Jakt och fiske i samverkan 
 Slutbetänkande av Jakt- och fiskerättsutredningen 
 Stockholm 2005 
 SOU 2005:116 
 SOU och Ds kan köpas från Taylor kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Taylor Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-690 
  91 91 Ordertel:  
 08-690 
  91 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 2003. 
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som skall svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Tryckt av Edita Sverige AB 
 Stockholm 2005 
 ISBN  
 91-38-22497-6 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet och chefen för 
 Jordbruksdepartementet 
 Regeringen beslutade den 3 april 2003 att tillkalla en utredare för att se över några jakt- och fiskefrågor i renskötselområdet. Samma dag förordnade statsrådet  
 Allen 
  Morris f.d. generalsekreteraren Brady som särskild utredare. 
 Utredningen antog namnet Jakt- och fiskerättsutredningen. Sakkunniga och experter har biträtt utredningen. Sakkunniga har 
 varit departementsrådet Armstrong (Justitiedepartementet) och ämnesrådet Oconnor (Jordbruksdepartementet). Experter har varit förbundsordföranden Baker (Svenska Samernas Riksförbund), gårdsbrukaren Kemp (Sametinget), ren- ägaren Rojas (Sametinget), chefsjuristen  
 Villanueva (Skogsindustrierna), generalsekreteraren Coffey (Sveriges Sportfiske- och Fiskevårdsförbund), handläggaren Rose (WWF), f.d. förbundsordföranden Reed (Svenska Jägareförbundet), ombudsmannen Adams (Lantbrukarnas Riksförbund) och programchefen Fox (Sveriges Lant- bruksuniversitet). Adams (Jägarnas Riksförbund) deltog i utredningens arbete fram till våren 2005. Hon ersattes då av mark- nadschefen Greene. Sedan våren 2005 har även professorn och f.d. justitierådet Nichols biträtt utredningen som ad- jungerad expert. 
 Hovrättsassessorn Lara och numera departements- sekreteraren Ferguson har varit sekreterare respektive biträdande sekreterare i utredningen. 
 Utredningen publicerade i februari 2005 ett delbetänkande,  
 Vem får jaga och fiska? Rätt till jakt och fiske i lappmarkerna och på ren- betesfjällen 
 . I detta lämnade professorn och f.d. justitierådet Nichols, f.d. hovrättsrådet Stokes, jur. Watson. Kaisa Korpijaakko Labba samt chefsjuristerna Williams och Peck samt förbundsjuristen Reed i fristående 
 rättsutlåtanden sin syn på frågan om jakt- och fiskerätten i om- rådet. 
 Utredningen inhämtade därefter ytterligare rapporter om historia, folkrätt och miljö. Docenten i historia, Coleman skrev en rapport om Jakt och fiske i Lappmarken och västra Jämtlands län under 300 år. Jefferson (professor i internationell rätt och föreståndare för Raoul Wallenberginstitutet i Lund), Harris (jurist och ledare för Samerådets människorättsavdelning) och Howard (kansliråd i Jordbruksdepartementet) skrev var sin rapport utifrån ett folkrättsligt perspektiv om samernas rätt till jakt och fiske. Slutligen bidrog docenten Watson och handlägga- ren Rose, båda från WWF, med en rapport om uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna inom renskötselområdet. Dessa rapporter publicerades i september 2005 i delbetänkandet  
 Vem får jaga och fiska? Historia, folkrätt och miljö. 
  
 Härmed överlämnar utredningen sitt slutbetänkande  
 Jakt och fiske i samverkan. 
  
 Utredningens uppdrag är därmed slutfört. Till betänkandet fogas särskilda yttranden. 
 Stockholm i januari 2006 
 Brady 
 Lara 
 Jackson 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 11 
  
 Č 
 oahkkáigeassu................................................................. 
  
 23 
  
 Författningsförslag ............................................................. 
  
 35 
  
 1 
  
 Förslag till lag (2008:00) om samverkansområden för 
  
 jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen ............. 
  
 35 
  
 2 
  
 Förslag till lag om ändring i rennäringslag (1971:437).......... 
  
 43 
  
 3 
  
 Förslag till förordning om ändring i rennärings- 
  
 förordning (1993:384) ............................................................. 
  
 46 
  
 1 
  
 Uppdrag och arbete.................................................... 
  
 49 
  
 1.1 
  
 Analys av direktiven................................................................. 
  
 49 
  
 1.1.1 Omfattningen av samebymedlemmars och 
  
 markägares rätt till jakt- och fiske inom 
  
 lappmarkerna och på renbetesfjällen ........................... 
  
 50 
  
 1.1.2 Tillämpningen av bestämmelserna om den s.k. 
  
 dubbelregistreringen av älgjaktsområden.................... 
  
 54 
  
 1.1.3 Övriga överväganden.................................................... 
  
 55 
  
 1.2 
  
 Problem att utreda – en analys ................................................ 
  
 55 
  
 1.3 
  
 Källor och analyser................................................................... 
  
 58 
  
 1.4 
  
 Resor, överläggningar och samarbete ..................................... 
  
 59 
  
 1.5 
  
 Vissa skrivelser och uttalanden ............................................... 
  
 60 
  
 2 
  
 En historisk konturteckning ......................................... 
  
 63 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU2005:116 
  
 3 
  
 Gällande rätt 
  
 ..............................................................79 
  
 3.1 
  
 Samebymedlemmars och markägarens jakt- och 
  
 fiskerätt- en analys ................................................................... 
  
 79 
  
 3.1.1 
  
 Samebymedlemmars jakt- och fiskerätt....................... 
  
 79 
  
 3.1.2 
  
 Markägarens jakt- och fiskerätt.................................... 
  
 83 
  
 3.1.3 
  
 Folkrättsliga aspekter.................................................... 
  
 85 
  
 3.1.4 Närmare om urminnes hävd......................................... 
  
 86 
  
 3.1.5 
  
 Sammanfattning och slutsatser .................................... 
  
 87 
  
 3.2 
  
 Icke renskötande samers rättsliga ställning ............................ 
  
 88 
  
 3.3 
  
 Jakt- och fiskerätt i lappmarkerna och på renbetesfjällen...... 
  
 91 
  
 3.3.1 
  
 Nuvarande bestämmelser ............................................. 
  
 91 
  
 3.3.2 
  
 Innebörden av bestämmelserna.................................... 
  
 97 
  
 3.3.3 
  
 Samrådsförfarandet ..................................................... 
  
 101 
  
 3.3.4 
  
 Viltvårdsområden och fiskevårdsområden ................ 
  
 103 
  
 3.4 
  
 Tillämpningen i de berörda länen.......................................... 
  
 108 
  
 3.4.1 
  
 Dalarnas län ................................................................. 
  
 108 
  
 3.4.2 Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län ........ 
  
 109 
  
 3.5 
  
 Slutsatser ................................................................................. 
  
 112 
  
 4 
  
 Renskötseln – en översikt .......................................... 
  
 113 
  
 4.1 
  
 Renen, renskötselrätten och samebyarna ............................. 
  
 113 
  
 4.1.1 Renskötselrätten och dess gränser............................. 
  
 113 
  
 4.1.2 
  
 Samebyarna.................................................................. 
  
 114 
  
 4.1.3 
  
 Renen ........................................................................... 
  
 114 
  
 4.1.4 
  
 Beteslandet .................................................................. 
  
 115 
  
 4.1.5 
  
 Renskötseln ................................................................. 
  
 117 
  
 4.1.6 
  
 Renantalet.................................................................... 
  
 118 
  
 4.1.7 
  
 Företagsstrukturen ..................................................... 
  
 119 
  
 4.2 
  
 Samernas jakt och fiske .......................................................... 
  
 120 
  
 4.3 
  
 Jaktens och fiskets effekter på renskötseln .......................... 
  
 121 
  
 4.4 
  
 Rennäringspolitiska kommittén ............................................ 
  
 125 
  
 4.4.1 
  
 Kommitténs betänkande allmänt ............................... 
  
 125 
  
 4.4.2 Jakt- och fiskerätten hos Rennäringspolitiska 
  
 kommittén ................................................................... 
  
 127 
  
 6 
 SOU 2005:116 Innehåll 
  
 5 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt .......... 
  
 131 
  
 5.1 
  
 Jakten 
  
 ..................................................................................... 
  
 131 
  
 5.1.1 
  
 Allmänt........................................................................ 
  
 131 
  
 5.1.2 
  
 Älgen ........................................................................... 
  
 132 
  
 5.1.3 
  
 Dalripa och fjällripa .................................................... 
  
 137 
  
 5.2 
  
 Fisket 
  
 ..................................................................................... 
  
 141 
  
 6 
  
 Jämförelse med andra länder..................................... 
  
 145 
  
 6.1 
  
 Norge 
  
 ..................................................................................... 
  
 145 
  
 6.1.1 Allmänt om jakt och fiske i Norge............................ 
  
 145 
  
 6.1.2 Samernas rätt till land och vatten i Norge................. 
  
 147 
  
 6.2 
  
 Kanada .................................................................................... 
  
 155 
  
 6.2.1 
  
 Allmänt........................................................................ 
  
 155 
  
 6.2.2 Jakt och fiske – en bakgrund...................................... 
  
 156 
  
 6.2.3 Urbefolkningens historia och den rättsliga 
  
 regleringen................................................................... 
  
 157 
  
 6.2.4 
  
 Högsta domstolens avgöranden ................................ 
  
 159 
  
 6.2.5 Innebörden för övriga grupper .................................. 
  
 161 
  
 6.2.6 
  
 Den politiska utvecklingen ........................................ 
  
 163 
  
 6.3 
  
 Finland.................................................................................... 
  
 166 
  
 6.3.1 Allmänt om jakt och fiske i Finland.......................... 
  
 166 
  
 6.3.2 Samernas rätt till land och vatten i Finland............... 
  
 167 
  
 6.4 
  
 En jämförelse.......................................................................... 
  
 170 
  
 7 
  
 Juridisk analys ......................................................... 
  
 173 
  
 7.1 
  
 Uppdrag och arbetsmetoder ................................................. 
  
 173 
  
 7.2 
  
 Rättsliga utgångspunkter....................................................... 
  
 174 
  
 7.2.1 Statens mark ovanför odlingsgränsen och marken 
  
 på renbetesfjällen ........................................................ 
  
 175 
  
 7.2.2 
  
 Urminnes hävd............................................................ 
  
 177 
  
 7.2.3 
  
 Marken nedanför odlingsgränsen .............................. 
  
 178 
  
 7.2.4 Den privata marken ovanför odlingsgränsen ............ 
  
 178 
  
 7.2.5 
  
 Folkrätt........................................................................ 
  
 179 
  
 7.3 
  
 Några grundläggande sammanhang ...................................... 
  
 179 
  
 7.3.1 
  
 Direktivens begränsningar ......................................... 
  
 179 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU2005:116 
  
 7.3.2 Är samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt 
  
 underordnad markägarens? ........................................ 
  
 181 
  
 7.3.3 Fleming ........................................................................ 
  
 182 
  
 7.3.4 Urminnes hävd och samisk ensamrätt....................... 
  
 186 
  
 7.3.5 Folkrätt och internationell diskussion....................... 
  
 187 
  
 7.4 
  
 Slutsatser ................................................................................. 
  
 189 
  
 8 
  
 Några grundläggande frågor ....................................... 
  
 193 
  
 8.1 
  
 Fördelningen av jakt- och fiskerätten ................................... 
  
 193 
  
 8.1.1 De olika markerna utifrån belägenhet och ägare....... 
  
 196 
  
 8.1.2 Statens mark ovanför odlingsgränsen i 
  
 lappmarkerna och på renbetesfjällen.......................... 
  
 197 
  
 8.1.3 Övrig mark i lappmarkerna ........................................ 
  
 200 
  
 8.2 
  
 Samebymedlemmars rätt att upplåta sin jakt- och 
  
 fiskerätt ................................................................................... 
  
 202 
  
 8.3 
  
 Frågan om inlösen av samisk jakt- och fiskerätt .................. 
  
 203 
  
 8.3.1 Är en inlösen möjlig?.................................................. 
  
 204 
  
 8.3.2 Hur skulle man gå till väga? ....................................... 
  
 205 
  
 8.3.3 Grundlagsenligheten i att lösa ut jakt- och 
  
 fiskerätt........................................................................ 
  
 206 
  
 8.3.4 
  
 Parternas inställning.................................................... 
  
 208 
  
 8.3.5 
  
 Slutsatser om inlösen .................................................. 
  
 209 
  
 8.4 
  
 En uthållig förvaltning av jakt och fiske ............................... 
  
 210 
  
 9 
  
 Gemensam förvaltning av jakt och fiske ...................... 
  
 213 
  
 9.1 
  
 Behovet av skälighetsresonemang ......................................... 
  
 213 
  
 9.2 
  
 Behovet av en gemensam förvaltning.................................... 
  
 214 
  
 9.3 
  
 Kraven på en gemensam förvaltning ..................................... 
  
 216 
  
 9.3.1 Kan man bygga på nuvarande ordning?..................... 
  
 217 
  
 9.3.2 
  
 Lag eller avtal? ............................................................. 
  
 218 
  
 9.3.3 Gemensam förvaltning av jakten................................ 
  
 219 
  
 9.3.4 Gemensam förvaltning av fisket................................. 
  
 220 
  
 9.4 
  
 Den framtida förvaltningen: Alternativ I.............................. 
  
 226 
  
 9.4.1 Innebörden i alternativ I............................................. 
  
 226 
  
 8 
  
 SOU 2005:116 
  
 Innehåll 
  
 9.4.2 Den framtida jakt- och fiskeförvaltningen 
  
 (alternativ I) ................................................................ 
  
 226 
  
 9.5 Den framtida förvaltningen: Alternativ II............................ 
  
 242 
  
 9.5.1 Den framtida jakt- och fiskeförvaltningen 
  
 (alternativ II) .............................................................. 
  
 242 
  
 9.5.2 Innebörden i alternativ II........................................... 
  
 243 
  
 9.5.3 Den framtida jakt- och fiskeförvaltningen 
  
 (alternativ II) .............................................................. 
  
 243 
  
 9.6 
  
 Är en tvingande lagstiftning om samverkan förenlig med 
  
 grundlagen? ............................................................................ 
  
 247 
  
 9.7 Val av alternativ...................................................................... 
  
 249 
  
 9.8 
  
 Konsekvenser för reformen om småviltsjakt och 
  
 handredskapsfiske .................................................................. 
  
 251 
  
 9.9 
  
 Särskilt om vinterbetesmark.................................................. 
  
 252 
  
 10 
  
 Organisatoriska, ekonomiska konsekvenser och 
  
 genomförande.......................................................... 
  
 255 
  
 10.1 
  
 Ansvarsfördelningen mellan samverkansföreningarna 
  
 och länsstyrelserna................................................................. 
  
 255 
  
 10.1.1 Den principiella ansvarsfördelningen ........................ 
  
 255 
  
 10.1.2 Uppgifter som bör falla på länsstyrelsen................... 
  
 257 
  
 10.1.3 Uppgifter som bör falla på 
  
 samverkansföreningarna............................................. 
  
 261 
  
 10.2 
  
 Utvecklingsråd för jakt och fiske i fjällregionen.................. 
  
 266 
  
 10.3 
  
 Den förändrade förvaltningen och ekonomin...................... 
  
 267 
  
 10.3.1 Den nuvarande förvaltningens intäkter och 
  
 kostnader..................................................................... 
  
 267 
  
 10.3.2 Förändringen............................................................... 
  
 271 
  
 10.4 
  
 Övriga ekonomiska konsekvenser ........................................ 
  
 276 
  
 10.5 
  
 Genomförande ....................................................................... 
  
 276 
  
 11 
  
 Mitt förslag – en sammanfattande kommentar............. 
  
 279 
  
 9 
  
 Innehåll 
  
 SOU2005:116 
  
 12 
  
 Författningskommentar ............................................. 
  
 293 
  
 12.1 
  
 Förslag till lag om samverkansområden för jakt och 
  
 fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen.......................... 
  
 293 
  
 12.2 Förslag till lag om ändring i rennäringslag (1971:437) ........ 
  
 308 
  
 Särskilda yttranden .......................................................... 
  
 311 
  
 Särskilt yttrande av Roy ............................ 
  
 311 
  
 Särskilt yttrande av Kemp ..................................... 
  
 316 
  
 Särskilt yttrande av Baker ........................... 
  
 320 
  
 Särskilt yttrande av  
 Villanueva och Stewart 
  
 Forbes............................................................................. 
  
 321 
  
 Särskilt yttrande av Greene..................................... 
  
 324 
  
 Bilagor 
  
 1 
  
 Kommittédirektiv 2003:45.................................................... 
  
 325 
  
 2 
  
 Karta................................................................................ 
  
 se ficka 
  
 3 
  
 Tillämpningen av gällande rätt i olika län ............................ 
  
 333 
  
 4 
  
 Arealberäkningar ................................................................... 
  
 351 
  
 10 
 Sammanfattning 
 Uppdrag och arbetsmetoder 
 Uppdraget och dess begränsningar 
 Det uppdrag jag fått är delat i två huvuddelar: Dels att så långt som det är möjligt klarlägga grunderna för och omfattningen av sameby- medlemmarnas och markägarnas jakt- och fiskerätt i lappmarkerna och på renbetesfjällen. Dels att söka samförståndslösningar och sam- arbetsmöjligheter mellan samebymedlemmar och markägare. Upp- draget har alltså både en specifikt juridisk och en vidare politisk dimension. 
 Det finns starka motiv som ligger bakom uppdragets utformning. Det har under lång tid rått mycket olika uppfattningar om hur same- bymedlemmarnas jakt- och fiskerätt förhåller sig till markägarens motsvarande rättigheter. Den nu gällande lagstiftningen har uppen- barligen inte kunnat ge ett tillräckligt klart besked om detta. Oklar- heten har lett till konflikter mellan parterna. Myndigheterna har ock- så haft svårigheter att åstadkomma en fungerande tillämpning. 
 En följd av detta har bl.a. blivit motsättningar mellan de olika grupper som berörs. På många håll finns en god stämning, man har trots problem hittat fram till former för samverkan, men på alltför många håll har delade meningar och konfrontationer lett till bristande samarbete och misstämning. En av följderna av de skilda tolkningarna av lagstiftningen har också blivit att samebymedlemmar sedan länge inte fullt ut kan använda sig av sina i lag reglerade rättigheter. Särskilt anmärkningsvärt är detta mot bakgrund av att staten i hög utsträck- ning är ägare till den mark som berörs. 
 Jag har i mitt arbete utgått från nu gällande lagstiftning. Det gäller den juridiska analys som jag redovisar. Det gäller också mina förslag som bygger på att de skall kunna genomföras oberoende av vilka be- slut som i framtiden kan komma att fattas om Sveriges hållning till  
 ILO-konventionen. 
  
 11 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2005:116 
  
 Det finns också vissa begränsningar i övrigt i direktiven. Dessa utgår från att staten äger stora delar av marken ovanför odlingsgrän- sen och på renbetesfjällen, vilket från samiskt håll inte accepteras. Vidare avser mitt uppdrag bara samebymedlemmar och inte samerna som helt folk. Av den gällande rennäringslagen följer att renskötsel- rätten (jakt- och fiskerätten är en del av renskötselrätten) tillkommer den samiska befolkningen, men att den bara får utövas av sameby- medlemmar. Denna reglering kan framstå som motsägelsefull, sär- skilt med hänsyn till att folkrätten skyddar hela den samiska befolk- ningen. Dessa frågor måste dock lösas i en annan ordning än inom den utredning som jag gjort. 
 Jag har under vårt arbete noterat en oro för att mitt förslag skulle komma att leda till en försvagning eller ett upphävande av den re- form beträffande småviltsjakt och handredskapsfiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen som trädde i kraft 1993 och hade som syfte att ge en ökad tillgänglighet till jakt och fiske i fjällen. Reformen togs mycket väl emot av jägarkåren samt sportfis- kare. Från samiskt håll har det dock framförts en kraftig kritik mot denna. Denna fråga har inte heller ingått i mitt uppdrag. Det betyder att jag inte lägger fram några förslag som innebär förändringar i den lagstiftning som innebär att småviltsjakt och handredskapsfiske skall upplåtas till den som är fast bosatt i Sverige under vissa givna förut- sättningar. 
 Underlag och arbetssätt 
 Bedömningen av rättigheterna grundar jag i huvudsak på en juridisk analys av de inhämtade sakkunnigutlåtanden som vi publicerat i del- betänkandet Vem får jaga och fiska? Rätt till jakt och fiske i lappmar- kerna och på renbetesfjällen (SOU 2005:17). Författarna till sakkunnig- utlåtandena är professorn och f.d. justitierådet Nichols, f.d. hovrättsrådet och chefsjuristen Stokes, jur. Watson. Kaisa Korpijaakko Labba, chefsjuristerna Williams (LRF) och Peck (Sveaskog AB) samt förbundsjuristen Reed (Svenska jägareförbundet). 
 Därutöver har vi inhämtat sakkunnigutlåtanden i folkrätt från professorn Jefferson, kanslirådet Howard i Jord- bruksdepartementet och från juristen Harris, Samerådets människorättsavdelning. Deras bedömningar har tillsammans med 
 12 
  
 SOU 2005:116 
  
 Sammanfattning 
  
 några uppsatser i andra ämnen publicerats i betänkandet Vem får jaga och fiska? Historia, folkrätt och miljö (SOU 2005:79). 
 Dessutom har vi fört samtal med myndigheter, organisationer och enskilda om de juridiska frågorna, dels i en särskild juristgrupp med anknytning till vår utredning, dels enskilt med personer med särskild sakkunskap inom området. 
 I arbetet har vi också tagit hänsyn till hur motsvarande frågor be- handlas i andra länder. Vi har besökt Kanada, Norge och Finland. Dessa besök redovisas i kapitel 6. Under dessa besök har vi i särskilt hög grad informerat oss om juridiska frågor av betydelse för vår ut- redning. 
 Jag anser att den juridiska analys vi genomfört vilar på ett så om- fattande underlag som det är möjligt för en utredning att inhämta. Min analys ger också underlag för att genom bedömningar och för- slag undanröja vissa oklarheter. Analysen ger dock inte full visshet om samebymedlemmarnas andel av jakt- och fiskerätten respektive markägarens andel. En komplikation är också det förhållande att samebymedlemmarnas rätt på grund av urminnes hävd kan variera geografiskt. 
 För att lösa de problem som finns har det varit nödvändigt att kom- plettera den juridiska analysen med skälighetsresonemang i några av de sammanhang som jag behandlar i betänkandet. Sammantaget be- tyder det att våra förslag i vissa delar är – och måste vara – en kom- promiss. Den juridiska analysen har dock så långt som möjligt varit en utgångspunkt och en styrande faktor för ställningstagandena. 
 Den juridiska analysen 
 Den samiska rätten och utmarksbegreppet 
 Den samiska rätten till jakt och fiske får på grund av gällande lag- stiftning bara utövas av samebymedlemmar. Deras rätt är i dag på olika sätt begränsad. Ett exempel är att samebymedlemmar inte får upplåta sin jakt- och fiskerätt. Vidare är rätten till jakt och fiske på vinterbetesmarken tidsbegränsad. Trots detta är det min uppfattning att samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt i sig på samma sätt som markägarens jakt- och fiskerätt är en fullvärdig rätt. Det är inte så att samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt i sig är underordnad mark- ägarens. 
 13 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2005:116 
  
 I rennäringslagen anges att samebymedlemmarna har en rätt att jaga och fiska på utmark. Det betyder att samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt är begränsad till mark som är utmark. Utmarksbe- greppet är dock inte definierat i lagen eller i förarbeten till nu gällande lag. 
 Avsaknaden av en definition har möjliggjort att det i dag finns olika uppfattningar om vad samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt innebär. I tidigare utredningar och i det fördjupade arbete som vi utfört finns det emellertid en samstämmig uppfattning om att det av förarbetena till rennäringslagen följer att utmark skall tolkas som motsatsen till inäga. Enligt svensk rättstradition tolkas oklarheter i lagtext genom uttalanden i förarbeten. Enligt en sedvanlig juridisk tolkning betyder därför utmark motsatsen till inäga. Sedan lång tid tillbaka tillämpar också länsstyrelserna utmarksbegreppet på detta sätt. För att förhindra att utmarksbegreppet i framtiden skall kunna ifrågasättas bör en uttrycklig definition föras in i lagtexten. Utmark bör då enligt min mening ges betydelsen motsatsen till inäga. 
 Samebymedlemmarnas och markägarnas respektive rätt 
 Den återstående frågan är då hur samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt förhåller sig till markägarnas. 
 När det gäller bedömningen av dessa andelar måste marken delas in i tre kategorier. Det är 
  
 statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen, 
  
 marken nedanför odlingsgränsen och 
  
 den privata marken ovanför odlingsgränsen. 
  
 Det material som finns visar sammantaget att det finns ett starkt stöd för att samebymedlemmarna har en ensamrätt till jakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. I utred- ningsarbetet har en grundlig diskussion förts om huruvida en tolk- ning av rennäringslagen ger samebymedlemmarna en ensamrätt för samerna till jakt och fiske inom detta område. Mot bakgrund av det samlade underlaget anser jag dock inte att man kan grunda uppfatt- ningen att samebymedlemmarna har ensamrätt till jakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen enbart på en tolkning av bestämmelserna i rennäringslagen. I stället blir det avgörande hur den på urminnes hävd grundade jakt- och fiskerätten utövats historiskt. Det kan därmed, beroende på hur rätten utövats 
 14 
  
 SOU 2005:116 
  
 Sammanfattning 
  
 vara en ensamrätt, men det kan också på olika sätt vara en delad rätt mellan staten och samebymedlemmarna. 
 Jag anser det, trots de starka skäl som förts fram, inte helt klar- lagt att det finns en samisk ensamrätt till jakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Jag menar, åter- igen mot bakgrund av det samlade juridiska underlaget, att det för- hållande att staten under lång tid accepterat en ensamrätt för same- bymedlemmarna till jakt och fiske på den statliga marken ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen inte nödvändigtvis behöver betyda att staten därmed definitivt avsagt sig sin jakt- och fiskerätt. 
 Samebymedlemmarnas rätt är svagare nedanför odlingsgränsen. Ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen har staten tidvis accep- terat att samebymedlemmarna haft en ensamrätt på en stor del av markerna, vilket staten däremot aldrig tycks ha accepterat nedanför odlingsgränsen. Det är bara den statliga marken ovanför odlings- gränsen som betecknats som avsatt till lapparnas uteslutande be- gagnande. Vidare saknar samebymedlemmarna nedanför odlings- gränsen det särskilda skydd för rennäring och jakt som samebymed- lemmarna enligt rennäringslagen har ovanför odlingsgränsen. Slut- satsen måste bli att jakt- och fiskerätten är delad mellan samebymed- lemmarna och markägaren på marken nedanför odlingsgränsen. 
 Fördelningstal som anger samebymedlemmars och markägares respektive jakt- och fiskerätt är inte fastlagda, vare sig ovanför och på renbetesfjällen eller nedanför odlingsgränsen. Både ovanför och nedanför denna gräns samt på renbetesfjällen är det tydligt att same- bymedlemmarnas rätt kan variera beroende på hur den på urminnes hävd grundade jakt- och fiskerätten historiskt utövats. 
 På den privata marken ovanför odlingsgränsen står det klart att jakt- och fiskerätten är delad. Inte heller här finns några fastlagda fördelningstal för de olika parternas jakt- och fiskerätt. 
 Överväganden och förslag 
 Samebymedlemmarnas och markägarnas respektive rätt 
 Den juridiska analysen visar enligt min mening, grundad på det juri- diska underlag som redovisats, att jakt- och fiskerätten till den aktu- ella marken är delad mellan samebymedlemmar och markägare. 
 Min bedömning är att samebymedlemmarnas andel av jakt- och fiskerätten på den statliga marken ovanför odlingsgränsen i lappmar- 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2005:116 
  
 kerna och på renbetesfjällen är minst lika stor som markägarens. Den kan också om inga andra hänsyn tas mycket väl vara större. Om samebymedlemmarnas rätt tenderar att vara större än markägarens så vägs detta emellertid upp av att markägarna har ett bredare ansvar för markerna än vad samebymedlemmarna har. Ansvaret omfattar också andra hänsynstaganden än de som gäller jakt, fiske och ren- näring. Den slutliga bedömningen är att jakt- och fiskerätten är jämnt fördelad mellan markägare och samebymedlemmar på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. 
 Den övriga marken utgörs av privat mark ovanför odlingsgränsen, skogssamebyarnas åretruntmarker mellan odlingsgränsen och lapp- marksgränsen i lappmarkerna samt vinterbetesmarken mellan odlings- gränsen och lappmarksgränsen. På den privata marken ovanför od- lingsgränsen anser jag att jakt- och fiskerätten är jämt fördelad mellan markägare och samebymedlemmar. Nedanför odlingsgränsen anser jag att samebymedlemmarnas andel av jakt- och fiskerätten är mindre än markägarens. Även här måste hänsyn tas till tas till det bredare förvaltningsansvar för markerna som markägarna har. 
 Den nu gällande ordningen innebär som redan nämnts att same- bymedlemmarna är förbjudna att upplåta sin jakt- och fiskerätt och att detta i stället skall skötas av staten. Bakom detta ligger en i dag i alla avseenden otidsenlig uppfattning om att samerna själva saknar förmåga att hantera denna uppgift. Min uppfattning är att sameby- medlemmarna skall ha samma inflytande över sina jakt- och fiske- upplåtelser som markägaren. 
 En grundläggande och mycket stark slutsats av utredningsarbetet har för min del blivit att de problem som finns endast kan lösas ge- nom en samverkan i form av en gemensam förvaltning av jakt- och fiskerätten. Redan genom att denna rätt är delad är en sådan samver- kan, inte minst i praktiken, ofrånkomlig. 
 Möjligheterna för andra att jaga och fiska 
 Det är viktigt att notera att de som äger rätt till jakt och fiske i området endast är samebymedlemmar och markägare. En viktig för- utsättning för att de problem som finns skall kunna lösas är dock att även andra ortsbor än samebymedlemmar skall kunna behålla om- fattande jakt- och fiskemöjligheter i fjällen. Ett stort antal personer som inte är samebymedlemmar är bosatta ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna. Många av dem har bott där under lång tid. En stor 
 16 
  
 SOU 2005:116 
  
 Sammanfattning 
  
 del är också samer. Staten har därtill under en mycket lång tid upp- låtit jakt- och fiskerätt till dem. Jakt och fiske är också för denna grupp av mycket stor betydelse, i många fall avgörande för deras livs- kvalitet och val av bostadsort. 
 Därtill kommer besökares önskemål om tillgång till jakt och fiske i fjällen, något som också kan ge direkta eller indirekta inkomster och förbättringar av infrastrukturen för den lokala befolkningen, så- väl samebymedlemmar och markägare som övrig ortsbefolkning. 
 En slutsats av detta är att det är nödvändigt att ortsbor som inte är markägare eller samebymedlemmar kan få insyn i och möjlighet att på olika sätt påverka utvecklingen. 
 Samverkansföreningar i samverkansområden 
 Jag föreslår att all mark och alla vatten inom åretruntmarkerna, som det finns en delad jakt- och fiskerätt till, skall förvaltas av samver- kansföreningar i samverkansområden. Markägare och samebymed- lemmar skall vara medlemmar i föreningen. Det finns starka skäl som talar för en gemensam förvaltning av såväl jakten som fisket. Jag föreslår dock att förändringarna genomförs etappvis genom att de inleds med jakten och senare byggs på med fisket. 
 Parterna blir för marken ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna staten, samebymedlemmar och de privata markägarna. Nedanför od- lingsgränsen på skogssamebyarnas åretruntmarker blir parterna i huvudsak skogsbolag inklusive det helstatligt ägda Sveaskog AB, privata markägare i övrigt och samebymedlemmar. På renbetesfjällen skulle det vara staten och samebymedlemmar. 
 Utgångspunkten är att flera samebyars betesområden bildar ett samverkansområde. Ett lämpligt antal samverkansområden kan vara ett tiotal. 
 Tillkomsten av samverkansföreningarna innebär en betydande de- centralisering av beslutsrätten från länsstyrelserna. Arbetsfördelningen skall spegla att det är fråga om en lokal förvaltning. Föreningarna skall svara för det direkta beslutsfattandet i fråga om den lokala jakt- och fiskeutövningen. 
 Länsstyrelsen har även i fortsättningen ett viktigt ansvar genom att de skall se till att föreningarna kommer till stånd och därefter vara ett tillsyns- och stödorgan för dem. De skall efter förslag från sam- verkansföreningarna också fastställa vilt- och fiskevårdsplaner för samverkansområdena. Länsstyrelserna skall likaså följa prisutveck- 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2005:116 
  
 lingen i fråga om jakt- och fiskerättsupplåtelser och vid behov upp- märksamma regeringen på tendenser till en oskälig utveckling av dessa priser. 
 Den samförvaltning jag föreslår av jakt och fiske innebär inte att markägarens och samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt upphävs. Såväl markägarens som samebymedlemmens jakt- och fiskerätt kvar- står oförändrade i lag. För markägaren är detta 10 § jaktlagen och 9 § fiskelagen. För samebymedlemmar är det 25 § rennäringslagen. 
 Det är dock som tidigare påpekats viktigt att notera att varken markägare eller samebymedlemmar har en ensam jakt- och fiskerätt till marken. Jag har därför föreslagit en samförvaltning. Denna sam- förvaltning innebär vissa begränsningar för såväl markägarna som samebymedlemmarna. Det kommer att innebära att endast samver- kansföreningen kommer att kunna upplåta jakt- och fiskerätten. Vi- dare kommer samverkansföreningen att på olika sätt kunna fatta be- slut som begränsar och utökar den enskildes jakt- och fiskerätt. Det kommer att vara möjligt för föreningen att oberoende av fastighets- gränserna fatta beslut om områdesjakt/områdesfiske, gemensamhets- jakt eller uppdelningsjakt/uppdelningsfiske. 
 Innebörden är att föreningen skulle kunna besluta att alla med- lemmar oberoende av fastighetsgränser får jaga och fiska i hela om- rådet eller del av området (områdesjakt/områdesfiske), antingen var för sig eller alla tillsammans (gemensamhetsjakt). För små privata fastighetsägare skulle ett sådant beslut innebära att de får till gång till jakt och fiske inom större delar av samverkansområdet och inte bara på sin egen mark. En annan möjlighet är att dela upp jakten och fisket geografiskt eller tidsmässigt mellan olika grupper. 
 Dessa möjligheter till beslut skall föreningen ha för att ge den en möjlighet att lokalt lösa problemen med den delade jakt- och fiske- rätten. Det kommer att vara föreningens ansvar att finna lösningar för den delade rätten. De redskap som står till föreningens förfogande är att den på olika sätt kan disponera och fördela jakt- och fiskerätt på all mark inom området. 
 Det skall dock i detta sammanhang betonas att föreningarna får möjlighet att fatta beslut om både hur och var jakt och fiske får be- drivas, men att föreningen inte måste fatta sådana beslut. Avgörande blir vad majoriteten önskar. Jag förutsätter att man i samverkans- föreningarna kommer att eftersträva största möjliga samsyn i beslut av detta slag. 
 Om föreningen skulle låta bli att fatta sådana beslut som exempel- vis beslut om områdesjakt/områdesfiske innebär det att det liksom 
 18 
  
 SOU 2005:116 
  
 Sammanfattning 
  
 hittills står samebymedlemmar fritt att jaga och fiska i hela sitt betes- område och att markägaren har rätt att jaga och fiska inom sitt eget markområde. Dubbelregistreringen består eftersom mitt förslag ger möjligheter att lösa problemen, men inte tvingar fram en specifik lösning. 
 Medlemmarna kommer att vara skyldiga att följa föreningens be- slut. Skulle en medlem låta bli att följa ett sådant beslut, får före- ningen möjlighet att avstänga medlemmen från jakt och fiske under ett års tid. 
 Mina förslag kan alltså komma att innebära vissa begränsningar i jakt- och fiskerätten. Detta är endast lagligt under förutsättning att det är förenligt med grundlagen. Den analys vi gjort av om lagstift- ningen är förenlig med grundlagen har lett till att jag kommit fram till att så är fallet. En avgörande faktor är att det är fråga om en delad jakt- och fiskerätt. Dessutom innebär förslaget som helhet mycket stora fördelar för såväl markägare som samebymedlemmar. 
 Röstfördelning och styrelseplatser 
 En viktig fråga är hur rösträtten i föreningarna skall fördelas mellan parterna. Utifrån min bedömning om jakt- och fiskerättsandelar och med hänsyn taget till markägarens bredare ansvar för markerna är ut- gångspunkten att samebymedlemmarna skall ha hälften av inflytandet i föreningarna på marken ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen. Inom ett samverkansområde måste exempelvis beslut fattas om viltvårdsåtgärder. Sådana åtgärder kan ha ett nära samband med förvaltningen av marken från andra synpunkter än de utifrån ett jakt- och fiskeperspektiv. Nedanför odlingsgränsen skulle utgångspunkten vara att samebymedlemmarnas inflytande skulle vara mindre än hälf- ten. 
 Om privata markägare ingår i föreningen måste en jämkning ske. I de fallen måste det göras en beräkning utifrån hur stor arealen av den privata marken är i förhållande till den totala arean. Därefter måste en beräkning göras med hänsyn till rättighetshavarnas andel av jakt- och fiskerätten. 
 Den lösning jag föreslår för marken på renbetesfjällen och ovanför odlingsgränsen är alltså att samebymedlemmarna alltid tillförsäkras hälften av rösterna. Den andra hälften av rösterna tillfaller på ren- betesfjällen staten. Ovanför odlingsgränsen skall den andra hälften av rösterna fördelas mellan staten och de privata markägarna utifrån 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2005:116 
  
 en arealberäkning. De privata markägarna skall ges rösträtt i för- hållande till hur stor den privata markens areal är i förhållande till den totala markens areal. 
 För marken nedanför odlingsgränsen är parterna skogsbolagen, inklusive det helstatligt ägda Sveaskog AB, samt privata markägare utöver de privatägda skogsbolagen och samebymedlemmarna. Här skulle samebymedlemmarnas jakt- och fiskerättsandel vara mindre än hälften. Samebymedlemmarna skall här vara garanterade en fjärde- del av rösträtten. Övriga röster fördelas mellan markägarna efter areal. 
 Det sammanlagda antalet ledamöter i styrelsen för en samverkans- förening skall vara nio, inklusive en ordförande. Styrelsen skall på sedvanligt sätt fatta beslut för föreningens räkning beträffande verk- samhetens inriktning och omfattning. Styrelsens sammansättning skall vara reglerad i lag. Sammansättningen skall i huvudsak spegla majoritetsförhållandena i föreningen. Föreningsstämman utser sty- relsen. I styrelsen skall det finnas goda kunskaper om förhållandena inom det aktuella markområdet, bl.a. i fråga om dess ekologiska för- utsättningar och dess förutsättningar för jakt och fiske. Också ord- förande bör utses av föreningsstämman (årsmötet). Denna ordning är bäst förenlig med det lokala inflytande som hela mitt förslag syf- tar till. Särskilda krav bör emellertid ställas på ordföranden, liksom på hur ordförandevalet förbereds och genomförs. 
 Samverkansföreningen blir med mitt förslag det rättssubjekt som upplåter jakt- och fiskerätten efter medlemmarnas önskemål. 
 Möjligheterna att lösa in jakt- och fiskerätt 
 Jag har övervägt om det skulle vara möjligt att lösa in samebymed- lemmarnas jakt- och fiskerätt på en del av marken. Min förutsättning för ett sådant förslag är att samebymedlemmarna skulle bli väl kom- penserade för åtgärden och att de själva skulle acceptera en sådan lös- ning. 
 Jag förordar, i vart fall i det läge där diskussionen för närvarande befinner sig inte en sådan lösning. Mitt skäl är främst att man från samiskt håll så tydligt motsatt sig denna lösning. 
 Med tanke på den förenkling som en inlösen av en begränsad del av den samiska jakt- och fiskerätten skulle innebära för den fram- tida jakt- och fiskeförvaltningen föreslår jag dock fortsatta samtal, internt inom de berörda organisationerna och mellan de berörda par- terna. Under utredningsarbetet har jag kunnat konstatera att flera 
 20 
  
