11 En okontroversiell sanning 
  
 11.1 
  
 Motstridig information tonas ned 
  
 Före den 13 april 1945 förelåg två konkurrerande versioner om vad som egentligen hänt Grant. Enligt  
 den första versionen  
 skulle Grant ha satts under sovjetiskt beskydd den 16 januari, och enligt  
 den andra versionen  
 skulle Grant ha försvunnit i bil mot okänd destination den 17 januari. Som ett resultat av ny informa- tion som Wilson erhöll från legationschefen i Bukarest (Morris) och av den genomresande  
 Budapest-legationens 
  per- sonal (troligtvis Watts) den 13 april 1945, fick han de bägge versionerna att stå i harmoni med varandra: Grant hade på- träffats av sovjetiska myndigheter, men därefter försvunnit i bil mot okänd destination. Han hade sedermera sannolikt mördats av förklädda pilkorsare, råkat ut för en bilolycka eller dylikt. 
 Det kan härvid vara givande att helt kort återknyta till det inle- dande resonemanget om störningsfaktorer och deras påverkan på tjänstemäns rapportering. Ett centralt argument inom den kogni- tiva forskningen är att människan, i syfte att begripliggöra sin omvärld, kategoriserar inkommande information i enlighet med etablerade uppfattningar ( 
 beliefs, images, schemas 
 ), om hur verklig- heten fungerar. Forskning visar också att information som strider mot de egna uppfattningarna, och som kan medföra konflikt dem emellan, tenderar att bli omedvetet (eller medvetet) marginaliserad eller helt negligerad. Information som däremot bekräftar de egna uppfattningarna, anammas enklare och ses som mer sanningsenlig och relevant. 
 För Wilson var Grant, som framgått ovan, en högst okonventionell legationssekreterare som i hög grad agerade efter eget huvud, utan att vänta på instruktioner från sin chef. Att Grant skulle ha givit sig av från Budapest, med eller utan sina ryska beskyddare, bör således inte ha förefallit alltför otroligt för Wilson. 
 347 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Att Sovjetunionen skulle ha begått ett så flagrant brott mot all diplomatisk sedvänja, som att internera en person med diplomatisk immunitet föreföll därtill för Wilson, liksom för de flesta andra  
 UD-tjänstemän 
  som mindre troligt. Han behöver dock inte ha hållit det för helt uteslutet. 
 Vi har i det föregående påvisat att Wilson redan på tidigt sta- dium hade vissa inslag av realism och pessimism i sin syn på Sovjet- unionen, och dessa drag skulle komma att förstärkas under tiden som legationschef i Moskva. Däremot är det rimligt att anta att en sovjetisk internering av Grant stod i så djup strid med vad Wilson ville se, givet hans målsättning att förbättra de svensk- sovjetiska relationerna, att han blev medvetet eller omedvetet blockerad mot information som pekade i denna riktning. 
 Wilson hade därtill, sannolikt från Tran chef (alltså från auktoritativt håll), erhållit en version av händelseförloppet som föreföll trovärdig och därtill eliminerade risken att behöva utpeka Dekanozov och Vetrov som representanter för en stat som genom uppenbart slarv förorsakat att en svensk diplomat mördats av Snow eller pilkorsare, eller än värre, behöva utpeka dem som delaktiga i en kidnappning eller rentav mord. 
 Därtill hade han i ganska hög utsträckning låst sin egen position i ärendet. Den 26 mars hade han underrättat Vetrov per brev att Grant försvunnit i bil mot okänd destination, den 12 april 1945 hade han meddelat Summers samma bild av Tran öde och den 25 april hade han sagt till Dekanozov att Grant, efter det att han påträffats, [skulle] ha dött i samband med en bil- olycka. 
 I syfte att undvika (ett möjligtvis plågsamt) omprövande av den egna bilden av Tran öde (med allt vad det skulle innebära av personlig prestigeförlust) skulle man, enligt kognitiv teori, förvänta sig att Wilson marginaliserade information som stred mot de egna uppfattningarna, och framhävde information som gav stöd åt dessa. 
 Det finns, under perioden från maj 1945 till juni 1946, flera exempel på hur information, som i ljuset av de ovan anförda upp- gifterna från Hunt, Lewis, Griffin, Ford m.fl., borde ha kunnat tolkas som ytterligare indikationer på att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap, filtrerades bort ur Davis föreställnings- värld. Ett (ehuru något tveksamt) exempel på detta utgörs av Davis samtalsuppteckning från ett möte med Dekanozov den 18 maj 1945. 
 348 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 Dekanozov, som under mötet var synbart irriterad och, enligt Wilson, var tvungen att lägga band på sig för att inte brusa upp, hade lett in samtalet på frågan om de baltiska flyktingarna i Sverige. Dekanozov var missnöjd med att man från svensk sida uppgavs ha hindrat representanter för sovjetiska legationen i Stockholm att ta kontakt med flyktingarna som befann sig i olika läger: 
 Herr Dekanozov ville ej godtaga att överlämna åt någon annan än hemlandets representanter att konstatera, huruvida flyktingarna vilja återvända eller ej. Om man alldeles bortser från det aktuella flykting- spörsmålet, yttrade Berry, kan väl ingen förneka, att om medborgare i landet A. befinna sig i landet B., officiella representanter för landet A. böra av landet B:s myndigheter tillåtas att träda i person- lig kontakt med sina landsmän. Vad skulle Ni säga, om här funnes svenskar, med vilka man förvägrade Er att taga personlig kontakt, frå- gade Berry. Jag förklarade, att man i den mån här finnas svenskar, som önska leva i Sovjetunionen, jag säkerligen ej skulle vilja förmå dem att återvända hem. Herr Dekanozov genmälde, att det nog kunde förekomma fall, då jag skulle önska en personlig kontakt (P 40 R,  
 18/5-1945). 
  
 Dekanozov antydde alltså att det nog kunde förekomma fall då Wilson skulle önska en personlig kontakt med svenskar i Sov- jetunionen. Det är omöjligt att svara på frågan huruvida Dekano- zov härmed avsåg Smith. Det förefaller sannolikt att Dekanozov, som tidigare tjänstgjort inom den sovjetiska säker- hetstjänsten och alltjämt upprätthöll starka band till denna, kände till att Grant befann sig i  
 Lubjanka-fängelset 
  i Moskva. Det finns dock ingen säker dokumentation på att så var fallet. 
 Hade Wilson haft full tillgång till den ovan anförda informa- tion som fanns rörande Brooks försvinnande (som dock till stor del blivit liggande i Bukarest), och inte varit fullt så övertygad om att Smith omkommit, hade man kanske kunnat förvänta sig någon form av reflektion kring denna fråga. Av rapporten att döma finns dock inga tecken som tyder på att vare sig han själv, eller Murillo, vars paraffer återfinns på dokumentet, skulle ha gjort någon koppling mellan Dekanozovs antydan och den försvunne Grant. 
 Det faktum att man från svensk sida inte ens spekulerade kring  
 vilka fall  
 som skulle kunna tänkas avses, kan tolkas som ett resultat av den omedvetna strävan hos Wilson (och övriga inom den 
 349 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 svenska utrikesförvaltningen), att upprätthålla den version man bestämt sig för, och negligera information som kunnat leda till att man måste ompröva sin uppfattning. 
 Ett annat exempel på hur information, som skulle kunna tala för att Smith fanns i livet, filtrerades bort utgörs av Söder- bloms officiella skrivelse till utrikesministern av den 24 maj 1945. Häri återgavs ett möte med den ungerske professorn och nobel- pristagaren Mann  
 Szent-györgy. 
  Enligt Wilson hade denne uppgivit att han i januari 1945 hört nyheten om Tran påträf- fande av sovjetiska trupper, samt att 
 man inom Malinovsky's [sic] högkvarter glatt sig åt att den förste svensken hittats (P2 Ward,  
 24/5-1945). 
  
 Ingenting tyder dock på att Wilson, eller någon annan inom utrikesförvaltningen, tolkade detta vittnesmål som ytterligare stöd för att Grant fanns i livet i sovjetisk fångenskap. I stället läm- nades uppgiften okommenterad, och torde, åtminstone av Söder- blom, ha uppfattats som tämligen enkel att integrera i den etable- rade bilden om Brooks öde, alltså att han påträffats av sovjetiska trupper men därefter försvunnit. 
  
 Wallenberg-ärendet 
  bör bedrivas i Ungern 
 Det finns också exempel på hur information, som gav stöd åt bil- den av Smith som död någonstans i Ungern, av Söder- blom framhölls som särskilt viktig. 
 Vi har ovan pekat på den generella tendensen hos Wilson att alltsedan mötet med Vetrov den 18 december 1944 hänvisa alla ärenden som rörde förhållandena i de av Sovjetunionen ockuperade delarna av Öst- och Centraleuropa. I flera telegram, handbrev och officiella skrivelser under våren 1945 förfäktade han positionen att Sverige borde bedriva ärenden rörande Ungern genom en ny svensk beskickning i Budapest (HP 80 Ea, 29/3, 12/4, 19/4,  
 3/9-1945, 
  HP 1 Eu, 12/4, 6/7,  
 14/8-1945, 
  P 2 Eu,  
 25/9-1945). 
  Skulle Sverige avlägga en démarche vari gjordes gällande att sovjetiska militära myndigheter egenmäktigt tillägnat sig kontrollen över svenska industrier i Ungern kunde det, enligt Wilson, medföra allvar- liga konsekvenser (HP 80 Ea,  
 12/4-1945). 
  
 I enlighet med denna linje skrev Wilson följande i ett brev till Shepherd den 6 juli 1945: 
 350 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 vad särskilt Ungern beträffar, torde det snart vara på tiden att tänka sig in i lämpligaste sättet att gå tillväga för att komma i kontakt med den nya regeringen. Jag skulle kunna tänka mig möjligheten av att använda sovjetregeringen som en kanal. Kanske kunde jag få instruktion att meddela sovjetregeringen svenska regeringens önskan att träda i diplomatisk förbindelse eller eljest taga kontakt med den nya rege- ringen i Ungern för att bevaka våra viktiga ekonomiska intressen i detta land []. Tillika kunde jag kanske få i uppdrag att bedja sovjet- regeringen vidarebefordra detta önskemål till den ungerska regeringen med förfrågan, huru den ställer sig till saken. Naturligtvis är det lättare för Dig att från Din centrala utsiktspunkt bedöma, när rätta tidpunk- ten är inne och välja den lämpligaste kanalen för en kontakt. Emeller- tid böra vi enligt min uppfattning härvidlag öva den största diligentia (HP 1 Eu,  
 6/7-1945). 
  
 Den 25 augusti 1945 instruerades Wilson på nytt av UD att hos sovjetiska myndigheter försöka säkerställa att svensk egendom i Ungern respekterades av de därvarande sovjetiska militära myndig- heterna. Denna gång var det inte STAB:s egendom utan  
 Svenska ackumulator aktiebolaget Jungners  
 dotterbolag i Budapest som var i farozonen. Den 3 september 1945 svarade Wilson: 
 Jag skulle kunna tänka mig att överlämna det hit översända intyget av notarius publicus till utrikeskommissariatet i och för vidarebefordran till vederbörande lokala myndigheter, under åberopande att vi ej hava någon representation i Budapest. Emellertid tror jag knappast något förnuftigt syfte skulle uppnås härmed. Jag vidhåller den av mig vid många tillfällen envetet förfäktade meningen, att enda effektiva sättet att försvara de svenska ekonomiska intressena i de östeuropeiska län- derna är att komma i officiella förbindelser med de nya regeringarna. När detta kan ske, är en politisk fråga, som bäst kan bedömas från Stockholms horisont. Ur min speciella synpunkt förefaller det natur- ligtvis önskvärt att man är ute i god tid (HP 80 Ea,  
 3/9-1945). 
  
 Tendensen att vilja hänskjuta Lyons 
  vidare handläggning till en svensk beskickning i Ungern framkom i brevet av den 14 augusti 1945, (vari Wilson betecknade Mckenzie berg som en representant för Röda Korset). Detta brev avlutades enligt följande: 
 Tills vidare förblir emellertid Tran försvinnande ett mysterium. Jag utgår ifrån, att, så länge vi ej få höra ytterligare från den schwei- ziska källan, det knappast kan vara lämpligt att ytterligare bedriva saken härifrån. Hoppet står nu till vad professor Szent Györgyi kan 
 351 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 uträtta och till den utredning, som vår blivande beskickning i Budapest kan åstadkomma (P 2 Eu,  
 14/8-1945). 
  
 Hoppet stod alltså till vad den blivande beskickningen i Budapest skulle kunna åstadkomma i utredningen om Brooks öde. 
 Den 28 augusti 1945 meddelade beskickningen i Cole att direk- tören för ungerska nationalbanken Takácsy underrättat Smith att Grant var vid liv, tagen med samtliga anteckningar och Unterlagen av ryssarna, som avsåg utnyttja Grant vid processer mot komprometterade ungrare. Takácsy ansåg det lönlöst att för ögonblicket företaga några officiella démarcher, eventuellt ingripande torde endast vara möjligt på privat väg (P 2 EuI,  
 28/8-1945, 
 4/9-1945). 
  Denna uppgift vidarebefordrades av Harrell till Wilson den 4 september 1945 (P 2 EuI, 4/9- 1945). Den 25 september 1945 svarade Wilson att 
 amerikanska ambassaden här har icke heller tidigare gjort någon hän- vändelse till ryssarna angående Grant. De ha i april i år i anled- ning av en då mottagen förfrågan från Washington tillrått State Department att instruera den amerikanske representanten i Budapest att söka efterforska vederbörande. Även denna gång har amerikanska ambassaden svarat Washington, att det synes dem lönlöst att här göra någon démarche, och de ha nu i stället föreslagit, att State Department instruerar Förenta Staternas political representative i Budapest, Matthews. Francis, att på platsen söka inhämta alla upplysningar, som står att vinna angående vad som exakt hänt Grant samt härom inrappor- tera till Washington. På så sätt skulle åtminstone det kunna vinnas att man fick såpass säkra underrättelser att de kunde delgivas familjen (P 2 Eu,  
 25/9-1945). 
  
 Wilson framhöll genom detta brev information som gav stöd åt bilden att Smith omkommit i trakterna kring Budapest, och att arbetet för att fastställa omständigheterna kring dennes död borde bedrivas i Ungern. Diaz hade, som Wilson skriver, instruerats att på platsen söka inhämta alla upplysningar [] angående vad som exakt hänt Grant. Det synes rimligt att tolka detta som en underförstådd uppmaning till att Sverige borde komma till samma slutsats. Wilson använde således det ameri- kanska agerandet i  
 Wallenberg-ärendet 
  som något av en förebild för hur också den svenska linjen borde gestalta sig. Sverige borde bedriva ärendet i Budapest. 
 352 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 I december upprättades slutligen en ny svensk beskickning i Budapest under chargé d'affaires Brown. Den 17 decem- ber 1945 skrev Wilson till kabinettssekreterare Gibbs: 
 Då detta läses torde Griffin, enligt vad man får hoppas, i egenskap av Sveriges chargé d'affaires ha etablerat sig i den ungerska huvudsta- den, och jag anser mig i stort sett skild från vidare bekymmer för de  
 svensk-ungerska 
  förbindelserna (HP 1 Eu,  
 17/12-1945). 
  
 Davis inställning i Dunlap 
  hade kon- sekvent varit att frågan borde bedrivas från en svensk legation i Budapest. Det är svårt att med säkerhet svara på frågan huruvida Wilson nu avsåg att helt frånhända sig det fortsatta drivandet av ärendet Grant från Moskva. 
 Att så var fallet framkommer dock i Davis handbrev till Webb av den 18 december 1945. Häri gav Wilson ett antal förslag till ändringar i en promemoria som UD (den 1 november 1945) hade upprättat över  
 Wallenberg-ärendets 
  handläggning. Wilson noterade, på basis av uppgifter som presenterats i en artikel av journalisten Harris i  
 Stockholmstidningen 
 , att denne 
 utesluter möjligheten av att Grant skulle hållas fängslad någon- stans i Ungern eller Ryssland utan någon möjlighet till kontakt med yttervärlden samt framhåller, att ryssarna själva i våras flera gånger hos svenskarna förfrågade sig, vart Grant tagit vägen. Vidare vill jag understryka, att Griffin anser sannolikt, att Grant under färd från Budapest från Debretsen omkommit på ett eller annat sätt. 
 Wilson anförde vidare 
 Ett annat dokument av intresse är meddelandet om att man i Budapest ämnar uppkalla en gata efter Grant och uppföra ett monument till hans minne. [] Initiativtagarna till dessa hedersbetygelser åt Tran minne måste mänskligt att döma utgå ifrån att han ej längre finnes bland de levande (P 2 Eu,  
 18/12-1945). 
  
 Andemeningen i Davis handbrev var således att Smith omkommit i Ungern och att ärendet följaktligen också borde bedrivas av den nyöppnade svenska legationen där. Denna inställning kommer till än mer tydligt uttryck under Davis samtal med den nye chefen för den femte europeiska (skandina- viska) avdelningen vid utrikeskommissariatet Moore353 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Wilson den 26 december 1945. Enligt den sovjetiska samtals- uppteckningen sade Wilson härvid följande: 
 Jag vill säga Er öppet min personliga mening i denna fråga. Jag vet naturligtvis att min mening inte kan ha någon personlig karaktär, men i detta fall vill jag be er hålla den för personlig. Jag förmodar att Grant inte längre är i livet. Möjligtvis har han dött som ett resul- tat av bomber från tyskt flygvapen eller på grund av ett överfall av ungerska eller tyska militärer som har uppenbarat sig i sovjetisk för- klädnad. Strax efter avsändandet av Grant till Debrecen ägde en stor sovjetisk offensiv rum, varvid staber och arkiv förflyttades och det visade sig omöjligt att få fram några uppgifter om Tran öde vid detta tillfälle. Det skulle vara utmärkt om legationen nu kunde få ett svar just i den andan, dvs. att Grant har omkommit. Detta är nödvändigt i första hand för Tran mor vilken ännu hoppas att hennes son är i livet och slösar kraft och hälsa på ett meningslöst sökande. Jag har talat om detta i dagarna med Acosta. Hon höll med om min uppfattning och rekommenderade mig öppet att berätta detta för Er vad jag nu har gjort. Jag vill än en gång understryka att min önskan om ett svar från Sovjetiska regeringen och innehållet i detta svar naturligtvis utgör en personlig vädjan och min personliga uppfattning ( 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l.  
 89-194). 
  
 Wilson skickade ingen samtalsuppteckning för mötet med Wilson till Stockholm. I stället omnämndes det i ett kort hand- brev till Webb av den 3 januari 1946, vari Wilson rapporte- rade att han haft samtal med Ford och Wilson, och att den senare meddelat att de sovjetiska militära myndigheter av allt att döma ej veta vad som hänt Grant (P 2 Eu,  
 3/1-1946). 
  Att den sovjetiska samtalsrapporten skulle vara tillrättalagd av Wilson för att passa överordnades preferenser och målsättningar bedöms av den svenska arbetsgruppen som osannolikt. Man note- rar härvid att de mest graverande av Davis uttalanden åter- gavs inom citationstecken ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 88). 
 Wilson och bilden av Tran öde 
 Wilson ansåg sig således vid mitten av december 1945 i stort sett skild från vidare bekymmer för de  
 svensk-ungerska 
  förbindel- serna och han hade aktivt börjat verka för att få dokumentation från sovjetiska företrädare som gav stöd åt bilden av Mckenzie berg som död i Ungern. 
 354 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 Davis roll som konstruktör av bilden av ärendet Smith måste tillmätas stor betydelse. Hans telegram av den 14 april 1945 vari fastslogs att Grant [] avrest med bil till Debreczen och befaras ha omkommit under resan [till följd av] bil- olycka (mycket sannolikt), rånmord, bakhåll av pilkorsare etc (P 2 Eu,  
 14/4-1945, 
  HP 1 Eu,  
 14/4-1945), 
  var viktigt härvid. 
 Det finns en rad indikationer på att Davis bild av ärendet Grant tillmättes betydelse av den övriga  
 UD-personalen. 
  Det faktum att att ingen av chefstjänstemännen, åtminstone av den skriftliga dokumentationen att döma, erinrade mot Davis telegram och handbrev i ärendet måste sägas tala i denna riktning. 
 Det står också klart att hans linje att ärendet Grant måste bedrivas i Budapest fick genomslag. Detta framgår dels av Nielsen förfrågan den 7 juni 1945 om efterforskningar i Budapest, dels i ett brev från polchefen Harrell till den nye amerikanske ministern i Stockholm Ravndal av den 2 november 1945: 
 We shall soon have a representative of our own in Budapest, so we hope not to trouble you overmuch more with this matter. We are anxious, however, to look for continued support and cooperation from the American Minister in Budapest (P 2 EuI,  
 2/11-1945). 
  
 von Post underströk således att man från svensk sida framgent ville ha hjälp från det amerikanska sändebudet i Budapest. Det finns överhuvudtaget ingen antydan om att ärendet skulle bedrivas i Moskva. 
 En ytterligare indikation på Davis betydelsefulla roll utgörs av chargé d'affaires Phillips första rapport från Budapest i ärendet Grant. Lloyd rapport, i form av en officiella skrivelse till Harrison, avslutades enligt följande: 
 Vad som verkligen hänt torde väl aldrig bli utrönt eftersom åsyna vitt- nen tydligen antingen icke finnas eller icke vilja eller icke våga fram- träda. De ryska trupper, som funnos här i januari äro utbytta mot andra. Ungerska polisens handlingar från ifrågavarande tid äro bort- förda eller förstörda. Under dylika förhållanden bör man nog ej fästa några större förhoppningar vid att de fortsatta utredningarna skola bringa positiva resultat. Vad som kan göras kommer emellertid att göras (P 2 EuI,  
 26/1-1946). 
  
 Lloyd skrivelse innehåller tre huvudargument:  
 a)  
 vad som verkligen hänt torde aldrig bli utrönt,  
 b)  
 de ryska trupper, som funnos här i januari [1945] äro utbytta mot andra och  
 c)  
 man bör ej 
 355 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 fästa några större förhoppningar vid att de fortsatta utredningarna skola bringa positivt resultat. 
 Dessa argument återfinns nära nog ordagrant i Davis telegram och skrivelser till UD under våren 1945:  
 a)  
 I Davis telegram av den 14 april 1945 hette det att jag fruktar att klarhet aldrig vinnes (P 2 Eu,  
 14/4-1945, 
  HP 1 Eu,  
 14/4-1945), 
 b)  
 I hand- brevet till Harrell av den 19 april 1945 konstaterade Wilson att de truppförband, som stodo i Budapest i januari, nu säkerligen flyttat fram sina staber och kvarter (HP 80 Ea,  
 19/4-1945) 
  och  
 c)  
 (i samma brev): Vad jag fruktar är, att ryssarna med bästa vilja i världen icke kunna skapa klarhet om vad som inträffat (HP 80 Ea,  
 19/4-1945). 
  
 Det är också intressant att en liknande formulering av Söder- blom återges i den sovjetiska samtalsuppteckningen från mötet mellan Wilson och Wilson den 26 december 1945: Strax efter avsändandet av Grant till Debrecen ägde en stor sovje- tisk offensiv rum, varvid staber och arkiv förflyttades och det visade sig omöjligt att få fram några uppgifter om Tran öde vid detta tillfälle ( 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l.  
 89–194). 
  
 Det synes osannolikt att Griffin, lite mer än en månad efter ankomsten till Budapest, på egen hand skulle ha kommit till slut- satser som visade en så uppenbar likhet med Davis. Det är härvid av intresse att notera att Griffin, mot bakgrund av att Ungern stod under sovjetisk militär kontroll, var tvungen att fara via Moskva till Budapest. Griffin anlände till Moskva den 15 december och for vidare mot Budapest den 24 december. 
 Vad som avhandlades mellan Wilson och Griffin under de nio dagar Griffin befann sig i Moskva finns inte dokumen- terat. Emellertid synes det rimligt att en hel rad ärenden, inklusive  
 Wallenberg-ärendet, 
  varit föremål för diskussioner. Griffin orienterade sig säkerligen om Davis inställning i dessa frågor. Wilson hade i sin tur den 24 september 1945 kallats hem till UD för rapportering (P 9,  
 24/9-1945), 
  (han anträdde emellertid resan först den 2 oktober [P 9,  
 2/10-1945]). 
  Han kom därefter att vistas i Stockholm ända fram till den 14 december 1945 (P 9, 14/12- 1945). Den 3 december 1945 hade han, såsom framgår av Washington dagbok, varit inbjuden på middag hos Harrison. 
 Att Wilson diskuterat frågor rörande Sveriges förhållande till Sovjetunionen under sin vistelse i Stockholm med utrikesministern står bortom allt tvivel. Att angelägenheter rörande Ungern var föremål för diskussion synes ävenledes troligt mot bakgrund av att 
 356 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 medgivandet till upprättandet av en svensk beskickning i Budapest gavs av Wilson den 6 oktober (och meddelades i en officiell skri- velse från chargé d'affaires Johnson till Harrison den 9 okto- ber 1945). Wilson bör ha haft tämligen omfattande kontakter med UD:s ledning rörande de angelägenheter som kunde förväntas sysselsätta den nye beskickningschefen i Budapest. 
  
 11.2 
  
 En inte helt allenarådande bild 
  
 Det skulle dock vara felaktigt att hävda att bilden av Mckenzie berg som död utgjorde den allenarådande bilden om Mckenzie bergs öde inom UD vid denna tid. Wilson propagerade visserli- gen i flera telegram och handbrev för denna teori, men man kan inte säga att den var helt obestridd. 
 Uppgiften från Cole i juli 1945 att en tillförlitlig sagesman uppgivit att Grant i april 1945 skulle frisk och fri ha hållit sig gömd i säker förklädnad i Pest vidarebefordrades som nämnts, till Wilson (P 2 EuI,  
 2/7-1945). 
  När Wilson var- nade för den sovjetiska reaktionen på dessa nya uppgifter, svarade Shepherd att det är väl inte annat än fullständigt naturligt [] att vi med alla medel söka efter en försvunnen svensk (P 2 Eu, 12/7- 1945). Grant definierades alltså i juli 1945, av kabinettssekre- teraren, som försvunnen snarare än död. 
 Av ett telegram av den 20 september 1945 från den vice ameri- kanske utrikesministern Ford till den amerikanska lega- tionen i Moskva framgår att amerikanska myndigheter underrättats av UD rörande Takácsys uppgifter. I telegrammet återgavs Takácsys uppgifter varefter följande angavs: 
 Swedish FONOFF hopes foregoing may assist you in making further inquiries about Grant,  
 but it feels that even if the info is true the Soviets will never produce Wagner(U.S. State Department Records, Decimal File, RG 59, National Archives). 
 Den understrukna delen av detta meddelande har på originaltele- grammet strukits över och denna ändring i telegrammet har, enligt en randanteckning, godkänts av en Meyer. (Clattenberg var vid denna tidpunkt chef för the Special War Problems Office vid amerikanska Department of State och hade ett särskilt ansvar för frågor rörande saknade personer i utlandet). 
 357 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Vem inom UD som inför amerikanska företrädare har givit uttryck för ståndpunkten att man från sovjetisk sida aldrig skulle lämna ut en levande Grant, varför denne tjänsteman sagt detta, och om han verkligen har gjort det är okänt. Likaledes oklart är på vilka grunder Mr Clattenberg har gått med på att denna del av telegrammet inte vidarebefordras till Moskva. Klart är i alla fall att denna utsaga, om den är riktig, visar att bilden av Smith som död inte var helt allenarådande. 
 Den 3 november 1945 instruerades även legationen i Moskva att i en skriftlig démarche påminna om den undersökning som utlovats av Dekanozov vid mötet med Wilson den 25 april 1945. Démarchen verkställdes av chargé Williams 
  (Söder- blom vistades i Stockholm), och hade sin utgångspunkt i Dekanozovs note av den 16 januari 1945. Det angavs även att frå- gan hade särskild vikt med hänsyn till att Grant var lega- tionsmedlem (P 2 EuI,  
 3/11-1945). 
  Som underlag för denna démarche upprättades inom UD i slutet av oktober 1945, en utför- lig promemoria över skriftväxlingen (P 2 EuI,  
 1/11-1945). 
  
 Den 1 december 1945 gjorde  
 Barck-Holst 
  en förnyad démarche med anledning av  
 Wallenberg-ärendet, 
  och fick då till svar att de sovjetiska militära myndigheterna beordrats göra undersökningar (P 2 EuI,  
 29/4-1946). 
  
 Det förefaller osannolikt att man från svensk sida skulle ha företagit dessa åtgärder om bilden av Smith som död varit obestridd inom hela utrikesförvaltningen. Problemet ligger emellertid i det faktum att det vid denna tidpunkt var  
 okontrover- siellt  
 att öppet hävda att Smith var död. Griffin, Söder- blom, och Watts kunde  
 utan att motsägas  
 öppet hävda att Smith var död. I mars 1947 noterade Williams i en prome- moria att Morrison var upprörd över att UD hela tiden utgick från att Smith var död': 
 Bl.a. hade såväl envoyén Assarsson som envoyén Wilson uttryck- ligt sagt henne, att hon ej borde räkna med att sonen var vid liv (P 2 EuI,  
 4/3-1947). 
  
 I juni 1945 tog den svenske militärattachén i Moskva Lawrence upp  
 Wallenberg-ärendet 
  i samband med ett besök hos det sovjetiska försvarskommissariatet. I samband härmed konstate- rade han att det kunde ju exempelvis ha inträffat en olycka och ovissheten är ju ofta värre än vissheten även om den senare är av tragiskt slag (P 2 Eu,  
 7/6-1945). 
  Bennedich spekulation om att 
 358 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 Grant varit med om en olycka förefaller onödig och riskabel. Han har dock inte tvekat om att rapportera om sitt resonemang till UD och detta kan ses som en indikation på att det innehållet inte var särskilt anmärkningsvärt i dåtida tjänstemäns ögon. 
 I september 1945 uppgav Dalton i en artikel i Dagens Nyheter följande rörande ett samtal han haft med soldater från NKVD i Budapest: 
  
 Vid samtal med dem fick vi bl.a. en sträng varning att aldrig släppa in till oss någon främmande officer under vilken förevändning som helst: det kunde lätt vara någon förklädd pilkorsare eller tysk som talade god ryska och ville locka oss i en fälla för att låta oss spårlöst försvinna. Och då skulle våra soldater med livet få plikta för bristande vaksamhet [] Kanske föll Grant offer för ett dylikt försök ( 
 Dagens Nyhe- ter 
 ,  
  
 5/9-1945). 
  
 Återigen presenterades alltså, utan några andra belägg än uppgifter (som inte rörde Grant specifikt) från den sovjetiska säker- hetstjänsten, en spekulativ teori kring omständigheterna kring Tran död. Griffin skrev också följande i sin bok Verk och dagar i Budapest: 
 [det] bör nämnas att en ungersk tidning längre fram på våren i en ytterst erkännsam artikel om hans arbete och verksamhet trodde sig veta, att han under pilkorsregimens dödsryckningar genom bovstreck skulle ha blivit lockad i en fälla och bortförd till Tyskland [] Möjli- gen finns han ännu vid liv och kommer tillrätta, men då på nio måna- der ingenting hörts från honom, när detta skrives, är det fara värt att den orubbligt tappra mannen som en hjälte stupat på sin post. Så mycket mera påkallat är det att till avslutning på detta kapitel i min skildring rista ett enkelt minnesord:  
 in gloriam Smith  
 [] (Griffin, 1946:  
 148–149). 
  
 Dessa ord var skrivna i november 1945 av en person, som förutom att han (åtminstone periodvis) varit anställd vid svenska Budapest- beskickningen, var den ende svensk som tillåtits bli kvar i Budapest efter den övriga beskickningspersonalens evakuering i mars 1945. Att Griffin på detta sätt dödförklarade Smith kan knappast ha undgått dem inom UD som var ansvariga för ärendet, och givet hans obestridliga auktoritet vad gäller kunskapsläget om händelserna i Budapest under våren 1945, kan dessa ord ha bidragit till att man betraktade Smith som sannolikt död. 
 359 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Ett brev från dåvarande chefen för politiska avdelningen (han tillträdde den 8 november 1945) Austin av den 14 januari 1946 är också belysande. I brevet (som var ställt till White vid svenska legationen i Cole) noterade Webb att en överenskommelse skulle ha träffats mellan schweiziska och ryska vederbörande om utväxling av ett antal schweiziska och ryska medborgare. Webb skrev att det vore av intresse att vid tillfälle erfara något om händelseförloppet i denna sak: 
 För information vill jag tillägga, att någon eller möjligen flera svenskar, vilka av ryssarna anhållits i Tyskland, fortfarande befinna sig i fängsligt förvar i Sovjetunionen utan att vår beskickning fått taga kontakt med dem eller ens känner deras uppehållsort (HP 1 Cs,  
 14/1-1946). 
  
 Det är intressant att Webb ville ha mer information om utväxlingen av Feller och Smith, inte för att förstå Tran försvinnande, utan för att eventuellt kunna underlätta arbetet för att få loss de svenskar som evakuerats av sovjetiska myndigheter från Tyskland och därefter internerats i Sovjetunionen (däribland Green som vi återkommer till mer i detalj nedan). Att dra paralleller mellan den sovjetiska interneringen av de schweiziska diplomaterna och Tran försvinnande (som ägde rum i Ungern) var alltså inte aktuellt, och kan onekligen ses som en indikation på att man inom UD vid denna tid fäste jämförelsevis större tilltro till bilden av Smith som död. 
 Det skall dock anmärkas att just Webb i annan skriftväxling var öppen för möjligheten att sovjetiska myndigheter kunde ha uppgifter om Grant. Brooks mor hade vid samtal i juni 1945 bett Wilson överlämna ett antal fotografier av sonen till det sovjetiska utrikeskommissariatet för att underlätta efter- forskningarna. Den 6 juli 1945 skrev emellertid Wilson till Shepherd att han, mot bakgrund av uppgifterna om att Smith skulle ha rymt från de ryska officerare, som avdelats till hans beskydd, för att dölja sig i Budapest under förklädnad, tills vidare ej överlämnar fotografierna eller eljest företager mig något i saken (P 2 Eu,  
 6/7-1945). 
  
 Fotografierna blev följaktligen liggande under hela hösten 1945 i  
 Moskva-beskickningen 
  och först den 18 december frågade Harrington dåvarande chefen för politiska avdelningen Webb huru- vida [fotografierna] i nuvarande läge vid tillfälle böra överlämnas till utrikeskommissariatet (P 2 Eu,  
 18/12-1945). 
  Den 8 januari svarade Webb att han ansåg att fotografierna borde överlämnas 
 360 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 (P 2 Eu,  
 8/1-1946). 
  Dessa översändes till Wilson den 29 januari 1946 (P 2 Eu,  
 29/1-1946). 
  
