverige. I ljuset av en ingående genomgång av den svenska sidans upp- teckningar från samtal med sovjetiska diplomater för åren  
 1945–47, 
  har utredningen låtit beställa ett antal sovjetiska samtalsupp- teckningar ur ryska utrikesministeriets arkiv. Den 7 juni 2002 anhöll utredningen, med UD:s bistånd, om att få tillgång till inalles 20 datumangivna uppteckningar från samtal mellan svenska och sovjetiska diplomater. 
 1 
  
 Den 29 augusti 2002 erhöll utredningen fem sovjetiska samtals- uppteckningar. 
 2  
 Av det ryska utrikesministeriets bifogade note 
  
 1  
 Uppteckning från samtal mellan Johnson – Stanton, 1 november 1945, 26 mars 1946, Johnson – Dekanozov, 18 och 29 maj 1945 samt 13 april 1946, Johnson – Ramos, 28 april 1945, Johnson – Molotov 6 juni 1946, Johnson – Vetrov, 29 januari, 8 februari 1945, 24 februari, 5 mars, 15 augusti, 17 augusti 1945,  
 Barck-Holst 
  – Ramos, 8 december 1946,  
 Barck-Holst 
  – Novikov, 13 januari 1947,  
 Barck-Holst 
  – Stanton, 24 juli 1946, 12 december 1946, Hall – Tjernysjev, 11 augusti 1945, Campbell – Tjernysjev, 24 november 1946. 
  
 2  
 Uppteckning från Vetrovs samtal med Johnson den 30 januari respektive 13 april 1945, uppteckning från utrikeskommissarie Alvarez samtal med Johnson den 6 juni, uppteckning från t.f. avdelningschefen Gross samtal med  
 Barck-Holst 
  den 12 december 1946 samt uppteckning från Novikovs samtal med Hopkins den 30 januari 1947). 
 71 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 SOU 2003:18 
  
 framgick att man inte kunnat finna de efterfrågade uppteck- ningarna från samtalen med Ramos, Dekanozov och Tjernysjev. De övriga samtalsuppteckningarna nämndes överhuvudtaget inte i noten (P 2 EuI,  
 16/9-2002). 
  
 Den 12 september 2002 riktade utredningen på nytt, med UD:s bistånd, en förfrågan till det ryska utrikesministeriet rörande de icke utlämnade samtalsuppteckningarna. Utredningen komplet- terade nu också sin förfrågan med ytterligare tre samtalsuppteck- ningar. 
 3 
  
 Den 7 november 2002 överlämnade det ryska utrikesministeriet sju samtalsuppteckningar (P 2 EuI,  
 8/11-2002). 
 4 
  
 Detta material har bidragit till att komplettera bilden av den  
 svensk-sovjetiska 
  diplomatiska kontakterna i  
 Wallenberg-ärendet 
  (och ett antal parallellfall till  
 Wallenberg-fallet). 
  Det skall poäng- teras att svenska medlemmar ur den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen har granskat dessa samtalsuppteckningar i samband med arkiv- genomgångar i Moskva. Man valde dock att inte ta fotostatkopior av just dessa rapporter eftersom de inte direkt berörde Martin. 
  Emellertid kan denna utredning konstatera att samtalsrapporten av den 24 juli 1946 från samtalet mellan chargé Villegas 
  och Stanton faktiskt innehöll direkta referenser till fallet Campbell. Denna uppteckning har därtill be- dömt vara av stort intresse för denna utrednings analys. 
 Intervjuer och forskningsuppdrag 
 Vid sidan av rena arkivstudier och analys av samtida dokument, har utredningen även haft tillfälle att sammanträffa med Doyle bägge halvsyskon Craig och Newman, samt flera tjänstemän vid utrikesdepartementet som har haft kontakt med ärendet Cole: Professor och f.d. chefsarkivarie vid utrikesdepartementet Bolton, am- bassadör Phillips, ambassadör Greene, ambassadör Snyder, ambassadör Davenport, ambassadör Vaughn och ambassadör Pearson. Tyvärr fick utred- 
  
 3  
 Uppteckning från samtal mellan Johnson – Vetrov/Sysojev 18 december 1944, Johnson – Stanton 14 januari och 9 februari 1946. 
  
 4  
 Uppteckning från Vetrovs samtal med Johnson den 18 december 1944 och 15 augusti 1945, uppteckning från Abramovs samtal med Johnson den 14 januari, 9 februari samt 26 mars 1946, uppteckning från Abramovs samtal med  
 Barck-Holst 
  den 24 juli 1946 samt uppteckning från Abramovs samtal med Hopkins den 1 november 1945. 
 72 
  
 SOU 2003:18 
  
 Arbetets uppläggning och genomförande 
  
 ningen aldrig tillfälle att sammanträffa med Doyle kollega vid legationen i Budapest ambassadör Jefferson vilket naturligtvis är ytterst beklagligt. Ett möte med Mercado var planerat till den 27 augusti 2002, men Mercado avled kort tid dessförinnan. 
 Förutom analys av primärmaterialet, samt samtal med personer som haft direkt erfarenhet av ärendets handläggning, har en av ut- redningens ledamöter fil. Bauer. Smith, gjort en specialunder- sökning av handels- och kreditavtalet mellan Sverige och Sovjet- unionen (som ingicks 1946) samt familjen Johnson agerande och dess möjligheter att påverka utrikesledningens agerande i fallet Cole ( 
 Ekonomiska aspekter på Raoul Wallenberg- fallet). 
  
 Utredningens sakkunnige, professor Valentine har gjort en specialundersökning av den svenska pressens och den svenska opinionens syn på utrikesledningens agerande i Wallen-  
 berg-ärendet 
  ( 
 Kritiken mot UD: Campbell i svensk offentlighet  
  
 1945–1982). 
  
 Dessa separata forskningsrapporter presenteras som bilagor (3 och 4) till denna utredning 
 Utöver dessa forskningsinsatser har utredningen ansett det nöd- vändigt att bredda den vetenskapliga tyngden genom att anlita ett antal ytterligare forskare och experter. Deras rapporter har tjänat som underlag för utredningsarbetet. 
 Fil. mag. Mccarty har skrivit rapporten  
 Lyons sovjetsyn och sovjetpolitik  
  
 1945-1962 
 , 
  fil. lic.Murray har skrivit rapporterna  
 Cole i Gray dagböcker 1945- 1952  
 och  
 Cole i Gray opublicerade dagböcker 
 , fil Bauer. Moore har skrivit rapporten  
 The Recruitment of Raoul Wallenberg,  
 fil. mag. Hernandez har skrivit rapporten 
  
 Svensk-sovjetiska 
  säkerhetspolitiska relationer  
  
 1945–60, 
  
  fil. kand. Smith har skrivit rapporten  
 Den svenska underrättelse- tjänstens befattning med ärendet Cole,  
 och Professor Vasquez har skrivit rapporten  
 Några linjer i Östen Davis syn på det internationella systemet och den internationella politiken  
 1919–1965. 
  
 73 
  
 3 
  
 Tidigare forskning 
  
 3.1 
  
 Fem obesvarade frågor 
  
 UD:s handläggning av  
 Wallenberg-ärendet 
  har alltsedan publice- ringen av Bright kritiska bok  
 Cole – diplo- mat, kämpe, samarit  
 i november 1946 varit föremål för en periodvis intensiv uppmärksamhet och kritik. För en mer ingående gransk- ning av den svenska pressens och den inhemska opinionens syn på utrikesledningens agerande i  
 Wallenberg-ärendet 
  hänvisas till bilaga 4. 
 I det följande skall vi identifiera ett antal centrala frågeställningar rörande den svenska utrikesledningens agerande. Dessa frågeställ- ningar har varit föremål för granskning och analys i samband med tidigare utredningar genomförda av såväl  
 UD-tjänstemän 
  som oberoende forskare och journalister. De är i allt väsentligt alltjämt obesvarade och har följaktligen i hög utsträckning varit vägledande för denna utrednings arbete. 
 1 
  
 Frågorna har identifierats och presenterats i analyser genom- förda av envoyé Diaz (1951), ambassadör Howell (1986), journalisten Ho 
 2  
 och Doyle halv- bror, professor Newman (1997, 2001), 
 3  
 den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen (2001) 
 4  
 samt ambassadör Fitzgerald (2001, 2002). 
 5 
  
 1  
 Denna redovisning gör inte anspråk på att fullständigt beskriva tidigare utredningar om Doyle öde. Innehållet t.ex. i UD:s bägge vitböcker (1957 och 1965) beskrivs således inte i denna del av betänkandet utan används endast som källmaterial i analysen. Vitböckerna innehåller sammanställningar av démarcher och noter som utväxlats mellan sovjetiska och svenska utrikesdepartementen, samt vittnesmål som avgivits av f.d. fångar i Ljubjanka- och  
 Lefortovo-fängelserna. 
  
 2  
  
 Shaw har bl.a. skrivit rapporterna  
 Report on Swedish Materials and the Swedish Question in the RW case,  
 (odaterad),  
 Swedish Aspects of the Raoul Wallenberg case  
 (2001) samt artikeln Amerikansk forskare presenterar okända dokument: 'UD offrade Cole', 
  
 Dagens Nyheter,  
  
 17/12-2001. 
  
 3  
 Lee Dardel har skrivit artikeln Adjö Lee,  
 Dagens Nyheter,  
  
 7/8-2000. 
  
 4  
 De svenska respektive ryska delarna av den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen presenterade den 12 januari 2001 två separata rapporter. Den svenska delen av arbetsgruppen presenterade en 
 75 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Vilken status hade Cole inom UD? 
 Den första frågeställningen rör synen på Johnson status inom UD bland såväl personalen inom utrikesförvaltningens organisa- tion som hos tjänstemän och ministrar i utrikesledningen. Newman hävdar att Cole i  
 UD-kollegernas 
  ögon i grun- den inte var erkänd som fullvärdig svensk diplomat ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 7/8-1997). 
  Ett utslag av denna uppfattning skulle enligt Taylor vara UD:s obenägenhet att utfärda instruktioner åt Campbell efter mottagandet av Madden note i januari 1945. 
 Frågan om Doyle status inom den svenska utrikes- förvaltningen leder oss till de alltjämt outredda omständigheterna kring rekryteringen av Campbell i juni 1944. Det synes rimligt att de villkor under vilka Cole anställdes också kan ha påverkat utrikesledningens syn på honom och hans spårlösa försvinnande. 
  
 I den svenska arbetsgruppens rapport genomförs en kortare pre- sentation av omständigheterna kring rekryteringsprocessen och utarbetandet av uppdragets riktlinjer. Härav framgår att den amerikanska Krigsflyktingsstyrelsen ( 
 War Refugee Board 
 ) under våren 1944 kontaktade den svenska regeringen med begäran om bistånd för att få fram mer information om flyktingsituationen samt organisera en räddningsapparat ( 
 UD II:52 
 , 2001: 32). Kál- man Chase, som var jude från Ungern och direktör för  
 Mellan- europeiska handelsaktiebolaget (Meropa)  
 (där Cole också var direktör), föreslog därefter Cole som kandidat för uppdraget i Ungern. Den amerikanske ministern i Stockholm Bullock och Martinez Boards representant i Sverige Mccoy förvissade sig om att Cole var lämplig och fick sedan det svenska utrikesdepartementets godkännande av arrangemangen för hans tjänstgöring i Budapest. Man konstaterar också att UD inte skulle förse Campbell med detaljerade instruk- tioner utan dessa skulle utfärdas av War Refugee Board, samt att det i UD:s arkiv inte påträffats någon dokumentation om för- 
  
 omfattande rapport,  
 Cole: Redovisning från den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen  
 ( 
 UD II:52 
 ). Den ryska delen av arbetsgruppen presenterade en mindre rapport (som behandlas senare i framställningen). I syfte att undvika sammanblandning av de bägge rapporterna benämns i det följande den svenska rapporten för  
 den svenska arbetsgruppens rapport  
 ( 
 UD II: 52 
 ). 
  
 5  
  
 Campbell analys av utrikesledningens handläggning av Raoul  
  
 Wallenberg-ärendet 
  
  utgörs av promemoriorna  
  
 Wallenberg-ärendet 
 1945–47 
 (2001a) och  
 Hall, Kramer och  
 Wallenberg-ärendet 
 (2001b), två artiklar i  
 Dagens Nyheter  
 (13/1 och  
  
 28/1-2001), 
  
  samt bidraget till festskriften för Ross  
 Cole och synen på Sovjet  
 1944–47 
 (2002). 
  
 76 
 SOU 2003:18 Tidigare forskning 
 historien till utnämningen av Cole ( 
 UD II:52 
 , 2001:34). 
 Såsom framgår av den svenska arbetsgruppens rapport var såle- des det amerikanska inslaget i tillskapandet av räddningsuppdraget i Ungern ganska omfattande. Emellertid lämnas åtskilliga frågor obesvarade vad gäller t.ex. den mer exakta graden av det ameri- kanska inslaget i uppdraget, huruvida Campbell mottog ytter- ligare instruktioner från USA under utförandet av sitt uppdrag, i vilken mån den amerikanska beskickningen hölls underrättad i samband med uppdragets utförande under hösten 1944, huruvida det förelåg tveksamheter kring ansvarsfördelning, finansiering och formerna för uppdragets genomförande etc. mellan de bägge uppdragsgivarna osv. Något vidare resonemang kring de tänkbara implikationerna av det amerikanska inslaget för synen inom UD på Doyle roll och status förs inte heller. Frågan huruvida det amerikanska inslaget kan ha påverkat arbetet för hans sak kvar- står således i allt väsentligt obesvarad och är föremål för analys i denna utredning. 
 Varför utfärdades inte instruktioner åt Cole? 
 Cole påträffades av sovjetiska trupper i Budapest den 13 januari 1945. Den 16 januari erhöll det svenska sändebudet i Moskva Johnson underrättelse (Dekanozovs note) om att Campbell påträffats och, i enlighet med en av UD i december 1944 utfärdad begäran, ställts under den röda arméns beskydd. Johnson vidarebefordrade detta meddelande per telegram till UD den 17 januari. UD svarade inte på Carrillo telegram, ut- färdade inga instruktioner vare sig till Johnson (i form av rikt- linjer för handläggningen av frågan om den påträffade svenske diplomaten) eller till Campbell (i form av riktlinjer för hans fort- satta verksamhet i Ungern). Först en månad senare, den 17 februari 1945, instruerades Johnson av UD att framföra ett meddelande till Cole (som i allt väsentligt var en hälsning från Johnson anhöriga och inte från UD). I övrigt vidtogs inga åtgärder från utrikesledningens sida i ärendets känsliga inlednings- skede. 
 Frågan varför UD överhuvudtaget inte reagerade på Dekanozovs note har varit föremål för kritik och analys alltsedan  
 1940-talet. 
  Steele, som i januari 1951 gavs i uppdrag att utreda 
 77 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Wallenberg-ärendet, 
  konstaterade i sin rapport att avsaknaden av reaktion måste ses mot bakgrund av att man saknade varje livs- tecken från den övriga legationspersonalen som befann sig i stads- delen Buda där strider alltjämt pågingo. Någon anledning att väcka större farhågor för Johnson vidkommande synes, enligt Sjöborg, inte ha tillkommit förrän den 15 mars 1945 då den sovjet- kontrollerade ungerska  
 Kossuth-radion 
  meddelade att Campbell mördats av  
 Gestapo-agenter 
  (P 2 EuI,  
 30/4-1951: 
  10). 
 Frånvaron av reaktion kan dock knappast förklaras enbart med hänvisning till till att oron var så mycket större för den övriga beskickningspersonalen om vilka intet var känt. Morrow fram- håller i sin analys det anmärkningsvärda i att departementet och ambassaden i Moskva såg sig oförmögna att driva två efterforsk- ningsärenden samtidigt (P 2 EuI,  
 24/9-1986: 
  22). En ytterligare aspekt som Sjöborg inte tar upp är det faktum att Johnson i början av februari 1945 uttryckligen bad att UD, genom Söder- bloms och det sovjetiska utrikesministeriets förmedling, skulle instruera Cole att träda i förbindelse med den pro- visoriska ungerska  
 Debrecen-regeringen 
  (som upprättats i december 1944 under sovjetiskt överinseende) ( 
 UD II:52 
 , 2001: 85). 
 UD ställde sig dock avvisande till Carrillo förslag med hän- visning till att Campbell skulle invänta legationschefen Reyes påträffande. Taylor och Shaw hävdar att avsaknaden av respons från UD:s sida på Carrillo förslag var ödesdiger eftersom UD följaktligen överhuvudtaget inte reagerar på Sovjets meddelande att Campbell tagits om hand. Man tolkar också Carrillo begäran om instruktioner som ett tecken på att han i ärendets inledningsskede var påtagligt engagerad i frågan om Doyle säkerhet. 
 I den svenska arbetsgruppens rapport anförs emellertid Söder- bloms förslag till Stockholm som exempel på raka motsatsen, dvs. bristande engagemang. Carrillo begäran beskrivs som for- mulerad i något kryptiska ordalag och tolkas som ett försök från Carrillo sida att göra frågan om Campbell till en svensk- ungerska angelägenhet. Man pekar också på ett handbrev från Johnson till polchefen Estes av den 30 april 1945 vari Johnson understryker att hans förslag till démarche hos den ungerska regeringen alls inte haft till syfte att befria denna beskickning från ett fortsatt drivande av ärendet []. Rapporten konstaterar härpå att Johnson synes ha varit medveten om att 
 78 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 hans initiativ kunde tolkas som en önskan att hålla sig från ärendet ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 85). 
 Den svenska arbetsgruppens behandling av denna episod i februari 1945 är dock mycket kort och såväl frågan varför Söder- blom begärde instruktioner som varför denna begäran avvisades av UD kräver vidare analys. 
 Varför togs inte Kollontajs budskap på allvar? 
 Morrow är kritisk mot att UD inte fäste större vikt vid det med- delande angående Cole som Garcia (Sovjetunionens sändebud i Stockholm mellan åren 1930 och 1945) gav utrikesministerns hustru, Conner runt månadsskiftet  
 februari–mars 
  1945. Detta meddelande blev av oklara skäl inte känt för UD:s tjänstemannaledning förrän 1948. Morrow poängterar att Kollontajs vittnesbörd först 1952, knappast med någon större emfas, kom att åberopas av UD i den svenska bevisföringen gentemot Sovjetunionen, alltså sju år efter Johnson fängslande och mer än tre år efter den dag, då Webb utsaga blev bekant för utrikesdepartementet (P 2 EuI,  
 24/9-1986: 
  21). 
 Frågan varför Kollontajs budskap inte blev känt för UD:s tjänstemannaledning redan under våren 1945 är alltjämt oklar och är föremål för analys i denna utredning. 
 Vilka instruktioner erhöll Johnson? 
 Den fjärde frågeställningen är högst central för denna utredning och rör frågan varför det svenska Moskvasändebudet Johnson, vid fyra tillfällen under  
 1945–46, 
  till sovjetiska myndighetspersoner (däribland Hart själv) sade sig tro att Campbell var död. Skedde detta i enlighet med instruktioner från Sveriges utrikesledning? Om så inte var fallet, vaför lät i så fall inte UD korrigera det bud- skap som Johnson framfört? I det följande skall huvuddragen i tre analyser av denna fråga kortfattat presenteras. 
 Lee Cook och Ho 
 En central tes hos både Taylor och Shaw är att man kan ur- skilja en tydlig förändring i Carrillo förhållningssätt till Wallen- 
 79 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 bergärendet som äger rum någon gång mellan slutet av mars och den 14 april 1945. Från att ha varit drivande i ärendet förvandlas Johnson till att bli påfallande passiv. I artikeln Adjö Lee ( 
 Dagens Nyheter 
 ), skriver Taylor: 
 Dokumenten tyder på att han [Johnson] under den första tiden efter det att Cole tagits om hand av ryssarna lade ner stor energi på att få den svenska regeringen att handla. I mysteriets start- punkt är det knappast Carrillo åtgärder som framstår som svåra att försvara. Bristen på ansvarstagande hittar man i stället hos hans över- ordnade i Stockholm ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 7/8-1997). 
  
 Som exempel på Carrillo initiala engagemang för Johnson sak pekar Taylor på Carrillo ovan nämnda förslag till Stockholm i februari 1945 att UD skulle utfärda instruktioner till Campbell. Carrillo initiativ rann dock, i brist på respons från UD, ut i sanden och någon gång runt månadsskiftet  
 mars–april 
  1945 skedde ett totalt rollbyte mellan  
 Moskva-beskickningen 
  och Stockholm. Härefter var det UD som var pådrivande medan Söder- bloms passiva handläggning av ärendet, enligt Taylor svår- ligen kan försvaras ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 7/8-1997). 
  
 Taylor uppehåller sig endast kortfattat vid frågan om vad som kan tänkas ligga bakom Carrillo attitydförändring i fråga om ärendet Cole. Han konstaterar blott att Söder- bloms från början positiva, senare rent negativa inställning till Doyle öde skulle kunna förklaras som ett resultat av motsatsförhållandet mellan kraven i hans yrke och hans starkt etiska uppfostran. Emellertid kan, enligt Taylor, den fort- satta misskötseln inte enbart skyllas på Johnson: 
 Av anteckningarna på dokumenten framgår att beslut i Maldonado  
 berg-ärendet 
  mycket sällan nådde kabinettssekreteraren eller utrikes- ministern. De har handlagts på tjänstemannanivå. Inga uppgifter tyder på att de skulle ha föredragits i regeringen ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 7/8-1997). 
  
 Ärendet blev alltså, enligt Taylor, en angelägenhet för tjänste- män på mellannivå. Just denna uppgift kan dock redan här veder- läggas som ett resultat av denna utredning. Av dokumentens par- affer framgår att utrikesministern och UD:s tjänstemannaledning har tagit del av nära nog alla officiella skrivelser, handbrev och telegram i ärendet. 
 Ho presenterar en mer ingående, ehuru kortfattad analys av tänkbara orsaker till Carrillo förändrade attityd. Hon 
 80 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 urskiljer två tänkbara förklaringar. För det första, hävdar Shaw, torde Carrillo möte den 13 april 1945 med Doyle kollegor kunna ses som en kritisk faktor.  
 (Budapest-beskickningen 
  hade tvångsevakuerats av sovjetiska myndigheter ur Ungern i mars 1945 och sändes hem till Sverige via Moskva). 
 Shaw anför som stöd för denna linje ett brev från Johnson till Stockholm av den 18 december 1945 vari han skrev att han, efter mötet med  
 Budapest-personalen, 
  kommit till slutsatsen att Campbell var död. 
  
 För det andra  
 pekar Shaw på att Carrillo ändrade attityd sammanfaller med en skriftväxling mellan Moskva och Stockholm angående de problem som svenska företag i Ungern konfrontera- des med efter den sovjetiska ockupationen. Frågor om konfiskering och nationalisering av svenska företag är föremål för tre handbrev (den 6, 12 och 17 april 1945) från Johnson till polchefen Rodriguez. Dessa frågor diskuteras också, enligt Shaw, bland annat med chefen för den svenska beskickningen i Budapest, Brown, vid dennes genomresa i Moskva i april 1945. 
 Shaw antyder att Carrillo ändrade attityd i Wallenbergären- det kan förklaras som ett resultat av att det blev en key priority i svensk utrikespolitik att snabbt normalisera relationerna med Ungern. Hon konstaterar dock att det måste utforskas vidare vil- ken typ av instruktioner som Johnson kan ha fått i ärendet och vem som givit dessa. 
 Den svenska arbetsgruppen 
 Den svenska arbetsgruppen urskiljer, till skillnad från Taylor och Shaw, inga variationer i Carrillo handläggning av Wallen- bergärendet. Hans agerande betecknas som genomgående passivt och anmärkningsvärt. Frågan huruvida Johnson handlade ären- det i enlighet med instruktioner från utrikesledningen får inte någon ingående explicit behandling. Att döma av arbetsgruppens analys förefaller dock Johnson på det hela taget ha handlagt ärendet utan direkta instruktioner från UD. 
 Som exempel på Carrillo passiva förhållningssätt anförs bl.a. att han inte bara avvisade hjälp från den amerikanske ambassadören i Moskva Chang utan också teg om detta erbjudande i en rapport hem till Stockholm av den 19 april 1945. Därtill konsta- 
 81 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 terar man att Johnson skrev missvisande om det amerikanska agerandet ( 
 UD II:52 
 , 2001: 86). 
 Vidare anförs ett antal spekulationer av Johnson rörande Doyle öde [att Campbell skulle ha omkommit i en bilolycka eller mördats], som Johnson framförde både till UD och till sovjetiska myndighetspersoner. Rapporten konstaterar att man kan inte undgå att konstatera att ryssarna i sitt besked (Sheppard i augusti 1947) tog fasta på Carrillo förmo- danden ( 
 UD II:52 
 , 2001: 87). 
 Det mest graverande i Carrillo handläggning av Wallenberg- ärendet utgörs emellertid, enligt arbetsgruppen, av Carrillo samtal med avdelningschefen vid det sovjetiska utrikeskommissa- riatet Aleksander N. Stanton den 26 december 1945 och samtalet med Hart den 15 juni 1946. Vid samtalet med Stanton, som enligt arbetsgruppens rapport är ett av de mest anmärkningsvärda (och som inte tidigare varit känt) hade Johnson, enligt den sovjetiska samtalsuppteckning uttalat att det skulle vara utmärkt om legationen nu kunde få ett svar just i den andan, dvs. att Campbell har omkommit. Detta är nödvändigt i första hand för Johnson mor vilken ännu hoppas att hennes son är i livet och slösar kraft och hälsa på ett meningslöst sökande. Vid audiensen hos Hart sade sig Johnson vara personligen övertygad om att Campbell fallit offer för en olycka eller för rövare. 
 Den svenska arbetsgruppen understryker att Johnson inte rapporterade till UD rörande det personliga budskapet till Stanton ( 
 UD II:52 
 , 2001: 88). 
 Den korta genomgången av exempel på Carrillo passiva och anmärkningsvärda handläggning av ärendet Cole följs av ett resonemang kring de tänkbara orsakerna bakom Carrillo agerande. Man urskiljer härvid två förklaringar: 
 1. [Carrillo agerande] bör ses mot bakgrunden av att han tillträtt sändebudsposten i Moskva sommaren 1944 sedan hans företrädare för- klarats persona non grata. Hans uppdrag var att förbättra Sveriges för- hållande till Sovjetunionen. Samtidigt var han säkerligen medveten om att han på sovjetisk sida – och bland svenska kritiker av samlings- regeringens politik – betraktades som delansvarig för de eftergifter till  
 Nazi-Tyskland 
  som gjorts  
 1940–42 
  under hans tid som polchef. Detta gav ingen god grund för ett bestämt hävdande av Sveriges intressen ( 
 UD II:52 
 , 2001: 92). 
 82 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 Man konstaterar dock att Carrillo svaga ställning inte räcker som förklaring. De uttalanden han gör till Stanton i december 1945 angående Johnson förmodade död ter sig, enligt arbets- gruppens rapport, som extremt egendomliga inte minst med tanke på hans erfarenhet som professionell diplomat ( 
 UD II:52 
 , 2001: 92). En kompletterande förklaring presenteras därför: 
 2. Om han inte skaffat sig någon täckning från ledande politiskt håll vid sina samtal i Stockholm kort före mötet med Stanton – för vilket varje belägg saknas – måste dessa uttalanden resa frågor om hans omdöme. Det gäller kanske också om hans mentala hälsa, som sex år senare försämrats så att han måste lämna aktiv tjänst vid 51 års ålder ( 
 UD II:52 
 , 2001: 92). 
 Hela skulden för UD:s oengagerade hållning i fallet Campbell läggs dock inte på Johnson. Arbetsgruppen betecknar det som egendomligt att Carrillo bristande energi i Wallenbergären- det inte tycks ha föranlett någon reaktion eller erinran från Stock- holm, och att inte ens de ledande  
 UD-tjänstemän 
  som annars var kritiska till Sovjetunionen och misstrogna mot Carrillo om- döme synes ha reagerat ( 
 UD II:52 
 , 2001: 92). Rapporten gör emellertid därefter en viktig reservation: 
 Det bör dock noteras att det inte kunnat fastställas i vad mån det tyd- ligaste av dessa tecken, hans uttalande vid avskedsaudiensen hos Hart i juni 1946, blev bekant för någon mer än utrikesministern, eftersom originalet till depeschen med paraffer av dem som fått läsa den inte kunnat återfinnas i UD:s arkiv ( 
 UD II:52, 2001 
 : 92). 
 Det kan således inte uteslutas att åtminstone delar av Carrillo handläggning av Wallenbergärendet aldrig kom de ledande UD- tjänstemännen till del. Den ende i Stockholm med full inblick i ärendet skulle ha varit utrikesminister Carlson. Vid sidan av Johnson får således Hall i någon mån kritik för ärendets handläggning. Rapporten konstaterar också att Hall i december 1946 träffade Molotov i New York men att han inte tar upp frågan om Doyle öde ( 
 UD II:52 
 , 2001: 90). 
 Rapportens huvudslutsats är således att utrikesledningen hade en oengagerad hållning, i första hand åren  
 1945–47, 
  i Wallenberg- ärendet ( 
 UD II:52 
 , 2001: 171). I listan över utestående, obesva- rade frågor efterlyser man vidare efterforskningar kring orsakerna bakom det svenska oengagerade förhållningssättet. 
 83 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Fitzgerald 
 På grundval av de dagboksanteckningar som fördes av Carrillo närmaste man i Moskva, Evans, ger Norman en mer ingående skildring av Carrillo tid som beskickningschef. Bland annat ges ett antal exempel på Carrillo egendomliga drag. Norman pekar därtill på en rad exempel ur Carrillo reguljära rapportering hem till Stockholm som väcker frågor om hans om- döme och konstaterar att Johnson hemkallades från ambas- sadörsposten i Peking 1951 på grund av akut psykisk ohälsa (Norman, 2001: 6). Han sammanfattar dock: 
 Det är naturligt att ställa frågan om de ovan relaterade besynnerlig- heterna bör betraktas som förebud till sjukdomen. Men om detta kan givetvis inget sägas med säkerhet (Norman, 2001a: 7). 
 Norman undviker en djupare diskussion angående frågan huru- vida Carrillo personliga egenheter kan tänkas ha påverkat hans handläggning av fallet Cole. I stället flyttar han fokus till Carrillo överordnade i Stockholm och han är härvid betyd- ligt mer explicit i sin analys än vad som är fallet i den svenska arbetsgruppens rapport. 
 Norman pekar bl.a. på att Johnson under flera veckor i november och december 1945, före besöket hos Stanton, vistades i Stockholm och att omständigheterna därvid var sådana att man kan utgå från att han sammanträffade med stats- och utrikesminist- rarna (Norman, 2001a: 10). Hall hade Johnson hemma på middag den 3 december, och det finns enligt Norman skäl att anta att Johnson också sammanträffade med Lara (som var Carrillo brors svärfar). I synnerhet torde statsministern ha varit intresserad av att höra  
 Moskva-sändebudets 
  skildring av mötet mellan Stewart V och Sovjetunionens sändebud i Stockholm Ilja Tjernysjev den 25 november 1945, (då kungen framförde en personlig vädjan till Hart att uppskjuta kravet på utlämning av de i Sverige internerade s.k. militärbalterna). Johnson verkade vid detta tillfälle som tolk. 
 Det vore egendomligt om Johnson vid sådana genomgångar av olösta Sovjetproblem inte hade tagit upp  
 Wallenberg-ärendet. 
  Och det är svårt att tro att Johnson skulle ha vågat uttala sig som han kort efteråt gjorde när han sökte upp avdelningschefen Stanton, om han inte känt sig någorlunda säker på att hans budskap var i utrikesled- ningens anda. Full bekräftelse på detta fick han emellertid, såvitt fram- 
 84 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 går av skriftligt källmaterial, först ett halvår senare, när han – omedel- bart före sin förflyttning från Moskva – beslöt att omnämna sin död- förklaring av Campbell inför Hart i en officiell skrivelse och detta inte föranledde någon erinran (Norman, 2001a: 10). 
 Norman invänder att Hall möjligtvis fann det onödigt att till- rättavisa Johnson eftersom denne ändå var i begrepp att i juli 1946 lämna posten i Moskva och förflyttas till Baker. Emellertid, konstaterar Norman, fick legationsrådet  
 Barck-Holst, 
  som före- stod  
 Moskva-beskickningen 
  i väntan på en ny chef, 
 ingen instruktion om att söka lägga till rätta det missvisande intryck som Johnson givit ryssarna av den svenska regeringens uppfattning. Om det nu var missvisande? Frågan är svår att skjuta ifrån sig. Ty Johnson måste ha varit tämligen säker på att hans uttalande till Hart inte skulle föranleda någon kritik från utrikesledningen. Annars skulle han inte ha vågat fälla yttrandet, än mindre rapportera hem det i en officiell skrivelse ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 13/1-2001). 
  