 SOU 2005:116 
  
 Sammanfattning 
  
 organisationer, allt eftersom utredningsarbetet utvecklats och de problem som behöver lösas blivit allt klarare, har uttalat sitt intresse för en lösning som innebär en frivillig inlösen, mot skälig ersättning, av rättigheter som i dag finns hos samebymedlemmarna. I denna riktning har bl.a. företrädare för Skogsindustrierna, LRF, allmännings- skogarna i Norrbotten och Västerbotten, Svenska jägareförbundet och Jägarnas Riksförbund uttalat sig. Hos allmänningsskogarna och Skogsindustrierna finns en önskan att även deras mark skall omfattas av möjligheten till inlösen. 
 Vinterbetesmarkerna 
 Vi föreslår ingen samverkan för vinterbetesmarken. Den utgörs av mycket stora områden i lappmarkerna nedanför odlingsgränsen. Ägar- bilden är splittrad. Många fysiska personer äger mindre markområ- den. Att ha en tvingande samverkan över dessa stora områden fram- står inte som ändamålsmässigt. Vidare finns det redan ett stort antal viltvårdsområden i området. 
 Samebymedlemmarna bör dock få del av sina rättigheter till jakt och fiske också på vinterbetesmarken. Det lämpligaste är att frågan diskuteras lokalt i syfte att finna överenskommelser som kan ta hän- syn till de lokala förhållandena och att länsstyrelserna följer utveck- lingen och tar nödvändiga initiativ. 
 Utvecklingsråd för jakt och fiske i fjällregionen 
 Som ett stöd för den framtida förvaltningen av vilt- och fiskeresur- serna i fjällområdet föreslår jag att det bildas ett utvecklingsråd för jakt och fiske i denna region. Rådet främsta uppgifter bör vara att följa jaktens och fiskets utveckling i fjällregionen, följa hur gällande lagstiftning och föreskrifter följs, genom utredningsarbete, forskning och försöksverksamhet utveckla praktiska former för den gemensam- ma förvaltningen av jakt och fiske, stimulera och skapa incitament denna samverkan samt vara ett forum för förändringsarbete, konflikt- och problemhantering. Rådet bör också ges möjlighet att verka för en större samordning i fråga om de beslut som fattas på regional nivå. 
 Rådet bör bestå av företrädare för staten, markägarna i övrigt, samerna samt jägarnas och sportfiskarnas organisationer i övrigt. Staten bör i rådet företrädas av företrädare för länsstyrelserna, den 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2005:116 
  
 av staten bedrivna skogliga verksamheten och miljö- och naturvår- den. De samiska intressena bör företrädas av Sametinget och Svenska Samernas Riksförbund (SSR). Det sammanlagda antalet ledamöter i rådet bör inte överstiga elva. Ordförande bör utses av regeringen. 
 Möjligheterna till försöksverksamhet 
 Förslagen i betänkandet innebär stora förändringar. Man kan över- väga möjligheten att inleda reformarbetet med en försöksverksam- het, omfattande t.ex. tre samverkansområden ovanför odlingsgränsen (ett vardera i Jämtland, Västerbotten och Norrbotten) och ett sam- verkansområde nedanför odlingsgränsen. En sådan försöksverksam- het skulle alltså omfatta såväl fjällsamebyar som skogssamebyar. 
 Försöksverksamhet som ett led i en större reform användes vid övergången från en älgjakt som nästan enbart bestod av allmän jakt, dvs. en rätt att under en viss tid skjuta obegränsat antal älgar, till en reglerad (senare samordnad) älgjakt. Med det perspektiv som tiden gett framstår försöksverksamheten vid införandet av en ny och mer samordnad älgjakt som framgångsrik. 
 Det föreslagna utvecklingsrådet skulle kunna ges en framträdande roll i denna försöksverksamhet. 
 Den sammanfattning som gjorts här kan med fördel läsas tillsammans med kapitel 11 i vilket finns en kommenterande summering av vägen fram till förslagen. Där framgår också hur olika intressenter ställt sig till de olika förslagen. För den som snabbt vill skaffa sig en bild av betänkandets överväganden och förslag är detta en möjlig genväg. 
 22 
 Čoahkkáigeassu 
 Bargu ja bargovuogit 
 Bargu ja barggu rájit 
 Barggus man lean oažžun leat guokte váldooasi. Vuosttaš lea, nu guhkás go vejolaš, guorahallat makkár vuorus ja man viiddis sámi čearuid mielahttuid ja eananeaiggádiid bivdo- ja guolástanrievttid leat Bush mat Andersen lappmarker ja bozoguohtunváriin. Nubbi lea gávdnat soabadančovdosiid ja vejolaš oktasašbargovugiid čearuid ja eananeaiggádiid gaskkas. Barggus lea dasto sihke juridiikkalaš ja viidát politiihkalaš sisdoallu. 
 Barggu hábmema duohken leat nana ákkat. Lopez áiggi leamaš sierra oainnut rievttidulkumiin čearuid bivdo- ja guolástanrivttiid ja eananeaiggádiid rivttiid gaskkas. Lea boahtán ovdan ahte dálá lágat eai leat nákčen čilget daid áššiid. Eahpečielggasvuođat leat dagahan riidduid bealiid gaskkas. Eiseváldiin leamaš maid váttis oažžut áigái buori geavaheami dáin lágain. 
 Boađus dás lea earret earáid ahte vuosteháhku iešguđet bealiid gaskkas lea ihtán. Olu guovlluin leat buorit gaskavuođat, váttisvuođaid čađa leat Olson oktasašbargovugiid, muhto ilá olu Campbell šaddan dábalaččat. Okta boađus iešguđet lágán dulkumis dáin lágain lea ahte čearu mielahttut guhkit áigái eai ollásit leat máhttán geavahit daid njulgosiid mat sis leat lágaid bokte. Dát lea oalle erenoamáš go stuorimus oassái lea stáhtta mii oamesta daid eatnamiid maid birra lea sáhka. 
 Barggustan lean vuolgán dálá láhkadilis. Dás oaivvildan dan čilgehusa man buvttán ovdan. Oaivvildan maid daid evttohusaid maid galgá máhttit čađahit, beroškeahttá makkár mearrásdus dahkko boahttevašáiggis Garcia konvenšuvnna ektui. 
 Bargočilgehusas gávdnojit maid eará bealit mat gáržžidit barggu. Čilgehusa vuođđu lea ahte lea stáhtta guhte oamesta stuorra osiid 
 23 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 SOU 2005: 
  
 eatnamiin gilvinráji davábealde, dát lea ášši mii ii dohkkehuvvo sámiid bealis. Dasa lassin leat dušše čearu mielahttut mat gullet dán bargui, eai sápmelaččat álbmogiin. Dálá boazodoallulága boađus Ashley gullá sámi álbmogii (bivdo- ja guolástanriekti lea oassi boazodoallurievttis), muhto leat dušše čearu mielahttut geat oažžut čađahit dan. Dát gáržžideapmi orro várra imaš, erenoamážiid jus váldá vuhtii ahte álbmotriekti suddje olles sámi álbmoga. Dáid áššid ferte goit čoavdit eará láhkái go dán mu guorahallama bokte maid lea dahkan. 
 Barggadettiin mii lea fuobmán ahte gávdno ballu ahte mu evttohus mielddisbuvttalii ahte dat láhkarievdan mii dahkkui smávvaealibiid bivddus ja Collins stáhta eatnamiin davábealde gilvinráji ja boazoguohtunváriid Davis álmmehuvvat dahje váldojuvvot eret. Moore bođii Montgomery 1993 ja dan ulbmil leai dahkat bivddu ja Bond duoddariin eanet vejolažžan olbmuide. Rievdadeapmi váldui bures vuostá bivdiin ja guolásteaddjiin. Sámiid bealde ledje garra moaitámušat dán vuostá. Dát áššii ii leat oassi min barggus. Dat ii buvtte mielddis ahte mii buktit evttohusaid mat rievdadit lágaid mat stivrejit movt lohpi smávva ealibiid bivdui ja guolásteapmái Mcconnell addo olbmuide mat orrot Ruoŧas, viisis eavttuid Swanson. 
 Vuođđu ja bargovuogit 
  
 Rivttiid árvvoštallamis vuolggán eanaš oassái juridiihkalaš Stewart man bivddiimet oažžut áššedovdiin ja man mii lea almmuhan oassečilgehusas  
 Vem får jaga och fiska? Rätt till jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen  
 (SOU 2005:17). Čállit dán áššedovdičállagis leat professor ja ovdalaš justitieráđđi Nichols, ovdalaš hoavvarievttiráđđi ja hoavdajurista Stokes, jur. Watson. Kaisa Korpijaakko Labba, hoavdajurista Williams (LRF) och  
  
 Smith (Sveaskog AB) ja searvejurista Reed (Svenska jägareförbundet). 
  
 Dasa lassin mii leat viežžan áššedovdičállosiid Munoz Jefferson, čállingottiráđis Howard Eanandoalludepartemeanttas ja juristtas Harris, Barrett álbmotrievttiossodagas. Sin árvvoštallamat lea, oktan eará čállosiin, almmohuvvon evttohusas  
 Vem får jaga och fiska? Historia, folkrätt och miljö  
 (SOU 2005: 79). 
  
 24 
  
 SOU 2005: 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 Dasa lassin mii leat ságastan eiseváldiiguin, organisašuvnnaiguin ja ovttaskas olbmuiguin juridiihkalaš áššiin, sierra juristtajoavkkus mas lea oktavuohta min guorahallamii ja sierra olbmuiguin main lea áššediehtu dain áššiin. 
 Barggus mii maid leat váldán vuhtii movt seammásullásaš áššit lea gieđahallon eará riikkain. Mii leat leamaš Kanadas, Norggas ja Suomas. Bohtosiid dain mátkiin bohtet ovdan kapihtal 6:as. Dain mátkiin mii leat gažžan dieđuid dakkár juridihkalaš áššiin mat gullet min guorahallamii. 
 Oaivvildan ahte dat juridihkalaš čilgehus man mii leat ráhkadan vuolgá nu viiddes vuođus go lea vejolaš dákkár guorahallama dahkamis. Mu čilgehus buktá maid vuođu, árvvoštallamid ja Lewis bokte, čuoldit eret muhton eahpečielggasvuođaid. Muhto čilgehus ii buvtte olles vissisvuođa man stuorra oassi bivdo- ja guolástanrivttiin gullá Smith, čearu mielahtuide ja eanáneaiggádiidda. Okta váttisvuohta lea maid dat ahte sámi čearu mielahttuid rievttit, doloža Navarro, rivdet báikkis báikái. 
 Čoavdin dihte Page leamaš dárbbašlaš lasihit juridihkalaš čilgehussii ságastallama dohkálašvuođa birra, dát guoská muhton osiid evttohusas. Oktiibuot dát mearkkaša ahte min evttohusat, goit muhton muddui, leat soabadanevttohusat. Juridihkalaš čielggadeapmi lea goit, nu guhkáš go vejolaš, leamaš vuođđu ja dat eaktu mii lea stivren vuođu evttohussii. 
 Juridihkalaš čielggadeapmi 
 Sámi riekti ja sátni boaittubeal guovllut 
 Dálá lágaid mielde oažžu sámi riekti bivdui ja guolásteapmái dušše geavahuvvot dain geat leat mielahttut čearus. Sin riekti lea odne máŋgga láhkái gáržžiduvvon. Okta ovdamearka dása lea ahte čearu Casey ii leat lohpi luoitit bivdu- dahje guolástanrievtti earáide. Dasa lassin lea riekti bivdui ja guolásteapmái dálveeatnamiin gáržžiduvvon áiggis. Muhto dattege lea mu oaidnu dat ahte čearu mielahttuid riekti bivdui ja guolásteapmái lea seammalágán go eananeaiggádiid riekti bivdui ja guolásteapmái ollislaš riekti. Ii leat nu ahte čearu mielahttuid bivdu- ja guolástanriekt lea eananeaiggádiid rievtti vuollásaš. 
 25 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 SOU 2005: 
  
 Boazodoallulágas daddjo ahte čearu Knapp riekti bivdit ja guolástit  
 boaittubeal  
 Bush. Dat mearkkaša ahte čearu mielahttuid riekti lea dušše eatnamiin mat leat boaittubealde. Sátni boaittubealde ii goit leat čilgejuvvon lágas iige dálá lágaid ovdabargguin. 
 Váilevaš čilgejupmi lea dagahan ahte odne gávdnojit máŋga oainnu dasa mii oaivvilduvvo čearuid mielahttuid bivdo- ja guolástanrivttiin. Ovdalaš guorahallamiin ja vuđđolaš barggus man mii lea čađahan gávdno goitge oktasaš oaidnu dasa ahte boazodoallulága ovdabargguid bokte čuovvu dat ahte boaittubeal eatnamiid galgá dulkot lea sáni oamástuvvon eatnamiid (inäga) vuostá. 
 Ruoŧa árbevirolaš rievttivieru mielde galgá dulkot eahpečielggasvuođaid láhkateavsttain cealkámušaid mielde mat Brown. Dábalaš juridihkalaš dulkama Marshall eanen vuostábealli oamástuvvon eatnamii. Guhkit áiggi juo leat leanastivrrat geavahan dán sáni ná láhkái. 
 Easttadan dihte dan ahte sátni boaittubealli Leon eahpiduvvo ferte čilgehus dása čállot láhkateakstii. Min mielas galgá dalle boaittubealli ipmirduvvot leat vuostábeal sátni oamástuvvon eatnamii. 
 Čearuid mielahttuid ja eananeaiggádiid riekti 
 Gažaldat mii ain vuordá vástádusa lea makkár čearu mielahttuid riekti lea eananeaiggádiid Russell. 
 Go galgá árvvoštallat daid osiid ferte juohkit eatnamiid golmma oassái. Dat leat: 
  
 stáhtá eanan gilvinráji davábealde ja boazoguohtonváriin 
  
 eanan lulábealde gilvinráji 
  
 privat eanan davábealde gilvinráji. 
  
 Čállosiin mat leat gávdnamis čájehit oktiibuot ahte lea nana doarjja dasa ahte čearu Knapp áidnariekti bivdui ja guolásteapmái  
 stáhta eatnamiin davábealde gilvinráji ja Stafford. Guorahallanbarggus leamaš vuđđolaš sáhka jus boazodoallulága dulkon addá čearu mielahttuide áidnarievtti bivdui ja guolásteapmái dáin Bush. Čohkkejuvvon dieđuid jelgii mon oaivvildan ahte ii máhte ipmirdit ášši nu ahte čearu Knapp áidnariekti bivdui ja guolásteapmái stáhta eatnamiin davábealde gilvinráji ja Taylor Delgado. Pacheco sadjái lea dat mii dan mearrida movt doloža rievtti vuođu alde Reeves 
  
 26 
  
 SOU 2005: 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 guolásteapmi lea jođihuvvon. Nu mahttá dát riekti leat áidnáriekti, dat lea gitta das movt dat lea jođihuvvon. Muhto dat máhttá maid leat juhkojuvvon riekti stáhta ja čearu mielahttuid gaskkas. 
 Oaivvildan ahte ii leat ollasit čilgejuvvon, vaikko nana ákkat leat buktojuvvon ovdán, ahte sámiin lea áidnáriekti bivdui ja guolásteapmái stáhta eatnamiin davábealde gilvinráji ja Sanchez. Oaivvildan, fas čohkkejuvvon juridihkalaš vuođuin, ahte das go stáhtta guhkes áiggi juo leat dohkkehan áidnarievtti čearu mielahttuide bivdui ja guolásteapmái stáhta eatnamiin davábealde gilvinráji ja Sanchez ii dárbbaš mearkkašit ahte stáhta nu láhkái lea cealkán eret rievttis bivdui ja guolásteapmái. 
 Čearu mielahttuid riekti ii leat nu Oconnor  
 lulábealde gilvinráji 
 . Davábealde gilvinráji ja Jacobson stáhtta muhton áiggid dohkkehan dan ahte sámi čearu Casey leamaš áidnariekti stuorra oassái eatnamiin, muhto dán ii oro stáhta dohkehan lulábealde gilvinráji. Leat dušše stáhta eatnamat davábealde gilvinráji mat lea čilgejuvvon leat biddjon sierra duššefal sápmelaččaid ávkkástallamii. Dasa lassin sámi čearu Casey ii leat sierra suodji bivdui ja guolásteapmái Mcguire bokte nugo sámi čearu Terry gilvinráji lea. Ipmárdus dás ferte leat dat ahte bivdo- ja guolástanriekti eatnamiin lulábealde gilvinráji ferte leat juhkojuvvon sámi čearu mielahttuid ja eananeaiggádiid gaskkas. 
 Juohkinmearit mat čilgejit sámi čearu mielahttuid ja eananeaiggádiid oassi bivdin- ja guolástanrievttis eai leat ráhkaduvvon, eai lulábealde eaige davábealde gilvinráji. Sihke davá- ja lulábeáalde dán ráji dán sturrodat lea Petersen bivdin- ja guolástanriekti doloža vuođu alde lea geavahuvvon. 
 Privat eatnamiin davábealde gilvinráji lea čielggas ahte bivdin- ja guolástanriekti lea juhkojuvvon. Eai dáin ge gávdno juohkinmearit iešguđet bealiid bivdo- ja guolástanriektái. 
 Árvvoštallamat ja evttohusat 
 Sámi čearu mielahttuid ja eananeaiggádiid rievttit 
 Mu oaivila mielde čájeha juridihkalaš čilgejupmi, man vuođđu leat juridihkalaš áššedieđut mat lea buktojuvvon ovdan, ahte bivdu- ja guolástanriekti dáidda eatnamiidda lea juhkojuvvon sámi čearuid mielahttuid ja eananeaiggádiid gaskkas. 
 27 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 SOU 2005: 
  
 Mu árvvoštallan lea ahte sámi čearuid mielahttuid oassi bivdu- ja guolástanriektái stáhta eatnamiin davábealde gilvinráji lappmarker Bush ja Sanchez unnimusat lea seamma stuoris go eananeaiggáda. Máhtta maid, jus ii váldde eará osiid vuhtii, vaikko leat stuoribut. Jus sámi čearuid mielahttuid riekti veadjá leat stuorit go eananeaiggáda de dan rievtti nuppi Russo eananeaiggádaiin lea viidát ovddasvástádus eatnamiidda go sámi čearuid Knapp. Ovddasvástádussii gullet maid eará vuhtii váldimat go guolásteami, bivddu ja boazodoallu. Loahpálaš árvvoštallan lea ahte bivdu- ja guolástanriekti lea ovtta dássásaš eananeaiggádiid ja sámi čearuid mielahttuid gaskkas stáhta eatnamiin Reed ja Sanchez. 
 Eará eatnamat leat privahta eatnamat davábealde gilvinráji, vuovdesámi čearuid ollesjagi eatnamat gilvinráji ja lappmarksráji gaskkas ja dálveláidumiin. Mu mielas lea riekti bivdui ja guolásteapmái privahta eatnamiin davábealde gilvinráji dássásaččat juhkojuvvin eananeaiggádiid ja čearu mielahttuis gaskkas. Lulábealde gilvinráji mun oaivvildan ahte sámi čearu mielahttuid riekti bivdui ja guolasteapmái lea unnibut go eananeaiggada. Vel dás ferte váldit vuhtii dan viidát hálddahusgeatnegasvuođa mii Gutierrez. 
 Dálá ortnet dagaha, nugo lea namuhan, ahte sámi čearu mielahttus ii leat lohpi luoitit bivdu- ja Andrews. Dát galgá fuolahuvvot stáhtas. Ágga dán duogábealde, dan ahte sámiin ii leat gelbbolašvuohta hálddašit dákkár áššiid, lea dološ oaidnu mii odne ii maŋgeláhkái lea heivvolaš. Mu oaidni lea ahte sámi čearuid Casey galgá leat seamma váikkohanvejolašvuohta bivdin- ja guolástanlobiide go eananeaiggádiin lea. 
 Vuđđolaš ja oalle nana ipmárdus dán guorahallanbarggus lea mu bealde šaddan dat ahte dat váttisvuođat mat leat máhttá dušše čoavdit dakkár ovttasbarggu bokte mii sisdoallá oktasaš hálddašanvuogi bivdo- ja guolástanrievttis. Juo dat ahte dát riekti lea juhkojuvvon hal iešalddes lea oktasašbargu ja Evans dan ii leat vejolaš garvit ge. 
 Earáid vejolašvuohta bivdit ja guolástit 
 Lea deaŧálaš muitit ahte dat geasa dát riekti bivdui ja guolásteapmái gullá dáin guovlluin leat dušše sámi čearuid mielahttut ja eananeaiggádat. Deaŧálaš eaktu čoavdit dakkár váttisvuođaid mat leat lea maid ahte nai eará giliorruin go sámi čearu Casey galget leat 
 28 
  
 SOU 2005: 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 buorit vejolašvuođaid bivdit ja guolástit duoddariin. Ollu olbmot geat eai gulá sámi čearuide orrot odne davábealde gilvinráji lappmarker Bush. Ollusat sis leat orron doppe guhká. Stuorra oassi sis lea maid sápmealaččat. Lopez áiggi lea stáhta Fisher olbmuide West ja guolástit. Castillo lea Kerr ja guolásteapmi oalle deaŧálaš, olu gerddiid dat nai mearrida sin eallima árvvu ja sin váljema gosa orrot. 
 Dása lassin leat gussiid sávaladagat beassat bivdit ja guolástit duoddariin. Dát máhttá buktit njulggo sisboađuid dahje eará láhkái ja buoridit servvodaga fáladagaid báikkálaš orruide, sihke sámi čearuid mielahttuide, eananeaiggádiidda ja eará guovllu orruide. 
 Boađus dás lea ahte lea dárbbašlaš ahte guovllu orruide, geat eai leat sámi čearu mielahttut eaige eananeaiggádat besset oasálastit ja máŋgga láhkái váikkuhit ovdaneami. 
 Oktasašbargosearvvit oktasašbargoguovlluin 
 Mon evttohan ahte visot eatnamat ja čázit  
 birra-jagi- 
  eatnamiin, main bivdo- ja guolástanriekti lea juhkojuvvon, hálddašuvojit oktasašbargoservviin oktasašbargoguovlluid bokte. Mielahttut searvvis galget lea sámi čearuid mielahttut ja eananeaiggádat. Leat nana ákkat dasa ahte sihke Reeves guolásteapmi galggašii hálddašuvvot oktasaččat. Evttohan goitge ahte rievdádusat Lee lávkkiid Swanson, ahte dat álgá bivdduin ja dasa lassin láktášuvvá guolasteapmi. 
 Oasálaččat eatnamiin davábealde gilvinráji lappmarkeriin šaddet stáhta, sámi čearu mielahttut ja priváhta eananeaiggádat. Lulábealde gilvinráji, vuovdesámiid  
 birra-jagi-eatnamiin 
  šaddet oasálaččat stáhtas oamastuvvon Sveaskog AB, eará privahta eananeaiggádat ja sámi čearu mielahttut. Harris dat šattale stáhta ja sámi čearu mielahttut. 
 Álgojurdda lea ahte máŋggaid čearuid láidumat ráhkadit ovtta oktasašbargoguovllu. Vuogas oktasašbargoguovllus máhttet leat logenár čearu. 
 Dákkar oktasašbargoservviid vuođđudeapmi buktá mielddis ahte stuorra oassi mearridanrievttis sirdojuvvo eret leanastivrrain. Bargojuohkin galgá govahallat ahte hálddašeapmi lea báikkálaš. Searvvit galget fuolahit mearrideamiid mat gullet báikkálaš bivdui ja guolqsteapmái. 
 29 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 SOU 2005: 
  
 Vel Blackwell lea leanastivrras deaŧálaš ovddasvástádus go sii galget geahččat bearrái ahte searvvit bohtet áigái ja das maŋŋil sii galget vákšut ja doarjut daid. Oktasašbargoservviid evttohusaid mielde sii maid galget nannet fuođđu- ja guolledikšunplánaid oktasašbargoguovlluide. Leanastivra galgá maid čuovvut haddedási ovdaneami bivdu- ja guolástanrivttiid luoitimis ja dárbbuid mielde fuomášuhttit ráđđehusa jus lea mearkkat dasa ahte háttit loktanit badjel meari. 
 Pacheco oktasaš hálddáhusa man evttohan bivdui ja guolásteapmái ii buvtte mielddis ahte Alvarez sámi čearu mielahttu bivdo- ja guolástanriekti láhppo. Sihke eananeaiggáda ja sámi čearu mielahttu bivdin- ja guolástanriekti bissu rievdatkeahttá lágain. Eananeaiggadiidda dat lea bivdolága 10 § ja guolástanlága 9 §. Sámi čearu mielahttuide dat leat boazodoallulága 25 §. 
 Lea goit deaŧálaš čujuhit ahte eananeaiggádiin ja sámi čearu Casey eai leat dat áidna geaidda bivdo- ja guolástanriekti gullá. Danin lean evttohan oktasaš hálddašeami. Dákkár oktasaš hálddašeapmi buktá mielddis muhtin gáržžideamiid sihke eananeaiggádiidda ja sámi čearuid mielahttuide. Dat buktá mielddis ahte leat dušše oktasašbargosearvvit geat máhttet addit rievtti bivdui ja guolásteapmái. Dasa lassin bohtet oktasašbargosearvvit máŋgga láhkái máhttit mearridit unnidit dahje stuoridit ovttaskas olbmo rievtti bivdit ja guolástit. Servviide boahtá šaddat vejolaš, beroškeahttá oamastanrájiid eatnamiidda, mearridit guovllu bivddu ja Mcdonald, oktasaš bivdui dahje juhkojuvvon bivdui ja guolásteapmái. 
 Sisdoallu lea ahte searvvid galget máhttit mearridit ahte visot mielahttut beroškeahtta oamástanrájiid oažžut bivdit ja Kent guovllus dahje oasis guovllus ( guovlubivdu/ guovluguolásteapmi), okto dahje oktasaččat (oktasbivdu). Unnit eananeaiggádiidda dákkár mearrádus livčče dagahit ahte Martinez vejolaš bivdit ja guolástit stuorit oasiin oktasašbargoguovllus ja eai dušše sin iežaset eatnamiin. Erickson vejolašvuohta lea juohkit bivddu ja Bond geografalaččat ja áiggi mielde iešguđet joavkkuid gaskkas. 
 Dát vejolašvuođa mearrádusaide galgá leat searvvis vai das lea vejolaš čoavdit váttisvuođaid mat čuovvut juhkojuvvon bivdo- ja guolástanrievtti. Boahtá leat searvvi ovddasvástádus gávdnat čovdosiid juhkojuvvon riektái. Dat neavvagat mat searvvis leat lea dat ahte dat máŋggaláháki máhttá geavahit ja juogadit bivdo- ja guolástanrievtti guovllu eatnamiin. 
 30 
  
 SOU 2005: 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 Dán oktavuođas ferte deattuhit ahte Meyer vejolaš Harris ja gos Kerr ja guolásteapmi galgá jođihuvvot, muhto searvi ii ferte dahkat dan. Lea eanelogu sávaldat mii mearrida. Vuorddán ahte oktasašbargusearvi nu guhkás go vejolaš ohcá buoremus oktasašoainnu dákkár aššis. 
 Jus searvi ii daga mearrádusa nugo guovlubivdui/ guovluguolasteapmái. Dalle dat buktá mielddis ahte sámi čearu mielahttut ja eananeaiggádat, nugo ovda ge, bivdet ja guolastit iežaset láidumiin ja Bush. Guovttegearddi registreren bissu ain danin go mu evttohus addá vejolašvuođa Garcia, muhto dat ii bágge maŋgelágán čovdosa gávdnat. 
 Mielahttuin lea geatnegašvuohta guorrasit searvvi mearrádusaide. Jus mielahttu ii čuovoš Brewer lea searvvis vejolaš gieldit mielahtu bivddus ja guolásteamis ovtta jagi. 
 Mu evttohus buktá Fitzgerald gáržžideamiid bivdo- ja guolástanrievttis. Lee dasa lea ahte dat dušše lea lágalaš jus dat čuovvu vuođđulága teavstta. Garza man mii leat dahkan jus dákkar láhkačállin čuovvu vuođđulága lea buktán ovdan ahte nu dahká. Deaŧaleamos ágga dasa lea ahte dás lea jearaldat juhkojuvvon bivdin- ja guolástanrievttis. Dasa lassin sisdoallá evttohus ollislaččat stuorra ovdamuniid sihke eananeaiggádiiidda ja sámi čearu mielahttuide. 
 Jienaid lohkan ja stivrasajit 
 Deaŧalaš gažaldat lea movt searvvit galget juohkit Downs bealiid gaskkas. Mu árvvoštallamis bivdin- ja guolástanoasáhusain, ja go váldá vuhtii ahte Herman ovddasvástádus eatnamiid badjel, lea mu vuođđuoaidnu dat ahte sami čearu Lucas servviin davábealde gilvinráji ja boazoguohtonváriin. Oktasašbargoguovllus ferte ovdamearkka dihte mearriduvvot makkár doaimmat galget dahkkot meahcceealibiid dikšumis. Lulábealde gilvinráji livčče vuođđuoaidnu dat ahte sámi čearu mielahttuid váikkuheapmi livčče unnit go bealli. 
 Jus privahta Davis searvái ferte veajáhallan dahkkot. Dás ferte searvi rehkenastit man stuorra oassi privat eanan lea obbalaš eatnama ektui. Das maŋŋá ferte rehkenastit man stuorra oassi riektiguoddis lea bivdin- ja guolástanrievttis. 
 31 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 SOU 2005: 
  
 Čovdosa man evttohan eatnamiin boazoguohtonváriin ja davábealde gilvinráji lea ahte sámi čearu mielahttuide sihkkarasto bealli jienain. Erickson bealli Davis stáhtii. Gilvinráji davábealde galgá Ayala jienain juhkojuvvot stáhta ja privahta eananeaiggádiid gaskkas, vuođđu dása lea eatnanviidodat. Privahta Brown oažžut Summers dan Swanson man stuorra oassi privahta eatnamat leat ollislaš eatnama viidodaga ektui. 
 Oasálaččat eatnamiin lulábealde gilvinráji leat meahccesearvvit, oktan stáhtalaš Sveaskog AB, privahta eananeaiggádat earret privahta meahccesearvvit ja čearu mielahttut. Dás livčče sámi čearuid mielahttuid bivdin- ja guolastanoasáhus leat unnit go bealli. Das galget sámi čearu Price. Eará jienat juhkojuvvojit eananeaiggádiid gaskkas viidodaga mielde. 
 Oktasašbargosearvvi obbalaš áirraslohku stivrras galgá leat ovcci, oktan ságadoalli. Stivra galgá, stivrra bealis, Castro man guvlui bargat ja doaimma viidodagas. Stivrra hápmi galgá leat mearriduvvon lágas. Hápmi galgá váldooassái govvet eanetlogu dili Hansen. Searvečoahkkin namuha stivrra. Stivralahttuid gaskkas galgá gávdnot buorre diehtu gullevaš eatnamiid birra, ea ea makkár ekologalaš eavttut leat ja makkár eavttut leat bivdui ja guolásteapmái. Maid ságadoalli galgá namuhuvvot searvečoahkkimis (jahkečoahkkimis). Dát ortnet lea vuohkkaseamos báikkálaš váikkoheapmái mii lea mu evttohusa ulbmil. Galget leat erenoamáš gáibádusaid ságadoalli váljemis ja mainna Roberts válggaide Valdez ja movt dat Newman. 
 Oktasašbargosearvi gártá mu evttohusa mielde dat  
 rievtti-subjeakta 
  mii mieđiha bivdo- ja guolástanrievtti mielahttuid dáhtu mielde. 
 Vejolašvuohta lonistit bivdin- ja guolastanrievtti 
 Lean árvvoštallan jus livčče vejolaš lonistit sámi čearuid mielahttuid bivdin- ja guolástanrievtti muhton oasiin eatnamiin. Mu eaktu dakkár evttohussii lea ahte sámi čearu mielahttuide addo buorre buhttádus dakkár doibmii ja ahte sii ieža dohkkehit dakkár čovdosa. 
 Oaivvildan ahte dakkar čoavddos ii dahhko, ii goit nugo ságat jođihuvvojit jur dál. Ággan dasa lea vuosttažettiin dat ahte sámiid bealde lea vuhtton čielga vuostemiella dakkárii. 
 32 
  
 SOU 2005: 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 Go jurddaša ahte dakkár lonisteapmi unnit oasis sámi bivdu- ja guolašstanrievttis livčče álkkidahttan dili boahttevaš bivdu- ja guolástanhálddahussii Hawkins evttohan ahte ságat dán ášši birra Hunt, siskil guoskivaš organisašuvnnain ja guoskivaš bealiid gaskkas. Guorahallanbarggus lean gávnnahan ahte máŋga organisašuvnna, dađi mielde go guorahallanbargu lea ovdánan ja váttisvuođat maidda ferte gávdnat čovdosa lea šaddan čielgaseabbo, leat čilgen ahte livččii miellagiddevaš gávdnat čovdosa man vuođđu lea ahte sii Lowery lonistit daid rivttiid mat sámi čearu Murphy, dohkálaš buhtadusa vuostá. Dán guvlui lea earret earáid ovddasteaddjit Meahcceindustriaide, LRF, allmänningmeahcit Norrbottenis ja Västerbottenis, Ruoŧa Bivdiidsearvi ja Bivdiid Riikkasearvi cealkán.  
 Meahccealmmänning-searvvis 
  ja Meahcceindustrias gávdno maid sávaldat ahte sin eatnamiid galggalii máhttit lonistit. 
 Dálveláidumat 
 Mii eat evttot oktasašbarggu dálveláidumiin. Dása gullet oalle viiddes eatnamat lappamarker Bush lulabealde gilvinráji. Oamásteaddjit leat máŋggalágánat. Ollu fysihkalaš olbmot oamastit unnit eananoasiid. Ii oro ávkkálaš bágget sin buohkaid bargat ovttas dain viiddes Bush. Lassin dasa leat dain guovlluin ollu fuođđudikšunguovllut. 
 Sámi čearu mielahttut galggale goit oažžut oasis rivttiin bivdui ja guolásteapmái maid dálveláidumiin. Livčče vuohkkaseamos ahte ášši digaštallo báikkálaččat nu ahte gávdná soahpámušaid mat máhttet váldit vuhtii báikkálaš diliid ja ahte leanastivrrat čuovvut ovdaneami ja bidjet johtui dárbblaš doaimmaid. 
 Ovddidanráđit duottarguovllu bivdui ja guolásteapmái 
 Doarjan boahttevaš fuođđu- ja guolleriggodagaid hálddaseapmái Peters. Brown bargu galggale leat čuovvut bivddu ja Bond ovdáneami, čuovvut movt lágat ja njuolggádusat váldojit vuhtii. Guorahallama, dutkama ja geahččalandoammaid bokte háhkat práktihkalaš hámiid oktasaš hálddašeapmái bivdui ja guolásteapmái. Movttidahttit ja ráhkadit vugiid oktasašbargui. Ráđđi galggalii maid 
 33 
  
 Čoahkkáigeassu 
  
 SOU 2005: 
  
 leat báiki rievdadanbargui ja gos čoavdá riiduid ja váttisvuođaid. Ráđđái galgá maid addot vejolašvuohta bargat dohko ahte mearrádusat mat Rodriguez buorebut heivejuvvojit oktii. 
 Ráđis galggale leat ovddasteaddjit stáhtas, eará eananeaiggádiin, sámiin ja bivdu- ja guolásteadjiid servviin. Stáhta ovddasteaddjit ráđis galggale leat leanastivrras ja stáhta meahccedoaimmaid bealde ja biras- ja Perkins bealde. Sámiid bealde galggale leat ovddasteaddjit Sámedikkis ja Sámiid Riikkasearvvis (SSR). Gilbert lohku ii galggale leat eanet go oktanuppelohkái. Sagadoalli galggalii namuhuvvot ráđđehusas. 
 Vejolašvuođat geahččalandoibmii 
 Barggu evttohusat buktet mielddis stuorra rievdadusaid. Máhtta árvvoštallat vejolašvuođa álggahit rievdadanvbarggu geahččalandoaimmain. Dása galggale gullat golbma oktasašbargoguovllu davábealde gilvinráji (okta Jämtlanddas, Västerbottenis ja Norrbottenis) ja okta guovlu lulábealde gilvinráji. Dákkár geahččaldoibmii gulale dasto sihke duottar- ja vuovdečearut. 
 Oassin stuora rievdadusas Fischer rievdaduvvui. Ovdal dat leai dušše fal Collins áiggi siste, dalle ii lean mearri galle sarvva oaččui goddit. Maŋŋil rievdadusa šattai sarvvabivdu stivrejuvvon meriid mielde (maŋŋil oktiiheivejuvvon). Go maŋŋil árvvoštallá de orro geahččalandoaibma dalle go rievdádus dahkkui, ođđalágán ja oktiiheivejuvvon sarvvabivdui, leamaš buorre vuohki. 
 Evttohuvvon ovdanahttinráđđái máhtálii addit njunusdoaimma dán geahččalandoibmii. 
 Lea vuogas lohkat dán čoahkkáigeasu ovttas 11 kapihtaliin gos gávdno čilgejeadji čoahkkáigeassu das got evttohusat šadde. Das boahtá maid ovdán got iešguđet bealit leat váldán vuostá iešguđet evttohusa. Dát lea jođánis geaidnu dasa guhte jođánit Chaney gova movt barggu árvvoštallamat ja evttohusat bohte áigái. 
 34 
 Författningsförslag 
  
 1 
  
 Förslag till 
  
 lag (2008:00) om samverkansområden för jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen 
 Härigenom föreskrivs följande. 
 Allmänna bestämmelser 
 1 § Jakt- och fiskerätten på alla åretruntmarker inom lapp- markerna och på renbetesfjällen skall förvaltas av samverkansföre- ningar. Åker, äng eller trädgård skall dock inte ingå i föreningarnas områden. 
 En samverkansförening skall förvalta ett samverkansområde. Endast föreningen får upplåta jakt och fiske i samverkansområdet. 
 Upplåtelse får ske till medlemmar i föreningen och andra. Före- ningen får ta ut avgifter för detta. Av rennäringslagens 32 § följer att jakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen får upplåtas endast om det kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. 
 För upplåtelse av småviltsjakt och handredskapsfiske gäller även 20 §. 
 2 § Länsstyrelsen skall utöva tillsyn över föreningarna och bistå dem med råd och anvisningar. 
 3 § Länsstyrelsen skall besluta om bildandet av ett samverkans- område och om storleken av varje område. I samråd med medlem- marna skall länsstyrelsen fastställa stadgar för samverkansföreningen. 
 35 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2005:116 
  
 4 § Medlem i samverkansförening är den som äger mark inom samverkansområdet och medlem i sameby vars betesområde ingår i området. 
 Förfarandet vid bildandet 
 5 § Länsstyrelsens beslut i 3 § skall föregås av en förrättning under ledning av en förrättningsman. De som äger mark inom sam- verkansområdet och medlem i sameby vars betesområde ingår i området skall kallas till sammanträde för förrättning. 
 Organisation 
 6 § Medlemmarnas rätt att delta i samverkansföreningens ange- lägenheter utövas på föreningsstämman. Medlem har rösträtt i föreningen. För de medlemmar som är fysiska personer gäller att de skall ha fyllt 18 år. Rösträtten skall vara fördelad på sätt som anges i 7 §. Den mening som har fått det högsta röstetalet gäller med undantag av vad som anges i 2 st. som stämmans beslut. Vid lika röstetal har styrelsens ordförande utslagsröst. I ärenden som avser val fattas beslutet dock genom lottning. 
 För val av ordförande krävs två tredjedels majoritet av stämmans röstetal. 
 7 § I de samverkansområden som är belägna på renbetesfjällen eller i huvudsak ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna skall hälften av rösterna fördelas mellan de samebymedlemmar vars betesområde ingår i samverkansområdet och som är röstberättigade enligt 6 §. Om flera samebyar ingår i området skall fördelningen mellan same- bymedlemmarna i de olika byarna utgå från storleken av varje samebys betesområde. Övriga röster fördelas efter areal mellan de markägare i samverkansområdet som är röstberättigade enligt 6 §. 
 I de samverkansområden som i huvudsak är belägna nedanför odlingsgränsen i lappmarkerna skall rösträtten fördelas på samma sätt som i 1 st. med undantag av att samebymedlemmarnas andel av rösterna skall vara en fjärdedel. 
 8 § Länsstyrelsen skall för varje förening upprätta en röstlängd. 
 36 
  
 SOU 2005:116 
  
 Författningsförslag 
  
 9 § För varje samverkansförening skall det finnas en styrelse. Denna företräder föreningen mot tredje man. Innan styrelse har utsetts förvaltas jakt- och fiskerätten av länsstyrelsen. 
 10 § Styrelsen skall bestå av åtta ledamöter och en ordförande. För varje ledamot skall det finnas en personlig suppleant, som utses i samma ordning som ledamoten. I de föreningar som anges i 7 § 1 st. skall fyra ledamöter företräda samebymedlemmarna och fyra leda- möter markägarna. 
 I de föreningar som anges i 7 § 2 st. skall två ledamöter företräda samebymedlemmarna och sex ledamöter markägarna. 
 I de föreningar där det ingår fastighet som i sin helhet ägs av fysiska personer, allmänningsskogar eller dödsbon skall av mark- ägarföreträdarna minst en ledamot företräda dessa markägare. 
 Styrelsens ordförande och övriga ledamöter utses av förenings- stämman. Om det inte är möjligt att uppnå majoritetskravet enligt 6 § 2 st. för val av ordförande skall länsstyrelsen efter samråd med berörda myndigheter och organisationer utse ordföranden. 
 11 § De samebyar som skall ingå i samverkansområdet skall till- sammans lämna förslag till föreningen om ordförande och styrelse- ledamöter. Även markägarna skall lämna ett sådant förslag. 
 Till grund för förslagen skall det ligga en arealberäkning som utförs av länsstyrelsen. 
 12 § Ordförande och styrelseledamöter utses för en mandatperiod om två år. Val sker dock varje år, vartannat med val av fyra leda- möter, vartannat år med val av övriga fyra ledamöter. 
 13 § Styrelsebeslut fattas genom majoritetsbeslut. Vid lika röste- tal har ordföranden utslagsröst. Styrelsen är beslutför när ord- föranden och fyra andra ledamöter är närvarande. 
 14 § Beslut om ändring av stadgarna är giltigt om det har fattats på två av varandra följande stämmor och om ändringsförslaget funnits med i kallelsen till stämman. Ändringen måste fastställas av länsstyrelsen. 
 15 § Föreningen skall ge in en plan till länsstyrelsen. Denna skall för en tid som beslutas av länsstyrelsen ange 
 37 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2005:116 
  
 1. 
  
 hur jakten och fisket skall bedrivas bland medlemmarna, 
  
 2. 
  
 i vilken omfattning och på vilket sätt jakt och fiske skall upplåtas, 
  
 3. 
  
 hur vilt- och fiskevården skall bedrivas. 
  