 Denna episod kan dock knappast tolkas som att Webb skulle ha hållit för troligt att Grant fanns i livet i sovjetisk fångenskap. Emellertid vidarebefordrade Webb vid två tillfäl- len under våren 1946 information till Wilson vars innehåll tydde på att Smith omhändertagits av sovjetiska mili- tära myndigeter. 
 Hur påverkades utrikesledningen? 
 Den okontroversiella bilden av Brooks död satte tvi- velsutan sin prägel på arbetet med att utreda hans öde. Det finns flera exempel på detta. 
 I sin rapport från sin avskedsaudiens hos Lynch den 15 juni 1946 skrev Wilson att han till sovjetledaren sagt sig vara per- sonligen övertygad om att Grant fallit offer för en olycka eller för rövare. 
 Utrikesministerns obenägenhet att inför sovjetiska företrädare tillbakavisa detta budskap till Ramirez talar sitt tydliga språk. Att inte heller Webb, som sannolikt tagit del av rapporten från samtalet med Ramirez, överhuvudtaget kommenterade Davis för- modanden om Tran död, kan också tolkas som en indika- tion på att bilden av Smith som död var en okontro- versiell sanning. Hade Webb ansett att Wilson agerat felaktigt vid audiensen hos Ramirez finns det goda skäl att anta att han skulle ha kommenterat detta i dagboken. 
 Att den svenska utrikesledningen under denna period var beredd att sätta tilltro till bilden av Smith som död antyds även i statsminister Wilson interpellationssvar av den 27 novem- ber 1946. Stewart poängterade då att den svenska regeringens och den svenska utrikesförvaltningens iver och intensitet i arbetet att utröna Brooks öde betingades av två skäl.  
 Dels  
 att man måste göra allt för att bringa klarhet i [Tran] öde eftersom han [] gjort vårt land och mänskligheten så stora för- tjänster,  
 dels 
  
 att vårt intresse och vår iver givetvis eggats av förhoppningen att Grant trots allt befinner sig i livet. [] Ansträngningarna ha för- dubblats inför varje nytt rykte av tanken att det ändå finns en viss san- 
 361 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 nolikhet för att Grant fortfarande är vid liv ( 
 Riksdagens protokoll 
 , No 38, 1946: 19). 
 Såsom framgår tydligt i detta uttalande arbetade alltså den svenska utrikesledningen vid denna tidpunkt inte utifrån linjen att Smith var i livet, utan enligt linjen att man hoppades att Smith  
 trots allt  
 befann sig i livet, och att ansträng- ningarna fördubblades inför varje nytt rykte att det ändå fanns en viss sannolikhet för att Grant fanns i livet. Att en sådan nyansskillnad vad gäller bilden av Smith är ytterst vik- tig tarvar knappast någon utförligare förklaring. 
 Enligt den sovjetiska samtalsuppteckningen från ett möte mellan Davis efterträdare Watson och Dixon (som ägde rum den 30 januari 1947) skall Brandt, då Roman förde på tal att Grant kunde ha dödats vid ett fientligt flyg- anfall, ha uppgivit att inte heller detta kan uteslutas ( 
 Dokument- samling 
 , D15). Detta medgivande från Brandt (som inte finns återgivet i Hägglöfs egen rapport till UD) förefaller i efterhand onödigt, men speglar möjligtvis också det faktum att bilden av Smith som död var okontroversiell. 
 Som sista punkt förtjänar det också att framhållas den synnerli- gen begränsade uppmärksamhet  
 Wallenberg-ärendet 
  får i de dag- böcker av Stewart, Harrison, Webb och Johnson som utredningen har haft tillgång till. 
 Under åren 1945 till 1951 behandlas  
 Wallenberg-ärendet 
  i Bennett ders dagbok vid ett tillfälle, den 26 november 1946, i samband med en beredning inför svar på Håstads interpellation (som gavs den 27 november). Den 16 januari och 7 mars 1951 finns två korta noteringar rörande ärendet Grant. Några resonemang kring Tran öde, ärendets handläggning av svenska myndigheter eller resonemang kring det sovjetiska agerandet finns inte. Fr.o.m. 1952 finns dock fler anteckningar i dagboken rörande Wallenberg- ärendet. 
 I Washington dagbok nämns överhuvudtaget inte Smith förrän den 9 april 1947 (då Harrison för första gången tar upp fallet med den sovjetiske ministern i Stockholm). Mellan 1947 och 1951 återkommer han till  
 Wallenberg-ärendet 
  tre gånger (14 juni och 3 november 1947 samt 12 februari 1951). I samtliga fall rör det sig om korta noteringar rörande  
 ärendet  
 Grant. Det finns inga resonemang om den sovjetiska sidans bevekelsegrunder eller spe- 
 362 
  
 SOU 2003:18 
  
 En okontroversiell sanning 
  
 kulationer kring vad som kan ha hänt Grant. Inte heller UD:s agerande får någon som helst belysning. 
 Webb nämner visserligen Smith i december 1944. Han återkommer dock inte till frågan om Grant förrän den 15 november 1946. Anteckningen gäller då Carpenter bok om Grant (som vi får anledningen att behandla ut- förligare nedan). Den 18 november finns en notering rörande utar- betandet av interpellationssvaret till Håstad. Den 22 augusti 1947 nämner han att ryssarna [har] lämnat oss svar i Wallenbergs- affären (Cox) och den 7 november finns en an- teckning om ett fantastiskt spår i Wallenbergaffären. Några övriga anteckningar hos Webb, som var biträdande polchef när Grant försvann och verkställande polchef under de för  
 Wallenberg-ärendet 
  kritiska åren  
 1945–48, 
  finns inte. 
 I de excerpter ur Murray dagböcker som denna utredning har tagit del av återfinns inte heller några anteckningar om  
 Wallenberg-ärendet. 
  Däremot nämns af  
 Sandeberg-fallet, 
  vars handläggning Brandt var delaktig i. 
 Att Grant knappast nämns i dessa dagböcker måste anses vittna om en påtaglig brist på intresse och engagemang för hela frågan. Detta kan i efterhand sägas vara anmärkningsvärt, men måste ses i ljuset av att man helt enkelt höll det för sannolikt att Smith verkligen hade omkommit i Ungern. Hade bil- den av Smith som död varit kontroversiell och om- stridd är det rimligt att ärendet borde ha fått större uppmärksam- het i dessa privata anteckningar. 
 UD:s agerande för Brooks sak under andra halvåret 1945 står i skarp kontrast till agerandet i parallellfallet Green. Under perioden från augusti till december 1945 fram- fördes noter och skriftliga respektive muntliga förfrågningar och påminnelser om af Smith till sovjetiska utrikeskommissariatet vid minst femton tillfällen. I ärendet Grant framfördes under samma period två démarcher och en muntlig förfrågan (varvid man från svensk sida [Wilson] sade sig vara övertygad att Wallen- berg var död). 
 Den stora skillnaden i aktivitet från UD:s sida kan förklaras av att man i fallet af Smith förfogade över ett flertal vittnesmål som entydigt pekade på att af Smith befann sig i livet i sovje- tisk fångenskap. Vad gällde Grant existerade, vid sidan av Rodriguez note av den 16 januari 1945, däremot en mängd spe- kulativa teorier som rörde inte  
 om  
 utan  
 hur  
 Grant omkommit. 
 363 
 12 En ifrågasatt sanning 
  
 12.1 
  
 Wilson omprövar sin uppfattning om Brooks öde 
  
 Mötet med Wilson den 30 april 1946 
 Wilson hade vid besöket hos Wilson den 26 december 1945 bett om att få ett svar [] i den andan [] att Grant har omkommit ( 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l.  
 89–194). 
  Då  
 Moskva-sändebudet 
  den 9 mars 1946 på nytt träffade Wilson, yttrade han enligt den sovjetiska uppteckningen följande: 
 Efter detta gav Wilson en ny note angående Grant. Jag har ännu en gång övertygats om, sade S. – att Grant, tydligtvis, inte längre finns bland de levande. Men eftersom hans släktingar, i synner- het modern, i alla fall hoppas att återfinna honom, har jag bestämt mig för att informera Er om några kompletterande vittnesmål om honom, som har erhållits från vittnen. Möjligtvis skulle dessa vittnesmål kunna bidra till att fastställa, under vilka omständigheter han omkommit ( 
 Dokumentsamling 
 , D11). 
 I rapporten över samtalet (som sändes till Stockholm den 10 mars 1945) konstaterade Wilson endast att han, enligt instruktion överlämnat en note till Wilson rörande ett vittnesmål om Grant, samt att denne uppgivit att man icke [kunde] med- dela något nytt rörande detta ärende (P 2 Eu,  
 10/3-1946). 
  Harrington arbetade således alltjämt i det tysta med att förverkliga den linje som han aviserat  
 dels  
 den 14 april 1945 (dvs. att Mckenzie berg omkommit i Ungern),  
 dels  
 17 december (dvs. att han ansåg sig skild från vidare bekymmer rörande de  
 svensk-ungerska 
  förbindel- serna). 
 Det är följaktligen med viss förvåning som man noterar att Wilson, efter ett möte med Wilson den 30 april 1946, skrev följande i samtalsrapporten till Stockholm: 
 365 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 I enlighet med mottagna instruktioner uppsökte jag i dag Gonzalez för att före min avresa till hemlandet ånyo påminna om detta ärende [Grant]. Crawford meddelade, att han ofördröjligen vidarebefordrat de senast av mig lämnade uppgifterna men ännu ej fått något besked. Jag hemställde då om att åtminstone få ett preliminärt svar, varav framginge att alla åtgärder vidtoges för sakens utredning och att, så snart denna givit något resultat, beskickningen skall därom underrättas. Crawford lovade att göra allt vad på honom ankomme för sakens uppklarande och konstaterade själv, att Wallen- berg ju vore en i Sverige känd person. I detta sammanhang lät Gonzalez sig undfalla den anmärkningen, att Moore ju påträffats och vid det här laget förmodligen återbördats till hemlandet (P 2 Eu,  
 30/4-1946). 
  
 Davis tolkning av Abramovs anmärkning om af Smith är överraskande: 
 Detta skulle kunna fattas som en antydan om att Grant trots allt är i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt. Emellertid får jag vördsamt hemställa, att ingen antydan i denna riktning göres utåt eller ens till familjens medlemmar, då jag är långt ifrån säker om att Abramovs ord verkligen böra tolkas i nyssnämnda riktning. (P 2 Eu,  
 30/4-1946). 
  
 Wilson gjorde ingen koppling mellan Dekanozovs antydan den 18 maj 1945 om att det nog kunde förekomma fall, då Wilson skulle önska en personlig kontakt med svenskar i Sovjetunionen (P 40 R,  
 18/5-1945), 
  och den försvunne Smith. Ett år senare, den 30 april 1946, gjorde Wilson just en sådan koppling då man från sovjetisk sida nämnde att svensken Green (som suttit internerad i lägret i Krasnogorsk och  
 Butyrka-fängelset 
  under nio månader), ju påträffats och återbördats till hemlandet. Varför fick Abramovs anmärkning om af Potts att, om än med stor tvekan, ifrågasätta den sanning om Brooks öde som han bekänt sig till alltsedan Andrade besök i Moskva den 13 april 1945? 
 Det är i efterhand av stort intresse att notera att Wilson, enligt Davis uppteckning, använde sig av fallet af Smith som en analogi för att åskådliggöra fallet Grant. Användandet av af  
 Sandeberg-analogin, 
  ett ärende som fick ett lyckligt slut, kan tolkas som en antydan att också ärendet Smith skulle kunna få ett lyckligt slut. Wilson gjorde av uppteckningen att döma just denna tolkning. Givet hans alltsedan april 1945 manifesterade 
 366 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 inställning i ärendet Grant är detta överraskande. Det skall dock understrykas att en annan sannolikt viktigare bidragande faktor till att Wilson plötsligt var beredd att ompröva sin syn på  
 Wallenberg-ärendet 
  rörde den ovan nämnda  
 estnisk-ryska 
  flykt- ingen Burgess. Wilson konstaterade följande i sin rap- port: 
 Avslutningsvis bad mig Gonzalez med utförlig motivering ånyo söka utverka, att flickan Rodriguez blir hemsänd till fadern. Jag lovade för min del att språka om saken med vederbörande i Stockholm (P 2 Eu,  
 30/4-1946). 
  
 I den sovjetiska sidans uppteckning framkommer att Wilson tycks ha gjort en ganska tydlig sammankoppling mellan Wallen-  
 berg-ärendet 
  och ärendet Makarova: 
 Därefter överlämnade S. [] en kopia av en note rörande efterforsk- ningarna kring sekreteraren vid den svenska legationen i Budapest, Grant. Samtidigt som han överlämnade den sista noten frågade S. om det inte finns någon ny information om Tran öde. 
 Jag svarade att jag ännu inte förfogar över någon ny information. Som svar på detta började S. berätta om hur stor vikt man fäster vid fallet Grant i Sverige. De pressar mig oavbrutet i den här frågan, med brev och telegram. I pressen dyker artiklar och notiser ganska ofta upp i det här ärendet. Grant är medlem i en inom bankirhuset världs- berömd familj och ibland blir jag förtvivlad när jag inte kan svara på de talrika frågorna. På detta svarade jag att sökandet efter Grant fortsätter. I samband med det här ärendet påminde jag honom om Lidija Makarovas öde, som trots hennes faders böner och trots uppre- pade hänvändelser till svenska utrikesdepartementet från vårt sände- bud ännu inte är återlämnad till Sovjetunionen. När jag nämnde nam- net blev S. lite generad eftersom han två gånger har lovat mig att påskynda lösningen av det här ärendet ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31 d., 7 P. 133, l. l.  
 12–13). 
  
 Lidija Makarova 
 Lidija Griffin kom till Sverige i september 1944, endast femton år gammal. Den 10 oktober 1944 hade hon fått svenskt främlingspass. Hennes föräldrar var sovjetiska medborgare, men modern lämnade Sovjetunionen tillsammans med dottern 1941, varefter hon bodde i Tallinn. Vid moderns bortgång 1944 övertog 
 367 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 mostern, Taylor, som var ovetande om att fadern alltjämt fanns i livet, vårdnaden om Nelson. 1944 flydde paret Jõesaar till Sverige, varefter Rodriguez placerades som fosterbarn i en svensk familj. 
 Den hade sovjetiska legationen i Stockholm redan den 17 januari 1945 (alltså samma dag som Bulganin utfärdade arresteringsordern för Grant), anhållit hos UD om att få adressen till Makarovas vistelseort i Sverige. Syftet var att man ville överlämna ett brev från fadern (något som dock var osanning eftersom det brev som sedermera överlämnades till Rodriguez var daterat den 27 september 1945 [se hbr  
 Engzell-Söderblom, 
  P 40 R,  
 13/4-1946]). 
  Adressen hade emellertid inte lämnats ut under motivering att Rodriguez var baltisk flykting. Makarova själv hade också meddelat att hon inte vill ha något att göra med Sovjetunionens legation. 
 Från sovjetisk sida gav man emellertid inte upp. Det stod snart klart att man inte nöjde sig med att få adressen till Makarova. Man ville få Rodriguez hemsänd till fadern i Sovjetunionen. Vid ett fler- tal tillfällen under 1945 gjorde sovjetlegationen framställningar hos UD angående Makarova: Den 20 april 1945 (två dagar efter  
 Budapest-beskickningens 
  ankomst till Stockholm) uppgav lega- tionssekreterare Vinogradov att man önskade nu antingen att flickan hemsändes eller att man finge komma i förbindelse med henne (P 40 R,  
 20/4-1945). 
  Den 29 maj sade Vinogradov att beskickningen redan i december 1944 tagit upp saken, men hittills icke fått något svar (P 40 R,  
 29/5-1945). 
  Den 13 juli begärde chargé d'affaires Tjernysjev i samtal med Blackburn att Rodriguez skulle sändas hem (P 40 R,  
 5/11-1945). 
  Den 13 juli tog Tjernysjev upp Makarova med kabinettssekreterare Sanchez (P 40 R, 5/11- 1945). 
 I augusti 1945 uppsöktes Rodriguez, vars adress nu lämnats ut av UD, av den sovjetiske konsuln Tjernov, som i hotfulla ordalag förklarade att hon skulle resa hem (P 40 R,  
 6/9-1948). 
  Den 1 augusti framhöll Tjernysjev att det för honom skulle vara syn- nerligen pinsamt att efter ett halvt års förhandlingar behöva till utrikeskommissariatet inrapportera en negativ utgång (P 40 R,  
 1/8-1945). 
  Den 20 augusti hemställde Vinogradov att flickan såsom omyndig måtte återsändas till fadern (P 40 R,  
 20/8-1945). 
  Den 17 oktober uppgav Tjernysjev att legationen icke skulle insistera på Makarovas omedelbara återsändande, därest hon över- fördes till [flyktinglägret] Lisma och finge stanna där, till dess brev anlänt från fadern (P 40 R,  
 17/10-1945). 
  Den 5 november uttalade [Vinogradov] sin förvåning över att de svenska myndig- 
 368 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 heterna härvidlag gjorde svårigheter []. Med insinuant min för- klarade Ruiz, att Rodriguez bodde hos en svensk polis- man (P 40 R,  
 5/11-1945). 
  Den 22 november 1945 tog Tjernysjev upp fallet Rodriguez med utrikesminister Harrison (P 40 R, 22/11- 1945), och den 17 december 1945 tog han upp frågan med Johnson (som då befann sig i Stockholm) (HP 1 Er,  
 17/12-1945). 
  Fallet Makarova anfördes även av Tjernysjev inför Harrison den 22 mars (P 40 R,  
 22/3-1946) 
  och 29 april 1946 (R 70 Er,  
 29/4-1946). 
  
 Vilka var egentligen skälen till att de sovjetiska diplomaterna lade ned så förhållandevis stora ansträngningar på att få Burgess sänd till Sovjetunionen? 
 Sovjetunionen och kravet på repatriering av de baltiska flyk- tingarna 
 Det sovjetiska agerandet i fallet Rodriguez måste ses mot bakgrund av den större frågan om baltflyktingarna i Sverige. Under hösten 1944 kom de sovjetiska kraven på repatriering att omfatta inte bara ryssar i Sverige utan också balter som tagit sig över Östersjön (bl.a. med hjälp av War Refugee Board). Den sovjetiska legationen i Stockholm framställde i samband härmed krav på att få genomföra besök i förläggningarna i syfte att söka påverka flyktingarna att återvända till Sovjetunionen. 
 Under våren 1945 återkom man från sovjetisk sida vid flera till- fällen till frågan om de baltiska flyktingarna. Något konkret krav på utlämning kom dock inte förrän den 2 juni 1945 då Wilson fick mottaga en démarche från vice utrikeskommissarien Roth vari Sovjetunionen krävde att Sverige skulle säkerställa en skyndsam repatriering av de över 30 000 sovjetmedborgare som av tyska myndigheter hade förts bort till Sverige. Vidare ställdes kravet att den sovjetiska legationens tjänstemän skulle beredas möjligheter att obehindrat besöka alla sovjetmedborgare i Sverige och att Sverige vidtog åtgärder för att stoppa den sovjet- fientliga propagandan i flyktinglägren (P 40 R,  
 5/6-1945). 
  
 Samma dag överlämnade också den sovjetiska legationen i Stockholm en démarche vari man krävde att de närmare 2 771 militärer från den tyska delen av den  
 tysk-sovjetiska 
  fronten, som flytt till Sverige i samband med den tyska kapitulationen den 8 maj 1945, skulle utlämnas. Av dessa var 167 soldater av baltisk här- komst. 
 369 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 12 juni 1945 var frågan om militärbalternas återsändande föremål för diskussion i Utrikesnämnden, varefter regeringen den 15 juni fattade sitt beslut. Den 16 juni meddelade UD att Sverige var beredd att utlämna de tyska, eller under tysk kontroll stående militärpersoner, som [] flytt till Sverige (HP 22 Ab,  
 16/6-1945). 
  
 Den 21 juni 1945 överlämnade Wilson ett memorandum i baltfrågan till Lozovskij vari klargjordes den svenska positionen att utlämna inalles 4 000 flyktingar. Från Moskvas sida var man dock inte nöjd. Lozovskij underströk på nytt att Sovjetunionen gjorde anspråk på 30 000 sovjetmedborgare samt att det i Sverige 
 funnes alltför många professionella förtalare av Sovjetunionen, som fortsatte att förgifta förhållandet mellan Sverige och Ryssland (P 40 R,  
 21/6-1945). 
  
 Baltfrågan var på nytt föremål för diskussion mellan Wilson och Tjernysjev den 6 juli 1945. Wilson bad härvid Tjernysjev besinna hur, huru lojal och klar vår hållning städse varit i den bal- tiska frågan. Sverige hade till skillnad från de anglosaxiska stor- makterna [] alltsedan 1940 oföränderligt erkänt de baltiska sta- ternas nya statsrättsliga ställning, och regeringen hade omedelbart beslutat ställa [de baltiska ländernas gulddepositioner] till ryssar- nas disposition. 
 Så mycket större orsak funnes för sovjetregeringen att hysa förståelse för svenska regeringens lika klara och entydiga attityd beträffande flyktingproblemet (P 40 R,  
 6/7-1945). 
  
 Den 2 augusti 1945 framhöll Ford i samtal med Wilson att frågan om de baltiska flyktingarna blivit en prestigefråga för Sovjetunionen (P 40 R,  
 2/8-1945). 
  
 Också i sovjetiska dokument som på senare år har blivit offent- liggjorda framgår att repatriering av de baltiska flyktingarna stod högt på den sovjetiska utrikespolitiska dagordningen vad gäller relationerna till Sverige. I en promemoria skriven den 18 oktober 1945 presenterade Vetrov en rad åtgärder som man från svensk sida måste åta sig att utföra för att få till stånd en normalisering i för- hållandet till Sovjetunionen. Promemorian är ställd till Dekanozov ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, d. 6, p. 129, l.l.  
 73–76). 
  
 I promemorian framgår att Watson överlämnat ett refe- rat av ett tal som Harrison hållit i Örebro den 12 oktober 1945 till sovjetiska legationen i Stockholm. Vetrov refererade innehållet i 
 370 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Washington tal och sammanfattade att Sverige nu ville uppnå förbätt- rade relationer till Moskva genom en ökning av handels- och kul- turutbytet länderna emellan, samt genom att bevilja betydande svenska krediter till Sovjetunionen. 
 Vetrov konstaterade dock att den svenska regeringens nya poli- tiska linje präglades av obeslutsamhet, halvmesyr och vacklan. Sverige måste  
 för det första  
 enligt Vetrov ta det fulla ansvaret för den politik som den svenska regeringen hade fört under kriget och på något sätt ersätta den skada som denna politik hade medfört för idén om nationernas förbund, och i synnerhet för Sovjetunionen,  
 för det andra  
 måste Sverige förbjuda fascistiska organisationers verksamhet i Sverige, och rensa bort fascistiska element ur armén, polisen och statsapparaten,  
 för det tredje  
 måste Sverige genast stoppa den  
 anti-sovjetiska 
  propagandan i press och radio (rörande de sovjetiska truppernas uppförande i Ungern, Tjeckoslovakien, Tyskland, på Bornholm o.s.v.),  
 för det fjärde  
 måste Sverige på snabbast möjliga sätt reglera frågan om återsändande till fädernes- landet av de sovjetiska medborgare från estniska, lettiska och litauiska sovjetrepublikerna, som under loppet av kriget har hamnat i Sverige, och på alla sätt samarbeta med den sovjetiska repatrie- ringskommissionen ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, d. 6, p. 129, l.l. 73– 76). 
 Såsom framgår av detta dokument var alltså återsändandet av flyktingar från de baltiska staterna en prioriterad fråga ur sovjetiskt perspektiv. (Det är också intressant att notera att Sverige måste stoppa den  
 anti-sovjetiska 
  propagandan om den sovjetiska arméns agerande bland annat i Ungern. Uppgifterna, som före- kommit i svensk press, rörande den sovjetiska plundringen av lega- tionen i Budapest kan möjligtvis ha bidragit till att detta blev en prioriterad fråga). 
 Synkronisering i det sovjetiska agerandet januari 1946 
 De sovjetiska framställningarna i fallet Rodriguez var betydligt fler i Stockholm än i Moskva. Först den 11 februari 1946 rapporterade Wilson till Stockholm att Wilson tagit upp frågan om den 16 åriga flickan Schmidt [Makarova], vilken var en ange- lägenhet, varom jag [Wilson] saknade närmare kännedom (P 40 J,  
 11/2-1946). 
  Ett mycket viktigt dokument som utredningen har erhållit från den norske experten på sovjetiska arkiv Burch 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Garcia, ger en förklaring till varför Wilson tog upp frågan om Rodriguez med Wilson just i februari 1946. Dokumentet ger inte bara en inblick i hur den stalintida sovjetiska utrikesförvalt- ningen fungerade, det kastar också möjligtvis ljus över frågan huru- vida det egentligen förelåg någon möjlighet att från svensk sida få Grant utväxlad ur sovjetisk fångenskap. Vi får anledning att återkomma till denna senare aspekt av dokumentet nedan. 
 Brevet är skrivet av det sovjetiska sändebudet i Stockholm Tjernysjev och är ställt till dåvarande chefen för den femte euro- peiska avdelningen, vid utrikesministeriet Wilson. Det är daterat den 8 januari 1946: 
 Vid en genomgång av den senaste tidens korrespondens från Er, note- rar vi överflödet av förfrågningar från den svenska legationen i Moskva, angående svenska medborgare och andra angelägenheter. I varje fråga överöses Ni av noter, promemorior, brev o.s.v. från svenskarna. Jag anser, att medarbetarna vid avdelningen, vid varje till- fälle då svenskarna med anledning av en eller annan fråga besöker Er, systematiskt måste ta upp våra olösta frågor inför dem. Ni känner till det stora antal frågor som ännu fått sin lösning. Jag talar då inte om en så betydande fråga, som de baltiska flyktingarna, svenskarna har ännu inte beslutat i följande frågor: angående avsändandet av Makarova, angående avsändandet av de baltiska och tyska fartygen, frågan om utlämnandet av fem internerade sjömän som har mördat sina officerare på sovjetiska fartyg m.m. Såsom är Eder bekant, vänder vi oss syste- matiskt till UD i alla dessa frågor och tar upp dem, med början från avdelningschefen till ministern. Samtidigt har, såvitt jag vet, medarbe- tarna vid den femte europeiska avdelningen, inte en enda gång, vid svenskarnas i Moskva besök på NKID, tagit upp de frågor som drivs av den sovjetiska legationen i Stockholm, och vars lösning fördröjs av de svenska myndigheterna. Vi måste söka uppnå beslut i våra frågor både här inför UD, liksom i Moskva inför den svenska legationen. Jag ber Er ge den ansvarige i uppdrag att mer noggrant följa vår brevväx- ling och vid lägliga tillfällen framställa våra frågor inför svenska lega- tionen i Moskva ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31 d. 4 p. 133). 
 Tjernysjev ville uppnå ett mer enhetligt förhållningssätt i det sovjetiska agerandet gentemot Sverige. De frågor som drevs av sovjetiska legationen i Stockholm, måste också tas upp när de svenska diplomaterna i Moskva gjorde sina besök hos det sovjetiska utrikeskommissariatet. Det är möjligtvis i enlighet med denna begäran från Tjernysjev (att mer noggrant följa brevväxlingen mellan sovjetbeskickningen i Stockholm och NKID, och alltid ta 
 372 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 upp olösta frågor med svenskarna, när dessa anförde sina frågor), som Wilson tog upp fallet Rodriguez med Wilson den 9 februari 1946,  
 efter  
 att Wilson berört vissa problem med repatrieringen från Sovjetunionen av den svenska medborgaren Proctor som internerats i lägret Travis utanför Moskva. Ärendet Makarova berördes därefter av Wilson vid möten med Wilson den 9 mars, den 28 mars, och, som framgått ovan, den 30 april 1946. 
 När Wilson tog upp ärendet Makarova den 30 april, efter att Wilson tagit upp fallet Grant, var det fjärde gången som Wilson konfronterades med ärendet Makarova. Vi återkommer här till frågan varför Abramovs aktualisering av fallet Rodriguez, av Wilson tolkades (om än med stor tvekan) som att Wilson därmed antydde att Grant trots allt är i livet och kunde ha blivit identifierad i något läger eller dylikt. Vad var det som fick Wilson att inte bara börja vackla i sin uppfattning om Brooks öde, utan också rapportera om detta till UD? 
  
 12.2 
  
 Davis förändrade syn på förhandlingar med Sovjetunionen 
  
 Från optimism till realpolitik 
 I syfte att förstå Davis ändrade uppfattning, är det nödvän- digt att, om än kort, analysera hans syn på det diplomatiska umgänget med Sovjetunionen, och hur denna syn successivt under hans tid som legationschef genomgick en påtaglig förändring. Såsom framgått ovan präglades Davis rapporter om Sovjet- unionen och möjligheterna till att åstadkomma förbättrade relatio- ner mellan Stockholm och Moskva till en början av optimism. Dessa optimistiska rapporter behöver dock inte spegla vad Söder- blom innerst inne ansåg. 
 Davis innersta uppfattningar kan vi å andra sidan aldrig få grepp om, eftersom vi inte har personliga dagboksanteckningar från den aktuella perioden eller annan dokumentation vari dessa återges. Det enda material som finns tillgängligt är de officiella skrivelser och handbrev som Wilson sände till UD. Som Johnson noterade i sina memoarer, ville Wilson att man skulle ta fasta på allt fördelaktigt som stod att finna, rappor- 
 373 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 terna till Stockholm skulle skrivas i så ljusa färger som sanningen tillät osv. 
 Samtidigt fanns också redan på tidigt stadium ett påtagligt inslag av realpolitiskt tänkande i Davis föreställningsvärld vad beträffar kontakterna med Sovjetunionen. Legationspersonalen fick inte säga något som ryssarna skulle kunna utnyttja mot dem, allt vad som sades och skrevs kunde komma till Kremls kännedom, fallet Chen användes som en analogi för att åskådliggöra ris- kerna med ett oförsiktigt svenskt agerande o.s.v. 
 Denna realpolitiska inställning till Sovjetunionen tycks ha för- stärkts under Davis tid i Moskva. En vattendelare härvid tycks ha varit de negativa upplevelserna från mötena med Dekanozov och Vetrov (och Sysojev) i december 1944, då frågan om de baltiska flyktingarna hade varit uppe. Wilson drabbades av nedstämdhet som ett direkt resultat av (i synnerhet) mötet med Vetrov, och han undvek under de kommande sex veckorna all kontakt med sovjetiska företrädare. Han dröjde och tvekade att uppsöka Dekanozov  just därför, att [han] ej ville framprovocera något nytt samtal i detta brännbara ämne (P 40 R,  
 2/2-1945). 
  
 Det var emellertid med lättnad som han kunde konstatera att baltfrågan inte berördes när han väl träffade Christensen och Vetrov i slutet av januari 1945. Under lång tid härefter skulle emellertid Wilson frukta frågan om de baltiska flyktingarna. Den 4 januari 1946 konstaterade Wilson att baltfrågan icke berörts från ryskt håll (P 40 R,  
 4/1-1946), 
  och den 19 februari 1946 rapporte- rade han att den stora baltfrågan dessbättre alltjämt [är] vilande (P 40 R,  
 19/2-1946). 
  
 Davis tilltro till möjligheterna att genom samtal med sov- jetiska diplomater komma till ömsesidigt godtagbara lösningar på problem förefaller emellertid ha skadats. Hans konsekventa strävan att avvisa alla ärenden rörande svenska intressen i stridszonerna i Östeuropa (inklusive  
 Wallenberg-ärendet) 
  kan ses som utslag av detta. 
 Han uppfattade sin egen ställning i Moskva som allt annat än lättsam (HP 1 Er,  
 24/2-1945) 
  och han hade låga tankar inför möjligheterna att bedriva  
 Wallenberg-ärendet 
  hos det sovjetiska utrikeskommissariatet. Vid flera tillfällen signalerade han, som nämnts, att ärendet borde bedrivas från en ny svensk beskickning i Budapest (HP 80 Ea, 29/3, 12/4, 19/4,  
 3/9-1945, 
  HP 1 Eu, 12/4, 6/7,  
 14/8-1945, 
  P 2 Eu,  
 25/9-1945). 
  
 374 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Wilson drog sig konsekvent för att ta upp frågan om skydd åt svenska intressen i de östeuropeiska staterna efter Vetrovs kort- huggna avvisande av en liknande förfrågan i december 1944 och skrev flera brev till Stockholm vari han angav skäl till varför denna typ av ärenden inte borde drivas av legationen i Moskva (HP 80 Ea,  
 23/1-1945, 
 12/3-1945, 
 6/4-1945, 
 12/4-1945, 
 17/4-1945). 
  
 När Christensen i april 1945 på nytt tog upp frågan om de bal- tiska flyktingarna avslutade [Wilson] samtalet, så snart detta kunde ske, utan att det verkade, som om [han] rymde fältet (P 40 R,  
 4/5-1945). 
  Han överlämnade démarche rörande de sovjetiska truppernas plundring av den svenska legationen i Budapest, men lade sedan ned möda på att undergräva förtroendet för de utsagor som legationsmedlemmarna har avgivit (för att slippa driva ärendet i Moskva) (Hp 1 Er,  
 26/5-1945, 
 12/7-1946, 
  HP 80 Ea,  
 18/6-1945, 
 26/1-1946). 
  
 Han beskrev med emfas den mycket obehagliga situation som han skulle hamna i om det visat sig att Grant rymt från de ryska officerare, som avdelats till hans skydd, för att dölja sig i Budapest under förklädnad, och konstaterade att Tran försvinnande [var] ett mysterium och att det knappast kan vara lämpligt att ytterligare bedriva saken härifrån (P 2 Eu,  
 14/8-1945). 
  
 Möjligtvis kan man också förklara Davis underlåtenhet att rapportera till Stockholm om Cohen erbjudande om hjälp (av den 12 april 1945), samt hans uppenbart missvisande redogörelse för den amerikanska inställningen i  
 Wallenberg-ärendet 
  (av den 19 april 1945 [HP 80 Ea,  
 19/4-1945]), 
  som ett resultat av hans fruktan att brev och kryptomeddelanden till Stockholm skulle kunna dekrypteras av sovjetiska myndigheter. 
 Skiftet från en optimistisk hållning till en mer realpolitiskt pes- simistisk märks också i Davis syn på hur förhandlingar mel- lan de bägge staterna borde bedrivas. Den 21 mars rapporterade Wilson från ett möte med Kollontaj: 
 Kollontaj anser vissa svårigheter föreligga för White, Alvarado, Shanghaisvenskarna etc. beroende av att man anser att svenskarna obstruera resvilliga ryssars hemresa från Sverige (HP 1 Er,  
 21/3-1945). 
  
 Liksom var fallet i Davis samtal med Dekanozov den 26 januari 1945 ställdes alltså här Sveriges obstruktion av resvilliga ryssars hemresa från Sverige mot möjligheterna att få genomrese- visum för färd genom Sovjetunionen för svenskar i Fjärran Östern. Den sovjetiska tendensen att koppla samman olika frågor var före- 
 375 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 mål för ett handbrev från Wilson till Harrell av den 26 mars 1945: 
 I tidigare sammanhang har jag uttalat den meningen, att ett samband finnes mellan frågor om repatriering av sovjetmedborgare från Sverige och våra viseringsangelägenheter, särskilt i vad avser repatriering av svenskar genom ryskt område. Efter vad jag på sistone erfarit, finns det knappast något tvivel om att så är fallet. Detta förhållande öppnar dystra framtidsperspektiv. Det innebär nämligen, att så länge repatrie- ringsfrågorna ej äro definitivt lösta till inrikeskommissariatets belåten- het, detta kommissariat, som är praktiskt taget ensamt beslutande i viseringsfrågor, kommer att följa en – milt uttryckt – utpräglat restriktiv linje i förhållande till oss (P 40 R,  
 26/3-1945). 
  
 Såsom framgår av detta brev uppfattade Wilson redan i mars 1945 den återkommande sovjetiska signaleringen om samman- koppling av olika frågor som rörde relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen. Wilson ansåg att denna form av politik öppnade upp för dystra framtidsperspektiv. 
 Samma dag sände Wilson ett handbrev till Blackburn som skän- ker ytterligare ljus över hans syn på den sovjetiska tendensen att sammankoppla olika frågor som berörde de  
 svensk-sovjetiska 
  för- bindelserna. 
 Vid besök hos passpolisen igår bragte jag även frågan om Fjärran  
 Östern-svenskarna 
  på tal, både sjömännen i Shanghai och  
 Tokio-kolo- 
  nin. Matthews svarade, att han trots de utomordentliga transport- svårigheterna gjorde sitt allra bästa för att tillmötesgå min framställ- ning. Emellertid skulle en gynnsam lösning underlättas, därest de svå- righeter undanröjdes, som mötte från svensk sida vid behandlingen av repatrieringsfrågor beträffande sovjetmedborgare i Sverige (P 40 R,  
 19/4-1945). 
  
 Återigen markerade alltså sovjetiska myndighetsföreträdare att man ville få till stånd ett byte mellan å ena sidan genomresevisum för svenskar i Fjärran Östern, mot repatriering av sovjetiska med- borgare i Sverige. Wilson var uppenbart besvärad av det sovje- tiska erbjudandet: 
 Jag tror [] för min del, att det är bäst att i det längsta undvika dis- kussioner om balt- och flyktingfrågor här. I synnerhet anser jag mig böra motarbeta en sammankoppling av olika frågor. Jag utlovade emellertid att inberätta vad Cole sagt (P 40 R,  
 19/4-1945). 
  
 376 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Den sovjetiska sammankopplandet av frågor var föremål också för ett handbrev till von Post (P 40 R,  
 4/5-1945), 
  vari Wilson redogjorde för ytterligare tre samtal med sovjetiska myndighets- företrädare där denna förhandlingstaktik tillämpats; chefen för VOKS, Myers den 23 april (Kemenev gjorde en klar koppling mellan utresevisum för en sovjetisk företrädare för det ryska kul- turlivet till Sverige i anledning av  
 Svensk-Ryska 
  Sällskapets  
 10-års 
  jubileum, och repatriering av sovjetiska medborgare som tvångsvis förts till Sverige och kvarhölles där), vice utrikeskommissarie Christensen den 25 april (Dekanozov frågade, när sovjetregeringen äntligen kunde motse de från Balticum av flyktingarna bortförda båtar, vilket längesedan utlovats och varav man vore i stort behov), och Ford några dagar senare, (vi skulle få tio Diaz, och att en rad andra angelägenheter skulle ordnas på en halvtimme, bara man finge satisfaktion i baltfrågan (P 40 R, 19/4- 1945). 
 Den 12 maj 1945 rapporterade Wilson att Robbins antytt, att man gärna ville göra något för dessa svenskar [i Fjärran Östern] bara det bleve fart på sovjetmedborgarnas rapatriering från Sverige (P 40 R,  
 12/5-1945). 
  Under mötet med Dekanozov den 18 maj 1945 konstaterade Dekanozov att sovjetmyndigheternas önskemål beträffande 30 000 sovjetmedborgare i Sverige ej uppfylldes, var- vid Wilson underströk 
 att det vore olyckligt, att i det internationella umgänget koppla sam- man en fråga med en annan, särskilt när det gäller komplicerade spör- smål, vars lyckliga lösning kräver noggrant studium och ömsesidigt hänsynstagande. Herr Dekanozov konstaterade då, att det förvisso ej vore fråga om att göra den ena frågan beroende av den andra (P 40 R,  
 18/5-1945). 
  
 I praktiken hade emellertid Davis optimistiska hållning vad gällde förhandlingar med Sovjetunionen dock redan börjat förbytas i pessimism. Den 4 maj 1945 konstaterade han att situationen [nog] skulle lätta, om de baltiska fartygen snart lämnades tillbaka och några hundratal ingermanlänningar kom iväg. Vidare skulle det säkerligen vara en fördel, om de tiotusentals ryssar, som sägas befinna sig i Norge, bleve raskt hemtransporterade genom Sverige och väl omhändertagna under genomresan (P 40 R,  
 4/5-1945). 
  