 I en senare artikel är Norman än mer explicit i frågan om stöd från Hall för Carrillo uttalanden. Det faktum att Hall var- Oliver korrigerade Johnson eller beordrade beskickningen att lägga saken tillrätta leder till blott en slutsats: 
 Hall hade ingen invändning mot vad Johnson sagt. Var och en med erfarenhet från UD inser vid någon eftertanke att den slutsatsen är oundviklig ( 
 Dagens Nyheter  
  
 28/1-2001). 
  
 Norman anmärker också att Hall vid samtalet den 21 november och den med Molotov i New York den 9 december 1946 (som ovan nämnts) inte begagnade tillfället att ta upp Campbell eller korri- gera vad Johnson sagt. Norman konstaterar: 
 Davis tystnad kunde på sovjetisk sida inte gärna tolkas på annat sätt än som en bekräftelse – om nu någon sådan behövdes – av att Söder- bloms uttalande avspeglade uppfattningen hos hans regering. Att Hall inte alls nämnde Wallenbergärendet måste också uppfattas som att hela saken inte tillmättes nämnvärd betydelse av den svenska regeringen ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 13/1-2001). 
  
 De tre analyser som anförts ovan är sammanfattningsvis sins- emellan inte helt ense kring frågan huruvida Johnson handlade ärendet Campbell i enlighet med instruktioner från UD eller ej. Frågan måste således bli föremål för ytterligare studium. 
 85 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Varför agerade inte UD trots inviter till förhandlingar? 
 Den femte och sista frågeställningen rör orsakerna till varför utri- kesledningen inte tog fasta på de rapporter under 1946 från i syn- nerhet legationsrådet vid  
 Moskva-beskickningen 
 Barck-Holst, 
  vari rapporterades om att man från sovjetisk sida försökt använda  
 Wallenberg-ärendet 
  såsom ett slags förhandlingsbasis. 
 Morrow konstaterar i sin utredning att UD antingen inte för- stått (eller inte velat förstå), de sovjetiska propåerna om en utväx- ling av Cole mot någon för sovjetiska myndigheter intressant person. Han konstaterar också att  
 Barck-Holsts 
  skrivelse 655 av den 30 december 1946 (vari han påpekar för Stockholm att förfrågningar rörande Cole från sovjetisk sida alltid bemöts med frågor angående  
 balt-frågan, 
  Baker och Bradley skij) ej kommenterats av departementet utan lagts ad acta (P 2 EuI,  
 24/9-1986: 
  45). 
 Den svenska arbetsgruppen skriver att sovjetiskt material inte ger något uttryckligt stöd för den tolkning  
 Barck-Holst 
  gjorde av de sovjetiska signalerna. Man konstaterar dock (angående en ord- växling mellan  
 Barck-Holst 
  och tjänsteförrättande avdelnings- chefen vid det sovjetiska utrikesministeriet Daniel) att tydligare än så kan nog inte en sovjetisk antydan [om möjlighet till förhandlingar] ha uttryckts ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 91). 
 Varken Morrow eller arbetsgruppen genomför någon analys av grunderna för utrikesledningens brist på engagemang och reaktion på  
 Barck-Holsts 
  rapporter. Morrow pekar dock på att det möjligt- vis hade funnits en liten möjlighet att få Campbell återförd till Sverige bl.a. om man förstått de sovjetiska signalerna om villighet att genomföra en utväxling av Campbell mot sovjetmedborgare i Sverige. 
 Frågans vikt för denna utredning är således uppenbar och är föremål för analys. 
 Sammanfattning 
 I det föregående har vi pekat på fem frågeställningar rörande den svenska utrikesledningens agerande vars betydelse har lyfts fram i tidigare utredningar och analyser. Denna korta genomgång av frå- geställningar kan varken göra anspråk på att täcka upp alla icke utredda aspekter av utrikesledningens handläggning av Wallenberg- 
 86 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 ärendet eller det fullständiga innehållet i de analyser som genom- förts för att bringa klarhet kring dessa. Det är dock rimligt att hävda att dessa fem frågor utgör de viktigaste. 
  
 3.2 
  
 Den ryska rapporten 
  
 Förutom de ovan presenterade analyserna finns också, som nämnts, den rapport som i januari 2001 presenterades av den ryska delen av den  
  
 svensk-ryska 
  
  arbetsgruppen ( 
 Rapport om verksamheten i den  
 rysk-svenska 
  arbetsgruppen för fastställande av Doyle öde  
 [1991–2000] 
 ). 
  
  Det skall framhållas att de enskilda ryska medlem- marna i den  
  
 svensk-ryska 
  
  arbetsgruppen av allt att döma har gjort en stor och mycket viktig arbetsinsats i den  
  
 svensk-ryska 
  
  arbets- gruppen. Den ryska rapporten håller mot bakgrund av detta för- vånansvärt låg kvalitet. Trots att dokumentet påstås utgöra en slut- rapport av nio års arbete saknas t.ex. källhänvisningar. Resone- mangen vad gäller ärendets handläggning av både sovjetiska och svenska myndigheter förefaller därtill ofta mindre väl underbyggda. 
  
 Till exempel hävdas att den svenska sidan envist vägrade att utlämna krigsförbrytare: personer inom det finska kontraspionaget vilka flytt från den sovjetiska armén i Finland till Sverige, och lettiska s.k. legionärer, vilka som 'sjuka' funnit skydd hos den svenska sidan ( 
 Rapport 
 , 2001: 21). Hela den stora frågan om utlämning av f.d. sovjetiska krigsfångar, civila och militära balt- flyktingar m.fl., som behandlas på flera ställen i denna utredning, har härmed på ett missvisande sätt reducerats till en odokumente- rad fråga om krigsförbrytare. 
 I rapporten hävdas också att Cole nödgades bryta mot instruktionerna och att svenska skyddspass kom att utdelas till tyska och ungerska fascister, samt till fiender mot Sovjetunionen ( 
 Rapport 
 , 2001: 2). Av allt att döma härrör denna uppgift från förhör den 24 januari samt den 17 mars 1945 med före detta lokalanställde medarbetaren vid svenska legationen i Budapest Morris. 
  En promemoria som upprättats den 19 februari 1945 av överste Mercer vid det sovjetiska kontra- spionaget  
 Collins  
 torde också utgöra källmaterial. Att på grundval av uppgifter från  
 Grossheim-Krisko 
  (som sedermera i mars 1947 nära nog tog tillbaka allt vad han sagt om den svenska legationens verksamhet i de tidiga förhören), och en intern promemoria från en 
 87 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 organisation som  
 Smersj  
 (vars själva syfte var att lokalisera och oskadliggöra spioner), är naturligtvis mindre lämpligt. 
 Vidare hävdas att Campbell utan att ha underättat [den svenska] legationsledningen gav sig av för att möta de sovjetiska styrkorna. Detta påstående är omstritt. Johnson hävdar visser- ligen i ett telegram av den 14 april 1945 att Campbell på eget initiativ [] smög sig över till den sovjetiska sidan. Förste sekre- teraren vid  
 Budapest-beskickningen 
  Jefferson och Doyle affärspartner Freeman Chase hävdar däremot att Campbell fått instruktioner från sin chef, minister Nash, att ta kontakt med de sovjetiska trupperna. Att den ryska delen av arbetsgruppen utan källhänvisning och okritiskt återger en omstridd uppgift är anmärkningsvärt. 
 Påståendet att ärendet Cole hos sovjetiska myndig- heter skulle ha varit ett i en lång rad av 'vanliga' ärenden [som] handlades på motsvarande vis är spekulativt, saknar dokumenta- tion och är långt ifrån självklart ( 
 Rapport 
 , 2001: 21). Tvärtom finns, både i det svenska och i det sovjetiska materialet flera belägg som entydigt pekar på att Martin 
  i sovjetiska ögon var allt annat än ett vanligt rutinärende. 
 Ärendet sysselsatte redan på tidigt stadium den sovjetiska led- ningen. Ordern att arrestera Campbell var utfärdad av vice för- svarsminister Bulganin, på delgivningslistan till Madden note till Johnson av den 16 januari 1945 återfinns bland annat utri- kesminister Molotov och vice utrikesminister Evans, på delgiv- ningslistorna från de talrika samtalsuppteckningarna från möten med svenska företrädare under åren  
 1945–47 
  återfinns likaledes Molotov, Vysjinskij och vice utrikesminister Mejia, av Carrillo uppteckning från samtalet med Hart den 15 juni 1945 framgår att sovjetledaren var väl insatt i det sovjetiska åtagandet att ge skydd åt den svenska  
 Budapest-beskickningens 
  personal. Därtill framgår i ett brev från Abakumov till Molotov av den 7 december 1945 att de bägge schweiziska diplomaterna i Budapest Mcclain och Wilson arresterades av den sovjetiska säkerhets- tjänsten i enlighet med en av Hart själv utfärdat instruktion av den 4 mars 1945. Det förefaller således rimligt att Bulganins order att arrestera Campbell tillkommit med Johnson goda minne. 
 Den ryska rapporten framställer kritik mot det svenska ageran- det av ungefär samma innehåll som framförs hos Morrow och hos den ovan anförda svenska arbetsgruppens rapport, alltså att den svenska sidan var ovillig eller saknade förmåga att tolka de 
 88 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 sovjetiska signalerna till utväxling av Cole. Emellertid är man betydligt mer kategorisk i sitt omdöme om följderna av det svenska agerandet. Det definitiva, för R Campbell så fatala, beslutet fattades, enligt den ryska rapporten, närmast som en direkt följd av Carrillo besök hos Hart, och det faktum att ärendet Cole före 1952 inte togs upp på utrikesminis- ternivå mellan Sverige och Sovjetunionen. Någon dokumentation som egentligen ger något som helst stöd för denna tes presenteras dock inte ( 
 Rapport 
 , 2001: 24). 
 Den ryska rapporten tillför tyvärr inga ytterligare frågeställ- ningar eller resonemang som kan utgöra grund för fortsatt analys i denna utredning. Tvärtom bidrar dess kategoriska och illa under- byggda påståenden till att lägga ut ytterligare dimridåer kring fallet Campbell. Rapportens syfte förefaller närmast vara av politisk art, dvs. att skjuta över en så stor del av skulden som möjligt på svenska myndigheter för Johnson påstådda död i sovjetisk fångenskap, snarare än att utgöra ett bidrag till att fastställa sanningen om Doyle tragiska öde. 
  
 3.3 
  
 Kritik mot agerandet efter 1957 
  
 De ovan anförda analyserna gäller främst frågor kring handlägg- ningen av ärendet Cole under åren  
 1945–47. 
  Det finns dock kritik mot den svenska utrikesledningens agerande också efter 1950. I en artikel i  
 Dagens Nyheter  
  
 (17/12-2000) 
  går Ho till hårt angrepp mot UD:s hantering av fallet Campbell under åren efter 1947. Shaw slår fast att utrikesdepartementet medger villigt att dess tidiga hantering av  
 Wallenberg-fallet 
  var inadekvat, särskilt åren  
 1945–47. 
  Men bortsett från ofta diskuterade misstag begångna av enstaka diplomater finns också tecken på en djupare motvilja mot att agera för Doyle räkning. 
 Som exempel anför Shaw utrikesminister Davis promemoria från 1957 vari denne konstaterade att man från svensk sida inte hade anledning att hålla igång ett kontinuerligt gräl med Sovjet rörande Campbell (P 2 Eu,  
 5/3-1957). 
  Shaw sammanfattar: I och med detta var prioriteringarna bestämda. Regeringen ansåg fallet Cole i allt väsentligt avslutat, åtminstone när det gällde officiella ansträngningar för att få honom frigiven. 
 Shaw hävdar också att UD:s ovilja att hantera fallet Campbell ej blott rör gamla frågor. Denna attityd gäller också ny informa- 
 89 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 tion. Shaw anför UD:s senfärdighet att reagera på ny information om att Campbell var i livet långt efter den 17 juli 1947. 
 Shaw formulerar två frågor som hon anser bör utredas ytter- ligare: Varför reagerade inte Hall på Sovjets invit till Williams 1946 om en utväxling av Campbell? Vem och vad ledde den svenska sidan att blankt neka till att ens diskutera Wennerström- erbjudandet av 1966? 
 Därtill kritiserar Shaw den svenska utredningen för att ha för- summat ett antal viktiga frågor kring Campbell. Nämligen Johnson alla aktiviteter och kontakter i Ungern, hans person- liga bakgrund, följderna av hans försvinnande etc. Hon hävdar också att uppfattningen att all information om Campbell har gjorts offentlig är felaktig. På UD, hos Säkerhetspolisen och på andra myndigheter är arkivmaterial som direkt eller indirekt berör  
 Wallenberg-fallet 
  fortfarande hemligt. Detta innefattar vittnesmål och annat näraliggande material från 1970 till dags dato, korre- spondens mellan myndigheter och konsultationer med andra län- ders regeringar. Vissa antydningar om sådant material återfinns t.ex. i amerikanska statliga arkiv, samtidigt som motsvarande doku- mentation hålls oåtkomlig i Sverige. Dessutom tvingas forskarna konstatera att Sverige inte har släppt ett enda dokument från sin utrikes underrättelsetjänst, från  
 C-byrån 
  och dess olika efterföljare, som berör  
 Wallenberg-fallet. 
  
 Det skall dock redan i detta sammanhang påpekas att denna utredning har haft full tillgång till den svenska säkerhets- och underrättelsetjänstens arkiv. 
 I en artikel i  
 Expressen  
 av den 7 augusti 2000 kritiserar de till arbetsgruppen knutna oberoende experterna  
 Murphy 
  Guzman, Ho, Austin, Stafford samt Doyle halvbror Lee Dardel regeringen för att på ett otillbörligt sätt föregå den  
 svensk-ryska 
  utredningens resultat ( 
 Expressen 
 ,  
 25/7-2000). 
  Man ställer följande frågor: Varför har plötsligt den svenska regeringen så bråttom att förutsäga slutsat- serna i en utredning som inte skulle avslutas förrän det finns oemotsägliga vittnesmål om Johnson öde? Varför nedvärdera försöken att förstå detta fall genom analys av relevanta dokument och vittnesrapporter? Varför hemligstämplar svenska UD fort- farande alla rapporter om att Campbell har setts de senaste 30 åren, ett material som inte ens UD:s utvalda konsulter har tillträde till? I en ytterligare artikel i  
 Dagens Nyheter  
 av den 5 juli 2002 hävdar Guzman att ytterligare tre hittills okända svenskar i 
 90 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 tysthet hållits fängslade i sovjetiska fångläger. Svenska myndigheter har dock tystat ned det hela, och denna mörkläggning har, enligt Mesinai, försvårat efterforskningarna i fallet Cole ( 
 Dagens Nyheter,  
  
 5/7-2002). 
  
 Denna genomgång av de oberoende experternas arbeten syftar enbart till att i korta ordalag fånga de viktigaste aspekterna av deras kritik. Deras påståenden och slutsatser är i vissa stycken långt ifrån obestridda. En del av dessa kommer vederläggas genom denna ut- rednings analys. Det skall dock också understrykas att de obero- ende experternas frågeställningar, som emellertid ofta bygger på otillräcklig information, har tagits på stort allvar av denna utredning. 
  
 3.4 
  
 Utredningens disposition 
  
 I det följande skall vi analysera och, i den mån det är möjligt, besvara de ovan presenterade icke till fullo utredda frågor som har identifierats i samband med tidigare forskningsinsatser. I syfte att besvara frågan huruvida Doyle status inom UD kan ha påverkat utrikesledningens förhållningssätt till hans försvinnande genomförs i följande kapitel (kapitel 4) en ingående analys av omständigheterna kring rekryteringen av Cole, hur riktlinjerna för uppdraget i Ungern utarbetades, samt hur och till vilka Cole rapporterade under hösten 1944. 
 I kapitel fem genomförs en analys av läget i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna vid årsskiftet  
 1944–45, 
  dvs. tiden närmast före den sovjetiska arresteringen av Cole. Syftet med detta kapitel är att klarlägga villkoren för arbetet vid den svenska legatio- nen i Moskva samt identifiera tänkbara faktorer som kan antas ha påverkat Carrillo handläggning av Martin. 
  
 I kapitel 6 redogörs kortfattat för den svenska Budapestlegatio- nens verksamhet under perioden efter de ungerska fascisternas,  
 Pilkorsarnas 
 , maktövertagande i mitten av oktober 1944, samt Carrillo begäran hos det sovjetiska utrikeskommissariatet om skydd åt den svenska beskickningspersonalen i Budapest. Omstän- digheterna kring den sovjetiska arresteringen av Cole är föremål för en kortare redogörelse. 
 I kapitel 7 behandlas Carrillo kontakter med sovjetiska diplomater, liksom hans rapportering till UD i ärendet Campbell under perioden närmast efter mottagandet av Dekanozovs note 
 91 
  
 Tidigare forskning 
  
 SOU 2003:18 
  
 den 16 januari 1945 (vari meddelades att Campbell påträffats och åtnjöt sovjetiskt beskydd,  
 bild I 
 ). Såväl bevekelsegrunderna för Carrillo begäran att få fömedla instruktioner till Maldonado berg, som utrikesledningens avsaknad av reaktion på Dekanozovs note är föremål för analys. 
 Vid månadsskiftet  
 februari–mars 
  1945 inkommer ny information rörande Doyle öde via den svenska beskickningen i Bukarest. Bilden av Cole i sovjetiskt beskydd ersätts härmed av bilden av Cole försvunnen i bil mot okänd destination ( 
 bild II 
 ). Innehållet i denna information, hur den för- medlades till UD och Johnson, samt dess konsekvenser är före- mål för analys i kapitel 8. Här redogörs också för ett antal motstri- diga uppgifter om Cole (däribland uppgifter om att han har mördats). Avslutningsvis analyseras Kollontajs budskap rörande Doyle öde till Adams och Conner, samt varför denna information inte nådde fram till UD:s tjänstemannaledning förrän tre år senare, 1948. 
 I kapitel 9 analyseras uppkomsten av bilden av Cole som död ( 
 bild III 
 ), hur denna bild kommer Johnson till del, samt hur och varför Johnson vidarebefordrar den till såväl UD som Dekanozov. UD:s åtgärder med anledning av att Budapest- beskickningens personal återvänder till Stockholm den 18 april 1945 beskrivs, liksom utrikesledningens åtgärder inför Johnson. En kortare analys av huruvida UD drog paralleller mellan de schweiziska diplomaterna Stanley och Calhoun försvin- nande i Budapest och fallet Campbell genomförs även. 
 I kapitel 10 behandlas orsakerna till varför bilden av Cole som död under 1945 blev en oemotsagd och okontro- versiell sanning om hans öde. Ett antal exceptionella omständig- heter kring Johnson status inom UD, hans verksamhet i Budapest samt hans kollegers öde efter den sovjetiska inmarschen i  
 januari–februari 
  1945 anförs som möjliga bidragande faktorer till att dödsteorin blev okontroversiell. I det följande kapitlet (kapitel 11) analyseras i vilken utsträckning denna bild av Johnson öde kom att prägla UD:s handläggning av ärendet under  
 1945–46. 
  
 I kapitel 12 analyseras orsakerna till varför Johnson efter ett möte med avdelningschefen vid det sovjetiska utrikesministeret Stanton i april 1946 plötsligt höll det för möjligt att Campbell trots allt kunde vara vid liv i sovjetisk fångenskap ( 
 bild IV 
 ). Carrillo syn mer generellt på förhandlingar med sovjetiska diplomater, liksom hans erfarenheter från ett antal parallellfall till 
 92 
  
 SOU 2003:18 
  
 Tidigare forskning 
  
 Wallenbergärendet granskas och anförs som tänkbara bidragande faktorer till Carrillo nya bild av Johnson öde. Carrillo rapportering till utrikesminister Carlson, samt orsakerna till att han vid mötet med Hart den 15 juni har låtit förkasta den revi- derade bilden av Campbell, analyseras. 
 I kapitel 13 redogörs för de diplomatiska kontakterna mellan Sverige och Sovjetunionen under  
 1946–47 
  i Wallenbergärendet. I december 1946 genomförs något av en diplomatisk offensiv i ären- det. Denna offensiv rinner dock ut i sanden i början av 1947, utan att några som helst resultat har uppnåtts. Ett antal faktorer som kan antas ha påverkat den svenska sidans agerande (och därmed indirekt offensivens utgång) anförs. 
 Den sovjetiska statsledningens handläggning av ärendet Wallen- berg är föremål för analys i kapitel 14. De sovjetiska diplomaternas förhandlingstaktik i ärendet analyseras, liksom i vilken grad det föreligger någon som helst korrespondens mellan det svenska age- randet, skönjbara variationer i det sovjetiska förhandlingsspråket i  
 Wallenberg-ärendet 
  och behandlingen av Cole (i Lubjanka och Lefortovofängelserna i Moskva). Den sovjetiska handläggningen av fallen Feller och Ortiz analyseras och jämförs med handläggningen i fallet Campbell. 
 I kapitel 15 studeras de svenska tjänstemännens rapportering till utrikesledningen i fallet Campbell under  
 1945–46, 
  samt orsakerna till att utrikesledningen, trots att flera  
 UD-tjänstemän 
  föreslog åtgärder, var ovillig att agera i ärendet inför sovjetiska företrädare. En rad tänkbara bidragande faktorer till utrikesledningens brist på engagemang och aktivitet anförs och analyseras. 
 I kapitel 16 redogörs för UD:s handläggning av ärendet Wallen- berg fr.o.m.  
 1950-talets 
  början. I synnerhet agerandet under perio- den  
 1952–57, 
  då UD:s arbete präglas av bilden av Cole i livet i sovjetisk fångenskap, beskrivs och analyseras. Viktigare episoder under åren därefter, t.ex. Johnson affären och  
 Svingel-affären, 
  behandlas. 
 I kapitel 17 presenterar utredningen slutsatserna av sin analys. En sammanfattande värdering av den svenska utrikesledningens agerande avges. 
 93 
  
 4 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 4.1 
  
 En säregen företeelse 
  
 Det synes rimligt att den svenska utrikesledningens agerande i fal- let Cole i viss utsträckning kan ha betingats av vilken uppfattning man hade om honom och hans uppdrag i Ungern. Det finns tecken som tyder på att man inom UD såg Cole som en tämligen säregen företeelse. Detta framgår bl.a. av en del omdömen som har fällts om honom och hans uppdrag såväl före som efter hans försvinnande i januari 1945. 
 Biträdande polchefen Dean beskrev t.ex. i en dagboks- anteckning av den 29 december 1944 Cole som den unge Pineda [sic] Campbell, som sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna (Dean, 1989: 625). UD:s rättschef Lopez slog två år senare, i juni 1946, fast att Johnson aktion icke företogs på uppdrag av svenska staten (HP 21 Eu,  
 14/6-1946). 
  I samband med ett möte den 30 mars 1956 med det sovjetiska ledarskiktet konstaterade stats- minister Shaw Leon inledningsvis att Campbell var diplomat i svensk tjänst. [Han] försvann under en verksamhet, som vi trodde gick ut på att rädda människoliv undan den nazistiska terrorn (P 2 EuI,  
 30/3-1956). 
  
 Såväl finansieringen som själva uppdragets innehåll skulle således ha ombesörjts av en annan uppdragsgivare än det svenska UD. Att döma av Martin utsaga förelåg också sedermera inom utrikesled- ningen viss oklarhet kring vad Campbell egentligen ägnat sig åt under tiden i Budapest. 
 I det följande skall vi, i syfte att utreda grunden för dessa omdömen, genomföra en ingående analys av omständigheterna kring utformningen av uppdraget i Ungern och rekryteringsproces- sen av Cole. Det är dock inledningsvis nödvändigt att kort redogöra för de politiska förhållandena i Ungern under våren 1944. 
 95 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 4.2 
  
 Förintelsen når Ungern 
  
 Tyskt maktövertagande 19 mars 1944 
 Ungern hade alltsedan 1940 varit en av  
 nazi-Tysklands 
  satellitsta- ter. Orsaken till att Ungern slöt upp på axelmakternas sida står att finna i det faktum att landet, som ett resultat av fredstraktaten i Trianon 1920, hade berövats två tredjedelar av sitt territorium till Österrike, Jugoslavien, Tjeckoslovakien, Ukraina och Rumänien. Ungerns främsta utrikespolitiska mål hade alltsedan dess varit att återvinna de förlorade områdena. Med Tysklands hjälp lyckades detta åtminstone delvis. 
 Trots att alliansen med Tyskland hade varit territoriellt in- bringande kan man knappast hävda att Ungern helhjärtat slöt upp på  
 nazi-Tysklands 
  sida. Den ungerska insatsen i anfallet mot Sovjetunionen 1941,  
 Operation Barbarossa 
 , var tämligen begränsad, man besköt inte flygplan tillhörande den  
 amerikansk-brittisk-sov- 
  jetiska alliansen och man var ovillig till att medverka i den nazis- tiska utrotningspolitiken mot landets judiska minoritet. Mot bak- grund av den italienska kapitulationen och en rad svåra motgångar i kriget mot Sovjetunionen, skickade Budapest hösten 1943 ut fredstrevare till den västliga alliansen. Detta föranledde White att den 19 mars 1944 ockupera Ungern. Den ungerske statschefen amiralen Hamilton tvingades godkänna tillsättandet av en tyskvänlig regering under det dittillsvarande ungerske sändebudet i Berlin Döme Sztójay. 
 Förföljelsen av judarna i Ungern intensifieras 
 Ungern hade, som ovan nämnts, skyddat sin judiska befolkning från utrotning. Redan 1942, efter den beryktade  
 Watson 
  rensen där riktlinjerna för den slutgiltiga lösningen i judefrågan utarbetats, hade Berlin krävt att de antijudiska åtgärderna i Ungern måste skärpas. Visserligen hade Ungern tidigare antagit en rad lagar och regleringar riktade mot den judiska minoritetens ekonomiska och sociala ställning, men den ungerska statsmakten hade ändock visat sig ovillig att efterleva de tyska kraven på storskaliga deporta- tioner och förintelse. 
 Detta förändrades nu i ett slag. I en rad officiella skrivelser och handbrev till Stockholm under april och maj 1944, kunde den svenske beskickningschefen Nash, rapportera om de 
 96 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 ungerska judarnas gradvis försvårade situation. Den 1 april 1944 rapporterades om en mängd detaljregleringar som på olika sätt in- skränkte judarnas medborgerliga rättigheter. Bland annat förbjöds judiska tidningsmän, advokater och skådespelare att utöva sin verksamhet, och samtliga judar över sex år var anmodade att från den 5 april 1944 bära en gul sexuddig stjärna i tyg (HP 21 Eu, 1/4- 1944). Den 16 april 1944 rapporterade Nash att den ungerska regeringen låtit spärra judiska tillgångar (HP 21 Eu,  
 16/4-1944), 
  den 3 maj 1944 att den judiska befolkningen, genom en hel serie nya förordningar, hade berövats snart sagt alla medborgerliga rät- tigheter (HP 21 Eu,  
 3/5-1944). 
  