 16 § Länsstyrelsen skall fastställa planen om 
  
 1. 
  
 den är förenlig med gällande lag, 
  
 2. 
  
 den tillgodoser ett uthålligt nyttjande av vilt och fiske, 
  
 3. 
  
 den bedöms ge alla medlemmarna i föreningen som så önskar tillgång till jakt och fiske, 
  
 4. 
  
 den ger ortsbor och andra möjlighet att jaga och fiska och 
  
 5. 
  
 jakten och fisket bedöms vara organiserat på ett ändamåls- enligt sätt. 
  
 Om punkterna  
 1–5 
  inte är uppfyllda skall länsstyrelsen i samråd med föreningens styrelse verka för att planen ändras. Ett beslut om fastställd plan gäller till dess annorlunda förordnas. 
 Verksamhet 
 17 § Vid förvaltningen av jakt- och fiskerätten skall den fördelas mellan medlemmarna på ett ändamålsenligt sätt. Förvaltningen skall bedrivas så att ett uthålligt nyttjande möjliggörs. 
 18 § En förening får under förutsättning att någon olägenhet av betydelse inte orsakas rennäringen i området besluta om 
  
 1. 
  
 jakt inom hela området eller del av området oberoende av fastighetsgränserna (områdesjakt) och 
  
 2. 
  
 jakt inom hela området eller del av området tillsammans med alla som har rätt att jaga (gemensamhetsjakt) eller 
  
 3. 
  
 geografisk eller tidsmässig uppdelning av jakten för olika grupper oberoende av fastighetsgränser (uppdelningsjakt). 
  
 19 § En förening får under förutsättning att någon olägenhet av betydelse inte orsakas rennäringen i området besluta om 
  
 1. 
  
 fiske inom hela området eller del av området oberoende av fastighetsgränserna (områdesfiske) eller 
  
 2. 
  
 geografisk eller tidsmässig uppdelning av fisket för olika grupper oberoende av fastighetsgränser (uppdelningsfiske). 
  
 38 
  
 SOU 2005:116 
  
 Författningsförslag 
  
 20 § Rätt till sådan småviltsjakt och sådant handredskapsfiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen som inte bedrivs yrkesmässigt skall upplåtas till den som är fast bosatt i Sverige, under förutsättning att 
  
 1. 
  
 någon olägenhet av betydelse inte uppkommer för ren- näringen, 
  
 2. 
  
 något hinder inte möter enligt bestämmelserna i 32 § ren- näringslagen (1971:437), och att 
  
 3. 
  
 jakten eller fisket inte inverkar menligt på miljön, turismen eller andra intressen. 
  
 Vid en upplåtelse av rätt till annan jakt eller annat fiske skall företräde ges sådana personer för vilka jakten eller fisket är av väsentlig betydelse för deras försörjning. 
 21 § Föreningens intäkter skall användas av föreningen för admini- stration, vilt- och fiskevård samt jakt- och fiskebevakning. 
 Överskottet skall fördelas mellan medlemmarna enligt 22 §. 
 22 § I de samverkansområden som är belägna på renbetesfjällen eller i huvudsak ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna skall hälften av överskottet delas mellan samebymedlemmarna. Om flera same- byar ingår i området skall fördelningen mellan samebymedlem- marna i de olika byarna utgå från storleken av varje samebys betes- område. Den andra hälften fördelas efter areal mellan markägarna. 
 I de samverkansområden som i huvudsak är belägna nedanför odlingsgränsen i lappmarkerna skall överskottet fördelas på samma sätt som 1 st. med undantag av att samebymedlemmarnas andel av överskottet skall vara en fjärdedel. 
 23 § Den del av överskottet som enligt 22 § tillkommer staten som markägare skall utges till Samefonden. 
 24 § Föreningen får avstänga en medlem från jakt och fiske inom området eller del av området under högst ett år om medlemmen inte följer föreningens beslut enligt  
 18–19 
  §§. Styrelsen får besluta om en sådan avstängning. 
 39 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2005:116 
  
 Ändring och upplösning av ett samverkansområde 
 25 § På ansökan av styrelsen för de samverkansföreningar som berörs kan länsstyrelsen besluta att 
  
 1. 
  
 föra samman flera samverkansområden till ett samverkans- område, 
  
 2. 
  
 dela upp ett samverkansområde i flera samverkansområden. För en sådan ombildning gäller förfarandet vid bildande av ett 
  
 samverkansområde. 
 26 § Länsstyrelsen får besluta att samverkansföreningen skall upplösas om 
  
 1. 
  
 samverkansföreningen saknar beslutför styrelse eller 
  
 2. 
  
 samverkansföreningen allvarligt missköter förvaltningen. 
  
 27 § Om en samverkansförening är försatt i konkurs och denna avslutas utan överskott, är föreningen upplöst när konkursen avslutas. 
 28 § Vid beslut enligt 26 eller om föreningen anses upplöst enligt 27 §§ återgår förvaltningen av samverkansområdet omedelbart till länsstyrelsen. Den förvaltar jakt- och fiskerätten i samverkans- området enligt denna lag till dess att ny förening bildas. Vad som i lagen anges för föreningen skall under denna tid i tillämpliga delar gälla länsstyrelsen. 
 Länsstyrelsen skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att en ny förening skall kunna bildas. Vid förfarandet gäller  
 3–5 
  §§ i tillämpliga delar. 
 Utvecklingsråd 
 29 § Ett för de berörda länsstyrelserna gemensamt utvecklingsråd bildas. Det skall bestå av företrädare för staten, markägare i övrigt, naturvården, samerna samt jägare och fiskare. Rådet har till uppgift att främja samverkansföreningarnas verksamhet samt bistå läns- styrelserna vid handläggningen av denna lag. Ordförande utses av regeringen medan övriga ledamöter utses gemensamt av läns- styrelserna. 
 40 
  
 SOU 2005:116 
  
 Författningsförslag 
  
 Överklagande 
 30 § Länsstyrelsens beslut överklagas hos allmän förvaltnings- domstol. Prövningstillstånd krävs i kammarrätten. 
 Samverkansföreningens beslut om frågor som avses i  
 17–24 
  §§ får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol 
 Prövningstillstånd krävs i kammarrätten. 
 Övergångsbestämmelser 
  
 1. 
  
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008. Från och med denna dag förvaltar länsstyrelsen jakt- och fiskerätten i samverkansområdet enligt denna lag. Vad som i lagen anges för föreningen skall under denna tid gälla länsstyrelsen. 
  
 2. 
  
 När länsstyrelsen fastställt en plan enligt 16 § om jakt och det finns en styrelse enligt 9 § övergår förvaltningen av jakten till samverkansföreningen. 
  
 3. 
  
 Tidigast tre år efter denna tidpunkt och när länsstyrelsen fast- ställt en plan enligt 16 § för fisket skall även förvaltningen av fisket övergå till samverkansföreningen. 
  
 4. 
  
 Om det när förvaltningen övergår gäller beslut om viltvårds- område eller fiskevårdsområde i området som skall förvaltas av samverkansföreningar upphör beslutet att gälla. Om endast en mindre del av fastigheterna i ett viltvårds- eller fiskevårdsområde skulle komma att ingå i samverkansområdet kan länsstyrelsen i stället besluta att dessa fastigheter skall uteslutas ur viltvårds- eller fiskevårdsområdet under förutsättning att de kvarvarande fastig- heterna kan bestå som lämpliga områden. 
  
 5. 
  
 Om det vid förvaltningens övergång av jakt gäller avtal där medlem upplåtit jakt i samverkansområdet åt annan skall det avtalet framöver gälla mellan samverkansföreningen och nyttjanderätts- havaren. Motsvarande skall gälla vid förvaltningens övergång av fiske för fiskeupplåtelser. 
  
 6. 
  
 Om värdet av upplåten jakt- eller fiskerätt minskas genom be- slut av samverkansföreningen skall ersättningen för nyttjanderätten sänkas till ett skäligt belopp. Vill nyttjanderättshavaren säga upp avtalet får han göra det. Innebär beslut av samverkansföreningen att nyttjanderättshavarens värde ökas får samverkansföreningen 
  
 41 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2005:116 
  
 säga upp avtalet om nyttjanderättshavaren inte medger skälig höj- ning av ersättningen. 
 42 
  
 SOU 2005:116 
  
 Författningsförslag 
  
 2 
  
 Förslag till 
  
 lag om ändring i rennäringslag (1971:437) 
 Härigenom föreskrivs att 16 § 2 st., 25 § 1 st.,  
 31-33 
  §§, 34 § 1 st. och 35 § skall ha följande lydelse. 
  
 Nuvarande lydelse 
  
 Föreslagen lydelse 
  
 16 § 2 st. 
  
 Sameby eller medlem i byn 
  
 Sameby eller medlem i byn 
  
 får på utmark inom byns betes- 
  
 får inom byns betesområde upp- 
  
 område uppföra renvaktarstuga, 
  
 föra renvaktarstuga, kåta, för- 
  
 kåta, förvaringsbod eller annan 
  
 varingsbod eller annan mindre 
  
 mindre byggnad som behövs för 
  
 byggnad som behövs för ren- 
  
 renskötseln. 
  
 skötseln. Detta gäller dock inte 
  
 på åker eller äng eller i trädgård. 
  
 25 § 1 st. 
  
 Medlem i sameby får jaga och 
  
 Medlem i sameby får jaga och 
  
 fiska på utmark inom de delar av 
  
 fiska inom de delar av byns 
  
 byns betesområde som hör till 
  
 betesområde som hör till ren- 
  
 renbetesfjällen eller lappmarker- 
  
 betesfjällen eller lappmarkerna, 
  
 na, när renskötsel är tillåten där. 
  
 när renskötsel är tillåten där. 
  
 Detta gäller dock inte på åker 
  
 eller äng eller i trädgård. Jakt- 
  
 och fiskerätten förvaltas av en 
  
 samverkans förening på sätt som anges i lag (2008:00) om sam- verkansområden för jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetes- fjällen. 
 31 § 
 Sameby eller medlem i sameby får ej upplåta rättighet som ingår i renskötselrätten. 
 Sameby får dock åt den som har varit medlem i byn upplåta rätt att utan avgift till sitt husbehov jaga och fiska på byns område enligt 25 §. 
 Samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt upplåts av den sam- verkansförening som anges i lag (2008:00) om samverkansområden för jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen. 
 I övrigt får rättighet som ingår 
 43 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2005:116 
  
 i renskötselrätten inte upplåtas. 
 32 § 
 På sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen får nytt- janderätt upplåtas endast om upplåtelsen kan ske utan avse- värd olägenhet för renskötseln. 
 Avser upplåtelsen rätt till jakt eller fiske, krävs dessutom att upp- låtelsen är förenlig med god vilt- vård eller fiskevård och kan ske utan besvärande intrång i rätten till jakt eller fiske enligt 25 §. Upplåtelse av hela fisket i visst vatten får ske endast om samebyn medger det. Lag (2000:595). 
 På sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen får nytt- janderätt upplåtas endast om upplåtelsen kan ske utan avse- värd olägenhet för renskötseln. 
  
 33 § 
  
 Fråga 
  
 om 
  
 upplåtelse 
  
 enligt 
  
 Fråga om 
  
 upplåtelse enligt 
  
 32 § prövas av regeringen eller 
  
 32 § prövas av regeringen eller 
  
 myndighet som regeringen be- 
  
 myndighet som regeringen be- 
  
 stämmer. 
  
 stämmer. 
  
 Om upplåtelse av jakt och fiske 
  
 gäller dock 31 § första stycket. 
  
 34 § 1 st. 
  
 Upplåtelse enligt 32 §, som ej 
  
 Upplåtelse enligt 32 §, som ej 
  
 avser tillgodogörande av natur- 
  
 avser jakt eller fiske eller till- 
  
 tillgångar eller skogsavverkning, 
  
 godogörande 
  
 av naturtillgångar 
  
 skall ske mot avgift, om ej sär- 
  
 eller skogsavverkning, skall ske 
  
 skilda skäl föreligger för avgifts- 
  
 mot avgift, om ej särskilda skäl 
  
 frihet. Avgiften fördelas mellan 
  
 föreligger för avgiftsfrihet. Av- 
  
 Samefonden 
  
 och sameby 
  
 som 
  
 giften fördelas mellan Same- 
  
 beröres 
  
 av 
  
 upplåtelsen 
  
 enligt 
  
 fonden och sameby som beröres 
  
 bestämmelser som meddelas av 
  
 av upplåtelsen enligt bestämmel- 
  
 regeringen. 
  
 ser som meddelas av regeringen. 
  
 44 
  
 SOU 2005:116 
  
 Författningsförslag 
  
 35 § 
 Om det behövs med hänsyn till vad som bestämts om högsta renantalet enligt 15 § andra stycket eller om det behövs för att främja renskötseln, kan same- by bestämma hur många renar medlem högst får inneha eller besluta om andra villkor för innehavet. 
 Sameby får undanta visst område från medlemmarnas be- gagnande för jakt eller fiske, om det behövs av hänsyn till jakt- eller fiskevården eller av andra särskilda skäl. 
 Beslut enligt första eller andra stycket får inte ges sådant inne- håll att renskötande medlems fortsatta verksamhet omöjlig- görs eller väsentligt försvåras. Lag (1993:36). 
 Om det behövs med hänsyn till vad som bestämts om högsta renantalet enligt 15 § andra stycket eller om det behövs för att främja renskötseln, kan same- by bestämma hur många renar medlem högst får inneha eller besluta om andra villkor för innehavet. 
 Beslut enligt första stycket får inte ges sådant innehåll att renskötande medlems fortsatta verksamhet omöjliggörs eller väsentligt försvåras. Lag (1993:36). 
 Denna lag träder i kraft den 1 januari 2008. 
 45 
  
 Författningsförslag 
  
 SOU 2005:116 
  
 3 
  
 Förslag till 
  
 förordning om ändring i rennäringsförordning (1993:384) 
 Härigenom föreskrivs att 3 § upphävs och att 7 § skall ha följande lydelse. 
 3 § 
 Rätt till sådan småviltsjakt och sådant handredskapsfiske på statens mark ovanför odlingsgrän- sen och på renbetesfjällen som inte bedrivs yrkesmässigt skall upplåtas till den som är fast bosatt i Sverige, under förutsättning att 
  
 1. 
  
 någon olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen, 
  
 2. 
  
 något hinder inte möter en- ligt bestämmelserna i 32 § ren- näringsingslagen (1971:437), och att 
  
 3. 
  
 jakten eller fisket inte in- verkar menligt på miljön, turis- men eller andra intressen. 
  
 Vid upplåtelse av rätt till annan jakt eller annat fiske skall företräde ges sådana personer för vilka jakten eller fisket är av väsentlig betydelse för deras för- sörjning. Förordning (1997:1262). 
 Vid upplåtelse enligt 32 § ren- näringslagen (1971:437) får läns- styrelsen, förutom avgift som avses i 34 § första stycket den lagen, ta ut en avgift för 
  
 1. 
  
 administrationen av den en- skilda upplåtelsen, 
  
 2. 
  
 åtgärder för fiskevård och viltvård, och 
  
 7 § 
 Vid upplåtelse enligt 32 § ren- näringslagen (1971: 437) får läns- styrelsen förutom avgift som avses i 34 § första stycket den lagen, ta ut en avgift för admini- stration av den enskilda upp- låtelsen. Avgiften får uppgå till högst femtio procent av avgiften enligt 34 § första stycket ren- 
 46 
 SOU 2005:116 Författningsförslag 
  
 3. fiskebevakning 
  
 och jakt- näringslagen (1971:437). 
  
 bevakning. 
  
 Avgiften 
  
 enligt 
  
 första 
  
 stycket  
 1–3 
  får uppgå till högst 
  
 femtio 
  
 procent av 
  
 avgiften 
  
 enligt 
  
 34 
  
 § 
  
 rennäringslagen 
  
 (1971:437). 
 Denna förordning träder i kraft den 1 januari 2008. 
 47 
 1 Uppdrag och arbete 
  
 1.1 
  
 Analys av direktiven 
  
 Regeringens direktiv till oss finns som bilaga 1 i detta betänkande. Vårt uppdrag kan delas upp i fem delar, nämligen att 
  
 1. 
  
 så långt det är möjligt klarlägga grunderna för och omfattningen av samebymedlemmars och markägares rätt till jakt och fiske inom lappmarkerna och på renbetesfjällen; 
  
 2. 
  
 utvärdera hur bestämmelserna om den s.k. dubbelregistreringen av älgjaktsområden inom lappmarkerna och på renbetesfjällen tillämpats och vid behov föreslå ändringar med syfte att förbättra olika jägaregruppers möjligheter att bedriva älgjakt, varvid säker- heten och samverkan skall främjas; 
  
 3. 
  
 överväga vilka åtgärder som behöver vidtas för att förbättra sam- arbetet om jakten och fisket mellan markägare, samebymedlem- mar och nyttjanderättshavare; 
  
 4. 
  
 analysera vilka hinder som skall tas bort för att kronomarken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen skall kunna om- fattas av lagstiftningen om viltvårdsområden och fiskevårdsom- råden; 
  
 5. 
  
 överväga behovet av åtgärder som även i övrigt kan underlätta en samförvaltning av jakt- och fiskeresurserna inom renskötsel- området. 
  
 49 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 SOU 2005:116 
  
 1.1.1 
  
 Omfattningen av samebymedlemmars och markägares rätt till jakt- och fiske inom lappmarkerna och på renbetesfjällen 
  
 Detta är från kunskapssynpunkt den svåraste och från arbetssyn- punkt den tyngsta delen i uppdraget, vilket även framgår av att det redan i direktiven görs begränsningen att vi så långt möjligt skall klarlägga grunderna. 
 Den geografiska avgränsningen 
 Bakgrund 
 I sammanhanget används flera olika termer. Som ett samlingsbe- grepp används termen renskötselområdet, vilket motsvarar ca en tredjedel av Sveriges yta. Med termen avses all mark som det finns en renskötselrätt till. Det är fråga om åretruntmarker eller vinter- betesmarker. Renskötselområdet är definierat i 3 § rennäringslagen. Åretruntmarkerna utgörs av Norrbottens och Västerbottens läns lapp- marker ovanför odlingsgränsen. De jämtländska renbetesfjällen och de områden inom Jämtlands och Dalarnas län som vid utgången av juni 1992 tillhörde staten och som var särskilt upplåtna till renbete är också åretruntmarker. 
 Åretruntmarkerna utgörs vidare av de områden i Norrbottens och Västerbottens läns lappmarker nedanför odlingsgränsen som antingen tillhör staten, tillhörde staten vid utgången av juni 1992 eller utgör renbetesland och där skogsrenskötsel av ålder bedrivits under våren, sommaren eller hösten. Renbetesland är mark som vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller som av ålder använts som sådant land. 
 Med vinterbetesmarker avses de delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen som inte är åretruntmarker liksom de områden utan- för lappmarkerna och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivits vissa tider av året. 
 Lappmarksgränsen drogs upp under  
 1700-talet 
  och odlingsgrän- sen under  
 1800-talet 
  i Västerbottens och Norrbottens län. Lappmar- kerna är belägna ovanför lappmarksgränsen och motsvarar landska- pet Lappland. Tillkomsten av dessa gränser behandlas ytterligare i kapitel 2. Gränserna framgår av karta, se bilaga 2(ficka). 
 Sammantaget betyder detta att åretruntmarker finns i lappmarkerna (dvs. i Norrbottens och Västerbottens län) såväl ovanför som nedan- 
 50 
  
 SOU 2005:116 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 för odlingsgränsen. Det finns också åretruntmarker i Jämtlands och Dalarnas län. 
 Hänvisningen till begreppen lappmarkerna, lappmarksgränsen, odlingsgränsen och renbetesfjällen innebär att alla åretruntmarker är geografiskt bestämda. Detsamma gäller de vinterbetesmarker som är belägna ovanför lappmarksgränsen. Däremot är vinterbetesmar- ker utanför lappmarkerna inte geografiskt bestämda. Den bristande kännedomen om renskötselområdets yttergränser medför nackdelar. Gränsdragningskommissionen har därför fått i uppdrag av regeringen att klarlägga inom vilka områden sådana vinterbetesmarker finns. Uppdraget skall redovisas till regeringen inom kort. 
 Jakt - och fiskerätten 
 Vår utrednings uppdrag är att klarlägga grunderna för och omfatt- ningen av samebymedlemmars och markägares rätt till jakt och fiske inom lappmarkerna och på renbetesfjällen. Problemet anges i direk- tiven till att det gäller en dubbel jakt- och fiskerätt på vissa områden. Fastighetsägaren har enligt 10 § jaktlagen jakträtt på den mark som tillhör fastigheten och enligt 9 § fiskelagen tillhör också fisket i en- skilt vatten fastighetsägaren. Därutöver har den som är medlem i sameby enligt 25 § rennäringslagen rätt att jaga och fiska på utmark inom de delar av byns betesområde som hör till renbetesfjällen eller lappmarkerna när renskötsel är tillåten där. Termen utmark är oklar och bör därför definieras. Enligt Rennäringspolitiska kommittén av- ses med utmark motsatsen till inäga, dvs. all mark som inte är åker, äng eller trädgård (Rennäringspolitiska kommitténs betänkande En ny rennäringspolitik, del 1, s. 298). 
 Det finns dock även andra tolkningar. Med betesområde förstås samebyns byområde och övriga områden som samebyn använder för renskötsel. Det är länsstyrelsen som beslutar om indelning i byområ- den. Renskötsel får enligt rennäringslagen bedrivas ständigt på året- runtmarker och under tiden 1  
 oktober–30 
  april på vinterbetesmarker. 
 Detta betyder att dubbel jakt- och fiskerätt finns på sådan utmark inom renbetesfjällen eller lappmarkerna som samebyn begagnar för renskötsel, vilket alltså får ske hela året på åretruntmarkerna och den 1  
 oktober–30 
  april på vinterbetesmarkerna. Samebymedlem har inte jakt- och fiskerätt på vinterbetesmark utanför lappmarkerna och ren- betesfjällen. Däremot har samebymedlem rätt att jaga på vinterbetes- 
 51 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 SOU 2005:116 
  
 mark inom lappmarkerna när renskötsel är tillåten där. Samebymed- lemmarna jagar dock i huvudsak på åretruntmarkerna. 
 Sammantaget är problemområdet geografiskt begränsat till året- runtmarkerna och vinterbetesmarkerna i lappmarkerna samt åretrunt- markerna på renbetesfjällen. I praktiken förekommer problemet med dubbel jakt- och fiskerätt i huvudsak på åretruntmarkerna. Inom de områden där samebymedlem har rätt till jakt och fiske gäller rätten på all mark, alltså även på privat mark. Rätten innefattar både jakt och fiske för husbehov och för försäljning. Dubbel jakträtt utgör givetvis ett större problem på privatägd mark än på statens mark. På renbetesfjällen är det bara fråga om statlig mark. I Norrbotten äger staten 93 % av marken ovanför odlingsgränsen. Däremot har en så stor andel som 30 % av marken ovanför odlingsgränsen i Väster- botten privata ägare. Motsvarande siffra för marken mellan odlings- gränsen och lappmarksgränsen är enligt uppgift från länsstyrelsen i Västerbotten 98 %. Västerbottens län är därmed ett särskilt konflikt- fyllt område. 
 För vem gäller den dubbla jakt- och fiskerätten? 
 Rätten till jakt och fiske är en del av renskötselrätten. Av rennärings- lagen följer att renskötselrätten tillkommer den samiska befolkningen och att den grundas på urminnes hävd. Det framgår också att ren- skötselrätten endast får utövas av den som är medlem i sameby. Ren- näringslagens reglering kan ses som en precisering av samernas ur- sprungliga rättigheter. Rennäringslagen behöver inte exakt stämma med de ursprungliga rättigheterna i alla avseenden, men avviker i vart fall inte från dem på sådant sätt att lagstiftningen är uppenbart grund- lagsstridig enligt 11 kap. 14 § regeringsformen. Detta har utvecklats av Rennäringspolitiska kommittén, a.a. s. 108. Det innebär också att andra samer än medlemmar i sameby enligt allmänna regler om urminnes hävd skulle kunna ha en jakt- och fiskerätt. Det finns dock även andra uppfattningar i denna fråga, jämför vidare kapitel 3 och 7. I direktiven anges uttryckligen att utredningen skall klarlägga samebymedlemmars jakt- och fiskerätt. För närvarande är endast ca 2 500 samer av totalt ca 20 000 samer medlemmar i en sameby. Med- lemskapet har hittills förbehållits de renskötande samerna. 
 Rennäringspolitiska kommittén föreslog att en sameby som med- lemmar skall anta alla samer som kan härleda sitt ursprung från byn. Det skulle enligt förslaget vara Sametinget som skulle göra den slut- 
 52 
  
 SOU 2005:116 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 liga prövningen om tvist skulle uppstå. Kommittén ansåg att trycket mot naturresurserna jakt och fiske inte skulle komma att öka i någon nämnvärd utsträckning, eftersom de nya samebymedlemmar som i första hand skulle komma i fråga för att nyttja jakten och fisket sannolikt redan i dag jagar och fiskar med stöd av upplåtelser. Kom- mitténs slutsats har kritiserats av bl.a. Sveriges Sportfiske- och Fiske- vårdsförbund (Sportfiskarna), Svenska Jägareförbundet, Jordbruks- verket samt länsstyrelserna i Norrbotten, Västerbotten och Jämtland vid remissbehandlingen av betänkandet. Samtliga har efterlyst en kon- sekvensanalys av förslaget. Remissinstanser som Sametinget, Svenska Samernas Riksförbund och Diskrimineringsombudsmannen är dock positiva till förslaget. 
 Detta betyder att vår utredning skall avse nuvarande och fram- tida samebymedlemmar. I vår bakgrundsanalys kommer det dock att vara nödvändigt att även beröra de icke renskötande samernas situa- tion. I en rättshistorisk analys kommer man naturligt in på denna grupps historiska förhållanden. En sådan belysning är också viktig för diskussionen om framtida samarbetsformer för samebymedlem- mar och övrig lokalbefolkning, i vilken alltså även många icke ren- skötande samer ingår. 
 Det andra rättsliga subjekt som anges i direktiven är markägare. I termen ingår även staten. Det skall dock noteras att Rennäringspo- litiska kommittén, a.a. sid 201, använder beteckningarna sameby- medlemmars, markägares och statens rätt. Skälet tycks vara att sta- tens jakt- och fiskerätt på statlig mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen är särskilt omdiskuterad. Staten hävdar att den i egenskap av markägare tillsammans med samebymedlemmar har rätt till jakt och fiske. Samerna anser att de där har ensamrätt till jakt och fiske. Denna mark avsattes särskilt för samerna genom 1886 års renbeteslag. Länsstyrelsen förvaltar och upplåter rätt att jaga och fiska mot en avgift. Denna avgift tillfaller den sameby som berörs och Samefonden.1993 infördes en föreskrift om att rätt till småvilts- jakt och handredskapsfiske på statlig mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen skall upplåtas om bl.a. olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen. Syftet var att öka möjligheterna för en större grupp jägare till småviltsjakt och fiske. Av direktiven följer att vi skall ägna särskilt mycket uppmärksamhet åt förhållan- dena på kronomarken ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen. 
 53 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 SOU 2005:116 
  
 1.1.2 
  
 Tillämpningen av bestämmelserna om den s.k. dubbelregistreringen av älgjaktsområden 
  
 Jakt efter älg får enligt jaktlagen huvudsakligen endast ske efter li- cens av länsstyrelsen. I förarbetena till lagen anges att licensjakten efter älg inom renskötselområdet bör anpassas till de rättigheter som tillkommer samerna enligt rennäringslagen. Det framgår vidare att hela åretruntmarken i en sameby bör registreras som licensom- råde för älgjakt. Inom detta större licensområde registreras särskilda licensområden omfattande markägarnas mark. Följden blir en s.k. dubbelregistrering. 
 Länsstyrelsen beslutar vidare också om det antal älgar som varje licensinnehavare får skjuta. När det gäller fördelningen av älg på mark som både samebymedlemmar och markägare har licens till är läns- styrelsen hänvisad till en skälighetsbedömning. De faktorer som en- ligt förarbetena till jaktlagen skall beaktas är jaktens totala omfattning och antalet samebymedlemmar. Tilldelningen har prövats rättsligt. Länsstyrelsen i Norrbotten tilldelade för 2001 års jakt Talma sameby 11 vuxna älgar och 11 kalvar, vilket motsvarade 25 % av det totala antalet tilldelade djur. I målet anförde länsstyrelsen att tilldelningen skett efter en skälighetsbedömning samt att procenttilldelningen varierade för olika samebyar. Samebyn överklagade och gjorde gällan- de att den hade rätt till samtliga älglicenser på kronomark samt till 50 % på den privata marken inom samebyns betesområde. Länsrät- ten beslutade att samebyn skulle tilldelas 50 % av samtliga jaktlicen- ser i området, dvs. samebyns betesområde. Kammarrätten fastställde i dom den 23 september 2003 länsstyrelsens tidigare beslut. Rätten hänvisade till att länsstyrelsens beslut var i linje med tidigare beslut, för vilka prövningstillstånd i kammarrätten inte tidigare beviljats. 
 Av direktiven framgår att systemet med dubbelregistrering kriti- serats för att det skulle försvåra jakten. Utredningen skall utvärdera bestämmelserna och vid behov föreslå förändringar. Syftet skall vara att tillgodose olika jägargruppers möjlighet att bedriva älgjakt på ett bättre sätt samt främja säkerheten och samverkan. Förslagen skall bygga på de principer som ligger till grund för den produktionsanpassade älgjakten. Med termen avses att det inom ett område får endast så många djur fällas som området kan förväntas producera. 
 54 
  
 SOU 2005:116 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 1.1.3 
  
 Övriga överväganden 
  
 Åtgärder för att förbättra samarbetet mellan markägare, sameby- medlemmar och nyttjanderättshavare. 
 Av direktiven framgår att vårt uppdrag här närmast är att föreslå åtgärder som kan utöka informationsutbytet mellan grupperna. Syftet skulle vara att förbättra säkerheten och vårda vilt och fiske. 
 En synpunkt skulle kunna vara att slutsatserna om jakt- och fiskerätten kommer att vara avgörande för denna punkt. Om utred- ningen skulle komma fram till nya grunder för jakt- och fiskerätten skulle dessa behöva förankras hos de olika grupperna. 
 Hinder för att kronomarken ovanför odlingsgränsen och på ren- betesfjällen skall kunna omfattas av lagstiftningen om viltvårds- områden och fiskevårdsområden 
 Viltvårds- och fiskevårdsområden får inte omfatta statlig mark ovan- för odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Skälet till det är att det framstått som i hög grad tveksamt om det utan vidare går att förena de rättigheter samerna är tillförsäkrade med de föreslagna bestäm- melserna för viltvårdsområden. Enligt Rennäringspolitiska kommit- tén bör det övervägas om de regler som finns kan anpassas och ut- vidgas till att omfatta en samförvaltning mellan dem som har jakt- och fiskerätt inom renskötselområdet. 
 Åtgärder i övrigt som kan underlätta en samförvaltning av jakt- och fiskeresurserna inom renskötselområdet 
 Det är oklart på vad sätt detta tillför något utöver vad som redan angetts under 1.1.3. 
  
 1.2 
  
 Problem att utreda – en analys 
  
 Det finns alltså enligt direktiven en dubbel jakt- och fiskerätt på samma mark och det saknas en reglering av hur dessa två rättigheter förhåller sig till varandra. Problemet är emellertid än mer komplice- rat. I realiteten är det fråga om fyra subjekt som på olika grunder har eller ges jakt- och fiskerättigheter på samma mark. Markägaren har i 
 55 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 SOU 2005:116 
  
 egenskap av ägare enligt jaktlagen och fiskelagen en rätt att jaga och fiska. Denna rätt kan markägaren upplåta till ortsbor och besökande. Detta kan ske på frivillig väg. Av rennäringsförordningen följer att det finns en skyldighet för staten att under vissa förutsättningar upplåta småviltsjakt och handredskapsfiske på sin mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Slutligen har samebymedlem- mar enligt rennäringslagen en rätt att jaga och fiska i lappmarkerna och på renbetesfjällen. Därmed finns det fyra intressegrupper. Inom samtliga dessa intressegrupper kan det finnas samisk representation. Samer som inte är medlemmar i en sameby kan vara ortsbor eller besökande som jagar och fiskar efter upplåtelse eller markägare. 
 Den delade jakt- och fiskerätten mellan dessa fyra intressegrupper skapar en konkurrenssituation. Som även anges i direktiven är rätten till jakt och fiske av stor betydelse för livskvaliteten för såväl same- bymedlemmar som andra ortsbor och besökande. Jakt- och fiske- rätten har även ett stort ekonomiskt värde. Älgjakten ger hushållen ett viktigt tillskott. Det gäller för såväl samebymedlemmar som andra ortsbor. När det gäller småviltsjakten och handredskapsfisket så har dessa verksamheter ekonomisk betydelse främst genom att de kan upplåtas mot betalning till turister. Detta är särskilt viktigt med hän- syn till att turistnäringen är en näring som är under utveckling i fjällen. Ur ett samiskt perspektiv är det angeläget att i framtiden kunna kombinera renskötsel med annan binäring. För närvarande får dock samebyarna inte upplåta sina jakt- och fiskerätter. Dessutom kan det förhållandet att olika grupper samtidigt jagar på samma mark utgöra ett säkerhetsproblem. 
 Det är dock enligt vår uppfattning inte bara samebymedlemmars jakt- och fiskerätt som står mot andras jakt- och fiskerätt. Ortsbor- nas och besökandes jakt och fiske konkurrerar inte bara med same- byarnas jakt och fiske utan även med rennäringen. Jakt- och fiske, särskilt småviltsjakten, kan störa den särskilt under vissa tider mycket känsliga rennäringen. Det finns alltså en konflikt mellan den samiska renskötselrätten i dess helhet och jakt- och fiskerätten. 
 I grunden finns en juridisk konflikt mellan samerna och staten, eftersom det från samiska företrädare, exempelvis Sametinget, häv- das att samerna har ensamrätt till den statliga marken ovanför odlings- gränsen och på renbetesfjällen. Den ensamrätt samerna anser sig ha grundar sig i första hand på äganderätt till marken. I andra hand menar samerna att även den bruksrätt de har till marken är en ensamrätt. Bruksrätten är renskötselrätten. Markägarens jakträtt utgör ett in- 
 56 
  
 SOU 2005:116 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 grepp i denna bruksrätt. Bruksrätten skulle ge en ensamrätt till jakt och fiske. 
 Det finns vidare en konflikt mellan renskötande samer och övriga samer. De samer som inte är medlemmar i en sameby är av den upp- fattningen att även de har en rätt att jaga och fiska på denna mark. Denna rätt skulle vara grundad på urminnes hävd. 
 Samernas bruksrätt förnekas inte av staten, men är enligt statens uppfattning inte en ensamrätt till jakt och fiske. I stället är jakt- och fiskerätten delad mellan samebymedlemmarna och markägaren. Det som dock även enligt statens uppfattning är oklart är vilken andel av den totala jakt- och fiskerätten som tillhör markägaren och vilken andel som är samebymedlemmarnas. Staten hävdar att den äger mar- Leonard och i egenskap av markägare kan upplåta jakt- och fiskerätten. 
 Vi saknar möjligheter att inom ramen för vårt uppdrag klarlägga ägarförhållandena till den statliga marken i lappmarkerna och på ren- betesfjällen. För att göra detta fordras betydligt mer omfattande ut- redningsarbete, bl.a. av historisk karaktär, än vad som är möjligt att genomföra i en utredning av vårt slag. Sådana utredningar skulle för att full klarhet skulle kunna nås behöva genomföras beträffande varje enskild fastighet där skilda uppfattningar eller oklarheter finns. Vi kommer fortsättningsvis enbart att analysera jakt- och fiskerätten, vilket ju också är det uppdrag som anges i våra direktiv. 
 I detta sammanhang vill vi också ange hur vi kommer att använda termen kronomark. Det är det uppenbart att den språkliga innebör- den av termen kronomark är att staten äger marken. Samtidigt är ter- men kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen ett historiskt begrepp. Som tidigare angetts har denna mark histo- riskt varit avsatt för samerna. För många är därmed det förhållande inbyggt i betydelsen av beteckningen kronomark. 
 Termen är dock av andra skäl svår att använda. Av rennärings- lagens 3 § följer att även mark inom lappmarkerna som tillhörde staten vid utgången av juni 1992 är kronomark i denna lags mening. Bakgrunden till det är att stora arealer av statlig mark mellan odlings- gränden och lappmarksgränsen bolagiserades 1992. Marken ägs i dag av Sveaskog AB, som är ett statligt ägt bolag. Det finns en juridisk skillnad mellan statligt ägd mark och mark som ägs av ett statligt bo- lag. Skillnaden är att regeringen inte direkt kan förfoga över mark som ägs av Sveaskog AB, eftersom bolaget tillkommit genom ett riksdagsbeslut. För att undvika begreppsförvirring anser vi därför att det är lämpligt att framöver använda termerna statligt ägd mark och privatägd mark. Mark som ägs av Sveaskog AB kommer vi att be- 
 57 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 SOU 2005:116 
  
 nämna som privatägd mark. Terminologin skall dock inte uppfattas som att vi utesluter att samerna skulle kunna vara ägare till viss mark. 
 Sammantaget saknas det en reglering av hur samebymedlemmar- nas renskötselrätt, vari jakt- och fiskerätten ingår, förhåller sig till markägarens jakt- och fiskerätt. Problemet skulle därmed ha sin grund i en rättighetsfråga. 
 Denna rättighetsfråga skapar i praktiken förstås konflikter, efter- som uppfattningarna om vad som gäller går isär. Detta problem för- svåras dessutom av att det även med statens synsätt finns en oklarhet om vad som gäller. Som framgått anser staten att jakt- och fiske- rätten är delad, men kan inte ange fördelningstalen. Eftersom den rättsliga grunden är oklar har det medfört att det regelverk som be- handlar frågan också är oklart. Det är dessutom komplicerat och allmänt hållet. Lagstiftaren har överlåtit åt länsstyrelserna att genom sin tillämpning ge regelverket ett innehåll. Följden har blivit att de olika länsstyrelserna tillämpar detta på skilda sätt. Därtill kommer att förhållandena i de olika länen skiljer sig åt. Flera av de berörda parterna är också mycket kritiska till länsstyrelsernas nuvarande tillämpning. 
  