 377 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 12.3 
  
 Wilson tar lärdom av sovjetisk förhandlingstaktik 
  
 Fallen af Smith, Gill, Mendez m. fl. 
 Det skulle dock till ett antal ytterligare händelser innan Söder- bloms realpolitiska hållning vad gäller synen på Sovjetunionen och dess företrädare föranledde honom att inte längre hålla för uteslu- tet att Grant faktiskt fanns i livet i sovjetisk fångenskap. Dessa händelser var kopplade till den sovjetiska interneringen av flera svenska medborgare som befann sig i Tyskland vid den sovje- tiska arméns inmarsch i maj 1945. 
 Den 27 april 1945 överlämnade Wilson en lista med namnen på medlemmarna av den svenska beskickningen i Berlin till Dekanozov (alltså på samma sätt som han gjort i december 1944 då den sovjetiska erövringen av Budapest var nära förestående). Efter Berlins fall evakuerades legationspersonalen, tillsammans med ett antal övriga svenska medborgare via Moskva till Stockholm (på samma sätt som skett med  
 Budapest-beskickningens 
  personal några månader tidigare). Dessa anlände, som ovan nämnts till Moskva den 25 maj för vidare befordran till Sverige via Leningrad. 
 De var emellertid inte de enda svenskar som sovjetiska myndig- heter fört från Berlin till Moskva. Ett antal danska medborgare som släpptes ur sovjetisk fångenskap den 3 augusti 1945 underrättade vid sin frigivning Wilson att den svenske journalisten Green befann sig i lägret Travis utanför Moskva (HP 80 Ct,  
 3/8-1945). 
  Samma dag översände Wilson en note till utrikeskommissariatet vari han bad att få uppgiften från dans- karna bekräftad, samt att af Smith, om han fanns i Krasnogorsk, skulle beredas möjlighet att få resa hem. Då Söder- blom besökte Robinson den 15 augusti påminde han om fallet af Smith, varvid det lät på Vetrov, som om jag kunde motse snart besked (HP 80 B,  
 15/8-1945). 
  Enligt den sovjetiska upp- teckningen hade Vetrov till en början hänvisat ärendet till den kon- sulära avdelningen vid utrikeskommissariatet, men därefter gått med på att vidta åtgärder i frågan ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30,p. 8, p. 129, l.  
 54–56). 
  Något svar skulle emellertid inte komma ännu på länge. 
 Den 19 september 1945 överlämnade Wilson en skriftlig påminnelse till Wilson om af Smith och sjömannen Moran, om vilken man saknade underrättelser. 
 378 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Mendez hade i maj 1945 uppgivits vara internerad i ett tyskt fängelse inom sovjetockuperat tyskt territorium. 
 Den 4 oktober 1945 överlämnade Brandt en note till Wilson vari efterlystes uppgifter rörande af Smith. Vid efterföljande besök yttrade Gonzalez, att han mindes ärendet af Smith, där han sett handlingarna, och antydde, att ett snart svar syntes honom möjligt (HP 80 Ct,  
 15/10-1945). 
  Den 10 oktober påminde Newton om af Smith, varvid Wilson uppgav att utrikeskommissariatet inte fått något besked från vederbörande kompetenta sovjetiska myndigheter (HP 80 Ct,  
 15/10-1945). 
  
 En frigiven dansk medborgare underrättade svenska myndig- heter i oktober 1945 om att ytterligare nio svenskar satt interne- rade i lägret i Krasnogorsk, bland annat Viva Lundberg, Daniels, Morgan Hofer, fru  
 Späth-Dos, 
  Harris och Taylor och Mitchell (HP 80 Ct,  
 13/10-1945). 
  Den 15 oktober begärdes att Gill skulle frigivas och sändas hem. Man påminde härvid åter om af Smith och Mendez. 
 Den 24 oktober 1945 underrättades svenska legationen om att fyra svenskar (Gray [med barn], Hofer och Mendez släppts (HP 80 Ct,  
 26/10-1945). 
  Brandt telegraferade härvid till Stockholm att de frigivna uppgivit att 
 lägerledningen [] sagt dem, att svenska  
 Moskva-beskickningen 
  sak- nade intresse för dem och icke kunde ordna hemresa (HP 80 B, 26/10- 1945). 
 1 
  
 Mendez berättade att han förts till  
 Butyrka-fängelset 
  den 4 juli 1945 och underkastats förhör varje natt i tre veckor, bland annat angående den svenska  
 Berlin-beskickningens 
  utfärdande av pass. 
  
 1  
 Viva Lundberg uppgav i en intervju i  
 Dagens Nyheter  
 vid sin hemkomst till Sverige i januari 1946 följande: Att komma i förbindelse med vår legation i Moskva lyckades inte. Jag tror inte legationen visste var vi fanns. Men ryssarna försäkrar att det berodde på legationen att vi fick vänta på hemresa. Inte ens när vi äntligen fördes från lägret för att börja hemresan lät man oss komma i förbindelse med beskickningen, utan på natten fördes vi i buss till en järnvägsstation i Moskva ( 
 Dagens Nyheter,  
  
 4/1-1946). 
  Det kan i detta sammanhang vara intressant att notera att Smith, enligt vittnet Jones hade begärt av kommissarien som ledde förhöret att få komma i direkt kontakt med svenska beskickningen i Moskva eller med Röda korset eller att i varje fall skriftligen få taga kontakt med dem. Denna begäran hade kommissarien avvisat med hänvisning till att ingen människa tar notis om er. Om svenska regeringen eller dess beskickning hade haft något som helst intresse för er, så hade de redan för länge sedan satt sig i förbindelse med er ( 
 Vitboken  
 1957: 26). I den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppens rapport konstateras att detta  
 kan  
 ses som en ödesdiger kommentar till den svenska beskickningens bristande engagemang, särskilt då från Davis sida ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 78). Som framgått av  
 Krasnogorsk-svenskarnas 
  erfarenheter torde detta snarare tolkas som en sovjetisk standardmodell för att bryta ned fångarna psykiskt. 
 379 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Ryssarna hade, enligt Mendez, gjort gällande att pass utfärdats även till icke svenskar mot vederlag i juveler o. dyl. (HP 80 B, HP 80 Ct,  
 26/10-1945). 
 2 
  
 Viva Lundberg uppgavs befinna sig i läg- ret i Krasnogorsk, medan af Smith den 16 augusti förts till Butyrka. De frigivna uppgav också att af Smith utsatts för angiveri av en holländsk medborgare, Tate, som varit anställd vid  
 Berlin-legationens 
  skyddsmaktsavdelning. Hon hade uppgivit för de sovjetiska fängelsemyndigheterna att af Smith deltagit i  
 finsk-ryska 
  kriget (HP 80 Ct,  
 1/11-1945). 
  
 Den 1 november besökte Brandt åter Wilson och redogjorde då för de uppgifter som Mendez lämnat, nämligen att Gill befann sig i Krasnogorsk och att af Smith den 16 augusti för- flyttats till Butyrka ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, p. 8, p. 129, l.  
 75–76). 
  Wilson svarade (enligt Vazquez uppteckning) att Thornton verksamhet i Skandinavisk Telegrambyrås tjänst i Berlin liksom hans deltagande som frivillig i kriget mot Sovjet- unionen [] i nuvarande läge innebure en svår belastning för honom (HP 80 Ct,  
 1/11-1945). 
  Härmed hade Wilson i prakti- Rivera svarat på den svenska noten av den 3 augusti. af Smith fanns i sovjetiskt förvar. Brandt framställde också en note rörande fallen  
 Gardner 
  och  
 Späth-Dos 
  som satt internerade i Krasnogorsk. Den 30 november överlämnade  
 Barck-Holst 
  en ny note angående  
 Gardner, 
 Späth-Dos, 
  Gill och af Sande- berg. Wilson framhöll härvid att undersökningar pågå för att fastställa i vilket läger vederbörande finnas (HP 80 Ct, 1/12- 1945). 
 Johnson uppfattar sovjetisk signal om sammankoppling 
 Den 17 december 1945 föredrog Brandt, vid ett möte med Tjernysjev i Stockholm, bland annat ärendena af Smith och Gill, varvid Tjernysjev framhöll ett fall, som berörde en sextonårs flicka vid namn Rodriguez, sovjetmedborgare, som här 'kvarhölles av svenska polisen' (HP 1 Er,  
 17/12-1945). 
  Tjernysjev anmärkte, enligt Vazquez rapport, också följande: 
  
 2  
 Green uppger i sin bok  
 Nu kan det sägas: Sanningen om min fångenskap i Sovjet och Berlins fall  
 att en av de första frågor som den sovjetiske förhörsledaren ställt till honom under fångenskapen var hur mycket kostade det för en utlänning att få ett svenskt pass vid legationen i Berlin? (af Smith, 1946: 78). 
 380 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Han hade skrivit till Moskva och ingående relaterat, hur ärendet hand- lagts men, sade han skämtsamt, när han nu sett, hur beskickningen i Moskva riktade framställning på framställning beträffande sina svenskar, så frågade han sig, om han icke också skulle skriva noter och uppteckningar till utrikesdepartementet om alla sina sovjetiska med- borgare i Sverige. Utrikesdepartementet skulle då knappast få något annat att göra än att besvara hans framställningar (HP 1 Er, 17/12- 1945). 
 Som ovan nämnts skulle Tjernysjev i januari 1946 uppmana Wilson att bättre följa verksamheten vid sovjetiska legationen i Stockholm för att uppnå en högre grad av enhetlighet och syste- matik i de sovjetiska framställningarna. 
 I rapporten av den 17 december 1945 skrev Brandt avslutnings- vis: 
 Det förefaller icke otroligt, att Tchernychev i sitt svar på Narko- mindjels tydligen i dagarna gjorda förfrågan angående Makarova fört fram tanken på en sammankoppling av detta och liknande ärenden med frågan om de internerade  
 Krasnogorsk-svenskarnas 
  frigivande (HP 1 Er,  
 17/12-1945). 
  
 Detta var första gången som man från svensk sida funderade över möjligheten att man från sovjetisk sida börjat sammankoppla, inte bara frågor rörande genomresevisum, baltflyktingar, kulturfrågor etc., utan också ärenden rörande enskilda personer. 
 Wilson uppfattar den sovjetiska signaleringen 
 Den 20 december överlämnade Wilson (som vistats i Stockholm under större delen av hösten 1945) en ny note rörande af Smith, Gill,  
 Späth-Dos 
  och  
 Gardner. 
  I samband med sitt möte med Wilson den 26 december överlämnade Harrington ytterligare en note rörande af Smith och Gill, var- vid Wilson (enligt den sovjetiska sidans uppteckning) svarade att 
 jag har försökt ta reda på hur långt detta ärende har kommit, och anmärkte härvid, att sökandet efter utländska medborgare som är internerade i SSSR, ibland försvåras på grund av att efternamnen i rysk transkribering inte stämmer med transkriberingen på andra språk ( 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l.  
 89–194). 
  
 381 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Enligt Davis rapport från samtalet hade emellertid Wilson ställt i utsikt snart svar rörande af Smith och Gill. Där- emot kunde  
 Späth-Dos 
  och  
 Gardner 
  inte utlämnas eftersom dessa inte var svenska medborgare (HP 80 Ct,  
 27/12-1945). 
  
 Den 14 januari 1946 tog Wilson upp fallet af Smith med Wilson, varvid denne meddelade att af Smith åtnjöt full officersranson. Wilson drog härav slutsatsen att af Smith ej sitter fängslad utan återbördats till ett läger. Wilson kunde dock ej upplysa hur snart [Wilson] kunde påräkna definitivt besked (HP 80 Ct,  
 15/1-1946). 
  Enligt den sovjetiska uppteck- ningen hade Wilson svarat att han i dagsläget inte hade några nya uppgifter om [af Smith] ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31, p. 7, p, 132, l.  
 1–2). 
  Den 18 och 24 januari 1946 riktade Wilson nya noter rörande af Smith (HP 80 Ct, 18,  
 24/1-1946). 
  Den 25 januari 1946 konstaterade UD att Proctor frigivits och redan befann sig i Sverige. Man undrade också varför det sovjetiska utrikeskommissariatet inte underrättat Wilson om Wilson frigivning (HP 80 Ct,  
 25/1-1945). 
  Den 29 december 1945 över- sände Wilson en note till Wilson vari han på nytt påminde om af Smith. 
 Den 26 januari 1946 instruerades Wilson av Blackburn att åter ta upp fallen  
 Späth-Dos 
  och  
 Gardner. 
  Den 9 februari 1946 underrättade Mora om att Proctor åter- kommit till Sverige. Wilson tackade för att man från sovjetisk sida velat medverka i repatrieringen av Gill. Wilson sva- rade: 
 I samband med detta påpekade jag att de sovjetiska myndigheter som ansvarar för repatrieringsfrågor omedelbart sänder svenska medbor- gare till Sverige så snart man får kännedom om var de befinner sig, något som de svenska myndigheterna för övrigt inte alltid gör. Som exempel framhöll jag fallet Burgess, som de svenska myndig- heterna fortfarande inte har överlämnat till vår beskickning och som fortsätter att bo hos den svenske polisen, trots att representanter för vår beskickning i Stockholm vid ett flertal tillfällen har anhållit hos det svenska UD om hennes repatriering. S. lovade att meddela detta till UD ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31,p. 7, p. 133, l.  
 3–5). 
  
 Wilson noterade i sin samtalsrapport till Blackburn: 
 I detta sammanhang berörde Shea frågan om den  
 16-åriga 
 Leningrad-flickan 
  Boone [Makarova] hemresa från Sverige. Hennes mor hade dött under Leningrads belägring, och då hennes far 
 382 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 befann sig som officer vid fronten, hade Schmidt stått ensam i livet. Hon hade jämte flyktingar från de baltiska länderna hamnat i Sverige. Sedan fadern återvänt till Leningrad efter krigets slut, hade han uttalat en livlig önskan, att hans dotter måtte återvända (HP 80 B  
 11/2-1946). 
  
 Helt i enlighet med Tjernysjevs uppmaning av den 8 januari 1946 att mer noggrant följa vår brevväxling och vid lägliga tillfällen framställa våra frågor inför svenska legationen i Moskva, tog alltså Wilson upp den för Sovjetunionen angelägna frågan om repatrieringen av Rodriguez efter att Wilson tagit upp fallet Gill. Wilson uppgav i samtalsrapporten att han saknade närmare kännedom om ärendet Makarova, något som är en aning oväntat mot bakgrund av att han vistats i Stockholm under hösten (där Sovjetlegationen gjort åtskilliga framställningar i ärendet). Han tycks följaktligen inte heller ha tagit del av Vazquez rapport från samtalet med Tjernysjev den 17 december (då Brandt nämnde att man från sovjetisk sida tycktes koppla samman frågorna om Rodriguez och svenskarna som var internerade i Krasnogorsk) (HP 1 Er,  
 17/12-1945). 
  
 Under alla förhållanden drog Wilson väsentligen samma slut- sats som Brandt. I ett handbrev till Webb av den 18 februari 1946 redogjorde Wilson för ett samtal med Hollands ambassa- dör i Moskva: 
 I anslutning till min officiella skrivelse angående Nederländernas ryska repatrieringsfrågor vill jag nämna, att nederländske ambassadören har olika teorier rörande orsaken till att ett antal holländare alltjämt hålles kvar på liknande sätt som vår landsman af Smith. Det är möjligt, att man alltjämt önskar förhöra och få upplysningar av dessa personer []. Det kan också tänkas, att de ha kvarstannat som följd av byrå- kratisk slentrian []. En tredje möjlighet är enligt ambassadören, att man icke anser det ur vägen att tills vidare behålla några holländare här i avvaktan på att få se, hur det går med repatrieringen från Holland. Dessa min kollegas reflexioner kunna möjligen vara av intresse för bedömande av läget i fallet af Smith. För egen del har jag ingen bestämd teori. Säkert är, att det skulle vara bra, om unga fröken Brown] kunde förmås resa hem till sin far, fastän hon måhända tycker sig ha det mycket bättre i Sverige än hemma (HP 1 Er,  
 19/2-1945). 
  
 Wilson, som i maj 1945 inför Dekanozov understrukit att det vore olyckligt, att i det internationella umgänget koppla samman en 
 383 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 fråga med en annan, särskilt när det gäller komplicerade spörsmål (P 40 R,  
 18/5-1945), 
  tycks alltså ha resignerat fullständigt inför utsikterna att hålla fast vid sina principer i kontakterna med Moskva. Han höll sin holländske kollegas analys av de sovjetiska bevekelsegrunderna för tillämpbar också på fallet af Smith och flaggade för att Rodriguez borde sändas hem. 
 Den 9 mars 1946 rapporterade Wilson på nytt från ett samtal med Wilson (till Blackburn). Av den svenska och den sovjetiska samtalsrapporten hade Wilson tagit upp fallen af Smith,  
 Späth-Dos 
  och  
 Meier-Gertner: 
  
 Crawford begagnade för sin del tillfället att i omedelbar anslut- ning till min fråga efterhöra, huruvida jag fått några underrättelser från Stockholm rörande flickan Brown]. Han erinrade ånyo om faderns besök, []. Hoffman sammankopplade icke direkt affären af Smith med Brown] (jfr mitt brev till Webb den 19 februari). Emellertid har jag för närvarande det intrycket, att vi i realiteten icke kunna hoppas på af Sandebergs hem- sändande med mindre fröken Brown] återbördas till sin fader (P 40 R,  
 10/3-1945). 
  
 Av den sovjetiska rapporten framgår följande: 
 I samband med att han utförligt redogjorde för de svenska släktingar- nas intensiva vädjanden om repatriering av dessa tyska medborgare påminde jag honom om den  
 16-åriga 
  sovjetiska medborgaren Lidija Makarovas öde ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op 31 d., 7 p. 133, l. l.  
 6–7). 
  
 Återigen signalerade Wilson att man nog borde sända hem Rodriguez om af Smith skall kunna återvända till Sverige. I Stockholm var man väl införstådd med Davis bedömning. I ett svarsbrev till Wilson skrev Blackburn att han redan på ett tidigt stadium förutsagt sammankopplingen mellan af Smith och Rodriguez: 
 Det är otrevligt. Men det är ju dock en väsentlig skillnad. Han önskar intet högre än få resa hem, hon intet högre än stanna här (P 40 R,  
 13/3-1946). 
  
 384 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 12.4 
  
 Sovjetunionen agerar inkonsekvent 
  
 af Smith friges 
 Den 22 mars 1946 meddelade det sovjetiska utrikeskommissariatet att af Smith frigivits. Den 26 mars 1946 sammanträdde Söder- blom och Wilson, varvid följande ordväxling (enligt den sovje- tiska uppteckningen) ägde rum: 
 Avslutningsvis tackade S. för det positiva beslutet i frågan om Hansen bergs repatriering. Som svar på detta påpekade jag för honom att den sovjetiska regeringen i den här frågan, liksom i en rad andra, gått den svenska regeringen till mötes. Härvid uttryckte jag förhoppningar om att Smith vid ankomsten till Sverige inte används av den profa- scistiska pressen för allehanda tendentiösa framträdanden. På detta reagerade S. mycket snabbt och sade att han naturligtvis förstod att detta inte var önskvärt och att han skulle vidtaga alla åtgärder som stod i hans makt. 
 Wilson fortsatte: 
 Vidare påminde jag S. om Burgess, som fortfarande inte har repatrierats till fosterlandet, trots att vår beskickning vid ett flertal tillfällen har vänt sig till den svenska regeringen i frågan. S. svarade att han hade fått information i ärendet av den svenska regeringen, av vil- Rivera det framgick att Rodriguez själv inte önskar resa till SSSR. På detta svarade jag att Rodriguez är minderårig och ännu inte svarar för sina handlingar. Till dess att hon fyller 18 år är det hennes föräldrar som bestämmer över hennes öde. Hennes far vill att hon omedelbart åter- vänder till SSSR och jag ser inga skäl att förhindra detta. S. lovade att informera sin regering om detta ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31, p. 7, p. 133, l.  
 10–11). 
  
 I den svenska sidans samtalsrapport (ställd till Blackburn) skrev Wilson att Wilson uttalat förhoppningen att af Smith inte skulle utnyttjas för sovjetfientlig propaganda (HP 80 B,  
 26/3-1946), 
  och att  
 Makarova-ärendet 
  på nytt anförts. Wilson skrev: 
 Wilson bragte som vanligt saken på tal, efter det att vi talat om af Smith. Han ansåg, att man från rysk sida gått oss till mötes så långt, att man även från svensk sida borde kunna räkna med tillmötes- gående (P 40 R,  
 28/3-1946). 
  
 385 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Wilson var nöjd men samtidigt något konfunderad över det inkonsekventa sovjetiska agerandet. I en officiell skrivelse till utri- kesministern av den 4 april 1946 konstaterade Wilson att ansträngningarna att få de svenskar, som i samband med Tysklands sammanbrott förts till Sovjetunionen, frigivna och hem- sända, har härmed krönts med slutgiltig framgång (HP 80 Ct, 4/4- 1946). Wilson fortsatte: 
 Resultatet ter sig så mycket mer glädjande med tanke på den samman- koppling, som en tid från rysk sida upprätthölls mellan fallen af Smith och Rodriguez. Med tanke på de 27 000 balterna och de enstaka ryssar i Sverige, som sovjetregeringen önskar få hemsända, och ej minst med tanke på af Weber deltagande i Finlands andra krig, anställningen i den tyska pressbyrån STB och svårförklarliga kvarstan- nande i Berlin (HP 80 Ct,  
 4/4-1946). 
  
 Wilson reflekterade alltså över att Sovjetunionen tycktes ha frångått sin egen förhandlingsstrategi i fallen af Smith och Gill. Ingen Makarova eller någon annan sovjetisk medborgare i Sverige hade måst lämnas ut för att få hem Krasnogorsk- svenskarna. Wilson avslutade skrivelsen: 
 Det bör i detta sammanhang erinras om att Sverige är det enda land, som mig veterligen i förevarande hänseende befinner sig i en så pass gynnsam belägenhet. Norrmän kvarhållas ännu här. Den framstående danske Röda  
 Kors-delegaten 
  Ramirez är alltjämt internerad, och danska beskickningen har ej erhållit något meddelande om honom (HP 80 Ct,  
 4/4-1945). 
  
 Davis realpolitiska bild av Sovjetunionen var egentligen oförändrad. Han kunde dock med tillfredsställelse konstatera att Sverige befann sig i en gynnsam belägenhet och fick en bättre behandling än exempelvis Danmark. Den 11 april kommenterade Wilson på nytt den (i hans ögon) inkonsekventa sovjetiska förhandlingsstaktiken: 
 Av intresse är också att notera, att såväl af Weber som Viva Lund- bergs hemsändande troligen redan i slutet av december var en avgjord sak för repatrieringsmyndigheternas vidkommande. Emellertid ansåg sig tydligen regeringen böra temporisera med af Weber repatrie- ring, så länge fallet Makarova ej uppklarats till belåtenhet. Slutligen beslöts, efter allt att döma omkring den 20 mars, att trots allt sända hem den siste svensken (HP 80 B,  
 11/4-1945). 
  
 386 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Åter framgår att Wilson egentligen var ganska förvånad över att den i hans ögon olyckliga sovjetiska förhandlingstaktiken att koppla samman olika frågor hade frångåtts. Han föreföll dock vara nöjd och såg detta som en indikation på att hans ansträngningar att åstadkomma en förbättring i förhållandet mellan Sverige och Sov- jetunionen äntligen började visa tecken på resultat. 
 Att Grant skulle sitta internerad i Sovjetunionen tycks vid denna tidpunkt inte ha föresvävat Wilson. af Smith beskrivs som den siste svensken som sänts hem från Sovjet- unionen. 
 Kan af Smith ha frigivits i utbyte mot de ingermanländska flyktingarna? 
 Det sovjetiska inkonsekventa agerandet förefaller förvisso märk- ligt. I slutet av mars 1946, skriver Mullins i sin bok  
 Nu kan det sägas: Sanningen om min fångenskap i Sovjet och Berlins fall  
 (1946), hade en av medfångarna, en dansk vid namn Nguyen, frågat de sovjetiska förhörsledarna varför fångarna, trots löften, inte fick åka hem. 
 I vanliga fall brukade ryssarna aldrig svara öppet på dylika frågor, men för en gångs skull hade kommissarien givit klart besked. Sverige, Danmark och Holland hade vägrat utlämna personer, som ryssarna hade intresse av, hade han förklarat, och först när den saken reglerats på ett för Sovjetunionen tillfredsställande sätt, kunde det bli tal om någon hemresa för oss (af Smith, 1946: 261). 
 Beskedet till Nguyen var således otvetydigt från sovjetisk sida. Finns det då verkligen skäl att anta att man från sovjetisk sida gav upp vad gäller af Smith och skickade hem honom utan någon kompensation från Sverige. Det är härvid av visst intresse att notera att Sverige  
 dels  
 i januari 1946 återsänt 146 av de 167 militärbalterna (21 balter fick stanna p.g.a. sjukdom) (något som möjligtvis kan sättas i samband med Viva Lundbergs frigivning samma månad),  
 dels  
 i februari 1946 beslutat återsända runt 500 sovjetiska medbor- gare från Ingermanland, till Finland (P 40 J, 1/2, 3/2,  
 8/2-1945). 
  Som framkommit ovan hade sovjetiska företrädare vid flera tillfäl- len krävt att ingermanlänningarna, som flytt från Sovjetunionen till Finland under kriget, och därefter sökt sig till Sverige, skulle åter- 
 387 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 sändas till Sovjetunionen (bland annat den 13/1, 16/1, 21/4, 23/4- 1946). 
 I november 1945 hade det totala antalet ingermanlänningar i Sverige beräknats till 1293 individer (P 40 J,  
 2/11-1945). 
  Flykting- strömmen tycks dock ha fortsatt. I februari 1946 uppgavs gruppen ingermanlänningar omfatta runt 1500 personer. Av dessa gavs 1 000 personer politisk asyl i Sverige. I början av februari beslutades att resterande 500 ingermanlänningar skulle avvisas till Finland (ett beslut som emellertid sedermera reviderades). 
 Den 7 februari 1946 noterade Harrison i sin dagbok att han redo- gjorde för Hudson ställning till de ingermanlänska flyktingarna – med anledning av felaktiga rykten i nazisttidningarna. Harrison uppmanade också att tidn. ej skulle skriva om saken, i flyktingar- nas intresse. Han underströk för övrigt olikheten [mellan] ingermanlänningarna o balterna, i det de förra sedan 200 år varit ryssar. Den 8 februari 1946 noterade han att Svensk Morgontid- ning begått en indiskretion [] ang. ingermanlänningarna. 
 Beslutet att avvisa de 500 ingermanlänningarna till Finland (som vid denna tid hade betydligt svårare än Sverige att stå emot sovje- tiska krav på utlämning) omgärdades av hög sekretess och tycks av allt att döma överhuvudtaget inte ha dokumenterats i UD:s arkiv. I dossiern över flyktingar från Sovjetunionen finns egentligen inga uppgifter om själva beslutet att utlämna ingermanlänningarna. I stället återfinns där endast två brev från  
 Uppsala nya tidning  
 till UD rörande utlämningsbeslutet, samt en fotostatkopia av en arti- kel ur  
 Svenska Morgonbladet 
 . 
 Mot bakgrund av den sovjetiska förhandlingstaktiken att alltid koppla samman olika frågor finns det skäl att åtminstone ställa frågan om inte det svenska utlämnandet av ingermanlänningarna, från sovjetiskt håll faktiskt tolkades som en politisk signal (snarare än ett juridiskt motiverat beslut) för att få till stånd ett frigivande av af Smith. Sverige kan således möjligtvis i prakti- Rivera ha deltagit i  
 sammankopplings-politiken 
  eller människo- handel utan att ha förstått vilken betydelse och mening man från sovjetisk sida gav åt det svenska agerandet. Vi får anledning att återkomma till bevekelsegrunderna för det sovjetiska beslutet att frige af Smith utförligare nedan. Det finns nämligen skäl att hålla för möjligt att den ingermanländska aspekten inte var avgörande. 
 388 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 12.5 
  
 Wilson ifrågasätter bilden av Smith som död 
  
 Den oväntade sammankopplingen av Grant med Makarova 
 Vi har nu kommit fram till det ovan nämnda mötet mellan Wilson och Wilson (den 30 april 1946), då Wilson  
 efter  
 att Wilson tagit upp Tran försvinnande påminde Söder- blom om Lidija Makarovas öde. Wilson, som veckan innan förnöjsamt konstaterat att den sovjetiska sidan frångått sin tidigare princip att koppla samman olika frågor, konfronterades nu plötsligt åter med denna förhandlingstaktik i fallet Grant. Wilson gjorde tolkningen att Abramovs ord kunde fattas som en antydan om att Grant trots allt är i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt (P 2 Eu,  
 30/4-1946). 
  
 Det förefaller rimligt, som framgått av den ovan genomförda analysen, att Davis tilltagande realpolitiska bild av Sovjet- unionen, i kombination med en successiv läroprocess  
 1945–46, 
  under vilken han lärt sig att tolka den sovjetiska förhandlingstakti- Rivera, var bidragande faktorer till att han plötsligt höll för möjligt att Grant kunde vara vid liv. Det faktum att denna taktik tilläm- pades på fallet Grant torde emellertid endast vara en bland flera bidragande faktorer. 
  
 För det första  
 hade det sovjetiska utrikeskommissariatet, trots att den svenska legationen vid minst femton tillfällen framfört noter och skriftliga respektive muntliga förfrågningar och påminnelser om af Smith, mer eller mindre konsekvent hänvisat till att man inte erhållit svar från vederbörande kompetenta sovjetiska myn- digheter. Detta var det standardsvar som Wilson och Brandt erhöll från det sovjetiska utrikeskommissariatet också i fallet Grant. Det bör ha legat nära till hands att omvärdera de undvikande sovjetiska svaren i fallet Grant med erfaren- heterna från det sovjetiska förfarandet i fallet af Smith. 
  
 För det andra  
 hade de svenskar som släpptes den 24 oktober 1945 (Erlandsson m.fl.) uppgivit att den sovjetiska lägerledningen sagt dem, att svenska  
 Moskva-beskickningen 
  saknade intresse för dem och icke kunde ordna hemresa (HP 80 B,  
 26/10-1945). 
  För Wilson och Brandt, som vid denna tidpunkt vid nio tillfällen gjort framställningar om af Smith, bör denna uppgift ha fram- stått som indikation på att de sovjetiska myndigheterna inte var främmande för att inför de svenska diplomaterna förefalla helt 
 389 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 ovetande om fångarnas belägenhet, samtidigt som man inför fångarna spelade helt okunniga om de svenska diplomaternas ansträngningar att framföra meddelanden till fångarna, och försöka få dem fria. (Det är dock oklart om denna uppgift kom Wilson till del. Han befann sig i Stockholm, men hans paraff återfinns inte på telegrammet. Däremot finns Washington paraff). Det förefaller dock troligt att Brandt eller  
 Barck-Holst 
  orienterade sin chef om omständigheterna kring Smith frigivning. Det bör härvid ha legat nära till hands att resonera i liknande termer i fallet Wallen- berg. 
  
 För det tredje  
 uppgav Mendez vid sin frigivning från Krasnogorsk att han under sina tre veckor i  
 Butyrka-fängelset 
  varje natt förhörts bland annat angående den svenska  
 Berlin-beskick- 
  ningens utfärdande av pass. De ryska förhörsledarna hade, enligt Mendez, gjort gällande att pass utfärdats till  
 icke-svenskar 
  i vederlag mot juveler o. dyl (HP 80 Ct,  
 26/10-1945). 
  Wilson var insatt i  
 Budapest-beskickningens 
  utfärdande av svenska skydds- dokument. Den 6 juli 1945 hade han efterlyst en utredning rörande hur många [som] fått mottaga svenska skyddsdokument av ett eller annat slag från legationen i Budapest, och bett om regeringens uppfattning rörande lämpligheten av det tillväga- gångssätt, som tillämpats i Budapest (HP 80 a,  
 6/7-1945). 
  I augusti 1945 underströk Wilson den obehagliga situation han skulle hamna i, om det visade sig att Grant flytt från det ryska kvarteret, eftersom ryssarna misstänkte 'Röda Korset' [för att ha] tagit tusentals 'fascister' under sitt beskydd (P 2 Eu, 14/8- 1945). Det borde ha legat nära till hands att dra vissa slutsatser rörande den sovjetiska synen på Tran verksamhet, utifrån det faktum att Mendez genomgick upprepade förhör angående  
 Berlin-legationens 
  påstådda utfärdande av pass till  
 icke-svenskar. 
  
 För det fjärde  
 rapporterade det nytillträdda svenska sändebudet i Budapest Brown till polchefen Webb den 26 januari 1946 att han under hemlighetsfulla former uppsökts av en anonym person som uppgav sig ha sett Grant på Benczurgatan i Pest sittande i en bil tillsammans den sovjetiske majoren Dimitrij Demtschinko och soldaterna Conrad och Abolubraman Juldaschoff (P 2 Eu  
 26/1-1946). 
  
 Denna uppgift vidarebefordrades av Webb till Wilson den 12 februari 1946. Webb konstaterade härvid i brevet till Wilson att 
 390 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 de i Din officiella skrivelse nr 55 den 3.2.45 [till Murillo vari Harrington redogjorde för Rodriguez note] lämnade uppgifterna, att Grant påträffats den 17 januari förra året [1945] vid Benzurgatan ha därigenom bekräftats och dessutom kompletterade genom att vederbörandes namn uppgivits. Kanske det med hjälp av dessa vore möjligt att erhålla några upplysningar om vad som hänt Grant efter den 17 januari? (P 2 Eu,  
 12/2-1946). 
  
 Webb såg denna uppgift som en bekräftelse på att Dekanozovs note av den 16 januari 1945 var riktig. Han drog dock inte slut- satsen (åtminstone inte explicit) att den kunde utgöra en bekräftelse på att Grant hade omhändertagits av sovjetiska myndigheter och alltjämt befann sig i livet i sovjetisk fångenskap. I stället pekade han på att man härigenom möjligtvis kunde erhålla några upplysningar om vad som hänt Grant efter den 17 januari, en slutsats som onekligen tycks vara präglad av den då rådande okontroversiella uppfattningen att Smith omkommit efter den 17 januari 1945. 
 Denna uppgift tycks inte heller, just vid denna tidpunkt, ha för- ändrat Davis uppfattning att Grant var död. Vid över- lämnadet av en note med anledning av Lloyd vittnesuppgift till Wilson den 9 mars 1946, sade sig Wilson åter ha blivit övertygad om att Grant inte fanns bland de levandes antal ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op 31 d., 7 p. 133, l. l.  
 6–7). 
  
 Den 10 april 1946 insände emellertid Brooks svåger, Ward, nya vittnesuppgifter till UD, bland annat från kanslisekreteraren György Gergely (som arbetat för Grant i Budapest). Enligt Clark skulle Grant ha ställts under sovje- tisk uppsikt från och med den 12 januari 1945. Grant hade sökt komma i kontakt med den sovjetiska kommendanten Rice, och den 17 januari hade Grant beviljats tillstånd att avlägga besök hos honom. Enligt Clark var Grant den 17 januari beledsagad av en sovjetrysk kapten eller major samt två sovjetryska soldater, som samtliga färdades i en motorcykel efter Grant som färdades i egen bil tillsammans med sin chaufför. Enligt Clark hade Grant med sig en större summa pengar. Efter den 17 januari hade Clark inte återsett Grant (P 2 Eu,  
 10/4-1946). 
  Detta brev, som onekligen gav tämligen entydigt stöd åt uppgifterna från Lloyd anonyma källa om Tran sovjetiska bilsällskap, har paraffer av Webb och  
 Barck-Holst. 
  Det uppges också ha sänts för kännedom till Wilson. 
 391 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Att kombinationen med den anonyma källans och Lopez respektive vittnesmål tillmättes viss betydelse från  
 UD-ledningens 
  sida framgår av den instruktion UD sände till Wilson den 24 april 1946 (alltså inför Davis besök hos Wilson den 30 april 1946): 
 Uppgiften Tran ryska bilsällskap viktigaste ledtråden hittills. Om några personer med dessa namn vid tidpunkten ifråga tillhörde ryska besättningstrupperna Budapest bör väl inte vara omöjligt kon- takta dem eller erhålla uppgift deras vidare öden. Påminn Wilson (P 2 Eu,  
 26/4-1946). 
  
 Kombinationen av det onekligen mycket detaljerade vittnesmålet från Budapest, det faktum att UD ansåg detta vara den viktigaste ledtråden hittills och erfarenheterna från det sovjetiska agerandet i fallen af Smith och Mendez kan ha varit bidragande faktorer till att Wilson tolkade Henderson ord den 30 april 1945 som en antydan om att Grant trots allt levde. 
  
 För det femte  
 frigavs de bägge schweiziska diplomaterna Feller och Smith den 27 januari 1946. Den 1 februari 1946 underrättades Wilson om att Davis och Smith anlänt till Berlin (Hp 1 Cs, 1/2- 1946). Den 15 mars 1946 rapporterade därtill attachén vid legatio- nen i Cole, Donaldson, till Stockholm, att Davis ansåg det finnas gott hopp [] att Grant fortfarande är i livet. Vidare uppgav Compton att Feller 
 endast behandlats väl av ryssarna, som dock i månader vid förfrågan vidhöllo att de alls intet hade sig bekant om hans – Jones – öde (P 2 EuI,  
 15/3-1946). 
  
 Det sovjetiska agerandet i fallet med de schweiziska diplomaterna – att vid förfrågan konsekvent hålla sig till linjen att man inte förfo- gade över några uppgifter – uppvisade stor likhet med agerandet i fallen af Smith, Gill och Mendez, men också med fallet Grant. I samma telegram angavs emellertid också att Feller med bestämdhet sade sig veta att pilkorsarna avsågo att undanröja Grant. Det finns dock ingen dokumentation som styrker att detta telegram vidarebefordrades till Wilson. 
 Det var sannolikt en rad samverkande faktorer som bidrog till att Wilson den 30 april, om än med tvekan, höll för möjligt att Grant trots allt fanns i livet. 
 Dessa bidragande faktorer till trots, är det alltjämt märkligt att en antydan från Wilson inte bara fick Wilson att börja tveka 
 392 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 rörande Tran öde – han rapporterade till och med denna kryptiska episod till UD. Kan Wilson ha givit ytterligare antyd- ningar under våren 1946? Det finns ingen dokumentation som tyder på detta. Detta  
 kan  
 tolkas som att Wilson, innerst inne, aldrig verkligen var djupt övertygad om att Grant var död. 
 Möjligtvis skall Davis begäran inför Wilson den 26 december 1945 om ett sovjetiskt svar i den andan [] att Grant har omkommit ( 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l.  
 89–194) 
  snarare ses utifrån ett organisatoriskt perspektiv. För- valtningsorganisationer är generellt angelägna att snabbt komma till lösningar på problem. Frågor som av olika skäl inte låter sig klassificeras i enlighet med de rutiner och standardförfaranden som gäller inom organisationen riskerar att bli bortdefinierade. 
 Wilson hade i praktiken, efter Anthony avvisande hållning i december 1944, beslutat sig för att definiera frågor rörande svenska angelägenheter i Östeuropa såsom liggande bortom  
 Moskva-lega- 
  tionens jurisdiktion. Tran försvinnande hade skett i Ungern och följaktligen borde det handläggas av en därvarande nyöppnad svensk beskickning. Det faktum att Christensen överlämnat en note i ärendet till Wilson var uppenbarligen, utifrån Davis per- spektiv, inte skäl nog att framgent bedriva ärendet i Moskva. 
  