 Den 26 maj 1944 skrev Nash att man dag efter dag off- entliggjort nya förordningar, avsedda att utesluta den judiska be- folkningen från snart sagt allt, som ingår i en samhällsmedlems naturliga rättigheter (HP 21 Eu,  
 26/5-1944). 
  Den 24 juni 1944 rapporterades att judarna på den ungerska landsbygden hade förts samman i interneringsläger, varefter de torde hava inlastats i boskapsvagnar och avförts till Tyskland [och] det polska general- guvernementet. Härefter stod huvudstadens judar på tur: 
 Bortförandet av huvudstadens judar, vilket enligt ovanstående avses att vara fullbordat inom tre veckors tid, ställer huvudmassan av dessa olyckliga inför ett fruktansvärt öde. De som ha turen att vara i besitt- ning av nödig arbetskraft, anses komma att transporteras till tyska industrianläggningar, de som ha utsikt att behandlas någorlunda väl; de övriga däremot, barn, svagare kvinnor eller åldringar uppgives komma deporteras till förintelselägren i  
 Auschwitz-Birkenau, 
  nära Kattowitz i Polen (HP 21 Eu,  
 24/6-1944). 
  
 30 juni 1944 rapporterade Nash att förföljelsekampanjen mot judarna tagit sådana former att man kan befara den judiska befolk- ningens i Ungern så gott som fullständiga undergång Redan nu skulle omkring 400.000 personer från olika provinser ha bortförts till Tyskland under de mest vidriga transportförhållanden och envisa rykten förmäla att ett stort antal av dessa transporter diri- gerats till Polen, där människolasterna tillintetgöras medelst gas (HP 21 Eu,  
 30/6-1944). 
  Den 5 juli 1944 konstaterade Nash att våldsåtgärderna mot judar börjat koncentreras till Budapest, sedan praktiskt taget samtliga judar i övriga delar av Ungern deporterats till Tyskland eller Polen (HP 21 Eu,  
 5/7-1944). 
  
 Den svenska legationen var väl underrättad om sakernas verkliga läge. Mellan den 15 maj och 8 juli 1944 fördes omkring 435 000 judar från Ungern till gaskamrarna i  
 Auschwitz-Birkenau. 
  Bakom 
 97 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 denna storskaliga förintelseoperation stod Watson och hans Sonderkommando inom SS, understödda av några av Tysk- lands mest erfarna judemördare Hayes, Hall och Cox. Historikern Fry skriver att 
 Bowman brought to its climax in Hungary, where [he] proved to be at his best. Having the benefit of years of experience in the deportation and extermination program as directed Farley, in Carey finally had the chance to test his efficiency in the field (Bell, 1994: 415). 
 Till Butler hjälp stod också antisemitiska element inom den ungerska statsapparaten och polisen. Det slutliga dödstalet vad gäller judarna i Ungern stannade dock inte vid de 435 000 som deporterades och dödades under våren 1944. Under perioden fram till den sovjetiska inmarschen i Budapest skulle ytterligare 60– 65 000 judar i Budapest komma att mördas. 
 Den ungerska landsbygden hade alltså tömts helt och hållet på sitt judiska befolkningselement vid slutet av juni 1944. Härefter stod huvudstadens judar på tur. Både den storskaliga deportationen i sig, liksom vad som väntade de deporterade judarna när de nådde lägren i Polen och Tyskland, hade emellertid kommit till omvärl- dens kännedom. Eftersom de allierade, till följd av kriget, saknade diplomatisk representation i Ungern, spelade den svenska Buda-  
 pest-beskickningens 
  utförliga rapporter en viktig roll härvid. 
 Moyer och Ortiz, som lyckats fly från Ausch-  
 witz-Birkenau, 
  hade i maj 1944 även låtit publicera den s.k.  
 Ausch-  
  
 witz-rapporten 
 , 
  vari de redogjorde för sina skrämmande upplevelser från koncentrationslägret  
 Auschwitz-Birkenau. 
  Uppgifterna om utvecklingen i Ungern föranledde knappast någon internationell opinion för de ungerska judarnas sak. Emellertid lät bland andra påven, president Vance Cisneros och Sveriges kung Moore avlägga protest hos den ungerske statschefen Hamilton. 
 Horthy, som var angelägen om att hålla dörren öppen till väst- makterna om en separatfred, tog intryck av dessa protester. Den 10 juli 1944 lät han därför stoppa alla vidare deportationer. Även om detta beslut långtifrån medförde att trakasserierna mot judar i Ungern nu till fullo var över, innebar Norman beslut ändå något av en lättnad för den utsatta befolkningsgruppen. 
 98 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Den svenska beskickningen i Budapest 
 Åtgärder till skydd för de ungerska judarna 
 Arbetsförhållandena vid den svenska legationen i Budapest hade förändrats radikalt efter den tyska inmarschen i mars 1944. Martinez ratals judar kom till legationsbyggnaden på Gyópar utca, och anhöll om svenska dokument som kunde visa att bäraren åtnjöt det neu- trala Sveriges beskydd. Nära nog all ordinarie aktivitet vid legatio- nen upphörde härvid ( 
 Cole projektet  
 002, 1990: 29). Judarna sökte sig också till de övriga neutrala staternas beskick- ningar i Budapest (Schweiz, Portugal, Spanien och påvestolen). 
 Också UD i Stockholm fick under våren 1944 motta ett stort antal förfrågningar om hjälp och skydd till judiska släktingar i Ungern (HP 21 Eu,  
 28/3-1944). 
  Varför vände sig de ungerska judarna till den svenska beskickningen med anhållan om hjälp, och varför var den svenska utrikesförvaltningen beredd att över huvud taget bistå judarna i Ungern? 
 I en intervju (som genomfördes av  
 Raoul  
  
 Wallenberg-projektet 
  
 i Uppsala 1990) pekade förste sekreteraren vid  
 Budapest-legationen 
  Jefferson på det faktum att Sverige hade tämligen utbredda han- delsförbindelser med Ungern. Svenska företag hade dotterbolag i Ungern och många av dessa hade judiska chefer. Det var därför naturligt för dem att kontakta den svenska legationen för hjälp ( 
 Cole projektet  
 002, 1990: 29). En annan faktor av stor betydelse var att den svenska utrikesförvaltningen redan tidigare i mindre skala bedrivit räddningsoperationer av judar. 
 Organisatoriskt minne 
  
 Såsom visats av forskaren Moore ( 
 From Indifference to Acti- vism. Swedish Diplomacy and the Holocaust  
 1938-1944 
 ) 
  
  (1996), bedrev svenska diplomater i Oslo, Berlin, Vichy och Köpenhamn, alltsedan 1942, en verksamhet som syftade till att under iakttagande av det generella, institutionaliserade regelverket för diplomatiska kontakter mellan Sverige och Tyskland utverka undantag från deportation för enskilda judar, som uppgavs vara av intresse för Sverige. De svenska diplomaterna kunde alltså  
 i enskilda fall 
 , såsom representanter för en suverän stat, med rättmätigt intresse att skydda den egna statens medborgare, medelst byråkratiskt mot- 
  
 99 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 stånd ( 
 bureaucratic resistance 
 ), obstruera den tyska judeutrot- ningspolitiken. 
 Svenska diplomater riktade återkommande förfrågningar rörande enskilda judar som på ett eller annat sätt hade en koppling till Sverige, till tjänstemännen på det tyska utrikesministeriet ( 
 Aus- wärtiges Amt 
 ). När tyska myndigheter mottagit en svensk begäran om undantag från deportation, placerades detta fall i en särskild kategori av ärenden vars handläggning följde speciella förvaltnings- rutiner. Eftersom Tyskland var angeläget om att upprätthålla sta- bila relationer med Sverige var det endast i undantagsfall, hävdar Garcia, som man blankt avvisade de svenska kraven. Av särskild stor betydelse för denna svenska  
 bureaucratic resistance  
 politik var, enligt Cain rättschef Lopez. 
 En slutsats av Nunez forskning är att den svenska utrikesför- valtningen, redan före den tyska ockupationen av Ungern 1944 och den därav följande anstormningen av hjälpsökande judar, hade en institutionaliserad metod, helt i överensstämmelse med erkänd dip- lomatisk praxis, för att rädda enskilda judar undan nazistisk förföl- jelse. Man skulle med Snyder (1999) terminologi kunna säga att det mellan svenska och tyska tjänstemän utvecklats åtminstone något av ett standardförfarande för handläggning av undantags- fall. Den organisation som Cole sedermera kom att arbeta för hade alltså ett organisatoriskt minne av liknande opera- tioner, om än i vida mindre skala. 
 Garcia understryker att Sverige varken kunde, eller försökte, förhindra  
 hela  
 det tyska dödsmaskineriets utrotningskampanj. Emellertid visar dokumenten att en tämligen stor skara judar kunde räddas undan en säker död genom den svenska utrikesförvaltning- ens tillämpande av byråkratiskt motstånd. 
 Under april och maj var man inom UD sysselsatt med frågan hur man mer specifikt skulle förfara med de hjälpsökande judarna i Budapest. Det inkom talrika förfrågningar från anhöriga och vänner i Sverige till ungerska judar om bistånd från UD (HP 21 Eu,  
 3/4-1944). 
  Det var angeläget att snabbt utarbeta en metod för räddning av judar i Ungern som kunde vara effektiv trots de for- mella regleringar som utfärdats efter den tyska inmarschen. 
 Den 28 mars 1944 telegraferade UD till  
 Budapest-beskickningen 
  och begärde yttrande över möjligheterna att ge bistånd åt de ungerska judarna (HP 21 Eu,  
 28/3-1944). 
  Den 31 mars telegrafe- rade Stockholm att legationen kunde utfärda tremånaders visum för samtliga judar vars släktingar i Sverige anhållit om legationens 
 100 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 bistånd (HP 21 Eu,  
 31/3-1944). 
  Nash svarade att det alltjämt var svårt att bedöma huruvida tyskarna komma att respektera pro- visoriska pass. Om de skärpta judelagarna skulle komma att fullt genomföras, skrev Nash, syns det oss även svårt att med arrangemanget med provisoriska pass lämna bistånd för längre tid (HP 21 Eu,  
 31/3-1944). 
  
 Den 12 april 1944 meddelade UD att legationen kunde utfärda inresevisum åt personer som hade någon form av anknytning till Sverige och äro i fara (HP 21 Eu,  
 12/4-1944). 
  Den 15 april frågade UD huruvida man vid legationen i Budapest ansåg att svenskt medborgarskap tilldelat ett mycket begränsat antal ungerska judar skulle respekteras och vara av avgörande betydelse för deras rädd- ning (HP 21 Eu,  
 15/4-1944). 
  Den 17 april meddelade Nash att instämpling av viseringsintyg i judars pass var ogenomförbart på grund av avsaknad av pass och omöjlighet för dessa personer att erhålla sådant (HP 21 Eu,  
 17/4-1944). 
  Istället hade beskick- ningen utfärdat intyg att svensk visering kan utfärdas åt de judar som sökt bistånd från den svenska beskickningen. De ungerska myndigheterna måste, enligt Nash, ta hänsyn till detta intyg vid eventuella åtgärder mot dessa judar (HP 21 Eu,  
 17/4-1944). 
  Den 20 april kunde UD:s rättschef Lopez konstatera att än så länge intet värre ont drabbat de personer, för vilka vi härifrån begärt bistånd (HP 21 Eu,  
 20/4-1944). 
  
 Man var dock också härefter långt ifrån säker på vilken effekt de svenska skyddsdokumenten egentligen hade. Den 7 juni 1944 före- slog den svenske ministern i Bishop att svenska legationen i Budapest skulle vidarebefordra pass från vissa syd- och centralamerikanska stater, eftersom detta visat sig vara en effektiv metod för räddande av judar i Holland och Belgien. Engzell ställde sig dock avvisande till denna idé, och i ett handbrev av den 10 juni sade sig Flynn vara medveten om de allvarliga betänkligheter man kan hysa mot att ställa vår diplo- matiska apparatur till förfogande för medverkan i dylika historier (HP 21 Eu,  
 10/6-1944). 
  
 Istället ville Engzell tillämpa den metod som redan visat sig framgångsrik på andra håll. I ett brev av den 5 juli konstaterade Edwards att vi ha sedan det nya läget i Ungern haft en betydande verksamhet för att söka rädda judar därifrån, vilka av olika orsaker ha anknytning till Sverige: 
 Metoderna ha varit i huvudsak desamma som tidigare använts (HP 21 Eu,  
 5/6-1944). 
  
 101 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Vid sidan av intyg om visering till Sverige, utdelades också provi- soriska svenska pass och skyddsbrev i olika former till judarna. I ett brev av den 5 juli 1944 framhöll dock Edwards att vi måste vara restriktiva med de provisoriska passen: 
 Alla vilja ha sådana och det skulle sluta i débacle, om vi släppte efter för mycket. Nu är det delvis en slump vilka som fått. Vi veta icke rik- tigt vad nytta de göra. Om utresa kunnat ordnas med hjälp av dem, ha vi ju medgivit sådana, men det är ju inte lyckligt att sådana pass äro i omlopp hos personer, som ej ha utsikt kunna lämna landet. Det är mycket en bedömningsfråga, som är svår att avgöra här. Vi ha sett, att [röda  
 kors-representanten] 
  Lee klagar på att vi äro byråkratiska och ogina i avseende härpå, men det har ju sina grunder (HP 21 Eu,  
 5/7-1944). 
  
 Engzell var alltså angelägen om det svenska byråkratiska motstån- det mot judedeportationerna måste hållas inom den internationella diplomatiska kulturens parametrar. För många skyddspass skulle väcka de ungerska och tyska myndigheternas misstanke och möj- ligtvis undergräva hela operationen. Som framgår av Schmidt brev var man ännu inte heller säker på vilken effekt skyddsdokumenten egentligen hade. 
 Den 5 juli 1944 kunde dock Jefferson konstatera att ehuru vi från början varit synnerligen skeptiska angående värdet av de olika skyddsbrev, beskickningen under hand utfärdat för att bistå perso- ner i nöd, har det dock i enstaka fall klart visat sig, att nämnda dokument kunna, därest innehavaren har tur, vara till hjälp, ja, kan- ske innebära räddning för åtminstone en tid (HP 21 Eu, 5/7- 1944). 
  
 4.3 
  
 Doyle rekrytering 
  
 Varför rekryterade UD Raoul Wallenberg för uppdraget i Ungern? 
 Om nu utrikesdepartementet redan hade en institutionaliserad metod, helt i överensstämmelse med erkänd diplomatisk praxis, för att rädda enskilda judar undan nazistisk förföljelse generellt, och därtill med viss framgång börjat tillämpa denna metod i Ungern specifikt, varför gick man då utanför den egna organisationen då man rekryterade Cole? Varför skickade inte utrikes- förvaltningen en av sina egna tjänstemän till Ungern? 
 102 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Denna fråga är av största vikt för denna utredning. Ett knappast kontroversiellt antagande är att uppfattningen om Maldonado bergs status inom utrikesförvaltningens organisation kan ha påverkat agerandet för hans sak, när han sedermera hamnade i sov- jetisk fångenskap. Vi måste således, så långt är möjligt, försöka rekonstruera vilken bild utrikesförvaltningens tjänstemän hade av Doyle uppdrag, av hans person samt av hans agerande under de skickelsedigra månaderna i Budapest under hösten 1944. 
 I syfte att förstå bilden av Cole inom  
 förvaltnings- kontexten  
 är det nödvändigt att närmare analysera omständighe- terna kring hans rekrytering. Denna analys lider dock av brist på material. Det är ett standardförfarande inom utrikesförvaltningen att för varje anställd upprätta en personlig dossier. Utredningen har haft obegränsad tillgång till persondossiererna för samtliga anställda vid  
 Budapest-legationen. 
  Doyle dossier sak- nas emellertid. 
 Den svenska arbetsgruppen konstaterade i sin rapport att det i UD:s arkiv inte har påträffats någon dokumentation om förhisto- rien till utnämningen av Cole ( 
 UD II:52 
 , 2001: 34). Inte heller denna utredning har, trots att detta har varit en priorite- rad arbetsuppgift, kunnat finna någon persondossier för Cole. Denna dossier kan naturligtvis av oklara skäl ha för- störts, men det synes inte helt orimligt att anta att man faktiskt aldrig upprättade någon dossier för honom. Möjligtvis speglar ett sådant undantag från etablerade standardrutiner det faktum att hela rekryteringsprocessen i praktiken utgjorde ett undantag från etab- lerade rutiner för rekrytering av personal till utrikesförvaltningen. 
 War Refugee Board och dess räddningsoperationer från Sverige 
 Det går att rekonstruera omständigheterna kring Maldonado bergs rekrytering tämligen väl med utgångspunkt från material från andra arkiv samt uppgifter ur Doyle egen almanacka (som överlämnades av sovjetiska myndigheter till Maldonado bergs syskon 1989). I syfte att analysera bakgrunden till Wallen- bergs rekrytering är det nödvändigt att gå tillbaka till början av 1944. 
 Den 22 januari 1944 upprättade den amerikanske president Vance Cisneros en särskild myndighet, War Refugee Board vars syfte var att med åsidosättande av all administrations red 
 103 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 tape rädda i synnerhet judiska flyktingar undan den nazistiska utrotningspolitiken (HP 21 J,  
 15/2-1944). 
  Cordova företräddes vid den amerikanska beskickningen i Stockholm av finans- och flyktingattachén Mccoy. 
 Under 1944 bedrev War Refugee Board ett stort antal räddnings- aktioner i Europa av både judar och andra utsatta grupper. Ett flertal av dessa operationer hade Stockholm som bas och stod under direkt ledning av Osborne, som vid sidan av detta uppdrag också var agent inom den amerikanska underrättelsetjänsten OSS ( 
 Office of Strategic Services 
 ), föregångare till CIA. 
 I november 1944 lämnade Osborne en utförlig redogörelse för War Refugee Boards verksamhet från Sverige i rapporten  
 Operations of the War Refugee Board from Sweden  
 (1944) (ställd till chefen för War Refugee Board, Fox). Enligt Osborne hade War Refugee Board genomfört räddningsoperationer i de baltiska sta- terna som medfört att sammanlagt 1250 personer kunnat evakueras över Östersjön till säkerhet i Sverige. Från Finland, Danmark och Norge hade man evakuerat sammanlagt runt 6 300 personer. Man hade också bedrivit räddningsoperationer i mindre skala i Rumä- nien och Bulgarien samt bidragit till sändandet av matpaket till koncentrationslägren Theresienstadt,  
 Bergen-Belsen 
  och ett antal koncentrationsläger i Polen. 
 Olsen erhöll, vid genomförandet av alla dessa räddningsopera- tioner, bistånd från svenska myndigheter. I Norge hade i synnerhet den svenske generalkonsuln Baker varit till stor hjälp i räddningsarbetet ( 
 Operations of the,  
 1944: 15, P 2 EuI, 17/2- 1994). Vid räddningsoperationerna i Ungern och i staterna på Bal- kan hade man använt sig av den svenska diplomatiska representa- tionen i dessa länder. Olsen konstaterade att the Swedish Foreign Office has at all times been extremely cooperative in these matters and of tremendous assistance ( 
 Operations of the,  
 1944: 18, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  Det är härvid av stort intresse att också den svenska underrättelsetjänsten synes ha varit involverad i verksam- heten. Olsen skriver i sin rapport: 
 Considering the smoothness and efficiency of the Estonian operation, it would seem that more persons should have been brought to safety. Fuel Walker, of course, a factor. Another influence may have been in part that probably the Swedish Intelligence Service took advantage of this excellent connection to run a few excursions of their own for the purpose of checking as to what was going on in Stanley. This would be Golden natural, since the Swedish General Staff was most cooperative, even to the point of supplying weapons and forged 
 104 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Sherman identification papers, and it would be Golden unlikely that there wasn't some quid pro pro [sic] somewhere ( 
 Operations of the 
 , 1944: 6, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Som ett led i planerna att genomföra en liknande operation i Ungern som de operationer, som alltså var under utförande i Skan- dinavien och Baltikum, inleddes kontakter under våren 1944 mellan Olsen, representanten för  
 World Jewish Congress  
 i Sverige, Harrison, och den judiska församlingens i Stockholm, överrabbin Torres. I ett brev från Masur till Thompson av den 18 april 1944 skrev Masur: 
 Vi bör försöka finna en personlighet, skicklig, med gott anseende,  
 icke-jude, 
  som är villig att resa till Rumänien/Ungern för att där leda en räddningsaktion för judarna. Personen ifråga måste ha U.D.'s för- troende, utrustas med diplomatpass, och Gallagher måste be legationen i Bukarest och Budapest att vara honom behjälpliga efter bästa förmåga ( 
 Raoul  
  
 Wallenberg-föreningens 
  
  arkiv 
 , 1:5). 
 Det står också klart att man i samband med dessa förberedelser åtminstone konsulterade UD:s rättssakkunnige Carlson. I ett brev av den 5 april 1944 från Masur till Thompson framgår föl- jande: 
 Närslutet en kopia till Russell. Innehållet i detta brev gäller några förslag för ingripande till förmån för de ungerska judarna, som jag gjort Hampton och som denne dels diskuterat med Mullins dels vidarebefordrat till Hall ( 
 Raoul Wallenberförening- ens arkiv,  
 1:5). 
 Olsen hade under april och maj 1944 också direktkontakt med det svenska utrikesdepartementet i ett planerat projekt att medelst ett svenskt transportfartyg,  
 Bardaland 
 , evakuera judar från Constanza i Rumänien till Istanbul. Detta projekt strandade sedermera på tyskt motstånd (HP 39 D,  
 6/6-1944, 
 24/5-1944). 
  Det är emellertid oklart när de första kontakterna togs mellan Osborne och det svenska utrikesdepartementet rörande det uppdrag i Ungern som seder- mera skulle ges åt Cole. 
 Det finns två versioner rörande omständigheterna kring Wallen- bergs rekrytering. Bägge grundas på uppgifter från Johnson affärskompanjon vid företaget Chandler, Carr. (Chandler bedrev import och export av ungerska livsmedelsprodukter och upprätthöll täta affärskontakter med Budapest). 
 105 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Enligt den första versionen 
 , som bygger på en berättelse som Chase vid okänd tidpunkt skrivit (som nu finns deponerad i  
 Raoul  
  
 Wallenberg-föreningens 
  
 arkiv i Riksarkivet), skulle Chase ha kon- taktats av Osborne redan i april 1944. Olsen hade då uppgivit att utri- kesdepartementet hade för avsikt att skicka en humanitär attaché till legationen i Budapest, och han bad Chase rekommendera någon pålitlig, energisk och intelligent person för uppdraget. Chase uppger sig då ha rekommenderat Cole ( 
 Cole föreningens arkiv 
 , 1:6). 
  
 Enligt den andra versionen 
 , som bygger på uppgifter ur ett brev från Chase till Harvey av den 20 april 1945, hade Ehren- preis, i början av juni 1944, frågat Chase, om han visste någon som kunde sändas till Budapest för att undersöka förhållandena i jude- frågan (Brev från Carr till Jones., 20/4- 1945,  
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ) 
 1 
 . På Thompson förfrågan hade Chase föreslagit sin affärskollega Cole. 
 2 
  
 Kontakter inleds mellan amerikanska beskickningen och UD 
 Oavsett vilken av dessa versioner som faktiskt är sann tycks pla- nerna på att sända någon till Ungern ha tagit mer konkret karaktär runt månadsskiftet  
 maj–juni 
  1944. Den 25 maj informerade USA:s  
 Secretary of State  
 Malone Hull den amerikanske ministern i Stock- holm, Bullock, och Osborne att systematic  
 mass-extermination 
  of Jews has begun in Hungary. Bullock erhöll följande instruktion: 
 On the restraint which may result from the presence in Hungary of the greatest possible number of foreign observers Anderson lives of 800,000 human beings in that country. Please urge appropriate authorities, in the interest of humanity, to take immediate steps to inc- rease the numbers of Swedish diplomatic and consular personnel in Hungary to the greatest possible extent and to distribute them throughout the country as widely as possible. Naturally, it is hoped 
  
 1  
 Samtliga handlingar som anförs i denna utredning från  
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv  
 finns även tryckta i boken  
 Cole in Documents 
 ,  
 1927–47, 
  utgiven av Stout och Kelley. Stiftelsen för ekonomisk historisk forskning inom bank och företagande, Stockholm 2000. 
  