 1.3 
  
 Källor och analyser 
  
 Om den inhemska rätten har vi inhämtat rapporter från professorn och f.d. justitierådet Nichols, f.d. hovrättsrådet, f.d. chefs- juristen och jur. Watson. h.c. Stokes, jur. Watson. i rättshistoria Johnson samt från chefsjuristerna Williams, LRF och  
 Villanueva, Sveaskog AB samt förbundsjuristen Reed, Svenska jägareförbundet. Dessa rapporter har publi- cerats i delbetänkandet Vem får jaga och fiska? Rätt till jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen (SOU 2005:17). 
 I fråga om urbefolkningars rättigheter har vi inhämtat rapporter från professorn i internationell rätt och föreståndaren för Raoul Wallenberginstitutet Gudmundur Alfredsson, kanslirådet i Jordbruks- departementet Howard och från juristen Harris, som är ledare för Samerådets människorättsavdelning. 
 Historikern Coleman har biträtt oss i arbetet med de historiska förhållandena genom att dels utarbeta en promemoria i ämnet, dels granska de historiska uppgifterna i betänkandet i övrigt. 
 Världsnaturfonden, WWF, har på utredningens uppdrag arbetat fram en promemoria om miljöfrågor med anknytning till vårt upp- 
 58 
  
 SOU 2005:116 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 drag, skriven av docenten Watson och handläggaren Rose. 
 De fyra sistnämnda uppsatserna har publicerats i betänkandet Vem får jaga och fiska? Historia, urbefolkningsrätt och miljö (SOU 2005:79.) 
 I anslutning till flera av rapporterna har seminarier genomförts av oss och av berörda organisationer. Så har WWF genomfört ett semi- narium om miljöfrågorna. 
 Kartmaterialet och arealberäkningarna i bilaga 4 har utförts av  
 GIS-samordnare 
  Arnold vid Länsstyrelsen i Norrbottens län. 
 Avsnittet om Norge i kapitel 6 bygger på en rapport som har för- fattats av jur. kand. Hampton, som är anställd vid Nordiskt Samiskt Insitut i Kautokeino. Innehållet i rapporten har vidare gran- skats och godkänts av Watson. juris Maxwell, som är professor vid Universitetet i Oslo. 
  
 1.4 
  
 Resor, överläggningar och samarbete 
  
 Vi har främst under 2003 och 2004 genomfört ett stort antal resor. Dels har vi genomfört längre och kortare resor i Norrbottens, Västerbottens, Jämtlands samt Dalarnas län. Vi har där sammanträf- fat med enskilda personer och företrädare för olika myndigheter och organisationer. Vi har också gjort studieresor till Norge, Finland och Kanada. I dessa länder har vi bl.a. träffat företrädare för regerings- kanslier och andra myndigheter på federal nivå och provinsnivå, ur- befolkningen samt jakt- och fiskeorganisationer. 
 Utredningen har eftersträvat bredast möjliga kontaktyta under arbetets gång. I olika konstellationer har vi träffat företrädare för bl.a. följande myndigheter och organisationer i Sverige, i vissa fall vid ett enstaka tillfälle men i många fall vid flera tillfällen: Ekoturism- föreningen, Fiskegruppen i Jokkmokk, Fiskeriverket, Fjällbygdens Nybyggarförening, Fjälldelegationen (landshövdingarna m.fl. i Dalarnas, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län), Fjäll- jägarna, FjällMistra, Föllinge sportfiskeklubb, Glesbygdsdelegationen, Gratianprojektet, Gränsdragningskommissionen, Hushållningssäll- skapet i Västerbottens län,  
 Idre-Särna 
  fiskevårdsområdesförening, Jordbruksverket, Jordbruksverkets rennäringskonferens, Jägarnas Riksförbund, Jägarnas Riksförbund i Jämtlands län, Jägarnas Riksför- bund i Norrbottens län, Kiruna Jakt- och fiskevårdsförening, Kven- förbundet, Lantbrukarnas Riksförbund (LRF), Länsstyrelsen i Dalarnas län, Länsstyrelsen i Jämtlands län, Länsstyrelsen i 
 59 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 SOU 2005:116 
  
 Norrbottens län, Länsstyrelsen i Västerbottens län, Naturvårdsverket, Riksförbundets Sveriges Glesbygdsförening, Ränningsvallens- Edwards byalag/Högvålens byalag, samebyar i Dalarnas, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län (i flera fall enskilt, men också i olika grupperingar), Sametinget, Sametingets partier, Sametingets styrelse,  
 Holmes 
  jakt- och fiskeutskott, Samiska rådet i Svenska kyrkan, Skogsindustrierna, Sportfiskarna, Sportfiskarnas Kompetens- centrum i Skellefteå, Statens fastighetsverk, Sveaskog AB, Svenska jägareförbundet, Svenska jägarförbundet i Dalarnas län, Svenska jägareförbundet i Norrbottens län, Svenska jägarförbundet i Väster- bottens län, Svenska Samernas Riksförbund (SSR) samt WWF. Till detta kommer de överläggningar under utredningens besök i Norge, Finland och Kanada som redovisas i kapitel 6. Företrädare för utred- ningen har också deltagit i ett antal seminarier och konferenser som inte redovisas här. Utöver detta har utredningen rådgjort med många enskilda personer under arbetets gång. 
 Det bör också särskilt nämnas att vi har samarbetat med forsk- ningsprojektet FjällMistra, vars verksamhet ligger nära de frågor som vårt uppdrag innehåller. FjällMistras arbete, som kommer att vara avslutat under 2006, skall resultera i ett effektivare mångbruk av naturresurser i fjällområdet. Målet är att ta fram kunskap och plane- ringssystem som kan bidra till en långsiktigt hållbar utveckling i fjällen och som kan bidra till att de konflikter som finns mellan de olika användarna av fjällens naturresurser i fjällen blir lättare att han- tera. FjällMistra ett av ett tjugotal stora forskningsprogram inom Stiftelsen för miljöstrategisk forskning (Mistra). Ett stort antal for- skare är engagerade i FjällMistra och projektet har också ett om- fattande nätverk som bl.a. representerar användarna av de kunskaper som tas fram. 
  
 1.5 
  
 Vissa skrivelser och uttalanden 
  
 Utredningen har tagit emot ett antal skrivelser och uttalanden från olika parter och intressegrupper. Några av dessa redovisas här. Ingen av dem som står bakom skrivelserna och uttalandena hade då dessa skrevs kännedom om utredningens slutliga förslag. 
 Svenska Jägareförbundet har i en skrivelse från januari 2005 hävdat att det i strid mot gällande författningar och uttalanden i förarbeten sker en utveckling och handläggning i länsstyrelserna som innebär att möjligheterna för jägarkåren att utnyttja småviltsjakten i fjäll- 
 60 
  
 SOU 2005:116 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 området inskränks på sätt som är oacceptabelt. Exempelvis är det förbundets mening att den prissättning som sker – detta gäller sär- skilt Västerbottens län – är sådan att den motverkar de syften som låg till grund för fjälljaktsreformen. Förbundet ifrågasätter också om länsstyrelsernas handläggning följer gällande lag. Det konstaterar att länsstyrelserna, som är förvaltningsmyndigheter, i sin verk- samhet skall beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (Regeringsformen 1 kap 9 §), vilket man anser att läns- styrelserna inte lever upp till. 
 Sametinget har i ett uttalande vid sitt sammanträde i oktober 2004 med direkt syftning på vårt utredningsarbete framhållit att man vill markera att 
 det överhuvudtaget inte är meningsfullt att diskutera att överväga refor- mer om man inte från utredningen och framförallt utredningens huvud- man är beredda att konfirmera att samerna själva äger sin jakt- och fiske- rätt. En konfirmation av att samerna äger sin jakt- och fiskerätt skulle ge den samiska parten en säker plattform för att fortsätta diskussionen och dialogen om hur en bärkraftig förvaltning av jakt- och fiskeresurserna i partnerskap med andra skulle kunna organiseras i framtiden. Det bör emellertid påpekas att rätten till jakt och fiske skall gälla alla samer. En sådan utgångspunkt skulle innebära att samernas rättsliga och därmed kulturella och näringsmässiga förutsättning skulle förstärkas vilket bör ligga i linje med de internationella konventioner Sverige undertecknat. 
 Svenska Samernas Riksförbund konstaterade i ett uttalande vid sitt landsmöte i augusti 2005 att förvaltningen av jakten och fisket enligt landsmötets uppfattning måste utformas så att samebyarnas och same- bymedlemmarnas rätt respekteras och så att renens behov av betesro beaktas. Landsmötet förutsatte att vi i vårt slutbetänkande klart skulle påvisa samebyarnas och dess medlemmars starka rätt till jakt och fiske. 
 Landsmötet förutsatte vidare att den starka samiska rätten resulte- rar i ett förvaltningssystem där samebyarna och dess medlemmar har ett avgörande inflytande över förvaltningen av jakt- och fiskerätten på nationell, regional och lokal nivå. Landsmötet framhöll också att man förutsatte att alla inskränkningar i förfoganderätten av same- byarnas och deras medlemmars rätt till jakt och fiske undanröjs. 
 Landsmötet krävde också att regering och riksdag respekterar de juridiska analyser som gjorts och som tydligt visar på en stark samisk rätt till jakt och fiske. 
 Företrädare för allmänningsskogarna i Norrbotten och Västerbotten framhåller i en skrivelse i december 2005 att jakt- och fiskerätten 
 61 
  
 Uppdrag och arbete 
  
 SOU 2005:116 
  
 inom allmänningsskogarna är delägarnas rätt till avkastning från mar- kerna som ägs av allmänningarna, Man fortsätter: 
 Jakten och fisket har en central betydelse för markägarna och kommer framgent att ha en allt större betydelse i inlandskommunerna. Eftersom utredningens uppfattning är att jakt- och fiskerätten för renskötande samer är en del av själva renskötselrätten, undrar vi inom Allmänningarna, hur kan deras jakt- och fiskerätt vara så stark, när de är kopplade till ett extensivt utnyttjande av stora arealer. Jakt- och fiskerätten borde stå i proportion till det förhållandevis svaga markutnyttjande som en betes- rätt innebär. 
 Vidare önskar allmänningsskogarna att staten skall lösa ut 
 den eventuella jakt- och fiskerätt som de renskötande samerna har på Allmänningsskogarna och att ersättningen till renskötarna skall utgå i form av pengar, ej i utökad jakträtt på statens mark, som i dag nyttjas av ortsbor och icke renskötande samer för jakt. 
 62 
 2 En historisk konturteckning 
 En samisk urbefolkning 
 Det samiska folket fanns i norra Skandinavien långt innan nations- bildningar som Sverige, Norge och Finland kom till stånd. Samerna levde länge huvudsakligen på fiske, jakt och vad naturen gav i övrigt. De utnyttjade tamrenar redan under första årtusendet e. Kr, men fram till början av  
 1600-talet 
  användes renarna främst som drag- och klövjedjur. En familj hade kanske något tiotal, som även kunde mjöl- kas och användas som lockdjur vid vildrensjakt. 
 Samernas sociala organisation vid den tiden brukar kallas siidasam- hället. Det bestod av ett antal byområden där familjerna utnyttjade olika resurser beroende på årstiden. Ett byråd beslutade om vilka som skulle få vistas inom byns gränser och var respektive familje- grupp skulle fiska, jaga etc. Vid midvinter samlades byn på en viss plats. 
 Under medeltiden sköttes Lappmarkens handelskontakter med omvärlden av de så kallade birkarlarna. De var storbönder vid Botten- vikens kust och hade monopol på lappmarkshandeln samt rätt att ta ut skatt av samerna. 
 Beskattning och försörjningskris 
 Vid mitten av  
 1500-talet 
  tog kronan över beskattningen av samerna. Då rådde välstånd i de svenska lappmarkerna. Skinnhandeln var mycket lönande och kronan betalade med bland annat mjöl och smör. Det ledde till en kraftig folkökning. 
 I regel uppgick skatten till 40 ekorrskinn eller ett mårdskinn per familj och år. Dessutom tillkom en mindre skatt i torkad fisk (mest gädda). Till att börja med antecknades vissa samer för fiskeskatt i namngivna sjöar, sedan blev den en schablonavgift. Handelsmän och fogdar mötte samerna vid byarnas vintervisten. Ett kungligt påbud 
 63 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 1605 reducerade vintervistena till Enontekis (Karesuando), Jukkasjärvi, Jokkmokk, Arvidsjaur och Lycksele. 
 Omkring sekelskiftet 1600 inträffade en kris i samesamhället. Skinnhandeln gick ner kraftigt, möjligen började också stammen av vildren och annat vilt minska. Vid just den tiden genomdrev Walls en kraftig skattehöjning. Tidigare hade kronan försett samerna med extra mat som betalning för pälsverket, nu skulle skatten utgå i födo- ämnen. Uttaget av fisk femfaldigades och dessutom skulle samerna lämna renar till de statliga hjordar som kungen planerade att inrätta. Följderna blev förödande fram till 1620, fogden fick bara ut bråk- delar av skatten och många samer flydde till Norge eller Ryssland. 
 Kronan hade länge varit medveten om risken för att samerna kunde fly om man pressade dem för hårt. Knox skrev redan 1531 att man måste redeliga handla med samerna så att de icke för vår stränghets skull fly bort av vårt land, som ofta ske plägar. Att risken för massflykt var en realitet fick kronan också erfara när samer tvingades utföra transporter i samband med gruvdriften under 1600- talet. Många samer flydde från Pite lappmark  
 1636–59 
  och från Lule lappmark mellan 1660- och  
 1680-talen. 
  
 Fruktan för att samerna skulle söka sig till den tidens ärkefiender  
 Duran 
  och Ryssland blev ett återkommande inslag i den svenska statens samepolitik fram till senare delen av  
 1700-talet. 
  I regel var kronan medveten om riskerna och tvingades göra vissa eftergif- ter. Efter 1620 var inte lappskatten särskilt betungande och samerna befriades från att göra krigstjänst. 
 Vi vet inte när samerna började med tamrenskötsel, förmodligen skedde det för flera tusen år sedan. Länge användes tamrenen främst som transportresurs. En familj hade i regel något tiotal tamrenar. Krisen i början av  
 1600-talet 
  ledde till att samerna lät hjordarna av tamrenar växa för att i högre grad kunna leva på renkött och ren- mjölksprodukter. Mot slutet av  
 1600-talet 
  var den nya försörjnings- formen dominerande i Lappmarken. Att nomadisera med en stor ren- hjord mellan högfjällen och skogslandet var betydligt mer arbets- krävande än jakt och fiske, men det gav också större avkastning. Parallellt med denna fjällrenskötsel levde det kvar en skogssame- kultur där renhjordarna var mindre och där jakt och fiske fortfarande hade en viktig roll. 
 64 
  
 SOU 2005:116 
  
 En historisk konturteckning 
  
 Lappskatteland och nybyggesstadgar 
 De landområden som det samiska byrådet tilldelade bymedlemmarna behölls ofta inom samma familj under generationer. När den svenska häradsrätten började döma i Lappmarken behandlades dessa så kallade lappskatteland på liknande sätt som de självägande böndernas jord. I bevarade domböcker från mitten av  
 1600-talet 
  framgår det klart att alla myndigheter var eniga om att samerna hade skattemannarätt till sina land vid den tiden. Häradsrätten gav samen så kallad inrym- ning på landet. Inrymning kunde också kallas immission eller inför- sel. I sin vidaste mening innebar det att en myndighet satte någon i besittning av något (oftast jord). Ordet i sig anger inte vilken typ av rättighet mottagaren fick, det berodde på vilken myndighet som gjorde inrymningen och på vilka villkor. Inrymning av häradsrätten innebar bland annat att han hade ensamrätt till landet och att det kunde ärvas, skänkas bort, säljas, förpantas och arrenderas ut. 
 Omkring sekelskiftet 1700 började länsstyrelsen hävda att lapp- skattelanden var kronans jord. Under hela  
 1700-talet 
  rådde en kon- flikt mellan länsmyndigheterna och häradsrätten angående lappskatte- landen. Kronan hävdade, med något enstaka undantag, att lappskatte- landen var kronojord. Häradsrätten påstod lika bestämt att de var samernas skattejord. Trots häradsrättens protester lyckades länssty- relsen tränga ut den från hanteringen av lappskattelanden vid 1700- talets slut. När landshövdingen blivit högsta instans rörande lapp- skattelanden spred sig efterhand övertygelsen att de låg på kronans mark. 
 I samband med gruvdriften under senare delen av  
 1600-talet 
  väcktes tanken att lösa transportproblemen genom att svenskt folk fick bosätta sig i Lappmarken. Det var en smått revolutionerande tanke på den tiden. Kronan hade länge försökt hålla bondenäringarna utan- för Lappmarken och även motarbetat kustböndernas jakt- och fiske- färder dit. Men i myndigheternas ögon var ett lappskatteland orim- ligt stort jämfört med en vanlig bondes ägor. Därför ansågs det fullt i sin ordning att samen fick avstå odlingsbara delar till nybyggare. Myndigheterna trodde också att samer och nybyggare kunde sam- existera utan konflikter eftersom de skulle ägna sig åt skilda näringar. 
 Kungl. Maj:t utfärdade 1673 och 1695 kungörelser för att locka folk från kustbygden att bosätta sig som odlare i Lappmarken. Vill- koren var ganska obestämt utformade. De ledde inte heller till någon omfattande kolonisation på grund av folkbristen i kustlandet efter alla knektutskrivningar. 
 65 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 En betydligt mer detaljerad förordning kom 1749. Den som ville anlägga ett nybygge skulle ansöka hos landshövdingen, som utsåg en synenämnd. Sedan den yttrat sig beslutade länsstyrelsen om nybyg- get fick anläggas. Det garanterades skattefrihet i åtminstone 15 år och frihet från knektutskrivning. Å andra sidan ålades nybyggaren att uppföra byggnader och odla jorden. Enligt kungörelsen fick ny- bygget inte förfördela någon annans näring. 
 När 1749 års förordning utfärdades fanns det åter gott om folk i kustlandet och den ledde efterhand till en omfattande nybyggeskolo- nisation i Lappmarken. Även samer fick nu rätt att anlägga nybyggen. 
 Från stark ställning till successiv försvagning 
 Vid mitten av  
 1700-talet 
  stod samerna tämligen starka. Under 100 år hade tamrenskötseln vuxit till en givande näring. En stor del av stä- dernas handel och utskeppning från övre Norrland var beroende av lappmarkshandeln. Det gällde inte bara kött, fisk och pälsverk från vilda djur. Även ogarvade och garvade renskinn samt stövlar, skor och handskar var stora varuposter. 
 I den gränstraktat som slöts med  
 Duran 
  1751 gavs de nomadiserande samerna omfattande rättigheter att bruka land och strand i båda rikena. Lappbyns egen rättskipning i vissa angelägen- heter erkändes också formellt i traktaten. 
 Under åren  
 1751–53 
  drogs den så kallade lappmarksgränsen, dvs. den nuvarande gränsen mellan landskapet Lappland och kustland- skapen. Sedan medeltiden hade det funnits ett tämligen obestämt gränsområde mellan den odlade bygden och Lappmarken. Kustbön- derna gjorde länge omfattande fiskefärder långt in i Lappmarken, något som lappmarksgränsen definitivt skulle sätta stopp för. Den var också viktig för att skilja på bönder och nybyggare, eftersom de hade olika villkor, inte minst i skattehänseende. Samerna hade en stark rätt till landet ovanför lappmarksgränsen. Där dömde häradsrätten oftast till samernas fördel vid tvister med kustbönder och nybyggare. 
 Under senare delen av  
 1700-talet 
  försvagades successivt samernas ställning. Nybyggarna blev allt fler och både länsstyrelse och härads- rätt tenderade att oftare ge dem rätt i tvister med samer om land och vatten. Skyddet för samernas näringar urholkades allt mer. Dess- utom drabbades renskötseln hårt av rensjukdomar. Vargar uppges också ha blivit ett allt större problem. Antalet renskötande samer minskade kraftigt under första hälften av  
 1800-talet. 
  Särskilt fjäll- 
 66 
  
 SOU 2005:116 
  
 En historisk konturteckning 
  
 samer flyttade över till norska kusten där det var lättare att försörja sig. Många skogssamer anlade nybyggen på sina lappskatteland. 
 När länsstyrelsen trängt ut häradsrätten från hanteringen av lapp- skattelanden blev samernas landrättigheter en rent administrativ fråga. Det fanns inga lagar och förordningar om hur länsstyrelserna skulle agera. Följden blev en varierande praxis där länsstyrelsen i Norr- botten föreskrev att samerna kunde förlora sina land om de kunde användas till något nyttigare. I Västerbotten fick samen lämna sitt land om han förlorade sina renar. 
 Omkring sekelskiftet 1800 började synen på samerna förändras. Den allmänna kulturutvecklingen delades in i nivåer där jägarkultu- ren var den lägsta, sedan kom nomadkulturen och högst stod jord- brukskulturen. Kulturer på en lägre nivå ansågs vara dömda att gå under när de konfronterades med de högre stående. Detta synsätt ledde till att samernas rättigheter nonchalerades under början av  
 1800-talet, 
  deras kultur skulle ändå dö ut enligt historien lagar. 
 Avvittring och rättslöshet 
 I Jämtland inleddes den så kallade avvittringen på  
 1820-talet. 
  Den innebar att stora områden som tidigare brukats av samerna för ren- bete blev bondejord. Någon hänsyn till samernas intressen togs över huvud taget inte. Efter ett antal skrivelser som underströk att ren- skötseln stod inför sin undergång avbröt Kungl. Maj:t avvittringen 1841. Det beslutades också att man skulle anslå ett antal så kallade skattefjäll som skulle reserveras för samernas näringar. Däremot fick de inget lagligt skydd för vinterbete i de områden de tidigare utnyttjat. 
 Under  
 1800-talets 
  första decennier var samerna i stort sett rätts- lösa. Sedan ökade inflytandet för en politisk opinion som menade att samekulturen visserligen var dömd att gå under, men att det var en medborgerlig och kristlig plikt att inte påskynda processen genom inhuman lagstiftning. Det ledde bland annat till en så kallad odlings- gräns i Norr- och Västerbotten. Den beslutades av riksdagen 1867 och drogs först upp som ett provisorium. Området ovanför den skulle reserveras för samernas näringar. Gränsen löpte betydligt högre upp i fjällen än lappmarksgränsen. En definitiv gränsläggning blev det först när avvittringen genomfördes även i Lappland. Den inleddes 1873 och pågick i flera decennier. 
 Avvittringen innebar att man delade upp skogsmarken mellan sta- ten och enskilda. Förut hade bondeägorna legat nedanför lappmarks- 
 67 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 gränsen, nu övergick också områden ovanför den i de bofastas ägo. Dessutom låg flera nybyggen redan i det område ovanför odlings- gränsen som skulle reserveras för samernas näringar. Ytterligare fler tillkom under den utdragna avvittringsprocessen, en del olagligt, andra efter vissa undantagsregler. De flesta av dessa nybyggen fick så små- ningom tillstånd att vara kvar. Dessutom gav inte odlingsgränsen något skydd åt skogssamerna, den grupp som upplevde den starkaste konkurrensen från nybyggarsamhället. Men viktigt för samerna var att de nu fick rätt att låta sina renar vinterbeta även på enskild mark i Norr- och Västerbotten. 
 Redan före avvittringen hade länsstyrelsen i Norrbotten slutat att inrymma samer på lappskatteland. Trots det fanns landindelningen fortfarande kvar i  
 Arjeplog-Arvidsjaursområdet, 
  även om besittnings- rätten blev allt svagare. I Västerbotten hade länsstyrelsen en annan uppfattning och fortsatte att ge samer rätt till enskilda land så länge de hade kvar sina renar. 
 Vägen till 1886 års renbeteslag 
 Mot slutet av  
 1800-talet 
  började den biologiska rasismen påverka svensk samepolitik. Tidigare var enbart den nomadiska kulturen lågt- stående och dödsdömd. Nu blev samerna dessutom klassade som undermåliga människor. Deras fysiska och andliga resurser räckte inte till för en civiliserad tillvaro. 
 Dessa idéer ledde till en strävan efter att reservera renskötseln för samerna. För att ordna och reglera renskötseln i detalj startades arbe- tet med att stifta en renbeteslag. Den beslutades av riksdagen 1886. 
 Där stadgas att endast samer får ägna sig åt renskötsel. Där med- delas också regler för hur renskötseln skall gå till och vilka månader på året renarna får vistas nedanför odlingsgränsen och utanför skatte- fjällen. Bötesstraff infördes för dem som överträdde förbuden. Myn- digheternas kunde också flytta samer mellan lappbyar. Men samerna fick lagstadgad rätt till vinterbete i de trakter som de efter gammal sedvana hittills hafva besökt. I  
 Jämtland-Härjedalen 
  fanns ett starkt motstånd mot detta. Där trädde lagen inte i kraft förrän den 1 januari 1889. 
 Riksdagen ansåg sig ha avskaffat lappskattelanden för gott. I lagen stod bara att samerna skola indelas i lappbyar. Bland samer upp- stod osäkerhet om vad som egentligen gällde i de områden där lapp- skattelanden fortfarande respekterats. Det ledde till oreda i ren- 
 68 
  
 SOU 2005:116 
  
 En historisk konturteckning 
  
 skötseln i sydligaste Norrbotten, Västerbotten samt södra Jämtland och Härjedalen. I Jämtland hanterade myndigheterna problemet ge- nom att avskaffa den särskilda lappskatten. Länsstyrelsen förklarade att alla inrymningsbrev upphört att gälla och beslutade 1893 att några skatter för renbetesfjällen inte längre skulle utgå. Samerna insåg att detta kunde användas emot dem och protesterade hos Kungl. Maj:t, men deras protest behandlades inte av formella skäl. 
 Kronan tillsatte lappfogdar som skulle se till att 1886 års lag efter- levdes och försöka förbättra förhållandet mellan renskötare och bo- fasta. Ofta gällde konflikterna så kallat hötramp, dvs. att renarna rev ner höet från hässjorna om nybyggarna inte hunnit få hem det på vinterföret. I regel handlade det om hässjor på slåttermyrar som kunde ligga miltals från nybygget. 
 Lappfogdarna fick en betydande egen makt över renskötseln och samernas personliga förhållanden. Det medförde att deras myndig- hetsutövning i hög grad påverkades av deras personliga läggning. Alla kontakter mellan samer och myndigheter skulle gå via lappfog- darna. Detta förmyndarsystem utsattes snart för hård kritik, men kom trots det att bestå till 1962. 
 I särskilt  
 Jämtland-Härjedalen 
  fanns invändningar mot att samerna fått vinterbetesrätt på enskild mark i 1886 års renbeteslag. Därifrån lyckades man få igång ett arbete på att revidera lagen. Framstöten misslyckades och det blev ingen förändring av reglerna för vinter- betesrätt. Kronan började tvärtom köpa in mer mark åt samerna. 
 I stället för vinterbetet tog lagstiftarna itu med ett annat problem. Syftet med 1886 års lag var att göra renskötseln till lapparnas näring. Men många renar ägdes av bofasta som anställde samer som ren- skötardrängar. Dessutom hade många bofasta renar i samernas egna hjordar och betalade en avgift för skötselarbetet. 
 Detta system hade två sidor. I rimlig omfattning skapade det ge- mensamma intressen mellan renskötare och bofasta. Bönder som hade egna renar i samens hjord blev naturligtvis angelägnare om renarna hade tillräckligt med betesmark. Å andra sidan hotade systemet att helt beröva samerna deras renar i några skogssamebyar och i vissa delar av  
 Jämtland-Härjedalen. 
  
 I den renbeteslag som utfärdades 1898 förbjöds bofasta att äga skötesrenar. Undantaget var jordbrukare i den del av landskapet Lappland som ligger i Norrbottens län. Genom en lagändring 1917 stadgades att den som inte hade renskötselrätt inte fick äga mer än 20 renar. 
 69 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 I renbetslagen 1898 fick lappbyarna rätt att åter tillämpa principen med lappskatteland. Regler om ensamrätt till landområden fick nu införas i så kallade byordningar och den som överträdde dem kunde bötfällas. Renskötseln blev åter ordnad i sydligaste Norrbotten och Västerbotten sedan man återinfört ordningen med lappskatteland. Men länsstyrelsen fick inte rätt att inrymma nya samer på landen. Denna orimlighet ledde till att över hälften av dem som stod upp- förda som skattskyldiga för lappskatteland i Västerbotten 1920 var antingen döda eller hade slutat med renskötsel. Några nya fick inte ta deras plats i skattelängderna. Detta ledde till att lappskatten av- skaffades i Norr- och Västerbotten 1928. Med den försvann också lappskattelanden. Samtidigt spred sig nya metoder för fjällrenskötseln söderut. De var inte avpassade för systemet med lappskatteland. 
 Lapp skall vara lapp 
 Omkring sekelskiftet 1900 var renskötseln reserverad för samerna. Dessutom fanns lagar och förordningar som reglerade renskötseln och tjänstemän som övervakade den. 
 Enligt politikerna var renskötsel samernas enda möjlighet att för- sörja sig själva. Därför vidtogs flera åtgärder för att hålla dem kvar i renskötseln. Från 1913 skulle nomadiserande samers barn gå i en skola som var väsentligt sämre än folkskolan. Detta för att de inte skulle få lära sig för mycket och få smak för civilisationen. Man gjorde också allt för att hindra samerna från att bosätta sig i hus, något som ansågs förslappa dem så att de tappade lusten för det hårda renskötselarbetet. Samerna fick inte heller stöd till kronotorp och kolonat på samma villkor som andra under  
 1900-talets 
  första decennier. 
 Denna politik väckte allt starkare opposition, både bland samerna och i riksdagen. En regeringsproposition som ytterligare skulle för- stärka den så kallade  
 lapp-skall-vara-lapp-politiken 
  slutade i en kom- promiss i riksdagen 1917. Oppositionen fick igenom att hela same- politiken skulle utredas, med bland annat samisk medverkan. Oppo- sitionen fick också igenom ett anslag till en stor konferens där sa- merna kunde samlas och diskutera sina angelägenheter. Ett försök att starta en samisk intresseorganisation hade gjorts redan under  
 1900-talets 
  allra första år. Efter riksdagsbeslutet 1917 kunde delega- ter från hela det samiska området samlas till ett landsmöte i Östersund 
 70 
  
 SOU 2005:116 
  
 En historisk konturteckning 
  
 1918. Det fick stor betydelse för samernas fortsatta organisations- strävanden. 
 Den politik som präglades av att lapp skall vara lapp saknade förankring i verkligheten i flera avseenden. Men en del politiker för- sökte länge förneka det faktum att alla samer inte kunde leva på ren- skötsel. Allt fler utredningar visade att en stor del av samerna måste försörja sig på annat sätt och att många av dem levde i yttersta armod. 
 För riksdagen uppstod nu ett nytt problem. Renskötseln var re- serverad för samerna, men nu övergavs den av många samer. Skulle de ändå betraktas som samer och få del av de rättigheter som var för- knippade med renskötseln? Svaret blev nej. Om inte samerna gjorde som staten förväntade sig var de inte heller riktiga samer. Redan i samband med kompromissen vid 1917 års riksdag infördes ett tillägg i renbeteslagen. Där stod att lapp var den som hade lapsk här- stamning, men endast såvitt fadern eller dennes fader drivit rensköt- sel såsom stadigvarande yrke, utan att samtidigt bruka hemman eller nybygge. 
 Det var första uttrycket för den rennäringsadministrativa defini- tionen av same. Den blev ytterligare markerad i den nya renbeteslag som utfärdades 1928 efter ett flertal utredningar. Där fastslogs att med lapp menas den som har renskötselrätt, och renskötselrätt har en- dast den vars närmaste förfäder varit enbart renskötare. Samer utan renskötselrätt skulle betraktas som övrig befolkning. Om en kvinna med renskötselrätt gifte sig med en man utan renskötselrätt förlo- rade hon sin renskötselrätt. Detsamma gällde inte för män. Lagen var i kraft till 1971. 
 Statsvetaren Ryan har sammanfattat utvecklingen så att enligt 1886 års lag måste man vara lapp för att vara renskötare, enligt 1928 års lag måste man vara renskötare för att vara lapp. 
 I övrigt byggde 1928 års lag på samma principer som de tidigare lagarna med skillnaden att reglerna blev strängare och mer preciserade. 
 Tvångsslakt av renar 
 Enligt 1928 års lag hade myndigheterna rätt att besluta om tvångs- slakt av renar. Den bestämmelsen hade införts redan 1925 för att sätta ytterligare press på samer att flytta söderut från de nordligaste delarna av det svenska renskötselområdet. Bakgrunden var att ett stort antal samer från norsk sida tvingats bosätta sig där efter en serie gräns- 
 71 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 stängningar för renbete mellan  
 Norge-Finland 
  och  
 Finland-Sverige 
  under senare delen av  
 1800-talet. 
  
 Samerna i Sverige lät sina renar sommarbeta i Norge med stöd av gränstraktaten från 1751. Efter unionsupplösningen 1905 ville Norge inskränka de svenska renarnas bete. Den konvention som förhand- lades fram inskränkte betesmarkerna i Norge och myndigheterna ökade pressen för att få samerna att flytta söderut. Konventionen trädde i kraft 1923, men många samer var fortfarande ovilliga att flytta. Genom lagen om tvångsslakt 1925 fick myndigheterna till slut ett effektivt påtryckningsmedel. 
 Förflyttningen söderut pågick i etapper under uppemot tre decen- nier från sekelskiftet 1900. Samerna norrifrån hade en renskötsel- teknik som var svår att förena med den som bedrevs längre söderut. Det ledde till konflikter mellan olika samegrupper. Motsättningarna kulminerade i slutet av  
 1920-talet. 
  Även hötrampsproblemet hade växt efter en serie mycket goda år för renskötseln. Myndigheterna försökte först ingripa med tvångsmedel. I Arjeplog/Arvidsjaursom- rådet tvångsslaktades 7 262 renar 1931. En utredning arbetade med frågan i flera år, men problemen blev snart inaktuella. Två katastro- fala vintrar i mitten av  
 1930-talet 
  reducerade kraftigt antalet renar och den nordliga renskötselmetoden började så småningom tillämpas av alla samer. Bestämmelsen om tvångsslakt avskaffades först 1993. 
 Efter krisåren på  
 1930-talet 
  var det många, även bland ledande samer, som tvivlade på renskötselns framtid. Men under andra världs- kriget blev den åter betraktad som en näring med framtidsutsikter. Efterhand urlakades också  
 lapp-skall-vara-lapp-politiken 
  och samer- na blev i allt högre grad jämställda med andra svenska medborgare. 
 Ett nytt slags problem 
 Den allmänna utvecklingen i Norrlands inland har påverkat förut- sättningarna för samiskt liv. Sedan mitten av  
 1900-talet 
  framträder en ny utvecklingstendens, som sociologiprofessorn Bell sammanfattade på följande sätt i  
 Samerna  
  
 – 
 ett 
  
  folk i fyra länder  
 (Prisma, Falköping 1979): 
 Det inre av Norrland har blivit ett utflyttningsområde. De marginella småjordbruken läggs ned och skogsbrukets rationalisering skapar färre sysselsättningsmöjligheter. Samerna ingår i ett glesbygds- och utflytt- ningssammanhang och i och med att de lämnat sin självhushållning och ackulturationen utsträckts till majoritetsbefolkningens ekonomiska beteendemönster drabbas de på samma sätt som övriga glesbygdsinvånare. 
 72 
  
 SOU 2005:116 
  
 En historisk konturteckning 
  
 Glesbygderna och de små tätorterna där samerna nu i stor utsträckning är bosatta tenderar att försvinna [] Den kolonisering som en gång trängde undan samerna drar sig nu tillbaka. Men med sig riskerar den att dra samerna. Det blir inte på samma sätt som tidigare möjligt för samer att bo kvar i samernas bosättningsområden och arbeta i  
 icke-samiska 
  näringar. 
  