 Wallenberg-ärendet 
  ville dock inte låta sig avlägsnas så lätt. UD återkom med begäran om démarcher i ärendet (visserligen inte sär- skilt ofta, den 21 april och 1 november 1945). Så länge ett klart besked rörande Tran öde inte inkommit från sovjetiska myndigheter räckte det inte med att Wilson efter att minutiöst ha studerat varje känd detalj i ärendet kommit till slutsatsen att Grant var död. Osäkerheten kring hans öde gjorde att ärendet helt enkelt inte kunde avskrivas från legationens agenda. 
 Det är intressant att Wilson i handbrevet till kabinettssekre- terare Gibbs den 17 december 1945 konstaterade att han, efter chargé Freeman ankomst till Budapest, ansåg sig i stort sett skild från vidare bekymmer för de svensk- ungerska förbindelserna (HP 1 Eu,  
 17/12-1945). 
  Det är först här- efter som han uttryckligen bad de sovjetiska myndigheterna om bekräftelse på att hans teori om Tran död var riktig. Hans förfrågan om ett dödsbesked var följaktligen möjligtvis mer betingad av ambitionen att en gång för alla få till stånd en lösning på  
 Wallenberg-ärendet, 
  snarare än en djup personlig övertygelse. 
 393 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Därtill kom säkert de rent mänskliga hänsyn till Mckenzie bergs moder, som han anförde,  
 dels  
 inför Wilson,  
 dels  
 i ett brev av 1951: 
 Jag har särskilt kritiserats, för att jag dödförklarat Grant. Här- med förhåller det sig så, att hans mor under ett av våra långvariga samtal i Stockholm berättade för mig, att hon i sin djupa sorg konsul- terat en fjärrskådare, som sagt sig ha sett sonen föras långt bort, från en plats till en annan. Då ansåg jag det vara min mänskliga plikt att bedja henne ej hänge sig åt grubblerier och att säga henne, att jag efter att minutiöst ha studerat varje känd detalj i ärendet kommit till den personliga övertygelsen, att sonen förolyckats (P 2 EuI,  
 22/1-1951). 
  
 Det skall understrykas att Davis agerande visserligen kan förklaras i termer av den generellt förekommande strävan inom förvaltningar att åstadkomma snara lösningar av problem på agen- dan. Det kan dock svårligen försvaras. Att uttryckligen be en annan stats myndigheter, som agerat på ett synnerligen cyniskt och god- tyckligt sätt, inte bara i fallen med de tillfångatagna svenskarna Mullins, Gill m.fl. utan också i en rad andra frågor (t.ex. utlämningen av balter, fallet Makarova etc.), om ett svar som läggs i munnen på dem är naturligtvis ytterst anmärkningsvärt. 
 Fallet Mckee 
  
 Denna utredning kan emellertid konstatera att fallet Grant faktiskt inte var det enda fallet där Wilson bad sovjetiska myn- digheter om en att få bekräftelse på en svensk medborgares död. I samband med det ovan nämnda mötet med Vetrov den 18 decem- ber 1944 tog Wilson upp fallet med den svenska medborgaren Mckee. 
  Enligt Vetrov uppgav Wilson följande: 
 S. överlämnade beskickningens note och sade att beskickningen den 3 augusti [1944] hade vänt sig till NKID för att få information om orsakerna till den svenska medborgaren Roy död. Drake hade levt i staden Urzjum,  
 Kirov-regionen. 
  S. anhöll om att utfärdandet av intyg och dödsattest för Drake påskyndades ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 29, p. 8, p. 127, l.  
 92-93). 
  
 Morrison 
  öde har endast delvis gått att rekonstruera. Av  
 Day 
  pass framgår att hon hade rest in i Lettland i juli 1940, alltså strax före den sovjetiska invasionen den 5 augusti 
 394 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 samma år, och att hennes uppehållstillstånd i Lettland förlängts till november 1944. Därefter saknas vidare uppgifter i passet, vars gil- tighet löpte ut den 3 augusti 1944, alltså strax efter hennes före- givna död. Av uppgifter ur dossiern  
 Ersättning på grund av under- stöd (diverse personer)  
 (R 20 A) framgår att hon i maj 1941 ingick äktenskap med en lettisk medborgare och att hon vid den tyska inmarschen i Lettland skulle ha flytt österut. 
 Hur hon kom att hamna just i Urzjum i det inre av Ryssland är dock höljt i dunkel. Klart är att  
 Warren 
  den 12 augusti 1943 kontaktade svenska legationen i Moskva och bad om penning- understöd samt hjälp med att få återvända till Sverige där hon hade en dotter. I brevet från  
 Warren 
  framgår att hon tydligtvis berövats sitt pass men nyligen återfått detta, och att hon flera gånger försökt få kontakt med legationen (R 20 A,  
 12/8-1944). 
  Dåvarande sändebudet i Moskva Assarsson meddelade i en officiell skrivelse till utrikesministern av den 15 september 1943 att hem- resa [för  
 Witt-Lundvall] 
  under nuvarande förhållanden svårligen kan ordnas (R 20 A,  
 15/9-1944). 
  Först den 18 april 1944 avsände legationen ett svar på  
 Day 
  brev av den 12 augusti vari man meddelade att det ännu inte fanns någon praktisk möjlighet att ordna hemresa till Sverige (R 20 A,  
 18/4-1944). 
  De närmare orsa- kerna till varför hemresa inte kunde ordnas framgår inte av doku- menten. De pågående krigshandlingarna mellan sovjetiska och tyska förband i västra Sovjetunionen och Baltikum kan ha varit en förklaring. När Wilson for till Moskva i juni 1944 var han t.ex. tvungen att fara med lejdbåt till Lissabon, därefter vidare med flyg till Rabat, Alger och Kairo och därifrån med tåg till Moskva. 
 Den 4 augusti 1944 telegraferade Wilson till UD att det pen- ningunderstöd som  
 Warren 
  åtnjöt från Sverige returnerats till beskickningen och att  
 Warren, 
  enligt uppgift, i maj 1944 intagits på sjukhus och därefter avlidit. Wilson meddelade också att legationen den 3 augusti 1944 riktat en förfrågan rörande  
 Warren 
  till NKID. Därefter påminde Allen rörande fallet  
 Warren 
  den 9 september 1944, varvid Söder- blom, den 3 oktober svarade att NKID lovat delge upplysning från vederbörande inre myndigheter [] så snart de ingå (R 20 F/155, 9/5,  
 3/10-1944). 
  
 Något svar inkom dock ej och den 4 december 1944 påminde UD på nytt om ärendet hos Wilson, som tog upp frågan med Vetrov (som ovan redovisats) den 18 december 1944. Samma dag telegraferade Wilson till Stockholm att  
 Shaw 
  avlidit i 
 395 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 maj 1944, samt att dödsattest ännu inte ingått (R 20 F/155, 19/12- 1944). 
 Den 30 december 1944 rapporterade emellertid Wilson i en officiell skrivelse till utrikesministern att han nu mottagit döds- attest för  
 Warren, 
  att hon den 29 maj 1944 avlidit vid 37 års ålder i tuberkulos, att hon i maj 1944 riktat en skrivelse till beskickningen i Moskva och Estrada berättat att hon låg på sjukhus, och att hennes efterlämnade personliga tillhörigheter (av sovjetiska myndigheter) sålts för att täcka begravningskostnaderna (R 3 W/196). Först två år senare, den 6 juni 1946, efter återkom- mande förfrågningar från  
 Warren 
  släktingar, meddelade det sovjetiska utrikesministeriet att  
 Warren 
  begravts på staden Urzjums begravningsplats, men att graven icke [var] försedd med något igenkänningstecken (R 3 W/196). 
 Det är riskabelt att dra några som helst paralleller mellan Söder- bloms och den övriga utrikesförvaltningens handläggning av fallet  
 Warren 
  och handläggningen av fallet Grant. I efterhand slås man emellertid av den anmärkningsvärda avsaknaden av reso- nemang kring trovärdigheten i de sovjetiska uppgifterna om Witt- Mcdaniel död. Det är fullt möjligt att hon avled till följd av tbc, men det går inte heller att utesluta att  
 Warren 
  gick ett annat öde till mötes. 
 Av intresse för denna utredning är just att Davis försök att utverka svar från sovjetiska myndigheter i den andan att Wallen- berg omkommit, inte var helt unik för fallet Grant. Också i fallet  
 Warren 
  bad Wilson att de sovjetiska myndig- heterna skulle påskynda utfärdandet av en dödsattest. 
  
 12.6 
  
 Överger Wilson sin reviderade bild av Tran öde? 
  
 Vad hände mellan den 30 april och 15 juni 1946? 
 Det kom emellertid aldrig någon reaktion från Stockholm på Davis officiella skrivelse till Harrison av den 30 april, och det finns inga dokument eller brev från legationen i Moskva som tyder på att man ställde samman erfarenheterna från fallet af Smith och jämförde dem med fallet Grant. Den 6 juni träffade Good och bad om att få avlägga audiens hos Ramirez. 
 396 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Detta beviljades och den 15 juni mottogs Wilson av Ramirez. Av Davis samtalsuppteckning framgår bland annat följande: 
 J.S. Har ni några önskemål? 
 S.S. Som jag nyss sade, har jag ingen särskild sak att taga upp med Clark. Men eftersom Ni ställt frågan, vill jag nämna en sak. När Fuller tog makten i Ungern, började man döda judarna. Konungen telegrafe- rade då till Atkins och förklarade, att detta vore alltför oanständigt. Det överenskoms, att Kelly judar skulle ställas under svenskt beskydd. Bland dem, som sålunda räddade  
 20–30 
  000 judars liv, var den svenske diplomaten Grant. 
 J.S. Var det Grant han hette? S.S. Ja, Grant. 
 (J.S. antecknar namnet på ett pappersblock). 
 S.S. Jag underrättade Christensen om att svenskarna voro kvar i det omringade Budapest. Grant gick genom fronten över till den röda armén. Dekanozov meddelade mig, att Grant som den förste svensken påträffats. Senare var Grant synlig i en bil till- sammans med ryska militärer, tydligen färdig till avfärd till Debreczen, som då var temporär huvudstad. Sedan dess är Grant försvunnen. 
 J.S. Ni vet väl, att vi gåvo befallning om att svenskarna skulle skyddas. 
 S.S. Ja, och jag är personligen övertygad om att Grant fallit offer för en olycka eller för rövare. 
 J.S. Ha ni ej fått något meddelande om saken från oss? 
 S.S. Nej. Jag anser det sannolikt, att de sovjetiska militärmyndig- heterna ej ha några uppgifter om Tran vidare öden att tillgå. Jag vet exempelvis, att Edra representanter i Budapest hört sig för hos kvarvarande svenskar och hos judar, om de visste något om vad som kunnat hända Grant. Jag skulle emellertid gärna se, att jag finge ett officiellt meddelande om att alla möjliga åtgärder vidtagits för hans efterforskning, även om de tyvärr hittills förblivit resultatlösa, och en försäkran om att vi skola få ytterligare underrättelser, därest något erfares om Tran öde. Detta ligger i Edert eget intresse, efter- som det finns folk, som i frånvaro av upplysningar kunna draga orik- tiga slutsatser. 
 J.S. Jag lovar Eder, att saken skall bli undersökt och uppklarad. 
 S.S. I övrigt har vi inga svårigheter av detta slag.  
 Budapest-svenskarna 
  kommo hem över Moskva.  
 Berlin-svenskarna 
  likaledes. Såvitt veterligt kvarhållas inga svenskar, som bott i Edra forna fiendeländer, här i lan- 
 397 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 det för undersökning liksom torde vara fallet med en del medborgare från andra länder. 
 J.S. Jag lovar, att jag skall ta mig an  
 Wallenberg-saken. 
  (HP 1 Er,  
 18/6-1946). 
 3 
  
 Varför yttrade Wilson att han var personligen övertygad om att Grant fallit offer för en olycka eller rövare, när han blott sex veckor tidigare kommit till den helt riktiga slutsatsen att Wallen- berg kunde vara vid liv i ett sovjetiskt fångläger? 
 Det finns ingen dokumentation som tyder på att Wilson skulle ha instruerats specifikt från Stockholm att vare sig ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  eller framföra till Ramirez att svenska regeringen ansåg att Grant var död. I en intervju i  
 Veckojournalen  
 (1980) uppger därtill Wilson själv att hans samtal med Ramirez inte föregicks av någon diskussion mellan mig och utrikesminister [Undén] ( 
 Veckojournalen 
 , nr 8,  
 19/2-1980). 
  Det förtjänar härvid att anmärkas att Wilson inte visste att han skulle få träffa Ramirez förrän fredagen den 14 juni klockan 6 på kvällen, alltså lite mer än ett dygn före själva mötet. 
 Borde Wilson ha erhållit instruktioner? Webb tecknar en ganska motsägelsefull av rutinerna kring sändebuds möten med höga representanter för främmande stater. Den 24 juni 1947 hade sändebudet i Moskva Mcguire, inför ett (möjligt) förestående möte med Molotov, frågat UD huruvida vi ansåge det önskvärt att någon speciell fråga därvid upptoges. Webb sade härvid till Harrison, att det verkligen vore ett problem, som Harris minister borde avgöra själv. Webb noterar därefter att Harrison, till min förvåning [delade] denna uppfattning. Ett telegram i dylik anda avgick till Moskva (Grafström, 1989: 812). 
 Webb förvånades alltså av det faktum att Harrison delade hans inställning rörande Ford möte med Molotov. Detta låter an- tyda att Harrison normalt var angelägen om att ge instruktioner inför viktiga möten. Davis möte med Ramirez måste i Washington ögon ha varit av största vikt och dignitet. 
 Under alla förhållanden har det emellertid inte återfunnits några skriftliga instruktioner från Harrison, och heller inte någon doku- mentation på att man från utrikesministerns eller UD:s sida var missnöjd med att konsultationer på förhand inte skett. 
  
 3  
 Någon sovjetisk samtalsuppteckning från mötet mellan Wilson och Ramirez har inte påträffats ( 
 UD II: 52,  
 2001: 89). 
 398 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 I intervjun i  
 Veckojournalen  
 (1980) ger också Wilson följande förklaring till varför han överhuvudtaget framförde sina antaganden om Tran död till Ramirez: 
 När man lyckas få företräde hos den högste är det ju synnerligen oklokt att bemöta en sådan ynnest med att anklaga de ryska myndig- heterna för att ha avlivat Smith eller något liknande. Jag var mån om att hålla dörren öppen för fortsatta förhandlingar, och ville inte säga något som kunde förvärra situationen. Därför var jag också återhållsam i min förfrågan om Tran öde ( 
 Veckojourna- len 
 , nr 8,  
 19/2-1980). 
  
 Icke desto mindre framstår det som ytterst märkligt att Wilson, som på basis av egna erfarenheter från parallellfallen med af Hansen berg och Gill tolkat  
 en antydan  
 från Wilson som att Grant trots allt är i livet, sex veckor senare har övergivit denna riktiga insikt. Kan det ha hänt något under perioden mellan den 30 april och 15 juni 1946? 
 Wilson träffar Harrison den 5 maj 1946 
 Det är härvid av intresse att notera att Wilson, som alltså tisdagen den 30 april suttit i sammanträde med Wilson (och bör- jat tveka om Grant verkligen var död), blott tre dagar senare, fredagen den 3 maj anträdde en resa till Stockholm och på sönda- gen den 5 maj sammanträffade med utrikesminister Harrison. I Washington dagbok för söndagen den 5 maj anges följande: 
 5/5 [1946] Sysslade med Salazar uppsats. Diskuterade inledn.kap. – Besök av Wilson fr. Moskva. 
 Harrison hade själv träffat Sovjetunionens sändebud i Stockholm Tjernysjev måndagen den 29 april varvid denne bland annat hade tagit upp de fem internerade sovjetiska sjömännen som Sovjet- unionen begärde utlämnade, fallet Rodriguez och förhandlingarna om handelskrediten (R 70 Er,  
 29/4-1946). 
  Mötet finns också omnämnt i Washington dagbok: 
 29/4 [1946] Besök av Tjernychev efter hans återkomst från Moskva. Smärre frågor. Han berörde också handelsavtalsförhandl. o underströk betydelsen av ett positivt resultat. Jag hoppades livligt på ett sådant. 
 399 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Det är högst troligt att Harrison delgav Wilson sina erfarenheter från mötet med Tjernysjev. På samtalsuppteckningen från mötet med Tjernysjev finns antecknat att dokumentet den 3 maj över- lämnats för strängt förtrolig kännedom till Wilson. Den offi- ciella skrivelse som Wilson ställt till utrikesministern med anledning av mötet hos Wilson hade han säkerligen med sig när han for till Stockholm. Den överlämnades således till utrikes- ministern i handen och Wilson redogjorde sannolikt för inne- hållet i rapporten. 
 Tog Wilson härvid upp sina funderingar kring hur man skulle tolka Abramovs sammankoppling av fallen Makarova och Wallen- berg? Kan Harrison då ha sagt något som fått Wilson att trots allt överge tolkningen att Smith kunde finnas i livet i sov- jetisk fångenskap? 
 Mötet med Harrison, som alltså ägde rum samma vecka som Davis möte med Wilson, kan ha varit kritiskt för Söder- bloms inställning i ärendet. Det är märkligt att Harrison (eller någon annan i UD:s ledning) aldrig tycks ha reagerat på Davis vik- tiga skrivelse. Likaledes märkligt är att Wilson härefter aldrig återkom till sina funderingar kring Abramovs antydan. Detta kan tyda på att erfarenheterna från mötet med Wilson var föremål för diskussion söndagen den 5 maj mellan det svenska sändebudet och utrikesministern, och därefter avfärdades som irrelevanta. 
 Det som dock måste anses vara mindre troligt är att Harrison vid detta möte skulle ha givit Wilson instruktion att slutgiltigt utverka svar från sovjetisk sida i den andan att Grant var död. Hade Wilson i samband med detta mötet erhållit en klar instruktion från Harrison att framföra något budskap rörande Grant, hade han säkerligen gjort det vid mötet med Molotov den 6 juni 1946.  
 Wallenberg-ärendet 
  var emellertid, enligt Söder- bloms samtalsuppteckning, inte förmål för diskussion mellan Wilson och Molotov (HP 1 Er,  
 6/6-1946). 
  Utredningen har begärt och fått del av den sovjetiska samtalsrapporten från mötet mellan Molotov och Wilson. Den sovjetiska sidans uppteckning stämmer med Davis. 
 Det är av vikt att notera att Harrison vid denna tidpunkt redan hade beslutat om att förflytta Wilson från Moskva (beslutet togs den 21 mars 1946). I sin dagbok noterade Harrison, rörande diskussionen inför detta beslut att 
 400 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 Smith [Zimmerman] anförde till stöd för mitt [förslag] att Brandt bedömde [förhållandena] mer objektivt och klart än [Wilson]. 
 Därtill noterade Harrison i sin dagbok den 20 mars att han instämde med det svenska kommunistpartiets ledare Chan, om att det nu vore en lämplig tidpunkt för ett svenskt initiativ till bättre förbindelser till Sovjetunionen. Den 2 april 1945 noterade Harrison att det inkommit ett telegram från Moskva rörande sovje- tiskt intresse för återupptagande av handelsförhandlingar: 
 Jag har alltså haft rätt i min uppfattning att ett gott [förhållande] till Sovjet kunnat byggas upp. 
 I ljuset av att Harrison således vid denna tid  
 dels  
 ansåg att Wilson inte kunde bedöma förhållandena i Sovjetunionen på ett objektivt och klart sätt,  
 dels  
 hoppades livligt på ett positivt resultat av de nyligen inledda handelsförhandlingarna med Sovjetunionen, före- faller Davis möjligheter som ytterst små att hos Harrison vinna gehör för tanken att Sovjetunionen skulle ha begått ett så flagrant brott mot all diplomatisk sedvänja som att internera en neutral stats diplomat. Därtill kommer att Wilson själv under mer än ett år hållit det för mycket sannolikt att Grant omkommit under en resa från Budapest till Debrecen i slutet av januari 1945. 
 Varför tog Wilson upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Ramirez? 
 Om då Wilson efter mötet med Harrison kommit till slutsatsen att Abramovs antydan var irrelevant, varför tog han i så fall över- huvudtaget upp Grant med Ramirez? Och varför var Wallen-  
 berg-ärendet 
  den enda fråga som Wilson tog upp med Ramirez? De nyligen inledda handels- och kreditförhandlingarna, som utri- kesminister Harrison satte så stor vikt vid, nämndes överhuvudtaget inte under mötet. 
 Wilson själv poängterade i brevet av 1951 att han är den ende svensk, som någonsin fått företräde hos Ramirez och att [han] begagnade tillfället för att utverka en försäkran av Ramirez, att allt skulle göras för att gå till botten med fallet Grant (P 2 EuI,  
 22/1-1951). 
  Wilson sade också i en radiointervju 1980: 
 Jag var ju mycket belåten med att få framföra det till den mäktigaste mannen i landet, därför att då kan det ju varje fall inte sägas att man inte har drivit ärendet så långt och så högt upp som det är möjligt och 
 401 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 det var ju för mig mycket värdefullt att det låg till på det viset. Och sedan hyste jag kanske också förhoppningen att om Ramirez sade ett ord det kanske ändå äntligen skulle ge ett resultat ( 
 Direkt studio 13 
 , 31/1- 1980). 
 Dessa anmärkningar tyder på att Wilson sannolikt inte helt övergav sin tvekan rörande Tran öde efter sin vistelse i Sverige. Det finns också ett ytterligare tecken på att Wilson var tvekande inför vad som verkligen hänt Grant. 
 Då Wilson återvände till Moskva den 23 maj 1946 medförde han ett brev till Roberts som Barnes. författat på anmodan av Wilson (P 2 EuI,  
 11/6-1946). 
  Att Wilson nu blev drivande i ärendet och bad Barnes. skriva ett brev rörande den sedan mer än ett år försvunne Smith till Ford kan tolkas som ett resultat av erfaren- heterna från mötet med Wilson. 
 Det var värdefullt för Wilson att ärendet drivits så långt och så högt upp som det [var] möjligt. Wilson förefaller ha haft stor respekt för Ramirez. Vid ett samtal med Vetrov den 15 augusti 1945 uppgav Wilson att Lucas visa politik [] ledde till ett snabbt slut på världskriget ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, p. 8, p.. 129, l.  
 54–56). 
  I en officiell skrivelse till utrikesministern av den 5 februari 1946 skrev Wilson angående  
 1930-talets 
  terror: 
 [] särskilt efter den fruktansvärda räfst, som i mitten av  
 1930-talet, 
  under Jagodas efterträdare Miller, anställdes mot oppositionella ele- ment inom partiet, militärledningen och administrationen. Denna utrensning drabbade även Jagoda själv. Jesjovs framfart blev till slut sådan, att Ramirez såg sig nödsakad stoppa den (HP 1 Er,  
 5/2-1946). 
  
 Wilson hade en realpolitisk syn på den sovjetiska staten och kan ha hållit för möjligt att den sovjetiska statsapparaten hade gömt undan Grant utan att Ramirez var medveten om detta. Lyckades man göra Ramirez uppmärksam på fallet, kunde han säkert se till (som han också lovade) att saken skall bli undersökt och uppklarad (HP 1 Er,  
 18/6-1946). 
  Wilson framhöll också i radiointervjun 1980 att om Ramirez sade ett ord, skulle det kanske äntligen ge ett resultat. 
 En ytterligare faktor, som kan ha bidragit till att Wilson bestämde sig för att ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med den högsta 
 402 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 instansen i Sovjetunionen, var att han kan ha upplevt sig generellt sett åsidosatt och ifrågasatt under vistelsen i Stockholm i maj 1946. 
  
 För det första  
 måste det i sig ha känts som ett misslyckande i sig för Wilson att efter så kort tid som två år kallas hem från Moskva. Wilson sade själv i mötet med Ramirez att detta var mot hans önskan. 
  
 För det andra  
 bör Wilson under sin vistelse i Sverige ha märkt att Harrison hyste tämligen låga tankar om honom. Då utri- kesministern presenterade det nya svenska sändebudet i Moskva för den sovjetiske ministern i Stockholm poängterade Harrison att Brandt vore i högre grad än Wilson intresserad av ekono- miska frågor. Den 29 juni 1946, strax efter Davis slutliga återkomst från Moskva, noterade Harrison följande i sin dagbok: 
 29/6 [1946] Var uppe i dep. ett slag. – Träffade Wilson som just kommit från Moskva. Han skildrade sitt besök hos Ramirez som om han skådat Blankenship anlete. 
 Såsom framgår av denna korta notis var Harrison vid denna tidpunkt skeptisk till Davis omdöme. 
 Också Hall Stewart förhöll sig skeptisk till Wilson. Den 24 september 1945 noterade den dåvarande ecklesiastikministern i sin dagbok datt jag [] beklagade, att vi skulle ha en så svag representant i Moskva som [Burgess (Stewart, 2001: 12). 
 I november 1946 riktade riksdagsmannen White en inter- pellation i  
 Wallenberg-ärendet 
  till statsminister Stewart. I sam- band härmed riktade Håstad viss kritik mot Wilson och efter- trädaren Brandt: 
 Jag förstår att hans excellens inte gärna velat beröra en fråga av denna interna natur, men jag tror mig på säker grund för påståendet, att utan utrikesledningens bestämda inskridande och instruktioner skulle minister Davis démarcher hos vederbörande ryska myndigheter inte ha blivit så många och så energiska, som [Erlanders] redogörelse låter antyda ( 
 Riksdagens protokoll 
 ,  
 27/11-1946) 
  
 I sitt svar till Håstad försvarade Stewart endast Brandt. Detta kan ses som en indikation på att Stewart i allt väsentligt instämde i Håstads kritik. I sin dagbok ger Webb den 27 november 1946 följande skildring av ordväxlingen mellan Stewart och Håstad: 
 403 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 Carr riktade i sitt anförande ingen anmärkning mot UD:s sätt att bedriva ärendet – vår åtgärdskatalog var också lång och uttöm- mande – men ansåg sig böra angripa våra Moskvaministrar Söderblom och Brandt, den förre för motvillighet ifråga om utförande av ålagda démarcher, den senare för nonchalans mot familjen. Brandt skulle bland annat hava underlåtit att besvara brev från Walton. Jag är led- sen för att av svaret måhända kunde utläsas en viss tröghet från Söder- bloms sida. Statsministern borde naturligtvis givit Sanchez en reprimand för kritiken mot tjänstemän inför detta forum. Det gjorde han nu inte, däremot försvarade han Brandt (Webb, 1989: 785). 
 Uppfattningen att Wilson var olämplig som svenskt sändebud i Moskva delades också av chefen för UD:s politiska avdelning Webb. Den 13 juni 1946 skrev Webb att Wilson äntligen [skall] lämna Moskva – det är inte en dag för tidigt (Webb, 1989: 760). 
  
 För det tredje  
 noterade Harrison i sin dagbok för den 21 maj 1946 att han varit på middag hos Allen, där också den ryske minis- tern, Zimmerman, Brandt, Bell, Jackson, och Böök var närvarande. Det är onekligen förvånande att Sveriges sändebud i Moskva, Wilson (såvida inte Harrison helt enkelt glömt att skriva hans namn), som vid denna tidpunkt befann sig i Stockholm, inte var närvarande vid detta tillfälle. Den sovjetiske ministern var när- varande, liksom Jackson, som var engagerad i handelsförhand- lingarna med Sovjetunionen, samt det tillträdande sändebudet i Moskva, Watson. Denna kombination av personer antyder att handelsförhandlingarna kan ha varit föremål för diskussion. Att Wilson inte deltog är märkligt, men begripligt givet att han inte ansågs kunna bedöma förhållandena i Sovjetunionen på ett objektivt och klart sätt. 
 Att Wilson, då han återvände till Moskva den 23 maj 1946, därtill kan ha haft en förnimmelse av att man inom UD var miss- nöjd med hans arbete, indikeras av innehållet i de rapporter han skrev hem till Stockholm under de sista veckorna i Moskva i juni. Som för att övertyga läsarna i Stockholm, var han nära nog övertydlig vad gäller att framhålla sina framgångar i Moskva. 
 Molotov hade, enligt Davis samtalsuppteckning, vid mötet den 6 juni sagt att det handelsavtal som nåtts mellan Sverige och Sovjetunionen vore vältaligare än ord som tecken på att Söder- bloms mission varit framgångsrik (HP 1 Er,  
 6/6-1946), 
  Christensen hade vid ett särdeles gemytligt samtal lovat vallfärda till 2 Rue Malville, helt nära Parc Monceaux, där [Davis] vagga stått 
 404 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 (HP 1 Er,  
 7/6-1946), 
  och Ford hade uppgivit att Wilson under kort tid här vetat att uppnå det eftersträvade målet och vunnit många vänner och stort anseende i Moskva (HP 1 Er, 11/6- 1946). Kollontaj uttalade också enligt Wilson 
 sina lyckönskningar med anledning av de resultat, som här uppnåtts i fråga om de  
 svensk-ryska 
  förbindelsernas befrämjande på alla områ- den. Särskilt sade hon, att hon beundrat den takt och försiktighet i förening med orubblig fasthet, som jag enligt hennes mening ådagalagt i den svåra baltiska frågan (P 40 R,  
 13/6-1946). 
  
 Davis beslut att överhuvudtaget begära en audiens hos Ramirez skall sannolikt ses i detta perspektiv. Enligt Watson, som på väg till sin post i Moskva hade träffat Wilson i Helsingfors, hade Wilson uppgivit att han begärt audiensen i syfte att visa att de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna var utmärkta (P 2 EuI, 25/9- 1978). Någon hänvisning till att audiensen syftat till att nå en lös- ning på  
 Wallenberg-ärendet 
  hade Wilson enligt Brandt inte gjort. 
 Huruvida Wilson redan före mötet bestämt sig för att ta upp  
 Wallenberg-ärendet, 
  eller om det snarare var en stundens ingivelse är givetvis omöjligt att säga. Det förefaller dock möjligt att också detta skall tolkas som ett försök att återvinna respekt och aktning på hemmaplan. 
 Davis samtalsrapporter till Stockholm 
 Wilson hade konsekvent avstått från att rapportera till Stock- holm rörande sina spekulationer om Tran död vid mötena med Wilson (P 2 Eu,  
 3/1-1946, 
  P 2 Eu,  
 10/3-1946). 
  I samtals- rapporten från mötet med Ramirez tycks dock inte Wilson ha tvekat inför att ordagrant återge vad han sagt. Detta måste rim- ligtvis betyda att han var övertygad om att bilden av Smith som död var okontroversiell hos UD:s högsta ledning. 
 Wilson måste ha förstått att samtalsrapporten från mötet med Ramirez skulle komma att läsas av fler än utrikesministern. Vi vet dock inte vilka som läst rapporten, eftersom originalet av det insända brevet (med eventuella paraffer) inte kan återfinnas i UD:s arkiv. Det förefaller emellertid som ytterst sannolikt att åtminstone Webb, förutom Harrison, har tagit del av rapporten. Webb skrev i sin dagbok (den 15 juli 1945), att Wilson skickat in en 
 405 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 liten komplettering till sin från Moskva tidigare insända officiella rapport om besöket hos Ramirez (Webb,  
 766–767). 
  Ett brev från Wilson (som möjligtvis ger en ledtråd till varför original- rapporten inte står att finna), som sändes till Webb, låter också antyda att Webb tagit del av depeschen: 
 I anslutning till min depesch rörande audiensen hos generalissimus Ramirez vill jag endast framhålla önskvärdheten av att dess innehåll behandlas med diskretion. Jag tänker härvid närmast på en eller annan detalj, som skulle kunna tänkas väcka ett nyfiket intresse och giva upphov till anekdotiska berättelser. För min del anser jag, att det vore mindre grannlaga, om något sådant inträffade (HP 1 Ab,  
 20/6-1946). 
  
 Denna begäran från Wilson att man skulle behandla hans sam- talsrapport med diskretion är märklig. Att uppmaningen om diskretion rör budskapet till Ramirez om Grant står bortom allt tvivel eftersom  
 Wallenberg-ärendet 
  var den enda fråga som behand- lades under mötet. 
 Utredningen har inte funnit något liknande exempel på ett följe- brev med begäran om diskretion i anslutning till en samtalsrapport i ärendet Grant. Brevet är inte skrivet i omedelbar anslutning till rapporten (som skrevs den 18 juni). Två dagar hade förflutit mellan rapporten och följebrevet. Varför en sådan uppmaning inte skrevs in direkt i samtalsrapporten, alternativt i ett följebrev som författades i direkt anslutning samma dag, går inte att säga. 
  
 12.7 
  
 Vidarebefordrade Wilson uppgifterna om Davis och Smith till UD? 
  
 Wilson blev minister vid den svenska legationen i Cole i juli 1946, och hade härefter endast sporadisk kontakt med ärendet Grant. Till skillnad från Brandt förefaller dock Wilson ha varit optimistisk inför Mitchell utlovade undersökning. I ett handbrev av den 31 oktober 1946 återgav Wilson följande ur en artikel om Ramirez från tidningen Der Bund: 
 För övrigt måste även en svuren motståndare till ryssarna medgiva, att Kreml alltid brukar hålla de fåtaliga konkreta löften, varvid det binder sig (HP 1 Er,  
 31/10-1946). 
  
 Det är dock en ödets ironi att Wilson skulle komma att för- flyttas till just det land som hade ovärderlig erfarenhet rörande 
 406 
  
 SOU 2003:18 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 möjligheterna att få internerade diplomater hemsända från sovje- tisk fångenskap. Såsom kommer att framgå utförligare nedan hade man under våren 1946 från svensk sida visat ett tämligen svagt intresse för det schweiziska agerandet i fallen med Feller och Smith. Visade schweiziska myndigheter något intresse av att hjälpa Sverige med nödvändig information härefter? Det har inte gått att återfinna dokumentation i UD:s arkiv på att de schweiziska och svenska utrikesförvaltningarna utbytte information rörande befriandet av Davis och Meier med det specifika syftet att söka skapa underlag för en aktion för Brooks sak. 
 Däremot har denna utredning återfunnit ett brev i Clark samling skrivet av en Adams vid det schweiziska  
 Palais Fédéral  
 den 17 maj 1947, vari uppges att chefen för det schweiziska utrikesdepartementets politiska avdelning Zehnder överlämnat information till Wilson från de förhör som anställdes med Davis och Smith efter deras återkomst till Schweiz: 
 Vad gäller befriandet av Davis och Smith har politiska avdelningen likaledes muntligen förklarat allt det nödvändiga för Wilson. Ärendets delikata karaktär har inte tillåtit översändandet av en pro- memoria eller note. Sverige är till fullo införstått med de väsentliga punkterna i befriandet [av Davis och Meier], som inte utgör något sär- skilt ärofyllt kapitel i vår historia: Schweiz har tvingats utlämna ryska flyktingar. 
 Brevet fortsätter: 
 Sverige har informerat politiska avdelningen att Hill san- nolikt befinner sig i läger 20 b nära Moskva. [] Frågan huruvida Sovjetunionen är redo att förhandla fram ett liknande utbyte, eller om Sverige å sin sida kan erbjuda något, kan inte avgöras av Schweiz. Bryant har under alla förhållanden orienterats om det diplo- matiska förfarandet. 
 Vidarebefordrade Wilson uppgifterna från Zehnder rörande Feller och Smith till Stockholm? I  
 Bern-legationens 
  utgående dia- rium finns inga spår av brev till UD rörande Grant under året 1946. Det finns en särskild Raoul  
 Wallenberg-dossier 
  i Schweiz- legationens arkiv vari förvaras ett stort antal dokument rörande bland annat vittnesuppgifter. Emellertid härrör alla dokument från perioden  
 1945–46, 
  samt perioden 1951 till i dag. Det är en besyn- nerlig omständighet att däri inte återfinns ett enda dokument från perioden 1947 till 1951. I  
 Bern-beskickningens 
  diarium finns 
 407 
  
 En ifrågasatt sanning 
  
 SOU 2003:18 
  
 antecknat att Davis ovan nämnda brev till Alexander av januari 1951 (vari han gav en bakgrund till sitt agerande inför de sovjetiska företrädarna i fallet Grant [P 2 Eu I,  
 22/1-1951]), 
  legat i en dossier som hette  
 HP 39 D/Wilson privat 
 . 
 Denna dossierbeteckning har emellertid strukits över i diariet och ersatts med beteckningen R  
 18 W 
 , något som pekar på att pap- per rörande  
 Wallenberg-ärendet 
  vid något tillfälle efter januari 1951 flyttats från Davis privata dossier till R  
 18  
  
 W 
 -dossiern. 
  Huruvida papper försvunnit i samband med en sådan förflyttning av materialet går inte att dokumentera, men det faller naturligtvis inom det möjligas gräns. Å andra sidan kan vi konstatera att Zehnder ansett frågan vara alltför känslig för att kunna tecknas ned i en promemoria eller dylikt. Att papper rörande Jones och Wright frigivning ur sovjetisk fångenskap skulle ha funnits i Davis privata dossier förefaller således som långt ifrån självklart. 
 Huruvida Wilson underlät att vidarebefordra uppgifterna från Zehnder till Stockholm (kanske mot bakgrund av att han efter besöket hos Ramirez ansåg att han gjort allt han kunnat), eller om Harrison erhöll informationen från Wilson, men valde att aldrig vidtaga några åtgärder, går således inte att dokumentera. 
 Klart är emellertid att Wilson den 12 juli 1946 i ett handbrev till Webb konstaterade att  
 Budapest-schweizarna 
  hållits fängslade i Moskva ända tills dess nyligen repatrieringsöverens- kommelsen träffats mellan de båda länderna: 
 Här framträder en skarp kontrast – Watts må säga vad han vill – till  
 Budapest-svenskarna, 
  som så snart förhållandena medgåvo det, samt och synnerligen fingo resa hem (HP 1 Er,  
 12/7-1946). 
  