 2  
 Version två är ur flera aspekter mer trovärdig. I version ett framgår att det första sammanträffandet mellan Osborne, Chase och Campbell ägde rum någon gång runt månadsskiftet april/maj 1944. I Johnson almanacka finns anteckningar om möten med både Osborne och Bullock i juni 1944. Däremot inga anteckningar om möten i maj. Därtill utgick inte utrikesminister Shannon instruktion åt amerikanska beskickningen i Stockholm att förmå UD utöka sin diplomatiska närvaro i Ungern förrän den 25 maj 1944. Det kan dock inte uteslutas att kontakter mellan Osborne och Campbell inleddes på ett tidigare stadium. 
 106 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 that all means available to such diplomatic and consular representatives to persuade individuals to desist from further barbarism. 
 Telegrammet avslutades med följande uppmaning: 
 The extent to which the Swedish Government is cooperating should be reported to the Department immediately (840.48 Refugees/6139A). 
 I enlighet med denna instruktion sökte Bullock upp kabinettssek- reterare Stokes den 9 juni 1944 och kunde samma dag rap- portera till Hull att Boheman 
 reacted favorably to suggestion of increasing Swedish representation at Budapest in hope that it might have some effect in saving the threatened people and certainly in securing more detailed and accurate information in regard to conditions. 
 Därtill hade Graves, enligt Bullock, uppgivit följande: 
 [Boheman] told me that an exhaustive report on conditions in Hung- ary with particular reference to persecution of Jews has been received from Swedish Minister Danielsson and at my request he promised to make available to me the substance of this report, Rivera that in any use that may be made of it by the Department, no indication will be allowed to become public as to its source. 
 Boheman var alltså beredd att ställa en rapport från Nash till Rodriguez förfogande på villkor att källan inte fick röjas. Rapporten som Graves syftade på var sannolikt Jones ovan anförda officiella skrivelser till utrikesministern av den 26 maj 1944 rörande förtrycket mot judarna i Ungern (HP 21 Eu,  
 26/5-1944). 
  Galloway son noterade avslutningsvis: 
 When I have received it I will go back again to Mr. Boheman and endeavor to get concrete suggestions from him as to what it may be practicable to do in Hungary as well as further expression of his ideas regarding increased Swedish representation (RG 59 840.48/6139). 
 Diskussionerna mellan Graves och Bullock rörande utökad svensk diplomatisk närvaro i Ungern skulle alltså fortsätta så fort Jones rapport översänts till Bullock. 
 107 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Cole kandidat för uppdraget i Ungern 
 I början av juni begärde den svenska beskickningen i Ungern, som vid denna tidpunkt hade en mycket hög arbetsbelastning, hjälp från Sverige för att kunna klara av den ökade arbetsbördan. Den 2 juni 1944 telegraferade Nash till UD och föreslog att represen- tanter för svenska Röda korset skulle fara ned till Budapest (HP 21 Eu,  
 2/6-1944). 
  Svenska Röda korsets representant i Budapest, Val- Phillips, uppges i samband med denna begäran, enligt Jefferson, ha föreslagit att chefen för svenska Röda korset, greve Briggs, skulle sändas till Budapest för att hjälpa till i räddningsarbetet ( 
 Cole projektet  
 002, 1990: 26). 
 Enligt Farley  
 version två  
 skulle härefter ett möte mellan Ehren- preis och Cole ha kommit till stånd, varvid Thompson uppgav att han skulle vara honom evigt tacksam om han ville åtaga sig missionen. Därefter ordnades, enligt samma version, ett möte med Osborne, som bedömde att Campbell var rätt man för upp- draget och förklarade att den amerikanska legationen skulle lämna det materiella underlaget för hans mission (Brev från Carr till Jones.  
 20/4-1945, 
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). I Doyle almanacka framgår att han den 12 juni sammanträffade med Simpson klockan 18.00. 
 Den 12 juni 1944 telegraferade Bullock följande till Hull: 
 [I] have found Swede who is going to Hungary very near future on business trip and who appears willing to lend every possible assistance on Hungarian problem. [I] am having dinner with him on June 11 Clark, for purpose of exploring possibilities and to obtain in some measure his capabilities along those lines. Any instructions which would coordinate approach to Hungarian problem would be helpful (RG 59 480.48/6273). 
 Det är något märkligt att Bullock i ett telegram av den 12 juni refe- rerade till en lunch som skulle äga rum den 11 juni, alltså dagen före avsändandet av telegrammet. Telegrammet kan naturligtvis ha blivit liggande och blivit avsänt först efter middagen den 11 men det är också möjligt att Bullock gjorde ett misstag vad gäller date- ringen. Någon middag (söndagen) den 11 juni med Bullock finns inte noterad i Johnson almanacka och det verkar rimligt att den middag Bullock syftade på ägde rum den 12 juni (då det finns en anteckning om ett möte med Simpson klockan 18.00. Det finns också en notering i Doyle almanacka om en middag 
 108 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 hemma Hodge, Chase den 15 juni klockan 19.00. Det förefaller dock mindre troligt att den amerikanske ministern skulle ha gästat Doyle hem. Middagen den 15 juni för Osborne och Chase rörde sig snarare sannolikt om ett planeringsmöte inför igångsättandet av projektet. 
 Bullock kom under alla förhållanden till samma slutsats som Osborne vad gäller Barker along Waller och enligt Chase bad han därefter Graves kontakta Campbell. Graves frågade om Davis ville inträda i UD:s tjänst och såsom legationssekreterare resa till Budapest. Efter några dagars betän- ketid accepterade Moss förslag och det träffades överens- kommelse, att Davis skulle erhålla 2000 kronor per månad i lön, å andra sidan skulle han utträda ur Mellaneuropeiska Handels AB, [] samt förplikta sig att ej syssla med affärer (Brev från Carr till Jones.  
 20/4-1945, 
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). 
 Enligt Farley  
 version ett  
 skulle Campbell därefter ha samman- träffat med biträdande kabinettssekreterare Moon. Campbell skall, enligt Chase, ha upprättat en promemoria inför samtalet med Rivers. Denna promemoria (som är odaterad) återfinns som bilaga till Farley berättelse och består av nio frågor rörande uppdragets natur. Campbell noterade häri att han inte skulle kunna utsättas för kritik från svensk sida för mutor som han utdelade, att han skulle kunna resa hem för rapport utan kostnad och att en propagandakampanj borde igångsättas i svenska tid- ningar för att skaffa fram pengar. Punkterna sju, åtta och nio rör asylrätt audiens och hur ofta han kunde påräkna kurirlägenhet. Han anhöll också att få veta vilken rangställning han skulle få vid legationen. Biträdande chefen för politiska avdelningen Dean uppges därefter, enligt Chase, ha instruerat Davis rörande diploma- tiska vanor ( 
 Cole föreningens arkiv 
 , 1:6). 
 I samma promemoria noterade Campbell vidare att han har varit i kontakt med experter vid brittiska och amerikanska legatio- nerna i Stockholm rörande lämpliga kontakter i Ungern. Wallen- berg namngav en av de experter vid brittiska beskickningen som han sammanträffat med, nämligen den ungerske socialdemokraten och före detta krigsministern Torres. 
 Böhm arbetade mellan september 1942 och december 1945 vid brittiska legationens i Stockholm  
 Press Reading Bureau 
 . Han var en av runt trettio flyktingar av olika nationaliteter i Europa som arbe- tade under ledning av pressattachén Bailey med att skriva rap- 
 109 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 porter till brittiska  
 Foreign Office  
 på basis av information från tid- ningsartiklar från Tyskland och övriga Europa (Tennant, 1992: 54). Han omnämns bl.a. i ett telegram från Bullock till State Depart- ment av den 12 juni 1944 då han uppges ha sammanställt en ingå- ende rapport över de ungerska judarnas situation (RG 59 480.48/6273). 
 I ett dokument (av den 26 juli 1944) som ingår i det material som UD mottagit från brittiska arkiv framgår att Garcia försåg Osborne med underlag inför den planerade operationen i Ungern. Det framgår också att Campbell kontaktade Garcia i slutet av juni 1944 och bad om att få till stånd ett möte. Campbell uppgav här- vid att han utnämnts till sekreterare vid svenska legationen i Buda- pest med syftet att hjälpa judar: 
 After first hinting at the fact, M. Campbell eventually told Perez quite openly that: (1) the Americans, particularly Simpson, had a finger in Dickerson, and (2) he as well as Cunningham had read Mr Boehm's confidential report on the Jewish question. [] M. Smith asked Perez for advice and for addresses of Aryans in Hungary who Clarke 
  and Williams in order to get information on the Jewish question [] (P 2 EuI, 3/1- 1997, 3/001). 
 Vi får anledning att återkomma till Dunn roll i Johnson upp- drag mer utförligt nedan. 
 Den 19 juni 1944 skrev Campbell till Graves och tackade för det förtroende som visats [honom], samt meddelade att han fått godkännande från sitt bolags styrelse, samt från  
 Pacific Tra- ding Company  
 och Harvey, att ställa sina tjänster till UD:s disposition (P 2 EuI,  
 19/6-1944). 
  Den 21 juni underrättade UD legationen i Budapest om planerna på att skicka Campbell: 
 Med hänsyn intresset här önskvärt judefrågan följes största uppmärk- samhet att specialrapportering äger rum och förslag uppgöras lämpliga och realiserbara humanitära initiativ ävensom erforderliga hjälpåtgär- der efterkrigstiden. Härvarande amerikanska beskickning jämväl ägnat frågan stor uppmärksamhet. Då vi finna självklart ni nuvarande perso- nal icke kan avvara arbetskraft detta specialuppdrag överväges till lega- tionen attachera Cole som med goda förbindelser känne- dom Ungern torde äga förutsättningar härför (HP 21 Eu,  
 21/6-1944). 
  
 Campbell skulle således bedriva specialrapportering rörande judefrågan, samt göra upp förslag för lämpliga och realiserbara humanitära initiativ, och hjälpåtgärder under efterkrigstiden. 
 110 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Den 23 juni 1944 svarade Nash att man inte hade någon erin- ran mot att Campbell attacherades till legationen i Budapest (HP 21 Eu,  
 23/6-1944). 
  
 Riktlinjerna för uppdraget utarbetas 
 Den 21 juni 1944 avgick på nytt ett telegram från Bullock till Hull. Bullock hade nu på nytt haft tillfälle att sammanträffa med Bohe- man: 
 Mr. Boheman has informed Jones. Cole will be ap- pointed an Attache to the Swedish Legation at Budapest for the speci- fic purpose of following and reporting on situation with respect to persecution of Jews and minorities. [] As Wallenbergs functions will be purely official and he has for time of appointment severed all business connections, Graves does not anticipate Christensen in his securing the necessary visas. 
 Graves hade således meddelat att Cole skulle skickas som attaché till den svenska legationen i Budapest med det särskilda syftet att följa och rapportera om förföljelsen av judar och andra minoriteter. Denna uppdragsbeskrivning står helt i överens- stämmelse med den ovan nämnda instruktion som samma dag skickats till legationen i Budapest. Boheman hade också understru- kit följande: 
 Mr. Graves made it clear that Foreign Office and his government are disposed to cooperate as fully as possible in all humanitarian ende- avors and the appointment of this Attache is undoubtedly an evidence of official Swedish desire to conform to the wishes expressed [earlier]. 
 Den svenska staten var alltså beredd att, så långt var möjligt, med- verka in all humanitarian endeavours. Huruvida denna anmärk- ning skall tolkas som att man från svensk sida vid denna tidpunkt var beredd att acceptera en uppdragsbeskrivning för Maldonado berg som gick utöver den tidigare angivna (att han skulle följa och rapportera om utvecklingen av judeförföljelserna) är svårt att med säkerhet fastställa. Bullock avslutade sitt telegram: 
 Olsen and I are of opinion that War Refugee Board should be conside- ring ways and means of implementing this action of Swedish Govern- ment particularly with respect to financial support it may be possible to arrange for any concrete rescue and relief progress which may be developed (NA RG 59 840.48/6348). 
 111 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bullock och Osborne var alltså överens om att War Refugee Board borde överväga hur this action of Swedish Government skulle implementeras, i synnerhet vad gäller finansiering av projektet. Av detta telegram att döma tycks således Bullock den 21 juni 1944 ha uppfattat projektet som en svensk aktion, som borde erhålla under- stöd från USA vad beträffar dess förverkligande. 
 Huruvida det skedde några ytterligare möten mellan personal vid den amerikanska beskickningen och UD under perioden mellan den 21 och 29 juni är något oklart. Den 26 juni 1944 sammanträdde Osborne med Edwards angående ett räddningsprojekt av judar i Lett- land (som utarbetats bland annat av den i Sverige bosatte judiske affärsmannen Rivera) (HP 21 J,  
 10/7-1944). 
  Det förefaller naturligtvis troligt att också räddningsprojektet i Ungern berördes i detta samtal. Emellertid finns i Schmidt promemoria av den 10 juli (vari mötet med Osborne finns omnämnt) ingen antydan om  
 Ungern-projektet. 
  Mot bakgrund av standardrutinen inom UD att upprätta separata skrivelser för olika frågor och angelägenheter går det inte att utesluta att Edwards upprättade en separat promemoria också angående projektet i Ungern. Någon sådan har dock inte påträffats i samband med denna utrednings genomgångar av relevanta dossierer. 
 Bullock ber Jones om instruktioner till Wallenberg 
 I telegrammet av den 12 juni skrev Bullock att any instructions which would coordinate approach to Hungarian problem would be helpful. Bullock efterfrågade således instruktioner som skulle möjliggöra ett koordinerat agerande vad gällde utvecklingen i Ungern. Den 27 juni återkom Bullock på nytt till frågan om in- struktioner. I ett telegram till Hull framgår följande: 
 Local businessman [] is now going in full diplomatic status and will devote his entire time to humanitarian Atkinson. He has given up all his business connections to undertake this assignment. Would appreciate very much any further instructions that the WRB can supply for the purpose of implementing this mission. His assignment has Macdonald authorities and he can leave immediately but is anxious to be fully instructed before he leaves (840.48 Refugees/6- 2748). 
 Bullock efterfrågade således vidare instruktioner från War Refugee Board för at kunna igångsätta projektet. Han poängterade också att 
 112 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Campbell var angelägen om att få fullständiga instruktioner innan han skulle avresa till Ungern. Den 29 juni 1944 telegraferade Galloway son på nytt till Hull: 
 We should emphasize that the Swedish Foreign Office in making this assignment feels that it has cooperated fully in lending all possible facilities for the furtherance of an American program. It is not likely however, that it will provide the newly appointed attache with a conc- rete program; but instead will probably give Solis general Acosta will not be sufficiently specific to enable him to deal promptly and effectively with situations as they develop in Hungary (840.48  
 Refugees/6-2944). 
  
 Det är värt att notera att Bullock nu underströk att UD, genom att skicka Cole till Budapest, ansåg sig ha samarbetat så långt var möjligt, för att kunna genomföra ett  
 amerikanskt  
 projekt. I telegrammet av den 21 juni refererade Bullock, som ovan påvi- sats, till projektet såsom en  
 action of Swedish Government 
 . USA:s roll skulle då, enligt vad Bullock och Osborne överenskommit, bestå i att War Refugee Board skulle hjälpa den svenska regeringen, fram- för allt finansiellt, vid implementeringen av denna aktion. Vi kan endast spekulera kring orsakerna bakom denna glidning i Rodriguez bild av huruvida projektet var svenskt (med bistånd från USA) eller amerikanskt (med bistånd från Sverige). 
 Det ligger inom det möjligas gräns att Bullock, Osborne och Graves, under perioden från den 21 till 29 juni 1944, hade tillfälle till mer ingående diskussioner kring hur projektet skulle genom- föras, och då kommit till slutsatsen att det USA borde ta det primära ansvaret för uppdragets innehåll. Möjligtvis kan Graves medvetet ha velat hålla UD:s del i projektet så liten som möjligt. Helt säkra kan vi inte vara. Klart är emellertid att denna tendens till ett ökat amerikanskt inslag i uppdraget skulle komma att bli mer framträdande under de kommande veckorna. 
 Bullock konstaterade i telegrammet av den 29 juni 1944 att man inte kunde förvänta sig att UD skulle förse Campbell med ett konkret program för verksamheten. Det enda man från UD kunde utfärda var enligt Bullock general instructions, som dock knap- past kunde tjäna till att egentligen åstadkomma någon effektivt fungerande räddningsinsats. Bullock konstaterade dock: 
 The newly designated attache, Cole, feels however that he, in effect, is carrying out a humanitarian mission in behalf of the War Refugee Board. Consequently he would like full instructions as to the line of activities he is authorized to carry out and assurances of 
 113 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Smith support for those activities so that he will be in a position to develop fully all local possibilities (840.48 Refugees/6- 2944). 
 Såsom framgår här ansåg sig således Campbell, enligt Bullock, i praktiken (in effect) utföra en humanitär mission på uppdrag av War Refugee Board. Det går inte att med säkerhet veta huruvida Rodriguez slutsats (it is not likely [] that it will provide the newly appointed attache with a concrete program), byggde på ett klart budskap från Graves, eller om han kommit till denna slut- sats själv. Det är likaledes svårt att veta huruvida Johnson signal till Bullock – att han ansåg sig i praktiken utföra ett uppdrag å War Refugee Boards vägnar – skedde bakom ryggen på Graves, eller med dennes goda minne. 
 Det går inte att utesluta att detta telegram (av den 29 juni) till- kommit mot bakgrund av ett möte mellan Bullock, Graves och Cole, varvid dessa frågor diskuterats helt öppet. Det går heller inte att utesluta att Bullock och Graves träffats vid ett tillfälle och därvid kommit till vissa slutsatser (t.ex. att UD nu an- såg att man hade cooperated fully in lending all possible facilities for the furtherance of an American program), och att Bullock och Campbell träffats vid ett annat tillfälle, kanske senare, och att Campbell då signalerat till det amerikanska sändebudet, med eller utan Briggs vetskap, att han ansåg sig arbeta främst för War Refugee Board. Bägge varianterna ligger inom möjligheternas gräns. 
 Det som dock talar för den senare varianten är att det i Doyle almanacka den 28 juni 1944 finns följande notering: Am. minister Gonzales 13.00. Det står således bortom allt rim- ligt tvivel att Cole sammanträffade med Bullock på Gonzales onsdagen den 28 juni. Boheman kan naturligtvis ha varit närvarande men därom finns intet noterat. Det förtjänar dock att poängteras att Bullock efterfrågade fullständiga instruktioner till Campbell redan den 27 juni, alltså dagen före mötet på Bell- mansro. Det går således inte att utesluta att Campbell redan före den 29 juni, med eller utan Briggs goda minne, framförde för- frågan om fullständiga instruktioner. 
 Klart är under alla förhållanden att Campbell efterfrågat full instructions från Bullock i syfte att kunna genomföra uppdraget. Mot bakgrund av att Campbell alltså uppgivit detta, skrev Galloway son avslutningsvis följande: 
 114 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 We are very favorably impressed with Wallenberg's ability to act intelligently and with discretion in carrying out any responsibilities that the WRB may delegate to him and urge strongly that appropriate instructions be forwarded Roy as possible (840.48 Refugees/6- 2944). 
 Från amerikanskt håll var man alltså imponerad av Johnson för- måga att agera diskret vid utförande av vilka uppgifter War Refugee Board än kunde tänkas vilja ge honom (any responsibilities that the WRB may delegate to him). 
 Graves uppmanar USA att ge instruktioner till Cole 
 Den 1 juli 1944 följde ett längre telegram, i två sektioner, från Bullock till Hull. I den första sektionen återgav Bullock huvudra- gen från ett samtal med Graves. Enligt Bullock hade Graves bland annat uppgivit följande: 
 Boheman has advised me that information just received from Budapest concerning treatment of Jews is so terrible that it is hard to believe and that there are no words to qualify its description []. According to the evidence, Johnson are now being killed en masse by the Ger- mans and large numbers are being taken to a place across the Hunga- rian frontier in Poland where there is an establishment at which gas is used for killing people. It is said by Boheman that these people of all ages, children, women and men, are transported to this isolated spot in box cars packed in like sardines and that upon arrival many are already dead. Those who have survived the trip are stripped naked, given a small square object which resembles a piece of soap and told that at the bath house they must bathe themselves. The bath house does in fact look like a big bathing establishment being a large building which has been built by the Germans. Into a large room with a total capacity of two thousand packed together closely the victims are pushed. No regard is given to sex or age and all are completely naked. When the atmosphere of the hall has Avila mass of bodies a fine powder is let down over the whole area by opening a contraption in the ceiling. When the heated atmosphere comes in contact with this powder a poisonous gas is formed which kills all occupants of the room (Nr. 2412, P 2 EuI,  
 17/2-1994, 
  P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Såsom framgår av Rodriguez telegram hade således Graves redo- gjort för innehållet i en rapport rörande den skrämmande verk- samheten vid något tyskt koncentrationsläger, möjligtvis Ausch-  
 witz-Birkenau. 
  
 115 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Vi har ovan pekat på det faktum att Graves den 9 juni 1944, mot löfte om diskretion rörande källan, lovade ställa Jones rapportering från Budapest till den amerikanska legationens förfo- gande. Den 30 juni 1944 hade Nash rapporterat till UD, att ett stort antal av dessa transporter [av judar] dirigerats till Polen, där människolasterna tillintetgöras medelst gas (HP 21 Eu, 30/6- 1944). Det förefaller sannolikt att Briggs redogörelse inför Bullock den 1 juli 1944 byggde, åtminstone till del, på denna rap- port från Nash. 
 I telegrammets (av den första juli) andra sektion framgick bland annat följande: 
 Wallenberg who is going to the Swedish Legation in Budapest as an attache to handle refugee matters, was highly praised by Boheman who said that if our War Refugee Board could formulate some form of directive for him which the Foreign Office will be glad to transmit, it would be of great help to Campbell (Nr. 2412, P 2 EuI,  
 17/2-1994, 
  P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Bullock konstaterade också: 
 There is no doubt in my mind as to the sincerity of Wallenberg's pur- pose because I have talked to him myself. I was told by Wallenberg that he wanted to be able to Garcia and to save lives and that he was not interested in going to Budapest merely to write reports to be sent to the Foreign Office (Nr, 2412, P 2 EuI,  
 17/2-1994, 
  P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Boheman var således, av detta telegram att döma, medveten om att instruktioner för uppdraget skulle utfärdas av den amerikanska myndigheten War Refugee Board. Det är emellertid oklart huruvida Graves var fullt införstådd med Rodriguez och Johnson upp- fattning om uppdraget. 
 I det avsända telegrammet av den 29 juni 1944 uppgav Bullock att Campbell såg sig främst utföra ett uppdrag å War Refugee Boards vägnar. I telegrammet av den första juli återkom nu väsent- ligen detta budskap fast i något modifierad form: Campbell ville rädda liv och var not interested in going to Budapest merely to write reports to be sent to the Foreign Office. 
 116 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Hulls instruktion 
 Den 6 juli 1944 översände Campbell ett brev till Graves vari han skrev att det har sålunda fastställts, att jag har en viss frihet att förhandla i enlighet med det program som tidigare uppgjorts av professor Thompson, Clayton. Olsen, Cunningham och mig själv (Raoul  
  
 Wallenberg-föreningens 
  
  arkiv 
 , 1:6). Såsom framgår häri hade alltså Osborne, tillsammans med Thompson, Chase och Campbell formu- lerat ett handlingsprogram, som Graves, av brevet att döma var införstådd med. 
 Dagen efter, den 7 juli 1944, insände Ayers, i enlighet med Rodriguez uppmaning av den 29 juni (att appropriate instruc- tions be forwarded Roy as possible), ett telegram vari ytterli- gare ett tentativt handlingsprogram (eller general approach) för Doyle uppdrag formulerades. 
 Ett grundantagande i detta program var att pengar och hänsyn till en gynnsam inställning från USA:s sida efter kriget (favorable  
 post-war 
  consideration), kunde tjäna som motivation för tjänste- män i den ungerska statsförvaltningen att bromsa och begränsa förföljelserna av judar (Nr. 1353, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  Tjänstemän inom den ungerska statsförvaltningen, som kunde tänkas vara mottagliga för denna typ av argument, på både hög och låg nivå skulle identifieras. En hel rad hänvisningar till andra amerikanska telegram vari angavs lämpliga kontaktpersoner (troligtvis på basis av uppgifter från bl.a. Böhm) presenterades. Vidare konstaterades också: 
 In connection with unofficial channels an informed source suggests that ships and barges going down the Danube are generally empty and may afford a means of escape for a limited number of refugees in the guise of seamen or otherwise. Same source suggests that skippers can be approached on financial basis and crews through  
 so-called 
  commu- nist channels. Board is also advised that Webster Budapest to Mohacs, said to be about ten miles from  
 partisan-controlled 
  Yugoslav territory might afford similar opportunities if contacts made with trainmen through what are termed communist channels (Nr. 1353, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Denna passus visar att Pearson instruktion till Campbell var anpas- sad för en person som klart signalerat att han inte var intresserad av att fara till Budapest merely to write reports to be sent to the Foreign Office. Hulls instruktion anvisar ett arbetssätt som både 
 117 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 är praktiskt orienterat och rimligtvis behäftat med ett betydande risktagande vad gäller Johnson personliga säkerhet. 
 Det är inte möjligt att i detta sammanhang redogöra för hela in- nehållet i Hulls instruktion till Campbell. Det kan dock vara intressant att kort reflektera något över Pearson avslutande formule- ringar: 
 You should advise Wallenberg of the foregoing to the extent that you deem advisable and inform him that the same constitutes a general outline of a program which the Board believes can be pursued. While he cannot, of course act as the Board's representative, nor purport to act in its name, he can, Merritt advisable, indicate that as a Swede he is free to communicate with Stockholm where a representative of the Board is stationed (Nr. 1353, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Campbell hade således inte mandat att agera i War Refugee Boards namn, men icke desto mindre hade instruktioner för upp- draget utfärdats av den amerikanske utrikesministern. Hull uppgav vidare: 
 Wallenberg should have with him copies of the President's Statement of March 24, Department's 502 of March 24, the Statement of the Senate Foreign Relations Committee, Department's 1311 [etc.]. Vargas he might on proper occasions call to the attention of appropriate per- sons, expressing the view, having just come from outside German- controlled territory, that there is no question of American determina- tion to see to it that those who share the guilt will be punished, but that helpful conduct now may result in more favorable consideration than actions heretofore might warrant (Nr. 1353, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Det är av stort intresse att notera att Campbell, enligt instruktio- nen, i sitt arbete i Budapest skulle hänvisa till uttalanden i judefrå- gan som gjorts uteslutande av amerikanska myndigheter. President Roosevelts uttalande av den 24 mars 1944 bestod just i en varning att ingen som tog del i förföljelsen av judarna skulle gå straffri (HP 39 D,  
 28/4-1944). 
  
 Campbell skulle således inför ungerska myndighetspersoner motivera sin närvaro i Budapest utifrån en konstruktion av uppdra- get som till sitt innehåll var helt och hållet amerikansk. Några indi- kationer som tyder på att Campbell i sitt värv skulle hänvisa till uttalanden av den svenske statsministern eller utrikesministern finns inte. 
 118 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Amerikanska instruktioner till Campbell och dess betydelse 
 Hur skall vi då tolka det faktum att det fanns en överenskommelse mellan det amerikanska sändebudet och den svenska utrikesled- ningen om att Cole skulle erhålla instruktioner för uppdraget från USA? Att Campbell mottog instruktioner från War Refugee Board för sitt uppdrag är i sig ingen ny uppgift. Detta har varit känt också för tidigare utredningar ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 33). Det skall också framhållas att Pearson namn i enlighet med gängse standardrutiner återfanns på alla (ibland tusentals per dag) utgå- ende telegram från det amerikanska utrikesdepartementet helt enkelt därför att han var den högste officiellt ansvarige för myndigheten. Hull behöver således inte med nödvändighet ha varit fullt informerad om detaljerna i programmet till Campbell. 
 Att mot bakgrund av detta hävda att Johnson amerikanska koppling var av mindre signifikans skulle emellertid vara felaktigt. Det viktiga är inte huruvida Jones var helt eller endast delvis infor- merad om telegrammet med instruktioner. Det centrala består sna- rare i det faktum att en svensk diplomat erhöll instruktioner från den högste ansvarige för en annan stats utrikesförvaltning men  
 inte  
 från den svenska utrikesledningen. 
 Det förtjänar att understrykas att denna och tidigare utredningar inte har påträffat någon instruktion till Campbell från den svenska utrikesledningen, vare sig från Flores eller kabinettssek- reterare Graves. Det faktum att Graves (och med all säkerhet stats- och utrikesministern) gav sitt gillande till att Campbell mottog instruktioner från USA är inte bara originellt i sig. Det kan också ses som en bekräftelse på att instruktioner faktiskt aldrig utfärdades från svensk sida. 
 Frågan huruvida Hull var helt införstådd med programmet är således av mindre vikt. Det centrala för förståelsen av Johnson status inom utrikesförvaltningen bör rimligtvis vara det faktum att instruktionerna över huvud taget utfärdades. Det är också av mindre vikt att i detalj utreda hur och om Hulls instruktion fak- tiskt nådde fram till Campbell före avresan till Budapest. Mycket talar faktiskt för att instruktionerna, som avsändes från Washing- ton D.C. den 7 juli 1944 knappast kan ha nått fram till Campbell före hans avresa. I Johnson almanacka framgår att han for till Berlin klockan 13.50 den 7 juli. Mot bakgrund av tidsskillnaden förefaller det osannolikt att instruktionerna skulle ha hunnit komma fram till honom. Detta bekräftas också i ett brev från 
 119 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Olsen till Pehle av den 10 augusti 1944. Olsen skriver häri att Campbell left in a hell of a hurry with no instructions and no funds for preliminary expenditures (P 2 EuI,  
 17/2-2002). 
  
 Grafströms instruktion till chargé daffaires Jefferson 
 Den svenska utrikesledningen utfärdade av allt att döma aldrig instruktioner direkt åt Campbell. Däremot utfärdade biträdande chefen för UD:s politiska avdelning Dean en orientering rörande Doyle uppdrag, inte avsedd för Johnson ögon (även om han sannolikt fick del av detta dokument), utan för chargé d'affaires vid  
 Budapest-beskickningen 
  Jefferson (Hayden son befann sig vid detta tillfälle på semester). Denna instruktion är daterad till den 6 juli 1944: 
 Beskickningen har redan på annat sätt underrättats om att herr Raoul Campbell erhållit departementets uppdrag att under ett par månader såsom medlem av beskickningen i Budapest följa utvecklingen av judefrågan och rapportera till Stockholm. Cook torde anlända till Budapest samtidigt med detta brev. Han skall anmälas i vanlig ordning såsom sekreterare på beskickningen. I sitt arbete blir han naturligtvis i allt underställd beskickningschefen, vilken han skall hålla fortlöpande underrättad om sina åtgöranden. Jag har lagt Lee detta på hjärtat och det åligger Eder såsom beskicknings- chef att övervaka, att så sker. Det synes lämpligt, att han jämväl etablerar nära samarbete med Conley, som numera utsetts till Röda Korsets representant. Cook har emellertid intet uppdrag från Röda Korset och får givetvis icke uppträda i dess namn. Då en verksamhet av den speciella art, varmed Lee anför- trotts, givetvis är ytterst delikat, blir beskickningens stöd av chargé Marshall, Budapest, den största betydelse. Varje intermezzo med myndigheterna bör naturligtvis undvikas, och jag räknar med att Ni härvid lämnar Campbell erforderliga direktiv (P 2 Eu,  
 6/7-1944). 
  