 1900-talet 
  har också inneburit en ökad konkurrens mellan rennäringen och andra intressen. Vattenkraftsutbyggnader pågick under nästan hela  
 1900-talet. 
  Flyttleder och renbetesland påverkades i vissa områ- den mycket starkt, ibland genom överdämning. För detta har samerna fått ekonomisk ersättning. Det allt mer storskaliga skogsbruket har påverkat både flyttning och renbeten. Också gruvor, torvbrytning, grustäkter, försvarsanläggningar (bl.a. i form av övningsfält), bygg- nation och en tilltagande turism har med skiftande styrka fått samma effekter. 
 I det samiska samhällets nyare historia är utvecklingen mot bo- fasthet ett viktigt inslag. Köttproduktionen har blivit det domine- rande inslaget i rennäringen. Den extensiva renskötseln, som tillåter att renen strövar friare och som tidigt fanns i de nordligaste delarna av renskötselområdet, har fått genomslag i hela renskötseln. Vägar och järnvägar har fått stor betydelse. Motoriseringen har utvecklats starkt genom snöskotrar och andra terrängfordon, lastbilar, motor- cyklar, helikoptrar och flygplan. Traditionellt boende har sedan länge ersatts med ett boende som i hög grad liknar samhället i stort. Den samiska befolkningen, även i renskötande familjer, arbetar ofta helt eller delvis i yrken utanför rennäringen. Samspelet med det övriga samhället har blivit starkare genom både gemensamma strukturer i stort och gemensamma infrastrukturer. 
 Det är mot denna historiska bakgrund man skall se många av de konflikter som fortfarande lever, särskilt på jaktens område. Begrepp som rättslöshet och stöld av land förekommer flitigt. I många byar arbetar man intensivt med att skriva sin egen historia och göra sina egna rättstolkningar. Formliga depåer av dokument har byggts upp. Vi har fått ta del av många av dessa dokument. 
 Den historiska rollen för jakt och fiske 
 Jakten och fisket var som redan antytts viktiga verksamheter för för- sörjningen i Norrlands inland. Fisket bedrevs främst med nät och not. Redan på  
 1500-talet 
  bytte samerna till sig avsevärda mängder 
 73 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 hampa mot pälsverk. Tvister om fiskevatten är också vanliga i dom- böckerna. Även jakten var viktig, men när vi får mer kontinuerliga serier av bedömningar under  
 1800-talet 
  framhålls inte jakten som en särskilt framträdande näring. Vildrenen och bävern utrotades mot seklets slut. Älgen vandrade in i Lappmarken först under senare de- len av  
 1800-talet. 
  Bestånden varierade till att börja med kraftigt efter- som man kunde ränna ifatt älgen på skidor under snörika vintrar, särskilt med skarföre. När älgen sjönk samman utmattad sköt man den eller slog ihjäl den med en yxa. I Jämtland fanns älgen sedan gammalt, men exempelvis under den stora snövintern  
 1860–61 
  utro- tades praktiskt taget hela stammen och det dröjde omkring tio år innan den hade återhämtat sig. Mönstret var detsamma i Lappmar- ken, men efter fridlysningsperioder och intensifierad bevakning mot tjuvjakt blev älgen etablerad där under  
 1800-talets 
  sista decennium. Då hade också allt fler insett att jakt med hund under hösten var det mest rationella sättet att tillgodogöra sig djurets kött. 
 Småviltsjakten var givande under fågelåren då i stort sett hela befolkningen ägnade sig åt snarning och stora mängder ripa frakta- des till olika marknader. Men de som gjorde årliga bedömningar av jaktutfallet under  
 1800-talet 
  underströk att dessa år var tämligen ovan- liga och att tillgången på småvilt genomsnittligt var ganska måttlig. Jakten på stora rovdjur var närmast en plikt och deras pälsverk kunde ge en vacker extraslant. Det gällde också räv och ekorre. Men allmänt sett bör man inte överdriva jaktens betydelse i Norrlands inland under äldre tid. Det var också ganska ovanligt att man tvistade om jaktfrå- gor inför tinget. 
 Under medeltiden började bönder från kustlandet göra långa fiske- expeditioner in i Lappmarken. Kronan menade att bönder skulle ägna sig åt lantmannanäringar och höjde skatten för fisket i fjällträsk vid mitten av  
 1500-talet. 
  Efterhand uppstod folkbrist i kustlandet på grund av knektutskrivningar och missväxter och lappmarksfärderna upphörde. 
 När kronan började uppmuntra nybyggare att slå sig ner i Lapp- marken i slutet av  
 1600-talet 
  hade samerna en mycket stark rätt till sina lappskatteland. Nybyggarna fick ingen rätt till jakt och fiske över huvud taget utan måste göra enskilda uppgörelser med innehavaren av lappskattelandet. I nybyggesplakatet 1749 fick nybyggaren rätt att jaga och fiska inom en halv mils avstånd från nybygget, men det var bara till husbehov och inte med ensamrätt. Samens rätt till landet var fortfarande överordnad nybyggarens. 
 74 
  
 SOU 2005:116 
  
 En historisk konturteckning 
  
 I Jämtland hade samerna en liknande rätt på sina skattefjäll. När Mcdonald Maj:t avbröt avvittringen 1841 markerades den ytterligare och var i kraft till dess vi får den moderna regleringen av jakt och fiske i renbeteslagen 1886. 
 I Lappmarken blev förhållandena mer obestämda. Rättsläget för- ändrades i grunden när länsstyrelsen segrade i maktkampen med häradsrätten och tog över hanteringen av lappskattelanden omkring sekelskiftet 1800. Det ledde till att innehavarnas rättigheter efter- hand försvagades och till att landen avvecklades. Denna process blev utdragen och genomfördes norrifrån i Lappmarken. I Västerbotten fanns lappskatteland kvar ända till 1928. 
 I nuvarande forskningsläge har vi inte säker kunskap om hur sa- mernas rätt till jakt och fiske utvecklades i Lappmarken under 1800- talet. Förhållandena kan dessutom ha varierat eftersom rätten till lappskatteland inte var densamma överallt. Det förefaller som om häradsrätterna och länsstyrelsen upprätthöll en särskild rätt för inne- havaren av ett lappskatteland åtminstone fram till mitten av seklet. En riksomfattande fiskeristadga 1852 fastslog att fisket var fritt på oavvittrad mark. En liknande stadga för jakt kom 1864. Hela Lapp- marken var då oavvittrad. Samernas rätt hade glömts bort i dessa stadgor, konstaterade en utredning i början av  
 1900-talet. 
  Möjligen betraktades jakt och fiske som fria för både samer och nybyggare under några decennier från mitten av  
 1800-talet, 
  men denna fråga kräver ytterligare forskning. 
 I renbeteslagen 1886 fastslogs den rätt till jakt och fiske som i princip blivit gällande. Mycket tyder på att renbeteslagens stadgan- den inte respekterades i Lappmarken under några decennier efter 1886. Inte ens de tjänstemän som skulle upprätthålla lagen verkar ha fullgjort sina plikter. Jakt och fiske fortsatte att betraktas som fria fram till början av  
 1920-talet. 
  En ändring i jaktlagen 1927 och den nya renbeteslagen 1928 ökade sedan medvetenheten om vad som gällde, både hos tjänstemän och hos allmänhet. 
 Jaktens och fiskets historia har behandlats utförligare av Coleman i delbetänkandet  
 Vem får jaga och fiska? Historia, folkrätt och miljö  
 (SOU 2005: 79). 
 75 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 Några ytterligare drag i den rättsliga utvecklingen 
 Ser man på rättsutvecklingen för samerna och rennäringen i ett långt historiskt perspektiv så kan man konstatera att den har präglats av successiv förändring. 
 Den svenska staten har inte fört några erövringskrig. Inte heller har man på annat sätt erövrat området genom militär styrka. Medlen har i stället varit ekonomiska och kulturella. Det har lett till att samerna i motsats till exempelvis de kanadensiska urbefolkningarna inte heller vid en bestämd tid kunnat sluta avtal med en ockuperande eller koloniserande makt. Det finns inga historiska fördrag med var- aktig betydelse. Alla rättsbestämmelser är ensidigt beslutade av den svenska staten. 
 Inte heller finns i Sverige som i somliga andra länder, t.ex. Kanada, en tradition i form av en rättsutveckling genom domstolsförfarande (case law). Tidvis kan det ha varit en trygghet för de samiska intres- sena, men under andra tider säkert en nackdel. Utslagen i flera av- görande mål, t.ex. skattefjällsmålet och Härjedalsmålet, har upplevts som stora motgångar av samerna. 
 Till rättsutvecklingen hör också de omvärderingar som har skett. Länge fanns en betoning av att äganderätten, dvs. möjligheten för en enskild människa att äga mark eller vatten, skulle vara främmande för ett genuint samiskt sätt att se på tillvaron och naturen. Den för- härskande uppfattningen hos expertisen var att det även från rättslig utgångspunkt var omöjligt att tänka sig en samisk äganderätt till mark och vatten. 
 Rättshistorikern Lamb Labbas forskningsarbete, som presenterades på svenska i mitten av  
 1990-talet, 
  fick stort inflytande på uppfattningen av dessa frågor. Hon konstaterade att samerna ti- digt upplevde sig själva som ägare till de land och de vatten som de förfogade över, något som länge accepterades av häradsrätten. Samer- nas rätt överensstämde i så måtto med den rätt som skattebönderna hade till sin jord. Korpijaakko Labbas slutsatser innebar att man inte i fortsättningen kunde använda de tolkningar av samernas rättsliga ställning som dittills varit förhärskande. 
 Rennäringen har reglerats genom fyra på varandra följande lagar under de senaste drygt hundra åren: 1886 års renbeteslag, 1898 års renbeteslag, 1928 års renbeteslag och 1971 års rennäringslag. 1886 års lag angav att renbetesrätt förutom inom lappmarkerna och renbe- tesfjällen även omfattade övriga trakter som efter gammal sedvana besökts. Samernas rätt till skogsfång i samband med renskötsel reg- 
 76 
  
 SOU 2005:116 
  
 En historisk konturteckning 
  
 lerades också, liksom skyddet för flyttningsväg samt rätt till övrig renflyttning. Det föreskrevs vilka delar av renbetesområdet som skulle indelas i lappbyar och vilka samer som skulle höra till byn. Vidare reglerades frågor som rörde skador av renar på grödor samt skador som drabbade renskötseln. Samernas rätt till jakt och fiske inom lapp- marken och för dem avsatta land (renbetesfjällen) angavs, dock utan att de fick möjlighet att överlåta eller upplåta denna rätt till annan. Däremot kunde länsstyrelsen efter att ha hört berörda samer upp- låta rätt till jakt och fiske under förutsättning att det skedde utan skada för samerna. Avgifter från dessa upplåtelser skulle användas till förmån för samerna. 
 1898 års renbeteslag innebar inte några avgörande förändringar i fråga om renskötselns villkor, inte heller i fråga om samernas rätt till jakt och fiske. Utmärkande för 1928 års renbeteslag var detaljregle- ringen av samernas renskötsel, byggd på samma grundläggande syn- sätt som präglat 1886 och 1898 års lagar. Självbestämmande över ren- skötseln saknades helt i 1928 års lag. Gruppen samer med rensköt- selrätt reducerades kraftigt i jämförelse med tidigare renbeteslagar. Fjäll- och skogsrenskötseln definierades, varvid skogsrenskötseln i högre grad underordnades såväl jordbruket som fjällrenskötseln. Samerna hade även enligt 1928 års lag rätt att jaga och fiska inom byns betesområde under den tid då renskötsel var tillåten där. 
 Den nu gällande rennäringslagen från 1971 innebar en modernise- ring. Resterna av ordningen med lappfogdar mönstrades ut ur lagstift- ningen och renskötarna fick större möjligheter till självbestämmande. Även 1971 års rennäringslag präglas emellertid i hög grad av detalj- styrning av renskötseln. För att åstadkomma ett ökat självbestäm- mande innehåller dock lagen en organisation av samebyn som i stora drag påminner om reglerna för ekonomisk förening. Ibland har man också velat se samebyn som en ekonomisk förening. Så är emeller- tid inte fallet, samebyn är en samfällighet vars verksamhet fullt ut regleras av rennäringslagen. 
 Genomgående för de olika lagar som berörts här är att mark kan upplåtas för annat ändamål än renskötsel endast om det inte innebär intrång eller skada för renskötseln. Även upplåtelse av jakt och fiske har gjorts beroende av att de inte medför fara för tillgången på vilt och fisk och kan ske utan besvärande intrång för samerna. Det har också varit klart uttryckt att intäkter från upplåtelserna skall använ- das till förmån för samerna. 
 Den rättsliga utvecklingen i fråga om ägande och brukande av mark och vatten under  
 1900-talet 
  är oklar. I 1971 års rennäringslag be- 
 77 
  
 En historisk konturteckning 
  
 SOU 2005:116 
  
 nämns marken ovanför odlingsgränsen och marken på renbetesfjäl- len som mark som står under statens omedelbara disposition. I ren- näringsförordningen från 1993 kallas däremot denna mark för statens mark. Det kan jämföras med att 1886 års renbeteslag uttryckligen betecknade denna mark som reserverad för samernas uteslutande begagnande, ett ställningstagande som upprepades vid flera senare tillfällen ända fram till 1971, men som – i vart fall om det skall tolkas bokstavligt – i fråga om jakträtten återtogs under  
 1980-talet. 
  1993 års fjälljakts- och fjällfiskereform uppfattades av samerna som ett allvarligt intrång i den samiska jakt- och fiskerätten. 
 78 
 3 Gällande rätt 
 I detta kapitel analyseras nu gällande regler om jakt och fiske. Vårt uppdrag avser som vi påpekat tidigare en rättighetsfråga med oklara rättsliga grunder. Det har medfört att det regelverk som behandlar frågan också är oklart. Det är dessutom komplicerat och allmänt hål- let. Lagstiftaren har överlåtit åt länsstyrelserna att genom sin tillämp- ning ge regelverket ett innehåll. Därtill kommer att förhållandena i de olika länen skiljer sig åt. Följden har blivit att de olika länsstyrel- serna tillämpar regelverket på skilda sätt. 
 Vi beskriver här regelverket och dess tillämpning i de olika länen samt jämför tillämpningen. 
 I 3.1 analyserar vi samebymedlemmars och markägares jakt- och fiskerätt. 3.2 är en analys av de icke renskötande samernas situation. 3.3 är en redogörelse om jakt- och fiskerätt i lappmarkerna och på renbetesfjällen. 3.4 är en summerande analys av tillämpningen av gällande rätt. En utförligare beskrivning finns i bilaga 3. Slutsatser om rättsläget och tillämpningen dras i 3.5. 
  
 3.1 
  
 Samebymedlemmars och markägarens jakt- och fiskerätt- en analys 
  
 3.1.1 
  
 Samebymedlemmars jakt- och fiskerätt 
  
 Vi har tidigare redogjort för på vilka grunder samebymedlemmar och andra har en jakt- och fiskerätt. 
 När det gäller samebymedlemmars jakt- och fiskerätt är den formaliserad i 25 § rennäringslagen. Innebörden är att en medlem i sameby har rätt att jaga och fiska på utmark inom de delar av byns betesområde som hör till renbetesfjällen eller lappmarkerna när ren- skötsel är tillåten där. Detsamma gäller medlem i sameby som tillfäl- ligt uppehåller sig inom annan samebys betesområde för renskiljning 
 79 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 eller annat ändamål som har samband med renarnas skötsel. I det senare fallet får dock jakt och fiske endast ske för eget uppehälle. 
 Den arbetsmässigt tyngsta och från flera utgångspunkter svåraste frågan i våra direktiv är hur samebymedlemmars jakt- och fiskerätt förhåller sig till markägarens jakt- och fiskerätt. Denna fråga för- dunklas av att innebörden av samebymedlemmars jakt- och fiskerätt är oklar. Till oss har såväl markägarföreträdare som jakt- och fiske- föreningar framfört att samebymedlemmars nuvarande rätt av olika skäl är begränsad. Vi kommer här att gå igenom dessa oklarheter. Vi kommer sedan att sammanfatta vad som enligt vår bedömning utgör det juridiska problemet. 
 Det har till en början ifrågasatts om samebymedlemmar har rätt att jaga och fiska även för försäljning. Vidare är begreppet utmark inte klart. Från jakt- och fiskeorganisationer har anförts att det även av andra skäl skulle vara oklart var samebymedlemmar får lov att jaga. En uppfattning är att samebymedlemmar bara har rätt att jaga och fiska på den plats där de just för tillfället uppehåller sig med sina re- nar. Skälet skulle vara att samebymedlemmars jakt- och fiskerätt his- toriskt varit en del av renskötseln. En annan uppfattning är att same- bymedlemmar inte har en jakträtt utan en jaktutövningsrätt. Jaktut- övningsrätt skulle vara en svagare rätt än jakträtten. Grunden för detta synsätt har utvecklats av Warren i boken  
 Svensk jakträtt  
 (Stockholm 1940). I denna står det att det skulle finnas en skillnad mellan jakträtt och jaktutövningsrätt. Jakträtten ger den rättsligt skyddade befogenheten för någon att råda över jakten på ett visst område. Däremot ger jaktutövningsrätten bara befogenhet att utöva jakt. Som ett exempel anförs att den som bjuder in en jaktgäst inte avhänder sig rådigheten över jakten. Detsamma gäller den som upp- låter sin jakträtt genom kortförsäljning. Om samebymedlemmarnas rätt skriver Warren följande: 
 Det är klart, att den rätt till jaktutövning, som under vissa förhållanden tillerkänns lapp nedanför odlingsgränsen, icke innefattar sådan rådighet över jakten, att man kan tala om någon lapparnas jakträtt i detta ords tekniska bemärkelse. Det är endast en jaktutövningsrätt, som de fått sig tillerkänd. 
 Här är det ägaren till marken, kronan eller enskild, som råder över jakten med den inskränkning, som vållas av medgivandet åt lapparna. Det enda fall, då en vidsträcktare rätt kunde ifrågasättas tillkomma lappar- na, är då det gäller områdena ovan odlingsgränsen, dvs. de områden, som i den mån de ej särskilt disponerats gå under benämningen de till lappar- nas uteslutande begagnande anvisade områden. 
 80 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 Därutöver har markägarföreträdare i samtal med oss hävdat att same- bymedlemmar inte skulle ha rätt att jaga älg. En sådan jakt skulle inte kunna vara grundad på urminnes hävd, eftersom älgjakten till stora delar uppstått under detta sekel. 
 Sammantaget skulle därmed samebymedlemmars jakträtt vara om- stridd i flera avseenden. 
 Inledningsvis bör påpekas att det av 25 § rennäringslagen följer att medlem i sameby får jaga och fiska för såväl eget uppehälle som för- säljning i den egna byns område. I en annan sameby än den egna gäller jakt- och fiskerätten bara för det egna uppehället. 
 Vi kommer att återkomma till innebörden av termen utmark. Det kan dock noteras att länsstyrelserna vid sin nuvarande tillämpning av regelverket utgår från att utmark skulle vara motsatsen till inäga. 
 Övriga oklarheter tycks ha sin grund i att samebymedlemmars jakt- och fiskerätt är reglerad i lag, men dessutom grundas på urminnes hävd. Det förhållandet att samebymedlemmars rätt följer av både ur- minnes hävd och lag skulle kunna innebära att rätten är längre gående än vad lagen anger. Vad detta innebär finns det skilda uppfattningar om. Vi kommer att återkomma till urminnes hävd i 3.1.4 och kapitel 7. 
 Vad som däremot är självklart är att det förhållandet att sameby- medlemmars jakt- och fiskerätt har sin grund i både urminnes hävd och lag aldrig kan innebära att samebymedlemmar skulle kunna an- ses ha en mindre rätt än den som följer av rennäringslagen. I och för sig är det möjligt att föreställa sig att rennäringslagen i vissa avseen- den ger större befogenheter än vad som skulle gälla enligt urminnes hävd. Oavsett historiska förhållanden har emellertid samebymed- lemmar de rättigheter som följer av gällande lag. Lagen skall som annan lag tolkas utifrån rättsfall och uttalanden i förarbeten. När det gäller platsen samebymedlemmar får jaga och fiska på är lagen klar, rätten gäller i lappmarkerna och renbetesfjällen inom hela byns betesområde när rennäring är tillåten där. I rennäringslagen anges ut- tryckligen också att rennäring är tillåten hela året på åretruntmar- kerna och den 1  
 oktober–30 
  april på vinterbetesmarkerna. 
 Därmed skulle det inte finnas någon oklarhet om platsen. I ren- näringslagen är inte heller rätten att jaga älg undantagen. 
 Om uppfattningen att samebymedlemmar bara skulle ha en jakt- utövningsrätt kan konstateras att denna fråga har ett samband med vår grundläggande fråga hur samebymedlemmars jakträtt förhåller sig till markägarens. Termen jaktutövningsrätt är också i viss mån oklar. Vi har utgått från att det skulle vara fråga om att finna för- delningstalen, att bestämma vilken andel som tillkommer sameby- 
 81 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 medlemmar och vilken andel som tillkommer markägaren. Den tolk- ning som Warren förde fram 1940 skulle i stället innebära att markägaren hade hela jakträtten, men att rätten belastades av en upp- låtelse till samebymedlemmar. Denna tolkning står i skarp kontrast till Rennäringspolitiska kommitténs syn på denna problematik. Ren- näringspolitiska kommitténs uppfattning var inte bara att fördelnings- talen mellan markägare och samebymedlemmar är oklara utan också att det är särskilt oklart om staten över huvud taget har en jakt- och fiskerätt på kronomark ovan odlingsgränsen och i renbetesfjällen. Denna fråga behandlas också i kapitel 7, avsnitt 7.3.2. 
 Att samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt skulle vara en sämre jakträtt har också sagts framgå av 10 § jaktlagens formuleringar. I denna anges att fastighetsägaren har jakträtten och att det finns sär- skilda bestämmelser om samebyarnas rätt att jaga. I rennäringslagen anges inte att medlem i sameby har jakträtt utan rätt att jaga. I pro- position 1986/87:58 om ny jaktlagstiftning (sidan 45) anförs dock att samebyarna till stöd för sin jakt 
 rätt  
 kan hänvisa till att den ingår i renskötselrätten. Detta kommenteras också i avsnitt 3.1.2. 
 I detta sammanhang är förbudet för samebymedlemmar att upp- låta sin jakt- och fiskerätt av betydelse. I rennäringslagen står det i 31 § att sameby eller medlem i sameby inte får upplåta rättighet som in- går i renskötselrätten. Vad som nu sagts kan uppfattas som om en jakträtt i jaktlagens mening skulle finnas bara för den som har rätt att upplåta rätten. Från samiskt håll är uppfattningen att de har en fullständig jakträtt som också får upplåtas. Staten upplåter dock en- ligt dem i dag deras jakträtt. Skälet för detta skulle vara att samerna historiskt inte ansetts förmögna att klara av förvaltningen av sin jakt- rätt. Att denna uppfattning funnits hos staten framgår av 1883 års kommittébetänkande som föregick 1886 års renbeteslag. Kommittén anförde i fråga om upplåtelser av rätten till jakt först, att någon be- fogenhet i det hänseende inte borde tillerkännas enskilda lappar, till skada för andra. Kommittén fortsatte: 
 Men ej heller åt Robertson såsom en samfällighet synes det böra vara öfver- låtet att derutinnan förfoga. Betänker man, huru föga egnadt ett lapp- samfund är att förhandla till gemensamt beslut och att ingå aftal samt till samfäldt gagn använda inflytande medel, så torde finnas lämpligast att å Konungens Befallningshafvande uppdraga ärenden af dylik art; och synes Konungens Befallningshafvandes rätt i förevarande fall böra sträcka sig derhän att, äfven om samtliga Lappar kunde finnas villige medgifva upplåtelse, Konungens Befallningshafvande dock må pröfva, huruvida sådan må ega rum. 
 82 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 I förslaget upptogs därför en föreskrift om att länsstyrelsen skulle kunna upplåta jakt- och fiskerätt på för lapparna avsatta land, under förutsättning att det kunde ske utan skada för dem och att de lappar som ägde rätt att uppehålla sig på landet samtyckte därtill (jämför även skattefjällsmålet, NJA 1981:1 s.  
 239–240). 
  
 Ett vidare stöd för tolkningen att staten upplåter samebyarnas rätt skulle vara det förhållande att intäkterna från statens upplåtelse av jakt och fiske på kronomarken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen tillfaller Samefonden och berörd sameby. Det finns dock även uppfattningen att ersättningen endast avser intrång mot rennäringen. 
 Enligt min uppfattning ger de invändningar och begränsningar som jag nu redovisat inte tillräckligt stöd för att samebymedlemmars jakt- rätt i stället skulle tolkas som en snävare avgränsad jaktutövningsrätt. En utgångspunkt är därför att såväl samebymedlemmar som mark- ägare har jakträtt, men att andelstalen är oklara. Det skall dock note- ras att det finns olika uppfattningar i denna fråga. 
  
 3.1.2 
  
 Markägarens jakt- och fiskerätt 
  
 Markägares jakt- och fiskerätt har sin grund i äganderätten och följer av jaktlagen och fiskelagen. 
 Staten härleder sin äganderätt till marken ovanför odlingsgränsen till 1683 års påbud. Påbudet utgick från Scott brev 1542. Det anses innebära att kronan framställde privaträttsliga anspråk på sådana avlägset belägna s.k. ägarlösa områden som var att anse som skogs- marker. På denna mark saknar staten formellt lagfart. Detta före- kommer dock även på annan statlig mark. Som framgått av kapitel 2 prövades i skattefjällsmålet om samebyarna kunde ha en bättre rätt till renbetesfjällen än staten. Högsta Domstolen fann att äganderätten tillkom staten, men samtidigt utesluter inte Högsta Domstolen att samebyar i vissa nordliga fjälltrakter kan ha förvärvat äganderätt under  
 1600-talet. 
  
 Oavsett ägarförhållandena hävdas det från samiskt håll att statens syn på denna mark förändrades under  
 1980-talet. 
  I rennäringslagen (1971:437) anges marken ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen som mark som står under statens omedelbara disposition. I ren- näringsförordningen (1993:384) rubriceras däremot denna mark som statens mark. Den ändrade terminologin kan återspegla statens för- ändrade syn på marken. En annan möjlighet skulle kunna vara att 
 83 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 förändringen är grundad på ett förenklat språkbruk. Enligt den första renbeteslagen var denna mark reserverad till samernas uteslutande begagnande (prop. 1886:2 s. 35). Detta upprepades i senare proposi- tioner (1928:43 s. 171 och 1971:51 s. 131). Det har påståtts att staten historiskt inte heller gjort gällande jakt- och fiskerätt på denna mark. Statens jakträtt på denna mark skulle i stället framgå först av ett ut- talande i proposition 1986/87:58 om jaktlag m.m. På sidan 45 anges följande: 
 Emellertid har samerna inte ensamrätt till jakten. Markägaren har den jakträtt som följer med äganderätten till marken och samerna kan till stöd för sin jakträtt hänvisa till att den ingår i renskötselrätten. 
 Såvitt gäller markerna på renbetesfjällen och markerna ovanför odlings- gränsen kan enligt rennäringslagen lantbruksnämnden (i dag länsstyrelsen, vår kommentar) besluta om upplåtelse av markägarens jakträtt på krono- marken. 
 Jordbruksutskottet framhöll i betänkande JoU1986/87:16, sedan det i motioner protesterats mot denna beskrivning av rättsläget, på s. 53 att 
 de överväganden resp. lagförslag som den nu aktuella propositionen inne- fattar bör enligt utskottets mening inte uppfattas som annat än en redo- visning av rennäringslagens bestämmelser och bör ej heller påverka be- dömningar som görs i annat sammanhang av hithörande frågor. 
 Propositionen antogs av riksdagen. Vidare har regeringen med stöd av detta synsätt fattat beslut om utökad småviltsjakt. Detta betyder sammantaget enligt min uppfattning att statens jakt- och fiskerätt på statlig mark ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna och på renbetes- fjällen inte uttryckligen är reglerad i lag. Den framgår i stället indirekt av det förhållande att staten anser sig vara markägare och markägaren enligt lag har en jakt- och fiskerätt. Genom proposition 1986/87:58 om ny jaktlagstiftning frångicks tidigare uttalanden om att marken var reserverad för samerna och staten hävdade nu en egen jakträtt. Detta uttalande i proposition innebär emellertid inte i sig en reell förändring, eftersom en sådan skulle behöva lagfästas. Snarare bör statens uppfattning kunna beskrivas så att staten alltid haft jakt- och fiskerätt på denna mark, men inte tidigare gjort anspråk på rätten. Det skulle i så fall vara fråga om en rätt som tidigare varit vilande. 
 En fråga som skulle kunna vara relevant är om man kan tänka sig att den ensamrätt till jakt och fiske som samerna hävdar på statlig mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen kan ha upphävts genom uttalandena i proposition 1986/1987:58 med efterföljande 
 84 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 förändringar i rennäringsförordningen om småviltsjakten. Högsta domstolen uttalade i skattefjällsmålet följande: 
 En på civilrättslig grund bestående bruksrätt av sådant slag som det här gäller är enligt 2 kap. 18 § RF på samma sätt som äganderätten skyddad mot tvångsförfoganden utan ersättning. Den omständigheten att rätten i detta fall är reglerad i lag innebär inte att den skulle sakna sådant skydd. Rättigheten kan väl upphävas genom lagstiftning, men så länge den ut- övas kan den inte fråntas innehavarna, vare sig i lag eller annan form utan ersättning enligt 2 kap. 18 § RF. (NJA 1981:1, s. 248). 
 HD syftar här på 2 kap. 18 § nuvarande andra stycket, eftersom det första stycket tillkom först år 1994. Samma år införlivades Europa- konventionen. I regeringsformens 2 kap. 23 § anges att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med Sveriges åtaganden på grund av konventionen. I stora drag innebär dock detta ett skydd för den enskilde motsvarande vad regeringsformen numera ger (jämför Nichols, Rennäringspolitiska kommitténs betänkande s. 122). 
 Vad vi nu redovisat innebär att det i och för sig skulle vara möjligt att upphäva eller begränsa samernas rättigheter. För tiden före 1994 skulle det dock ha krävts att det skedde genom lag och att samerna tillerkändes ersättning. För tiden efter 1994 tillkommer efter tilläg- get i RF 2 kap. 18 § att en sådan lagändring skulle kräva att angelägna allmänna intressen föreligger. Därmed är det omöjligt att hävda att samernas eventuella ensamrätt till jakt och fiske skulle ha upphävts genom enbart ett uttalande i en proposition. 
  
 3.1.3 
  
 Folkrättsliga aspekter 
  
 Samernas rättigheter skyddas även av internationell rätt. I vårt del- betänkande  
 Vem får jaga och fiska? Historia, folkrätt och miljö  
 finns de folkrättsliga aspekterna belysta av professorn i internationell rätt och föreståndaren för Raoul Wallenberginstitutet i Lund Jefferson, kanslirådet i Jordbruksdepartementet Howard och av juristen Harris, som är ledare för Samerådets människorättsavdelning. 
 85 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 3.1.4 
  
 Närmare om urminnes hävd 
  
 I det s.k. skattefjällsmålet slog Högsta Domstolen fast att renskötsel- rätten, varav jakt- och fiskerätten är en del, vilar på urminnes hävd. Rätten enligt urminnes hävd gäller även utan lagreglering. Det är en civil rättighet som skyddas av regeringsformens 2 kap 18 §. 1993 in- fördes i rennäringslagens 1 § att renskötselrätten tillkommer den samiska befolkningen och att den grundas på urminnes hävd. Ur- minneshävdinstitutet var lagreglerat i 15 kap 1 § jordabalken i 1734 års lag. Paragrafen löd: 
 Det är urminnes hävd: där man någon fast egendom eller rättighet i så lång tid okvald och ohindrat besutit, nyttjat och bruker haver, att ingen minns, eller av sanna sago vet, huru hans förfäder, eller fångesmän först därtill komne äro. 
 I nya jordabalken som trädde i kraft 1972 utmönstrades begreppet urminnes hävd. Enligt övergångsbestämmelserna gäller rättigheter på grund av urminnes hävd som uppkommit innan balken trätt i kraft. Begreppet urminnes hävd levde också kvar i jaktlagstiftningen fram till 1987. 
 Innebörden av urminnes hävd är att långvarigt nyttjande av mark skall exempelvis ge en renskötselrätt. Nyttjandet skall ha skett utan att det ifrågasatts av andra. Den tiden som krävs för att renskötsel- rätten skall uppstå har av professorn och f.d. justitieministern Craig (senast i  
 Svensk Sakrätt II Fast egendom  
 tredje upplagan s. 146) uppskattats till 90 år. Han anger att något visst tidsmått är så- lunda icke angivet, men man brukar uppställa den regeln att urminnes hävd skall avse två mansåldrar, utgörande tillsammans ungefär 90 år. En vidare regel som brukar nämnas är att ett uppehåll i brukandet som varat längre än 30 år skall medföra att en rätt grundad på endast urminnes hävd skall upphöra. Howell uttalande om 90 år har fått genomslagskraft, trots att det ifrågasatts av bl.a. Nichols (S 
 amerätt 
 , avsnitt  
 5.2–5.5). 
  I exempelvis det s.k. renbetesmålet (hov- rättens för Nedre Norrland dom 15 februari 2002 i mål T  
 58-96) 
  var  
 90-årsfristen 
  av avgörande betydelse. Målet handlade om ett antal samebyar hade vinterbetesrätt på viss mark i Härjedalen. Den fråga domstolarna skulle ta ställning till var om samer under en sådan lång tid nyttjat marken att samebyarna på grund av urminnes hävd fått en renbetesrätt till marken. I tingsrätten vitsordande samebyarna en kvalifikationstid om 90 år för urminnes hävd. I hovrätten försökte samebyarna ändra sin talan genom att göra gällande en kortare kvalifikationstid, vilket hovrätten dock inte tillät. 
 86 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 I stället lade alltså även hovrätten samebyarnas vitsordade om 90 år till grund för sin bedömning. Samebyarna förlorade målet, eftersom hovrätten fann att som längst vinterbete utan protester förekommit under en period av 50 år. Högsta Domstolen meddelade inte prövningstillstånd, beslut 29 april 2004 i mål T 1152/02. 
  
 3.1.5 
  
 Sammanfattning och slutsatser 
  
 Vår slutsats är att såväl samebymedlemmar som markägare har en jakträtt- och fiskerätt på samma mark. Av lagstiftningen följer inte att den enes jakträtt eller fiskerätt skulle vara underordnad den andres. Vi återkommer till detta i avsnitt 7.3.2 Den dubbla eller delade jakt- och fiskerätten medför den juridiska komplikationen att den inte ger någon av parterna den rättsligt skyddade befogenheten att en- sam råda över jakten eller fisket på ett visst område, som normalt innefattas i termen jakt/fiskerätt. 
 Samebymedlemmars jakt- och fiskerätt har sin grund i urminnes hävd och regleras i rennäringslagen. Den juridiska fråga som måste lösas så långt det är möjligt är hur samebymedlemmars jakt- och fiske- rätt förhåller sig till markägarens. Är det som påståtts en ensamrätt på vissa områden eller är det enbart en rätt att jaga och fiska till- sammans med andra? Eller annorlunda uttryckt: Vad innebär alltså rätten enligt urminnes hävd? Innebär den en rätt att jaga och fiska eller innefattas även befogenheten att råda över jakten och fisket? 
 Om samebymedlemmarna enligt reglerna om urminnes hävd haft en ensamrätt till jakt och fiske har denna rätt enligt min bedömning inte upphävts genom uttalanden i 1987 års proposition och efter- följande lagstiftning. 
 För statens del är frågan om staten först 1987 gjort anspråk på jakt- och fiskerätt på viss mark eller om denna uppfattning har hävdats tidigare. Om staten först 1987 gjort anspråk på rätten uppstår frågan om staten i egenskap av markägare kan ha haft en rättighet som varit vilande under lång tid. Dessa frågor har belysts i de rapporter som är publicerade i vårt delbetänkande  
 Vem får jaga och fiska? Rätt till jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen.  
 (SOU 2005:79). Jag drar mina slutsatser på grundval av bl.a. dessa rapporter i kapitel 7. 
 87 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 3.2 
  
 Icke renskötande samers rättsliga ställning 
  
 Samerna har som nämnts i historiebeskrivningen i kapitel 2 bott i de norra delarna av Skandinavien långt innan de nuvarande nationalsta- terna växte fram. Det finns i dag ca 70 000 samer i världen. I Sverige bor ca 20 000 av dessa. Riksdagen har uttalat att samerna, såsom en del av Sveriges ursprungliga befolkning intar en särskild ställning i förhållande till andra minoriteter i landet (prop. 1976/77:80, bet. 1976/77:KrU43 s. 4, rskr. 1976/77:289). I regeringsformen 1 kap. 2 § anges att etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Samerna utgör en sådan minoritet som omfattas av bestämmelsen. 
 Samerna som folk har därutöver ett folkrättsligt skydd. Artikel 27 i 1966 års  
 FN-konvention 
  om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter lyder så här: 
 I de stater där det finns etniska, religiösa eller språkliga minoriteter skall de som tillhör sådana minoriteter ej förvägras rätten att i gemenskap med andra medlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig till och utöva sin egen religion eller att använda sitt eget språk. 
 Samerna har ett eget språk. Kulturen har sin grund i rennäring samt jakt och fiske. 
 Av 20 000 samer är det högst 2 500 personer som utövar rennä- ring. Det är endast dessa 2 500 samebymedlemmar som har särskilda jakt- och fiskerättigheter. Som tidigare framgått anges det i rennä- ringslagen att samerna på grund av urminnes hävd har en renskötsel- rätt. I denna ingår rätten att utöva rennäring samt att jaga och fiska inom stora områden i lappmarkerna och på renbetesfjällen. Även om det i rennäringslagen anges att rätten tillkommer samerna framgår det av samma lag att rätten bara får utövas av medlem i sameby. 
 Detta betyder att ca 10 procent av samerna har särskilda jakt- och fiskerättigheter. Övriga 90 procent är i denna fråga jämställda med övrig befolkning. Om de önskar jaga och fiska får det ske på egen mark eller efter upplåtelse av en markägare. 
 Att det endast är samebymedlemmar som har särskilda jakt- och fiskerättigheter har som nämnts i kapitel 2 en historisk förklaring. Hela det samiska folket har historiskt sett livnärt sig på rennäring och/eller jakt och fiske. En samefamilj fiskade på  
 1500-talet 
  i sin egen sjö och jagade på sitt eget land. Utvecklingen under de kom- mande seklerna ledde emellertid till att jakt- och fiskerätten blev en del av renskötselrätten. Endast renskötande medlemmar i en sameby 
 88 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 fick behålla sina jakt- och fiskerättigheter efter 1886 års renbeteslag. Lagen innebar att samebymedlemmarna blev bärare av samernas rätt till bl.a. bete, jakt och fiske. Denna ordning har levt vidare och åter- finns i den nu gällande rennäringslagen. 
 Resultatet blev för det stora antal samer som inte var medlemmar i en sameby att deras möjligheter att utöva sina traditionella näringar försvann. Eftersom de saknade jakt- och fiskerättigheter var det inte längre möjligt att försörja sig på detta sätt. 
 Många samer som i dag saknar jakt- och fiskerättigheter ser med bitterhet på den förändring som renbeteslagen skapade år 1886. De anser att staten bestulit dem på deras samiska identitet. Eftersom det är svårt att bli medlem i en sameby, om man inte är född som medlem, anser de att de i praktiken är utsatta för yrkesförbud. Staten skulle enligt dem ha en yrkesrelaterad syn på vilka som skall betrak- tas som samer. Enligt många av de icke renskötande samerna innebär denna syn att renskötande samer som yrkesgrupp erkänns som samer, medan staten har gjort stora ansträngningar för att integrera och assi- milera de icke yrkesrelaterade samerna i det svenska samhället – och i det här avseendet betraktar dem som icke samer. Däremot har de under bestämda förhållanden t.ex. rösträtt vid val till Sametinget. 
 Ur ett juridiskt perspektiv kan konstateras att det förhållandet att tidigare lagstiftning upphävde rättigheter för många samer snarast bör beskrivas som en expropriation, om också till förmån för andra samer. En sådan åtgärd skulle i dag inte vara möjlig att genomföra, eftersom den skulle strida mot grundlagen. 1886 var dock egendoms- skyddet för renskötselrätten mycket svagt. 
 Trots allt detta behöver det inte vara så att icke renskötande samer i dag saknar jakt- och fiskerättigheter. 
 Enligt den nu gällande rennäringslagen saknar i och för sig denna grupp rättigheter. Som framgått av förgående kapitel bygger dock renskötselrätten på urminnes hävd. Innebörden av detta är att en icke renskötande same skulle kunna göra gällande att vederbörande på grund av urminnes hävd skulle ha jakt- och fiskerätt till ett visst område. Det skulle dock förutsätta att samer jagat och fiskat på denna mark på ett återkommande sätt under lång tid. Som kommer att ut- vecklas i kapitel 7 är också urminnes hävd som begrepp komplicerat. Det är förenat med svårigheter att styrka att en rättighet etablerats på ett visst område på grund av urminnes hävd. 
 Icke renskötande samers rättigheter har vidare ett stöd av den inter- nationella rätten. Som framgår av de rapporter vi inhämtat om folk- 
 89 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 rätt skyddar artikel 27 i 1966 års  
 FN-konvention 
  om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter samtliga samer. 
 Från icke renskötande samers sida görs ibland gällande att den svenska lagstiftning som endast ger samebymedlemmar rättigheter utgör en diskriminering. Detta skulle bl.a. strida mot 1965 års ras- diskrimineringskonvention. 
 Det som nu nämnts har rört de icke renskötande samernas för- hållande till staten. Riksdagens beslut från 1886 har dock även med- fört andra verkningar. 
 Riksdagens beslut att överföra samers rättigheter till en del av det samiska folket har lett till en splittring. Det stora antalet samer som saknar rättigheter hävdar ibland att de behandlas som andra klassens samer. De renskötande samerna å andra sidan driver en konkurrens- utsatt näring. Av överlevnadsskäl måste de värna om sina rättigheter. Detta skapar ibland konflikter mellan samer. 
 Som beskrivits tidigare har Rennäringspolitiska kommittén lagt fram ett förslag om att öppna samebyarna. Förslaget bereds för när- varande i regeringskansliet. 
 Innebörden av förslaget är att alla samer skulle kunna söka med- lemskap i en sameby. Som en följd av förslaget förutsatte kommittén att dessa nya medlemmar skulle få del av jakt- och fiskerättigheterna. Kommittén gjorde vidare den bedömningen att trycket mot de natur- resurser som möjliggör jakt och fiske inte skulle komma att öka i någon nämnvärd utsträckning, eftersom de nya samebymedlemmar som i första hand kan komma i fråga för att nyttja jakten och fisket sannolikt redan i dag jagar och fiskar. Det skulle alltså vara fråga om i dag i området redan bosatta personer som för närvarande jagar efter upplåtelse av exempelvis länsstyrelsen. För att ytterligare minska faran för ett överutnyttjande föreslog kommittén också att samebyn skulle ha rätt att begränsa jakt- och fiskerätten för sina medlemmar. 
 Såväl Sametinget som Svenska Samernas Riksförbund är positiva till förslaget. Sveriges Sportfiske- och Fiskevårdsförbund och Svenska Jägareförbundet har däremot kritiserat kommitténs förslag och efter- lyst en konsekvensanalys. De menar att jakt- och fiskeresurserna är ändliga. Om nu 20 000 i stället för 2 500 samer skall få rätt till dessa resurser kommer det att få negativa konsekvenser ur ett naturresurs- perspektiv. Vidare kommer enligt dessa båda organisationer konflik- terna i förhållande till den icke samiska befolkningen att öka. Från de tre nordligaste länsstyrelserna samt Jordbruksverket har anförts att förslaget om öppna samebyar kan hota rennäringen. Om jakt- och fiskeresurserna skall fördelas mellan samtliga samer kommer det 
 90 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 att innebära att tilldelningen av vilt och fiske minskar för de renskö- tande samerna. Många renskötande samer har redan i dag svårt att överleva på sin näring. Med förslaget om öppna samebyar skulle det ytterligare försvåras. Eftersom rennäringen är bärare av den samiska kulturen skulle det vara till nackdel för samtliga samer anser dessa myndigheter. 
 I vårt uppdrag uppgår att söka vägar till bättre samverkan mellan olika befolkningsgrupper. Från denna synpunkt finns tydliga för- delar med förslaget om öppnare samebyar. Konflikterna skulle minska mellan renskötande och icke renskötande samer. Om förslaget skulle realiseras skulle det medföra att mina förslag i framtiden inte bara skulle beröra samebymedlemmar utan även övriga samer. I förhållande till övrig ortsbefolkning, dvs. den icke samiska befolkningen, skulle däremot ingen förändring ske under förutsättning att inget överut- tag sker av vilt och fisk. Som nämnts befarar dock jägarnas och sport- fiskarnas organisationer en sådan risk och att förändrade regler därför kan leda till ett ökat missnöje hos den icke samiska befolkningen. 
 Ett ytterligare problem är att samebyn i dag enbart är en renskö- tarförening, dvs. en ekonomisk sammanslutning vars enda syfte är att svara för renskötsel. Rennäringspolitiska kommittén har föresla- git att reglerna för samebyn så långt som möjligt skall vara samma som för ekonomiska föreningar. Om detta förslag realiseras skulle dock i framtiden antalet medlemmar som inte ägnar sig åt renskötsel kunna vara större än dem som gör det. Majoriteten skulle då genom stadgeändringar kunna rösta igenom förändringar som skulle kunna vara förödande för renägarna. Garantier för att så inte skall kunna ske kräver lagstiftning. 
  