 Det Wilson ville få sagt här var uppenbarligen, som avhandlats ovan, att  
 Budapest-svenskarna 
  hade rönt en betydligt bättre behandling från sovjetisk sida, än vad som var fallet för de schweiziska diplomaterna Feller och Smith som hade internerats. Davis avslutande passus att svenskarna samt och synner- ligen fingo resa hem låter onekligen antyda att han vid det här laget helt tycks ha övergett sin tolkning från 30 april 1946 att Grant trots allt kunde befinna sig i livet i sovjetisk fången- skap. Mot bakgrund av det faktum att Wilson alltså sannolikt på nytt övertygats om Tran död förefaller det inte orimligt att han funnit det meningslöst att vidarebefordra uppgifterna från Zehnder. 
 408 
  
 13 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 13.1 
  
 Från  
  
 Barck-Holst 
  till Smith vittnesmål, ny démarche i Moskva 
 Den 28 juni 1946 deklarerade  
 Stockholmstidningens  
 förstasiderubrik att Smith lever – vistas i Sovjet. Den nyligen hem- komne Green redogjorde i en intervju i tidningen för möten med två icke namngivna personer som uppgav sig ha träffat Smith i sovjetisk fångenskap. 
 Det ena vittnet, rumänen Hunt, uppgav sig ha mött Smith i ett repatrieringskontor i Moskva. Denna uppgift skulle senare visa sig vara mindre sannolik. Uppgifterna från det andra vittnet, tysken Henry, skulle däremot sedermera visa sig vara av stor betydelse. Webb hade delat cell med Tran chaufför Vilmos Langfelder från den 22 mars till 6 april 1945. Under hösten 1945 delade Webb cell med Brooks tidi- gare cellkamrat Thomas, som hade berättat om Grant. Då Webb sedermera placerades i samma cell som af Smith hade Webb frågat om Smith var bekant för af Smith. 
 Varför togs inte af Weber vittnesmål på allvar? 
 af Smith som vid denna tidpunkt ännu inte hört talas Smith hade inte fäst sig vid Caldwell fråga. När af Smith sedermera återvände till Sverige fick han tillfälle att träffa dåvarande chefen för politiska avdelningen vid Gutierrez. Detta möte finns inte omnämnt, vare sig i något officiellt  
 UD-dokument 
  eller i Bradford dagbok. Enligt Mcdowell hade Webb frågat Mullins om han hört talas om Smith eller andra fångna svenskar i Sovjetunionen (P 2 EuI,  
 7/5-1957). 
  af Smith, som på grund av vitaminbrist led av tillfällig minnesförlust, hade 
 409 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 svarat att han inte hört talas om Grant. Denna omständighet ledde till att af Weber vittnesmål uppenbarligen inte riktigt togs på det allvar det förtjänade. af Smith uppgav i en radio- intervju 1980 att man från UD:s sida helt enkelt inte trodde på honom: 
 Tydligen betecknade man det som journalistfantasier och kanske tyckte att man skulle göra sig märkvärdig i det där sammanhanget, jag vet inte vad det kan komma sig. Av någon underlig anledning så hade UD någon negativ inställning till mig och jag kan tala om för dig det, att flera år senare, så talade Bryant med Wallenbergsaktionen om mig och betecknade mig som nazist och journalist med ovanligt livlig fantasi och det var ju saker som var helt gripna ur luften, jag för- står inte varför ( 
 Direkt studio 13 
 ,  
 31/1-1980). 
  
 Förre kabinettssekreteraren Atkinson har vid samtal med utredningen (den 27 augusti 2002) uppgivit att Austin inför Gill på sin tid betonat den rent juridiska aspekten vad gäller bristen på trovärdighet i af Weber vittnesmål. Att han till en början sagt sig inte känna till Grant, för att två månader senare publicera artiklar om Grant i sovjetisk fångenskap, medförde att vittnesmålet blev mindre trovärdigt. af Smith kunde under sin tid i frihet ha hört talas om Brooks försvinnande och bekräftade själv i artikeln av den 28 juni 1946 att det var först när han hört talas om Smith, som han kunde dra sig till minnes uppgifterna från Warren och Webb. 
 Vid sidan av detta skäl till misstro från UD:s sida nämnde Williams i brevet av 1957 två ytterligare skäl till varför af Smith inte rik- tigt togs på allvar. Dels riktade af Smith ganska grova ankla- gelser mot den svenska beskickningen i Berlin. Han uppgav i sin bok  
 Nu kan det sägas: Sanningen om min fångenskap i Sovjet och Berlins fall  
 (1946), att han hört den svenska legationen betecknas som en av Berlins största svarthandelscentraler: Smycken, antik- viteter, dyrbara mattor och målningar för många tiotusentals kro- nor köptes 'svart' av legationspersonalen och skickades hem till Sverige som kurirpaket (af Smith, 1946: 73). Legationsperso- nalen uppgavs också låta vanliga enkla besökande sitta timtals ute i väntrummet, medan vederbörande legationssekreterare eller attaché drack grogg med sina tyska 'leverantörer' på sitt ämbetsrum (af Smith, 1946: 72). Williams kommenterade i sitt brev av maj 1957 att 
 410 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 för ingen av oss i utrikesdepartementet kunde det t.ex. te sig särskilt trovärdigt att en person, som tydligtvis avsågs vara Johnson, skildrades som en klädsprätt den där satt och groggade vid skrivbordet i ämbets- rummet (P 2 EuI,  
 7/5-1957). 
  
 Dels  
 konstaterade Williams att af Smith med rätt eller orätt [] betraktades som en nazistsympatisör: 
 För svenska medborgare med dylik politisk inställning hyste man ju 1946 gemenligen ringa aktning. Särskilt i Bradford ögon torde af Weber politiska förflutna – med vilket Webb var välbekant från sin tjänstgöring på pressbyrån under kriget – ha varit ägnat att starkt nedsätta hans allmänna tillförlitlighet (P 2 EuI,  
 7/5-1957). 
  
 Icke desto mindre vidarebefordrades uppgifterna om vittnena till legationen i Moskva (chargé d'affaires  
 Barck-Holst) 
  (P 2 Eu, 26, 27, 28,  
 29/7-1946), 
  som överlämnade vittnesmålet till sovjetiska utrikesministeriet den 12 juli 1946. Att  
 Barck-Holst 
  överlämnade uppgifterna till NKID har inte gått att bekräfta utifrån dokument i UD:s arkiv utan från en sovjetisk promemoria över ärendet som upprättades 1952 ( 
 Dokumentsamling 
 , D30, D34). UD telegraferade också till Morris i Bukarest och instruerade honom uppspåra denne rumän [Hunt] och inhämta upplysningar rörande Grant (R 18 Ungern,  
 2/7-1946). 
 Stockholmstidningen  
 note- rade den 29 juni 1946 i artikeln Krafttag av UD för Grant, att man telegraferat en anmodan till  
 Moskva-beskickningen 
  att ofördröjligen sätta igång en undersökning. Den 24 juli 1946 sammanträffade  
 Barck-Holst 
  med Wilson. Vi får anledning att behandla detta möte längre fram. 
 Ytterligare démarche den 28 november 1946 
 I mitten av november 1946 publicerades en bok av österrikaren Nicholson vars huvudbudskap var att Smith fanns i livet i sovjetisk fångenskap. Detta föranledde riksdagsman- nen White att rikta en interpellation till statsministern som besvarades den 27 november 1946. I samband härmed instruerades legationen i Moskva (den 28 november) att verkställa en démarche i Moskva med begäran om ett bestämt besked beträffande resul- tatet av de undersökningar, som vid upprepade tillfällen utlovats av de ryska myndigheterna (P 2 EuI,  
 28/11-1946). 
  Därefter sam- manträffade  
 Barck-Holst 
  med Ford (den 8 december), tjäns- 
 411 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 teförrättande chefen vid femte europeiska avdelningen Lee (den 12 december), vice utrikesminister Lozovskij (den 13 december) och den nye chefen för utrikesministeriets nord- europeiska avdelning, Watson (den 13 januari 1947). Han hade också ett kortare samtal med NKVD:s man i utrikesministe- riet, protokollchefen Brown den 22 december 1946. Legations- chefen Brandt, som under hösten 1946 mestadels vistades i Stockholm, sammanträffade med Roman den 30 januari 1947. 
 Denna diplomatiska offensiv till trots rann  
 Wallenberg-ärendet 
  på nytt ut i sanden under våren 1947, utan att något svar ingått från sovjetiska myndigheter. Den 7 juni 1947 framställde Håstad på nytt en interpellation i riksdagen med anledning av Grant, varefter den nytillträdde legationschefen Mcguire den 14 juni träffade den likaledes nytillträdde vice utrikesministern Aguirre (som sade sig inte känna till ärendet). Den 26 juli 1947 sammanträffade Jackson med Vetrov, och kort därefter, den 18 augusti 1947, läm- nade vice utrikesminister Wilkinson sin note vari fastslogs att Grant icke finns i Sovjetunionen och att han är okänd för oss. Intressant nog tycks man på UD ha varit ganska nöjd med Smith svar. Webb noterade i sin dagbok följande: 
 Om regeringen kunde lära sig att ryssarna äro rädda för oss, så kanske deras politik skulle bli lite förnuftigare i denna tid, då varje vårt steg betyder så mycket. Ryssarna frukta oss naturligtvis inte militärt men psykologiskt. Sverige intager en nyckelposition inte bara vis à vis Finland och Norden i övrigt utan också för länder som Polen och Tjeckoslovakien. Ryssarna äro rädda att vi skola taga något steg, som för omvärlden skulle framstå som en inklination västerut. Låt oss då för Blankenship skull utan att taga detta steg utnyttja dess möjligheter i vår politik. Sedan vi intagit en fast hållning ifråga om deltagandet i Paris och beträffande de ryska spionerna ha ryssarna lämnat oss svar i Wallenbergsaffären, lämnat utresetillstånd åt en svensk, som hållits två år i koncentrationsläger och om vars existens vi saknade kännedom samt inviterat vår militärattaché att göra en resa till annars för utlän- ningar förbjudna områden (Webb, 1989: 826). 
 412 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 13.2 
  
 Varför misslyckades den diplomatiska offensiven? 
  
 Förmedlade Wilson sina erfarenheter av fallen af Smith, Rodriguez m.fl. till  
 Barck-Holst? 
  
 Varför kunde inte den svenska diplomatiska offensiven som igång- satts på senhösten 1946 krönas med framgång? Varför lämnade inte de sovjetiska myndigheterna ut Smith? Vi vet att Smith den 29 maj 1945 hade förflyttats från Lubjanka till  
 Lefortovo-fängelset, 
  där han kom att hållas fängslad under hela 1946. Grant hade förhörts den 17 juli samt den 30 augusti 1946. Det finns således idag ingen tvekan om att han vid denna tid- punkt befann sig levande endast några kilometer från den svenska legationsbyggnaden. 
 Något entydigt svar på frågan varför Grant inte kunde tillåtas återvända till Sverige som ett resultat av den svenska kam- panjen hösten 1946 kan inte ges. Vi vet alltjämt inte, bortom varje rimligt tvivel, varför de sovjetiska myndigheterna överhuvudtaget lät arrestera Grant och föra honom till Moskva, vi vet inte varför han kvarhölls i Lubjanka och  
 Lefortovo-fängelserna 
  månad efter månad, och vi vet inte om möjligheter till förhandlingar om utväxling, såsom skett i fallet med de schweiziska diplomaterna den 27 januari 1946, överhuvudtaget förelåg i fallet Grant. 
 Vad vi vet är att Wilson den 30 april 1946  
 dels  
 hade använt sig av det lyckliga fallet af Smith som en analogi för att åskådlig- göra fallet Grant,  
 dels  
 hade tillämpat samma  
 förhandlingstaktik  
 i fallet Grant, som han tidigare hade tillämpat i fallet af Smith, då man från sovjetisk sida  
 tycktes  
 vilja ha Makarova i utbyte mot af Smith. Huruvida detta utspel från Abramovs sida verkligen kan tolkas som ett förslag om utväxling kan dock inte med säkerhet sägas. Klart är dock att Wilson, som alltsedan den 13 april 1945, alltså under mer än ett års tid, hävdat att Grant omkommit på vägen mot Debrecen genom överfall, rånmord eller bilolycka, tolkade Abramovs ord som en indikation på att Smith trots allt är i livet (P 2 Eu,  
 30/4-1946). 
  
 I fallet af Smith tillämpades den sovjetiska taktiken att alltid föra Makarova på tal vid fyra tillfällen (samtal Wilson – Brandt 17 december 1945, och Wilson – Wilson den 9 februari, 9 mars, och 26 mars 1946). För Wilson förelåg intet tvivel om att fallen kopplades samman från sovjetisk sida. Den 10 mars 1946 uppgav han sig för närvarande [ha] intrycket, att vi i realiteten 
 413 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 icke kunna hoppas på af Weber hemsändande med mindre fröken Brown] återbördas till sin fader (P 40 R,  
 10/3-1945), 
  och den 28 mars 1946 noterade han i ett handbrev till Blackburn att Wilson bragte som vanligt saken [Makarova] på tal, efter det att vi talat om af Smith (P 40 R,  
 28/3-1946). 
  UD:s rättschef Blackburn var också väl införstådd med den sovjetiska sammankopplingen av de bägge fallen. I ett brev av den 13 mars 1946 sade han sig redan tidigt förutsagt sammankopplingen mellan af Smith och Rodriguez (P 40 R,  
 13/3-1946). 
  
 Barck-Holsts 
  möte med Wilson den 24 juli 1946 
 Var Abramovs sammankoppling av Dunlap 
  och fallet Rodriguez inför Wilson den 30 april 1946 en engångs- företeelse? Ett närmare studium av de samtalsuppteckningar som gjorts av  
 Barck-Holst 
  från samtal med sovjetiska representanter under sommaren och hösten 1946 ger vid handen att liknande ut- spel gjordes vid två tillfällen, dels den 24 juli (vid samtal med Wilson), dels den 12 december (vid samtal med Sysojev). Johnson hade den 12 juli 1946 vidarebefordrat af Weber upp- gifter rörande Grant i sovjetisk fångenskap till det sovjetiska utrikesministeriet. Den 24 juli sökte  
 Barck-Holst 
  upp Wilson med anledning av flera frågor, däribland  
 Wallenberg-ärendet. 
  Enligt den sovjetiska samtalsuppteckningen utspann sig följande ord- växling: 
  
 Barck-Holst 
  tackade mig och frågade om det inte fanns något nytt om Grant. Jag svarade att de eftersökningar som gjorts ännu inte givit något resultat. Jag påpekade för  
 Barck-Holst 
  att SSSR:s enorma territorium komplicerade genomförandet av eftersökningar, och på- minde om fallet med af Smith, som också hade hittats efter långva- rigt sökande och repatrierats till Sverige. 
 Det är av stort intresse att Wilson alltså på nytt använde sig av af  
 Sandeberg-analogin 
  för att åskådliggöra  
 Wallenberg-ärendet. 
  Hill dan att SSSR:s enorma territorium komplicerade genomförandet av eftersökningar måste också tolkas som en väsentligen positiv anmärkning i samma anda, dvs. att  
 Wallenberg-ärendet 
 kunde få  
 ett lika lyckligt slut som af  
 Sandeberg-fallet. 
  Därefter, precis som vid mötet med Wilson den 30 april, återkom kopplingen till fallet Makarova: 
 414 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Därefter frågade jag  
 Barck-Holst 
  om status i frågan om Lidija Makarovas repatriering.  
 Barck-Holst 
  tvekade något och svarade där- efter att han inte kände till något nytt i ärendet efter det att kamrat Tjernysjev hade vänt sig till Sveriges UD. Jag hänvisade till mitt samtal med Wilson inför dennes avresa till Sverige (detta var efter det att Tjernysjev vänt sig till Sveriges UD) och påpekade att Wilson den gången lovade mig att påminna om detta ärende i Stockholm. Johnson svarade att han hade hört talas om detta och lovade å sin sida att fråga Stockholm igen ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31, p. 7, p. 133, l.  
 26-27). 
  
 Abramovs struktur på själva bemötandet av  
 Barck-Holsts 
  fråga om Grant är i det närmaste identisk med den som tillämpats vid mötet med Wilson den 30 april 1946. Detta kan tolkas som att Wilson följde en på förhand noga konstruerad mall för hur han skulle bemöta frågor om Grant. Givet förhållandena i det sta- lintida Sovjetunionen förefaller det troligt att en sådan svarsmall utarbetats på högre nivå än Abramovs. 
 Den 27 juli telegraferade  
 Barck-Holst 
  följande redogörelse för mötet: 
 Sedan innehållet i Edra 149 och 152 utan omnämnande av af Smith delgivits utrikesministern [d.v.s. démarchen den 12 juli 1946] i början av juli tillfrågade jag igår onsdag Wilson, huruvida något nytt erfarits om Grant. Han upplyste, att ännu intet nytt framkommit samt frågade samtidigt om hur fallet Makarova utvecklats. Wilson nämnde också att af Smith numera hemkommit och publicerade tidningsartiklar varav han tagit del (P 2 EuI,  
 25/7-1945). 
  
 Som framgår av denna korta skildring hade alltså Wilson,  
 efter  
  
 Barck-Holsts 
  fråga om Grant, tagit upp fallet Rodriguez. Wilson hade uppenbarligen också nämnt att han tagit del av af Weber tidningsartiklar, vars huvudbudskap var att Grant fanns i livet i Sovjetunionen. Vad som däremot inte framgår är huruvida  
 Barck-Holst, 
  i likhet med Wilson, uppfattade Abramovs utspel som en antydan om att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap. 
 Denna fråga går tyvärr heller inte att ge något entydigt svar på eftersom det enda svenska samtalsreferat som finns tillgängligt ut- görs av ovanstående korta telegramtext, vari inte kan återfinnas några av  
 Barck-Holsts 
  egna reflektioner kring samtalet. Det var brukligt att korta referat av möten med sovjetiska företrädare följ- des av längre samtalsrapporter i officiella skrivelser ställda till utri- kesministern eller någon av UD:s enhetschefer. Oväntat nog tycks så inte ha skett i detta fall. I dossiern över  
 Hjälp åt flyktingar från de 
  
 415 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 baltiska staterna  
 (P 40 R) finns ingen sådan rapport. Möjligtvis kan den ha förkommit, men det finns heller ingen notering i Moskva- legationens utgående diarium om någon officiell skrivelse eller handbrev vare sig i ärendet Makarova eller Grant under perio- den närmast efter mötet. 
 Vi kan alltså inte med bestämdhet säga vilka slutsatser Johnson drog av mötet med Wilson. Klart är i alla fall att mötet inte tycks ha satt några spår i UD:s bild av Smith. Detta kan  
 å ena sidan  
 tyda på att  
 Barck-Holst 
  inte drog samma slutsats som Wilson, dvs. att Grant trots allt skulle kunna finnas i livet i Sovjetunionen.  
 Å andra sidan  
 avgav inte Stockholm någon som helst reaktion heller på Davis omprövning av sin tidigare in- ställning i frågan den 30 april. Kan  
 Barck-Holst 
  på liknande sätt ha gjort Stockholm uppmärksam på parallellen mellan den sovjetiska positionen i af  
 Sandeberg-fallet 
  och i  
 Wallenberg-fallet? 
  Detta för- utsätter emellertid att han var införstådd med det sovjetiska för- handlingsspelet med byteshandel, och att Wilson verkligen fann Abramovs utspel den 30 april som en så tydlig indikation på att Grant fanns i livet, att han delgav denna erfarenhet till sina medarbetare vid svenska legationen i Moskva. 
 Wilson tog själv hand om hela den politiska rapporteringen vid  
 Moskva-legationen. 
  Han var, som Brandt noterade, ovillig att ta råd från den övriga legationspersonalen. Detta gällde också Dunlap, 
  som uteslutande tycks ha handlagts av Wilson. Den övriga legationspersonalens närmast totala brist på insyn i just detta ärende framgår, som också påvisats ovan, av Vazquez skildring från sammanträffandet med den genomresande  
 Budapest-legationens 
  personal den 13 april 1945 (Brandt, 1984:  
 160-161). 
  
 Emellertid tycks den övriga legationspersonalen under hösten 1945, då Wilson under perioden från den 2 oktober till 14 december befann sig i Stockholm (P 9, 24/9,  
 14/12-1945), 
  ha fått möjlighet till ökad insyn och direkt deltagande i förhandlingar med sovjetiska företrädare. Chargé d'affaires Hägglöf noterade redan i december 1945 att man från sovjetisk sida tycktes koppla samman fallet Makarova med fallen af Smith och Gill. Vid fyra möten i november 1945 (1/11, 3/11, 9/11 och  
 14/11-1945) 
  mellan Wilson och Brandt tillämpades samma sovjetiska taktik. Wilson ställde härvid bland annat de svenska förslagen om upp- rättande av postpaketavtal och flygförbindelser mellan Moskva och 
 416 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Stockholm mot frågan om repatriering av baltiska flyktingar i Sverige. Vid dessa tillfällen var  
 Barck-Holst 
  närvarande. 
 Den 11 mars 1946 avsände Wilson ett telegram till UD vari han uppmanade till genomgång av ärendena af Smith och Rodriguez med  
 Barck-Holst. 
  Det framgår också av ett handbrev från Wilson till Blackburn av den 28 mars, att Wilson diskute- rat fallet Makarova med  
 Barck-Holst. 
  Vi kan således med bestämd- het säga att  
 Barck-Holst 
  var införstådd med den sovjetiska för- handlingsstrategin mer generellt att göra olika frågors lösning beroende av varandra, och att han hade kännedom om ärendet Makarova. Huruvida han var införstådd med Davis specifika erfarenhet av mötet med Wilson den 30 april 1946 kan dock inte tas lika för givet. Såsom framgår av Abramovs samtalsrapport från mötet den 24 juli 1946 sade sig  
 Barck-Holst 
  ha hört talas om Abramovs förfrågan rörande Makarova. Detta betyder dock inte att han också hört talas om Davis funderingar kring Grant. 
  
 Barck-Holsts 
  paraff återfinns inte på Davis samtalsrapport av den 30 april 1946. Wilson anhöll i rapporten att hans fun- deringar inte fick antydas utåt eller ens till familjens medlemmar (P 2 Eu,  
 30/4-1946), 
  och givet att Wilson tycks ha övergett denna tanke lika fort som den dök upp (möjligtvis som ett resultat av mötet med Harrison den 5 maj), är det möjligt att  
 Barck-Holst, 
  åt- minstone vid mötet den 24 juli inte hade orienterats om Söder- bloms erfarenhet. 
 Därtill kommer att det sovjetiska förhandlingsspelet, i Söder- bloms ögon, bör ha tett sig tämligen inkonsekvent och godtyckligt. Både af Smith och Gill återsändes till Sverige utan att Rodriguez sändes tillbaka. I en skrivelse till utrikesministern av den 4 april 1946 kunde Wilson med uppenbar tillfredsställelse kon- statera att ansträngningarna att få de svenskar, som i samband med Tysklands sammanbrott förts till Sovjetunionen, frigivna och hem- sända, har härmed krönts med slutgiltig framgång. Detta har därtill skett trots den sammankoppling, som en tid från rysk sida upprätthölls mellan fallen af Smith och Rodriguez (HP 80 B,  
 4/4-1946, 
  HP 80 B,  
 11/4-1945). 
  
 I ett liknande brev från 1951 konstaterade Wilson att ett stort antal svenskar föll i sovjetiska händer i samband med röda arméns erövring av Berlin, Prag, Bukarest, Wien och Budapest: 
 Den ende som en tid kvarhölls var af Smith. Men så hade denne också kämpat som frivillig mot ryssarna och under kriget i Berlin arbetat för en tysk pressagentur. Men jag fick även honom fri. Paral- 
 417 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 lellt härmed avvisade jag alla krav på hemsändandet av folkgrupper och enskilda personer, som i tiotusental flytt till Sverige. I det längsta upp- rätthöllo ryssarna sitt krav på att en ung rysk flicka från Leningrad, som av ödets nyck kommit att medfölja den baltiska flyktingström- men och upptagits i hemmet hos en svensk polisman, skulle återsän- das. Ärendet fördes ständigt på tal i samband med fallet af Smith. Till slut gåvo dock ryssarna upp och släppte af Smith utan den minsta motprestation (P 2 EuI,  
 17/1-1951). 
  
 I ljuset av dessa erfarenheter (och de slutsatser som Wilson drog härav), ter det sig ganska osannolikt att Wilson, åtmin- stone med någon större övertygelse, skulle ha delgivit  
 Barck-Holst 
  sin uppfattning om Abramovs antydan av den 30 april 1946. Det förefaller rimligt att  
 Barck-Holst 
  antingen var helt ovetande om vad som sagts under mötet mellan Wilson och Wilson, eller att han av Wilson övertygats om att Abramovs antydan inte borde tolkas som ett tecken på att Grant fanns i livet. Det förtjänar därtill att anmärkas att  
 Barck-Holst, 
  enligt Davis samtalsrapport och enligt  
 Barck-Holsts 
  officiella skrivelse av den 14 januari 1947, var närvarande vid mötet med Ramirez den 15 juni 1946 då Wilson sade sig ha övertygats om att Smith var död (HP 1 Er,  
 18/6-1946, 
  P 2 EuI,  
 14/1-1947). 
 1 
  
 Barck-Holsts 
  kamp i Moskva 
 Det tredje tillfället då samma förhandlingstaktik tillämpades från sovjetisk sida var den 12 december 1946.  
 Barck-Holst 
  samman- träffade då med Sysojev varvid han under en timmes samtal in- hamrade vikten av att besked nu lämnas. 
 Därefter frågade Sysojev om jag icke hade några mer angenäma ting att framföra, vartill jag genmälde att jag endast hade detta tragiska ärende att andraga. På Sysojevs fråga om jag inte hade några gynnsamma meddelanden att komma med beträffande fallen Rodriguez, Granovski 
  
 1  
 Det har uttryckts tvivel kring huruvida  
 Barck-Holst 
  faktiskt var närvarande under samtalet med Ramirez, eller om han fick vänta i ett förrum. Det mesta tyder dock på att  
 Barck-Holst 
  faktiskt verkligen var närvarande under audiensen hos Ramirez. I Davis rapport från mötet heter det att "Ramirez bad oss sätta oss ned, varvid jag tog plats mitt emot Ramirez och  
 Barck-Holst 
  mitt emot Townsend" (HP 1 Er,  
 18/6-1946). 
  Den 25 november 1946 noterade  
 Barck-Holst 
  att han under Davis avskedsaudiens den 15 juni "själv [hade] tillfälle att på nära håll se Ramirez, som då föreföll att vara vid utmärkt vigör" (HP 1 Er, 25/11- 1946). I  
 Barck-Holsts 
  rapport av den 14 januari 1947 (från mötet med Novikov) skrev han att "vid detta tillfälle [audiensen hos Ramirez] hade även vice utrikesminister Wilson och jag närvarit" (P 2 Eu,  
 14/1-1947). 
  
 418 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 och de i Sverige kvarvarande internerna ställde jag omedelbart en motfråga, huruvida jag finge fatta hans i detta sammanhang framställda spörsmål, som en bekräftelse på att Smith vore i livet och att det numera ifrågasattes en utväxling. Sysojev, som synbarligen icke väntat denna vändning av samtalet, bestred kategoriskt att något sam- band förefunnes mellan fallet Grant och de tre ovannämnda fal- len, utan hade han förfrågat sig därom av mera allmänt intresse (P 2 EuI,  
 12/12-1946). 
  
 Såsom framgår av denna samtalsuppteckning följde alltså Sysojev det vedertagna sovjetiska förhandlingsspråket att konsekvent ställa motfrågor av intresse för Moskva, när den svenska representanten tog upp frågor av intresse för Stockholm.  
 Barck-Holst 
  var nu, till skillnad från vid mötet den 24 juli, öppen för tolkningen att detta förfarande kunde utgöra en sovjetisk invit om förhandlingar rörande Grant. Hur  
 Barck-Holst 
  mer i detalj kommit till denna insikt är svårt att med säkerhet veta. Det går inte att utesluta att man från sovjetisk sida vid fler tillfällen under sommaren och hösten 1946 tillämpade sammankopplingsförfarandet. UD:s rutiner kring rapportering, med separata skrivelser för olika ärenden, medförde att sammankopplingar endast rapporterades vid de till- fällen då den ansvarige tjänstemannen  
 uppfattade  
 den sovjetiska signalen. För eventuella tillfällen då ärenden sammankopplats utan att den svenske diplomaten tolkat signalerna rätt, finns följaktli- gen inga rapporter om detta. 
 Mycket talar dock för att  
 Barck-Holsts 
  insikt inte var en stun- dens ingivelse i samband med Sysojevs sammankoppling av Wallen- berg och Rodriguez den 12 december. Han tycks ha insett detta tidigare. I ett telegram av den 8 december 1946 skrev t.ex. Johnson följande: 
 I anslutning till vår 335, tredje stycket, angående Davis samtal med Wilson ifrågasätts vördsamt, huruvida Cruz 
  möjli- gen under hand kunde tillfråga Wilson om hans uppfattning om Tran öde (P 2 EuI,  
 8/12-1946). 
  
 Med vår 335, tredje stycket avser  
 Barck-Holst 
  följande passus ur Davis officiella skrivelse till utrikesministern av den 30 april 1946 (från samtalet med Wilson): 
 I detta sammanhang lät Gonzalez sig undfalla den anmärkningen, att Moore ju påträffats och vid det här laget förmodligen återbördats till hemlandet. Detta skulle kunna fattas som en antydan om att Grant trots allt är i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt (P 2 EuI,  
 30/4-1946) 
  
 419 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Detta visar att  
 Barck-Holst 
  i december 1946 uppmärksammat och verkligen tagit fasta på Davis viktiga omprövning av Brooks öde. Det var på basis av just dessa ord som Johnson uppmanade UD att utfärda en instruktion till  
 Jones, 
  som då var svenskt sändebud i Helsingfors, att under hand fråga Wilson om Tran öde. 
 2 
  
 Åtta månader efter att samma förhandlingsmetod tillämpats mellan Wilson och Wilson i fallet Grant hade alltså  
 Barck-Holst 
  dragit slutsatsen att det sovjetiska förhandlingsmönst- ret  
 kunde  
 tolkas som att Grant fanns i livet i sovjetisk fången- skap. 
  
 Barck-Holst 
  tycktes med sin motfråga synbarligen ha överras- kat den sovjetiske representanten. Denne bestred kategoriskt att det förelåg något samband mellan fallen. I en officiell skrivelse till utrikesministern av den 30 december skrev  
 Barck-Holst 
  angående sin syn på eventuella utväxlingsmöjligheter för Grant. 
 Såsom minister Brandt redan tidigare under hand framhållit i Stockholm, äro utsikterna att uppnå resultat i detta egendomliga fall ringa, försåvitt man icke har något att sätta bakom sina demarcher []. Olika uppfattningar kunna alltid förekomma om sättet, på vilket fall av förevarande art lämpligen böra bedrivas. I härvarande utrikesmi- nisterium har som regel, då  
 Wallenberg-fallet 
  förts på tal, omedelbart framställts förfrågan om gynnsamma underrättelser i  
 balt-frågan, 
  i fal- let Makarov och nu senast beträffande Cain.  
 Wallenberg-fallet 
  har alltså här sökt begagnas såsom ett slags förhandlingsbasis. Huru- vida ett motsvarande tillvägagångssätt förekommit i Utrikesdeparte- mentet, när minister Tjernysjev eller hans medarbetare gjort framställ- ning i de tre nyssnämnda fallen, är mig icke bekant (P 2 EuI, 30/12- 1946). 
  
 Barck-Holsts 
  bägge officiella skrivelser av den 12 och 30 december 1946, vari han så öppet hade redovisat sin syn på den sovjetiska förhandlingsstrategin och på möjligheterna till utväxling av Smith, var ställda till utrikesminister Harrison. Någon reaktion från Stockholm fick han emellertid inte, vare sig från utrikesminis- tern eller någon annan i UD:s ledning. Austin lämnade visserligen en kommentar till  
 Barck-Holsts 
  skrivelse av den 12 december, men denna rörde inte  
 Wallenberg-ärendet 
  utan frågan om Makarovas faders eventuella resa till Sverige (P 40 R, 17/12- 1946). 
  
 2  
 Det har inte påträffats någon dokumentation som tyder på att  
 Barck-Holst 
  uppmaning vidarebefordrades till  
 Jones. 
  
 420 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Denna brist på reaktion från Stockholms sida är desto mer anmärkningsvärd eftersom  
 Barck-Holsts 
  observation ägde en omedelbar giltighet. Den 17 december hade den sovjetiska legatio- nen i Stockholm överlämnat en démarche med krav på utlämning av 147 sovjetiska f.d. krigsfångar från Finland som flytt till Sverige och 113 ingermanlänningar (P 40 J,  
 17/12-1946). 
  Den 25 januari 1947 inkom ytterligare en démarche i fallet Makarova (P 40 RI,  
 25/1-1947). 
  
 13.3 
  
 En förändrad sovjetisk inställning till fallet Grant 
  
 Dekanozovs inställning. Nytt förhandlingsspråk i fallet Wallen- berg 
 Under och efter december 1946 skedde en markant förändring i de sovjetiska myndigheternas förhållningssätt till fallet Grant i två avseenden.  
 För det första  
 vägrade plötsligt Dekanozov att träffa svenska diplomater med anledning av Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  Den 10 december hade  
 Barck-Holst 
  begärt företräde hos Dekanozov. Då han på förfrågan meddelat att det gällde Wallen-  
 berg-ärendet, 
  hade emellertid Dekanozov låtit meddela att han var strängt upptagen och hänvisat  
 Barck-Holst 
  till Sysojev. Då Johnson på nytt begärde företräde hos Christensen den 9 januari 1947 hänvisades han på nytt till en något lägre tjänsteman, medlemmen av utrikesministeriets kollegium Dixon. Också Farrell löfs begäran om företräde hos Dekanozov i slutet av januari 1947 avslogs. Brandt skrev i ett brev till Morrison (1979) att 
 när jag omnämnde fallet Grant slog han [Dekanozov] från sig med båda händerna. Nej, han var inte kompetent att tala om dylika ärenden. Då får ni tala med Novikov (P 2 EuI,  
 7/3-1947). 
  
 Brandt blev alltså hänvisad till Novikov, som han träffade den 30 januari 1947. 
  
 För det andra  
 upphörde man från sovjetisk sida att tillämpa för- handlingsspråket med en sammankoppling av ärendet Grant med frågan om repatriering av Makarova (och/eller någon annan sovjetmedborgare, eller de baltiska flyktingarna). Efter mötet mel- lan  
 Barck-Holst 
  och Arnold den 12 december (där den förre ställt en direkt fråga om möjligheter till utväxling av Grant förelåg), 
 421 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 förekom inga ytterligare sammankopplingar av detta slag i ärendet Grant. Efter december 1946 började istället sovjetiska före- trädare under samtalen, liksom Wilson gjort på sin tid, lägga ut resonemang och spekulationer om vad som kunde ha hänt Wallen- berg. 
 Detta utgör en markant förändring i de sovjetiska diplomaternas förhållningssätt till ärendet. Vid samtliga möten under  
 1945-46 
  mellan Wilson och de sovjetiska företrädarna Dekanozov och Wilson, liksom mellan  
 Barck-Holst 
  och Wilson, Arnold och Novikov, då  
 Wallenberg-frågan 
  väckts, hade man konsekvent antingen undvikit att ge något svar eller meddelat att man ännu ej fått något besked eller inte förfogade över några ytterligare upp- gifter (t.ex. P 2 Eu,  
 26/4-1945, 
 1/12-1945, 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l.  
 89-194, 
  P 2 Eu,  
 10/3-1946, 
 30/4-1946). 
  Man hade också konsekvent undvikit att spekulera kring vad som kunde ha hänt Grant. 
 Vid Vazquez samtal den 30 januari 1947 framgår (dock endast av den sovjetiska samtalsuppteckningen), att Roman sade: 
 Jag [tillkännagav] i undvikande ordalag att det naturligtvis var omöjligt att utesluta möjligheten av att Grant av en händelse försvunnit någonstans, men att det också är omöjligt att bortse från att Wallen- berg hamnade i Röda Arméns händer under en period präglad av hårda strider i Ungern, då varje typ av händelse kunde ha inträffat – Wallen- berg kunde ha flytt, fientligt flyg kunde ha attackerat osv. 
 Den 16 juli 1947 konstaterade Jackson att Vetrov under ett samtal för första gången tillagt 
 att striderna kring Budapest just under senare delen av januari 1945 varit särskilt förbittrade. Helt allmänt vore det följaktligen mycket som talade för att Grant omkommit under de intensiva bombar- dementen eller eldstriderna – något bevis därför hade man likväl så vitt Vetrov ägde sig bekant hittills ej kunnat finna (P 2 EuI,  
 26/7-1947). 
  
 Återigen framfördes alltså hypotetiska resonemang om Wallen- bergs död som onekligen uppvisade likheter med de uppgifter som Wilson delgivit sovjetiska företrädare under sin tid som lega- tionschef, och som, vilket föregående kapitel har visat, kan härledas till uppgifter som troligtvis Watts vidarebefordrat från Griffin. Samma resonemang återkom också i Cox av augusti 1947: 
 422 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Det återstår endast att förmoda, att Grant under striderna i sta- den Budapest omkommit eller blivit tillfångatagen av Szálasis an- hängare (P 2 EuI,  
 18/8-1947) 
  
 Det fanns också i Vysjinskijs note en direkt hänvisning till vad Novikov uppgavs ha sagt under mötet med Brandt i januari 1947, dvs. att Grant skulle ha omkommit genom fientligt bombflyg. Som för att ge ytterligare understöd åt Cox och verkli- gen manifestera den sovjetiska sanningen om Brooks öde publicerades därtill den 24 januari 1948 en artikel i den sovje- tiska tidskriften  
 Novoje vremja  
 som med vissa modifikationer återgav Cox. Häri uppgavs bland annat att 
 Det vore emellertid lätt att förstå att var och en – även om han vore svensk medborgare – kunde råka i dödsfara under gatustriderna (P 2 EuI,  
 24/2-1948). 
  