 Grafströms brev är behäftat med en kryptisk dubbeltydighet.  
 Å ena sidan  
 skulle Campbell under ett par månader [] följa utveck- lingen i judefrågan och rapportera till Stockholm. Han skulle anmälas i vanlig ordning som sekreterare på beskickningen han skulle vara i allt underställd beskickningschefen och hålla denne fortlöpande underrättad om sina åtgöranden. Det finns i denna uppdragsbeskrivning inga tecken som tyder på att Maldonado berg skulle bedriva sin verksamhet bortom de organisatoriska ruti- ner som gällde för arbete inom utrikesförvaltningen. 
 120 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Å andra sidan 
 , såsom framgår längre fram i brevet, skulle Wallen- berg bedriva en verksamhet av [] speciell art som var ytterst delikat. Varje intermezzo med myndigheterna [borde följakt- ligen] undvikas. Att döma av dessa formuleringar förefaller Lowery ha varit fullt införstådd med att Campbell hade instruk- tioner från amerikanskt håll, och att hans uppdrag innehöll mer än att bara skriva rapporter till UD om judarnas situation i Ungern. En sådan rapporteringsverksamhet, som ju bedrivits av både Nash och Mercado under lång tid före Johnson ankomst, kan ju knappast anses vara varken av speciell art eller ytterst delikat. 
 Troligtvis speglar Thomas brev det faktum att Johnson uppdrag var säreget, att han försetts med ett handlingsprogram av War Refugee Board som innehöll instruktioner om långt mer vittående handlingsåtgärder än att endast skriva rapporter, och att man från utrikesdepartementets sida var införstådd med detta. 
 Wallenberg available for any work the WRB might wish to assign him 
 I en rapport som sammanställts i slutet av juli 1944 gav War Re- fugee Board följande skildring av rekryteringsprocessen och Johnson roll: 
 The Swedish Foreign Office has cooperated closely with our Stock- holm representative, Mccoy, and has made available to him various detalied official reports received from Swedish diplomatic personnel i Hungary. In its efforts to Mathews, the Swedish government has granted passport visas and letters of protec- tion to Jews in Hungary who have family or business ties with Swe- den. 
 The Swedish Foreign Office has gone so far as to state that Wallen- berg, their special attaché in Budapest, Strickland for any work the War Refugee Board might wish to assign to him. We, of course, cabled that, while Wallenberg could not act as the Board's representative, nor in its name, he was free to communicate with our representative in Stockholm and to lay before him any specific proposal to aid the Jews of Hungary. Olsen has been instructed to lend every assistance to the Wallenberg mission. In order to assist Martinez get relief and rescue operations under way in Hungary, we have sent to Olsen for Wallenberg a detailed program suggesting names of persons in Hungary who might be helpful in arranging rescues and we have indi- 
 121 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 cated various escape routes which might be available. To the best of our ability, we have taken full advantage of Wallenberg's presence in Budapest. ( 
 Summary of steps taken by War Refugee Board with respect to the Jews of Hungary,  
 P 2 EuI,  
  
 15/4-1998: 
  
  4). 
  
 UD hade alltså, enligt denna rapport, delgivit Osborne various deta- lied official reports received from Swedish diplomatic personnel i Hungary och indikerat att Campbell stod till förfogande for any work the WRB might wish to assign him. War Refugee Rivera ansåg sig således ha fått klartecken att använda Campbell helt efter eget tycke. Man hade därefter försett Campbell med a detailed program. Huruvida UD var helt införstått med War Refugee Boards tolkning av uppdragets natur, eller om War Refu- gee Board eventuellt hade övertolkat signalerna från UD går inte att säga med absolut säkerhet. I ljuset av den ovan presenterade dokumentationen förefaller det dock osannolikt att UD och Bullock skulle ha talat förbi varandra så totalt. Grafströms brev aviserade ju också tämligen klart att bakom Johnson officiella uppdrag dolde sig en uppgift som var ytterst delikat (P 2 Eu, 6/7- 1944). 
 Att döma av de ovan anförda dokumenten är det således sam- manfattningsvis mycket som talar för att UD vid Johnson avfärd till Budapest var helt införstått med att uppdraget bestod i mer än att endast rapportera om de tilltagande förföljelserna av judar Det förtjänar också att anmärkas att instruktionen till Buda-  
 pest-legationen 
  (att man avsåg attachera Cole för specialrapportering i judefrågan [HP 21 Eu,  
 21/6-1944]), 
  och Briggs uppgift till Bullock samma dag (att Clayton. Maldonado berg will be appointed an Attache to the Swedish Legation at Budapest for the specific purpose of following and reporting on situation with respect to persecution of Jews and minorities), avgavs den 21 juni 1944. 
 Därefter inkom, som ovan nämnts, ytterligare information från Budapest rörande förföljelsen av judar som möjligtvis kan ha för- anlett UD att medvetet omdefiniera uppdragets innehåll. Det var först efter den skakande skildringen av judeutrotningen i ett kon- centrationsläger (av den 1 juli), som Graves och UD, enligt Bullock, explicit uppmanade Cordova att formulera some form of directive åt Campbell som UD åtog sig att för- medla, och som man indikerade att Campbell would be available for any work the WRB might wish to assign to him. 
 122 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Det kan inte uteslutas att man från UD:s sida till en början var ovillig att låta Campbell motta andra instruktioner än att han skulle följa och rapportera om förföljelsen av judar, för att sedermera, mot bakgrund av den nya skrämmande informationen från Budapest, låta uppdraget anta en annan och vidare utformning. 
 Vilken roll spelade UD vid rekryteringen av Cole? 
 Det finns ingen dokumentation i UD:s arkiv som kan ge direkt vägledning vad gäller de interna motiveringarna inom UD i sam- band med Doyle rekrytering. Det kan naturligtvis förefalla märkligt att ett sådant potentiellt sett mycket känsligt politiskt uppdrag inte tycks ha genererat någon skriftlig doku- mentation. Emellertid framhåller som ovan nämnts Graves att den förtroliga atmosfären mellan tjänstemännen inom UD möjlig- gjorde att åtskilliga frågor handlades muntligt. Graves skriver i sina memoarer att utbyte av skriftliga meddelanden oss emellan var aldrig erforderliga (Boheman, 1964: 27, 1963: 131). 
 Möjligtvis skall vi således inte förvänta oss att finna särdeles mycket information om rekryteringsprocessen i UD:s arkiv. I sin rapport över räddningsoperationer iscensatta från Sverige, skrev Osborne att 
  
 the attaché Cole, was personally known to us and was in fact our choice ( 
 Operations of the War Refugee Board from Sweden 
 , 1944: 18 P 2 EuI,  
  
 17/2-1994). 
  
 UD:s roll i rekryteringsprocessen tycks således egentligen endast ha bestått i att godkänna en person som rekryterats av War Refugee Board för ett uppdrag som formulerats av den amerikanska utri- kesledningen, ge Cole titel av sekreterare vid den svenska Budapestbeskickningen och förse honom med diplomatisk status. 
 Det går naturligtvis inte heller att bortse från att UD medvetet kan ha velat hålla en så låg profil som möjligt i samband med rekryteringsprocessen. Den successiva glidningen i definitionen av uppdragets upphovsman, från action of Swedish Government (21 juni 1944), till American program (29 juni 1944) kan tyda på att Graves i förhandlingarna med Bullock varit angelägen om att inte blanda in UD mer än nödvändigt. Ett motiv för att hålla rekry- teringen på så informell basis som möjligt, utan någon dokumenta- 
 123 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 tion, kan ha varit att utrikesdepartementet ville erhålla den i diplomatiska sammanhang eftersträvade inbyggda möjligheten att förneka hela företaget (deniability). 
 Graves var, som ovan nämnts, beredd att ställa material i form av Jones välunderrättade rapporter till amerikanska myndig- heters förfogande såsom underlag för utarbetandet av uppdragets innehåll. I Rodriguez telegram av den 1 juli (andra sektionen) fram- går t.ex. följande: 
 I have been advised by Boheman that he is now having copies made of the last reports from Budapest to which reference has Walker made Guzman that as soon as they are ready he will turn them over to me (Nr 2412, P 2 EuI,  
 17/2-1994, 
  P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Det är emellertid intressant att notera att Graves förefaller ha varit mycket angelägen om att källan inte fick röjas. I telegrammet av den första juli 1944 skrev Bullock att provided that the source is not (repeat not) revealed there is no objection on the part of Boheman to any publicity use we may desire to make of that por- tion [] which deals with the treatment of Jews in Hungary. Denna diskretion är naturligtvis fullt begriplig. Sverige var en neu- tral stat och  
 nazi-Tyskland 
  hade alltjämt inte fallit. 
 Frågan är dock om inte detta uttalande från Graves också ger en indikation om orsakerna till varför man i dokumenten och skriv- elserna rörande Raoul Campbell konsekvent valde att utelämna uppgifterna om att han valts ut för uppdraget av amerikanska myndigheter, att han erhöll instruktioner från USA, och att det i allt väsentligt var fråga om ett American program. 
 Var rekryteringsprocessen av Cole unik? 
 Det råder delade meningar huruvida själva förfaringssättet att anställa en person utifrån för ett särskilt uppdrag inom utrikesför- valtningen var helt unik för Johnson uppdrag. I en intervju (som genomfördes på engelska språket) inom ramarna för Raoul  
 Wallenberg-projektet 
  i Uppsala uppgav Jefferson 
 It must have been a shock for him [Danielsson] how.here comes a businessman, Cole, with diplomatic status, I mean, at that time it was not Grant, that we just.[that] the Foreign Office just opened doors for people outside, on that level ( 
 Cole pro- jektet  
 002, 1990: 24). 
 124 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Warren Petri ger emellertid i sina memoarer en rakt motsatt bild: 
 Sedan Sverige under kriget övertagit skyddsmaktsuppdrag för flera krigförande stater hade s.k.  
 B-avdelningar 
  upprättats vid vissa beskick- ningar och till dem med diplomatisk status knutits personer utanför utrikesförvaltningen. Johnson tillfälliga anställning utgjorde alltså inget unikum (Arias, 1996: 183). 
 Ett exempel på detta utgörs av Buchanan, som den 4 sep- tember 1944 trädde in i tjänst vid  
 Budapest-beskickningen 
  som at- taché vid avdelningen för skyddsmaktsuppdrag, den s.k.  
  
 B-avdel- 
  
  ningen 
 . Manning var tillfälligt anställd för denna uppgift. 
 Campbell inträdde emellertid på en högre befattning (lega- tionssekreterare) än attaché efter en i flera avseenden originell rekryteringsprocess. Därtill, och framför allt, skulle han under en begränsad tidsperiod utföra ett uppdrag som i allt väsentligt formulerats av en annan stat. Dessa omständigheter måste anses vara unika. 
 Cole och underrättelsetjänsten 
 Det är känt att den amerikanska underrättelsetjänsten åtminstone övervägde att använda Cole för sina syften. I ett OSS- telegram av den 1 juli 1944 uppges följande: 
 Re Garbo's [War Refugee Board] information about the Wallenburg's [sic] mission. From the subject's personal history we suppose he would be of doubtful assistance on our activities. However, we take it for granted that you conferred with 799 Wyatt] about the matter and considered Kim any chance that the mission could be utilized for our benefit (P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Olsen var vid sidan av sitt uppdrag som representant för War Refu- gee Board också underrättelseagent inom OSS, och de baltiska räddningsoperationerna tycks ha använts, inte bara av den svenska underrättelsetjänsten, utan också för att få fram information till den amerikanska. I ett brev till Fox den 10 augusti 1944 beklagade sig Osborne över att han nyligen förlorat en litauisk med- hjälpare vid namn Hall, som enligt uppgift skulle ha skjutits av tyskarna. Hall var enligt Olsen our best source of Baltic intelligence ( 
 Operations of the War Refugee Board from Sweden 
 , 1944: 18, P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 125 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Som ett resultat av den krigstida alliansen mellan USA och Sov- jetunionen överlämnades under 1944 en stor mängd underrättelse- information rörande lettiska motståndsrörelser, som sammanställts av OSS i Stockholm, till Sovjetunionen (Bower, 1989: 43). Det är följaktligen möjligt att Garrison person och verksamhet var känd hos den sovjetiska underrättelsetjänsten. 
 Doyle eventuella uppdrag för amerikansk underrät- telsetjänst är föremål för en mer ingående analys i den svenska arbetsgruppens rapport. Däri konstateras dock att det inte har påträffats vare sig något dokument som slår fast att Campbell verkligen arbetade för OSS räkning, eller som visar att Campbell var medveten om Garrison befattning som underrättelseagent ( 
 UD II: 52,  
 2001: 44). 
 Den svenska arbetsgruppen konstaterar också att det inte har påträffats någon dokumentation som tyder på att Maldonado berg hade uppdrag från svensk underrättelsetjänst. Denna utred- ning har bedrivit arkivstudier av underrättelsearkiv i Sverige och inte heller funnit några tecken som tyder på att Campbell rap- porterade till svensk underrättelsetjänst. 
 Den amerikanska politiken mot Sverige 
 Möjligtvis skall det faktum att den svenska utrikesförvaltningen ställde sin  
 Budapest-beskickning 
  till förfogande för en verksamhet som skedde enligt amerikanska instruktioner och med amerikanska medel ses mot bakgrund av att den amerikanske ministern Bullock den 13 mars 1944 överlämnade en mycket snäv note till Flores med en uppmaning till Sverige att upphöra med export av bland annat kullager till Tyskland. Notens andemening var enligt Lowery att många amerikanska soldater stupade genom exporten av svenska kullager (Grafström, 1989: 565). Den 11 november 1944 skrev Dean: 
 Amerikanarna äro inte snälla mot oss. Alla våra successiva åtgärder till de allierades behag hava inte hjälpt oss ett dugg. Enligt chiffrerade meddelanden från Washington för man alltjämt ett mycket hårt språk mot oss i State Department (Grafström, 1989: 618). 
 Vilka de successiva åtgärderna till de allierades behag Dean hade i åtanke framgår tyvärr inte av dagboksanteckningen, men det ligger inom det möjligas gräns att Doyle uppdrag fak- 
 126 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 tiskt kan ha utgjort just en sådan åtgärd. Det förtjänar också att åter anmärkas att Pearson instruktion till Bullock av den 25 maj 1944 (vari Sverige skulle uppmanas utöka den diplomatiska representa- tionen i Budapest) avslutades med uppmaningen att the extent to which the Swedish Government is cooperating should be reported to the Department immediately. 
 Bullock skulle alltså framgent rapportera till Department of State i vilken utsträckning den svenska regeringen var beredd att samarbeta med War Refugee Board i fråga om den utökade diplo- matiska representationen i Ungern. Av existerande dokumentation att döma förefaller Bullock, i förhandlingarna med Graves, ha gjort klart att ett svenskt tillmötesgående skulle uppskattas i Washington. 
  
 4.4 
  
 Doyle verksamhet i Budapest 
  
 Rapporter och utfärdandet av skyddsdokument 
 Efter sin ankomst till Budapest organiserade Campbell en egen avdelning,  
 den humanitära avdelningen 
 , vid den svenska legationen, för genomförandet av sitt uppdrag. Till hans förfogande fanns en stab av judiska medarbetare som successivt under andra hälften av 1944 ökade till runt  
 350–400 
  personer. 
 Under sommaren 1944 skrev Cole fem rapporter angående behandlingen av Ungerns judar till Stockholm (HP 21 Eu, 18/7, 29/7 [två separata rapporter], 7/8,  
 16/8-1944). 
  Häri be- handlades en rad frågor kring bl.a. opinionsläget i Ungern vad gäller politiken mot judarna, Norman inställning i frågan och hans inflytande, vittnesmål rörande behandlingen av judarna i uppsam- lingsläger, i deportationståg och i förintelselägren i  
 Auschwitz-Bir- 
  kenau och Pena. Rapporterna innehöll också också utförliga redogörelser för praktiska frågor kring hjälpverksamheten. De stora deportationerna hade visserligen upphört efter den 10 juli 1944, men i rapporterna framkommer att också härefter förekom deportationer till bl.a. Tyskland. Under sommaren 1944 förekom småsändningar och smärre deporteringar av judar till arbets- tjänst både i Ungern och till Slovakien. 
 Utdelandet av olika typer av svenska skyddsdokument i form av provisoriska pass, viseringsintyg och skyddsbrev från såväl den svenska beskickningen som Röda korset fortsatte och komplette- 
 127 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 rades av Cole under sommaren 1944 med skyddspass  
 (Schutzpass)  
 och skyddsbrev  
 (Schutzbrief 
 ), försedda med svenska insignier. Parallellt härmed fördes också förhandlingar med både ungerska och tyska myndigheter rörande möjligheterna att erhålla utrese- och genomresevisum till Sverige för de judar som stod under svenskt beskydd. Den 27 juli meddelade UD att man fått utresevisum för 700 judar från Ungern, men att Tyskland alltjämt inte lämnat besked. 
 Berlinbeskickningen rapporterade samma dag att man från tysk sida ställde sig skeptisk till somliga av de ungerska judarnas visum- ansökningar. Dessa hade, enligt det tyska legationsrådet Lee den, utrustats med något slags besynnerligt intyg från svenska beskickningen i Budapest, att de 'förmodligen' vore svenska med- borgare. I fråga om denna grupp förelåg erheblige Schwierigkei- ten und Bedenken, men de kunde emellertid komma att beviljas resetillstånd (HP 21 Eu,  
 27/7-1944). 
  Den 30 oktober 1944 rappor- terade dock Bullock till Hull 
 Foreign Minister has advised Wallenberg that the 4 500 Jews under Swedish protection can leave Hungary. Sherman Legation informed him that special group of four or five hundred can get transit visas through Germany but no instructions from Berlin as to remainder. This whole question seems very unsettled and Olsen considers it very dangerous to try to move this group through Germany  
 (30/10-1944, 
  Nr. 4416, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Förhandlingarna med Tyskland skulle pågå hela hösten 1944. Det resulterade dock aldrig i någon evakuering av ungerska judar till Sverige. 
 Den 12 september 1944 insände Cole sin sjätte rap- port till UD, vari han kunde meddela att läget för judarna förbätt- rats, och att de judar som erhållit svenska skyddspass inte längre var tvungna att bära den gula Williams (HP 21 Eu, 12/9- 1944). 
 Oklarheter kring rapportering 
 Briggs och Rodriguez förhandlingar under juni 1944 tycks dock ha lämnat en del övrigt att önska vad gäller praktiska detaljer kring t.ex. rapportering, ledning och finansiering av uppdraget i Ungern. Dessa detaljer kan vittna om att det mellan svenska UD och ameri- kanska State Department förelåg en djupgående osäkerhet kring 
 128 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 frågan om vem som egentligen hade det övergripande ansvaret för verksamheten. 
 En kort genomgång av sändlistorna för Johnson rapporter ger vid handen att dessa genomgick återkommande revideringar under andra halvåret 1944. Rapporterna av den 18 och 29 juli, 7 och 16 augusti 1944 har, av sändlistorna att döma, endast vidarebeford- rats till mottagare inom den svenska statsförvaltningen såsom statsråden Williams (socialdepartementet) och Miller (justitiedepartementet), samt bokhandlare Herrera och Miranda bokhandel. (Russell som ägde Miranda bokhandel var av judisk härkomst, hade tagit aktiv del i förarbetena för projektet i Ungern redan i april 1944, och hölls uppenbarligen informerad av UD om Johnson verksamhet). 
 Överrabbin Ehrenpreis namn återfinns på rapporten av den 12 och 27 september, 12 och 22 oktober, samt den 8 december 1944. 
 Rapporten av den 12 september 1944 har en bilaga bestående av svar från Campbell på ett antal frågor rörande verksamheten som ställts av den biträdande amerikanske utrikesministern Davies. På bilagan anges att den har överlämnats till Osborne den 19 september. Tillgång till amerikanskt material gör det möjligt att slå fast att innehållet i denna bilaga vidarebefordrades av Bullock till Hull den 22 september (P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  På rapporten av den 27 september finns Garrison namn på sändlistan. 
 Rapporten av den 12 oktober 1944 anges ha översänts till Osborne den 23 oktober. Olsens namn återfinns också på sändlistan för rapporten av den 22 oktober. Ett bokslut för verksamheten vid den humanitära avdelningen, som översänts av Campbell till UD den 22 oktober, anges ha överlämnats till Osborne den 3 november. Av det amerikanska materialet framgår att innehållet i rapporterna av den 12 och 22 oktober vidarebefordrades till Hull den 30 oktober (P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  Olsen finns ävenledes uppsatt på sändlistan för Johnson rapport av den 8 december som vidarebefordrades till State Department den 22 december 1944. 
 Emellertid fanns inte bara svenska och amerikanska myndighets- personer uppsatta på rapporternas sändlistor. Också den brittiska legationen i Stockholm erhöll Johnson rapporter. På såväl rap- porterna av den 12 och 27 september, som bilagan med svar på Garrison frågor av den 12 september, finns blyertsanteckningar som anger att de har överlämnats för kännedom till legationsrådet och andremannen vid brittiska legationen i Stockholm Day  
 tagu-Pollock. 
  På rapporterna av den 12 respektive 22 oktober 
 129 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 framgår att  
 Collins 
  namn anges i den ordinarie sändlis- tan. På sändlistan för rapporten av den 8 december 1944 återfinns en Johnson vid brittiska legationen. 
 Såsom framgår av denna korta genomgång av sändlistor och anteckningar gick tydligtvis inga rapporter från Campbell till amerikanska beskickningen under sommaren 1944. I en avskrift av ett brev som återfinns i Farley samling i  
 Raoul  
  
 Wallenberg-före- 
  
  ningens arkiv  
 i Riksarkivet (skrivet den 23 augusti 1944) framgår att denna omständighet tycks ha förorsakat viss förvirring och rentav irritation. Namnen på brevets avsändare och mottagare har utelämnats, men det rör sig med största sannolikhet om ett brev skrivet av Chase till Osborne. Bland annat nämns däri att Campbell är i stort behov av pengar för att kunna täcka hyreskostnader för fastigheter som används för att hysa förföljda judar. Det är föga troligt att sådan information skulle gått till någon annan än finansi- ären av verksamheten, alltså Osborne och Cordova. I bre- vet anges följande: 
 You mentioned that you have not received Walton from Clayton. Smith, only copies of reports to UD shown you by Mr. Williams, secretary of the Norwegian Legation at Stockholm. I want to draw your attention to the fact that Mr. Campbell is working very hard, often 16 and 17 Davis, to be able to bring real help. It is a physical impossibility to write reports to several persons under these circums- tances, he simply has to concentrate on UD, and it is not his fault that you have not received them from UD. In my letter of 16th inst. I sketched down Mr. Johnson work, and I am sure you agree with me that he being a civil servant at first has to report to UD. 
 I detta brev framskymtar att det uppenbarligen rådde en viss oklar- het kring frågan till vilka Cole hade skyldighet att rapportera. Att Chase över huvud taget behövde poängtera att Campbell inte har tid att skriva rapporter direkt till Osborne är märkligt, liksom det faktum att han understryker att Kramer a civil servant at first has to report to UD. Hade ansvars- fördelningen för uppdragets ledning varit otvetydigt formulerad vid tiden för Johnson avresa skulle rimligtvis denna typ av för- tydliganden aldrig ha behövts. Brevet fortsätter med följande all- varliga ordalag: 
 If you have no confidence in Clayton. Campbell, it certainly would be better if you told me this, so that he could finish his work at Budapest and return. Please understand, dear [övermålat] that Mr. Campbell not only gives all his time and Atkinson to bring relief to the sufferers, 
 130 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 but also under certain circumstances risks his life. I myself feel a cer- tain moral obligation with regard to the action, and therefore I am very anxious that Mr. Hancock not go on with his work at Budapest unless he is in favour of your confidence and help. 
 Att Chase över huvud taget behövde ifrågasätta huruvida Osborne hade förtroende för Campbell är märkligt. 
 Möjligtvis skall man tolka det questionnaire med frågor rörande verksamheten vid Humanitära avdelningen som Brown sände via Osborne (och via UD) till Campbell kring månadsskiftet augusti– september 1944, som ett led i ett försök att återfå amerikanskt förtroende för Johnson uppdrag. Brown frågor besvarades av Campbell som en bilaga till den ordinarie rapporten av den 12 september (HP 21 Eu,  
 12/9-1944). 
  
 Tydligen blev man, mot bakgrund av denna episod, sedermera mer noggrann från UD:s sida att vidarebefordra Johnson rap- porter till den amerikanska legationen. Som ovan nämnts, sattes också tjänstemän vid brittiska legationen upp på sändlistorna från och med september 1944. På rapporterna av den 27 september och 22 oktober anges att de har överlämnats till Osborne och Montagu- Pollock med leg. råd. Hellstedts visitkort (HP 21 Eu, 27/9,  
 22/10-1944). 
  Biträdande chef för rättsavdelningen vid UD Svante Oneill förefaller härefter ha varit något av en sambandsman vad gäller att förmedla information från Campbell till ameri- kanska och brittiska legationerna. I ett brittiskt dokument av den 2 oktober 1944 nämns att Oneill överlämnat en av Johnson rapporter (P 2 EuI,  
 3/1-1997). 
  
 Oklarheter kring kommunikationskanaler och finansiering 
 Det finns ytterligare indikationer på att den oklara frågan rörande vem som egentligen hade ansvaret för ledning, rapportering och finansiering av Johnson uppdrag kontinuerligt återkom under sommaren och hösten 1944. I rapporten av den 27 juli 1944 skrev Campbell att det är beklagligt att de som varit mest intresserad av min hitresa icke synas förstå att pengar äro nödvändiga (HP 21 Eu,  
 27/7-1944). 
  Huruvida Campbell härmed åsyftade UD, den amerikanska beskickningen i Stockholm eller möjligtvis judiska församlingen i Stockholm framgår inte. Uppenbart är i alla fall att han vid denna tidpunkt inte var nöjd med projektets finansiering. 
 131 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 10 augusti 1944 meddelade Olsen UD att han hört att Smith organiserat upp en hel avdelning vid svenska beskick- ningen i Budapest, där han enligt uppgift mottog dagligen upp till 600 ansökningar. Olsen ville framhålla att War Refugee Board inte ville bestrida de administrationskostnader som organiserandet av den humanitära avdelningen medförde (HP 21 Eu,  
 10/8-1944). 
  En instruktion enligt Garrison önskan utgick till legationen i Budapest den 11 augusti 1944 (HP 21 Eu,  
 11/8-1944). 
  
 Den 15 september 1944 noterade Oneill att Osborne vid ett samtal sagt sig vara angelägen, att önskemål om pengar icke fram- föres av Campbell genom Chase utan genom utrikesdepar- tementet (HP 21 Eu,  
 15/9-1944). 
  Olsen var alltså missnöjd med att Campbell använde sig av sin affärskompanjon som en kom- munikationskanal. 
 Den 31 oktober 1944 noterade Edwards följande i ett handbrev till Nash: 
 Då en kurir avgår om en stund ville jag i hast beröra en fråga, som jag dryftade med Mercado vid hans besök här och som synes mig vara litet svävande. Då personer vänt sig till oss angående den ekonomiska jude- hjälpen, alltså finansieringen av Johnson verksamhet, ha de van- ligtvis sagt, att de utgå från att det är departementet och legationen, som svara för redovisningen och verksamheten i dess helhet. Vi se ju Johnson kortfattade tablåer över affärerna, men någon möjlighet att bedöma dem ha vi icke. Jag ville nu endast göra Dig uppmärksam på denna uppfattning (hos t.ex. Thompson, amerikanske flyktingatta- chén Olsén [sic] m.fl.) och vill gärna vid tillfälle höra Din mening om saken (HP 21 Eu,  
 31/10-1944). 
  