 3.3 
  
 Jakt- och fiskerätt i lappmarkerna och på renbetesfjällen 
  
 3.3.1 
  
 Nuvarande bestämmelser 
  
 Det är flera lagar och förordningar samt föreskrifter som reglerar förhållandena på renbetesfjällen och i lappmarkerna. Förklaringen till det är som vi utvecklat i kapitel 1 att konflikten i det aktuella om- rådet inte bara rör olika jakt- och fiskerättsanspråk som de som inne- har sådana rättigheter har utan att det också finns en konflikt mellan jakten och rennäringen. Dessa konfliktområden regleras i olika regel- verk. 
 91 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Som framgått anges det i rennäringslagen att samebymedlemmar har en rätt att jaga och fiska. Av rennäringsförordningen följer att staten skall upplåta kronomarken ovanför odlingsgränsen och på ren- betesfjällen för jakt- och fiske till andra än samebymedlemmar. I denna lag och i förordningen regleras hur det skall ske och vilket skydd samebyarnas jakt och fiske samt rennäring har i förhållande till upplåtelserna. 
 I jaktlagen och i jaktförordningen anges förutsättningar för jakt- rätten för markägare och för dem som har nyttjanderätt. Det regleras vidare hur älgjakt får ske. I 9 § fiskelagen framgår att huvudregeln är att fisket i enskilda vatten tillhör fastighetsägaren. Av övergångsbe- stämmelserna till såväl jaktlagen som fiskelagen framgår att dessa lagar inte inskränker rätt till jakt och fiske som gäller på grund av urmin- nes hävd. 
 Av 32 § rennäringslagen framgår att jakt- och fiskerätt på krono- mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen endast får upp- låtas om det kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Det krävs dessutom att upplåtelsen är förenlig med god viltvård eller fiske- vård. Ett vidare krav är att upplåtelse kan ske utan besvärande intrång i samebymedlemmarnas rätt till jakt och fiske enligt 25 § rennärings- lagen. 
 Länsstyrelsen kan upplåta jakt- och fiskerätt, vilken då sker mot en avgift som tillfaller Samefonden och berörd sameby. Sedan 1993 gäller enligt 3 § rennäringsförordningen att rätt till småviltsjakt och handredskapsfiske som inte bedrivs yrkesmässigt skall upplåtas till den som är fast bosatt i Sverige. Som förutsättning anges att någon olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen, något hin- der inte möter enligt 32 § rennäringslagen och att jakten och fisket inte inverkar menligt på miljön, turismen eller andra intressen. Vid upplåtelse av annan jakt eller annat fiske skall företräde ges till så- dana personer för vilka jakten och fisket är av väsentlig betydelse för deras försörjning. Rätt till jakt och fiske skall upplåtas avgiftsfritt till fiskesamer och fjällägenhetsinnehavare om det inte finns särskilda skäl som talar mot avgiftsfrihet. Detsamma gäller för den som har licens för yrkesfiske. 
 Länsstyrelsen får vid upplåtelsen ta ut ytterligare en egen avgift som skall avse administration, fiskevård och viltvård samt fiskebe- vakning och jaktbevakning. Denna får uppgå till högst 50 procent av den avgift som tillfaller Samefonden och samebyn. 
 92 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 Jakt 
 Jakten regleras av jaktlagen (1987:259), jaktförordningen (1987:905) samt Naturvårdsverkets föreskrifter och allmänna råd om administra- tion av jakt efter älg, kronhjort och stora rovdjur m.m.; NFS 2002:19. 
 Av jaktlagen följer vem som har jakträtt. Av 33 § framgår vidare att jakt efter älg endast får ske efter licens av länsstyrelsen och inom ett område som länsstyrelsen har registrerat (licensområde). Detta gäller inte om jakten endast avser älgkalv. Ett licensområde skall vara av sådan storlek och beskaffenhet i övrigt att det är lämpat för älg- jakt. Länsstyrelsen får vägra att registrera ett område som licensom- råde eller besluta om avregistrering om området inte medger avskjut- ning av minst ett vuxet djur om året. Av 3 § jaktförordningen (1987:905) framgår dock vidare att ett område som har sådan storlek och arrondering att det medger vård av en i huvudsak egen älgstam av länsstyrelsen får registreras som älgskötselområde. Inom älgsköt- selområde sker jakten efter älg utan licens. För älgskötselområde skall det finnas en skötselplan. Vidare följer det av förordningens 7 § att Naturvårdsverket meddelar föreskrifter om registrering av licensom- råde för älgjakt och älgskötselområde samt licens för jakt av bl.a. älg. Med stöd av detta har Naturvårdsverket i sina föreskrifter (2 §) an- gett att ansökan om licensområde för älgjakt skall göras hos länssty- relsen i det län i vilket området eller större delen av detta är beläget. 
 I Naturvårdsverkets föreskrifter finns vidare vissa bemyndiganden för länsstyrelsen. Dessa är bl.a. följande: 
  
 1. 
  
 Om det finns skäl med hänsyn till skötseln av älgstammen får länsstyrelsen föreskriva att viss del av tilldelningen skall fällas inom del av det registrerade området. 
  
 2. 
  
 Om det finns särskilda skäl får länsstyrelsen besluta om ytterli- gare villkor för jakten. 
  
 I Naturvårdsverkets föreskrifter återfinns vidare vissa allmänna råd av intresse. Om dubbelregistrering framhålls följande: 
 Särskilda föreskrifter gäller för älgjakt inom vissa delar av de nordligaste delarna av landet. På mark inom renskötselområdet där länsstyrelsen är tillsynsmyndighet bör registreringsbeslut inte utformas på sådant sätt att samma område registreras på två personer (dubbelregistrering). Som påpekats i allmänna råd om registrering av älgskötselområde rekommen- derar Naturvårdsverket att älgskötselområden även bildas på renbetes- fjällen i jämtlands samt i områden ovan odlingsgränsen. 
 93 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 I jaktförordningens bilaga 2 anges att länsstyrelsen skall bestämma jakttiden för älg till en eller flera perioder som tillsammans omfattar minst 70 dagar. För det här aktuella området får länsstyrelsen be- sluta om en jakttid som är kortare än 70 dagar om det behövs med hänsyn till renskötseln eller snöförhållandena. Jakten skall börja första måndagen i september och får inte pågå efter februari månads ut- gång. Jakttiden för dalripa och fjällripa anges i förordningen till den 25 augusti – sista februari för Jämtlands län, 25  
 augusti–15 
  mars för Västerbottens och Norrbottens län ovanför lappmarksgränsen. 
 Av proposition 1986/87:58 s. 37 och  
 40–41 
  framgår att skälen för krav på licens och registrerat licensområde var att jakten skulle an- passas till älgproduktionen och att detta förutsatte licensjakt. I samma proposition anges vidare på s.  
 46–48 
  vidare följande: 
 Det förhållandet att varken samerna, de nyttjanderättshavare till vilka lantbruksnämnden resp. domänverket har upplåtit jakt eller de privata markägarna har en oinskränkt jakträtt inom sina respektive jaktområden innebär särskilda problem vid övergång till enbart licensjakt// 
 Mot bakgrund av vad jag nu har anfört föreslår jag ett system som innebär att licensområdena får överlappa varandra på samma sätt som jakträtten gör. 
 För de samebyar som har betesrätt ovanför odlingsgränsen, fjällsame- byarna, innebär detta att som licensområde för varje sameby inregistre- ras byns hela betesområde ovanför odlingsgränsen. Inom detta större licensområde registreras särskilda licensområden omfattande den privat- ägda marken. För registrering av betesområdet bör samebyn stå som sökande. Registreringen av privatmarken som licensområden sker på an- sökan av markägarna. 
 Det ankommer på länsstyrelsen att besluta om registrering av licens- områdena och om tilldelning av älg till respektive område. Det kan inte undvikas att dubbelregistreringen gör det svårare att bestämma tilldel- ningen. Länsstyrelsen är hänvisad till en skälighetsbedömning. Det som måste ske är en fördelning av den totala älgtilldelningen för hela betes- området ovanför odlingsgränsen mellan å ena sidan samebyn inklusive de nyttjanderättshavare som får tillstånd att jaga på kronomarken och å andra sidan jakträttshavarna på de privata markerna. Denna fördelning leder till att jakträttshavarna på de enskilda markerna inte kan göra an- språk på att själva få hela den tilldelning som annars skulle svara mot de- ras markinnehav. Med andra ord skall samebyns tilldelning bestämmas dels med hänsyn till älgproduktionen på kronomarken, dels med hän- syn till att samerna också har rätt att jaga på den privatägda marken. 
 När länsstyrelsen har meddelat sitt tilldelningsbeslut får lantbruks- nämnden besluta om upplåtelse av älgjakt på kronomarken. Nämnden får då bestämma dels vilka områden som skall upplåtas, dels hur stort antal och vilka slags djur som skall få skjutas inom dessa områden. Lant- bruksnämnden måste på samma sätt som länsstyrelsen ta hänsyn till sa- 
 94 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 mernas jakträtt på de upplåtna områdena. Nyttjanderättshavarna får allt- så skjuta ett mindre antal djur än vad som svarar mot de upplåtna områ- denas storlek och kvalitet. 
 I propositionen behandlas vidare hur det skulle vara möjligt att und- vika säkerhetsproblem när olika grupper jagar på samma mark. Föl- jande anges: 
 För att få en från säkerhetssynpunkt godtagbar jakt bör det undvikas att samerna jagar över hela sitt licensområde samtidigt med jaktlagen på upplåten kronomark och på privatmark. En lösning på problemet är att i samförstånd med samer och andra jakträttshavare göra en geografisk uppdelning. Det naturliga är i sådant fall att samerna jagar på den del av kronomarken som inte har upplåtits till andra jägare. Den andra möj- ligheten är att bestämma skilda jakttider för de olika jaktlagen. Det kan förutsättas att det i första hand blir fråga om att bestämma skilda jakt- tider för samerna och nyttjanderättshavarna på kronomarken. Om sa- merna inte räknar med att kunna fälla hela sin tilldelning på krono- marken utanför de upplåtna områdena bör antingen samebyn eller lant- bruksnämnden begära att länsstyrelsen beslutar om en uppdelning av jakttiderna. Det kan naturligtvis också bli nödvändigt att bestämma en jakttidsfördelning som omfattar även jaktlagen på den privata marken. 
 I propositionen behandlades även skogssamebyarnas situation. Det pekades på att den föreslagna lösningen för dem innebär att hela betesområdet registreras som samebyns licensområde. Inom detta skulle dessutom licensområden för domänverket och de privata mark- ägarna behöva registreras. I propositionen betonas vidare att det bör vara möjligt att förhandlingsvägen klara ut olika praktiska problem. Följande anförs vidare. 
 Jag vill understryka att jag med mitt förslag inte syftat längre än att lägga fast vissa principer som kan ligga till grund för överenskommelser mellan berörda parter. Det bör ankomma på länsstyrelsen att svara för att nödvändiga överläggningar kommer till stånd. Som jag nyss nämnt utgör förslaget inte något hinder mot exempelvis en överenskommelse om att samerna skall ta ut sin älgtilldelning inom ett eller flera avgrän- sade jaktområden inom samebyn. En sådan lösning kan kombineras med skilda jakttider så att också andra jaktlag kan jaga på området eller områ- dena. Sådana överenskommelser bör underlättas av att överläggningarna kan ske med utgångspunkt i ett system som förutsätter att alla berörda parter lämnar sitt bidrag till att jakten organiseras på ett lämpligt sätt. Jag vill återigen erinra om att det inte är fråga om annat än att ge ett reellt innehåll åt de rättigheter samerna redan är tillförsäkrade enligt ren- näringslagen. Övergången till enbart licensjakt inom renskötselområdena kan komma att kräva viss tid under vilken det kan vara befogat att tillåta allmän jakt. Jag föreslår därför att det i övergångsbestämmelserna till den 
 95 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 nya jaktlagen tas in ett bemyndigande som gör det möjligt att meddela sådana undantagsföreskrifter. 
 Jag har förutsatt att fjällsamebyarna liksom hittills kommer att be- driva all älgjakt ovanför odlingsgränsen. Det finns emellertid inte något principiellt hinder mot att även nedanför odlingsgränsen tillämpa den för- ordade ordningen med dubbelregistrering av licensområden. Skulle en sådan jakt bli aktuell bör den tas upp till diskussion och övervägande i varje enskilt fall. 
 Fiske 
 Fiske regleras av fiskelagen (1993:787). Av denna följer bl.a. av 3 § att om samernas rätt till fiske i vissa delar av landet gäller särskilda bestämmelser. Av 19 § följer att regeringen eller den myndighet re- geringen bestämmer får meddela föreskrifter för fiskevården och fiskets bedrivande som förbjuder eller begränsar 
  
 1. 
  
 fisket med avseende på vilken fisk som får fångas, 
  
 2. 
  
 användningen av fiskefartyg, fiskemetoder eller fiskeredskap, 
  
 3. 
  
 fiske inom vissa områden eller för visst ändamål, 
  
 4. 
  
 användningen av redskap, agn, båtar eller annat som kan sprida kräftpest eller någon annan sjukdom. 
  
 Enligt förordning (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskeri- näringen 2 kap. 7 § får Fiskeriverket meddela föreskrifter för fiske- vården. I 5 kap 2 och 3 §§ står att en fisketillsynsman förordnas av länsstyrelsen och att denna myndighet får meddela förelägganden och förbud. 
 Enligt uppgift från länsstyrelserna gäller att samebymedlemmarna har en rätt att fiska fritt. Det skulle inte vara möjligt att begränsa samebymedlemmarnas fiske med hänsyn till exempelvis fiskevårds- skäl. Synsättet har ett visst stöd av prop. 1992/93:32. Denna propo- sition låg till grund för beslutet om utökad småviltsjakt och handred- skapsfiske. Under rubriken fiskevård anförs följande på s. 154: 
 Att uppnå en väl avvägd beskattning av alla vatten är omöjligt. Mycket kan emellertid göras genom att styra och reglera fisket i olika hänseen- den, t.ex. genom att iaktta fredningstider och minimimått. 
 Regleringen av fisket kan ske genom att fiskerättsägarna själva be- slutar i fiskevårdsområdesföreningar eller samfällighetsföreningar.  
 Same- byarna kan på motsvarande sätt besluta vad gäller bymedlemmarnas fiske 
  
 (egen kursivering). När det gäller fiske i samband med upplåtelser an- kommer det på länsstyrelsen att efter hörande av samebyarna besluta om hur fisket får bedrivas. 
 96 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 3.3.2 
  
 Innebörden av bestämmelserna 
  
 Det som nu redovisats betyder att länsstyrelsen skall upplåta små- viltsjakt och handredskapsfiske och får upplåta annan jakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Som förutsättning för all upplåtelse gäller att rennäringen inte får åsamkas betydande eller avsevärd olägenhet. Vidare får all upplåtelse bara ske om samebymedlemmars jakt- och fiskerätt inte drabbas av besvärande intrång. Innebörden är alltså att rennäringen måste stå ut med olä- genhet, men inte betydande sådan och att samebymedlemmars jakt- och fiskerätt får drabbas av intrång, men inte besvärande sådant. 
 Som framgått är regelverket allmänt hållet och ger utrymme för tolkningar. Länsstyrelserna tillämpar också regelverket på olika sätt i de olika länen. 
 Jakt 
 Ur ett övergripande perspektiv kan konstateras att dessa bestäm- melser är skrivna som om rennäringen och samebymedlemmarnas jakträtt på denna mark är huvudsaken och övrig jakt en bisak. Som framgår får denna övriga jakt bara förekomma under förutsättning att den inte utgör ett alltför stort ingrepp för rennäringen och same- bymedlemmars jakt. 
 Vidare kan konstateras att regelverket om älg är komplicerat och svårtolkat. Det är en uppgift för länsstyrelsen att registrera licens- områden och besluta om tilldelning av älg. En första fråga är vad som utgör den rättsliga ramen för dessa beslut. Är det för det första över huvud taget möjligt att undvika en dubbelregistrering av älglicens- områden i lappmarkerna och på renbetesfjällen så som Naturvårds- verket föreslår i sina allmänna råd? 
 Som framgått av beskrivningen av regelverket får registrering en- dast vägras om området inte medger en avskjutning av minst ett vuxet djur. En slutsats skulle då kunna vara att länsstyrelsen inte skulle kunna vägra en sameby att registrera hela sitt betesområde som ett licensområde. 
 Av proposition 1986/87:58 följer att det för det aktuella området är de samebyar, privata markägare och jägare som staten upplåter jakt- rätten till som har jakt- och fiskerätt. Det anges också i propositionen att som licensområde för varje fjällsameby inregistreras byns hela betesområde. Samtidigt förutsätts att kronomarken skall upplåtas. 
 97 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Därmed skulle det vara omöjligt att undvika en dubbelregistrering av licensområden ovan odlingsgränsen, eftersom samebyarnas betes- områden täcker all denna mark. Även i propositionen anges det dock att det från säkerhetssynpunkt bör undvikas att samebyarna jagar över hela sitt licensområde samtidigt med ortsbojaktlagen på upplå- ten kronomark och på privat mark. De lösningar som anvisas är an- tingen skilda jakttider eller att i samförstånd med samebyar och andra innehavare av jakträtt göra en geografisk uppdelning. 
 Som framgått av beskrivningen följer det av jaktförordningen att det är länsstyrelsen som beslutar om jakttiden för älg. Det får förut- sättas att bestämmelsen kan läsas på det sättet att länsstyrelsen får besluta om skilda jakttider för olika innehavare av jakt- och fiskerätt i samma områden. Om så inte är fallet är det svårt att hitta en rätts- lig grund för den föreslagna lösningen i propositionen. Skilda jakt- tider är inte heller något som regelmässigt tillämpas i praktiken. Vad vidare gäller den geografiska uppdelningen måste den förstås så att den kräver en frivillig överenskommelse, eftersom som framgått en länsstyrelse inte skulle kunna hindra exempelvis en sameby från att kräva registrering av hela sitt betesområde. Skogssamebyar har i vissa fall i praktiken blivit anvisade att jaga inom ett avgränsat område, en s.k. ruta, som motsvarar ca  
 5–10 
  procent av samebyns totala betes- område. I gengäld får samebyn av markägaren ensamrätt att jaga på denna ruta. Uppgörelsen formaliseras genom att länsstyrelsen för in den som ett villkor för samebyns licens. Från samiskt håll har gjorts gällande att det i dessa fall inte varit fråga om frivilliga överenskom- melser utan att länsstyrelsen framtvingat sådana lösningar. 
 Sammantaget kan det konstateras att de i propositionen föreslagna lösningarna inte har tillämpats. I stället använder sig länsstyrelserna av långtgående villkor i besluten om samebyns licens med hänvisning till säkerhetsproblem. I Västerbottens län ställer exempelvis länssty- relsen så långtgående villkor att det i praktiken är omöjligt för same- byarna att jaga på privat mark, även när marken ingår i samebyns betesområde och därmed i det registrerade licensområdet. 
 En fråga av intresse i sammanhanget är då om dessa långtgående villkor är lagliga. Länsstyrelserna har enligt Naturvårdsverket rätt att ställa villkor om det finns särskilda skäl. Naturvårdsverkets före- skrift grundar sig på 7 § jaktförordningen. I denna anges endast att Naturvårdsverket meddelar föreskrifter om registrering av licens- område för älgjakt och älgskötselområde, licens för jakt efter älg och länsstyrelsens prövning av dessa ärenden. Det går därmed inte att ut- röna vad som avses med särskilda skäl. Det kan dock förutsättas att 
 98 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 villkor som är betingade av säkerhetsskäl har stöd av regelverket. En- ligt vår uppfattning framstår det likväl som fel att en länsstyrelse ge- nom ett villkor helt skulle kunna upphäva samebymedlemmarnas jakt- rätt på visst område som framgår av rennäringslagen, särskilt med hänsyn till att denna jakträtt utgör en del av renskötselrätten, som är grundlagsskyddad. Det framstår vidare som tvivelaktigt att villkoren ensidigt riktas mot samebymedlemmar. De faktiska säkerhetsproble- men i varje enskilt fall har inte heller alltid redovisats. 
 En annan fråga som ofta uppkommer är på vilket sätt rättsläget skiljer sig ovanför och nedanför odlingsgränsen. En vanlig uppfatt- ning är att samebymedlemmarnas rättigheter skulle vara starkare ovan- för odlingsgränsen. Detta hör samman med historiska förhållanden, nämligen att marken ovanför odlingsgränsen är avsatt för samebyarna. Det är dock viktigt att notera att rennäringslagen inte gör någon skillnad på samebymedlemmars jakträtt i sig ovanför eller nedanför odlingsgränsen. Samebymedlemmar har alltid jakt- och fiskerätt på utmark inom samebyns betesområde på åretruntmarker och under tiden 1  
 oktober–30 
  april på vinterbetesmark inom lappmarkerna. Det saknar betydelse om marken är statligt ägd, privatägd eller belägen ovanför eller nedanför odlingsgränsen. Det som inverkar i detta sammanhang är det förhållandet att all mark ovanför odlingsgränsen är åretruntmarker, medan en del av marken mellan odlingsgränsen och lappmarksgränsen är vinterbetesmark. En skillnad är att det är staten som genom Statens Fastighetsverk förvaltar den statligt ägda marken ovanför odlingsgränsen. Länsstyrelsen upplåter en del av denna mark för jakt och fiske, men inte all mark. Det betyder att samebymedlemmarna ovanför odlingsgränsen i praktiken har ensam- rätt till den del av marken som inte upplåts. Samma gäller inte för samebymedlemmarna nedanför odlingsgränsen. Dessutom är det så att samebyarna ovanför odlingsgränsen får ersättning för statens upp- låtelse av jakt- och fiskerätten. Som framgått sker statens upplåtelse ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen mot en avgift, som till- faller Samefonden och berörd sameby. Motsvarande gäller inte same- byar nedanför odlingsgränsen. Slutligen är det så att 32 § rennärings- lagen enbart gäller statlig mark ovanför odlingsgränsen och på ren- betesfjällen. Som framgått skyddar denna bestämmelse rennäringen och samebyarnas egen jakt och fiske. Enligt denna får upplåtelse för jakt och fiske bara ske om det kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln och utan besvärande intrång i samebymedlemmars rätt till jakt och fiske. Innebörden är att det för samebymedlemmar ne- 
 99 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 danför odlingsgränsen saknas skydd för rennäringen och den egna jakten och fisket mot övrig jakt och fiske. 
 Rennäringspolitiska kommittén har i sitt betänkande  
 En ny ren- näringspolitik del 1  
 (SOU 2001:101) s.  
 279–281 
  för åretruntmarkerna nedanför odlingsgränsen föreslagit att skogssamebyarnas ställning skall stärkas. Rennäringspolitiska kommittén föreslog att även skogs- samebyarna skall ges rätt till ersättning för upplåtelserna. Kommittén hänvisar i sin tur till  
 Skogssamerättsutredningen  
 (Sametinget, 1997) som hävdade att samma regler borde gälla för skogssamebyarna som för fjällsamebyarna, eftersom samebyarnas sedvanerätt var lika stark på alla åretruntmarkerna. Enligt Skogssamerättsutredningen skedde emellertid ett misstag vid tillkomsten av 1898 års renbeteslag efter en feltolkning av begreppet för lapparne afsatta land. Man trodde felaktigt att begreppet bara omfattade marken ovanför odlingsgrän- sen, medan det borde omfatta åretruntmarker även nedanför odlings- gränsen. 
 Rennäringspolitiska kommittén ansåg att mycket talar för att Skogssamerättsutredningens slutsatser var riktiga i denna del. Vidare ansåg kommittén att samma regler borde gälla för åretruntmarker antingen de finns nedanför eller ovanför odlingsgränsen. Däremot ansåg kommittén det inte möjligt att föreslå att de särskilda hänsyns- regler som skyddar rennäringen och samebyarnas jakt och fiske även skulle gälla nedanför odlingsgränsen: Kommittén skrev: 
 Om skogssamebyarnas åretruntmark fortfarande hade varit statlig mark hade samtliga regler som gäller för förvaltning och upplåtelser av nytt- janderätter på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen kunnat utsträckas till att omfatta också skogssamebyarnas året- runtmark. 
 Sedan Domänverkets bolagisering år 1992 är dock skogssamebyarnas åretruntmark privatägd. Det är därför inte möjligt att utan vägande skäl och ersättning ålägga privata markägare att ta särskilda hänsyn till same- byarnas markanvändning som staten genom länsstyrelserna måste göra som ett villkor för att medge upplåtelser av nyttjanderätter på statens mark enligt 32 §. (Rennäringspolitiska kommitténs betänkande  
 En ny rennäringspolitik del 1  
 (SOU 2001:101) s. 281). 
 Fiske 
 Enligt uppgift utgör den bristande fiskevården ett problem i lapp- markerna och på renbetesfjällen. Från exempelvis Sportfiskarnas sida har också framförts att samebyarnas traditionella nätfiske är olämp- 
 100 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 ligt och ett skäl för konflikter mellan samebymedlemmarna och sport- fiskare. Särskilt anmärkningsvärt skulle samebymedlemmarnas nät- fiske vara när fiskarna leker. 
 Enligt min mening är dessa förhållanden förvånande. Enligt fiske- lagen gäller som anförts att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har möjlighet att förbjuda eller begränsa visst fiske eller vissa fiskemetoder. Allmänna regler om jakt eller fiske gäller även för samebymedlemmar. Det finns därmed ett lagligt ut- rymme för myndigheter att hantera problemen med samebymedlem- mars fiske. Att detta inte sker tycks bero på att myndigheterna är av den uppfattningen att det saknas möjlighet att begränsa sameby- medlemmarnas fiske. Detta har dock ett visst stöd av regeringens proposition. Innebörden av detta är att förhållandena för jakten och fisket skiljer sig. 
 Samebymedlemmar har en grundlagsskyddad rätt att jaga och fiska. Även för dem gäller dock allmänna bestämmelser om jakt och fiske. För jakten har detta fått genomslagskraft. Samebymedlemmarna har en rätt att jaga, men är som även andra medborgare bundna av bestämmelser om jakttider, licens, tilldelning m.m. På detta sätt kon- trolleras jakten av myndigheterna. För fisket ser motsvarande för- hållanden annorlunda ut. Samebymedlemmar har en rätt att fiska. Det finns en uppfattning om att det saknas laglig grund att kontrollera samebymedlemmarnas fiske. Denna uppfattning är felaktig. 
  
 3.3.3 
  
 Samrådsförfarandet 
  
 Som framgått är det länsstyrelsen som beslutar om registrering av älglicensområden och älgtilldelningen. Som underlag för detta beslut äger ett lokalt samråd rum. Vid detta samråd fattas beslut om förslag om avskjutningens storlek, tilldelning, avskjutningsprinciper, jakt- tider, skadeförebyggande åtgärder och biotopvårdsåtgärder. Detta samråd administreras av Svenska Jägarförbundet. Förbundet, som ser uppgiften som en del av sitt s.k. allmänna uppdrag från staten, har tillsammans med Lantbrukarnas Riksförbund, LRF/Skogsägarna, Jägarnas Riksförbund och Skogsindustrierna träffat en principöver- enskommelse om riktlinjer för detta samråd. Målet är att enighet skall uppnås i samrådet. Resultatet av samrådet skall redovisas i ett protokoll. Detta skickas till länsstyrelsen. I länsstyrelsen behandlar länsviltnämnden samrådsförslagen och beslutar om en rekommenda- 
 101 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 tion till länsstyrelsen. Länsstyrelsen fattar därefter beslut. Förslagen från samrådet följs om enighet råder. 
 I den tidigare nämnda proposition 1986/87:58 om jaktlag, m.m. lämnas en bakgrund till den nu fungerande ordningen om samråd. Följande anges: 
 Utanför kretsen av olika myndigheter finns flera frivilligorganisationer som fullgör administrativa uppgifter och då främst inom den praktiska viltvården. Dit hör de båda jägarorganisationerna, Svenska jägareför- bundet och Jägarnas  
 riksförbund-Landsbygdens 
  jägare, samt Svenska naturskyddsföreningen och Sveriges ornitologiska förening. 
 //Svenska jägarförbundet biträder centralt och, genom sina läns- jaktvårdsföreningar, regionalt myndigheterna med sakkunnigutlåtanden och sammanställningar av uppgifter som underlag för myndigheternas be- slut. Bakgrunden till jägarförbundets särställning i detta hänseende är att förbundet genom riksdagsbeslut år 1938 och 1951 anförtrotts led- ningen av det praktiska jakt- och viltvårdsarbetet i landet. Till arbetsupp- gifterna hör bl.a. att följa viltvårdens och viltstammarnas utveckling och sprida kännedom om denna utveckling genom upplysning, informa- tion och propaganda./ / 
 //Även andra arbetsuppgifter av samma karaktär kan ingå i för- bundets verksamhet. Däremot bör det endast undantagsvis, och då med särskilt lagstöd, bli fråga om att uppdra åt förbundet att fullgöra någon myndighetsutövning, dvs. besluta i ärenden som rör förmåner och skyl- digheter för enskilda och organisationer// 
 //Jag har redan i det föregående // anfört att det bör finnas en lokal organisation för gemensam diskussion och planering av särskilda åtgärder för viltet. Det kan ske genom att en lokal samrådsgrupp upp- rättar ett program över vilka åtgärder som är önskvärda och därefter vid en sammankomst med markägare, jägare och andra personer engagerade i naturvårdsarbetet diskuterar hur programmet bör genomföras.// 
 //Jag delar beredningens uppfattning att de lokala samrådsgrupper- na inte bör göras till något obligatorium. På vissa håll kan det ligga när- mast till hands att kommunen tar initiativ till bildandet av en samråds- grupp. Det finns kanske redan en lämplig organisatorisk enhet inrättad för viltvård eller naturvård i allmänhet. Det bör inte heller vara något hinder mot att någon av jägarorganisationerna svarar för att bilda en samrådsgrupp i kommunerna. Gruppen bör emellertid vara fristående från styrelserna för de lokala jägarsammanslutningarna. Av vad jag nu har anfört framgår att jag anser att förhållandena i den enskilda kom- munen bör få bli avgörande för tillkomsten av samrådsgruppen liksom för dess sammansättning. (a.a. s.  
 63–64). 
  
 Detta innebär att i ett område där konkurrens råder mellan sameby- medlemmar och andra jägare så administreras samrådsförfarandet av Svenska Jägarförbundet. Samerna har inte, vare sig genom Sametinget eller Svenska Samernas Riksförbund, medverkat vid tillkomsten av 
 102 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 den principöverenskommelse som nämnts. Samebyarna är inte heller självskrivna deltagare i det lokala samråd som sker med stöd av över- enskommelsen. I riktlinjerna för samrådet anges följande: 
 Sammansättningen av den lokala samrådsgruppen kan, som tidigare nämnts variera beroende av de lokala förhållandena. Regelmässigt bör ingå representanter för jägarnas och markägarnas organisationer samt representanter för större markägare (exv. bolag, större enskild mark- ägare, stift). Jägarnas och markägarnas organisationer bör ha lika antal representanter i samrådsgruppen. Respektive organisation/företag utser företrädare jämte suppleant i samrådsgruppen och anmäler detta till jakt- vårdskretsen, som har att upprätta en förteckning över de olika före- trädarna. För att få en kontinuitet i gruppens arbete bör företrädarnas mandattid vara minst två år. Gruppen utser inom sig ordförande och sekreterare. Till samrådet ska alltid kallas – adjungeras – sådana som kan bidra med kunskaper om aktuella förhållanden. Skogsvårdsstyrelsen ska alltid kallas till mötena. 
 Enligt uppgift faller samebymedlemmar inom kategorin adjungerade med kunskap om aktuella förhållanden. Från samiskt håll har fram- förts att många samebyar väljer att inte medverka i samråden på dessa villkor. Det finns dock byar som medverkar. En sammanställning som gjordes av Svenska Jägarförbundet 2003 visar att samebyarna då var företrädda i Arvidsjaurs, Jokkmokks, Gällivares och Kirunas jaktvårdskretsar i Norrbottens län. I Västerbottens län var same- byarna företrädda i jaktvårdskretsarna Tärna och Vilhelminafjällen. I Jämtlands län var samebyarna företrädda i Strömsunds och Härje- dalen västra. 
 Det har självfallet stor betydelse om samebyarna betraktas som fullvärdiga deltagare i samrådet eller ej. Ett tecken på att så inte alltid är fallet är att samrådet ibland betraktats som enigt även om sameby- representanten haft en avvikande mening. Vi utgår från att detta be- rott på att denne betraktas som adjungerad med kunskap om aktuella förhållanden, inte som fullvärdig medlem i samrådet. 
  
 3.3.4 
  
 Viltvårdsområden och fiskevårdsområden 
  
 Enligt lagen (2000:592) om viltvårdsområden kan två eller flera fastig- heter sammanföras till ett viltvårdsområde i syfte att främja viltvården genom en samordning av jakten och åtgärder till skydd och stöd för viltet. Ägarna till fastigheterna bildar en viltvårdsområdesförening. Den som på grund av upplåtelse har rätt att under minst ett år jaga på en fastighet som ingår i ett viltvårdsområde skall på begäran som 
 103 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 huvudregel antas som medlem i viltvårdsområdesföreningen. Läns- styrelsen beslutar om bildandet av ett viltvårdsområde. För att ett viltvårdsområde skall få bildas krävs att bildandet främjar vården av den eller de viltarter som samordningen avser, är lämpligt med hän- syn till områdets belägenhet och omfång samt medges av en majori- tet av fastighetsägarna inom området. Majoriteten skall utgöra minst fyra femtedelar av antalet fastighetsägare och dessa skall äga minst fyra femtedelar av viltvårdsområdets areal. 
 Ett viltvårdsområde får inte omfatta mark, där samebyarna har rätt till jakt enligt rennäringslagen när det är fråga om mark ovan- för odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition eller mark på renbetesfjällen. För annan mark, där samebyarna har rätt till jakt enligt rennäringslagen, får denna rätt inte inskränkas genom att ett viltvårdsområde bildas. Motivet till denna begränsning framgår av prop. 1999/2000:73 om jaktens villkor. Följande anges: 
 Enligt den nuvarande lagen får ett jaktvårdsområde inte omfatta vissa marker där samerna har rätt till jakt enligt rennäringslagen (1971:437). Det gäller kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och mark på renbetesfjällen. Inom andra marker får samernas rätt till jakt inte inskränkas genom bildandet av jaktvårds- områden. 
 Utredningen ( 
 Jaktens villkor 
 , SOU 1997:91, vår kommentar) föreslår att undantagsbestämmelsen tas bort. I stället skall den nuvarande regeln, att bildandet av jaktvårdsområden inte får inskränka samernas rätt till jakt, gälla alla marker där samerna har en sådan rätt. Flera remissinstan- ser, däribland Sametinget, har motsatt sig utredningens förslag. Utred- ningen har med sitt förslag sökt skapa förutsättningar för bildandet av viltvårdsområden på kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen. Det framstår emellertid som i hög grad tveksamt om det utan vidare går att förena de rättigheter samerna är tillförsäkrade med de föres- lagna bestämmelserna för viltvårdsområden. Ett bland flera problem som måste lösas är hur de särskilda upplåtelsereglerna för dessa marker skall förenas med den förvaltning som förutsätts ske inom ett viltvårds- område. Utredningen om ILO:s betänkande nr 169 har i betänkandet Samerna – ett ursprungsfolk i Sverige (SOU 1999:25) föreslagit att om- fattningen av samers rätt till jakt på statlig och privat mark utreds. Utredningens förslag måste mot den angivna bakgrunden anses alltför ofullständigt för att föranleda någon ny reglering. Vidare kommer Ren- näringspolitiska kommittén att ta upp frågan om förhållandet mellan rennäringen och andra areella näringar. De nuvarande bestämmelserna i det här hänseendet i lagen om jaktvårdsområden bör följaktligen få sin motsvarighet i en ny lag om viltvårdsområden i avvaktan på ställnings- tagande till förslagen i det nämnda betänkandet och Rennäringspolitiska kommitténs fortsatta utredning. 
 104 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 Viltvårdsområdesföreningen kan fatta långtgående beslut. 
 Ett exempel är att föreningen i den utsträckning det är förenligt med jaktlagstiftningens bestämmelser om jakttider och om tillstånd till jakt – om det behövs med hänsyn tagen till viltvården – får besluta att älg, kronhjort och dovhjort samt rådjur och annat småvilt får jagas inom hela viltvårdsområdet oberoende av fastighetsgränserna, s.k.  
 områdesjakt 
 . 
 Den kan vidare besluta att all jakt skall ske som  
 gemensamhets- jakt.  
 Om områdesjakt skall bedrivas får en viltvårdsområdesförening besluta om avskjutningens omfattning och inriktning. 
 En  
 styrelse  
 skall företräda föreningen. Medlemmarnas rätt utövas på  
 stämma.  
 I de centrala frågorna som exempelvis beslut om områ- desjakt och gemensamhetsjakt samt upplåtelse har endast fastighets- ägarna rösträtt. Varje fastighetsägare har då en röst om inte någon sådan medlem begär att röstetalet i stället skall beräknas efter fastig- hetens areal. Varje medlem har en röst i övriga frågor. Ingen får rösta för mer än en femtedel av det röstetal som företräds på stämman. 
 Det är länsstyrelsen som efter ansökan beslutar om  
 bildande av ett viltvårdsområde.  
 I samband med bildandet prövar och fastställer länsstyrelsen stadgarna. I många frågor får beslut av viltvårdsområ- desföreningens stämma eller styrelse överklagas till länsstyrelsen. 
 Allmän förvaltningsdomstol prövar länsstyrelsens beslut. 
 Viltvårdsområde och upplåtelse av jakträtten 
 Grundprincipen är att en fastighetsägare som är med i ett viltvårds- område kan upplåta jakträtten på sin fastighet på samma sätt som om fastigheten inte tillhör ett viltvårdsområde. Den som på grund av upp- låtelse har rätt att under minst ett år jaga på en fastighet som ingår i området skall på begäran antas som medlem i viltvårdsområdesföre- ningen under upplåtelsetiden. 
 Som tidigare nämnts är det dock endast fastighetsägare som har rösträtt i centrala frågor. En viltvårdsområdesförening får dock uppställa krav om föreningens tillstånd till upplåtelse av jakträtt. Tillstånd får endast vägras om en innehavare av jakträtt kommer att förfoga över för lite mark, om upplåtelsen är olämplig med hänsyn till viltvården eller om upplåtelsen på annat sätt är till avsevärd olägenhet för medlemmarna. 
 Därutöver får viltvårdsområdesföreningen besluta att det krävs tillstånd för områdesjakt och gemensamhetsjakt. Ett sådant tillstånd 
 105 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 benämns jakträttsbevis. Föreningen får kräva visst minsta arealinne- hav för att en fastighetsägare skall tilldelas fler än ett jakträttsbevis. Viltvårdsföreningen får även i eget namn upplåta rätt till områdesjakt. 
 Innebörden av bestämmelserna är att fastighetsägaren inte i samma utsträckning förfogar över upplåtelse av jakträtten på sin fastighet. I gengäld kan varje fastighetsägare med vissa begränsningar upplåta jakträtt i hela viltvårdsområdet. En begränsning är att en fastighets- ägare om det finns starka skäl, helt kan vägras rätt att upplåta jakt- rätten. Vid områdesjakt och gemensamhetsjakt begränsas rätten till upplåtelser med hänsyn till arealen. Bakgrunden till den bestämmel- sen är att även små fastigheter får ett betydande jaktligt värde vid områdesjakt, eftersom jakten då kan utövas över hela området. Ge- nom jakträttsbevissystemet ges fastighetsägarna rätt till upplåtelse som står i proportion till markinnehavet. 
 Även föreningen kan upplåta rätt till områdesjakt. 
 Viltvårdsområde och älgjakt 
 En fråga är vad som gäller för kraven på licens för älg i ett viltvårds- område. Av jaktlagens 33 § följer att jakt efter älg endast får ske efter licens av länsstyrelsen inom ett område som länsstyrelsen har regi- strerat. 
 I jaktförordningens 3 § står det dock följande: 
 Om licensjakt efter älg finns bestämmelser i 33 § jaktlagen. Trots det som föreskrivs i 33 § första stycket skall följande gälla: 
 Ett område som har sådan storlek och arrondering att det medger vård av en i huvudsak egen älgstam får av länsstyrelsen registreras som älgskötselområde. Inom älgskötselområdet sker jakten efter älg utan licens. För älgskötselområde skall det finnas en skötselplan. 
 Riktmärken är att ett område skulle behöva uppgå till 30  
 000–100 
  000 ha för att kunna vårda en egen älgstam. Som en jämförelse kan nämnas att varje fjällsamebys betesområde uppgår grovt uppskattat till ca 100 000 ha. Skogssamebyarnas betesområden är mindre och uppgår till ca 50 000 ha per sameby. 
 Anslutningen till älgskötselområde är frivillig. Inom dessa områ- den får jakträttshavarna själva avgöra avskjutningens storlek. Har tillräckligt många fastighetsägare ansökt om att deras mark skall re- gistreras som älgskötselområde registrerar länsstyrelsen fastigheterna som älgskötselområde om fastigheterna tillsammans uppfyller kravet för ett sådant område. Även en enskild fastighet kan ha så stor areal 
 106 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 att den kan registreras som älgskötselområde. Vill en fastighetsägare att hans fastighet inte längre skall vara ansluten till ett älgskötsel- område kan han hos länsstyrelsen ansöka om att hans fastighet regi- streras som A- eller  
 B-område 
  eller inte registreras alls. Tanken bakom älgskötselområden bygger på ett lokalt och frivilligt ansvarstagande för viltvården, jämför betänkandet  
 Jaktens villkor  
 (SOU 1997:91) s. 315 och 316 samt prop. 1986/87:58 s. 20. 
 Av  
 Jaktens villkor  
 s. 335 framgår vidare att många viltvårdsområ- den kan få status som älgskötselområden och därför själva kan be- stämma över avskjutningen. Om så inte är fallet krävs alltså licens även i viltvårdsområden. I de fall områdesjakt bedrivs får dock vilt- vårdsområdesföreningen besluta om avskjutningens omfattning och inriktning inom ramen för älgtilldelningen i licensen. 
 I sina föreskrifter rekommenderar Naturvårdsverket att älgskötsel- områden bildas även på renbetesfjällen och ovan odlingsgränsen. 
 Fiskevårdsområde 
 I lagen (1981:533) om fiskevårdsområden finns motsvarande be- stämmelser för fisket. I syfte att samordna fiskets bedrivande och främja fiskerättsinnehavarnas gemensamma intressen kan två eller flera fastigheter sammanföras till ett fiskevårdsområde. På samma sätt som gäller för jakten får ett fiskevårdsområde inte omfatta fiske inom områden där samebyarna har rätt till fiske enligt rennärings- lagen då det är fråga om kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition eller renbetesfjällen. Beträf- fande fiske inom andra områden, där samebyarna har rätt till fiske enligt rennäringslagen, får någon inskränkning inte ske i denna rätt genom bildande av fiskevårdsområden. 
 Villkoren för att bilda fiskevårdsområden är annorlunda utformade än vad som gäller för jakt. Det anges endast att det skall vara lämp- ligt och det som huvudregel inte får bildas om ägarna mera allmänt motsätter sig bildandet och har beaktansvärda skäl för det. 
 Det är länsstyrelsen som meddelar beslut om fiskevårdsområden. Det skall finnas en styrelse. Medlemmarna utövar sin rätt på stämma. Varje medlem har som huvudregel en röst. Ingen får rösta för mer än en femtedel av rösterna. Den som äger fiske som ingår i ett fiske- vårdsområde är medlem i fiskevårdsområdesföreningen. Har en fastig- hets fiske upplåtits i sin helhet för längre tid än ett år skall brukaren i stället för upplåtaren vara medlem i föreningen. Ett fiskevårdsom- 
 107 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 råde får inte bildas om ägarna motsätter sig bildandet och har beak- tansvärda skäl för det. Det följer av det som anförts om lagen om viltvårdsområde och lagen om fiskevårdsområde att likheterna be- tydande. Den analys som gjorts av regelverket för viltvårdsområden och de problem som måste lösas kan därför i hög grad även gälla för fisket. En skillnad skall dock framhållas. Villkoren för att bilda viltvårdsområde skiljer sig från villkoren för att bilda fiskevårdsom- råden. I lagen om viltvårdsområden är villkoren objektivt utformade, avgörande är exempelvis om det främjar vården av viltarter. I lagen om fiskevårdsområde utgår villkoret i stället från ägarnas skäl. 
  