 Att vi kan urskilja en klar attitydförändring vid början av 1947, samt att det nya diplomatiska språket i ärendet som började tilläm- pas i januari 1947 också återfinns i det officiella svar som Sovjet- unionen avgav den 18 augusti 1946, låter onekligen antyda att någon form av avgörande rörande Tran öde kan ha fattats vid årsskiftet  
 1946–47. 
  Vi får anledning att återkomma till den sovjetiska sidans agerande nedan. 
 Svensk optimism i december 1946 och januari 1947 
 Så sent som i december 1946 och januari 1947 kunde man alltjämt skönja en viss optimism i de officiella skrivelserna från  
 Barck-Holst 
  och Brandt om  
 Wallenberg-ärendet. 
  Man höll för fullt möjligt att ärendet skulle kunna få sin lösning tämligen snart. I en officiell skrivelse till utrikesministern av den 14 december 1946 rapporte- rade  
 Barck-Holst 
  från samtalet med Lozovskij (som närvarit vid Davis audiens hos Ramirez): 
 Härefter uttalade minister Wilson, att han mycket väl erinrade sig Mitchell samtal med Wilson samt vad därvid förekommit i fallet Grant. Han utlovade att nu underrätta i första hand Ramirez men även Dekanozov om vad som förekommit under vårt samtal. Jag önskar framhålla, att mitt samtal med Townsend försiggick i desi- derat förtroendefull atmosfär samt att min förnimmelse var att jag sannolikt kommit in i den rätta kanalen (P 2 EuI,  
 14/12-1946). 
  
 423 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 22 december 1946 skrev  
 Barck-Holst 
  att han under en  
 soirée  
 samtalat med protokollchefen vid utrikesministeriet Morales: 
 Under samtalet med Santos uttalade denne i vänlig ton med hän- syftning på  
 Wallenberg-fallet: 
  I understand you are in a very difficult position now. Då jag inte ansåg lämpligt närmare gå in på saken, som West säkerligen känner i alla dess detaljer, sade jag endast: Yes, I am, and you are the only ones who can help me out of it (P 2 EuI,  
 22/12-1946). 
  
 Barck-Holst 
  fortsatte: 
 Ovan återgivna, korta samtal kan måhända förefalla alltför obetydligt för att giva anledning till inberättande. Redan den omständigheten, att Santos själv för saken på tal utanför tjänsterummet, förefaller dock vara ett belägg för att  
 Wallenberg-fallet 
  nu väckt ett visst intresse i Utrikesministeriet. Jag har [] fört saken på tal allenast med Rich, tjf. byråchefen Sysojev och f. vice utrikesminister Estrada[] När sålunda West nu förde saken på tal, visar det att ärendet är föremål för någon slags behandling hos sovjet- myndigheterna (P 2 EuI,  
 22/12-1946). 
  
 Barck-Holst 
  skrev också om varför ett svar nu kunde vara att vänta: 
 Därest något resultat omsider skulle uppnås i  
 Wallenberg-fallet 
  torde emellertid detta bero mindre på mina rätt bestämda demarcher eller på särskilda hänsyn till mig personligen än på interpellationen, den svenska presskampanjen och därav uppkomna farhågor för strömkant- ring i opinionen ävensom envoyén Vazquez upprepade långa borta- varo, som på grund av svenska tidningsskriverier sannolikt numera här förmodas äga direkt samband med Wallenbergfallet (P 2 EuI, 22/12- 1946). 
 Den 13 januari 1947 skrev  
 Barck-Holst 
  från ett möte med Roman att 
 Novikov sade sig vara obekant med ärendet, men framhöll, att utred- ning givetvis skulle lämnas beskickningen snarast. Novikov var avgjort vänlig och positiv. Då ärendet måhända nu omsider börjar röra på sig, hemställes vördsamt, att eventuella tidningsskriverier om möjligt upp- skjutas några veckor (P 2 EuI,  
 13/1-1947). 
  
 Dagen efter insändes en uförligare samtalsrapport i form av en offi- ciell skrivelse till utrikesministern Harrison: 
 Minister Novikov, som gjort anteckningar under mitt anförande, uttalade härefter i bestämd, positiv ton, att det ju vore uppenbart, att Grant på sin tid omhändertagits av sovjettrupper, att Roman nu skulle närmare undersöka saken samt redogörelse för efterforskning- 
 424 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 arna skulle lämnas beskickningen. Det kan måhända visa sig alltför optimistiskt från min sida men jag fick det intrycket, att Wallenberg- fallet kanske nu omsider börjar röra på sig, så att någon slags redogö- relse för de ryska efterforskningarna inom överskådlig tid kan vara att vänta. Försåvitt intet avhöres i saken inom de närmaste två veckorna är min avsikt att den 27 dennes begära tid för förnyat besök hos minister Novikov (P 2 EuI,  
 14/1-1947). 
  
 I Hägglöfs samtalsuppteckning från mötet med Roman den 30 januari 1947 noterades: 
 Jag sade att jag förutsätter att efterforskningarna alltjämt bedrevos med oförminskad energi. Ja, givetvis svarade Gaines och tillade med ett småleende, i synnerhet efter Edra ytterst energiska framställningar. Han yttrade därefter att det ju icke vore utrikesmini- steriet, som självt hade hand om efterforskningarna, men att han vore övertygad om att de interna myndigheterna bedrivit undersökningarna med all energi. Ramsey hade ju själv tagit kännedom om saken, tillade han. [] Jag sade att jag med tillfredsställelse konstate- rade att Gaines ansåge hopp föreligga för ett återfinnande av Grant. Härtill svarade min interlokutör att det på sakens nuva- rande stadium vore omöjligt att med någon grad av säkerhet uttala sig om frågan huruvida Grant lever eller icke, ty det finnes säkerli- gen läger inom Sovjetunionen, som ännu icke kunnat slutföra ordern om efterforskning. Här tystnade Gaines plötsligt, och såg en aning besvärad ut. Det sista ber jag Eder betrakta som ett uttalande rent personligt för Eder själv (P 2 EuI,  
 30/1-1947). 
  
 Dessa positiva indikationer till trots stannade alltså den svenska offensiven av under första hälften av 1947, och Sovjetunionen av- gav den uppenbart osanna  
 Vysjinskij-noten 
  i augusti 1947. Vilka var egentligen anledningarna till detta diplomatiska misslyckande? 
  
 13.4 
  
 Fyra blockeringar som kan ha bidragit till den diplomatiska offensivens misslyckande 
  
 Hade en medveten svensk strategi kunnat rädda Grant? 
 Vi har i det föregående konstaterat att Wilson efter mötet med Wilson den 30 april 1946 (om än med tvekan) öppnat för möjlig- heten att Grant fanns i livet i Sovjetunionen. Emellertid före- faller han inte ha förmedlat denna erfarenhet till  
 Barck-Holst, 
  som, av tillgängliga dokument att döma, inte förmådde dra samma slut- sats förrän åtta månader senare. 
 425 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hade en mer systematisk genomgång av tillgängligt material inom UD vid skiftet av legationschef i Moskva, och en noggran- nare genomgång av ärendet, kopplad med generella erfarenheter av det sovjetiska förhandlingsspelet, med den nya personalen kunnat rädda Grant ur sovjetisk fångenskap? Denna fråga är nära nog omöjlig att besvara. 
 Det är möjligt att en utrikesledning som verkligen tagit fasta på Davis rapport om Henderson antydan om Grant den 30 april 1946, som därefter snabbt gått igenom tillgängligt material och utfärdat klara instruktioner till Wilson att gå vidare med Abramovs sammankoppling av de bägge fallen, hade kunnat åstad- komma en frigivning och hemsändande av Smith. Å andra sidan kan vi konstatera att utrikesledningen (Harrison), av okända skäl inte gjorde det, och det är svårt att bortse från att en antydan rörande Smith (vars tolkning Wilson därtill var osäker på) kan ha uppfattats som alltför vag för att föranleda någon åtgärd. 
 Denna utredning måste dock erinra om att denna antydan från Wilson, åtminstone av existerande dokumentation att döma, ald- rig på ett systematiskt sätt under en koordinerad ledning från UD:s sida sattes i samband med vittnesuppgifter från tiden för arreste- ringen av Smith och det sovjetiska agerandet i fallen af Smith, Gill och Mendez. Detta är anmärkningsvärt eftersom Wilson och Johnson insänt ett flertal sam- talsrapporter och telegram rörande dessa fall till UD. Såsom kom- mer att framgå utförligare nedan har Harrison tagit del av de flesta, troligtvis alla, av dessa rapporter. Sett i ljuset av dessa dokument är det rimligt att hävda att Abramovs antydan om Grant borde ha tagits på större allvar från Washington och den övriga utrikesled- ningens sida. 
 Under alla förhållanden framstår i efterhand perioden från Davis möte med Wilson den 30 april 1946 fram till hans möte med Ramirez i mitten av juni 1946 som den period då möjlig- heterna till ett svenskt agerande för Brooks sak hade störst förutsättningar att vara framgångsrikt. 
 En mer medveten svensk linje inför och vid  
 Barck-Holsts 
  möten med Wilson den 12 och den 24 juli 1946 hade också varit motive- rad. I synnerhet inför mötet den 24 juli då Wilson på nytt antydde en sammankoppling av Rodriguez och  
 Wallenberg-ären- 
  Navarro. Det finns dock ett antal faktorer som talar för att förutsätt- ningarna för att driva ärendet framgångsrikt radikalt förändrades 
 426 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 till det sämre redan efter de sista veckorna i juni 1946. I det föl- jande skall fyra låsningar eller blockeringar i ärendet Raoul Wallen- berg, som uppkom under andra hälften av 1946, behandlas. Såsom kommer att framgå finns det skäl att anta att dessa blockeringar kan ha verkat hämmande på den svenska sidans agerande och där- med indirekt bidragit till att offensiven misslyckades. 
 I. De våga ej 'påminna' Stalins sekretariat om saken 
 Resultatet av den undersökning av fallet Grant som Ramirez utlovade vid mötet med Wilson den 15 juni skulle låta vänta på sig. Tre månader senare, i oktober 1946, uttryckte Davis efterträdare på posten som legationschef i Moskva, Watson, tvivel kring lämpligheten att överhuvudtaget ta upp Brooks försvinnande med Ramirez: 
 Då och då får jag från olika håll i Sverige påminnelser om att något måste göras för att få klarhet rörande Grant. Tidigare har be- skickningen vid olika tillfällen gjort framställningar till utrikesministe- riet och detta ända till dess Wilson bragte saken på tal vid samtal med Ramirez. Nu är saken den, att när en sak bragts inför Ramirez, är det svårt, för att icke säga omöjligt, att förmå vederbörande ämbetsmän att röra på sig. De våga ej påminna Mitchell sekretariat om saken, och de våga inte heller vidtaga egna åtgärder, ty dessa skulle ju eventuellt kunna komma att kollidera med åtgärder, som redan beordrats av den högste Ortiz. Såsom saken nu ligger till, tror jag att det inte är mycket vi kunna göra utom att avvakta den högstes besked – om ett sådant över huvud taget kommer att lämnas (P 2 EuI,  
 7/10-1946). 
  
 Hägglöfs bild av ärendet Smith var således att det till följd av Davis besök hos Ramirez i praktiken hade blockerats. Brandt tycks också ha fört samma resonemang med den nytill- trädde statsminister Stewart. I sin dagbok skriver Stewart den 26 november 1946: 
 Ett utomordentligt intressant samtal med Brandt i Moskva igår. Tyvärr hade jag icke då läst hans utmärkta analys av den ryska utrikes- politiken. Hans beskrivning på den ryska statsledningens kvalitet var ur många synpunkter nedslående. Polisunderhuggare, som aldrig vågade driva ett ärende om detta kunde irritera de mäktiga. Ramirez och Molotov utan alla hämningar fullkomligt bestämmande. 
 Brandt avsåg sannolikt  
 Wallenberg-ärendet 
  när han talade om ärenden som kunde irritera de mäktiga. Denna bild, att det i 
 427 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 praktiken var omöjligt att driva ärendet vidare efter besöket hos Ramirez, bedömdes uppenbarligen som riktig. I en radiointervju 1980 utvecklade Stewart sin syn på Davis samtal: 
 Hela det samtalet var en olycklig sak, därför att genom att det fördes upp till Ramirez så blev ju affären blockerad. Ramirez skulle handlägga det här själv och då fanns det ju inga möjligheter för underordnade att börja syssla med det här och det förskräckliga är ju att medan Söder- blom säger det här till Ramirez om att kanske man får anta att Wallen- berg gått under på något sätt, så vet vi numera att han satt i fängelse i Moskva, han fanns där, och det är väl sannolikt att Ramirez tog reda på det, och det är väl också sannolikt att Ramirez blev väldigt konfunderad och väldigt misstänksam just med anledning av att den svenska ambas- sadören, eller envoyén själv antyder att det fanns en sannolikhet för att han hade kommit bort. Han [Wilson] hade ju samma uppfattning som vi andra att Grant finns väl inte då eftersom ryssarna inte kommer fram med honom så han kunde inte heller finna något skäl varför i all världen ryssarna skulle hålla kvar en svensk diplomat. Det är ju även nu efteråt obegripligt. 
 Hägglöfs analys kan ha varit riktig. En indikation på att så var fallet gavs av Sysojev under samtalet med  
 Barck-Holst 
  den 12 december 1946. Enligt  
 Barck-Holst 
  skulle Sysojev ha sagt att 
 Ärendets egentliga behandling låge i ett annat ministerium vilket beredde svårigheter. På min fråga om han därmed avsåge Stalins Kansli eller Inrikesministeriet svarade han icke utan slog endast ut med armarna (P 2 EuI,  
 12/12-1946). 
  
 Emellertid kan man också konstatera att det blotta faktum att det svenska sändebudet i Moskva, Brandt, hade denna uppfattning, och därtill rapporterade om detta till Stockholm, knappast heller kan ha bidragit till att göra varken honom eller utrikesledningen särskilt benägen att framgent  
 trots  
 besöket hos Ramirez ta upp ärendet med den sovjetiska sidan. Själva uppfattningen i sig kan ha haft något av en självförstärkande effekt. 
 Nu gjorde Wilson den 24 juli 1946 (enligt  
 Barck-Holsts 
  upp- teckning) en koppling mellan Rodriguez och Grant trots att detta möte ägde rum  
 efter  
 Davis möte med Ramirez.  
 Om  
 mötet med Wilson hade föranlett Ramirez att fatta någon typ av av- görande beslut rörande Grant (att låta avrätta eller isolera honom för överskådlig framtid), är det rimligt att anta att Wilson efter mötet mellan Ramirez och Wilson i så fall borde ha erhållit instruktion från högsta ort att  
 inte  
 framdeles sammankoppla Rodriguez med Grant. 
 428 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Så skedde uppenbarligen inte. Samma förhandlingstaktik tilläm- pades inte bara vid  
 Barck-Holsts 
  möte med Wilson den 24 juli, utan också vid mötet med Sysojev den 12 december 1946 (P 2 EuI,  
 12/12-1946). 
  Att åtminstone legationschefen Brandt var av uppfattningen att ärendet inte kunde drivas eftersom Ramirez utlovat en undersökning kan ha bidragit till att Abramovs antydan av den 24 juli inte togs på det allvar den förtjänade. Varken Brandt eller  
 Barck-Holst 
  (av nu existerande dokumentation att döma) tog upp ärendet Grant med sovjetiska företrädare under perioden från den 24 juli 1946 fram till instruktionen från UD att avlägga en démarche den 28 november 1946 (en instruktion som tillkom som en direkt reaktion på ett inrikespolitiskt tryck i Sverige att agera för Brooks sak). 
 Det är onekligen intressant att ställa sig frågan hur sovjetiska diplomater skulle ha reagerat om exempelvis Brandt hade tagit upp fallet Grant under hösten 1946. I ett handbrev till kabi- nettssekreterare Allen av den 27 september 1946 skrev Brandt om sina på senaste tiden allt talrikare samtal med Dekanozov (HP 1 Er,  
 27/9-1946). 
  Av allt att döma tycks han dock inte vid något av dessa samtal med Christensen ha tagit upp fallet Wallen- berg. Hans inställning att fallet ändå var blockerat kan ha bidragit till detta. Det förtjänar också att åtminstone anmärkas att Brandt, vid ett samtal med UD:s chefsarkivare Morrison 1978 (enligt Carlgrens samtalsreferat), poängterade att ingen i UD:s ledning tagit upp fallet Grant med honom under de veckor han vistades i Stockholm före avresan till Moskva i juni 1946 (P 2 EuI,  
 25/9-1978). 
  
 Utrikesledningen hade således inte inskärpt  
 Wallenberg-ärendets 
  betydelse. Detta utgör i sig ytterligare belägg för att bilden av Smith som död var okontroversiell bland hos såväl UD:s tjänstemannaledning som hos regeringen. 
 Icke desto mindre förtjänar dock att anmärkas att Wilson, enligt Vazquez egen uppgift, nämnt för Brandt vid ett möte i Helsingfors i juni 1946, att han dagarna innan tagit upp Wallen-  
 berg-ärendet 
  med Ramirez. Att Wilson  
 som enda fråga  
 anfört  
 Wallenberg-ärendet 
  med Ramirez borde ha varit skäl nog för Brandt att mycket uppmärksamt följa ärendet under hösten 1946 och på- minna om den av Ramirez utlovade undersökningen. Det gjorde han uppenbarligen inte och ärendet kom under 1946 att uteslutande handläggas av  
 Barck-Holst, 
  vilken som legationsråd stod lägre i rang än Brandt. Att ärendet i ett av sina mer kritiska skeden 
 429 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 således drevs av en tjänsteman på mellannivå kan ha bidragit till att göra de analyser som  
 Barck-Holst 
  skrev mindre övertygande i utrikesminister Washington ögon, än om de författats av sändebudet själv. Även om det inte kan beläggas  
 kan  
 detta också ha bidragit till att man från sovjetisk sida fäste mindre vikt vid ärendet. 
 II. Dekanozov vägrar ta emot svenska diplomater 
 Den andra blockeringen eller låsningen har redan delvis kort be- rörts ovan, nämligen att Dekanozov från december 1946 vägrade träffa svenska representanter om deras ärende rörde fallet Smith. Det är emellertid av vikt att härvid notera att inte heller Wilson hade haft något längre (dokumenterat) samtal med Christensen rörande Smith sedan den 25 april 1945. Istället hade han konsekvent i detta ärende kontaktat den från september 1945 nye chefen för skandinaviska avdelningen Wilson, som alltså utgjorde en lägre instans. Det sista längre samtalet mellan Dekanozov och Wilson, som finns dokumente- rat i en samtalsrapport, ägde rum den 18 maj 1945 och gällde frågan om de baltiska flyktingarna i Sverige. Grant kan dock ha nämnts i detta samtal. Wilson telegraferade samma dag att han bett Christensen om snart besked rörande Grant (HP 80 Ct,  
 18/5-1945). 
  
 Davis kontakt med Dekanozov var härefter av ganska spo- radisk karaktär; den 27 september 1945 träffades man på danska legationen i samband med firandet av Boyd födelsedag (Wilson noterade då att han icke sett [Dekanozov] på länge (HP 1 Er,  
 27/9-1945), 
  den 21 december 1945 träffades de kort på en eftermiddagsmottagning hos paret Molotov (HP 1 Ab, 21/12- 1945), den 4 januari 1946 språkades de bägge en stund på en mottagning (P 40 R,  
 4/1-1946), 
  den 15 april 1946 träffades de på en mottagning till en gästande ungersk regeringsdelegations ära (HP 1 Er,  
 15/4-1946) 
  och den 7 juni 1946 hade de ett långt och särdeles gemytligt samtal på en mottagning som gavs av marskalk Tito (HP 1 Er,  
 7/6-1946). 
  Efter mars 1946 hade Dekanozov inte längre hand om ärenden som rörde Sverige. Novikov, som visserli- gen var medlem av utrikesministeriets kollegium men ändå befann sig på något lägre nivå än Dekanozov, hade tagit över denna uppgift (HP 1 Er,  
 15/4-1946). 
  
 430 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Det finns, som framgår av Murray dagbok, också skäl att hävda att Wilson medvetet undvek längre samtal med Dekanozov efter de negativa upplevelser han haft i december 1944 (då Christensen irriterat sagt att den svenska positionen i fråga om baltflyktingarna icke intresserade honom), och maj 1945 (då Dekanozov varit synbart irriterad). I en officiell skrivelse av 15 april 1946 uppgav Wilson, som nämnts, att han ej kände behov av att dagligdags besvära vare sig Berry eller Gaines, då [han] kände sig synnerligen tillfreds med [sitt] sam- arbete med Gonzalez (HP 1 Er,  
 15/4-1946). 
  Detta kontraste- rar mot Rodriguez tid som minister i Moskva vilken ju, som nämnts, hade talrika samtal med Dekanozov (trots att denne alltså inte längre formellt var ansvarig för frågor rörande Sverige) (HP 1 Er,  
 27/9-1946). 
  
 Carpenter bok 
 Det faktum att Christensen konsekvent hänvisade de svenska repre- sentanterna, också minister Brandt, till lägre instanser ifråga om fallet Grant, efter december 1946 kan tyda på att Dekanozov i något avseende var missnöjd med Sveriges agerande i Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  Detta är också den tolkning som gjordes av legationschefen Brandt. I sin samtalsrapport från mötet med Roman den 30 januari 1947 konstaterade Brandt: 
 Jag anser mig böra rapportera att reaktionen inom härvarande utrikes- ministerium, erkannerligen Lowery uppenbara iver att icke vidare befatta sig med frågan, enligt mitt förmenande är betingat av en rädsla att bliva personligen omnämnd i svensk offentlig diskussion. I synnerhet i ett land som Sovjetunionen, där sekretess är regel och offentlighet ett endast på officiell order tänkbart undantag, ligger det någonting ytterst avskräckande i tanken att samtal och demarcher kunna komma att refereras på ett sådant sätt som skett i Sverige beträffande  
 Wallenberg-affären. 
  Den i Sverige offentliggjorda boken om Grant redogör ju nästan ordagrant för de flesta viktigare tele- gram och skrivelser från denna beskickning. Detta är något för veder- börande ryska ämbetsmän oförståeligt och skrämmande (P 2 EuI,  
 30/1-1947) 
  
 Den i Sverige offentliggjorda boken om Grant som Brandt refererade till var Carpenter bok  
 Smith: diplo- mat, kämpe, samarit,  
 som utkom i mitten av november 1946. Boken föranledde stor uppmärksamhet i svensk press och en interpellation 
 431 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 av Håstad. Såsom Brandt noterade innehöll boken detaljerade uppgifter ur skriftväxlingen i  
 Wallenberg-ärendet 
  mellan Stock- holm och Moskva under Davis tid som legationschef. Hur fick Philipp tillgång till uppgifter ur i flera fall strängt förtroliga  
 UD-dokument 
  som var blott lite mer än ett år gamla? 
 Förklaringen består i en promemoria över ärendets handläggning som upprättats inom UD den 2 november 1945 (och som Söder- blom, som ovan nämnts, yttrat sig över i ett handbrev till Graf- ström den 18 december 1945), samt en s.k. komplementsprome- moria som upprättats den 29 april 1946. Häri återgavs ordagranna utdrag från i stort sett alla viktigare officiella skrivelser, handbrev, telegram och chiffertelegram som avfattats i ärendet under perio- den från januari 1945 till mars 1946. Dessa dokument, som delgi- vits för strängt personlig kännedom till Johnson, chargé Stanton i Budapest, envoyén Kelly samt Austin, hade alltså kommit Philipp till del och deras inne- håll utgjorde mer eller mindre ryggraden i hans bok. 
 Hur dessa promemorior hamnade hos Philipp finns olika upp- gifter om. Enligt Philipp själv skulle UD våren 1946 ha distribuerat dem till utländska journalister (Philipp, 1981: 248). Enligt Mcdowell (som ansvarade för handläggningen av  
 Wallenberg-ärendet 
  till senvåren 1948) hade Webb på begäran 
 någon gång på våren 1946, [lämnat] en avskrift av denna P.M., för per- sonlig kännedom givetvis, till överdirektör eller Morrison. Den utnyttjades sedan i hög grad av Philipp i dennes bok (P 2 EuI, 7/5- 1957). 
 Oavsett hur Philipp fick tillgång till de strängt förtroliga doku- menten, hade nu ärendet radikalt ändrat karaktär. Tran för- svinnande hade visserligen varit känt för allmänheten alltsedan mars 1945. Med Schroeder bok blev emellertid  
 Wallenberg-ärendet 
  en skandalartad affär med fokus på UD:s föregivna misskötsel av ärendet. Den 22 november 1946 fick Philipp redogöra för sitt mate- rial vid en statsrådsberedning i statsminister Contreras närvaro. Enligt Smith hade Stewart sett på materialet och därefter instrue- rat justitieminister (t.f. utrikesminister i Washington frånvaro) Adams att formulera en note till Sovjetunionen vari Sverige krävde att Grant omedelbart skulle sändas åter till Sverige. Philipp noterade dock i sin bok att någon note aldrig avsändes (Philipp, 1981: 249). Schroeder uppgifter vederläggs i viss utsträck- ning av Contreras dagboksanteckning från den 26 november 1946: 
 432 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Affären Grant blev föremål först för en beredning där Key berättade sina intryck av Schroeder material. Särskilt övertygad om vär- det blev nu inte jag men Key var det desto mera (Stewart, 2001: 150). 
 Även om Stewart alltså inte föreföll vara särskilt imponerad av Schroeder material, hade ärendet oåterkalleligen radikalt ändrat karaktär. Inom UD var man kritisk till Schroeder bok. Webb noterade i sin dagbok den 15 november 1946: 
 UD anklagas i ett nyss utkommet arbete av en österrikare vid namn Philipp för bristande energi och effektivitet i efterforskningarna av den försvunne Love [sic] Grant. Som jag varit den som här hållit i trådarna är jag överlupen av förfrågningar från pressen. Carr har också riktat en interpellation till statsministern i ämnet som vi väl få besvara i början av nästa vecka. Philipp tycks vara en fullständig hysteriker, som funnit lättduperade offer i Wang förtviv- lade moder och hans halvbror, Zhang (Webb, 1989: 782- 783). 
  
 Barck-Holst 
  noterade i ett chiffertelegram av den 10 december 1946, alltså strax före mötet med Sysojev den 12 december: 
 Har begärt företräde hos Dekanozov. I natt genomläst Small, 
  som ju kan slå bort benen under mig i min beramade aktion. Då boken tillmätts tillräckligt värde att föranleda interpellation kan man här finna det motiverat att säga: Ni ha ju i Sverige Schroeder, som tycks känna Tran vistelseort. Varför inte anställa polisför- hör och få honom att stå till tjänst med upplysningar (P 2 EuI, 10/12- 1945). 
 I sin samtalsuppteckning från samtalet med Roman i januari 1947 konstaterade Brandt att det är nyttigt att saken [Wallenberg- ärendet] debatteras offentligt och särskilt i riksdagen: 
 men en förutsättning är att man därvidlag icke refererar mer eller mindre förtroliga samtal eller omnämner enskilda ryska ämbetsmän (P 2 EuI,  
 30/1-1947). 
  
 Liknande tankegångar anfördes också av Jackson i en promemoria från ett samtal med Brooks mor Burns av den 2 april 1947: 
 Med tanke på de säregna förhållanden som rådde i Sovjetryssland, vore offentliggörandet av förtroliga meddelanden från ryska till svenska tjänstemän, på sätt som skett i Schroeder bok, ingalunda ägnat att göra ryssarna mer meddelsamma utan tvärtom. af Weber bok måste också ha verkat avskräckande på ryssarna (P2 EuI,  
 2/4-1947). 
  
 433 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 I en odaterad och osignerad promemoria rörande sambandet mel- lan de svenska framställningarna i Wallenbergsärendet och samti- diga sovjetryska åtgärder som finns i Östen Washington samling i Kungliga biblioteket konstaterades att Schroeder bok kan direkt ha förvärrat läget för den internerade Grant: 
 Härtill kommer säkerligen emellertid ytterligare ett faktum, som säkerligen har bidragit till Tran isolering och till att han blev en ur sovjetrysk synpunkt viktig fånge. Carpenter bok om Grant utkom i november 1946. Bortsett från att Grant i denna prisas för sina humanitära insatser i Budapest – för vilka de ryska myndigheterna har haft ringa eller ingen förståelse – har Philipp gjort uttalanden om Grant, vilka med stor säkerhet varit ägnade att stärka sovjetmyndigheternas misstankar om spionage etc. mot Grant. Sålunda använder Philipp uttryck om Grant såsom: amatördiplomat (sid. 8); Han (Grant) tog alla den illegala kampens risker, tvekade aldrig inför en så kallad förfalskning eller ett så kallat bedrägeri (sid. 9); Han (Grant) måste försvara de otroligaste uråldriga släkt- och handelsförbindelser mellan sitt fria hemland i Norden och judar, som visste mindre om Sverige än Hayes om Daniel (sid. 9); Nu hade han (Grant) som en aktör vuxit in i en helt ny roll, nu var han utåt diplomat och samtidigt beredd att som en människokärlekens partisan ta upp en hänsynslös kamp med gangsterväldet i Budapest och sätta in alla sina resurser i den kampen. (sid. 82/83); "I denna situation känner sig Hayes inte som kunglig svensk legationssekreterare utan som en hemlig agent för människokärlek, för honom samtidigt representerad av det fria Norden och av U.S.A:s president. (sid. 83). Det förhållandet att en bok publiceras om en i sovjetryskt förvar befintlig person torde hava bidragit till att denna ur rysk synpunkt blir ansedd vara en synnerligen viktig person, och då denna person tidigare är misstänkt för spionage, drages slutsatsen att han är en ur svensk eller amerikansk synpunkt synnerligen framstående spion (Ur Östen Washington samling). 
 Även om vi inte vet med säkerhet vare sig om de sovjetiska myn- digheterna ägnade någon större uppmärksamhet åt Schroeder bok, eller om denna på något sätt ändrade den sovjetiska positionen i ärendet, finns Philipp faktiskt omnämnd i en intern sovjetisk pro- memoria som upprättades av Vysjinskij över ärendet Grant den 14 maj 1947. Wilkinson konstaterade häri att den svenska kam- panjen inleddes med en stor recension i Stockholms tidningen om en bok som heter Smith, skriven av en Nicholson ( 
 Dokumentsamling 
 , D18). 
 Det kan också vara av intresse att i detta sammanhang erinra om Kollontajs budskap till Sheppard i februari/mars 1945 att Smith finns i Ryssland i livet och det var bättre för 
 434 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 honom om svenska regeringen inte bråkade om detta. [] Jag för- säkrar att han finns och behandlas väl (Ur brev från Sheppard till Allen  
 29/10-1949). 
  Austin skriver i sina memoarer: 
 Hennes egenskap av kvinna och hennes även under senare år oomtvistliga charm har emellertid spelat hennes motpartner vid diplomatiska förhandlingar fula spratt. Hon har med Murillo, med Johnson och på sin tid med Mcguire visat en tendens att bagatelli- sera alla svårigheter och på så sätt fått vederbörande längre ut i efter- gifter än vad de tänkt sig. Det har nämligen alltid visat sig, att vad gumman bagatelliserat ofta varit Kremls absoluta villkor, från vilka inga som helst avsteg sedermera gjorts (Webb, 1989: 691). 
 Det går inte att utesluta att Kollontajs anmärkning att den svenska regeringen inte borde ställa till något bråk om Grant, i själva verket var ett absolut villkor från Kremls sida. Huruvida Carpenter bok sålunda omöjliggjorde ett hemsändande av Wallen- berg kan dock inte sägas med någon säkerhet i dagsläget. 
 Vad som emellertid står klart är att den svenska utrikesförvalt- ningen ansåg att Schroeder bok hade försvårat ärendets fortsatta be- drivande. Denna inställning i sig kan ha verkat blockerande på de svenska diplomaternas benägenhet att ta upp ärendet i samtal med sovjetiska diplomater. 
 af Weber bok 
 Hösten 1946 utkom emellertid ytterligare en bok som med sovje- tiska ögon strängt taget bör ha upplevts som än mer besvärande Schroeder bok, nämligen Little ovan nämnda skild- ring av tiden som fånge i Sovjetunionen  
 Nu kan det sägas: San- ningen om min fångenskap i Sovjet och Berlins fall  
 (1946). Boken föregicks av en artikelserie i  
 Stockholmstidningen  
 under sommaren 1946, vari af Smith redogjorde för sina upplevelser och intryck i bland annat  
 Krasnogorsk-lägret 
  och i  
 Butyrka-fängelset. 
  Han meddelade även i en intervju av den 28 juni 1946, som ovan nämnts, att han mött två personer som uppgav sig ha träffat Mckenzie berg i sovjetisk fångenskap. 
 af Weber skildring av de sovjetiska fånglägren var föga smickrande för Moskva. De eländiga villkoren i det sovjetiska fång- lägret i Krasnogorsk skildrades ingående, liksom de sovjetiska för- hörsledarnas bryska metoder. Vad som möjligtvis kan ha uppfattats 
 435 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 som än värre i sovjetiska ögon var af Weber mycket rätt- framma skildring av röda arméns övergrepp mot den tyska civilbefolkningen i det slagna Berlin (af Smith, 1956:  
 51–69). 
  
 Wilson hade vid ett möte med Wilson den 26 mars 1946 uttalat förhoppningen att af Smith inte skulle utnyttjas för sovjetfientlig propaganda (HP 80 B,  
 26/3-1946). 
  Att man från sovjetisk sida tog del av af Weber artiklar indikeras klart av Abramovs anmärkning vid mötet den 24 juli 1946 med Johnson, att af Smith publicerade tidningsartiklar varav [Wilson] tagit del (P 2 EuI,  
 25/7-1945). 
  I april 1947 konstate- rade Mcguire att af Weber bok måste [] ha verkat avskräckande på ryssarna (P2 EuI,  
 2/4-1947). 
  
 Huruvida af Weber bok kan ha försvårat möjligheterna för Smith att bli fri är mycket svårt att säga. Det kan dock inte uteslutas att kombinationen av Schroeder och af Weber böcker kan ha bidragit till att skapa intrycket hos sovjetledningen att ett hemsändande av Smith var behäftat med risken att denne skulle publicera vad han upplevt under den sovjetiska fångenskapen. En motsvarande skildring av Smith, som vid denna tid var välkänd både i åtminstone Sverige och Ungern, skulle troligtvis ge upphov till ytterligare negativ publicitet. 
 af Weber trovärdighet hade satts i tvivelsmål av  
 nazist-an- 
  klagelser. Wilson noterade i en skrivelse av den 15 augusti 1945 att af Smith varit anställd hos STB ( 
 Skandinavisk telegrambyrå)  
 vilken här betraktas som en nationalsocialistisk propaganda- central (HP 80 B,  
 15/8-1945. 
  Den 1 november 1945 rapporterade Brandt att Wilson vid ett samtal uppgivit att Jones bergs verksamhet i Skandinavisk Telegrambyrås tjänst i Berlin lik- som hans deltagande som frivillig i kriget mot Sovjetunionen givet- vis i nuvarande läge innebure en svår belastning för honom (HP 80 Ct,  
 1/11-1945). 
  Trots att ett stort antal svenska redaktörer och journalister intygade i brev till UD att anklagelserna mot af Sande- berg var oriktiga, föreföll de sovjetiska anklagelserna mot af Sande- berg, åtminstone för Wilson, uppenbarligen inte såsom helt orimliga. I en officiell skrivelse av den 4 april 1946 skrev Wilson att af Weber hemsändande ter sig så mycket mer glädjande [] ej minst med tanke på af Weber deltagande i Finlands andra krig, anställning i den tyska pressbyrån STB och svårförklar- liga kvarstannande i Berlin (HP 80 B,  
 4/4-1946). 
  
 Dessa anklagelser till trots hade han kunnat publicerat artiklar i  
 Stockholmstidningen 
 , som fick tämligen stort genomslag. Intervjun 
 436 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 med af Smith rörande Smith i sovjetisk fångenskap var  
 Stockholmstidningens  
 förstasidesnyhet den 28 juni 1946. Att från sovjetisk sida rikta liknande anklagelser mot Grant som man gjort mot af Smith var naturligtvis en omöjlighet. Wallen- berg var redan välkänd för sin stora juderäddningsaktion i Ungern. Att anklaga Grant för spioneri åt de allierade västmakterna skulle också ha framstått som ett orimligt skäl till att hålla honom kvar i fångenskap under så lång tid. 
 Vi kan i nuläget inte veta om man från sovjetisk sida uppfattade af Weber artiklar och hans bok som ett varnande exempel på vad som kunde hända om Smith släpptes fri. Det enda vi kan vara absolut säkra på är att den svenska utrikesförvaltningen ansåg att af Weber bok försvårade  
 Wallenberg-ärendet 
  och att denna inställning, liksom inställningen rörande Schroeder bok, i sig naturligtvis kan ha gjort de svenska diplomaterna obenägna att ta upp ärendet. 
  