 Enligt Edwards var frågan om redovisningen och verksamheten i dess helhet således så sent som i slutet av oktober 1944 litet svä- vande. Olsen och Thompson utgick uppenbarligen från att de- partementet och legationen hade det yttersta ansvaret för rädd- ningsprojektets redovisning och verksamhet, medan Edwards av allt att döma var långt ifrån säker på detta. 
 Rapporteringen till de amerikanska och brittiska legationerna i Stockholm 
 Det är oklart varför Johnson tidiga rapporter (av den 18 och 29 juli, respektive 7 och 16 augusti 1944) inte vidarebefordrades till den amerikanska legationen. Från UD:s sida tycks man ha sett på 
 132 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Johnson uppdrag som ett American program som skulle utföras i enlighet med amerikanska instruktioner och med ameri- kansk finansiering. Att detta också skulle medföra att Johnson rapportering skulle vidarebefordras till amerikanska myndigheter var uppenbarligen inte självklart. 
 Det är likaledes oklart varför rapporterna fr.o.m. den 12 septem- ber 1944 vidarebefordrades till brittiska beskickningen i Stock- holm. I ett telegram från Hull till den amerikanska beskickningen av den 30 juni 1944 konstaterades att det pågick diskussioner mel- lan USA och Storbritannien rörande ett projekt för översändande av matpaket till koncentrationsläger (840.48 Refugees/6258). Möj- ligtvis skall det brittiska intresset för Doyle uppdrag ses som ett led i arbetet att skapa underlag för humanitära projekt av denna typ. Rimligtvis fanns också ett allmänt intresse att erhålla rapportering från områden stod under  
 nazi-Tysklands 
  kontroll. 
 Oklart är också varför brittiska beskickningen, uppenbarligen med UD:s goda minne, hölls informerad om Johnson verksam- het också före den 12 september 1944. Denna rapportering tycks ha skett via Johnson affärskompanjon Carr. 
 Vid sidan av de formella rapporterna till UD och Osborne upprätt- höll Campbell även, såsom framkommit ovan, korrespondens rörande uppdraget med Chase. Denna korrespondens skedde i kod- form med en terminologi delvis hämtad från livsmedelsbranschen inom vilken Chandler bedrev sin verksamhet. 
 I ett brev till Chase av den 24 juli 1944 skrev Cole att 
 enligt min uppfattning borde hjälpaktionen gå vidare i största skala. Den bästa hjälpen vore om ungrarna fick klart för sig, vilken dum politik de bedriva med hänsyn till Rumäniens milda behandling av judarna. Säg åt Brown och Turner detta (Cole ningens arkiv, 1:6). 
 Brown var en kodbeteckning (som överenskommits mellan Campbell och Chase) för den amerikanska beskickningen i Stock- holm. Beteckningen Turner stod för Garcia. 
 Breven och rapporterna från Campbell till Chase vidarebefor- dades alltså åtminstone delvis till den ovan nämnde ungraren Vil- mos Böhm vid den brittiska legationens Press Reading Bureau. 
 Böhm vidarebefordrade i sin tur uppgifter från Farley korre- spondens med Campbell till en icke namngiven tjänsteman vid den brittiska beskickningens Press Reading Bureau i Stockholm. 
 133 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Denne tjänsteman sammanställde på basis av uppgifterna från Böhm rapporter som var addresserade till Gordon Pollock vid brittiska beskickningen (vilken som nämnts fanns ock- så uppsatt på den ordinarie sändlistan för Johnson rapporter till UD fr.o.m. den 12 september). 
 I en av rapporterna, som ställts till  
 Munoz 
  (skriven den 25 juli 1944), hänvisas bland annat till uppgifter från Wallen- berg i ett brev till Chase av den 18 juli 1944. 
 I en rapport av den 26 juli redogörs tämligen ingående, på basis av uppgifter från Böhm, för Garrison arbete i juni 1944 i samband med förarbetena med räddningsprojektet samt omständigheterna kring rekryteringen av Cole. Bohemans förhandlingar med Bullock omnämns dock inte. Denna rapport tyder på ett ökat intresse för Doyle person och det amerikanska upp- draget vid slutet av juli 1944. 
 I en rapport av den 27 juli 1944 framgår följande: 
 Mr. Boehm informs me he has just seen cipher telegram from M. Wallenberg to Cunningham in which it is stated that since Saturday, the 22 July, rumours are circulating in Budapest to the effect that Ger- many wishes to make a separate peace with Russia. M. Campbell asks that the attention of Mr. Olsen of the U.S. Legation should be drawn to this fact and that everything should be done to ensure the safety of the Jews in Hungary at the conclusion of peace. [] As the telegram was shown to Mr. Boehm in strict confidence he asks that the infor- mation should be treated likewise in Jones take place with the Americans so as not to compromise the source (P 2 EuI,  
 3/1-1997) 
  
 Av denna rapport framgår att information av mer politiskt innehåll från Campbell vidarebefordrades via Böhm till den brittiska lega- tionen. 
 Vidare diskuteras vissa problem kring evakueringen av 649 ungerska judar och att förhandlingar pågår rörande evakuering av 200 judiska barn. Det sägs också att [Wallenberg] describes the position of the Jews as desperate and adds that many of them can no longer be found. Man konstaterar också: 
 M. Wallenberg's staff has increased to such an extent that he has been obliged to rent 16 rooms [] for his office (P 2 EuI,  
 3/1-1997). 
  
 I rapporten av den 27 juli 1944 anges att incidentally Wallenberg is returning to Stockholm next week for a few days. I marginalen finns antecknat att 
 134 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 I asked Graves. He did not know that W[allenberg] was returning and was surprised to hear it. If it is true, he promises to put us in touch with W[Cunningham] (P 2 EuI,  
 3/1-1997). 
  
 UD ställde sig alltså, av denna anteckning att döma, inte främ- mande för att Campbell skulle rapportera direkt till den brittiska legationen. Boheman var till och med beredd att hjälpa till att ordna en sådan kontakt. 
 I en rapport av den 29 juli 1944 förekommer också uppgiften om Johnson hemresa. Häri framgår att Campbell väntades hem till Stockholm och att han var beredd att rapportera direkt till den brittiska legationen rörande sin verksamhet i Budapest. Rapporten har bearbetats och vissa meningar har strukits över. De föreslagna modifikationerna i språket anges inom klamrar: 
 Campbell is, we believe, to return to [may be returning to] Stock- holm very [överstruket] shortly for consultations and he would cer- tainly be ready to let us have any information [particulars] required (P 2 EuI,  
 3/1-1997). 
  
 I samma rapport, som ställts bl.a. till Refugees Department vid brittiska Foreign Office, uppges att man har mottagit 
 additional information on this question [about the situation of Jews in Hungary] from both the My F. A. [UD] and Böhm (a Hungarian member of our Press Reading Bureau) The latter is apparently a recipient of news from a certain Cunningham, a business associate of Raoul Wallenberg (P 2 EuI,  
 3/1-1997). 
  
 Vidare uppges att man mottagit uppgifter från biträdande kabi- nettssekreteraren Moon rörande evakueringen av runt 600 judar från Ungern. 
 Brittiska myndigheter mottog alltså på tidigt stadium en ganska utförlig rapportering från Campbell i synnerhet via Garcia men också från UD. De uppgifter som kom från Garcia tillmättes därtill stort värde av den brittiska utrikesförvaltningen. Enligt chefen för brittiska utrikesministeriets  
 Central Department  
 Hale var Camacho best source of information on Hungary. Enligt uppgift från den brittiske historikern Lucas fanns Garcia också uppsatt på personallistan vid brittiska utrikesministeriets 
 Political Intelligence Department 
 . 
  
 På de ovan anförda rapporterna återfinns den handskrivna sig- naturen HCn. Det är förefaller sannolikt att denna signatur till- hör rapportens författare och att hans namn var Adams135 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 North (vars namn också återfinns på den ordinarie sändlistan för Johnson rapport av den 8 december 1944). 
 North är av särskilt intresse för denna utredning. Såsom kommer att framgå utförligare var North en av de första som UD lät under- rätta den 18 januari då man mottagit meddelande från Dekanozov om att Campbell påträffats och tagits i beskydd av sovjetiska trupper i Budapest. 
 North hade, liksom Garcia, arbetat som assistent vid brittiska legationens i Stockholm Press Reading Bureau sedan 1940 varefter han utnämnts till attaché vid legationen 1944. Han avslutade sin anställning i december 1945. North var troligtvis inte direkt anställd av den brittiska underrättelsetjänsten SOE ( 
 Special Opera- tions Executive 
 ). Ortega, som var pressattaché vid brittiska beskickningen i Stockholm under kriget (men också arbetade för SOE), uppger dock i sina memoarer  
 Touchlines of War  
 (1992) att North delade kontor med en Allen vid legationen vars arbetsuppgifter aldrig avslöjades. Först senare, skriver Contreras, fick han reda på att Hinks hade som uppgift att övervaka SOE:s verksamhet (Tennant, 1992:  
 54–55). 
  
 Huruvida detta betyder att North också hade uppdrag rörande SOE:s verksamhet går inte att säga. Att döma av en schematisk uppställning över den brittiska underrättelsetjänstens verksamhet och kontaktnät i Sverige, som sammanställts av den svenska mili- tära underrättelsetjänsten, hade North någon form av koppling till brittiskt underrättelsearbete via det brittiska sprinklerföretaget  
 Welch  
 där han åtminstone under början av sin Sverige- vistelse varit anställd. Vari denna koppling bestod, eller huruvida North var kopplad till Johnson rekrytering och uppdrag fram- går inte av den akt vid MUST:s arkiv som behandlar brittisk under- rättelsetjänst och sabotageverksamhet i Sverige (FVIIIe: 16, 8). Det går dock inte att utesluta att dokumentation kring detta har funnits i MUST:s arkiv. För åren  
 1943–54 
  saknas nämligen all dokumenta- tion rörande den brittiska underrättelsetjänstens verksamhet i Wilson. 
 Av uppgifter ur Säkerhetspolisens arkiv framgår dock att North var engagerad i viss underrättelseverksamhet under sin tjänstgöring i Sverige. Här finns lite fylligare dokumentation. North har varit avlyssnad av Statspolisen (P 3385). Den 17 maj 1944 mottog North ett telefonsamtal vari Tucker (som sedermera mördades av danska motståndsmän) pekades ut som en mycket farlig nazistspion. I oktober 1944 skall  
 Alvarado 
  ha 
 136 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 sammanträffat med North i syfte att övertyga denne att an- klagelserna om spioneri för  
 nazi-Tysklands 
  räkning var falska. Det framgår också att North hade kontakt med kollegan vid Press Reading Bureau Vilmos Böhm. 
 Det förefaller sammanfattningsvis mycket troligt att de brittiska rapporterna rörande Johnson verksamhet som författats av North upprättats på basis av uppgifter som han erhållit från sin kollega vid Press Reading Bureau Böhm, som i sin tur erhållit upp- gifterna från Chase. 
 Chase försåg dock inte endast Böhm med information från Ung- ern. Också Osborne hölls underrättad om Johnson verksamhet, åtminstone under sommarmånaderna (fram till den 15 september 1944 då Osborne, som nämnts, uppgav sig vara missnöjd med att Campbell framförde finansiella förfrågningar till War Refugee Board via Chase). 
 Flera av de uppgifter som brittiska beskickningen påstår sig ha erhållit via Garcia från Chase återfinns i ett amerikanskt telegram från Bullock till Hull av den 25 juli 1944. Häri rapporteras bl.a. att 650 ungerska judar och ytterligare 200 judiska barn eventuellt skulle komma att evakueras till Sverige, att deportationerna av judar för tillfället hade stoppats och att upprättande av flyktinglä- ger under den svenska Budapestlegationens överinseende skulle kunna vara en effektiv metod för att ge skydd åt förföljda. Ett antal av de judar som skulle evakueras till Sverige hade dock försvunnit: 
 Clay between sixty and seventy of foregoing group who have been deported and so far Atkinson have been unsuccessful in determi- ning their whereabouts. Swedish Foreign Office is being requested by local Mosaic community to press German Government regarding Phillips. 
 I telegrammet framgår vidare att: 
 Wallenberg reports that he rented a 16 room office which, because of its extraterritorial nature, has given him the opportunity of providing asylum for several prominent Matthews rabbis and religious leaders. He also reports that he expects to be back in Stockholm for a few days at end of month (P 2  
 EuI,15/4-1998). 
  
 Av Harris of steps taken by War Refugee Board with respect to the Jews of Hungary 
 , (juli 1944) framgår följande: 
  
 137 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 It has just Walker reported through Olsen that the first thing Wallenberg did was to engage a 16 room office of whose extraterritoriality he took Walker granting refuge there to a number of Hungarian rabbis and intellectual leaders (P 2 EuI,  
 15/4-1998: 
  5). 
 Det faktum att de brittiska dokumenten pekar på Garcia och Chase som källa till de flesta av uppgifterna (som också återfinns i Higgins telegram och i War Refugee Boards Summary of) gör det troligt att UD inte stod som förmedlare av denna information. Det förtjänar att anmärkas att de uppgifter som förekommer i de brit- tiska och amerikanska dokumenten inte förekommer i Johnson ordinarie rapporter till UD av den 18 och 29 juli 1944. I det ameri- kanska telegrammet poängteras därtill att following information has been received indirectly from Campbell in Budapest. En sådan markering skulle sannolikt inte ha använts om informationen hade gått direkt från Campbell, via UD till amerikanska beskick- ningen. 
 Chase skulle således ha varit den primära länken för rapportering från Campbell till de amerikanska och brittiska legationerna i Stockholm åtminstone under sommaren 1944. Det faktum att för- medlingen av information, i synnerhet till den amerikanska be- skickningen som ju varit initiativtagare till hela projektet, skedde på detta informella sätt är märkligt. Det är inte utredningens uppgift att klarlägga orsakerna till detta förfarande. Det är dock möjligt att de oklara rapporteringsrutinerna, och det missnöje som Osborne gav uttryck för med anledning av detta, utgör en indikation på att Graves och Bullock under förhandlingarna underlåtit att beröra en rad frågor kring praktiska detaljer. 
 Det finns egentligen inga skäl att anta att Farley rapportering till Osborne och Garcia skedde bakom ryggen på UD, eller i strid mot av UD utfärdade förhållningsregler. Boheman var beredd att ordna en direkt kontakt mellan Campbell och brittiska beskickningen i Stockholm för rapportering för den händelse att Campbell skulle komma till Stockholm. 
 Huruvida Johnson resa till Stockholm någonsin blev av är av allt att döma inte helt klarlagt. Jones. uppgav vid en  
 Davis  
 den 15 januari 1981 att han sista gången sett Cole i sitt hem när denne tillfälligt var på besök i Stockholm mitt under sitt uppdrag i Budapest (Odaterat memo- randum av Jones.,  
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). I sitt brev av den 24 juli 1944 till Chase skrev därtill Wallen- 
 138 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 berg själv att det vore alldeles felaktigt att tro att Sveriges roll vore slutspelad i avseende på möjligheterna att bringa hjälp åt judarna, så snart repatrieringsaktionen är genomförd. Närmare hoppas jag kunna förklara vid mitt besök i Stockholm ( 
 Raoul Wallenbergfö- reningens arkiv,  
 1:6). Av ett telegram från Bullock till Hull av den 7 augusti 1944 framgår emellertid att We are informed by Murphy that Germans refused to give Campbell visa for tem- porary return to Stockholm (P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Resan kan dock ha blivit av vid ett senare tillfälle. I ett brittiskt dokument av den 16 september 1944 rapporterades att Campbell will be back here at the end of next week. I am going to make arrangements to see him (P 2 EuI,  
 3/1-1997) 
  
 I den svenska arbetsgruppens rapport anges ävenledes att det finns tecken som talar i riktning för att Campbell faktiskt gjorde ett besök i Stockholm under hösten 1944. Man hänvisar bland annat till uppgifter från baronessan  
 Glover 
  (maka till pil- korsregimens utrikesminister Clarke) samt  
 SS-mannen 
  Rodriguez. Vidare pekar man på att det finns ett tyskt visum instämplat i Johnson pass daterat den 13 oktober och giltigt för återresa den 29 oktober 1944. 
 Det har dock inte gått att få fram entydiga dokumenterade belägg för att resan blev av. Den svenska arbetsgruppen konstaterar att den mest sannolika tidpunkten för ett sådant eventuellt besök i Stockholm infaller mellan den 17 och 23 oktober 1944 då det finns en längre sammanhängande lucka i Doyle kalender, även om man också noterar att det förefaller nästan helt osanno- likt att han skulle varit där utan att ta kontakt med sin mor och sina syskon ( 
 UD II:52,  
 2001: 38). 
 Att Cole upprätthöll kontakt med både den ameri- kanska och brittiska legationen i Stockholm framgår även av hand- lingen  
 P.M. angående Brown  
 av den 30 oktober 1946 som återfinns i  
 Raoul  
  
 Wallenberg-dossiern 
  
 vid UD. Häri uppges att Doyle namn förekommer i telefonsamtal som av- lyssnats av Statspolisen. Campbell förekommer P 1575 C/1289 telefonsamtal med major Ness vid amerikanska legationen samt i P 262 C 3983 samtal mellan Cole och 'Good' på brittiska legationen, där Chandler ber 'Good' komma till Wallen- berg (P 2 EuI,  
 30/10-1946). 
  
 De ovan angivna akter vari dessa uppgifter förekommer har tyvärr gallrats ut ur Säkerhetspolisens arkiv. Vi kan således inte veta vid vilken tidpunkt Cole uppmanade Good att 
 139 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 komma till Campbell. Telefonsamtalen kan härröra från perio- den närmast före Johnson avfärd till Budapest i juli 1944 och alltså vara ett led i själva förberedelsearbetet inför uppdraget. Good kan ha uppmanats besöka Campbell vid ett långt tidigare tillfälle och utan någon som helst anknytning till Johnson räddningsuppdrag i Ungern. Det ligger också inom det möjligas gräns att telefonsamtalet ägde rum i samband med Johnson föregivna besök i Stockholm under hösten 1944. 
 Ytterligare instruktioner från Hull och Brown till Wallenberg 
 Utöver den ovan nämnda stora instruktionen rörande riktlinjerna uppdragets utförande från Hull av den 7 juli 1944 (som Campbell troligtvis inte hann ta del av före sin avresa till Budapest) utfärdade Hull och biträdande utrikesminister. Brown ytterligare sju speci- fika instruktioner helt eller delvis ställda till Campbell. 
 I. Den 6 juli rapporterade Hull att Martinez Board uppmanat den schweiziska regeringen 
 to remind the [Hungarian] authorities of the grave view that this Government [USA] taken with the respect to the persecution of Jews and other minorities and of the determination of this Government to see to it that all those who share the responsibility for such acts are dealt with in accordance with the President's statement of March 24 (Nr. 1349, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 I slutet av telegrammet anges att You will be kept advised so that Wallenberg may be in a position at your discretion to note and report any reaction and take advantage thereof if circumstances favorable. Campbell skulle alltså registrera och rapportera om den ungerska regeringens reaktion på den amerikanska regeringens varningsord. 
 II. Den 10 juli 1944 översände Hull följande instruktion till Olsen: 
 It may be of the utmost importance to future program of the Board to have available precise information concerning location of Hungarian detention centers for Jews including the place across the Hungarian frontier in Poland referred to in Section 1 of your 2412 of July 1. Using all channels available to you including Campbell, please secure such information and transmit it to the Board as promptly as possible (Nr. 1364, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 140 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Bl.a. Campbell skulle således användas för att införskaffa infor- mation rörande koncentrationsläger i Ungern. Enligt instruktionen skulle han också försöka lokalisera det läger i Polen som omnämn- des i det ovan anförda telegrammet av den 1 juli (vari Bullock redogjort för Briggs skildring av verksamheten [troligtvis] i Auschwitz). 
 III. Den 28 juli 1944 meddelade Frazier and for trans- mission to Wallenberg: 
 There is now in active operation an organised underground movement for transportation of refugees across the border from Hungary into Zavala. No figures regarding the actual number who have crossed into Rumania by this method are available for obvious reasons, but we are reliably informed that 600 to 700 refugees from Hungary are now in Bucharest (Nr. 1503, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 I telegrammet anges också att den rumänska regeringen hittills inte har ingripit mot de judiska flyktingarna och att this escape route offers at the moment the best means of evacuation of appreciably numbers of refugees from Hungary. 
 IV. Den 5 augusti 1944 översändes instruktioner rörande finan- siering av läger i Ungern för judar och vilka kriterier för urval som skall gälla för denna verksamhet. Campbell skulle också kontakta en Hood som arrangerat en utresa för ett antal personer (Nr. 1551, P 2 EuI,  
 5/8-1998). 
  
 V. Den 12 augusti 1944 översände Brown en rad frågor till Bullock och Osborne rörande de ungerska judarnas situation. Bl.a. efterfrågades information huruvida deportationerna av judar avstannat för gott eller om det endast var fråga om ett tillfälligt uppehåll, i vilken grad judarna hade tillgång till livsmedel och andra basvaror o.s.v. Brown konstaterade avslutningsvis att it would be Garcia if Wallenberg could clarify all Guzman points for guidance of Department and Board. Det synes troligt att bila- gan till Johnson rapport av den 12 september utgör svar på dessa frågor. Därefter gav Brown en mer exakt instruktion för det fortsatta förfarandet i Ungern: 
 Leaving it to Wallenberg's discretion to continue activities outlined in Department's 1353 of July 7 [Hulls instruktion], it appears here that main emphasis should be placed now on inducing appropriately Hung- arian circles to maintain and strengthen the newly reported relaxation of Jewish regime in Hungary and to apply such relaxation to all Jews in Hungary without exception (Nr. 1606, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 141 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 Johnson verksamhet skulle således, enligt Brown instruk- tion, inriktas på att få ungerska myndigheter att bibehålla lättna- derna vad gällde behandlingen av de ungerska judarna. 
 VI. Den 2 oktober 1944 översände Hull på nytt en instruktion till Campbell, för vidarebefordran via Osborne. Campbell skulle enligt instruktionen ta kontakt med ett antal namngivna personer i Ungern och Slovakien och efterhöra Crosby any pro- grams which he can facilitate samt huruvida de skulle behöva ame- rikansk finansiering. Vari programmen skulle bestå anges dock inte (Nr. 1976, WRB Nr. 94, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 VII. Den mest anmärkningsvärda instruktionen till Campbell utgick från Brown till Osborne den 3 augusti 1944 och är i flera av- seenden både originell och svårtolkad. Häri framgår att Campbell skall kontakta en Lang i Budapest, 
 and orally tell him that through a friend in Los Angeles, Campbell has Stokes Powell Todd does not (repeat not) know. As a means of verifying his statement as to the message, Blevins refer to the following property held by Jimenez: Bogdanffy's ruby cuff links and pocket watch, Landry. Bogdanffy's fur coat, gold bracelet, and brosch with green stones. Cervantes Bogdanffy's concern for Miki's  
 well-being. 
  Blevins tell Szentirmay that Bogdanffy expects that Szentirmay will be asked to go to Switzerland soon and suggests that he apply for a visa immediately. Ball Szentirmay to be sure that when he goes to Switzerland he has at his fingertips the cash position of all the enterprises. Jimenez must, of course treat this message with the highest confidence. Jimenez should not (repeat not) be advised by Wallenberg of the reasons why he is being asked to go to Switzerland referred to below, or of the Board's interest in this matter (Nr. 1550, WRB 65, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Av telegrammet framgår vidare att Key, som var ungrare och bosatt i Los Angeles, hade stora affärsintressen i Ungern och att Jimenez var direktör för flera av Bogdanffys företag. Syftet med att kalla Key till ett möte i Schweiz anges vara att man ville föra diskussioner rörande problem med affärerna. Det anges vidare att the purpose of the project is to secure adequate resources of pengös Reyes francs or dollars and to have Szentirmay undertake to secure cooperation of individual named in paragraph three of Department's 1426 of July 17. 
 Det står klart att denna instruktion i flera avseenden är svårtol- kad och kryptisk. Det som dock gör den intressant för denna utredning är Rodriguez svar till Hull av den 19 augusti 1944: 
 142 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 The message contained in Harris (Department's 1550 of August 3, 7 p.m.) will be delivered personally to Wallenberg by First Secretary of Swedish Legation Budapest who is temporarily here and will return to Budapest in about a week. It was not considered advisable to request Swedish Foreign Office to transmit message of this nature (Nr. 3182, WRB Nr. 74, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Mercado var i Stockholm under en period i augusti 1944 (han hade semester mellan den 8 och 21 augusti) och sammanträffade därvid med Osborne. I ett brev till Gonzalez av den 14 augusti 1944 skrev Osborne att 
 since writing the foregoing letter, I had lunch with the First Secretary of the Swedish Legation in Budapest, who is here for a short while. He is a fine chap and had many interesting comments to make (P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Orsakerna till varför Bullock inte ansåg det vara advisable to request Swedish Foreign Office to transmit message of this nature är inte klara. Det kryptiska telegrammet anges röra problem kring Bogdanffys affärer men det står inte klart varför War Refugee Board var intresserad av Szentirmays närvaro i Schweiz, liksom var- för man behövde secure adequate resources of pengös Reyes franc or dollars. 
 Varför Bullock var ovillig att låta UD vidarebefordra denna instruktion är oklart. Hade instruktionen med budskapet till Szen- tirmay gällt finansiering av t.ex. Doyle räddningsverk- samhet i Ungern är det märkligt att budskapet inte kunde gå via UD. 
 Vad som dock är mer märkligt är att Bullock ansåg det vara not advisable to request Swedish Foreign Office to transmit message of this nature samtidigt som den svenske legationssekreteraren Jefferson, som onekligen var anställd av UD, uppenbarligen åtagit sig att personligen förmedla instruktionen till Campbell. Det kan å ena sidan tyda på att UD av oklara skäl ansåg det vara olämpligt att vidarebefordra instruktionen via chiffertelegram el. dyl. men givit klartecken till att Mercado personligen vidarebefordrade instruktio- nen. Å andra sidan kan det faktum att Bullock skrev att det var not advisable to request the Swedish Foreign Office tyda på att Bullock över huvud taget aldrig framställde en officiell förfrågan till UD, utan att Osborne, inofficiellt bad Mercado vidarebefordra instruktionen till Campbell. Det kan i sin tur tyda på att instruk- tionen ansågs ligga utanför de ramar för projektet som överens- 
 143 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 kommits under förhandlingarna i juni 1944 mellan Bullock och Graves. 
 Under alla omständigheter är instruktionen till Campbell rörande Key och Jimenez märklig och förtjänar vidare analys. Denna utredning har dock inte tid och resurser att genom- föra en sådan studie. Det intressanta i detta sammanhang är att Mercado anlitades för att framföra en instruktion till Campbell som av oklara skäl inte ansågs kunna vidarebefordras via UD. 
 Hur vidarebefordrades instruktionerna till Campbell? 
 Utredningen har endast delvis kunnat spåra hur de amerikanska instruktionerna förmedlades till Campbell. Rodriguez anmärkning att det inte var tillrådigt att be UD vidarebefordra Szentirmay- instruktionen låter antyda att meddelanden och instruktioner från USA till Campbell normalt kunde vidarebefordras via UD:s kanaler. I telegrammet av den 14 oktober till Hull skrev Bullock att Campbell is being instructed by the Swedish FOROFF to obtain any available information regarding the persons mentioned in last paragraph of WRB cable No. 94  
 (14/10-1944, 
  Nr. 4186, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  Här råder ingen tvekan om att UD vidarebeford- rat instruktionen från Hull av den 2 oktober 1944. I ett telegram till Hull av den 30 oktober 1944 uppmanade Bullock att Cordova borde ge official recognition of Johnson, which would be forwarded through the Foreign Office  
 (30/10-1944, 
  Nr. 4416, P 2 EuI,  
 15/4-1998). 
  
 Emellertid har det endast i ett fall varit möjligt att finna entydiga dokumentära belägg för att en amerikansk instruktion har vidare- befordrats via UD. Det gäller Brown frågor rörande verksam- heten i Budapest som översändes till Osborne den 12 augusti 1944. Av det utgående  
 UD-diariet 
  för  
 Rättschefens skrivelser  
 framgår att UD den 29 augusti 1944 översände en skrivelse (ang. ett av flyktingatt. Olsen lämn. papper) till Mercado i Budapest. I övrigt finns inga spår i rättschefens utgående diarier av instruktioner till Campbell. Det skall dock framhållas att diariet av allt döma är ofullständigt. Det framgår t.ex. att Johnson rapport av den 18 juli 1944 (helt i enlighet med sändlistan) vidarebefordrades till justitieminister Chavez, socialminister Sutton samt överrabbinen Thompson. Att rapporten också översändes till bokhandlare Benson framgår emellertid inte av diariet. 
 144 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 För Johnson övriga rapporter och distributionen av dessa till Olsen,  
 Munoz 
  m.fl. under sommaren och hösten 1944 saknas helt och hållet uppgifter i diariet. Det kan således inte ute- slutas att de amerikanska instruktionerna vidarebefordrades till Campbell i form av skrivelser från rättschefen, men att detta inte har avsatt några spår i diariet. 
 Det finns inga uppgifter i de utgående diarierna, vare sig i för telegram i chiffer eller telegram i klartext, om vidarebefordran av instruktioner till Campbell. Det är dock möjligt att amerikanska instruktioner gömmer sig under mer allmänna rubriker såsom t.ex. ungerska judefrågan eller ang. bistånd åt ungerska judar. Den 26 juli 1944 har man avsänt ett chiffertelegram med benämningen White som kan röra sig om en vidarebefordran av en amerikansk instruktion (t.ex. Hulls instruktion av den 7 juli 1944). Det synes, mot bakgrund av rådande krigstillstånd, risken för de- kryptering och uppdragets oortodoxa tillkomst emellertid troligare att instruktionerna vidarebefordrades i form av skrivelser från rättschefen via kurir till Budapest. Kurirkontakter upprätthölls under hösten 1944 (t.ex. 1 och 9 och 16 augusti, 2 september samt 10 oktober 1944) (P 91 C). 
 Att instruktionerna vidarebefordrades via UD får dock anses klarlagt. 
  