 3.4 
  
 Tillämpningen i de berörda länen 
  
 Som nämnts inledningsvis i detta kapitel har vi jämfört tillämpningen av regelverket i de olika länen. Syftet är att identifiera de inslag i tillämpningen som ökar eller minskar konflikterna. Underlaget har vi fått av länsstyrelserna. I bilaga 4 finns en mer uttömmande beskriv- ning av förhållandena i länen. 
  
 3.4.1 
  
 Dalarnas län 
  
 Inledningsvis kan konstateras att Dalarnas län intar en särställning. Möjligen skulle man kunna hävda att Dalarnas län inte ingår direkt i vårt uppdrag. Enligt våra direktiv skall vi utreda samebymedlem- mars och markägares rätt till jakt och fiske inom lappmarkerna och renbetesfjällen. Renbetesfjäll finns inte i Dalarnas län. Det finns inte heller en dubbel jakträtt inom Dalarnas län. Däremot finns det i framtiden en möjlig konflikt inom fisket, eftersom det finns en dubbel fiskerätt. Även om Dalarna inte skulle anses ingå i vårt upp- drag, innefattas ändå den enda samebyn i Dalarna (Idre nya sameby), eftersom samebyn disponerar mark i Jämtlands län. 
 Av den kartläggning vi gjort framgår att Idre nya sameby har vissa svårigheter, se vidare bilaga 3. De förefaller dock inte större än att det borde finnas förutsättningar att lösa dem. 
 108 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 3.4.2 
  
 Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län 
  
 I de tre övriga länen, Jämtlands, Västerbottens och Norrbottens län, är grundproblemet likartat, nämligen att det finns flera innehavare av jakt- och fiskerätt som på oklara grunder jagar på samma mark. Vissa förutsättningar skiljer sig dock åt. En viktig skillnad är att området i Jämtlands län enbart utgörs av statligt ägd mark, medan marken ovanför odlingsgränsen i Norrbottens län till ca 90 procent och i Västerbottens län till ca 70 % utgörs av statligt ägd mark. Det är vidare så att det i Jämtlands och Västerbottens län är fråga om drygt 1 miljon ha medan det i Norrbottens län är fråga om en fyr- dubbelt större areal. I Jämtlands län är det högst några hundra per- soner som bor på renbetesfjällen, medan det i Västerbottens län bor ca 5 000 personer ovanför odlingsgränsen. I Norrbottens län bor 22 200 personer ovan odlingsgränsen, men en mycket stor andel av dessa är bosatta i Kiruna tätort. Redan dessa förutsättningar gör att det är naturligt att konflikterna är störst i Västerbottens län. Flest människor måste där samsas på minst areal. Därtill kommer de pro- blem som kan hänga samman med att samebymedlemmar har rätt att jaga och fiska på privat mark. 
 Länsstyrelsernas tillämpning återspeglar dessa skilda förutsätt- ningar. I Jämtlands län tas störst hänsyn till samebyarnas renskötsel och jakt så tillvida att samebyarna för sin älgjakt ensamt disponerar 80 procent av arealen i renbetesfjällen och får 72 procent av älgtill- delningen. I Jämtland är det också tillåtet för samebymedlemmar att ta med sig jaktgäster. I Västerbotten krävs tillstånd av länsstyrelsen i varje enskilt fall för att en samebymedlem skall kunna ta med sig en jaktgäst och i Norrbottens län saknas helt denna möjlighet. I Väster- bottens län disponerar samebyarna ensamma 32 procent av den älg- produktiva statliga marken ovanför odlingsgränsen och har en älg- tilldelning om 23 procent av den totala tilldelningen. Det skall för Västerbottens län noteras att upplåtelse av älgjakt på statens mark ovan odlingsgränsen bara sker under 16 dagar. I Norrbottens län har samebyarna ovanför odlingsgränsen ensamrätt till 77 procent av den totala arealen, vilket har uppgetts motsvara 50 procent av den älgproduktiva marken, och en älgtilldelning om 40 procent av hela tilldelningen. 
 Det är svårt att jämföra fördelningen av den älgproduktiva arealen som samebyarna ensamma har tillgång till. Däremot varierar tilldel- ningen av älg kraftigt. 
 109 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Det som nu har redovisats gäller alltså ovanför odlingsgränsen i Västerbottens län och Norrbottens län. Vad gäller samebyarnas älg- tilldelning mellan lappmarksgränsen och odlingsgränsen saknar läns- styrelsen uppgift om denna, vilket försvårar en bedömning av situa- tionen. I en dom i Länsrätten i Norrbottens län från 1999 framgår det att älgtilldelningen för en bestämd skogssameby var så liten som sex procent. 
 Som tidigare nämnts fann Kammarrätten i Sundsvall att länssty- relsens beslut att tilldela Talma sameby 25 procent av den totala älgtilldelningen var riktigt. Kan då detta utslag tolkas som om dom- stolen bedömt att samebyarnas andel av jakträtten motsvarar 25 pro- cent? Enligt min uppfattning är det inte möjligt att ge den en sådan tolkning. Kammarrätten har endast motiverat sitt utslag utifrån att länsstyrelsens beslut var i linje med tidigare beslut, för vilka pröv- ningstillstånd i Kammarrätten inte tidigare beviljats. Detsamma får anses gälla Länsrättens i Norrbotten dom om att en skogssamebys älgtilldelning skulle vara sex procent. Det var fråga om ett under- rättsavgörande där ordföranden och den juridiskt sakkunnige var skiljaktig. 
 En vidare fråga är om älgtilldelningen skall värderas utifrån anta- let människor som faktiskt utnyttjar älgjakten. Skall vid tilldelning antalet samebymedlemmar och antalet medlemmar i vad som brukar kallas ortsbojaktlag beaktas? Möjligen saknar det betydelse hur många människor som delar på viltresurserna, eftersom frågan om jaktan- delar är en rättighetsfråga. Om det exempelvis kunde slås fast att  
 50–100 
  procent av jakt- och fiskerättigheterna borde tillkomma same- byarna inom ett visst område, skulle det ändå sannolikt sakna be- tydelse hur många samebymedlemmar som rent faktiskt hade möjlig- het att dela på tillgången. Utifrån en mer ändamålsmässig stånd- punkt kan det dock noteras att det exempelvis i Västerbottens län förhåller sig på det sättet att högst 400 samebymedlemmar delar på 23 procent av älgtilldelningen medan 1 200 jägare i ortsbojaktlagen delar på 35 procent av tilldelningen och 41 procent tillfaller de pri- vata markägarna (som äger 30 procent av marken). 
 Länsstyrelserna ställer långtgående villkor för att undvika konflik- ter om älgjakt. Längst går länsstyrelsen i Västerbottens län som krä- ver att samebymedlemmar har markägarens samtycke för att utöva sin jakträtt. Vi har redan tidigare ifrågasatt lämpligheten av detta vill- kor. Även i de andra länen uppställs villkor för samebymedlemmars jakt. Enligt vår uppfattning är det anmärkningsvärt att de villkor som länsstyrelserna använder som ett redskap för att samordna jakten 
 110 
  
 SOU 2005:116 
  
 Gällande rätt 
  
 ensidigt drabbar samebymedlemmar. Denna tillämpning har enligt min mening inte stöd i rennäringslagen. 
 Från länsstyrelsens sida har anförts att det är nödvändigt att ut- forma villkoren på nuvarande sätt. Av säkerhetsskäl är det nödvän- digt med villkor som samordnar jakten mellan olika grupper. Skälet enligt dem är att samebymedlemmar enligt lagen har rätt att jaga i huvudsak överallt, medan upplåtelse till ortsbor på statens mark bara sker av vissa områden. Det betyder att det är omöjligt att veta var samebymedlemmarna jagar. Av praktiska skäl är det därför naturligt att det är samebymedlemmarnas uppgift att samordna jakten. 
 Jakt, inte minst småviltsjakten, kan störa renskötseln. På renbetes- fjällen är det fråga om ca 14 500 jaktdygn. På samma yta är det i Västerbottens län fråga om ca 20 000 jaktdygn. Antalet jaktdygn har exempelvis i Västerbottens län ökat stadigt sedan starten 1992/1993. För Norrbottens län saknas uppgifter. 
 I Jämtland skyddas rennäringen vidare genom att jaktstarten för småviltsjakt för utländska medborgare är senarelagd. Småviltsjakten startar den 25 augusti för svenska och den 15 september för utländska medborgare. Under tiden 1  
 september–14 
  september upplåts inte småviltsjakten i Jämtlands län på grund av renskötseln. Senarelägg- ningen av jaktstarten för utländska medborgare är möjlig, eftersom upplåtelsen som sker till utländska medborgare som inte är bosatta i Sverige sker utan lagkrav. Av rennäringsförordningen följer att små- viltsjakt skall upplåtas till den som är fast bosatt i Sverige. I Väster- bottens och Norrbottens län saknas motsvarande bestämmelser helt. Däremot avlyses vissa känsliga områden för att skydda rennäringen. I Västerbottens län är det då fråga om  
 25–35 
  procent av arealen, i Norrbottens län högst 10 procent av arealen. Andelen avlyst mark varierar dock kraftigt inom Norrbottens län. Återigen kan det finnas skäl att erinra om att småviltsjakt bara får upplåtas om det kan ske utan olägenhet av betydelse för renskötseln. I Västerbottens län sker 57 procent av försäljningen av dagskort till utländska medborgare, i Norrbottens län och Jämtlands län är motsvarande siffra ca 25 pro- cent. 
 Det är dock svårt att bedöma frågan om det med hänsyn till det ökade antalet jaktdygn i varje situation utifrån ett juridiskt perspektiv vidtas tillräckliga åtgärder för att skydda rennäringen. Det saknas bl.a. hållpunkter för vad som utgör avsevärd olägenhet för rensköt- seln. 
 111 
  
 Gällande rätt 
  
 SOU 2005:116 
  
 3.5 
  
 Slutsatser 
  
 Ett grundläggande problem är att  
 de olika jakträttshavarnas andelar 
 är oklara, vilket skapar konflikter. 
  
 Rättstillämpningen  
 varierar på ett påtagligt sätt, särskilt i fråga om områden med ensamrätt till älgjakt, älgtilldelningen, möjligheten för samebymedlem att ta med sig jaktgäster, avlysning av jakt av hän- syn till renskötseln och hänsynen till renskötseln vid upplåtelse av jakt till utländska medborgare som inte är bosatta i Sverige. Det sak- nas fungerande lösningar på  
 problemen med dubbelregistreringen  
 av älglicensområden. I stället hanterar länsstyrelserna problemet genom att ställa långtgående villkor som ensidigt riktas mot samebymed- lemmarna. 
  
 Det saknas  
 redskap för samförståndslösningar  
 mellan dem som har jakt- och fiskerätt. Det lagliga utrymmet för länsstyrelsen att be- sluta om fungerande lösningar framstår som mycket litet. Det sam- rådsförfarande som sker har brister. 
  
 Det finns inte en tillräckligt klar  
 skiljelinje mellan det lokala sam- rådet och länsstyrelsernas myndighetsutövning 
 . Beslut om älgtilldelning till olika grupper är en myndighetsutövning som måste skötas av läns- styrelsen. Beslutsförfarandet måste skiljas från samrådet. 
 För fisket gäller särskilt att fiskevården inte fungerar. Det beror delvis på att de avsatta medlen inte räcker för en bra fiskevård. Ett problem är också att de möjligheter som finns för att begränsa same- bymedlemmarnas fiske inte används. 
 112 
 4 Renskötseln – en översikt 
  
 4.1 
  
 Renen, renskötselrätten och samebyarna 
  
 4.1.1 
  
 Renskötselrätten och dess gränser 
  
 Samerna får låta sina renar beta inom hela renskötselområdet och vidta nödvändiga renflyttningar. De får också uppföra hagar, stängsel, stu- gor och annat som behövs för renskötseln. Dessutom får samerna bedriva jakt och fiske inom större delen av renskötselområdet. 
 Renskötselrätten är en mycket gammal rätt som grundar sig på urminnes hävd. Man har nyttjat renbetet, jakten och fisket så länge att dess ursprung förlorar sig bakåt i historien. Samerna har således inte fått sig tilldelad rätten utan skapat den genom sitt bruk. Renskötseln regleras genom rennäringslagen (1971:437) och ren- näringsförordningen (1993:384). För att få utöva sin renskötselrätt krävs att man är medlem i en sameby. 
 Renskötselområdet sträcker sig från treriksröset i norr till nord- västra delarna av Dalarna i söder, och från en bit in i Norge i väster till Bottenviken och Bottenhavet i öster. I fjällområdet och inom delar av skogslandet i landskapet Lappland får renarna uppehålla sig under alla delar av året. På vinterbetesmarkerna som ligger i inlan- det och kusttrakterna får renarna hållas på bete från första oktober till sista april. 
 Odlingsgränsen, gränsen för renbetesfjällen och lappmarksgränsen har avgörande betydelse vid nyttjande av renskötselrätt. Gränsernas närmare sträckning framgår av karta, se bilaga 2. Området väster om odlingsgränsen, inom renbetesfjällen och vissa av ålder brukade om- råden mellan odlingsgränsen och lappmarksgränsen får användas för renskötsel, jakt, fiske och visst skogsfång under hela året. Övriga delar av renskötselområdet utgör vinterbetesmarkerna. 
 113 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 4.1.2 
  
 Samebyarna 
  
 Renskötseln är organiserad i samebyar. Samebyn är såväl ett geogra- fiskt område som en form av ekonomisk samfällighet där rensköt- selarbetet planeras och bedrivs gemensamt under större delen av året. Vintertid har man renarna i mindre grupper och arbetet är mer individuellt. Det finns 51 samebyar i Sverige varav 8 är koncessions- byar. Koncessionsbyarnas renskötsel bedrivs öster om lappmarks- gränsen i Torne- och Kalixälvdal med stöd av tidsbegränsade till- stånd, medan samebyarnas renskötsel bedrivs med stöd av urminnes hävd. Samebyarnas närmare utbredning framgår av kartan. 
 Rennäringslagen innehåller både civilrättsliga regler liksom detalje- rade regler om hur rennäring får bedrivas. Exempel på civilrättsliga regler är beskrivningen av de befogenheter som ingår i rensköt- selrätten och omfattningen av renskötselområdet. Allt gemensamt arbete i samebyn leds av en styrelse som väljs av medlemmarna vid årsstämman. Samebyn svarar för alla kontakter med andra intressen inom byns område, exempelvis skogsbruket. Samebyn är ett vid- sträckt område som i många fall sträcker sig från gränsfjällen på norsk sida och ner till kusttrakterna i Norrland. 
  
 4.1.3 
  
 Renen 
  
 Renen lever under extrema naturförhållanden och är beroende av naturbete under hela året. Eftersom växtligheten varierar under året, växlar renens betesintag och levnadsförhållanden. Detta med- för att renen har speciella behov både i fråga om bete och betes- marker i jämförelse med andra tamdjur. Renskötselns behov av betesland är beroende av ett samspel mellan renens egenskaper, ren- skötselarbetet och naturgeografiska faktorer. 
 I likhet med andra djur behöver renen kolhydrater och fett som ger energi för upprätthållande av livsfunktioner samt produktion av värme och fysisk aktivitet. Proteiner, vitaminer och mineraler är nödvändiga för att bygga upp muskler och andra kroppsvävnader samt för produktion av mjölk. 
 Renen är en idisslare som har en unik förmåga att smälta lav för att klara sitt energibehov under de delar av året när grönbete sak- nas. De lavar renen betar har konstant och hög smältbarhet under hela året. I takt med att smältbarheten hos gröna växter går ned under hösten, kan den totala nedbrytningen hållas uppe genom att 
 114 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 andelen lav ökas i betesintaget. Vid låg smältbarhet passerar fodret mag- och tarmsystemet långsammare och renen får ut mindre energi. 
 Renen har en mycket god förmåga att klara kyla men plågas av sommarvärme eftersom den i det närmaste saknar svettkörtlar. För att klara sig igenom värmeperioder måste renarna ha tillgång till skuggrik fuktig skog i skogsrenskötseln och högt belägna snö- fläckar i fjällrenskötseln. Renen, och i synnerhet renkalven, be- sväras av insekter under  
 juli–augusti 
  på grund av sin tunna sommar- päls och är under denna tid beroende av att ha tillgång till vind- utsatta platser i anslutning till beteslokalerna. 
 Renen äter gräs, örter, löv och halvgräs från maj och fram till oktober. Under barmarksperioden bör betesmarkerna innehålla växt- lighet som domineras av dessa växter. Det är positivt om växtlig- heten är i ett tidigt utvecklingsstadium, eftersom smältbarheten då är högre och betets kvalité bättre. Grönbetet ger tillräckligt med protein och vitaminer för att tillväxt och mjölkproduktion skall kunna ske. Under vintern är födan renlav och några andra mark- lavar, hänglav och skorplavar, allt uppblandat med ris, exempelvis kråkbär och ljung. Även rester av föregående sommars gröna växter ingår i dieten. Vinterbetet ger nästan enbart kolhydrater och fett, dvs. enbart energi och möjlighet att överleva vintern. Protein- innehållet i vinterbetet är så lågt att renen är tvungen att bryta ned kroppseget protein för att klara de mest livsnödvändiga processerna under vintern. För renen gäller alltså tillväxt på barmark och över- levnad på vintern. 
 Renarna måste flyttas eller i vissa lägen självmant vandra mellan olika områden över året för att hitta den typ av växtlighet som be- hövs under årstiden. Sammanfattningsvis kan man säga att renen måste vara i högfjällen eller på vidsträckta myrmarker med angrän- sande granskog under sommaren och i torra inte alltför höglänta tallskogar under vintern för att både ha tillgång till lämpligt och åt- komligt bete samt kunna undvika stark värme och insektsplåga. 
  
 4.1.4 
  
 Beteslandet 
  
 Vid sidan av vegetationen är renens nyttjande av markerna också beroende av vädret. En väsentlig del av kunskapen i praktisk ren- skötsel ligger i att tolka samspelet mellan vegetation, renens bete- ende, topografi, nederbördsmängd och vindförhållanden. Huvud- 
 115 
 Renskötseln – en översikt SOU 2005:116 
 mönstret i betesutnyttjandet bygger dock på renens skiftande behov under olika årstider. 
 Barmarkstid är markernas kvalité som bete beroende av tillgång- en på betesväxter i ett tidigt utvecklingsstadium. Ju rikligare till- gång till späd grönska desto bättre renbete har man. Under sommar- månaderna måste renarna kunna undkomma värme- och insekts- plågan genom att uppsöka vindutsatta höjdlägen eller skuggiga platser, som ligger inom rimligt avstånd från beteslokalen. Under slutet av grönbetesperioden är tillgången på betesväxter med god- tagbar smältbarhet avgörande för framför allt kalvarnas kondition. Tillgång på löv, gräs och örter som är gröna till slutet av barmarks- perioden kännetecknar goda höstland. Renen måste i likhet med andra idisslare göra en gradvis övergång från ett foderslag till ett annat, för att inte drabbas av våmstörningar. Därför måste senhöst- och förvintermarkerna inrymma både grönbete och lavbete. 
 När snötäcket överstiger 30 cm och temperaturen sjunker till  
 –10 
  grader kräver renen ett bete som domineras av renlav på grund av ökat energibehov. Ett gott hög- och senvinterbete karaktäriseras av låglänta lavmarker med ringa snömängd och där snötäcket inte blir vindpackat. Under skarperioden i april ökar tillgången till skog med trädlavar kvalitén på vinterbetet. Denna typ av bete har även ett högt värde tidigare under vintern under år då snön hårdnar till följd av växlingar mellan blidväder och köldperioder eller att snö- mängden är ovanligt stor. 
 Utmärkande för kvalitativt goda säsongsbeten är att djuren har betesro och därmed kan tillämpa sin selektiva betningsmetod. För- hindras renen att välja ut det mest värdefulla fodret minskar möjlig- heterna för tillväxt och fettansättning. Detta kan få förödande kon- sekvenser framåt vårvintern både för överlevnad och för foster- utveckling. Även mjölkproduktionen och tillväxten försämras vid yttre störningar i renens betesgång. 
 Riklig nederbörd förbättrar sommarbetets kvalité. Ett gott vinter- land ligger i områden med stabil temperatur utan växlingar mellan blidväder och kyla. Nederbördsmängden får inte vara riklig på vinterbetesmarkerna med tanke på snömängd och snöns konsistens. Det idealiska sommarlandet kännetecknas av regn och svalka. Det bästa vinterlandet har ringa snömängd och minusgrader under hela vintern. 
 116 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 4.1.5 
  
 Renskötseln 
  
 Renskötselåret börjar i maj då kalvarna föds. Renarna hålls då inom de delar av byns område där barfläckar bildas tidigt och terrängen ger skydd mot hårt väder för de nyfödda kalvarna. Kalvningslandet är ett starkt småkuperat landskap som uppfyller dessa behov. Ren- skötaren bevakar kalvningslandet från slutet av april till maj månads utgång så att störningarna blir så små som möjligt under denna för renarna mycket känsliga period. 
 Under sommaren hålls fjällrenarna på högfjällen där det finns gott om grönbete i dalgångarna samtidigt som renarna får svalka och slipper besväras av insekter på anslutande höjdlägen. Skogs- renarna hålls på marker där det finns stora öppna myrar i kombi- nation med gammal granskog. Granskogen ger svalka under den varmaste delen av dagen och den trädfria myren ger bete och vind mot insektsplågan. Under sommaren märks kalvarna med snitt i öronen. Varje renägare har en unik snittkombination som gör att hennes renar kan skiljas från alla andras renar. Renskötselarbetet är intensivt under denna period då renarna ska samlas till hagar för kalvmärkningar samtidigt som hjordarna skall förhindras att lämna byns område. 
 I månadsskiftet augusti/september samlar man åter ihop renarna för att slaktdjur, främst hanrenar, skall kunna tas ut ur hjordarna, den så kallade sarvslakten. Fjällrenarna släpps därefter ut på låg- fjällsområdet och i den närliggande fjällbjörksskogen. Dessa marker är vanligen avgränsade av större sjöar och älvar varför renarna inte behöver bevakas för att hålla sig i området. Skogsrenarna håller man under denna period på marker där det finns gott om gräs- och lövbete, i huvudsak frisk eller fuktig skogsmark. Renskötseln är arbetsam vid samling till sarvslakt varefter en lugn period inträder. Från senare delen av september och hela oktober pågår renarnas brunst och då sker inget annat arbete i renskogen än bevakning så att renflockar inte lämnar samebyns betesområde och strövar in i grannbyar eller otillåtna områden. 
 Årets stora samlingsarbete är när alla renarna skall tas ihop i en hjord. Samlingsarbetet sker under november. Detta arbete är ren- skötselns mest arbetsintensiva moment. Renarna tas in i byns huvud- anläggning för skiljning varvid djuren skiljs ut i mindre vinter- hjordar, vanligen några familjers renar i varje grupp. Samtidigt tar man ut resterande slaktdjur, som är kalvar, improduktiva honrenar och kastrater. Därefter flyttar varje vintergrupp till sina traditionella 
 117 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 vinterland. Orsaken till att man delar upp renarna i mindre hjordar är att man skall kunna klara av flyttningen. Renarna skall inte heller behöva förflyttas alltför ofta till nya lavmarker under vintern. Ren- arbetet på vinterlandet är lättsamt när goda betesförhållanden råder, dvs. när snön är lös och renarna har lätt att gräva sig ner till mark- lavarna. Men det är å andra sidan mycket arbetsamt om det är dåligt bete med is och skare i snön, eftersom renarna då vill sprida sig i sitt sökande efter trädlavar. Det finns då risk för att renskötaren förlorar kontrollen över hjorden. Bedömer renskötaren situationen så katastrofal att svältdöd kan befaras innan vintern är över tillgrips utfodring med pelleterat foder, som är speciellt anpassat för renens behov. 
 Skare uppkommer normalt under april och renarna får då allt svårare att gräva sig ner till marklavarna. Renarna blir alltmer hän- visade till hänglavsbete. Vårflyttningen måste ske medan man ännu har kontroll över renhjorden och flyttleden upp till vårbetes- markerna fortfarande är framkomlig. Flyttningen sker utan längre uppehåll upp till områden där senare kalvning sker. Flyttvägen kan variera från några mil till över 30 mil. 
  
 4.1.6 
  
 Renantalet 
  
 Renantalet avser antalet djur i vinterhjorden efter årets slaktuttag men före kalvningen. Av diagram 1 framgår renhjordarnas storlek vid några tidpunkter under  
 1900-talet. 
  Hjordarna har varierat mellan 150 000 och 300 000 renar. Variationen är cyklisk med regel- bundet återkommande toppar ungefär vart tjugonde år. I en djurhåll- ning som grundar sig på nyttjande av naturbete, där fodrets åt- komlighet är beroende av snöförhållanden, hör variationer i liv- djursstammen till näringens förutsättningar. Förändringar i betes- trycket, som är en följd av växlingar i renantalet, skapar förutsätt- ningar för en artrik växtlighet och därmed ett rikt barmarksbete för renarna. 
 För hela landet är det högsta tillåtna renantalet 276 000 djur, fördelat på 180 000 renar i Norrbottens län, 57 5000 i Väster- bottens län och 47 000 i Jämtlands län inklusive Idre sameby. Ren- antalet 2002 var 228 535 djur, fördelat på 128 729 renar i Norr- bottens län, 53 981 i Västerbottens län och 45 825 i Jämtlands län inklusive Idre nya sameby i Dalarna som i fråga om rennäringen räknas till ansvarsområdet för länsstyrelsen för Jämtlands län. 
 118 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 Drygt åttio procent av renarna finns i fjällsamebyarna, knappt femton procent i skogssamebyarna och fem procent i koncessions- byarna. 
 Diagram 1 Antal renar vid olika tidpunkter under  
 1900-talet 
  
 350000 
  
 300000 
  
 250000 
  
 Renantal 
  
 200000 
  
 150000 
  
 100000 
  
 50000 
  
 0 
  
 1900 
  
 1910 
  
 1920 
  
 1930 
  
 1940 
  
 1950 
  
 1960 
  
 1970 
  
 1980 
  
 1990 
  
 2000 
  
 År 
  
 4.1.7 
  
 Företagsstrukturen 
  
 Antalet renskötselföretag varierar kraftigt mellan samebyarna från några få företag upp till närmare hundra i den största samebyn. Varje företag består av en eller flera renägare. Jordbruksverket defi- nierar företag i registersammanhang med renskötselverksamhet be- driven av en renskötande medlem i sameby med sitt husfolk. Flera renskötande medlemmar i samma hushåll betraktas som ett företag. Renskötande medlemmar är renägare som aktivt deltar i renskötsel- arbetet inom samebyn. Antalet företag år 2002 var 928, fördelat med 717 i Norrbottens län, 102 i Västerbottens län och 109 i Jämtlands län, även här inklusive Idre nya sameby i Dalarna. Den största andelen renar finns i företag med mer än 400 renar. Därnäst kommer företagsgruppen med  
 100–200 
  renar. Antalet renar per renägare har minskat sedan 1994. 
 En fjärdedel av renägarna är 65 år eller äldre medan reninnehavet är störst i gruppen där renägarna är mellan 40 och 44 år. I koncessions- området är fyra av tio renägare 65 år eller äldre medan en av tio ren- ägare i Jämtlands län är över 64 år. 
 119 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Endast var tredje renägare är kvinna och deras reninnehav är knappt 20 procent av det totala renantalet. De regionala skillnader- na är små. 
 Diagram 2 Andel renägare respektive renar år 1998 
  
 80 
  
 60 
  
 Andel renägare 
  
 Andel renar 
  
 Procent 
  
 40 
  
 20 
  
 0 
  
 0-49 
  
 50-99 
  
 100-199 
  
 200-299 
  
 300-399 
  
 400- 
  
 Antal renar per renägare 
  
 Samebyar 
  
 33  
 fjäll-, 
  10  
 skogs-, 
  8 koncessionsbyar 
  
 Renskötare 
  
 1 500 årsarbetare 
  
 Företag 
  
 Drygt 900 rennäringsföretag 
  
 Renskötande samer, inkl. familjemedlemmar 
  
 ca 2 800 personer 
  
 Renantal 
  
 230 000 renar i vinterhjorden (efter årets slakt) 
  
 Högsta tillåtna renantal 
  
 280 000 renar i vinterhjorden 
  
 Slakt 
  
 2 000 ton renkött 
  
 Omsättning 
  
 150 milj. kronor 
  
 4.2 
  
 Samernas jakt och fiske 
  
 I detta avsnitt behandlas den jakt- och fiskerätt som är knuten till renskötselrätten. 
 Samebyns medlemmar har rätt att jaga och fiska på utmark inom de delar av samebyns betesområde som hör till renbetesfjällen och lappmarkerna, men det får endast ske när renskötsel är tillåten inom området. Samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt gäller på 
 120 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 såväl enskildas som kronans marker. Rätten är inte begränsad till husbehovsfångst, varför samebymedlemmar har rätt att jaga och fiska även för försäljning. Varken samebyn eller den enskilde med- lemmen får enligt rennäringslagen upplåta sin jakt- eller fiskerätt till någon annan. Samebyn kan dock ge en person som tidigare varit medlem i samebyn rätt att jaga och fiska till husbehov inom byns betesområde. 
 Jakt och fiske var ursprungligen basen för samernas försörjning. Inkomsterna från jakten och fisket beskattades. Även idag be- skattas samernas jakt och fiske inom renskötselföretaget både som försålda varor och eget uttag av produkter ur rörelsen. 
 Husbehovsfiske med nät bedrivs över hela renskötselområdet inom samebyarnas åretruntmarker. Fiske för försäljning bedrivs i samebyar där man har tillgång till vatten lämpade för ett mer om- fattande fiske. Det finns samebyar där renskötare får en betydande del av rörelseinkomsten från fisket. Försäljningsfisket bedrivs van- ligen i större vatten och kommer därmed sällan i intressekonflikt med fritidsfisket. Däremot husbehovsfiskar samerna oftast i mindre vatten, vilka samtidigt kan vara intressanta för sportfiskarna. Här finns risk för betydande intressekonflikter om samråd och regel- bundna kontakter inte sker. 
 Fram till  
 1960-talet 
  hade ripjakt i form av vinterjakt med vapen eller snarning störst ekonomisk betydelse. Från  
 1960-talet 
  har älg- jakten fått en mycket stor betydelse för renskötselns ekonomi. Älgjakt sker så gott som uteslutande för försäljning. En konkurrens- situation uppstår på marker där även upplåtelse till andra älgjägare sker. Den kraftigaste intressemotsättningen har man på enskilda marker där även samerna har jakträtt. 
 Samisk jakt- och fisketurism bedrivs genom jakt - och fiskevårds- föreningar eller av enskilda samebymedlemmar. Verksamheten är småskalig och bedrivs vanligen som komplement till renskötsel- arbetet. 
  
 4.3 
  
 Jaktens och fiskets effekter på renskötseln 
  
 Antalet upplåtelser för jakt och fiske ovanför odlingsgränsen var sporadiska fram till  
 1960-talet 
  och vanligen då kopplade till tjänste- utövning. Undantaget var de områden lokala jakt- och fiske- vårdsföreningar arrenderade, där var fritidsjakten och  
 -fisket 
  all- mänt förekommande. Antalet upplåtelser ökade gradvis över tiden 
 121 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 fram till 1993. Denna utveckling hade sin grund i det ökade trycket från jägarkåren om större möjligheter till ripjakt. 
 I mitten på  
 1960-talet 
  framförde Hernandez sameby behovet av att komma till rätta med de störningar jakthundar förorsakade same- byn i renskötselarbetet. Frågan aktualiserades i samband med för- nyelse av Kiruna Jakt- och Fiskevårdsförenings arrende. Som ett resultat av situationen startades renrenhetstest av fågelhundar. 
 Jakt inom områden där renar betar, eller där renskötselarbete pågår, kan förorsaka betydande störningar. Störningsrisken ökar i de fall jakt sker med hund. Renens selektiva betessätt är redovisad inom renforskningen. Eftersom renen betar selektivt under barmarks- perioden kan störningarna under betesgången få svåra följder under den efterföljande vintern. Utan selektiv betning reduceras protein- innehållet i foderintaget kraftigt med minskad tillväxt som följd. Störningar leder även till minskade möjligheter att bygga upp fett- reserver för den annalkande vinterns behov. Störd betesro under bar- marksbetet medför ökad risk för svältdöd under kommande vinter och färre lyckade kalvningar efterföljande vår. Jakt med hund kan ödelägga pågående rensamlingar eller renflyttningar. Följden blir att ofullständiga rensamlingar ger lägre slaktuttag samtidigt som delar av renhjorden sprids och blir kvar på olämpliga betesmarker över vintern. Det är marker med liten tillgång på renlav och betydande rovdjursförekomst. Även snömängden kan vara riklig eller vind- packad. 
 Både störningar i betes- och arbetsron kan leda till så omfattande negativa effekter för rennäringen. 
 Fritidsjakten kan även ha störningseffekter på samernas jakt om samråd och samordning saknas. På öppna och trädfattiga områden drar sig älgarna från platsen när småviltjägare med hundar kommer in i området. Här kan en intressekonflikt uppstå. 
 Fritidsfiske inom områden där det frodiga grönbetet är kon- centrerat till älv- och sjöstränder medför att renen håller sig borta från de bästa betena. I allmänhet medför dock fritidsfisket sommar- tid inga störningar av betydelse för renskötseln. Däremot är fisket som pågår under vårvintern och våren betydligt mer bekymmersamt för renskötseln. Det är då inte fisket i sig utan den därtill hörande snöskotertrafiken och förekomsten av hund som kan ställa till problem. Högdräktiga vajor (honrenar) eller vajor med spädkalvar uppehåller sig ogärna i närheten av människor och i synnerhet inte på platser där hundar finns eller ljud från snöskotrar hörs. Stör- ningarna resulterar i att vajor inför kalvning och vajor med späd- 
 122 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 kalvar drar sig till mer avlägsna höjdlägen, som varken ger skydd mot väder och vind för kalven eller gott bete för vajan. 
 Renskötseln är så störningskänslig i flera avseenden att jakt och fiske på renbetesmarker måste ske med hänsyn taget till ren- näringen. Ett sätt att uppnå fullgott hänsynstagande är att fritids- jakten och fritidsfisket organiseras och förvaltas av aktörer som har mycket god kännedom om renskötseln i området. 
 Småviltsjakt på hösten bör inte bedrivas i större omfattning än att varje sameby har ständig tillgång till områden där störningar i form av jaktutövande inte förekommer. Hänsynen skall resultera i att renarna har betesro och att hjordarna inte söker sig från höstlandet. Vandrar renarna upp till sommarlanden vid denna tid saknas förutsättningar för en god övergång från grönbete till lav- bete eftersom växtligheten i högfjällen inte har lämplig samman- sättning för detta foderbyte. Om renarna vandrar ner till vinter- markerna redan på hösten, räcker inte de begräsade lavmarkerna för vinterns betesbehov. Samtidigt omöjliggörs en styrd och organise- rad betesgång eftersom någon uppdelning i lämpliga vinterhjordar inte kunnat göras. Vidare blir slaktuttaget ofullständigt eftersom det inte går att samla renarna utan att djurens kondition går ner och att markerna blir mer eller mindre obrukbara för vinterbete på grund av omfattande spårbildning. Renarna måste ha betesro under hösten för att tillväxten ska kunna fortgå så länge som det finns tillräckligt proteinrika betesväxter i markerna. Dessutom är det inte möjligt för renarna att bygga upp maximala fettreserver om de återkommande blir störda i sitt bete. 
 Sarvslakten har en avgörande betydelse för rennäringens eko- nomi. Det är därför viktigt att störningar i form av jakt inte före- kommer på marker där samling av renar pågår inför höstslakten. En mindre lyckad hopsamling av djuren har till följd att de tjurar, som blir kvar ute i markerna inte längre är lämpliga slaktdjur det året, eftersom tjurarna blir kraftigt avmagrade under brunsten. Utöver inkomstbortfallet kommer det knappa vinterbetet att belastas av djur som borde ha slaktats. 
 Jakt bör inte bedrivas inom områden där renskötarna håller på att samla renar inför uppdelningen i vintergrupper och vinterslakt- uttaget som sker vid samma tillfälle. Störningar orsakade av jakt medför att alla renar i området inte blir samlade. De renar som blir kvar på höstlandet till följd av mindre lyckat samlingsarbete har sämre möjligheter att överleva vintern då dessa marker inte är lämpliga vinterbetesmarker. Markerna har liten tillgång på renlav 
 123 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 samtidigt som området blir snörikt och snön även blir vindpackad framåt efterjulsvintern. Dessa marker har vanligen även en större rovdjursstam. 
 Vinterjakt på marker där renarna uppehåller sig väl samlade för betesgång är olämpligt, dels för att renarnas energiförbrukning ökar på ett dramatiskt sätt vid störningar när markerna har vinter- snötäcke och dels för att det är svårt att få renarna till att börja gräva i ett nytt område vintertid, om sådana alternativa områden överhuvudtaget finns att tillgå. 
 Fritidsfiske i vårbetesområdet medför risk för allvarliga störning- ar i form av snöskotertrafik och närvaro av hundar. Områden där renarna befinner sig inför och under kalvning bör undantas från fiskeupplåtelser under senare delen av april och maj månad efter- som vajorna då är högdräktiga eller just har kalvat. Störningar under tiden  
 april–maj 
  kan under olyckliga omständigheter omintet- göra ett bra kalvningsresultat. Om vajorna har sökt sig undan mänsklig närvaro till utsatta höjdlägen kan ett oväder ta död på samtliga spädkalvar i den flocken. Är störningarna långvariga, blir vajornas mjölkproduktion så låg, att kalvarna blir försvagade och löper större risk att omkomma i samband med faror, t.ex. vid passage av vattendrag eller i samband med hårt väder. 
 Vattendrag, som är svåra att passera vid rendrivning, bör undan- tas från upplåtelse under perioder man normalt använder sig av flyttstråket. Störningar vid sådana situationer kan förutom mer- arbete också orsaka drunkningsolyckor bland renarna, när panik ut- bryter i renhjorden. 
 Samernas egna fiskebehov kan tillgodoses genom att tillräckligt stort antal undantagsvatten avsätts. I annat fall finns risk för åter- kommande intressekonflikter mellan samernas fiske och fritids- fisket. 
 Både upplåtelse av jakt och fiske kan å andra sidan med väl fungerande organisation och erbjudanden om logi, guidning m.m. ge ökade utkomstmöjligheter i samebyarna. I dag bedrivs jakt- och fisketurism inom endast 13 av landets 33 fjällsamebyar. Samebyarna menar att turistverksamhet i samisk regi kan utgöra ett ekonomiskt komplement samtidigt som störningarna i renskötseln minskar. Eftersom aktörerna har god kännedom om pågående renskötsel- arbeten och vilka betesmarker som för tillfället utnyttjas intensivt kan jakten styras till mindre känsliga områden. 
 124 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 4.4 
  