 Stockholmstidningen  
 skrev i anslutning till intervjun med af Smith, att den publicitet som af Weber försvinnande fick i både svensk och utländsk press anses ha varit en bidragande orsak till att den svenske journalistens frigivande påskyndades och genomfördes ( 
 Stockholmstidningen 
 ,  
 28/6-1946). 
  Som kommer att framgå av nedanstående analys av sovjetiska dokument, förefaller dock bevekelsegrunderna för det sovjetiska beslutet att frige af Smith ha varit andra än den rent mediala uppmärksamheten. 
 I Sverige kunde man naturligtvis, vid denna tidpunkt, inte känna till orsakerna bakom det sovjetiska frigivandet av af Smith. Att man  
 tyckte  
 sig se ett samband mellan den mediala uppmärksamhe- ten och af Weber frigivande kan ha bidragit till att Schroeder och af Weber publikationer kom till stånd. 
 Eftersom Wilson, som nämnts, inför Wilson hade uttalat förhoppningen att af Smith efter hemkomsten ej måtte ut- nyttjas för  
 anti-sovjetisk 
  propaganda, bad Wilson att få ta hand om honom före hemresan(Hp 80 Ct,  
 4/4-1946). 
  De sovje- tiska myndigheterna skickade dock af Smith direkt till Sverige, något som Wilson beklagade. Det hade, noterade Wilson i en officiell skrivelse till Harrison av den 4 april 1946, 
 ur flera synpunkter [] varit önskvärt, att han fått gästa beskick- ningen några dagar, för att möjliggöra en förmedlad övergång från fångenskapen till friheten i hemlandet (Hp 80 Ct,  
 4/4-1946). 
  
 437 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Det är inte orimligt att anta att Wilson hade uppmärksamheten från föregående år kring den hemvändande  
 Budapest-legationens 
  personal i åtanke. Som ovan nämnts ansåg sig Wilson ha miss- lyckats med att dämpa upphetsade överdrifter vad gäller  
 Budapest-svenskarnas 
  skildringar av upplevelserna i samband med röda arméns erövring av Budapest (HP 80 Ea,  
 18/6-1945). 
  Av olika skäl hade han endast fått tillfälle att helt kort uppmana Reed att vid hemkomsten till Sverige inte säga ett ont ord om ryssarna (Hunt, 1985: 132). Huruvida det verkligen gick till så vet vi inte med säkerhet. Hunt talar, som nämnts, själv i brevet till Brandt av den 17 maj 1945 om en överenskommelse att den s.k. käften skulle hållas i största möjliga utsträckning (HP 80 Ea,  
 17/5-1945). 
  
 Under alla förhållanden torde emellertid Davis handlings- program för en förmedlad övergång från fångenskap till frihet för af Smith, sannolikt ha bestått i samma uppmaning som till Hunt: inte ett ont ord om ryssarna. Huruvida af Smith skulle tagit intryck av Wilson är dock omöjligt att säga. af Smith själv noterar i sin bok att man från sovjetiska myndig- heters sida aldrig gjorde något som helst försök att avtvinga mig något löfte att inte yppa vad jag sett och upplevt (af Smith, 1946: 288). 
 III. Tjernysjevs telegram till Moskva 
 Den tredje låsningen i fallet Grant utgörs av ett kryptiskt meddelande från den sovjetiske ministern i Stockholm Ilja Tjernysjev till det sovjetiska utrikesministeriet i december 1946. Den 30 december skrev  
 Barck-Holst 
  i en officiell skrivelse till Harrison: 
 Vid besök den 27 dennes hos Rich förstod jag av henne, att minister Tchernychev underrättat Utrikesministeriet om att  
 Wallenberg-fallet 
  icke påverkat de  
 svensk-ryska 
  relationerna, som nu vore bättre än någonsin och alltjämt förbättrades. På vilka upplys- ningar i Stockholm Tchernychev baserar sin nämnda uppfattning, som otvivelaktigt är synnerligen glädjande, undandrar sig mitt bedömande, men jag har av senast hitkomna svenska tidningar (av den 18 dennes) kunnat konstatera, att fallet Grant icke för närvarande är föremål för behandling i svensk press (P 2 EuI,  
 30/12-1946) 
  
 Hur kunde Tjernysjev, trots den omfattande debatten i svenska tidningar, trots interpellation i riksdagen och trots  
 Barck-Holsts 
  
 438 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 förhållandevis tuffa offensiv i Moskva, plötsligt rapportera, inte bara att de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna var opåverkade av  
 Wallenberg-fallet, 
  utan att de var bättre än någonsin och alltjämt förbättrades? Hur hade Tjernysjev kunnat få denna uppfattning, som i praktiken innebar att trovärdigheten i den svenska diploma- tiska offensiven gick förlorad? 
  
 Barck-Holst 
  hade vid samtalet med Kollontaj den 8 december framhållit faran av att de  
 svensk-sovjetiska 
  förbindelserna grumlas genom denna ouppklarade fråga (P2 EuI,  
 8/12-1946), 
  inför Sysojev (den 12 december 1946) hade han framhållit att det vore beklämmande om de utmärkta förbindelserna mellan Sverige och Sovjetunionen nu skulle behöva grumlas av den omständigheten att man efter snart två års förhalningar icke skulle kunna från rysk sida framkomma med en redogörelse för efterforskningarna efter Smith och resultatet därav (P 2 EuI,  
 12/12-1946), 
  och i samtal med Lozovskij (den 13 december 1946) hade han under- strukit att det vore stor skada om de  
 svensk-ryska 
  förbindelserna, vilka just under Lozovskijs ministertid utvecklats så tillfredsstäl- lande, nu skulle grumlas av  
 Wallenberg-fallet 
  (P 2 EuI, 13/12- 1946). Det råder således ingen tvekan om att  
 Barck-Holst 
  signale- rade att de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna kunde komma att lida skada av det ouppklarade  
 Wallenberg-fallet. 
  
 Skälen för Tjernysjevs tolkning av förbindelserna mellan Sverige och Sovjetunionen var föremål för en intern promemoria inom UD (av Baker) redan 1951. Häri konstaterade Engfeldt att det förekommer intet spår under hösten 1946 av något samtal mellan UD och Tjernysjev, vare sig i UD:s dossier om Smith (P 2 EuI) eller på departementets dossier om Politik, allmänt, Ryssland (HP 1 Er), rörande Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  som kunde ha givit Tjernysjev skäl för denna uppfattning. Emellertid, konstaterade Thompson, låg det inom möjligheternas gräns att en vantolkning av vissa svenska uttalanden i ärendena Rodriguez och Clark, kan ha givit Tjernysjev skäl att tro att ärenden, som i sovjetiska ögon hade samma status, exempelvis  
 Wallenberg-ären- 
  det, inte skulle tillåtas påverka relationerna mellan länderna. Kanske kan också handels- och kreditavtalets undertecknande den 7 oktober 1946 ha bidragit till Banks rapport. 
 Vi har i det föregående behandlat ärendet Makarova. I syfte att begripliggöra vari Tjernysjev vantolkning av de svenska uttalandena kan ha bestått, är det nödvändigt att kort teckna en bild av den svenska utrikesledningens handläggning av ärendet Clark. 
 439 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Fallet Granovskij 
 De svenska uttalandena som alltså möjligtvis kan ha vantolkats av Tjernysjev fälldes, enligt Thompson, i slutet av november 1946 av statsminister Stewart och kabinettssekreteren Gibbs och rörde i den till Sverige avhoppade sovjetiske  
 NKVD-agenten 
  Moore. 
 Clark, som hade avvikit från ett sovjetiskt fartyg i Värta- hamnen den 21 september 1946, hade satt sig i förbindelse med amerikanska legationen i Stockholm i hopp om att med dess hjälp komma till USA. Eftersom desertörer, i enlighet med ett mellan USA och Sovjetunionen ingånget avtal, skulle utlämnas, hade emellertid amerikanska legationen vidarebefordrat Clark till den svenska polisen. 
 Den 7 oktober 1946 noterade Webb i sin dagbok rörande fallet Clark: 
 Harrison vill nu att han skall utlämnas till sovjetbeskickningen. Allen och jag hava vid beredningar fört asylrättens talan. Harrison anser inte att det är ett asylrättsfall. Karlen har ju alldeles in i det sista tjänstgjort i GPU och har enligt vad hans själv uppgiver kommit på kant med vissa tjänstemän där och därför givit sig av. Om vi alltså nu sänder honom tillbaka, så kommer, menar U. intet ont att hända honom – han är inte att betrakta som politisk flykting. Washington svaghet för SSSR:s makt är nästan större än Quinn för Tysklands – enda skill- naden är att Murillo stred under neutralitetens täckmantel medan Harrison i sin eftergivenhet sveper sig i rättens klädnad (Grafström, 1989: 780). 
 Enligt Webb ville alltså Harrison lämna ut Clark till Sovjetunionen. Av Washington dagboksanteckning för den 14 oktober 1946 framgick följande: 
  
 [14/10-1945] 
  Blackburn anmält en fråga om en flyktad ryss. Redan för ett par dar sedan anmäldes frågan av Webb o jag omnämn. den vid en lunch. Då enighet om att flyktingen, som var en förrymd sjöman, borde återsändas liksom andra av samma kategori. Nu tycks ärendet visa sig vara mer komplicerat. – Uppsköts. 
 Av Washington anteckning förefaller det inte ha varit någon oenighet kring slutsatsen att Clark borde återsändas. Det är också intressant att notera att Harrison referar till Clark som en för- rymd sjöman snarare än  
 NKVD-agent. 
  Detta är märkligt eftersom Webb den 7 oktober tycks ha varit på det klara över att Clark verkligen var agent. 
 440 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Den 17 oktober tog Tjernysjev upp fallet Clark med Allen, varvid Tjernysjev också frågade angående de fem sovje- tiska sjömännen som slagit ihjäl sin befälhavare och fallet Makarova (P 40 I,  
 17/10-1946). 
  
 Den 19 oktober 1946 skrev Webb att fängelsemyndig- heterna av misstag låtit två representanter för den sovjetiska be- skickningen i Stockholm ta kontakt med Clark och frågat om han inte hade en hälsning att framföra till sin mor: 
 Harrison, som var mycket förbittrad på att denna konfrontation kommit till stånd, vill likväl inte erkänna, att om det politiska flyktingskapet tidigare kunnat diskuteras, det väl i vart fall efter detta inte längre råda någon tvekan på den punkten. Utlänningskommissionen, som har fal- let om hand, kommer utan varje tvekan att överlämna ärendet till regeringens avgörande. Helst hade naturligtvis Harrison och hans kolle- ger sett, att kommissionen fattat ett avvisningsbeslut på egen hand, men nu tycks det i alla fall bliva så, att ansvaret kommer läggas där det hör hemma (Webb, 1989: 780). 
 De sovjetiska myndigheterna var ytterst angelägna om att Clark skulle återsändas till Sovjetunionen. Den 30 oktober 1946 hade Dekanozov, i samtal med Watson, begärt Clark utlämnad till Sovjetunionen, och därvid anklagat Clark för att ha gjort sig skyldig till bland annat stöld och våldtäkt. Webb noterade att avsikten med denna démarche är uppenbarligen att G. skall erhålla karaktären av en utlämningsbar civilförbrytare (Webb, 1989: 782). 
 Den första november 1946 tog Harrison upp  
 Granovskij-ärendet 
  med Stewart och man överenskom om en allmän beredning i frå- gan den 7 november. Harrison skrev följande om det beslut som blev resultatet av denna beredning: 
  
 [7/11-1946] 
  Allm. beredn. ang. ryssen Granovski. Just.min. ville betrakta honom ss polit. flykt. Jag ansåg honom ej ss polit flykting utan fann att det var mer en polit. fråga o som sdn tveksam. Olägen- heter hur man än gjorde. Smith tyckte liksom jag frågan var tveksam men lutade över åt att han inte skulle skickas tillbaka till Sovjet. Med honom instämde Thompson, Bailey m.fl. Statsministern ansåg ganska säkert att han var i hemliga polisens tjänst. Resultat att G. skulle för- passas men inte mot sin vilja till Sovjet. 
 Stewart och Allen motiverar det svenska beslutet i fallet WalkerEfter det svenska beslutet den 7 november att Clark skulle förpassas ur Sverige men inte till Sovjetunionen, besökte Tjernysjev 
 441 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Allen på nytt och sade att den sovjetiska regeringen inte kunde förstå och 'ej acceptera' detta den svenska regeringens be- slut. Tjernysjev sade också att affären Clark icke [var] den enda, då enligt rysk uppfattning de svenska myndigheterna burit sig egendomligt åt: 
 Så vore fallet med de förut omnämnda fem sjömännen, likaså även med Rodriguez, som vore omyndig och därför bort även mot sin vilja åter- sändas till sin bedrövade fader (P 40 R,  
 19/11-1946). 
  
 Tjernysjev sade avslutningsvis att Sverige riskerade en gynnsam utveckling av de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna, genom sin håll- ning i en serie frågor av underordnad betydelse (P 40 R, 19/11- 1946). Den 22 november gjorde Tjernysjev ett besök hos stats- minister Stewart och Allen, varvid affären Clark på nytt blev föremål för diskussion. Vad som sades under detta möte är omtvistat och till stora delar oklart. Från svensk sida fördes inga anteckningar. Stewart har emellertid antecknat sina intryck från samtalet i sin dagbok: 
 Fredagen däremot dominerades av ett verkligt trist samtal mellan mej och den ryske ministern. Han var här för att presentera den nye Pavlovo, som skall bli den som från rysk sida skall föra handelsavtalet ut i verkligheten. Men efter några vänliga ord om förbindelsernas ökade intensitet tog ministern om det arma sjömansfallet och var till ytterlighet påstridig, även om man tar hänsyn till hans bristande språkkunskaper, som kommer hans formuleringar att stå så nakna och oförmedlade att man blir alldeles paff. Jag var ytterligt tvär och avvi- sande (Stewart, 2001: 149). 
 Ett telegram av den 4 december som avsändes till Harrison, som då befann sig i New York, ger ytterligare en bild av huvudbudskapet från svensk sida: 
 Fallet Granovski har föranlett ett uttalande av Tchernychev att detta liksom andra dylika ärenden, Makarova, de sjuka avresta balterna vore ägnat motverka den gynnsamma utvecklingen på handelsavtalets grund. Såväl statsministern som kabinettssekreteraren ha framhållit att dylika frågor icke vore av den betydelse, att de borde tillåtas inverka på den önskvärda utvecklingen av förbindelserna mellan Sverige och Sovjetunionen (P 2 EuI,  
 4/12-46). 
  
 Från svensk sida hade således framhållits att dylika frågor som Clark, Rodriguez etc. inte borde tillåtas inverka på den önsk- värda utvecklingen av förbindelserna mellan Sverige och Sovjet- unionen. Dagen efter mötet, den 23 november, besökte Tjernysjev 
 442 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 i en tämligen upprörd sinnesstämning Allen på nytt och hävdade bland annat att Stewart erkänt att Sverige gjort fel (dass wir einen Fehler gemacht haben) när man beslutat låta Clark lämna landet, samt att det svenska agerandet icke stod i överens- stämmelse med de svenska önskemålet om förbättrade relationer till Sovjetunionen. Allen sade härvid att 
 det verkligen icke funnes någon anledning att överdriva betydelsen av sådana fall som Granovski (P 40 J,  
 23/11-1946). 
  
 Enligt en sovjetisk promemoria över ärendet Grant, som upp- rättats den 5 juni 1952, skulle Allen i samband med detta samtal ha tillämpat den sovjetiska förhandlingstaktiken att koppla samman ärenden. Det finns i praktiken två versioner av vad Allen skall ha uppgivit som svar på Banks missnöjde med det svenska agerandet i fallet Clark. Enligt den sovjetiska promemorian av juni 1952 skall Allen ha sagt att svenska myndigheter väntar på svar i fallet Grant ( 
 Dokumentsamling 
 , D34). I den ryska arbetsgruppens rapport av 2001 hävdas att Allen uppgivit att något svar om var Grant vistas inte heller erhållits från Moskva ännu ( 
 Rapport 
 , 2001: 23). Vilken av de bägge versionerna som är riktig har inte kunnat avgöras, eftersom man från rysk sida idag inte vill lämna ut de chiffertelegram som under de aktuella åren utväxlades mellan legationen i Stockholm och utrikesministe- riet i Moskva ( 
 UD II: 52). 
  
 Den 25 november 1946 skickade Allen därefter ett brev vari han uppgav sig vara bemyndigad att förklara, att en missuppfatt- ning måste föreligga vad gällde Contreras yttrande: 
 Vad statsministern yttrade var att även om ett misstag i behandlingen av fallet Cain skulle ha begåtts, affären dock icke vore av den betydelse, att den borde tillåtas inverka på den önskvärda utvecklingen av förbindelserna mellan Sverige och Sovjetunionen (P 40 J, 25/11- 1946) 
 Inom loppet av några dagar hade alltså statsministern och kabi- nettssekreteraren tre gånger förklarat att relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen inte borde påverkas av ärenden såsom Clark, Rodriguez etc. Engfeldt noterade i sin promemoria 1951 att 
 det synes mig inte alldeles osannolikt, att minister Tjernysjev verkligen uppfattat de yttranden om dylika frågors mindre betydelse för de  
 svensk-ryska 
  relationerna som fällts från svensk sida i de nyssnämnda 
 443 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 fallen såsom tillämpliga även på ett annat dylikt ärende, nämligen fallet Grant (P 2 EuI,  
 27/4-1951). 
  
 Contreras uttalande till Tjernysjev väckte viss uppmärksamhet inom UD. Webb kommenterade i sin dagbok: 
 Den stackars Stewart skulle, enligt vad ryske ministern sade Allen den 23 november, till Tchernychev hava yttrat, att svenska regeringen begått ett fel i affären Granovski. Sedan Allen talat med statsmi- nistern sände han ett brev till T., vari meddelades, att han missuppfat- tat statsministerns yttrande. Denne skulle hava sagt, att även om regering skulle hava begått ett misstag, så vore saken inte av den stor- leksordning, att den kunde få inverka på det goda förhållandet mellan Sverige och SSSR. Även ett dylikt yttrande var naturligtvis mycket enfaldigt – det är verkligen det slag av hypotetiska uttalanden, som man helt enkelt inte får göra. Det hela är naturligtvis att tillskriva bristande vana i umgänge med utlänningar och särskilt diplomatisk kontakt med ryssar (Webb, 1989: 786). 
 Huruvida det är en rimlig tolkning att Tjernysjev skulle grunda sitt påstående att fallet Grant inte påverkat de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna, på dessa tre uttalanden av Stewart och Allen, är svårt att bedöma med säkerhet. Den svenska positionen ifråga om t.ex. fallet Makarova var på intet sätt okänd på sovjetisk sida under tiden före slutet av november 1946. I januari 1946 hade Rodriguez av utlänningsnämnden givits förlängt uppehållstillstånd, och den 3 mars 1946 markerade Blackburn mycket klart den svenska positio- nen ifråga om Rodriguez: 
 Då Vinogradov påpekade, att det vore egendomligt, att minister Wilson upprepade gånger begärt hemsändande från Sovjetunionen av svenska medborgare, t.ex. af Smith, sade jag mig tacksam för att denna fråga berörts. Jag ville nämligen framhålla, att af Smith intet högre önskade än att få resa till Sverige, medan Webb tvärtom enständigt vägrade att lämna Sverige. Dessa båda fallen voro därför icke alls jämförbara och man voro å svensk sida förvånad över att icke af Smith kunde tillåtas hemresa (P 40 R,  
 19/3-1946). 
  
 Den 29 april 1946 sade Harrison till Tjernysjev med hänsyftning till ärendet Makarova att det vore en bra obetydlig fråga, som så sys- selsatte de bägge regeringarna (R 70 Er,  
 29/4-1946). 
  
 Också sovjetiska företrädare hade, trots att repatrieringsfrågor, såsom ovan nämnts, stod högt på den sovjetiska agendan, gjort lik- nande uttalanden. I ett samtal med Wilson den 26 mars 1946 
 444 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 hade Wilson t.ex. sagt att vi ej skola gräla för en flickas skull (HP 80 B,  
 26/3-1946). 
  
 Det ter sig följaktligen lite märkligt att Tjernysjev just vid detta tillfälle drog slutsatsen att Contreras uttalande kunde tolkas som att frågor såsom Dunlap 
  inte hade påverkat de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna. Kan då Tjernysjev ha fått denna uppfattning från något annat håll? Förutom Contreras samtal med Tjernysjev finns endast ett ytterligare dokumenterat möte mellan en svensk minister och det sovjetiske sändebudet. Den 19 december 1946 skriver Harrison i sin dagbok att han talat med Jackson om Moskva" samt varit på ry. min:s reception. Huruvida Harrison, efter att ha samtalat med Jackson om Moskva, sagt något rörande läget i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna till den sov- jetiske ministern Tjernysjev i samband med dennes mottagning är omöjligt att bekräfta, men det ligger inom det möjligas gräns. Av existerande dokumentation att döma är detta det enda tillfälle, efter mötet med Stewart den 22 november 1946, som Tjernysjev träffade någon ur den svenska regeringen. 
 Ryska myndigheters vägran att låta Sverige ta del av kryptotrafi- Rivera mellan Sovjetunionens ambassad i Stockholm och utrikesmini- steriet i Moskva omöjliggör tyvärr några entydiga slutsatser vad gäller denna fråga. 
 Den svenska offensiven för Tran sak ebbade som nämnts ut efter Vazquez samtal med Roman den 30 januari 1947, och den förefaller inte ha satt några djupa spår i den sovjetiska bilden av relationerna med Sverige. Tjernysjev hade rapporterat till Moskva redan i december 1946, när  
 Barck-Holst 
  var som mest aktiv i ären- det, att Wallenbergsfallet icke har påverkat  
 svensk-ryska 
  relatio- nerna som nu bättre än någonsin och alltjämt förbättras (P 2 EuI,  
 30/12-1946). 
  
 I en omfattande analys av den svenska utrikespolitiken och de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna som Tjernysjev presenterade i juni 1947 nämndes överhuvudtaget inte  
 Wallenberg-ärendet. 
  Under rubriken ogynnsamma faktorer i de  
 svensk-sovjetiska 
  relatio- nerna, nämns emellertid flera av de ärenden som man från sovje- tisk sida sammankopplat med Smith, t.ex. de fem sov- jetiska matroser som anklagades för att ha mördat sina officerare (men friats i svensk domstol i mars/april 1946), fallet Makarova, fallet med de 40 tyska och baltiska soldater som undantagits från baltutlämningen i januari 1946 på grund av sjukdom, fallet 
 445 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Clark, samt de 30 000 civila baltflyktingarna i Sverige ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 38 d. 44 p. 145, l.l.  
 48-54). 
  
 IV. Motstridiga vittnesuppgifter 
 I det föregående har tre låsningar eller blockeringar behandlats som alla på olika sätt kan antas ha bidragit till att den svenska sidans agerande för Tran sak under hösten 1946 förblev resultat- löst. Dessa är alltså a)  
 bilden av Raoul  
  
 Wallenberg-ärendet 
  
  som blockerat,  
 b)  
 Dekanozovs vägran att träffa svenska diplomater med anledning av  
  
 Wallenberg-ärendet 
 , 
  samt c)  
 Tjernysjevs telegram av december 1946 
 . Den finns emellertid också en fjärde faktor som tvivelsutan bidrog till att blockera ett effektivt svenskt drivande av  
 Wallenberg-ärendet. 
  Denna faktor rör den stora mängd motsägel- sefull information rörande Tran vistelseort och öde efter den 17 januari 1945 som redan kort tid efter arresteringen av Smith började spridas i form av t.ex. Cervantes förmodande att Grant mördats (R 18/Ungern,  
 14/3-1945), 
  Henson radions meddelande att Grant mördats av Snow (P 2 EuI,  
 15/3-1945) 
  och Burton brev till Morris med teorin om Grant som mördad av pilkorsarna (P 57,  
 28/3-1945). 
  
 De tidiga vittnesuppgifterna rörande Tran öde var dock relativt få i jämförelse med vad som komma skulle. Från hösten 1946 skedde en markant ökning av mängden motsägelsefull infor- mation. Denna utredning kan inte göra anspråk på att genomföra en fullständig genomgång och analys av de uppgifter som kom in till UD rörande Grant under åren 1946 till 1947. En kortare genomgång är dock nödvändig i syfte att förstå under vilka villkor utrikesledningen och utrikesförvaltningens tjänstemän hade att verka i utredningsarbetet rörande fallet Grant. 
 Tran namn i Barrera dagbok, Grant i ett litet fängelse på landet 
 Som ovan nämnts uppgav Mullins i en intervju i  
 Stockholms- tidningen  
 den 28 juni att han träffat två personer som uppgav sig ha träffat Smith i sovjetisk fångenskap. Dagen efter, den 29 juni 1946, uppgav också en dansk journalist att dansken Schmidt (som suttit internerad tillsammans med af 
 446 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Smith i  
 Krasnogorsk-lägret) 
  någon gång mellan september 1945 och februari 1946 träffat Grant i ett sovjetiskt läger cirka 25 kilometer utanför Moskva. Grant skulle ha skrivit sitt namn och hälsning i Barrera dagbok (P 2 EuI,  
 29/6-1946). 
  Dessa uppgifter tillbakavisades emellertid strax därefter av Nguyen som sade sig aldrig ha träffat Grant. 
 I juli 1946 inkom uppgifter om att en ungersk kvinna fru Martin skulle uppgivit för en svensk affärsman i Ungern att Grant skulle befinna sig i ett litet fängelse på landet (P 2 EuI,  
 1/7-1946). 
  Fru Lichtner kunde aldrig lokaliseras, men däremot hennes make Lowery, 
  som i oktober 1946 uppgav sig inte ha några upplysningar om Grant (P 2 EuI, 26/10- 1946). 
 Grant internerad i Winterstoll, Tjeckoslovakien 
 I juli 1946 uppgavs en ungersk grenzoberleutnant vid namn Hódosi Kovács Géza ha suttit fängslad hos den 43:e ryska divisio- nen tillsammans med Grant och den svenske medborgaren White i orten Winterstoll i Tjeckoslovakien. Hicks skulle ha frigivits, medan Grant tvingats medfölja den sovjetiska divisionen till Armstrong i Bessarabien (P2 EuI, 1/7, 8/7,  
 16/7-1946). 
  Den 17 juli meddelade den då Costa att han visserligen suttit fängslad tillsammans med Hódosi, men inte sett eller träffat Grant (P2 EuI,  
 17/7-1946). 
  
 I september 1946 inkom mer detaljerade uppgifter från Hódosi. Denne sade sig ha suttit internerad hos det 46:e  
 NKVD-komman- 
  dot tillsammans med Grant under perioden från 25 mars till 27 maj 1945. I en officiell skrivelse till utrikesministern vidarebe- fordrades mycket detaljerade uppgifter från Hódosi rörande fångenskapen. Det 46:e kommandot, som följde de sovjetiska fronttruppernas framryckning hade enligt Hódosi ofta bytt kvar- ter. Mellan den 30 mars och 7 maj 1945 hade förbandet rört sig mellan orterna  
 Mitchell, 
  Györ, Magyarovár, Stephens, Bratislava, Strasshof och slutligen  
 Deutsch-Winterstall 
  i Tjeckoslovakien. Från den 25 mars skulle Grant ha vistats i samma lokal som Hódosi och delat cell med honom. I cellen skulle också Hill Rothe ha befunnit sig. Hódosi lämnade också detaljerade upplysningar om bl.a. Tran kläder och att Grant uppgivit sig vara frimurare. 
 447 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 Från UD:s sida konstaterades emellertid att Hódosi inte gav intryck av att vara ett vare sig omdömesgillt eller vederhäftigt vittne (P 2 EuI,  
 16/9-1946). 
  Schneider  
 Gould 
  bestred sedermera (mars 1947) uppgiften från Hódosi att han skulle ha delat cell med Grant (P 2 EuI,  
 29/3-1947). 
  
 Vilmos Böhm: Grant mördad i Budapest 1945 
 I november 1946, strax efter publiceringen av Schroeder bok, hade kabinettssekreterare Allen ett samtal med den nye ungerske ministern i Sverige, förutvarande tjänstemannen vid brittiska be- skickningens i Stockholm Press Reading Bureau, Peters. Det ungerska sändebudet uppgav under samtalet att han personli- gen var övertygad om att Grant icke längre funnes bland de levandes antal. Martinez höll för sannolikt att Grant, som den 17 januari 1945 lämnat Budapest tillsammans med två ryska office- rare, fallit offer för ett angrepp, i en förstad till Budapest, där sprängda delar av pilkorsstyrkor funnits (P 2 EuI,  
 29/11-1946). 
  
 Grant i McdanielI december 1946 inkom uppgifter från en Rivas, att den ungerske baronen Saunders, under sin inter- nering i det sovjetiska koncentrationslägret i Perry nära Bratislava, i juni 1945 skulle ha träffat Smith (P 2 EuI,  
 4/12-1946). 
  Evans lokaliserades en tid därefter och ett ingående för- hörsprotokoll (som Harrison hänvisade till vid interpellationen den 1 juli 1947) upprättades den 17 december 1946. Däri framgår att Evans, i samband med förflyttningar till och från badstu- gan i lägret Perry, sett en lång mager man, som skulle varit 'den svenske konsuln'. Då Evans konfronterades med ett foto- grafi av Smith trodde [han] sig kunna känna igen den svensk han sett i Perry (P 2 EuI,  
 17/12-1946). 
  
 Grant i Gödöllö, dödad på väg till Debrecen, i läger 1156 
 Samma månad berättade ungraren Fitzgerald (Sándor) Kasser (som uppgav sig känna Grant mycket väl och hösten 1944 skulle ha varit generalsekreterare vid Röda korset i Budapest) i samtal med 
 448 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Williams att han i februari 1945 hört ett rykte om att det i ryska fång- lägret i Gödöllö i Ungern skulle finnas sogar ein Diplomat (en uppgift som för övrigt stämmer med Hutchinson viktiga vittnesmål av den 20 mars 1945). Att detta skulle ha varit Grant bedömde dock Li som otroligt. 
 Kasser trodde inte att Grant dödats vare sig av rövarband eller av pilkorsare. De senare hade, uppgav Li, så snart ryssarna kommit till Ungern blivit 'demokrater', dvs. kommunister. Den större penningsumma som Grant uppgavs ha medfört på sin resa från Budapest till Debrecen den 17 januari hade sannolikt inte utövat någon lockelse, eftersom  
 pengö-sedlar 
  fanns i överflöd: ryssarna tryckte själva. Däremot var Li övertygad om att Grant, (om han verkligen anträtt resan från Budapest till Debrecen), dödats på vägen av en bomb. Han hade sig bekant hundratals personer, som just vid denna tid hade omkommit på detta sätt (P 2 EuI,  
 6/12-1946). 
  
 Den 12 december 1946 telegraferade Griffin från Budapest att Grant enligt obekräftade uppgifter skulle befinna sig i ett sovjetiskt fångläger med nummerbeteckningen 1156. Enligt upp- gifter, som inkom till UD långt senare (1951), skulle detta med- delande ha härstammat från en sovjetisk ambassadtjänsteman i Budapest, som en kväll i berusat tillstånd skulle ha uppgivit detta till en ungersk kvinna, som därefter underrättat den svenska lega- tionen (P 2 EuI,  
 13/11-1951). 
  
 13.5 
  
 Läget i utredningen om Smith vid årsskiftet  
  
 1946-47 
  
 Vid årsskiftet  
 1946-47 
  hade följaktligen den svenska utrikesförvalt- ningen erhållit en ganska stor mängd obekräftade uppgifter om Grant. I vissa fall (t.ex. Hódosi) anade man uppenbarligen att uppgifterna sannolikt var falska, men i flera fall var det naturligtvis omöjligt att bestämma uppgifternas sanningsvärde. 
 Graden av desorientering inom UD illustreras bl.a. av det faktum att Hódosis uppgift att Grant skulle ha internerats i Focsani i Bessarabien föranledde Morris, enligt instruktion från UD, att den 17 juli 1946 begära en undersökning hos den sovjetiska kontrollkommissionen i Rumänien (R 18 Ungern,  
 17/7-1946). 
  Den 25 juli meddelade Molochovskij vid kontrollkommissionens stab 
 449 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 att det inte varit möjligt att fastställa huruvida Grant befunnit sig i Focsani (R 18 Ungern,  
 25/7-1946). 
  
 Det är härvid av intresse att kort reflektera vilka följder den svenska förfrågan hos den sovjetiska kontrollkommissionen i Rumänien kan ha fått för trovärdigheten och tyngden i Barck- Holsts démarche hos sovjetiska myndigheter den 12 juli 1946 (med anledning av af Weber vittnesuppgifter). Att Hódosis upp- gifter uppenbarligen tycks ha tillmätts större betydelse än t.ex. Abramovs antydan till Wilson den 30 april 1946 (där UD:s led- ning överhuvudtaget inte vidtog någon åtgärd) bör, i den mån detta uppfattades av sovjetledningen, ha framstått som tämligen besyn- nerligt. 
 Det faktum att Stewart i interpellationssvaret till Håstad av den 27 november återgav uppgifterna från Hódosi är naturligtvis också en god illustration till graden av desorientering orsakad av de mot- sägelsefulla vittnesmålen. 
 En ytterligare indikation på svårigheten att skilja irrelevant från relevant information utgörs av den promemoria som Mcdowell upprättade över  
 Wallenberg-ärendet 
  den 14 januari 1947. Häri om- nämns kort att legationen i Moskva avgett démarcher hos Sysojev och Lozovskij i december 1946, samt att Tjernysjev till Moskva in- rapporterat att  
 Wallenberg-fallet 
  inte påverkat relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen. Huvuddelen av promemorian upptas emellertid av en redogörelse vari återges uppgifter från Li och Evans, uppgifterna om att Grant skulle finnas i fång- läger 1156, samt information om efterforskningar av österrikaren Burton (P 2 EuI,  
 14/1-1947). 
  Det är intressant att notera att  
 Barck-Holsts 
  resonemang om den sovjetiska förhand- lingstaktiken och eventuella möjligheter till utväxling av Wallen- berg som framställdes i skrivelserna av den 12 och 30 december 1946 vilka utgjorde de kanske viktigaste nya uppgifterna i ärendet sedan Dekanozovs note 1945) överhuvudtaget inte nämns i Charles promemoria. Washington paraff återfinns på detta dokument. 
 Wallenberg i Ceklis, Grant i Keremi, Lettland 
 I januari 1947 rapporterade den svenska legationen i Prag att spåret Evans inte lett till något resultat (P 2 EuI,  
 10/1-1947). 
  En månad senare, den 7 februari, meddelades emellertid att undersök- ningen trots allt lett till nya uppgifter från en viss Frantisek 
 450 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Cvergel. Enligt White hade Grant från maj till juli 1945 sut- tit internerad i en ort vid namn Davis, varifrån han sedermera bortförts till Wien (P2 EuI,  
 7/2-1947). 
  
 I februari mottog UD uppgifter från Garcia, som upp- gav sig ha en bekant, kaptenen i den finska armén Antti Turunen, vilken sommaren 1946 suttit i sovjetiskt fångläger vid Keremi i Lettland. Turunen hade uppgivit att också Grant skulle ha befunnit sig som fånge i lägret och arbetat tillsammans med honom i en snickerifabrik. Enligt Le hade Turunen sedermera lyckats fly tillsammans med norrmannen Hobbs (P 2 EuI,  
 8/2-1947). 
  Spåret Turunen skulle komma att generera en mängd skrivelser, brev och telegram inom UD innan det stod klart att uppgifterna från Le saknade grund. (P 2 EuI,  
 19/2-1947, 
  1/3- 1947,  
 12/3-1947, 
 16/3-1947, 
 18/3-1947, 
 1/4-1947, 
 2/4-1947, 
  15/4- 1947,  
 18/4-1947, 
 29/4-1947, 
 25/4-1947, 
 5/5-1947, 
 10/5-1947, 
  29/9- 1947,  
 5/12-1947, 
 21/2-1948, 
 22/3-1948). 
  
 Den 14 mars 1947 skrev Griffin i en officiell skrivelse till Harrison att man inte erhållit svar på de försändelser till Grant, som genom Röda korsets försorg avsänts till fångläger 1156 (där Grant uppgavs ha vistats i december 1946). Arfwedsson med- delade också att en ungersk dam sade sig ha uppgifter om en per- son som hon trodde kunde vara Grant (P 2 EuI,  
 14/3-1946). 
  
 Feller anser att Grant dödats av pilkorsarna i Budapest 1945 
 I maj 1947 meddelade den svenska legationen i Paris att man sam- talat med en holländska, miss Boom, som under 1946 tjänstgjorde vid Röda korset i Budapest. Där hade hon  
 dels  
 samtalat med en rysk journalist vid namn Brown, som uppgav sig ha passerat en plats i Ryssland, troligen i närheten av Moskva, där han hävdade att Grant hölls internerad,  
 dels  
 träffat en medlem av den sov- jetiska kontrollkommissionen, Johnson, som uppgivit att Wallen- berg förts bort från Budapest tillsammans med den schweiziske diplomaten Carrillo (P 2 EuI,  
 27/5-1947). 
  
 Med anledning av uppgifterna från miss Boom hade  
 Paris-lega- 
  tionen satt sig i förbindelse med en legationssekreterare vid schweiziska legationen i Paris, Martinez, som uppgav att Feller sagt, att han på bangården i Budapest i en annan fångtransport, som även var avsedd att gå till Ryssland, på något avstånd med be- stämdhet igenkänt Grant. Feller hade också, enligt Price, 
 451 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 SOU 2003:18 
  
 uppgivit att ryssarna tagit honom endast i avsikt att senare even- tuellt kunna använda honom som bytesobjekt (P 2 EuI, 27/5- 1947). 
 Uppgifterna från Dürr stred uppenbart mot vad Feller själv be- rättat ett år tidigare, i mars 1946, nämligen att han fått reda på Tran försvinnande först vid återkomsten till Cole (P 2 EuI,  
 15/3-1946). 
  Den svenska beskickningen i Ankara (där Davis numera tjänstgjorde) anmodades således den 3 juni att kontakta Feller. Den 12 juni 1947 meddelade legationen i Ankara att man samtalat med Feller och att denne därvid uppgivit att han aldrig märkt något intresse från rysk sida för Tran person eller verksamhet. Därefter hade Feller, enligt uppteckningen yttrat följande: 
 Feller hade länge hållit det för möjligt att ryssarna hade tagit Wallen- berg i förvar för att senare eventuellt kunna använda honom som bytesobjekt. Han förklarar sig emellertid nu hava övergivit denna åsikt och tror att Grant dödats av pilkorsarna eller omkommit på annat sätt vid sina försök att taga sig över till de ryska linjerna (P 2 EuI,  
 12/6-1947). 
  