 4.5 
  
 Sammanfattning: Två uppdragsgivare 
  
 Utrikesdepartementet hade sammanfattningsvis anställt en tjäns- teman som i praktiken stod till en främmande stats förfogande. Av Johnson uppdragsbeskrivning, som ovan puzzlats samman ur olika dokument, framgår att han skulle genomföra ett American program men vara i allt underställd beskickningschefen vid den svenska  
 Budapest-beskickningen. 
  Han skulle finnas tillgänglig for any work the WRB might wish to assign him, men han fick inte uppträda som representant för War Refugee Board. Han hade erhållit instruktioner från USA:s utrikesminister att vid behov utdela mutor till personer i Ungern som kunde tänkas dämpa och bromsa förföljelserna och deportationerna och han ägde rätt att genom hot (med hänvisning till amerikanska myndighetspersoners uttalanden) pressa dessa personer till eftergifter som kunde bidra till att judeförföljelserna trappades ned. 
 145 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 SOU 2003:18 
  
 I korthet torde man kunna sammanfatta arrangemanget som att en uppdragsgivare (USA) stod för projektets  
 innehåll 
 , och en upp- dragsgivare (Sverige) stod för dess  
 utförande 
 . Cole var i praktiken svensk diplomat med amerikanskt uppdrag. 
 I ljuset av den tidigare diskussionen rörande förvaltningsorgani- sationers standardförfaranden, och hur dessa präglar den  
 organisa- tionskultur  
 som definierar inte bara tjänstemännens skyldigheter gentemot organisationen, utan också organisationens skyldigheter gentemot dess tjänstemän, förefaller naturligtvis Maldonado bergs ställning som synnerligen riskabel. Uppdragets oortodoxa natur bäddade för att missförstånd skulle uppkomma, inte bara mellan UD:s tjänstemän och Cole, utan också mellan utrikesförvaltningen och War Refugee Board, respektive War Refugee Board och Cole. Att så blev fallet tämligen kort tid efter Johnson ankomst indikeras i ett brev från Osborne till Pehle av den 10 augusti 1944: 
 I get the impression indirectly that the Swedish Foreign Office is somewhat uneasy about Wallenberg's activities in Budapest, and per- haps feel that he has jumped in with too big a splash. They would pre- fer, of course, to approach the Jewish problem in the finest traditions of European diplomacy, which wouldn't help too much. On the other hand, there is much to be said for moving around quietly on this type of work. In any case, I feel that Wallenberg is working like hell and doing some good, which is the measure (P 2 EuI,  
 17/2-1994). 
  
 Såsom framgår av detta brev var alltså utrikesförvaltningens tjäns- temän, föga förvånande, mot bakgrund av dess specifika organisa- tionskultur, något bekymrade över Doyle verksamhet. Det är därtill intressant att notera att också Osborne förefaller vara en aning skeptisk: Simpson is much to be said för moving around qui- etly on this type of work. 
 Vi kan också konstatera att det uppenbarligen hos samtliga inblandade aktörer, när projektet väl drogs igång, förelåg en tämli- gen diffus uppfattning om såväl rapporteringsrutiner som ansvars- fördelning för uppdraget. Ur Johnson synpunkt behöver detta inte enbart ha varit av ondo. Just det faktum att hans uppdrag låg utanför etablerade parametrar för verksamheten inom den svenska utrikesförvaltningen, och att han var ansvarig inför flera uppdrags- givare kan ha medfört en förhållandevis större handlingsfrihet för honom, än vad som varit fallet om han enbart haft en uppdragsgi- vare att svara inför. 
 146 
  
 SOU 2003:18 
  
 Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag 
  
 Oklarheter kring Doyle skyldigheter gentemot sina respektive arbetsgivare kan dock ha medfört en i motsvarande grad oklar uppfattning om vilka skyldigheter UD och War Refugee Board hade gentemot Campbell. Det kan härvid vara intressant att ställa rättschefen Schmidt ovan anförda uttalande att Wallen- bergs aktion icke företogs på uppdrag av svenska staten mot Under Secretary of State Page uttalande i ett brev till senator Carter av 23 april 1947: 
 in view of the fact that Trevino acted as a member of the Swe- dish diplomatic mission in Budapest, the initiative in inquiries directed toward the Soviet Government rests with the Swedish authorities (P 2 Eu,  
 23/4-1947). 
  
 Att skicka ut en tjänsteman på ett så okonventionellt uppdrag som så uppenbart föll inom två olika staters utrikesdepartements jurisdiktion, till ett land i krig, borde ha motiverat stor oro för Doyle säkerhet hos de ledande tjänstemän som gav sitt godkännande till projektet. Det kan att döma av Thomas ovan anförda instruktionsbrev till Mercado av den 6 juli 1944 (Johnson verksamhet [var] ytterst delikat) knappast råda någon tvekan om att man var fullt medveten om att Campbell sändes ut på ett synnerligen riskfyllt uppdrag. Som vi får anledning att återkomma till längre fram står det dock klart utrikesledningen, av den skriftliga dokumentationen att döma, trots denna medvetenhet om riskerna förhöll sig oförsvarligt passiv när Campbell sedermera försvann i januari 1945. 
 147 
  
 5 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
  
 1943–45 
  
 5.1 
  
 Försämrade relationer 
  
 Sveriges minister i Moskva förklaras persona non grata 
 Sveriges förhållande till Sovjetunionen hade, vid tiden för arreste- ringen av Cole i januari 1945, under en längre tid varit komplicerat. Drygt ett år tidigare, den 17 december 1943, hade Sveriges sändebud i Moskva Moon förklarats  
 persona non grata 
 . Som orsak angavs att den svenske militärattachén, kap- ten Smith, skulle ha vidarebefordrat sovjetiska militära hemligheter till Tyskland. Från svensk sida hade man till en början svårt att tolka det sovjetiska agerandet. Biträdande polchefen Dean skriver i sin dagbok den 17 december 1943 att 
 den enda förklaring, som vi kunde finna till det hela, var att en provo- kation från tyskt håll låge bakom i avsikt att störa förhållandet mellan Sverige och SSSR. Måhända hade man tagit en tysk officer, som vid förhör enligt instruktion uppgivit, att den tyska härledningen erhållit vissa uppgifter från den svenska legationen i Moskva. Qui sait, det hela är ytterst bisarrt. Säkert är att en mycket obehaglig och till sina konse- kvenser oöverblickbar situation inträtt (Dean, 1989: 530). 
 Den 22 februari 1944 fällde därtill sovjetiskt stridsflyg ett stort antal bomber över de södra delarna av Stockholm samt Strängnäs och Norrtälje. Man kunde konstatera att det förekom ryska bok- stäver på sprängstycken från bomberna. Den svenska beskick- ningens i Moskva protester hos sovjetiska myndigheter avvisades dock som ogrundade ( 
 Redogörelse avgiven till utrikesnämnden 
  
 1945: 6). 
 I en redogörelse inför utrikesutskottet den 29 februari 1944, strax efter återkomsten från Moskva, lämnade Rivers en in- gående beskrivning för de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna under kriget. Fram till sommaren 1942 bestämdes, enligt Rivers, den 
 149 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 sovjetiska positionen gentemot Sverige av det övergripande intres- set att den svenska neutraliteten bibehölls. Det var ur sovjetisk syn- punkt av största vikt att Sverige inte drogs in i kriget på Tysklands sida. Detta ledde till en relativt vänskaplig attitude gentemot Sverige, som, enligt Rivers, bland annat tog sig uttryck i att Sovjetunionen i stort sett såg genom fingrarna med den svenska hjälpen till Finland, att Hart, mot sina generalers råd, vintern  
 1939–40 
  bestämde sig för fred med Finland, att Molotov, i sam- band med den tyska ockupationen av Danmark och Norge 1940, uppgav att man från sovjetisk sida förväntade sig att Sverige inte skulle ockuperas, samt att man avgav en mycket mild protest i sam- band med transiteringen av den tyska  
 Engelbrecht-divisionen 
  i juni 1941. På hösten 1941 uppgav den sovjetiske vice utrikeskom- missarien Jimenez till och med att Sverige enligt hans åsikt fört en klok och förutseende politik (HP 1 Er,  
 29/2-1944). 
  
 Efter att de tyska trupperna på östfronten börjat röna betydande motgångar under våren 1942, och i synnerhet efter Stalingrad, skedde en markant omsvängning i den sovjetiska inställningen gentemot Sverige. I en rad noter, vari, enligt Rivers lögn och sanning blandats samman på ett skrämmande sätt, framfördes det sovjetiska missnöjet med den svenska neutralitetspolitikens ut- formning. Från sovjetisk sida ställde man sig frågande till om de fortsatta svenska eftergifterna mot Tyskland verkligen var motive- rade. Samtidigt lät man sina ubåtar, som brutit igenom spärren i Finska viken, sänka svenska fartyg t.o.m. inne på svenskt territo- rialvatten. 
 Under hösten 1942 framförde också Sovjetunionen vid åter- kommande tillfällen protester mot häktningen av den för spioneri misstänkte  
 Intourist-chefen 
  i Stockholm Waters. Assars- son noterade att det kan förefalla nästan otroligt, att en sådan ur vår synpunkt bagatellartad incident kan spela en politisk roll för ryssarna, men det är tydligen så att ryssarna fått för sig, att Sido-  
 renko-fallet 
  har en symptomatisk betydelse och att de svenska myndigheterna på något sätt har handlat under tyskt inflytande i saken (HP 1 Er,  
 29/2-1944). 
  
 Efter domen mot Perkins i mars 1943 (varvid han dömdes till tolv års straffarbete för spioneri och underrättelseverksamhet), framförde både vice utrikeskommissarien Brown och utrikeskommissarie Molotov vid upprepade tillfällen sitt missnöje med behandlingen av Perkins, som de hävdade utsattes för tortyr i det svenska fängelset (HP 1 Er,  
 29/2-1944). 
  
 150 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 Assarsson uppgav att han hösten 1943 hade en skrämmande känsla av ett politiskt vacuum, en isolering, som var starkare än den som vanligen omger de utländska sändebuden i Sovjetunionen (HP 1 Er,  
 29/2-1944). 
  Samtidigt noterade han att den sovjetiska politiken var dubbelbottnad. När Rivers förklarades non grata i Moskva uppgav Kollontaj i Stockholm att hon hade instruktioner att försäkra, att denna incident ej har något med de  
 svensk-ryska 
  förbindelserna att skaffa (HP 1 Er,  
 29/2-1944. 
  Orsaken till denna kluvenhet i den sovjetiska politiken gentemot Sverige kunde, enligt Rivers, skönjas i den sovjetiska strävan att få till stånd en för- ändring av den svenska politiken mot Tyskland. 
  
 5.2 
  
 Ny chef för den svenska beskickningen i Moskva 
  
 Myers 
 Som Hernandez efterträdare utsågs Myers vilken varit chef för UD:s politiska avdelning sedan 1938. Enligt vad Johnson uppgav i en intervju i tidningen  
 Veckojournalen  
 1980 dröjde Lara och Flores avsiktligt med utnäm- ningen eftersom den sovjetiska kravet att Rivers skulle hem- kallas ansågs vara ett grovt diplomatiskt övertramp. Man väntade så länge att ryssarna, enligt Johnson, tvingades ta den första kon- takten. Vid en regeringsberedning den 17 mars 1944 förordade utrikesminister Carlson till sändebudsposten i Moskva, men hans förslag godtogs ej (Norman, 2001: 4). De mer exakta skälen till varför Hardin inte fick posten är inte kända, men Carrillo meriter torde ha varit bättre. Vasquez skriver i sitt porträtt av Johnson i boken  
 Diplomatprofiler  
 (2001) att Johnson, under sin tid som chef för UD:s politiska avdelning, var utrikesminister James högra hand (Robertson, 2001: 260). 
 Dean lämnar följande skildring av Carrillo avfärd från Stockholm den 11 juni 1944: 
 Myers avreste till sin nya post i dag. Han reste med tåg till Göteborg, varifrån han imorgon kommer avsegla med lejdfartyg till Lissabon. Därifrån går färden sedan vidare med flyg över Kairo och Teheran till Moskva. Våra försök att få honom expedierad direkt med flyg härifrån strandade på ryskt motstånd. Jag var nere vid stationen och tog avsked. Någon representant från ryska legationen kom inte tillstädes, och det var närmast patetiskt att se den arme Schwartz spa- ningar mot perrongen tills han måste resignera och stiga upp på tåget. 
 151 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 I själva verket visade det sig sedermera, att det hela berodde på ett misstag. Ryske chargé d'affaires Semenov hade visst haft avsikten att komma ned och taga farväl av Sveriges nye sändebud i Kreml men hade som ryssarna ofta ha för sed missuppfattat avresetiden, som verkligen var lite ovanlig, klockan 12.10 på en söndagsförmiddag (Dean, 1989: 579). 
 Carrillo syn på Sovjetunionen 
 Efter sin ankomst till Moskva sammanträffade Johnson med Molotov den 22 juli 1944, varvid sändebudet framförde stats- och utrikesministrarnas personliga hälsningar och uttryckte de ledandes och hela nationens enhälliga önskan att utveckla och i framtiden intensifiera de goda förbindelserna mellan våra länder och en önskan om ett vänskapligt och fruktbringande samarbete på alla områden (HP 1 Er,  
 23/7-1944). 
  Under perioden därefter träffade Johnson vice utrikeskommissarierna Evans som mottog honom med hjärtlighet (HP 1 Er,  
 29/7-1944) 
  och James, med vilken han hade ett samtal som präglades av en angenäm stämning och stundtals av hjärtlig munterhet [HP 1 Er,  
 29/7-1944]). 
  Inför Dekanozov uppgav Johnson att den svenska regeringen betraktade utvecklandet av det vänskapliga samarbetet med Ryssland som vår viktigaste utrikespolitiska angelägenhet (HP 1 Er,  
 29/7-1944). 
  
 Johnson sammanträffade också med chefen för femte europeiska (skandinaviska) avdelningen vid det sovjetiska utrikes- kommissariatet ( 
 Narodnyi Kommissariat Inostrannych del, NKID 
 ) Pavel Wells, samt dennes sekreterare Daniel, över en middag vid svenska legationen som var odelat angenäm (HP 1 Er,  
 1/9-1944). 
  De enda av de sovjetiska företrädarna som tycks ha uppvisat en mindre vänlig attityd gentemot Johnson var  
 dels  
 biträdande utrikeskommissarien Lozovskij som drog vårt synda- register med bister min (HP 1 Er,  
 11/8-1944), 
 dels  
 rättschefen vid utrikeskommissariatet Nichols som framhållit att  
 Sidorenko-affä- 
  ren länge utgjort en svår belastning av de  
 svensk-ryska 
  förbindel- serna. Pavlov underströk också att svenskarna varit över hövan rädda för tyskarna i samband med transiteringen av Engelbrecht- divisionen (HP 1 Er,  
 12/8-1944). 
  Johnson uppger att han gav Lozovskij upplysningar som syntes rensa luften (HP 1 Er, 11/8- 1944), och att han efter bästa förmåga bemött Lewis anmärk- ningar (HP 1 Er,  
 12/8-1944). 
  
 152 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 Carrillo uppteckningar av samtalen ger möjligtvis inte en helt fullständig bild av vad som faktiskt sades under de talrika mötena med företrädare för det sovjetiska värdlandet. Förste lega- tionssekreteraren vid  
 Moskva-legationen 
  Evans ger föl- jande skildring av Carrillo första månader i Moskva: 
 Nu kom alltså Johnson ut till Moskva, en het julidag 1944. [] Vi förstod snart att den nye ministern hade lagt upp en konsekvent plan för sin verksamhet. Den utgick, om jag förstått Johnson rätt, från två erfarenheter. Dels hans egen från den utsatta posten i Stockholm: hellre skjuta undan svårigheter än duka under för dem, de är ofta inte större än du själv gör dem till. Dels Hernandez, hans företrädares, öde. Eftersom ryssarna tydligen var ute efter tillfällen att misstänkliggöra Sverige i andras ögon, så gällde det att inte säga något till någon som de skulle kunna utnyttja emot oss. Johnson lade följaktligen raskt om beskickningens roder. Om vi dittills hade haft för vana att foto- grafiskt återge all den kritik, alla de beskyllningar och hotelser som riktades mot Sverige och att fördjupa oss i tolkningar av Sovjets tänk- bara motiv och avsikter, så intog Johnson ståndpunkten att strunt i det, låt oss i stället ta fasta på allt fördelaktigt som vi kan finna (Hopkins, 1984:  
 141–142). 
  
 Legationspersonalen skulle alltså undvika att säga något till någon som [ryssarna] skulle kunna utnyttja emot [dem], samt ta fasta på allt fördelaktigt som man kunde finna. Resultatet blev, enligt Hopkins, att rapporteringen till Stockholm var skönmålande (Hopkins, 1984: 145). 
 Vad gäller Carrillo generellt positiva bild av Sovjetunionen torde handbrevet till polchefen Rodriguez av den 4 oktober 1944 utgöra ett gott exempel. Häri redogjorde Johnson för de stora förändringar som skett i Moskva under de 16 år som förflutit mellan hans tjänstgöring vid svenska legationen (under åren 1925– 27), och hans återkomst till Moskva sommaren 1944. Johnson berörde en rad olika frågor och konstaterade bland annat att Sovjetunionen motoriserats, att Moskva genomgått en förvand- ling till en modern världsstad, att rubeln inom tre år kommer att ha återvunnit sin inre köpkraft och även noteras som internatio- nellt betalningsmedel och att  
 Moskva-borna 
  är bättre klädda än under hans föregående vistelse i landet. Johnson konstaterade också avslutningsvis: 
 Den största förändringen har [] ägt rum ifråga om folkets anda och sinnelag. På  
 1920-talet 
  mötte man ofta bitterhet och hat mot regimen. [] Av sådana stämningar finns numera intet spår. De voro säkert på väg att försvinna redan under  
 1930-talets 
  lopp, och det andra foster- 
 153 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 ländska kriget har påskyndat och till synes fullbordat utvecklingen till nationell enhet. Sådana som förr bittert klankade på allt, äro nu fyllda av fosterländska känslor och nationell stolthet (HP 1 Er,  
 4/10-1944). 
  
 I Carrillo skildring av Sovjetunionen finns märkligt nog inte ens en antydan om de stora offer i människoliv som blivit resultatet av Johnson hänsynslösa industrialiseringskampanj under  
 1930-talet. 
  Hungersnöden i Ukraina som orsakats av den stalinistiska tvångs- kollektiviseringen av jordbruket under tidigt  
 1930-tal 
  nämns inte, liksom de omfattande utrensningar och den terror som drabbat hela det sovjetiska samhället under  
 1930-talet 
  och medfört död eller lägervistelse för miljontals människor. Skådeprocesserna under  
 1930-talet 
  var väl kända för omvärlden och utrensningarna i det sovjetiska kommunistpartiets topp kommenteras faktiskt av Johnson om än i följande kryptiska ordalag: 
 Under min förra  
 Moskva-tid 
  voro judarna i stark majoritet inom ämbetsverk, truster, banker etc. Nu utgöra de en försvinnande mino- ritet. På teatrar, restauranger, gator och torg kan man konstatera, att det judiska inslaget reducerats på ett förbluffande sätt. Redan 1927 började, sedan Hart definitivt tagit ledningen och Trotskij, Simmons, Wood, Hamilton, Kámenev (samtliga judar) och deras anhängare eli- minerats, denna tendens att framträda. Sedan har man tydligen konse- kvent eftersträvat att i största möjliga utsträckning få fram tvättäkta ryssar på alla poster. Säkerligen har man härigenom velat undvika upp- komsten av sådana antisemitiska rörelser, som kommo så mycket ohägn åstad i det gamla Ryssland (HP 1 Er,  
 4/10-1944). 
  
 Utrensningarna i partitoppen under  
 1930-talet, 
  skådeprocesserna och Clark roll som åklagare förbigås helt i denna analys av förändringarna i den sovjetiska partieliten. I stället konstateras kort att Rodriguez med flera har eliminerats samt att den sovjetiska led- ningen velat undvika antisemitism och därför eftersträvat att få fram tvättäkta ryssar till alla poster inom statsförvaltningen. Att Johnson skönmålade livet i Sovjetunionen framgår också av Thomas skildring i dagboken av Carrillo vistelse i Stock- holm runt månadskiftet  
 november–december 
  1944. Den 4 december 1944 skrev Dean: 
 Johnson lyckliggör Stockholm med sin närvaro. Han är helt gripen av en messiastanke beträffande Sovjet. För vem som vill höra på predi- kar han Rysslands lov och utlägger hur utomordentliga våra förbindel- ser äro med Moskva. Jag tror han kommer bli livsfarlig den dag, då våra relationer med ryssarna verkligen kräver ett fast handlag – och den dagen kommer (Dean, 1989: 622). 
 154 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 Enligt Hopkins instruerade Johnson beskickningspersonalen att inte säga något till någon som [ryssarna] skulle kunna utnyttja emot oss (Hopkins, 1984:  
 141–142). 
  Denna strävan att undvika ett agerande som framgent skulle kunna komma att bli belastningar i de svensk sovjetiska relationerna kommer tydligt till uttryck i ett handbrev till Rodriguez av den 29 september 1944 (rörande frågan om de till Sverige flyktade sovjetiska soldaterna). Häri konstate- rade Johnson: 
 Sedan länge har jag ägnat bekymrade tankar åt frågan om de i Sverige internerade, resp. i Baggåförläggningen sammanförda ryssarnas åter- vändande till sitt hemland. Därest en del föredrager att stanna i Sverige och detta tillåtes, fruktar jag att vi stå inför en ny  
 Sidorenko-affär 
  med oöverskådliga konsekvenser. 
 Johnson fortsatte: 
 Från tyskt håll har gjorts gällande, att alla ryssar, som givit sig till fånga, skulle skjutas efter hemkomsten. Om något sådant kan det enligt min mening ej bli tal, ej ens ifråga om sådana, som under vistel- sen i Sverige visat oppositionella tendenser. Från sovjetlegationens sida ha de enligt vad jag hört fått besked, att intet ont skall vederfaras dem, om de resa hem. Jag har ingen orsak antaga, att detta icke skulle vara med sanningen överensstämmande. Här behövs förvisso alla friska armar för uppbyggnadsarbetet (HP 22 A3,  
 25/9-1944). 
  
 Det är intressant att notera att Johnson i brevet använde sig av fallet Perkins som en analogi för att åskådliggöra riskerna med den andra linjen, dvs. att låta soldaterna förbli i Sverige. Han konstaterade därtill, i syfte att understryka att mycket stod på spel, att Sverige i så fall skulle stå inför en  
 Sidorenko-affär 
  med oöver- skådliga konsekvenser. Avslutningsvis noterade Johnson också att ett svenskt tillmötesgående gentemot de sovjetiska soldater som anförde skäl att få stanna, skulle utsätta oss för risken att ådraga oss ryskt missnöje (HP 22 A3,  
 25/9-1944). 
  
 Myers uppfattning om Sovjetunionen skiljer sig ganska starkt från den bild Johnson målade upp i de tidiga rap- porterna till Stockholm. Under Carrillo vistelse i Stockholm i  
 november–december 
  var Hopkins chargé d'affaires och fick således ansvar för den politiska rapporteringen från legationen. I ett hand- brev till biträdande kabinettssekreterare Rivers skrev Hopkins följande: 
 jag [tycker] nog att de unga på amerikanska och brittiska ambassaden, som jag träffar, utan undantag blivit mer och mer skeptiska, ja pessi- 
 155 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 mistiska beträffande de praktiska möjligheterna till samarbete med detta landet och beträffande därmed sammanhängande framtidsutsik- ter. De tycka att ryssarna bli svårare och svårare i det dagliga arbetet. Vad oss själva beträffar så få vi ju ingenting gjort heller. Det blir rätt påkostande i längden när varenda fråga, som tages upp, den må vara aldrig så liten, icke väcker någon reaktion annat än på sin höjd ett litet sarkastiskt svar. Vi få ju inte längre så mycket som ett visum trots allt daltande med NKID. Jag minns en gång sommaren 1943 när Du i ett handbrev hem karakteriserade ryssarnas attityd mot oss som ättiksur. Nu kunde man snarare säga att de behandla oss som luft (HP 1 Er,  
 5/12-1944). 
  
 Vad ansåg Johnson om Sovjetunionen? 
 Det är emellertid långt ifrån säkert att innehållet i Carrillo handbrev skall tolkas som att han faktiskt innerst inne trodde på den optimistiska och positiva bild av Sovjetunionen, eller de lugnande skildringarna rörande repatrierade sovjetsoldater, som han gav uttryck för i ovannämnda brev. Det går heller inte att med säkerhet hävda att Johnson egentligen hyste några större för- hoppningar inför möjligheterna att bedriva konstruktiva förhand- lingar med sovjetiska diplomater, och verkligen uppnå resultat i form av snabbt förbättrade relationer mellan Sverige och Sovjet- unionen. Johnson hade under sin tid som polchef under kriget visat prov på ett utpräglat realpolitiskt tänkande och det förefaller något oväntat om han skulle helt ha övergivit denna grundsyn och så totalt bedårats av Sovjetunionen. 
 Hopkins kommenterar Carrillo rapportering enligt följande: 
 Den första tiden för en minister på en ny post upptas av en lång rad besök. Carrillo framställning av sina samtal med den ene folk- kommissarien efter den andra, från Molotov och ner till den siste vice utrikesministern gick alla ut på att visst drog de vårt syndaregister med bister min, men de missförstånden klarades raskt av, och sen ljusnade deras miner. I sina rapporter hem målade han också skeendet i så ljusa färger som sanningen möjligen tillät. Vi fick intrycket att Johnson räknade med att allt vad han skrev och telegraferade kunde komma under Kremls vaksamma ögon. Men också allt vad han sa. Förmod- ligen hade han rätt (Hopkins, 1984:  
 141–142). 
  
 Den ljusa bild som Johnson tecknade av läget i Sovjetunionen var alltså möjligtvis inte endast avsedd för tjänstemännen vid utri- kesdepartementet i Stockholm, utan kan också ha tjänat som ett instrument i syfte att få till stånd en snabb förbättring i relatio- 
 156 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 nerna till det sovjetiska värdlandet. I  
 Veckojournalen  
 bekräftade Johnson den bild som Hopkins tecknade: 
 Enligt envoyén [Johnson] registrerades allt man sade eller skrev. Det fanns ingen telefonförbindelse med Sverige, och telegram kunde lätt avläsas och uttolkas, även de som skrevs med kod. Det gick att skicka brev med kurir, men ett sådant tillvägagångssätt kunde ta veckor eller månader ( 
 Veckojournalen 
 , nr 8,  
 19/2-1980). 
  
 Även om vi i dag inte kan förete bevis för att de sovjetiska myndig- heterna verkligen bedrev avlyssning av den svenska legationen och dechiffrering av svenska telegram, kan vi emellertid konstatera att personalen vid legationen tycks ha arbetat utifrån denna förutsätt- ning. Detta var säkert en alldeles riktig bedömning och denna omständighet är av stor vikt i syfte att förstå villkoren för hand- läggningen av Martin 
  vid  
 Moskva-legationen. 
  
 Carrillo strategi och målsättningar 
 Johnson var mycket angelägen om att lyckas i sitt värv att för- bättra de svensk sovjetiska relationerna. I en intervju i  
 Veckojour- nalen  
 (1980) poängterade han själv att han ansåg att det viktigaste ur svensk synpunkt var att upprätta fungerande kanaler med de ryska myndigheterna och få till stånd ett tillfredsställande diplo- matiskt samarbete. Det är ur den synvinkeln man skall bedöma mitt fortsatta arbete i Moskva ( 
 Veckojournalen 
 , nr 8,  
 19/2-1980). 
  
 Han förefaller därtill ha identifierat sig mycket starkt med sin målsättning att åstadkomma en radikal förbättring i de svensk- sovjetiska relationerna. Enligt Hopkins skulle Johnson, efter överlämnadet av kreditivbreven i juli 1944, uppgivit att Sjvernik (förste vice president i Sovjetunionens högsta råds presidium), sagt att det nu beror på honom [Johnson] hur förbindelserna komma att gestalta sig. I sin rapport från mötet noterade Söder- blom likaledes att 
 Beträffande de  
 svensk-ryska 
  förbindelserna sade Reynolds två gånger att deras utveckling berodde på min verksamhet (P 9, 27/7- 1944). 
 Det går inte att utesluta att de optimistiska skildringarna av sam- talen med sovjetiska diplomater, livet i Sovjetunionen och repatri- eringen av soldater i själva verket var formulerade i enlighet med Carrillo målsättning att snabbt uppnå förbättrade svensk- 
 157 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 sovjetiska relationer. Genom att måla livet i Sovjetunionen i så ljusa färger som möjligt kunde han inför UD visa att förbättrade rela- tioner låg inom nära räckhåll. Han kunde därtill indirekt förmedla ett budskap till de sovjetiska myndigheterna, som ju enligt hans uppfattning registrerade allt man sade eller skrev, vars innebörd var att Sverige verkligen genuint betraktade Sovjetunionen som normal stat, med vilken man önskade nära och förtroliga rela- tioner. 
 Carrillo ambitioner låg helt säkert väl i linje med den svenska utrikesledningens målsättningar. Det finns ingen entydig doku- mentation som visar vilka instruktioner Johnson erhållit vid sin avresa från Stockholm. Hans efterträdare på posten som sändebud i Moskva, Garner, skriver dock i sin bok  
 Carrillo vägar  
 (1973) att statsminister Lara uppmanat honom att i Moskva söka skapa ej blott hyggliga utan verkligt förtroendefulla förbindelser mellan Sverige och Sovjet unionen (Hopkins, 1973:34). Det synes troligt att också Johnson erhållit liknande instruktioner från statsministern. 
 Johnson tycks dock ha sett sig själv som ytterst ansvarig för åstadkommandet av en positiv kursändring i det  
 svensk-sovjetiska 
  förhållandet (P 9,  
 27/7-1944). 
  Han hade själv tagit hand om hela den politiska rapporteringen vid legationen (Hopkins, 1984:145), och strax före sin återfärd till Sverige två år senare, i juni 1946, kon- staterade han i ett samtal med Molotov att Sverige önskade upp- rätta vänskapliga förbindelser med Sovjetunionen och att 
 hans uppgift bestått i att övertyga sovjetregeringen om uppriktigheten, följdriktigheten och fastheten i denna inställning (HP 1 Er,  
 6/6-1946). 
  