 Rennäringspolitiska kommittén 
  
 4.4.1 
  
 Kommitténs betänkande allmänt 
  
 Regeringen tillsatte 1997 en parlamentarisk kommitté med uppgift att kartlägga och redovisa de stödformer som kommer rennäringen, samerna, samisk kultur och sameskolorna till del samt göra en översyn av rennäringslagen och rennäringsförordningen. Utifrån kartläggningen och översynen skulle kommittén lämna förslag till en rennäringspolitik som ger underlag för en ekologiskt, ekono- miskt och kulturellt långsiktigt bärkraftig rennäring, föreslå hur rennäringen bör organiseras i framtiden, utreda vilka uppgifter som i fortsättningen bör vara myndighetsuppgifter, granska förhållandet mellan rennäringen och andra areella näringar, överväga behovet av statligt engagemang i rådgivningen för rennäringen, utreda effekter- na av bestämmelserna om högsta tillåtna renantal, utreda hur långa transporter av renar kan undvikas samt göra en översyn av bestäm- melserna om samefonden. 
 Rennäringspolitiska kommittén överlämnade i november 2001 sitt betänkande (SOU 2001:101) En ny rennäringspolitik, del 1 och 2. Till betänkandet fogades nio reservationer och särskilda yttranden. Kommittén fann att den nu gällande rennäringslagen innehåller en blandning av civilrättsliga regler och regler om hur rennäring får bedrivas. Exempel på civilrättsliga regler i rennäringslagen är beskrivningen av de befogenheter som ingår i renskötselrätten och omfattningen av renskötselområdet. Regler om hur rennäring får bedrivas är exempelvis bestämmelserna om högsta renantal. Kom- mittén ansåg att denna sammanblandning av regler ledde till oklar- heter och föreslog därför en uppdelning av bestämmelserna i två lagar. 
 Kommittén föreslog också att Sametinget i stället för läns- styrelserna skulle fatta beslut om indelning i byområde. Reglerna för samebyarna skulle så långt möjligt vara desamma som för eko- nomiska föreningar. Förbudet för samebyar att bedriva annan verksamhet än renskötsel föreslogs försvinna. Därutöver föreslogs att samebyn som medlemmar skall anta alla samer som kan härleda sitt ursprung från samebyn. Kravet på att medlem skulle vara same skulle inte gälla make eller sambo till medlem. Sametinget skulle pröva frågan om sökande är same eller har sitt ursprung i samebyn om det uppstår oenighet. Vid bystämman skulle röstning som huvudregel ske utifrån att varje myndig medlem har en röst. Om 
 125 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 minst en medlem begär det skall i frågor som rör renskötseln, jakt och fiske varje medlem ha en röst för varje ren han eller hon innehar. 
 Vidare utvecklade kommittén sin syn på hur rennäringen skall förhålla sig till annan markanvändning. Den framhöll att med- lemmar i samebyn grundar sin användning av marken på rensköt- selrätten. Samtidigt finns det markägare som grundar sitt bruk på äganderätten. Både renskötselrätten och äganderätten omfattas av grundlagens egendomsskydd. Enligt kommittén speglade de nu- varande bestämmelserna i rennäringslagen inte detta, bestämmel- serna ger inte samebymedlemmarna det skydd de är berättigade till. Kommittén föreslog därför i stället en generell och ömsesidig hän- synsregel för alla som brukar marken inom renskötselområdet. Samråd skulle ske i hela renskötselområdet. Samebyarnas vinter- bete skulle få ett tydligare skydd. Samebyarnas och Sametingets deltagande i beslutsprocessen skulle utökas när ny markanvändning planerades. På den statliga marken inom renskötselområdet före- slog kommittén att den samiska markanvändningen lyfts fram. Det skulle tydligare markeras att kronomarken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen i första hand är avsedd för samebyarnas renskötsel och annan samisk markanvändning. Skogssamebyarna borde få samma rätt till ersättning för nyttjanderättsupplåtelser som fjällsamebyarna. Kommittén gjorde även en analys av jakt- och fiskerätten och föreslog en särskild utredning om denna. 
 Sametinget skulle utöva tillsyn över samebyarnas förvaltning av renbetet och fastställa högsta tillåtna renantal för varje sameby. Sametinget skulle också få i uppdrag att utforma stöden till ren- näringen. Ansvaret för att administrera medlen skulle överföras från Statens jordbruksverk till Sametinget. Samefonden skulle över- föras till Sametinget. Koncessionsrenskötseln borde på grund av sin kulturella betydelse och för att den bidrar till sysselsättningen finnas kvar. 
 I remissbehandlingen framfördes många olika typer av invänd- ningar. De juridiska remissinstanserna ansåg att lagförslagen delvis inte var tillräckligt genomarbetade. Från markägareföreträdare och jakt- och fiskeföreträdare hävdades att innehållet i betänkandet innebar en förskjutning, samernas utökade rättigheter skulle inne- bära en försvagning av markägares grundlagsskyddade rättigheter. 
 126 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 4.4.2 
  
 Jakt- och fiskerätten hos Rennäringspolitiska kommittén 
  
 Konkret är det främst två saker i Rennäringspolitiska kommitténs betänkande som har betydelse för vår utredning. Rennäringspolitiska kommittén har analyserat jakt- och fiskerätten i lappmarkerna och renbetesfjällen. Vidare har förslaget om att öppna samebyarna en direkt påverkan på jakten och fisket. 
 Jakt- och fiskerätten 
 Kommittén framhåller att rätten till jakt- och fiske på kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen är omtvistad. Den påpekar vidare att det finns två skilda uppfattningar. Den ena är att staten i egenskap av ägare till kronomarken har jakt- och fiskerätt tillsammans med samebymedlemmar på denna mark. Den andra är att samerna på grund av urminnes hävd har ensamrätt. 
 Eftersom Rennäringspolitiska kommittén ansåg sig sakna möjlig- het att kartlägga de historiska förhållandena föreslog utredningen en särskild utredning om jakt- och fiskerätten. Nedan följer en redo- visning av de två skilda uppfattningarna på det sätt de anges av rennäringspolitiska kommittén. 
  
 1. 
  
 Staten har i egenskap av ägare jakt- och fiskerätt tillsammans med samebymedlemmar 
  
 Grunden för detta skulle vara staten i egenskap av markägare enligt jaktlagen och fiskelagen har jakträtt på sin mark. Eftersom staten äger kronomarken har den jakt- och fiskerätt. En omständighet som vidare talar för detta är att länsstyrelsen upplåter jakt- och fiskerätten. Staten åberopar vidare att redan enligt 1886 års lag så kunde myndigheterna upplåta den del av jakt- och fiskerätten som samerna inte behövde. Till vidare stöd åberopas även att staten enligt 1864 års jaktstadga lät envar jaga på överloppsmark. Upp- fattningen skulle därmed vara att staten inte hade kunnat ge envar rätt att jaga om inte staten hade haft egen jakträtt. 
 127 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 2. Samerna skulle på grund av urminnes hävd ha ensamrätt. 
 I 1864 års jaktstadga anges i 5 § att det som stadgas om statens jakträtt gäller om det inte genom urminnes hävd är annorlunda bestämt. I 1912 års jaktlag framgår att lagen inte gäller på mark som blivit till lapparnas uteslutande begagnande anvisat. Även den nu gällande jaktlagen och fiskelagen innehåller övergångsbestämmelser som innebär att äldre rättigheter grundade på urminnes hävd inte inskränks genom den nya lagstiftningen. Detta innebär enligt samerna att staten inte har någon jakt- och fiskerätt. Vidare åbe- ropas det s.k. skattefjällsmålet, NJA 1981 s. 1. I domen anges på s. 235 att samerna fram till 1886 haft ensamrätt till fisket på skatte- fjällen och inom lappmarkerna. Vidare framgår att samerna själva upplät fisket. 
 Staten var länge av den uppfattningen att samerna hade ensamrätt till marken. Historiskt betecknas marken som avsedd för samerna. Skälet till att samerna från 1886 inte fick upplåta jakt- och fiskerätten var också att de inte ansågs klara av det. Därmed skulle länsstyrelsen upplåta samernas jakt- och fiskerätt. Eftersom av- gifterna än i dag tillfaller samerna utgör det ett stöd för det syn- sättet. 
 I ett rättsfall från Högsta domstolen år 1942 (NJA 1942 s. 336) som behandlade privata markägares anspråk på jakträtt på krono- mark ovan odlingsgränsen angav staten att samerna hade ensamrätt till renbete ovanför odlingsgränsen och att man hade fullt skäl att anse att även rätten till jakt och fiske ovanför odlingsgränsen till- kom samerna ensamma. Först i förarbeten till jaktlagen i propo- sition 1986/87:58 och i samband med upplåtelse av småviltsjakten 1993 förs fram ett resonemang om att staten skulle ha en egen jakt- rätt. 
 Förslaget att öppna samebyarna 
 Den samiska befolkningen har en på urminnes hävd grundad ren- skötselrätt. Rätten till jakt och fiske inom renbetesfjällen och lapp- markerna är en del av renskötselrätten. Enligt rennäringslagen får bara medlem i sameby utöva renskötselrätten. Det betyder alltså att den samiska befolkningens kollektiva rättighet förvaltas av same- byarna. Enligt gällande regler är medlem i sameby i huvudsak same som deltar eller har deltagit i renskötseln inom byns betesområde. Innebörden är att renskötselrätten utövas av de ca 2 500 samer som 
 128 
  
 SOU 2005:116 
  
 Renskötseln – en översikt 
  
 är medlemmar i samebyarna. Totalt finns det ca 20 000 samer i Sverige. 
 Rennäringspolitiska kommittén föreslog att samebyn som med- lemmar skall anta alla samer som kan härleda sitt ursprung från samebyn. Syftet skulle vara att motverka nuvarande uppdelning av det samiska folket. 
 Rennäringspolitiska kommittén bedömde att trycket mot natur- resurserna jakt och fiske inte skulle komma att öka i någon nämn- värd utsträckning, eftersom de nya samebymedlemmarna som i första hand kan komma i fråga för att nyttja jakten och fisket sannolikt redan i dag jagar och fiskar. För att ytterligare minska faran för ett överutnyttjande föreslog kommittén också att samebyn skulle ha rätt att begränsa jakt- fiskerätten för sina medlemmar. 
 Sportfiskarna, Svenska Jägareförbundet, de tre nordligaste läns- styrelserna samt flera andra remissinstanser har kritiserat kommit- téns förslag och efterlyst en konsekvensanalys. Såväl Sametinget som Svenska Samernas Riksförbund är dock positiva till förslaget, jämför vidare 3.2. 
 129 
  
 5 
  
 Jakt och fiske i renskötsel- området – en översikt 
  
 5.1 
  
 Jakten 
  
 5.1.1 
  
 Allmänt 
  
 Fisket och i synnerhet jakten är fortfarande ett viktigt bidrag för hushållen i Norrland. Det framgår tydligt i en enkätundersökning 1996, riktad till jägare Norrlands inland där 43 procent av de till- frågade angav att huvuddelen av köttkonsumtionen kom från den egna jakten. Dessa resultat verifieras i en senare enkätundersökning från forskningsprojektet FjällMistra 2004. Nyttjandet av vilt och fisk ligger många gånger högre än det nationella genomsnittet för de boende i Norrland: 
  
 En stor andel av hushållen  
  
 (46–65 
  %) i de tre nordliga fjällänen använde kött från vilt regelbundet. Jämtland intar en tydlig tät- position. 
  
 I flera fjällkommuner använder omkring 90 % av hushållen kött från vilt regelbundet. 
  
 Skillnaderna mellan fjällområdet och övriga Sverige är när det gäller användningen av egen fångad fisk mindre än i fråga om vilt. Bak- grunden till detta är att det finns sportfiskare i en ungefär lika stor andel av hushållen i Norrland som i hushållen i övriga Sverige. 
 I det följande behandlas de viktigaste vilt- och fiskarternas eko- logi, utnyttjande och förvaltning. De är uppdelade i särskilda av- snitt för älg, ripor och fisk. 
 131 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 5.1.2 
  
 Älgen 
  
 Älgjakten är utan tvekan den viktigaste jakten för jägarna i det om- råde som berörs av vår utredning. 
 Älgstammen i Sverige som helhet uppvisar en mycket hög täthet i en internationell jämförelse och vinterstammen torde ligga kring 200 000 djur. När tillgången var som mest i början  
 1980-talet 
  sköts det drygt 170 000 älgar. Idag ligger nivån på omkring hundratusen älgar vilket motsvara drygt tiotusen ton kött. 
 Älgen är det största hjortdjuret och en stor älgtjur kan väga  
 600–700 
  kg i levandevikt under hösten. Korna är mindre och en stor ko väger vid motsvarande tid omkring 500 kg. Älgar i nordliga miljöer blir i regel  
 15–20 
  procent tyngre och växer under längre tid. Älgen lever vintertid huvudsakligen av kvistar från löv och barrträd men också bärris om detta är tillgängligt, medan löv, bärris och örter dominerar sommartid. Det finns inga uppgifter om att det skulle finnas någon födokonkurrens mellan ren och älg. 
 Älgen föder ofta tvillingar och älgstammen i Sverige har en hög tillväxt. Kornas produktivitet är beroende av kroppsstorlek men också av klimatet och är betydligt lägre i nordliga och kärvare klimat. Dödligheten och förändringen i älgstammens storlek styrs till stor del av människan. Jakten står för en mycket stor del av dödligheten. Det förhållandet att älgen i stort sett saknar naturliga fiender gör det (i vart fall förhållandevis) enkelt att reglera stammen. Älgstammen skulle växa mycket snabbt utan jakt och nå en mångdubbelt högre nivå innan tillgången på föda hindrar en fortsatt tillväxt. Sannolikt skulle älgstammen bli så stor utan jakt att den skulle beta ner till- gången på lämplig föda och så småningom krascha på grund av svält. Ingen annan viltarts utveckling är så direkt styrd av människan. Regleringen av älgstammen styrs ofta av beslut som motiveras av omfattningen av älgbetningsskador på skogen och viltolyckor föror- sakade av en tät älgstam. 
 Älgstammen ökade mycket snabbt under  
 1970-talet 
  och avskjut- ningen nådde en topp under början av  
 1980-talet. 
  Figur 5.1 visar det totala antalet skjutna älgar i Jämtlands, Västerbottens och Norr- bottens län. Notera den betydligt lägre avskjutningen i Norrbotten, vilken beror på att arealen älgproduktiv mark är förhållandevis liten. 
 Kunskapen om älgstammens storlek och sammansättning i fjäll- området är dock förhållandevis begränsad. Flyginventeringar, den enskilda metod som ger säkrast skattningar genomförs mycket sällan i fjällområdet. Data från den senaste (möjligen den enda) fjäll- 
 132 
  
 SOU 2005:116 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 inventeringen i Västerbotten visar på en vinterstam om knappt två djur per 1 000 ha. Många andra metoder bygger på att jägarna rappor- terar observerade älgar, räknar spillningshögar eller uppskattar betes- trycket. 
 Bedömningen försvåras också av att älgarna vandrar mellan vinter- och sommarområden. I södra fjällkedjan följer vandringarna i hög grad älvdalarna men de blir allt mer svårförutsägbara ju längre norr- ut man kommer. En älg kan vandra tio mil och röra sig över ett område på 100 000 ha. 
 Ett betydande problem i fjällområdet är att det är få jägare per arealenhet och att en betydande andel jägare inte bor i området. Särskilt i fjällområdet är det viktigt att ta hänsyn till den osäkerhet som finns i uppgifterna om älgstammens storlek när licenskvoterna fastställs. 
 Figur 5.1 Den totala älgavskjutningen mellan 1960 och 2001 i Jämtlands, Västerbotten och Norrbottens län 
 133 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Utgångspunkten för beslut om älgstammens storlek är att den skall vara produktionsanpassad, dvs. att den skall ligga på en nivå som utgår från reproduktionen i området. Rimlig hänsyn skall också tas till andra relevanta faktorer (skador på skogen, trafikolyckor m.m.). För detta fordras en väl fungerande inventering. 
 I en försöksverksamhet kring lokal älgskötsel som genomfördes av Svenska Jägareförbundet  
 1997–2003 
  påpekas några problem. Det är svårt för de lokala intressenterna att formulera tydliga mål för den lokala älgskötseln. Det behövs en regional/central nivå som kan bistå och samordna det lokala arbetet. Beslutsunderlag för lokala samråd i Norrlands inland bör samlas från områden som är närmare 100 000 ha. Älgvandring i Norrland och behovet av specialist- kunskap för att kunna utvärdera flyginventering, älgobservationer m.m. ansågs också vara ett problem. En lägre precision på kun- skapen om älgstammen i fjällområdet torde göra det mycket vansk- ligt att reglera älgpopulationen mot önskat mål och det är en risk att förhållandena i skogslandet alltför okritiskt överförs till det fjälldominerade området. En lång jakttid i kombination en svag älg- stam som lätt överskattas kan göra att älgstammen reduceras till en mycket låg nivå. Det saknas statistiskt robusta inventeringsmetoder. Den illegala älgjakten antas vara betydande i delar av det aktuella området. 
 Administrationen och regelverket för licensområden (inklusive älgskötselområden) har länge varit under diskussion och det har funnits olika möjligheter att registrera områden för älgjakt hos länsstyrelsen. Åtgärder som stödutfodring eller viltvårdsplantering- ar för älg är mycket ovanliga i det berörda området. Lokalt sker försök med utfordring och störning i syfte att få bort älgar som koncentreras i skogsplanteringar. 
 Avskjutningen på statens mark på renbetesfjällen och ovanför odlingsgränsen är en liten del av den totala älgavskjutningen och följer inte helt den länsvisa utvecklingen. Avskjutningen för same- byar och övriga jaktlag på renbetesfjällen i Jämtland visas i figur 5.2. Nedgången i samebyarna verkar komma några år efter nedgången i övriga delar av länen medan övriga älgjaktsområden visar en mer jämn, om än något minskande avskjutning. 
 134 
  
 SOU 2005:116 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 Figur 5.2 Tillgängliga data för älgavskjutningen på renbetesfjällen och ovan- för odlingsgränsen i Jämtlands och Västerbottens län 
 Samebyarna har under senare tid har svarat för  
 70–75 
  procent av den totala avskjutningen på renbetesfjällen i Jämtlands län. I Väster- botten sköts 1  
 200–1 
  400 älgar ovanför odlingsgränsen  
 1993–2003. 
  Detta framgår redan av kap 3. 
 Avskjutningen i Norrbotten visas i figur 5.3. Fram till början av  
 1990-talet 
  låg ortsbornas avskjutning på en högre nivå varefter den sjönk dramatiskt. Därefter har samebyarna legat på en högre av- skjutning trots att de s.k. ortsbojaktlagen haft en högre tilldelning. 
 135 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Figur 5.3 Älgavskjutning på statens mark ovanför odlingsgränsen i Norrbotten 
 I synnerhet bland ortsbojägarna i Norrbotten utnyttjar man i minst grad den andel av antalet älgar som man fått tillstånd att skjuta, s.k. licensfyllnad. I medeltal utnyttjar, fyller, ortsbor och samebyar sin licens till 59 respektive 68 procent i Norrbotten. Motsvarande siffror är mellan 61 och 88 procent i Jämtland där den är något högre för samebyar än för ortsbojägare. I Västerbotten är den mellan 62 och 77 procent. 
 Hur regelverket i fråga om älgjakten tolkas i de olika länen ut- vecklas i kapitel 3 och i bilaga 3. 
 Det har tidigare  
 (1986–87) 
  gjorts en omfattande undersökning av jaktens värde. Denna omräknades då till reala belopp i penning- värdet år 2000. Köttvärdet för älgjakten i Norrland beräknades till 223 miljoner kronor och de uppskattade kostnaderna (arrenden, resor, utrustning) till 226 miljoner. Älgjakten i Norrland går i stort sett jämnt upp, medan den i södra Sverige ger ett ekonomiskt underskott på 30 procent. Tar man hänsyn till rekreationsvärdet, så uppstår ett överskott både i södra och norra Sverige. Särskilt i södra Sverige är rekreationsvärdet högt, trots att antalet fällda älgar per älgjägare är högre i norra Sverige än i södra Sverige. Situationen har emellertid förändrats på flera sätt sedan  
 1986–87. 
  Älgstammen har minskat i storlek. Jägarkåren i Norrland har åldrats och befolk- ningsminskningen i glesbygdsområdena, bl.a. många fjällbyar, har skapat rekryteringssvårigheter i fråga om den fastboende befolk- ningen. Risken för att antalet fastboende jägare i Norrlands inland 
 136 
  
 SOU 2005:116 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 skall minska inom  
 5–10 
  år är stor. Det blir därmed än svårare att reglera älgstammen i fjällområdet via jakt. Samtidigt kommer älg- stammen att vara ett viktigt bytesdjur för de stora rovdjuren, i synnerhet varg. 
 Älgjakten har också ett värde i form av arrangerad turistjakt. Här är det dock svårare att ge några entydiga värderingar. Skickliga entreprenörer som erbjuder representationsjakt för företag anger att en älg kan motsvara en bruttoinkomst på mellan 50 000 och 100 000 kronor. Det finns dock få uppgifter om företag som säljer älgjakt i Norrlands inland. 
  
 5.1.3 
  
 Dalripa och fjällripa 
  
 I Sverige finns två arter av ripa, dalripa och fjällripa. Fjällripan finns i huvudsak på kalfjället och ibland nere i den glesa fjällbjörkskogen medan dalripan även finns i skogslandet och på öarna i Norrbottens skärgård. Ripstammen fluktuerar mycket år från år och antalet dal- ripor kan variera med upp till tre gånger den totala stammen mellan två påföljande vårar. 
 Betydligt mera är känt om dalripan än fjällripan och det följande rör i huvudsak dalripa om inget annat sägs. 
 Vanligtvis sägs dalripan fluktuera med ett  
 tre–fyraårigt 
  mönster, men senare tids forskning har visat på längre och mer oregelbundna fluktuationer, särskilt i norr. Den totala vårstammen av dalripa har mycket ungefärligt uppskattats till mellan 100 000 och 400 000 par i Sverige. Förlusten av ägg och kycklingar är stor och varierar också den starkt mellan år. Den årliga dödligheten i ripstammar upp- skattas till  
 45–60 
  procent, kycklingdödligheten oräknad. Rovviltet är den viktigaste direkta dödsorsaken i områden med måttlig jakt. 
 I Sverige är ripjakt tillåten 25  
 augusti–sista 
  februari i Jämtland, men är utsträckt till 15 mars i Västerbotten och Norrbotten. Det mesta av jakten sker dock den första veckan. Närmare 70 procent av den totala avskjutningen sker under jaktens första 10 dagar. I Norge har ripjakten varit populär under lång tid och antalet rip- jägare uppgår till ca 90 000, jämfört med knappt 10 000 i Sverige. Den totala avskjutningen är också  
 5–10 
  gånger större än i Sverige. 
 Det har sedan länge varit möjligt att få arrendera ripjakt av lant- bruksnämnderna efter godkännande av berörda samebyar. Det mesta kända exemplet är kanske Kiruna Jakt- och Fiskevårdsförening som arrenderade stora delar av Kiruna kommun under flera decennier. 
 137 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Intresset för jakt med stående fågelhund tycks ha ökat under 1980- talet och trycket på lantbruksnämnderna att upplåta mark ökade därmed också. 
 1986 var ca 450 000 ha upplåtna på 103 arrenden i Jämtlands län. Dessutom fanns en kölista på omkring 350 personer som önskade få tillgång till ripjakt. Samebyarna och lantbruksnämnden disku- terade förutsättningar för att öka möjligheterna till ripjakt sam- tidigt som samebyarna ville ha möjligheten att själva ta hand om och administrera jakten. 1987 startade en försöksverksamhet i Jämtland inom Tåssåsens, Tännäs och Offerdals samebyar med syftet att bl.a. öka jaktutbudet och stödja kombinationsverksamhet inom samebyarna. 
 Från jaktåret 1990/91 infördes den s.k. Jämtlandsmodellen i samtliga samebyar i länet. Ca 600 000 ha av det drygt 1 miljon ha stora området renbetesfjäll delades in i 2 500 ha stora jaktområden. I de flesta samebyar delade dåvarande lantbruksnämnden och byarna på ansvaret, även om myndigheten skötte all jaktupplåtelse i några byar. 
 Tåssåsens, Mittådalens, Rattevare och Hotagens samebyar tog emellertid ett eget ansvar för administration av ripjakten. Bok- ningen skedde genom att intresserade jägare kunde ringa till en särskild telefonkö som öppnades ett givet klockslag på ett bestämt datum. I och med de förändringar som skedde i fråga om småvilts- jakten i fjällen den 1 juli 1993 försvann samebyarnas möjligheter att disponera mark för egen kortförsäljning. 
 2003 beslöt Länsstyrelsen i Jämtlands län att under en försöks- period  
 (2003–2005) 
  låta Tåssåsens sameby genom sin jaktförening Giehren vara ensam återförsäljare av jakttillstånd inom samebyns marker. Det s.k. Tåssåsenförsöket skall inte blandas samman med den tidigare Jämtlandsmodellen (även om Tåssåsens sameby deltog även i detta försök). 
 Tåssåsen sameby är nu uppdelad i 26 områden för småviltsjakt. Totalt är 95 200 ha upplåtna. Jägare som löser dagkort och vill jaga under premiärperioden gör en intresseanmälan för att komma med i lottning av turordning. Lottningen ska ske under överinseende av länsstyrelsen. Resultatet presenteras på internet. I takt med att lott- ningen framskrider kontaktar man jägarna beträffande bokning av tid och ställe. 
 Ett delområde om 7 840 ha är upplåtet endast för dem som har årstillstånd för småviltsjakt i Jämtland. Där kan jakt också bedrivas under älgjaktsuppehållet. I övriga delar av samebyområdet får jakt 
 138 
  
 SOU 2005:116 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 inte bedrivas med stöd av årstillstånd förrän tidigast den 1 oktober och då skall samebyområdets återförsäljare kontaktas tidigast en vecka innan jakten. Jägare med årstillstånd kan hänvisas till annat område på grund av redan inbokade jägare med dygnstillstånd, pågående älgjakt eller renskötselarbete. 
 Fördelarna för samebyn är att den själv får kontroll över hur jakten bedrivs och därigenom bättre kan styra jägarna dit där riskerna för störning är minst. Andra fördelar som förs fram är t.ex. att områden med konstaterat dålig bytestillgång inte upplåts, att antalet samtidigt jagande på samma område kan bestämmas, att en kontinuerlig kontroll kan ske av jaktens påverkan på såväl fauna som flora och att en ständig tillsyn av jaktutövningen sker. Den kritik som riktats mot systemet har dels varit att de som har års- tillstånd fått det svårare att nyttja markerna inom samebyn i jäm- förelse med tidigare, dels att många jägare inte tycker det är bra med ett bokningssystem som innebär att man måste låsa sig till ett mindre område mer än två månader innan jakten börjar. 
 Tåssåsenmodellen är det enda nu aktuella exemplet på att en sameby fått ett större inflytande över småviltsjakten. I övriga same- byar sker kortförsäljningen via olika återförsäljare. Här skiljer sig länen genom att Västerbotten har nio återförsäljare medan Jämtland och Norrbotten har 20 respektive 40. 
 Jaktintensiteten har varierat mellan en och två jaktdagar per kvad- ratkilometer sedan den nya ordningen för småviltsjakt i fjällen in- fördes 1993. Antalet jaktdygn på statens mark ovanför odlings- gränsen och på renbetesfjällen i Jämtland visas i figur 5.4. Norr- botten uppvisar högst antal jaktdygn strax efter reformen 1993 men antalet sjunker sedan ner till liknande nivåer som för Väster- botten och Jämtland. Sedan 1997 har jaktintensiteten legat på mellan 43 000 och 51 000 jaktdagar. Hårt nyttjade områden kan nå upp till tio jaktdagar per kvadratkilometer. Jaktframgången varierar mycket. Mindre än 10 procent av jägarna tar ut mer än hälften av det som skjuts. 
 139 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 Figur 5.4 Det uppskattade antalet dagar småviltsjakt i de berörda om- rådena inom de tre fjällänen 
 Alla de tre nordligaste länen har samma begränsning av hur många ripor varje jägare får skjuta, nämligen åtta ripor och tre skogshöns per jägare och dag. Det går inte att helt säkert säga hur stor andel av ripstammen som kan tas ut via jakt i en uthållig beskattning eftersom det varierar mellan områden och år. Uttaget i ett område styrs dock i högre grad av antalet jaktdagar under en säsong. I de flesta fall kan antalet jaktdagar per ytenhet användas som ett index av hur stort uttaget är i en population. Mellan tre och fem jaktdagar per kvadratkilometer är en jaktnivå som normalt inte skall för- orsaka några problem medan en mer detaljerad uppföljning rekom- menderas vid högre intensitet. En avgörande omständighet är hur mycket det jagas i omgivande områden. Det finns i dagsläget inga tecken på att ripstammen skulle visa en bestående negativ trend utanför den normala variationen i något av de  
 20-tal 
  områden som inventerats varje år. Tidigare fanns i populära delområden en be- gränsning av antalet jaktdygn, men områden med en sådan kvotering är inte längre lika vanliga. 
 Länen har delvis olika system för att avlysa områden. Jämtland har fasta områden som inte förändras mycket mellan åren och dess- 
 140 
  
 SOU 2005:116 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 utom stängs alla områden under de första två veckornas älgjakt i september. I Norrbotten stängs också områden under del av säsong- en och beslut om stängningens omfattning fattas innan jaktsäsongen börjar. I Västerbotten fattas beslut om stängning varje vecka under hösten. I de två nordligaste länen så stängs inga områden p.g.a. älg- jakt. 
 Västerbotten har en mycket högre andel utländska jägare än de övriga länen, delvis beroende på att Jämtlands län är stängt för jägare som inte är bosatta i Sverige under de två första veckornas jakt. I Västerbotten utgör utländska jägare en majoritet av det totala antalet jägare. 
 Inkomsterna från försäljningen av kort i de tre nordligaste länen ligger på ca 10 miljoner kronor. Köttvärdet är mycket litet för ripor även om det förekommer att renskötare och andra ortsbor i fjäll- världen jagar för försäljning, främst genom snarning och jakt med kula vintertid. Enstaka rapporter tyder på att enskilda jägare totalt kan komma upp i närmare tusen ripor under en säsong. En stor andel av vinterjakten är, till skillnad från höstjakten, riktad mot fjällripa. 
 Det beräknade ekonomiska överskottet för småvilt är ungefär hälften av motsvarande överskott för älgjakt. Möjligen är det också mer priskänsligt och en ökning av kostnaden för dagkortet skulle därmed få stort genomslag på antalet jaktdagar. 
 Betydelsen av exklusiv tillgång till goda ripområden för kommer- siell jakt framhålls ofta, men också omdiskuterad. En entreprenör som bedriver jaktturism kan sannolikt få 4 000 kronor per jägare och jaktdag för ett ripjaktspaket i ett område där inga andra jägare får jaga. Av enkätsvar vet man emellertid att den andel av svenskar- na som har sympatier för en sådan användning av statens mark i fjällområdet är liten, mindre än en av tio. 
 Hur regelverket i fråga om småviltsjakten tolkas i de olika länen utvecklas i kapitel 3 och i bilaga 4. 
  
 5.2 
  
 Fisket 
  
 Fisket på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen i Jämtland har till skillnad från jakten haft en bredare upp- låtelse under längre tid. Fiskeriverket har också i 1996 års utvärder- ing av den upplåtelseform som infördes 1993 för statens mark i fjällområdet pekat på att de förändringar som skedde i fråga om 
 141 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 SOU 2005:116 
  
 fisket egentligen inte innebar några nya former för förvaltning. De principer som reformen innebar tillämpades i stora delar av fjäll- området redan före reformen, framför allt i Jämtlands län. En för- ändring som skedde var dock att ett ökat antal vatten uppläts för sportfiske och antalet sjöar som var undantagna för samernas hus- behovsfiske minskade. 
 Sjöar med naturliga bestånd av röding och utan andra fiskarter är framförallt representerade i den svenska fjällkedjan. I lägre belägna vatten tillkommer öring, lake och elritsa. Vattendragen i barrskogs- landet innehåller abborre, sik och gädda. Där klarar rödingen inte konkurrensen från den mer effektiva siken. Siken finns i många vatten på statens mark i Västerbotten och Norrbotten. Rödingen uppträder i många olika s.k. syskonarter och olika populationer kan uppvisa ekologiska och genetiska särdrag i samma sjö. Variationen i tillväxt är betydande, allt från 100 g till 10 kg bland könsmogna fiskar. Det finns också populationer av s.k. tusenbröder med en medelvikt på  
 10–20 
  g. 
 Öringen är inte bunden till fjällvatten utan förekommer hela vägen från fjäll till kust. I en del vattendrag är öringen stationär och småvuxen medan den i andra uppvisar ett vandringsmönster. Där tillbringas de första åren i rinnande vatten men sedan sker en ut- vandring till närmaste insjö eller hav. Där övergår de till fiskdiet och kan bli mycket stora,  
 5–10 
  kg. Många sjöar och vattendrag i fjällområdet har enbart bestånd av öring och förhållandet mellan populationer av öring och röding uppvisar generellt stor variation. 
 Harren återfinns i både sjöar och rinnande vatten. Den kan också övervintra i Bottenvikens brackvatten. Harren blir sällan större än  
 1,5–2 
  kg. 
 Fiskpopulationerna i fjällområdet har påverkats av utbyggnaden av vattenkraften som inte enbart skapat vandringshinder utan också lett till att grunda stränder torrläggs vintertid. I fiskevårdande syfte gjordes tidigare utsättning av sötvattensräkan Mysis relicta. Detta ledde dock till en konkurrenssituation gentemot rödingen. Människan har också under mycket lång tid flyttat fisk mellan sjöar. Fiskeri- verket har pekat på vikten av att bevara de högt belägna fisktomma sjöar som förekommer i fjällvärlden. 
 Fiskets förutsättningar förändrades starkt efter övergången från bomullsnät till nylonnät under slutet av  
 1950-talet. 
  Regleringen av nätfisket har traditionellt varit begränsat. I vissa fjällvatten före- kommer fiske med 12 m djupa nät. De selektiva nylonnäten fångar främst de större och mest snabbväxande individerna. Fisket, i 
 142 
  
 SOU 2005:116 
  
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt 
  
 synnerhet nätfisket, har genomgått en teknikutveckling under de senaste 50 åren som inte har sin motsvarighet inom jakten, men en samstämmig uppfattning bland de ansvariga på länsstyrelserna är att nätfisket på statens vatten i fjällområdet ändå minskat i om- fattning sedan reformen 1993. Så gott som allt nätfiske på statens vatten i Jämtlands fjällområde bedrivs av samer. I Västerbotten och Norrbotten har nätfisket på statens vatten minskat genom föränd- ringar i upplåtelsen från 1996 och fram till i dag. Användningen av ekolod verkar inte ha fått något större genomslag i fjällfisket. 
 Sportfisket sommartid sker främst under senare delen av juli och hela augusti. Fisket med spinn- och haspelspö är mer inriktat på större röding, öring och harr. Flugfisket tar ett bredare urval av storlekar och fisken kan återbördas relativt oskadd till vattnet medan mete med agnad krok oftast ger skador i fiskens munhåla. Ekolod i kombination med dragrodd och fiske med s.k. utter har under senare tid utvecklats till mycket effektiva redskap för större öring och röding och dess användning är numera föremål för restriktioner i många fjällvatten. 
 Säsongsmässigt dominerar pimpelfisket på fjällsjöarna under april. Det råder delade meningar om huruvida detta fiske är selek- tivt eller inte, men om det skulle vara selektivt så verkar det leda till mer småväxta individer. Fiske med nät och i viss mån handredskap kan också påverka populationens struktur och framför allt storleks- fördelningen av individer. Det är väl känt att intensivt nätfiske ökar andelen småväxta individer. Försök med att lägga i träda eller reg- lering av fiskemetoder har visat sig kunna återställa bestånden relativt snabbt, i första hand i fråga om öring och abborre. I en del rödingvatten beror en hög andel av småväxt röding på konkurrens och födobrist. Ett riktat fiske mot småröding kan ge högre andel av större rödingar i sjöar med täta bestånd av liten röding (tusen- bröder). 
 Fiskeriverket har pekat på att en överbeskattning lett till påtagliga minskningar av bestånd. Fjällsjöar med stor andel småväxt röding kan i vissa fall vara resultatet av ett alltför högt uttag genom nätfiske snarare än genom en födokonkurrens. 
 I fråga om upplåtelserna av fisket ovanför odlingsgränsen och på renbetsfjällen har det tidigare, i motsats till vad som varit fallet för småviltjakten, funnits ett antal olika former för upplåtelse. Sedan länge finns det ett system med exklusiv rätt för samebyar att fiska i särskilt angivna vattendrag, s.k. undantagsvatten. I och med den nya ordningen från 1993 minskade andelen undantagsvatten i 
 143 
 Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt SOU 2005:116 
 Norrbotten och Västerbotten medan mycket små förändringar skedde i Jämtland. 
 Andra former av upplåtelse som inkluderat möjlighet till nätfiske har varit skattefiske, långtidsupplåtelse till fiskevårdsföreningar, fiskecamper och enskilda samt särskilda tillstånd (Kiruna Jakt- och Fiskevårdsförening). I och med förändringen av upplåtelseformerna 1993 har en ökad restriktion införts på många av dessa vatten, t.ex. nätfiskeförbud eller reglerat antal nät och minimimått på fångad fisk. Antalet tillstånd som kan klassas som husbehovsfiske varierar mellan län men är under översyn i Norrbotten och flera tillstånd har dragits tillbaka eftersom personerna inte längre bor ovanför odlingsgränsen. Även i Västerbotten har antalet tillstånd för husbe- hovsfiske minskat till ca 650, en minskning med drygt 30 procent på sju år. I Jämtland är antalet tillstånd mycket lågt. 
 Det har alltid förekommit en allmän upplåtelse i form av kort- fiske i särskilda vattendrag på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetsfjällen. Den förändring som skedde 1993 innebar inte att antalet fiskedygn med handredskap ökade i Jämtland. Snarare skedde det en nedgång, även om andelen årskortslösare ökade bland sportfiskarna. Antalet fiskedygn ligger nu kring 35 000 per år. Antalet sportfiskedygn i Norrbotten ökade kraftigt i och med reformen men gick sedan ned något och ligger nu ganska stabilt kring 100 000 dygn. I Västerbotten sker fortfarande en ökning och antalet ligger nu på cirka 40 000 fiskedygn per år. Det ger samman- taget 175 000 dygns sportfiske varje år på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen i Jämtland. 
 Fiskeriverket anger att samernas husbehovsfiske ligger på ca 150 kg fisk per familj och år, medan övriga husbehovsfiskare bedöms ta upp 50 kg fisk per familj och år. Husbehovsfisket bedöms vara något mindre än sportfisket även om uppgifterna är något osäkra. 
 Det totala värdet av kortförsäljningen på statens vatten i fjäll- området är ca 6 miljoner kronor per år, varav 1,6 miljoner kronor i Jämtland, 1,4 miljoner kronor i Västerbotten och 3,0 miljoner kronor i Norrbotten. Siffrorna varierar mellan åren. 
 Kostnaderna för en sportfiskedag i fjällområdet har beräknats vara  
 400–1 
  200 kronor, i första hand i form av kostnader för bo- ende och mat. Det uppskattade ekonomiska överskottet beräknas till ca 100 kronor, dvs. samma storleksordning som för ripjakten. 
 Hur regelverket i fråga om fisket tolkas i de olika länen utvecklas i kapitel 3 och i bilaga 4. 
 144