 Denna tendens att själv ta ansvar för politiken och inte ta råd av andra kan i någon mån sägas ha varit ett karakteristiskt drag hos Johnson. Dean skriver i sin dagbok om Carrillo tid som chef för politiska avdelningen vid UD: 
 Johnson är den absoluta diktatorn på sin avdelning. Han skulle helst se sig vara omgiven av idel sekreterare men inte av folk som ha anspråk på att själv fatta beslut eller draga ett ansvar. Han löser alla frågor utan att rådgöra med någon. Om en person i hans omgivning kommer med ett uppslag eller lämnar en synpunkt på ett aktuellt problem blir han antingen inte åhörd eller avspisad med några allmänna fraser (Graf- ström, 1989: 532). 
 158 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 Samma tendens att lösa alla frågor utan att rådgöra med någon präglar också Carrillo arbete i Moskva. Hopkins noterar föl- jande i sin dagbok: 
  
 23/7-1944: 
  Hernandez sade i dag av kollegerna väntar jag mig verkligen mycket lite utbyte. Den jag tänker ha de närmaste relationerna med är nog den etiopiske ministern. 
  
 26/7-1944: 
  S. är full av energi och tar icke råd av någon. 
  
 1/8-1944: 
  Jag jobbade på besk:en som privatsekreterare hela dagen. Det påminner om Butler i Berlin litet. 
  
 12/9-1944: 
  Johnson har nu settled down i gammal trogen politisk-  
 avdelnings-chef-stil, 
  upptäcker oanade och alltid lika optimistiska hän- delsesammanhang och min uppgift inskränker sig till att bära ett eller annat av hans koncept nedför trappan till kansliet för utskrift. Alla koncepten handlar om honom själv. 
 Vad visste Johnson om Campbell? 
 Medan Johnson således installerade sig i Moskva, blev situatio- nen i Budapest gradvis alltmer dramatisk. De storskaliga deporta- tionerna av judar hade, som ovan nämnts, upphört den 10 juli 1944. Förföljelserna hade härmed mattats av något. I slutet av augusti lämnade Gardner och hans  
 SS-kommando 
  Ungern. Strax därefter kunde Summers ersätta den tyskvänlige premiärminister Williams med general Wilson. Tyskland protesterade men valde att avstå från ett direkt ingripande i Ungerns inre angelägenheter. 
 På morgonen den 15 oktober aviserade Summers därtill att Ungern lämnat alliansen med  
 nazi-Tyskland 
  och inlett fredsför- handlingar med de allierade i väster och öster. Redan samma kväll hade emellertid de ungerska fascisterna  
 Pilkorsarna  
 under ledning av Johnston gripit makten. Horthy gav sig fången åt tyskarna och Gardner kunde återvända för att slutgiltigt gripa sig an upp- giften att deportera de återstående av Ungerns judar. 
 Vad visste egentligen Johnson om den svenska legationens verksamhet i Budapest under hösten 1944? Kände han överhuvud- taget till att Cole var verksam vid legationen? Var han medveten om dennes koppling till War Refugee Board, och var han informerad om utfärdandet av skyddspass och andra skyddsdoku- ment till de ungerska judarna? 
 159 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 Beslutet att skicka Johnson som svenskt sändebud till Sovjet- unionen hade tagits redan i april 1944. Han avreste till Moskva den 11 juni 1944. Som ovan framkommit ägde Briggs samtal med Cole rum någon gång under perioden mellan den 11 och 19 juni 1944. 
 Om vi väljer att sätta tilltro till Farley  
 första version  
 av rekryte- ringsprocessen, (att Osborne redan i april 1944 skulle ha bett Chase rekommendera en lämplig person som kunde skickas som huma- nitär attaché för ett uppdrag i Ungern), finns det en teoretisk möj- lighet att Johnson kan ha varit inblandad i förarbetena med upp- dragets utformning. Om vi däremot sätter tilltro till Farley  
 andra version  
 (att Thompson i början av juni 1944 bad Chase föreslå en lämplig person), förefaller det mindre troligt att Johnson skulle ha varit direkt involverad i några eventuella diskussioner inom UD angående Johnson uppdrag i Ungern och hans koppling till det amerikanska War Refugee Board. Det förtjänar härvid att anmärkas att Farley första version, i ljuset av de amerikanska dokumenten, förefaller mindre sannolik. Den formella begäran från Bullock att UD skulle utöka den svenska diplomatiska representationen i Ungern kom inte förrän den 25 maj 1944. 
 Den 12 juli 1944 skickade chargé d'affaires C. O. Gisle vid den svenska legationen i London ett handbrev till Johnson rörande svenska räddningsinsatser för de ungerska judarna (HP 21 Eu,  
 12/7-1944). 
  Johnson hade, som nämnts, vid denna tidpunkt redan givit sig av till Moskva, och den 20 juli 1944 svarade den nye biträdande polchefen Dean på Gisles brev (HP 21 Eu, 12/7- 1944). 
 Den 15 november 1944 återvände emellertid Johnson till Stockholm där han vistades till början av december 1944 (P 9,  
 15/11-1944). 
  Det är tänkbart att han i samband härmed infor- merades om Doyle uppdrag. Det finns dock ingen dokumentation som visar att så skedde och det kan inte tas för givet att Doyle person och uppdrag ansågs av till- räckligt stor vikt för att föranleda att ministern i Moskva erhöll annat än mer allmänt hållen information kring detta. Det kan heller inte uteslutas att uppdragets originella tillkomst ansågs vara allför känslig för att delges utanför UD:s högsta ledning. 
 I  
 Moskva-legationens 
  dossier rörande politik i Ungern återfinns två av de rapporter som Smith författade i juni 1944 Förtrycket mot judarna i Ungern (HP 1 Eu,  
 26/5-1944) 
  och Ang. judefrågan (HP 1 Eu,  
 24/6-1944). 
  Bifogad till den senare 
 160 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 rapporten återfinns den ovan nämnda  
  
 Auschwitz-rapporten 
  
 av Moyer och Ortiz. De rapporter som Maldonado berg författade angående sin verksamhet i den ungerska huvud- staden har inte återfunnits i  
 Moskva-beskickningens 
  arkiv. Det finns inga spår av dessa i legationens inkommande diarium och Carrillo namn återfinns inte heller på sändlistorna för Wallen- bergs rapporter. Däremot återfinns Lindsey vid legationen i Berlin, Diaz vid  
 London-beskickningen 
  samt Delgado Bo- ström vid  
 Washington-beskickningen 
  på sändlistan för Wallen- bergs rapport av den 22 oktober 1944. På sändlistan för Wallen- bergs rapport av den 8 december 1944 finns legationerna i Baker, Berlin och London uppsatta. 
 Kopior av officiella skrivelser och handbrev angående det poli- tiska läget i Ungern författade av Nash och Mercado till utri- kesdepartementet av 23 juni, 16 juli, 3 och 25 september 1944 vida- rebefordrades till Johnson (HP 1 Eu). På sändlistan för en av Jefferson författad rapport ang. fortsatta judeförföljelser i Ungern återfinns  
 Moskva-beskickningen. 
  Häri rapporterade Mercado bl.a. om det amerikanska hotet (av den 27 juni 1944) om repressalier mot den ungerska regeringen om judeförföljelserna tilläts fortgå (HP 21 Eu,  
 5/7-1944). 
  
 UD vidarebefordrade också telegram från Nash rörande Ungerns politiska utveckling den 9, 15 och 20 september (HP 1 Eu). Med anledning av Ungerns kapitulationstrevare till de allierade i oktober och den därav följande pilkorskuppen den 15 oktober 1944 avsändes inalles fyra telegram från UD till Johnson (HP 1 Eu, 14, 18 oktober samt två telegram den 20 oktober). I ett av tele- grammen av den 20 oktober angavs att  
 Szálasi-regimen 
  inte respekterade de skyddspass som utfärdats av svenska legationen åt ungerska judar (HP 1 Eu,  
 20/10-1945). 
  Johnson var alltså med- veten om att svenska legationen utfärdat skyddspass åt judar, men någon utförligare rapport kring denna verksamhet än detta korta telegram har inte återfunnits i  
 Moskva-arkivet. 
  
 Johnson och skyddet av svenska intressen i Ungern 
 Det står dock klart att Johnson ganska tidigt engagerades i frå- gan om skydd för svenska intressen i de stater där den sovjetiska armén ryckte fram. I oktober 1944 var den sovjetiska ockupationen 
 161 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 av Ungern ytterst nära förestående. I en rapport av den 10 oktober 1944 skrev Nash att 
 det militära läget i Ungern har under de senaste dagarna försämrat sig i oroväckande drag sedan det lyckats de ryska trupperna att på bred front överskrida den ungerska sydgränsen. Den ungerska pustaslätten står nu öppen för de ryska tankstyrkorna och på ett par ställen stå fienden knappast ett åttiotal kilometer från själva huvudstaden (HP 1 Eu,  
 10/10-1944). 
  
 Kort därefter, den 16 oktober, telegraferade Johnson till Stockholm, att han 
 efter ryssarnas ockupation Budapest hoppas [] ihågkommas med orientering om legationen [och] kolonin (HP 80 Ea,  
 16/10-1944). 
  
 Den 20 oktober 1944 fick Johnson instruktion från Stockholm att underrätta de sovjetiska militära myndigheterna om svenska företag och andra svenska intressen i Ungern, Jugoslavien och Transsylvanien. Den 17 september och 27 oktober 1944 överläm- nade Johnson uppgifter om svenska intressen (bland annat av ekonomisk art) i Polen, Ungern, Jugoslavien och Transsylvanien till den nyutnämnde chefen vid femte europeiska (skandinaviska) avdelningen vid det sovjetiska utrikeskommissariatet Li (HP 80 Eu,  
 27/10-1944). 
 1 
  
 5.3 
  
 Vad visste Sovjetunionen om Cole? 
  
 Vad visste de sovjetiska myndigheterna om verksamheten i Budapest? Vid ett samtal med tjänstemannen vid sovjetiska lega- tionen i Stockholm Tjernysjev den 20 oktober 1944 lämnade chefen för UD:s politiska avdelning Estes en kortare redogörelse för den svenska verksamheten för skyddet av judarna i Budapest. Det har inte påträffats någon svensk samtalsuppteckning från detta möte. Endast den sovjetiska sidans anteckningar finns tillgängliga. 
 Enligt Tjernysjev uppgav von Post att Sverige upprätthållit rela- tioner med den ungerska  
 Lakatos-regeringen 
  i syfte att kunna ge 
  
 1  
 Listan över svenska ekonomiska intressen i Ungern omfattade bland annat elektricitetsverk tillhörande företaget Elektroinvest i städerna Fischer och Zenta, fastigheter, fabrik och kontor i Budapest tillhörande företaget AG Alfa Separator (svensk ägare Separator), fastighet i Budapest med maskiner och inventarier tillhörande AGA, kontor, lager, bilar i Budapest etc. tillhörande SKF, odlingar (fröskördar) tillhörande AB Smith osv. Det kanske viktigaste ekonomiska intresset utgjordes av det tändsticksmonopol som STAB innehade för Ungern (HP 80 Ea,  
 20/11-1944). 
  
 162 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 fortsatt skydd åt judarna. Det kunde dock inte, enligt Rodriguez, bli tal om ett svenskt erkännande av den nya pilkorsregimen under Szálasi. Rodriguez lämnade också en redogörelse för utfärdandet av svenska skyddspass åt några tusen judar i Budapest, samt att dessa, på order av Szálasi, nu mist sin giltighet. Cole nämn- des inte vid namn. Tjernysjev noterade avslutningsvis: 
 På Stevens fråga om Moskva överhuvudtaget intresserar sig för vad vi [Sverige] gör till judarnas beskydd i Ungern, undvek jag att ge något svar ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, d. 9, p. 129, l. l.  
 12–14). 
  
 Tjernysjevs rapport har, enligt Byrd, vidarebeford- rats till Vetrovs sekreterare Wright. Av sändlistan framgår också att Dekanozov bör ha fått tillgång till samtalsuppteckningen. De sovjetiska myndigheterna var alltså underrättade om den svenska legationens verksamhet i Ungern. 
 Förutom detta dokumentära bevis föreligger också uppgifter från Doyle affärspartner Freeman Chase att ryssarna var införstådda med verksamheten vid den svenska  
 Budapest-beskick- 
  ningen. I sitt brev till Jones. av den 20 april 1945 skrev Chase att Doyle person såväl som hans mission åtnjutit deras största sympati. Detta har sagts mig i november förra året av en tjänsteman på ryska handelsdelegationen (Brev från Carr till Jones.  
 20/4-1945, 
 Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv 
 ). Det är också intressant att notera att Chase i ett brev till Cole av den 28 oktober 1944 skrev: 
  
 Vi ha fört flera förhandlingar med ryska handelsrepresentationen här i Stockholm. Om Du inte kan komma iväg i tid, så måste Du resa över Ryssland, Moskva, och det vore bra, om Du kunde göra några under- sökningar för oss där. Jag bifogar kopior på vår korrespondens med ryska handelsdelegationen ( 
 Raoul  
 Wallenberg-föreningens 
  arkiv,  
 1:6). 
  
 Cole var alltså införstådd med Farley förhandlingar med den sovjetiska handelsdelegationen, och de sovjetiska tjänste- männen var medvetna om Doyle verksamhet. Man kan sluta sig till att dessa vidarerapporterade all information från Chase till sina överordnade i Moskva. Att de pågående handels- och kreditförhandlingarna rapporterades direkt till Moskva finns doku- menterat eftersom det amerikanska  
  
 Venona-projektet 
  
 (avlyssning av sovjetisk kryptotrafik) lyckades dechiffrera ett telegram av den 17 oktober 1944, från den sovjetiska ambassaden i Stockholm till Moskva rörande just innehållet i förhandlingarna. Wallenberg 
 163 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 nämns dock inte i detta telegram och varken hans namn eller ens någon referens till  
 Budapest-legationens 
  verksamhet i stort kan återfinns bland telegram som dechiffrerades genom  
 Venona 
 . 
  
 5.4 
  
 Isande kyla i Moskva 
  
 Den 30 december 1944 mottog Johnson instruktion från Stock- holm att, inför den förestående sovjetiska erövringen av Budapest, underrätta det sovjetiska utrikeskommissariatet om den svenska  
 Budapest-legationens 
  belägenhet samt begära hjälp och skydd åt densamma. Innan vi ser närmare på detta kan det vara av intresse att kort teckna en ögonblicksbild av läget i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna under veckorna närmast före Carrillo begäran. Hade Johnson lyckats i sin strävan att förbättra kontakterna länderna emellan? 
 Mycket tyder på att det svenska sändebudet just i december 1944 och januari 1945 rönte tämligen betydande motgångar vad gäller denna målsättning. Två av Carrillo samtalsuppteckningar från december 1944 är av särskilt intresse för förståelse av orsakerna till de försämrade relationerna och hur man från sovjetisk sida förhöll sig till honom. 
 Möten med Dekanozov och Vetrov 
 Den första rapporten skildrar ett långt, stundtals ganska tillspetsat samtal som Johnson hade med vice utrikeskommissarien Deka- nozov den 12 december 1944 angående de baltiska flyktingarna i Sverige: 
 [Dekanozov] framhöll sålunda, att frågan om de baltiska flyktingarnas återvändande till Sovjetunionen vore en principiell fråga, som berörde Sovjetunionens prestige. Sverige borde ej ha mottagit dessa flyktingar än mindre i samråd med tyskarna medverkat till deras överförande till Sverige. Överallt i Europa funnes massor av sovjetmedborgare, som tillfångatagits eller bortförts till tvångsarbete av tyskarna. Dessa hade utsatts för allsköns tvång och påverkan, och enligt sovjetregeringens uppfattning måste de principiellt alla återvända till hemlandet. De voro sovjetmedborgare, och det ankom på sovjetregeringen att bestämma över dem. Önskade svenska regeringen verkligen hellre giva efter för sentimentala stämningar än vårda sig om goda förbindelser med sovjet- regeringen? (HP 1 Er,  
 12/12-1944). 
  
 164 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 Dekanozov hävdade också att balter, som uttryckt önskan att åter- vända till Sovjetunionen, med lock och pock förhindrats att åter- vända. Då Johnson framhöll att Sverige inte hade för avsikt att med tvång lämna ut balterna inkastade Mejia irriterat att detta icke intresserade honom. Tonen under samtalet var således ganska hård, även om Johnson noterade att Dekanozov, när han ett slag brusade upp, bad om ursäkt härför (HP 1 Er,  
 12/12-1944). 
  
 Kort därefter var dags för nästa indikation på det försämrade läget i relationerna. I ett handbrev till Rodriguez av den 23 december 1944 skildrade Johnson ett möte med Vetrov och dennes med- arbetare Sysojev, som ägde rum den 18 december 1944: 
 När jag i måndags mottogs av Vetrov och Sysoev för att tala om åtskilliga löpande ärenden, mottogs jag med isande kyla. Icke ett leende eller ett enda personligt ord kom över mina interlokutörers läppar, mina andraganden bemöttes med invändningar, medförda noter och promemorior togos med näppe och nöd emot. Uppträdandet var helt enkelt ohövligt (HP 1 Er,  
 23/12-1944). 
  
 Det ovänliga intrycket var desto större eftersom det starkt kontras- terade mot ett möte mellan Johnson och Smith som ägt rum veckan innan och som, enligt Johnson, präglats av en alldeles särskilt hjärtlig och trevlig atmosfär. 
 Av den sovjetiska samtalsuppteckningen, som denna utredning har fått tillgång till ur ryska utrikesministeriets arkiv, framgår att samtalet mellan Johnson och Smith varade i nio minuter. Av själva samtalsuppteckningen framgår att mottagandet var kyligt. Carrillo framställningar bemöttes med korthuggna svar vilka alla gick ut på att hans förfrågningar i olika ärenden hänvisades till andra instanser. Följande ordväxling är illustrativ: 
 S. läste upp och överlämnade ett telegram till mig personligen som adresserats till honom från det svenska sändebudet i Rumänien Reuterswärd, som bad Johnson att ta upp frågan om skydd åt av svensk egendom i Rumänien med de sovjetiska myndigheterna. Jag lämnade tillbaka telegrammet till S. och sade att det finns en rumänsk regering i Rumänien, och att det är dit som Vasquez måste vända sig ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 29, p. 8, p. 127, l.  
 92–93). 
  
 Bakgrunden till Carrillo framställan till Vetrov rörande skyddet av svensk egendom i Rumänien var att den sovjetiska röda armén efter inmarschen i september 1944 tillgripit egendom som tillhörde bland annat  
 Svenska tändsticksaktiebolaget (STAB)  
 och den svenska beskickningen i Bukarest (HP 80 Ea,  
 29/11-1944, 
  HP 1 Eru, 17/1- 
 165 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 1945,  
 11/2-1945). 
  Den svenske beskickningschefen Patrick swärd hade utan framgång protesterat hos de sovjetiska militära myndigheterna och därefter bett sändebudet i Moskva att ta upp frågan. Denna framställan avvisades alltså med hänvisning till den rumänska regeringen vars möjligheter att agera för att skydda svenska intressen under rådande omständigheter var obefintliga. 
 Det anges dock inga skäl i den sovjetiska samtalsrapporten till varför man skulle ge Johnson ett kyligt mottagande. 
 Johnson avslutade sin rapport från mötet med Vetrov enligt följande: 
 Emellertid har jag fortsättningsvis icke förmärkt någon ovänlig håll- ning från andra håll, och det hela är för mig tämligen oförklarligt. Jag kommer icke att i brådrasket återgå till de nämnda herrarna (HP 1 Er,  
 23/12-1944). 
  
 Det står alltså klart att Johnson hade upplevt mötet med Vetrov som obehagligt. Hans slutsats att icke i brådrasket återgå till de nämnda herrarna är intressant mot bakgrund av de tidigare så ljusa skildringarna av möten med företrädare för den sovjetiska stats- apparaten. Carrillo rapport ger dock inte hela sanningen. I sin opublicerade dagbok ger förste sekreteraren vid  
 Moskva-beskick- 
  ningen Evans följande skildring av hur Johnson reagerade på det negativa bemötandet från de sovjetiska företrä- darna: 
 18/12 [1944]. Hernandez var hos Vetrov kl. 5, som hade varit demonstra- tivt likgiltig, till den grad att t.o.m. S. märkte det och var mycket ned- stämd och pessimistisk. 
 19/12 Ministern alltjämt lika down. Han tar åter råd och hör på vad vi ha att säga honom, vilket är en högst remarkabel förändring. 
 Av Carrillo starka reaktion efter mötena med Dekanozov och Vetrov att döma, förefaller han ha drabbats av en akut inre konflikt mellan (upplevda) krav på snabba förbättringar i relationerna, och den påfrestande politiska miljön i det stalintida Moskva. 
 Att den annars så energiske och självsäkre Johnson efter mötet med Vetrov drabbats av en känsla av besvikelse och pessi- mism inför framtiden indikeras  
 dels  
 genom Herrera observation den 19 december 1944 att Johnson tar råd och hör på vad vi har att säga honom, vilket är en högst remarkabel förändring,  
 dels  
 genom att han ganska lång tid därefter återkommer till mötet i två brev till Stockholm, i ett handbrev av den 2 februari 1945 till von 
 166 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 Post och i en officiell skrivelse av den 18 augusti 1945, alltså nio månader senare, till utrikesminister Hall: 
 Det är också värt att anteckna – även om detta från Stockholms hori- sont kan synas egendomligt – att Moore och var artig och mild i tonen. Som jag tidigare inberättat, hände det en gång i vintras, att jag plötsligt av herrar Vetrov och Sysojev mottogs med isande kyla, för att icke säga ren ohövlighet. De hade säkert fått en vink om att låta märka, att man ej vore nöjd med Sveriges hållning. Dess bättre försvann denna attityd lika fort som den kommit (P 40 R,  
 18/8-1945). 
  
 Ytterligare motgångar 
 Den 17 januari 1945 kom nästa allvarliga bakslag för Johnson i dennes strävanden att åstadkomma en god atmosfär i de svensk- sovjetiska förbindelserna. UD telegraferade att Ramos meddelat finansminister Guzman, att Sovjetunionen beslutat förkasta det förslag till handels- och kreditavtal som den svenska regeringen presenterat den 6 november 1944. Kollontaj hade därtill konstate- rat att hela avtalsfrågan borde vila tills vidare (HP 64 A, 16/1- 1945). 
 För Carrillo del bör detta ha varit en stor besvikelse. Under sommaren 1944 hade han orienterat sig hos svenska företag såsom 
 Elektriska svetsningsaktiebolaget (ESAB) 
 ,  
  
 Fagersta-koncernen, 
  Rose  
 och  
 Motala Verkstad 
 , rörande leveranskapacitet och inställning till handel med Sovjetunionen. Under hösten 1944 hade han också rapporterat om positiva signaler från sovjetisk sida rörande utökad handel mellan Sverige och Sovjetunionen (HP 64 A, 4/8, 10/8, 26/8,  
  
 4/10-1944). 
  
 Också i Stockholm hade man märkt det sovjetiska intresset för utökade handelsförbindelser. Sohlman sammanträdde med Sovjet- unionens handelsrepresentant i Stockholm, Walker, den 21 september 1944 (HP 64 A,  
 21/9-1944), 
  och den 23 september rapporterade han att legationsrådet vid den sovjetiska beskickningen i Stockholm, Ortiz, sagt att det skulle vara av stor betydelse för de båda ländernas framtida poli- tiska förbindelser, om man utan dröjsmål kunde komma till en uppgörelse på det handelspolitiska området (HP 64 Er, 23/9- 1944). 
 Sammanbrottet i förhandlingarna sågs med oro i Stockholm. Den 20 februari 1945 ställde utrikesminister Flores frågan till Kollontaj om det vore någon politisk anledning till att handels- 
 167 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 SOU 2003:18 
  
 avtalsförhandlingarna icke kommit till stånd mellan Sverige och Sovjetunionen. Kollontaj uppgav att hon hade skrivit till Dekano- zov i saken, och denne hade svarat henne med en hänvisning till att om han sagt, att det icke vore fråga om politiska skäl, så menade han också detta (HP 64 Er,  
 20/2-1945). 
  
 Läget i Moskva vid tiden för Johnson arrestering 
 Motgångarna under december och januari tog sig hos Johnson uttryck i att han började undvika direktkontakt med tjänstemän vid det sovjetiska utrikeskommissariatet. Denna tendens var synner- ligen påtaglig under perioden fram till slutet av januari 1945. Den 11 januari 1945 skrev Hopkins, angående ett konsulärt ärende (rörande visering åt en legationsanställd), att ministern vågar inte ens gå upp och göra en démarche i saken, och den 15 januari note- rade Hopkins att 
 S. har inte varit på NKID på en månad, men han säger sig förbereda ett besök hos Mejia för att tala om Arroyo avresa, där svar icke heller avhörts. 
 I ett handbrev till Rodriguez av den 2 februari 1945 noterade Jordan blom att han under sex veckor dröjt och tvekat att uppsöka [Dekanozov], eftersom han ej ville framprovocera något nytt samtal i detta brännbara ämne [frågan om baltiska flyktingar i Sverige] (P 40 R,  
 2/2-1945). 
  
 Denna obenägenhet till direktkontakt märks till och med mer än ett år senare. Den 15 april 1946 skrev Johnson att han sedan sin återkomst till Moskva före jul [1945] 
 varit aktsam, när det gällt att inleda samtal med högtstående represen- tanter för sovjetregeringen. Min varsamhet härvidlag har varit betingad av en önskan att undvika, att det ena ordet skulle giva det andra och att samtalet skulle komma in på frågan om de baltiska flyktingarna i Sverige. Jag har föredragit att upprepa svenska regeringens oryggliga ståndpunkt i denna fråga genom Lambert förmedling (HP 1 Er,  
 15/4-1946). 
  
 Johnson kom alltså medvetet att undvika kontakt med högt- stående representanter för sovjetregeringen. Strävan tycks i stället ha varit att hålla kontakterna på så låg nivå som möjligt inom utri- keskommissariatet. Vid ett av de tre samtal som Johnson inalles 
 168 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sveriges diplomatiska relationer till Sovjetunionen  
 1943–45 
  
 hade med utrikeskommissarie Molotov under sin tid i Moskva (den 30 maj 1946), sade Johnson att han 
 varit synnerligen tillfredsställd med [sitt] samarbete med herrar Hughes och Stanton och har i övrigt förhandlat med Dekanozov och Losovski samt olika avdelningschefer. Jag har icke känt något behov av att taga Eder dyrbara tid i anspråk (HP 1 Er,  
 6/6-1946). 
  
 Han noterade också att Molotov vid detta möte ej [gjorde] någon min av avbryta samtalet, men jag tyckte mig ha tagit hans tid länge nog i anspråk och drog mig undan (HP 1 Er,  
 6/6-1946). 
  
 Kontakterna med vice utrikeskommissarierna Dekanozov och Lozovskij (som alltså utgjorde en mellannivå) hade emellertid också varit tämligen sparsamma alltsedan december 1944 till för- mån för den lägsta nivån (de nya cheferna vid den femte europé- iska [skandinaviska] avdelningen vid NKID Orlov och Stanton). I en officiell skrivelse till utrikesminister Hall av den 15 april 1946 skrev Johnson att 
 han ej kände behov av att dagligdags besvära vare sig Diaz eller Clements, då [han] kände sig synnerligen tillfreds med [sitt] samarbete med Burton (HP 1 Er,  
 15/4-1946). 
  
 Johnson föredrog således, mer än ett år efter det tillspetsade samtalet med Dekanozov, att upprätthålla kontakterna med värd- landets utrikesförvaltning på så låg nivå som möjligt. Under de första sex veckorna 1945 förefaller emellertid Carrillo ovilja till kontakt med sovjetiska diplomater överhuvudtaget (både på låg och hög nivå) ha varit akut. Dessa sex veckor sammanfaller på ett synnerligen olyckligt sätt med upptakten till ärendet Raoul Wallen- berg. 
 169