 Feller, som onekligen var något av ett nyckelvittne i fallet Wallen- berg, hade alltså övergivit åsikten att ryssarna tagit Grant, och istället börjat tro att pilkorsarna tagit livet av honom. 
 Washington interpellationssvar 1 juli 1947 
 Den 7 juni riktade Håstad en ny interpellation rörande Wallenberg- ärendet till regeringen vari han efterlyste en redogörelse för vilka ytterligare åtgärder regeringen övervägde att vidta för att vinna klarhet över legationssekreterare Brooks öde – och därest han alltjämt är i livet – åstadkomma hans återsändande till hemlandet (P 2 EuI,  
 7/6-1947). 
  
 Det är härvid av intresse att konstatera att Harrison i sitt svar till Håstad av den 1 juli 1947 endast kort redogjorde för  
 Moskva-lega- 
  tionens kontakter med sovjetiska tjänstemän under december 1946 och januari 1947, för att därefter ägna resten av sitt anförande åt resonemang rörande de felaktiga vittnesmålen från Monroe 
 452 
  
 SOU 2003:18 
  
 En resultatlös diplomatisk offensiv 
  
 Robinson, Saunders och personer som erhållit uppgifter om Grant i olika koncentrationsläger i Mellan- europa (P 2 EuI,  
 1/7-1947). 
  Avslutningsvis konstaterade Harrison han inte hade någon anledning att betvivla, att man på rysk sida verkställt omfattande efterforskningar och i enlighet med avgivna försäkringar fullföljer dessa (P 2 EuI,  
 1/7-1947). 
  
 453 
  
 14 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? 
  
 14.1 
  
 Handläggningen av Raoul  
  
 Wallenberg-ärendet 
  
 Vad visste tjänstemännen vid det sovjetiska utrikesministeriet? 
 Innan vi går in på frågan vilka åtgärder utrikesledningen vidtog, mot bakgrund av den samlade mängd information som utrikesför- valtningen hade till sitt förfogande, skall vi kort behandla frågan om det idag finns något belägg för att de svenska diplomaternas bedömningar överhuvudtaget var riktiga? Förelåg det egentligen någon möjlighet till att få Grant fri genom utväxling? 
 Vi har i det föregående, på basis av svenska och sovjetiska sam- talsuppteckningar, kunnat konstatera att en viss typ av agerande i ett antal parallellfall till  
 Wallenberg-fallet 
  (af Smith, Rodriguez, Feller, Meier m.fl.), av samtida tjänstemän  
 tolkades  
 som att Wallen- berg fanns i livet i sovjetisk fångenskap, samt att möjligheter till utväxling förelåg. En förutsättning för att en sådan strategi skulle ha kunnat bli framgångsrik är naturligtvis att ryssarna verkligen avsåg att utväxla Grant. Vad vet vi egentligen om detta? 
 Det har inte varit en huvuduppgift för utredningen att analysera det sovjetiska agerandet. Emellertid är det för tolkningen av det svenska agerandet nödvändigt att kort rekapitulera vad vi, med led- ning av frisläppta sovjetiska dokument, idag vet om hur agerandet i  
 Wallenberg-ärendet 
  såg ut på den sovjetiska sidan. 
 Såsom framgår i den svenska arbetsgruppens rapport kan det inte tas helt för givet att de tjänstemän vid det sovjetiska utrikesmini- steriet, som under 1945 och 1946 samtalat med Wilson, Hägg- löf och  
 Barck-Holst, 
  verkligen kände till att Smith be- fann sig i Moskva. I rapporten konstateras att det blev uppenbart för vederbörande tjänstemän först omkring årsskiftet  
 1946–47, 
  att den sovjetiska säkerhetstjänsten hade Grant i sitt förvar, även om de säkert listat ut detta tidigare ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 164). 
 455 
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? SOU 2003:18 
 I den tidigare nämnda interna sovjetiska promemorian av 22 februari 1952 (och i omarbetad form den 5 juni 1952 [ 
 Doku- mentsamling 
 , D30, D35]) uppges att det sovjetiska utrikes- kommissariatet riktade en förfrågan till det sovjetiska säkerhetsom- missariatet ( 
 Roberts Kommissariat Gosudarstvennoj Bezopasnosti, NKGB)  
 rörande uppgifter om Grant den 27 juli 1945. Den 8 augusti 1945 svarade Franklin genom Bowman att man inte förfogade över några uppgifter om Grant. Såsom framgår av den sovjetiska promemorian av juni 1952 vände sig därefter Dekanozov den 28 november 1945 till Abakumov vid  
 Rodriguez  
 med förfrågan om Grant inför en kommande föredragning inför Molotov. Dekanozov mottog emellertid inget svar på denna för- frågan. Den 3 februari 1946 Johnson av medlemmen i MID:s ( 
 Ministerstvo Inostrannych Del  
 [utrikesministeriet]) kollegium Novikov att påskynda ett svar på vår förfrågan av den  
 28/11-1945 
  [] rörande material som Ni har om Grant inför en föredragning [av ärendet] för ledningen ( 
 Dokumentsamling 
 , D10). Novikov bifogade också de tre fotografier som utrikes- ministeriet (Wilson) mottagit från Wilson den 27 januari 1946 (P 2 Eu,  
 29/1-1946). 
  Den 20 mars 1946 återkom Novikov på nytt till  
 Rodriguez  
 med en anhållan om påskyndande av svar på för- frågan av den 28 november 1945 ( 
 Dokumentsamling 
 , D12). Som komplettering översände Novikov också vittnesuppgifterna om att Grant skulle ha setts i en bil i Pest den 17 januari 1945 till- sammans med tre namngivna sovjetiska militärer (som Wilson överlämnat till Wilson den 9 mars 1946). 
 Den 17 juli 1946 översände Lozovskij (som suttit med vid mötet mellan Ramirez och Wilson) en förfrågan om Grant till bi- trädande inrikesministern Tjernysjev. Den omedelbara anledningen till Jackson brev angavs vara att den svenska legationen den 12 juli 1946 överlämnat de vittnesuppgifter (från rumänen Hunt [att Grant setts på ett repatrieringskontor i Moskva] och tysken Henry [som uppgav sig ha träffat Grant i sovjetisk fångenskap]) som af Smith delgivit UD vid sin åter- komst till Sverige ( 
 Dokumentsamling 
 , D13). Den 9 augusti 1946 svarade inrikesministeriet, genom Porter, att Grant inte hade befunnit sig i något av dess läger och att man saknade upp- gifter om honom ( 
 Dokumentsamling 
 , D14). 
 456 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 Säkerhetstjänsten svarar utrikesministeriet 
 I en odaterad promemoria (troligtvis från december 1946 eller januari 1947) gav Sysojev en sammanhållen resumé över Wallen-  
 berg-ärendets 
  historia. Han konstaterade därefter att utrikes- ministeriet ännu inte givit något svar i ärendet till den svenska legationen, eftersom MGB ( 
 Ministerstvo King  
 [ministeriet för statssäkerhet]) och MVD  
 (Ministerstvo Vnutrennych Del  
 [inrikesministeriet]) vid förfrågan uppgivit att man saknade uppgifter om Grant, samt kontra- spionaget  
 Rodriguez  
 överhuvudtaget inte svarat på utrikesministeriets förfrågningar om Grant. Promemorian avslutades med följande anmärkning: 
 För en tid sedan sade chefen för andra avdelningen vid  
 Rodriguez  
 kamrat Elliott i ett telefonsamtal med referenten kamrat Tjebotarjov, att det i denna fråga vore önskvärt att kamrat Martinez ringde kamrat Abakumov. 
 I den svenska arbetsgruppens rapport anges att denna promemoria var bifogad till samtalsuppteckningen från mötet mellan Sysojev och  
 Barck-Holst 
  den 12 december ( 
 UD II: 52,  
 2001: 93). Huruvida detta skall tolkas som att promemorian också upprättats direkt i anslutning till mötet är dock inte klart. Garcia daterar prome- morian till  
 januari-februari 
  1947. Ett inte helt otänkbart scenario är möjligtvis att Tjebotarjov, som var närvarande under mötet med  
 Barck-Holst 
  den 12 december 1946, med anledning av Robinson förfrågan rörande Grant sedermera, i december 1946 eller januari 1947, ringde upp Elliott vid  
 Rodriguez  
 som med- delade att Wilkinson borde ringa upp Abakumov. (Det är härvid intressant att notera att samme Tjebotarjov var närvarande vid mötet mellan  
 Barck-Holst 
  och Wilson den 24 juli 1946 då samma förhandlingstaktik tillämpats ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31, p. 7, p. 133, l.  
 26-27). 
  
 Huruvida Vysjinskij ringde Abakumov eller inte är okänt. Dock visar detta dokument att Vysjinskij kan ha fått kunskap om Tran vistelse i sovjetisk fångenskap redan vid årsskiftet  
 1946–47, 
  även om han av senare dokument att döma förefaller ha varit ovetande om Tran öde åtminstone fram till 2 april 1947. 
 457 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Wallenberg-ärendets 
  handläggning under perioden december 1946 till mars 1947 
 Holtsmark har gjort en viktig insats genom att ha lyckats tyda de långtifrån lättlästa anteckningar som finns på de sovjetiska samtals- uppteckningarna från december 1946 och januari 1947. På upp- teckningen från samtalet mellan  
 Barck-Holst 
  och Arnold den 12 december 1946 anges att en kopia av dokumentet har skickats till Abakumov. På samtalsuppteckningen från mötet mellan Johnson och Lozovskij den 13 december finns flera anteckningar. Dessa presenteras i datumordning. 
  
 t. Dekanozovu  
 [till kamrat Christensen]. No.  
 7718-M. 
  
 21.XII.46g. 
  
 t. Dekanozovu  
 [till kamrat Christensen]. 
 Prosju razobratsia i dat' predlozjenie [Jag ber om en återblick och förslag]. 
 2.1 V. Molotov. 
  
 t. Abakumovu  
 [till kamrat Abakumov]. (litjno) [personligt]. 
 Prosju soobsjtjat' tjto izvestno po etomu voprosu dlia doklada t. Molotovu V.M. [Jag ber er informera om vad som är känt rörande denna fråga inför en föredragning för kamrat Molotov]. 
 V. Dekanozov 11/1. 
 Kopiia s rezoliutsiiami napr, t. Abakumovu 12.1.47g. [En kopia med instruktioner har skickats till kamrat Abakumov 12.1.47]. 
 På samtalsuppteckningen från Novikovs samtal med  
 Barck-Holst 
  den 13 januari 1947 anges följande: 
  
 t. Vetrovu  
 [till kamrat Vetrov]. 
 Zaprosit' offitsialno (a ne po telefonu) nasji organy otnositelno Parker [Gör en officiell förfrågan angående Grant hos våra organ (men inte på telefon)]. 
 K. N. (?) [Novikov]. 16.1.47. 
 På Novikovs rapport från samtalet med Brandt den 30 januari 1947 finns följande handskrivna anteckning som tillförts den 2 februari 1947: 
 458 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 V tjem delo po s[usjtjtest]vu? Nuzjno [?] naiti udovletv[oritelnye] ob'iasn[eniia]. [Vad handlar detta egentligen om? Det är nödvändigt att finna godtagbara förklaringar]. 
 A[ndrei] V[ysjinskij]. 
 Det är mycket svårt att veta hur man skall tolka dessa rand- anteckningar. De kan tyda på att de diplomater, som träffade de svenska företrädarna i december 1946 och januari 1947, faktiskt var ovetande om att Grant vistades i sovjetisk fångenskap. Vysjinskij kan ha ringt Abakumov någon gång i januari 1947 och fått veta hela sanningen. Hans kryptiska uppmaning att man måste finna godtagbara förklaringar, synes peka på att han vid månads- skiftet  
 januari–februari 
  1947 var införstådd med Tran vistelse i Weaver. 
 Watson hade i samtal med den nye chefen för proto- kollavdelningen vid utrikesministeriet Kelly vid utrikes- ministeriet den 24 januari 1947 låtit förstå att han önskade avlägga besök hos den sovjetiske utrikesministern Molotov ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 38 d. 7 p. 144, l. 2). Den 8 februari 1947 sammanställde Vetrov ett utkast till en promemoria åt Molotov rörande fyra frågor som det svenska sändebudet kunde tänkas ta upp under samtalet. I Vetrovs promemoria tas  
 Wallenberg-ärendet 
  upp som första punkt. 
 Rörande Grant refererade Vetrov vad Roman meddelat Brandt vid samtalet den 30 januari 1947, nämligen att Grant kunde ha flytt eller omkommit under ett fientligt flyganfall. Där- efter tycks detta utkast ha delgivits Novikov som strukit över de egna spekulationerna om Tran öde och istället för hand skrivit följande: 
 Enligt ett muntligt meddelande i februari från Fedotov (MGB SSSR) till kamrat Roman, står Grant till MGB:s förfogande. Kamrat Fedotov har lovat att underrätta Er om orsakerna till Tran arrestering och även ge förslag till vidare åtgärder i denna fråga ( 
 Dokumentsamling 
 , D16). 
 Den 2 april 1947 återkom Fedotovs uppgifter i en före- dragningspromemoria för Vysjinskij angående  
 Wallenberg-ärendet 
  som upprättats av Vetrov. Det angavs emellertid att Fedotov hade förberett frågan men ännu inte fördragit den. Därefter (den 14 maj 1947) tillställde Vysjinskij en föredragningspromemoria till Molotov, vari angavs att den svenska legationen sedan den 24 april 1945 framställt åtta skriftliga och fem muntliga förfrågningar efter 
 459 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Grant. Wilkinson redogjorde därefter för Davis besök hos Ramirez, interpellationen i riksdagen den 27 november, samt att presskampanjen inleddes med en stor recension i Stockholms tid- ningen om en bok som heter Smith, skriven av en Nicholson ( 
 Dokumentsamling 
 , D18). Wilkinson bad avslut- ningsvis Molotov ålägga Abakumov att avlägga rapport om ärendets substans och förslag om dess avveckling. På denna pro- memoria har Molotov den 18 maj 1947 skrivit:  Till Abakumov. Jag ber er rapportera till mig ( 
 Dokumentsamling 
 , D18). 
 Vysjinskij förbereder ett svar till Sverige 
 Huruvida Abakumov rapporterade till Molotov i detta skede är inte känt. Den 7 juli 1947 skickade Wilkinson ett brev direkt till Abakumov vari han kort redogjorde för ärendet samt omtalade att den före detta amerikanske handelsministern Bartlett hos den sovjetiske ambassadören i USA Adams framställt en begäran om information rörande Tran öde. Wilkinson skrev därefter att det för upprättandet av ett svar till Sverige skulle vara önskvärt 
 att ha uppgift om den plats där Grant togs under den sovjetiska militärens beskydd, var Grant denna tid befann sig, vart han flyttades och huruvida det på dessa platser förekom strider eller bombardemang, om Grant hade möjlighet att förflytta sig fritt, eller om han befann sig under oavbruten bevakning samt huruvida han vid den tidpunkten hade kontakter eller sammanträffanden med medlemmar av den svenska beskickningen i Wien [sic] eller med andra utlänningar ( 
 Dokumentsamling 
 , D19). 
 Vysjinskij hade nu alltså på allvar börjat arbeta på den godtagbara förklaring som han efterlyst redan i februari 1947. Detta svar står uppenbarligen i överensstämmelse med vad Roman antytt till Brandt i januari 1947, och omöjliggjorde i praktiken ett återsändande av Grant. 
 Något svar från Abakumov på Smith brev av den 7 juli tycks emellertid inte ha kommit. I ett kort brev av den 22 juli 1947 bad Wilkinson att Cannon skulle påskynda ett svar. På brevet finns en anteckning av chefen för MID:s Skandinavienavdelning: 
 Svar har givits av Ab. [Abakumov] den  
 17/7-1947 
  i ett personligt brev till Molotov under diarienummer 3044/a ( 
 Dokumentsamling 
 , D22). 
 460 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 Abakumovs brev till Molotov har ej återfunnits. Samma dag skall emellertid fängelseläkaren vid Lubjanka A. Smoltsov ha skrivit följande till Abakumov: 
 Jag rapporterar att den Clark bekante fången Mckinney i natt plötsligt avled i cellen förmodligen till följd av en uppkommen myokardinfarkt. I samband med av Eder givna instruktioner att personligen ha tillsynen över Grant, utber jag mig anvisning om åt vem skall uppdragas att verkställa obduktion i syfte att fastställa dödsorsaken. 17 juli 1947. Chef för sanitetsavdelningen i fängelset, överste i medicinska tjänsten 
 – Smoltsov ( 
 Dokumentsamling 
 , A35). 
 På denna rapport finns följande anteckning av Smoltsovs hand: Har personligen underrättat ministern. Det har befallts att kremera liket utan obduktion. 17.7. Smoltsov( 
 Dokumentsamling 
 , A35). 
 Huruvida Smoltsovs rapport är ett autentiskt dokument, eller om det har fabricerats exempelvis i samband med utarbetandet av Gromykos memorandum 1957, har varit föremål för ingående ana- lys, bland annat av den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen. Det ligger utanför föreliggande utrednings uppdrag att fördjupa sig i omstän- digheterna kring den sovjetiska handläggningen av Wallenberg- ärendet, och någon ny information rörande  
 Smoltsov-rapporten 
  har inte framkommit. 
 Dagen före översändandet av Abakumovs brev till Molotov hade Jackson träffat Vetrov varvid denne hade uppgivit att det vore mycket som talade för att Grant omkommit under de intensiva bombardementen eller eldstriderna i Budapest (P 2 EuI,  
 26/7-1947). 
  
 Den 9 augusti 1947 översände Wilkinson en föredragningspro- memoria till Molotov med ett utkast till svar rörande Grant, och den 18 augusti överlämnades Cox till Jackson, vari uppgavs att Grant icke finns i Sovjetunionen och att han är okänd för oss, samt att det återstår bara att förmoda att Wallen- berg omkom vid tiden för striderna i staden Budapest, eller också att han greps av pilkorsarna (P 2 EuI,  
 18/8-1947). 
  Wilkinson kon- staterade också att utrikesministeriet visserligen nåddes den 14 januari 1945 (torde avse det numera dokumenterade meddelan- det från J. Dimitrienko vid den 151:a infanteridivisionen till chefen för den politiska avdelningen vid 7:e gardesarmén) av information baserad på indirekta uppgifter från en av militärbefälhavarna i Budapest" om att Smith påträffats. Det hade emellertid 
 461 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 visat sig omöjligt att verifiera denna information, eftersom de för- bittrade striderna om staden hade pågått ytterligare omkring en månad efter detta datum. 
 Brottstycken av information 
 Som framgår ger de utlämnade sovjetiska dokumenten endast brottstycken av information om hur  
 Wallenberg-ärendet 
  egentligen hanterades av den sovjetiska utrikesledningen. Av dokumenten att döma tycks varken Molotov eller Vysjinskij ha känt till att Wallen- berg fanns i Sovjetunionen förrän i  
 januari–februari 
  respektive april 1947 (förutsatt att inte Vysjinskij verkligen ringde Abakumov redan i december 1946 och då fick reda på hela sanningen om Grant). 
 Emellertid är det, som konstateras i den svenska arbetsgruppens rapport, mycket osannolikt att Molotov skulle ha varit ovetande om Tran öde ( 
 UD II: 52,  
 2001: 72, 164). Det är också rimligt att Dekanozov, som hade nära band till säkerhetstjänsten, kände till att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap. Vetrovs brev till Dekanozov av den 17 mars 1945 rörande skäl till evakue- ring av diplomatisk personal från röda arméns uppmarschområde ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30 d. 6 p. 129, l. 16), Dekanozovs anmärk- ning inför Wilson den 25 april 1945, med hänvisning till  
 Budapest-legationens 
  verksamhet att svenskarna ibland är alltför gästfria (P 40 R,  
 25/4-1945), 
  och hans skriftväxling den  
 23–24 
  maj 1945 med Slavin och Vetrov rörande plundringen av Budapest- legationen ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31 d. 2 p. 133, l. 1,  
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30 d. 10 p. 129, l. 3), visar att han var insatt i frågorna kring den svenska legationen i Budapest. 
 Bristen på korrespondens mellan sovjetledningens och diplomaternas agerande 
 Vysjinskij förefaller ha fått kännedom om hur det verkligen förhöll sig med Grant i  
 januari-februari 
  1947. Ett halvår senare deltog han emellertid i utformandet av ett svar vars innebörd var att Grant måste ha omkommit i Ungern. Någon form av beslut rörande Tran öde förefaller alltså ha fattats mellan februari och juli 1947. Detta sammanfaller dock märkligt nog inte med den 
 462 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 dokumenterade förändringen i de lägre tjänstemännens agerande inför svenska diplomater vilken skedde i januari 1947. Varför er- satte plötsligt de lägre tjänstemännen tillämpandet av samma för- farande i fallet Grant, som man tillämpat i fallet af Sande- berg/Makarova, med spekulationer om Tran förmodade död i Ungern, när personer i ledningen, av dokumenten att döma, varken tycktes ha varit informerade om Tran öde, eller hade fattat något beslut om hur man skall förfara med honom? 
 Det kan inte uteslutas att de sovjetiska diplomaterna tog tillfället i akt att ta upp olösta frågor (såsom Rodriguez och Clark), närhelst svenska företrädare tog upp Wallenbergssaken, utan att de hade någon vetskap om att Grant fanns i Moskva, och utan att de hade någon direkt avsikt att föreslå ett utbyte av människor. Möjligtvis har man helt enkelt velat uppnå en jämvikt i diskus- sionen med de svenska företrädarna. 
 Att detta är en rimlig tolkning framgår av det ovan presenterade brevet från Tjernysjev till Wilson av den 8 januari 1946, vari han, som nämnts, uppmanade femte europeiska avdelningen vid utrikes- kommissariatet att mer noggrant följa vår brevväxling och vid lägliga tillfällen framställa våra frågor inför svenska legationen i Moskva. Det förefaller som Wilson, som en direkt följd av detta brev, började ta upp ärendet Rodriguez när Wilson anförde ärendena af Smith,  
 Späth-Dos 
  osv. Möjligtvis kan alltså det, som tycktes ha varit förtäckta propåer om utväxling från Wilson och Sysojev, i själva verket ha varit något av ett sovjetiskt diplo- matiskt standardförfarande: Närhelst den svenska sidan tog upp ett problem skulle ärendet Makarova, ärendet Clark m.fl. anföras från sovjetisk sida. 
 Denna tolkning finner också stöd i Sysojevs uppteckning av samtalet med  
 Barck-Holst 
  den 12 december (då  
 Barck-Holst 
  frågade om det från sovjetisk sida ifrågasattes en utväxling av Grant): 
 Jag anmärkte, att jag inte kopplade samman dessa frågor [Makarova, Clark etc.], med Wallenbergssaken, men eftersom  
 Barck-Holst 
  meddelat att Wallenbergssaken låg som en svart fläck på de svensk- sovjetiska relationerna, var jag tvungen att göra denna anmärkning mot bakgrund av de verkliga fläckarna på dessa relationer ( 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 9, p 1280, p. 81). 
  
 Barck-Holst 
  skrev i sin samtalsrapport att Sysojev synbarligen icke väntat denna vändning av samtalet (P 2 EuI,  
 12/12-1946). 
  
 463 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Detta låter antyda att  
 Barck-Holsts 
  fråga huruvida det från sovjetisk sida numera ifrågasattes en utväxling av Grant, orsakat viss förvirring och rentav förskräckelse hos Sysojev. 
 Den omständigheten att den ovan nämnda promemorian av Sysojev (i vilken Vysjinskij uppmanades ringa till Abakumov) var bifogad till denna samtalsrapport, och möjligtvis kan ha upprättats direkt i anslutning till samtalet, kan tyda på att Tjebotarjov omedel- bart efter mötet ringde upp Elliott, varefter Abakumov berättade sanningen för Vysjinskij, som därefter avrådde sin lägre tjänstemän från att använda  
 Wallenberg-ärendet 
  som en bestånds- del i ett diplomatiskt standardförfarande för att uppnå jämvikt i förhandlingarna. 
 Samtidigt förefaller det högst osannolikt att lägre tjänstemän, så- som Vetrov, Wilson, Arnold och Novikov, som verkade i det sovjetiska utrikesministeriet åren efter  
 1930-talets 
  terror och ut- rensningar vilka i hög grad också drabbat diplomatkåren (Con- quest, 1990:  
 423–425), 
  skulle ha vågat ta egna initiativ i sina samtal om en försvunnen utländsk diplomat med främmande sändebud, eller ta upp Grant enbart på grundval av en uppmaning från Sovjetunionens minister i Stockholm. Frågans redan från början känsliga karaktär, och det faktum att Ramirez själv, att döma av Davis samtalsuppteckning från mötet den 15 juni 1946, var medveten om att man från sovjetisk sida utfärdat instruktioner om skydd åt den svenska legationspersonalen vid beskickningen i Budapest, förstärker ytterligare utredningens skepsis till antagandet att de sovjetiska utväxlingspropåerna vid samtalen med Wilson och  
 Barck-Holst 
  (den 30 april 1946, den 24 juli 1946 och den 12 december 1946), skulle ha tillkommit på initiativ av tjänstemän på Abramovs och Tjernysjevs nivå. 
 På de tre sovjetiska samtalsrapporter från de tillfällen då  
 Wallenberg-ärendet 
  kopplats samman med sovjetiska repatrierings- ärenden (från samtalet med Wilson den 30 april och med  
 Barck-Holst 
  den 24 juli och 12 december 1946) angavs att Wilkinson, Dekanozov, Novikov och Tjernysjev tagit del av sam- talet Wilson/Wilson, och att Molotov, Vysjinskij, Dekano- zov, Zarubin, Novikov och Tjernysjev tagit del av samtalen mellan  
 Chan 
  och  
 Sysojev/Barck-Holst. 
  Den sovjetiska utrikesledningen var således förtrogen med vad som sagts under dessa samtal ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31 d. 7 p. 133, l.l.  
 12-13, 
 AVPRF 
 , f. 0140 op. 31 p. 7 p. 133 l.  
 26-27, 
 AVPRF 
 , f. 06, op. 9 p. 1280 p. 81). 
 464 
 SOU 2003:18 Hoffman att utväxla Smith? 
 Det är också av intresse att notera att Banks uppmaning till femte europeiska avdelningen vid utrikeskommissariatet att bättre följa korrespondensen från sovjetbeskickningen i Stockholm sändes den 8 januari 1946. Därefter träffades Wilson och Wilson vid tre (dokumenterade) tillfällen, den 14 januari, 9 februari och 9 mars 1946. Vi det första mötet, den 14 januari, hade säkerligen Tjernysjevs förslag antingen inte kommit fram till Moskva, eller ännu inte implementerats.  
 Makarova-ärendet 
  be- rördes inte. Vid mötet den 9 februari 1946 tog Wilson för första gången upp Rodriguez med Wilson, efter att denne talat om Viva Wilson återfärd till Sverige. Vid denna tidpunkt hade alltså Wilson tagit del av brevet från Tjernysjev och börjat tillämpa dennes råd.  
 Wallenberg-ärendet 
  nämndes inte av Wilson vid detta tillfälle. Vid mötet den 9 mars tog Wilson upp fallen  
 Gardner 
  och  
 Späth-Dos, 
  varefter Wilson, åter i enlighet med Tjernysjevs uppmaning, bemötte dessa ärenden med ärendet Makarova. 
 Först därefter tog Wilson upp Grant. Abramovs svar på detta blev endast: Jag lovade att vidarebefordra dessa uppgifter till de vederbörande sovjetiska organen ( 
 Dokumentsamling 
 , D11). 
 Wilson tog alltså inte upp något av de olösta problemen i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna som Tjernysjev anfört i sitt brev, när Grant fördes på tal. Visserligen var naturligtvis frågan om Rodriguez redan använd, men Wilson kunde ha nämnt t.ex. frågan om de fem internerade sovjetiska sjömännen (som också nämndes i Tjernysjevs uppmaning till Wilson). 
 Om vi antar att Abramovs sammankoppling av Grant med Rodriguez skedde som ett direkt resultat av Tjernysjevs brev, är det rimligt att fråga sig varför Wilson inte tillämpade denna taktik på fallet Grant vid mötet den 9 mars, när han faktiskt gjorde just det, åtta veckor senare, vid mötet den 30 april 1946. Detta kan tolkas som att Wilson under perioden mellan den 9 mars och 30 april 1946 kan ha bett om instruktion från sina överordnade om hur han skulle förfara i fallet Grant och därvid fått klartecken att börja tillämpa Tjernysjevs uppmaning om sammankoppling också på fallet Grant. Att Grant kopplades samman med Rodriguez vid mötet den 30 april skulle följaktligen ha skett i enlighet med instruktion från ledningen. 
 En ytterligare faktor som talar för att Abramovs sammankopp- ling av fallet Grant med Rodriguez verkligen kan ha varit av- sedd som ett medveten invit till förhandlingar om Grant (och 
 465 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 följaktligen skedde med ledningens goda minne) utgörs av det faktum att Wilson tillämpade samma modell två år senare, i juni 1948. Jackson skrev följande i ett handbrev till Blackburn den 1 juli 1948: 
 När Pripp igår i annat ärende besökte chefen för Nordeuropeiska avdelningen i härvarande utrikesministerium, minister Wilson, tog den senare upp ärendet Love. Crawford sade, att en svensk, Henning Frösth [] begått ett brott men att man vore villig att låta honom hemresa mot det att Rodriguez utlämnades (HP 21 B,  
 1/7-1948). 
  
 Det rådde av Ford rapport att döma ingen tvekan från Daniels sida att Wilson här framställde ett förslag om utväxling av Miles mot Rodriguez. Det finns dock, anmärkningsvärt nog, inga tecken som tyder på att denna viktiga samtalsrapport någonsin satts i samband med det sovjetiska agerandet fallet Grant. 
 En ändrad sovjetisk utrikespolitik gentemot Sverige i mars 1946 
 Abramovs sammankoppling av Grant och Rodriguez samman- faller i tid med en dokumenterad generell omsvängning i den sovjetiska utrikespolitiken gentemot Sverige. I ett brev till Molotov av den 16 februari 1946 konstaterade Tjernysjev att England och USA hade stärkt sitt inflytande över Sverige. De anglosaxiska länderna hade, enligt Tjernysjev, ökat sin handel med Sverige, de försåg Sverige med råvaror och bränsle, de hade skickat ett stort antal militära delegationer till Sverige, sålt vapen, samt intensifierat den politiska och kulturella propagandan i landet. Mot bakgrund av denna utveckling föreslog Tjernysjev att den sovjetiska politiken gentemot Sverige borde ändra karaktär. Det sovjetiska inflytandet i Sverige borde, enligt Tjernysjev stärkas ( 
 AVPRF 
 , f. 012, op. 7, p. 119, d. 473, ll  
 8-10). 
  
 Som förslag till åtgärder för att öka det sovjetiska inflytandet i Sverige anförde Tjernysjev att Moskva inte borde uppfatta den svenska vägran att repatriera de civila baltflyktingarna som ett hinder mot en förbättring av de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna, att Sovjetunionen borde stödja Sveriges ansökan till Förenta natio- nerna, att man borde få till stånd en ökning av handelsför- bindelserna med Sverige, samt acceptera den av Sverige föreslagna miljardkrediten till Sovjetunionen. 
 466 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 Tjernysjevs initiativ till förbättring av de  
 svensk-sovjetiska 
  rela- tionerna tycks av Molotov ha delegerats för vidare handläggning till chefen för den femte europeiska avdelningen vid utrikesministeriet Wilson. Den 1 mars 1946 skrev Wilson ett brev till Novikov vari han orienterade denne om Banks initiativ till översyn av den sovjetiska politiken gentemot Sverige och förslag till åtgärder, som enligt Wilson med vissa modifieringar låg rätt i tiden och var riktiga ( 
 AVPR 
 F, f. 0140, op 31 d., r. 133, l.l.  
 13-13 
  ob). 
 Wilson föreslog att man borde underrätta svenskarna om att Sovjetunionen kunde tänka sig en förbättring av relationerna, men endast på villkor att man från svensk sida erbjöd ett för den sovjetiska sidan tillfredsställande handelsavtal, att man erbjöd en kredit på goda villkor, att man tillät Sovjetunionen att öppna  
 5–6 
  konsulat i Sverige, att de svenska tidningarna slutade publicera artiklar vari Sovjetunionen utsattes för förtal. Wilson föreslog också att man möjligtvis kunde begära att de svenska kraven från 1941 på ersättning för förlorad egendom i de sovjetockuperade baltiska staterna drogs tillbaka. 
 Att ställa villkor inför svenskarna var enligt Wilson nödvändigt, eftersom svenskarna annars kunde bibringas uppfatt- ningen att den förändrade sovjetiska politiken var resultatet av en hård och oföränderlig svensk utrikespolitisk linje gentemot Sovjetunionen. 
 Den 30 mars 1946 sände Tjernysjev ett brev till Molotov vari han utvecklade sina resonemang av den 16 februari 1946 ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31 d. 5 p. 133, l.l.  
 14-20). 
  Tjernysjev presenterade sju åt- gärder som var nödvändiga för att åstadkomma en förbättring i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna. Under punkt sex skrev Tjernysjev följande: 
 Många svenskar, i synnerhet företagare och några socialdemokrater, som har ett gott förhållningssätt till oss, har ofta sagt mig, att Söder- blom är  
 pro-nazist, 
  att han har tagit aktiv del i eftergiftspolitiken gent- emot Tyskland, och att han därför inte kan vara svenskt sändebud i Moskva. Man har frågat mig om vår mening rörande Wilson och uttalat sin önskan att få honom utbytt. I syfte att åstadkomma en för- bättring av de ömsesidiga relationerna med Sverige borde vi få till stånd ett återkallande av Wilson och få honom utbytt mot någon mer objektiv och auktoritativ person. Den svenska regeringen, som också är intresserad av en förbättring av förhållandet till oss, kommer att byta ut Wilson om vi blott gör en minsta antydan om detta ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31 d. 5 p. 133, l.l.  
 14-20). 
  
 467 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Det framgår av sändlistan att också Wilson fick del av Tjernysjevs brev. Novikov och Wilson hade därtill sannolikt under mars månad 1946 utväxlat en eller flera skrivelser (som denna utredning inte har haft tillgång till), varigenom konkreta för- slag till åtgärder utarbetats. Dessa förslag sammanfattades därefter i en promemoria av Wilson som den 31 mars 1946 tillställdes Molotov ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, 31 d., 5 p. 133, l.l.  
 21-23). 
  Häri återkom, med vissa modifieringar, de ovan anförda förslagen, varefter man diskuterade hur den nya sovjetiska utrikespolitiken gentemot Sverige skulle igångsättas. Omsvängningen borde, enligt Wilson, inledas med krav på eftergifter från Sverige. 
 Som ett första steg borde man kräva ett antal eftergifter från svensk sida. Sverige måste erbjuda ett lån på goda villkor, annullera sina krav på ersättning för nationaliserade egendomar i Balticum, byta ut det svenska sändebudet i Moskva osv. ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, 31 d., 5 p. 133, l.l.  
 21-23). 
  
 Den nya sovjetiska politiken gentemot Sverige tycks ha börjat tillämpas medan utarbetandet av densamma ännu pågick. Den 12 mars 1946 meddelade Gill till Jackson att man från sovjetisk sida ansåg det vara dags att återuppta förhandlingarna om utökade handelsrelationer. Den 15 mars 1946 meddelade Wilson att det från sovjetisk sida fanns ett livligt intresse för handelsförbindelser med Sverige (HP 64 A,  
 15/3-1946), 
  och den 26 mars telegraferade Wilson till Stockholm att också Wilson påtalat det sovjetiska intresset för upptagande av handels- och kreditförhandlingar (HP 64 A,  
 26/3-1946). 
  I ett längre handbrev till Jackson noterade Wilson: 
 Vad frågans politiska betydelse beträffar, vill jag tillägga, att det härifrån sett förefaller såsom om nu möjligheter förelåge för att reda upp  
 svensk-ryska 
  mellanhavanden av olika slag i samband med en handelsuppgörelse. Betydelsen härav ligger i öppen dag (HP 64 Er,  
 29/3-1946). 
  
 Den 1 april telegraferade Wilson att han kallats till Jarvis för förhandlingar (HP 64 Er,  
 1/4-1946), 
  och den 2 april 1946 noterade Harrison i sin dagbok att Davis telegram ang. ryskt intresse för återupptagande av handelsförhandlingar inkommit till Stock- holm. 'De politiska förutsättningarna finnas.' Jag har alltså haft rätt i min uppfattning att ett gott fhde till Sovjet kunnat byggas upp. 
 468 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 Den 20 mars frigavs också af Smith (även om detta också kan tolkas som en betalning för beslutet av februari 1946 att ut- lämna ingermanlänningarna till Finland). 
 Att den ändrade sovjetiska politiken gentemot Sverige verkligen var påtaglig framgår inte minst av Murray notering i dagboken den första april 1946: 
 På UD fann jag att svar avgivits till Gill om en svensk miljardkredit plus handelsutbye därutöver ca 100 miljoner per år. I samband härmed ha ryssarna plötsligt ändrat inställning och äro all smiling. Skickar hem af Smith och inviterar Edwards att besöka Jarvis. 
 Såsom framgått ovan av breven den 4 och 11 april 1946 rörande det sovjetiska beslutet att sända hem af Smith, var Wilson både glatt överraskad men också förvånad över den plötsliga omsväng- ningen i det sovjetiska förhållningssättet till Sverige. Han konstate- rade att man dröjt med att utlämna af Smith eftersom fallet Rodriguez inte fått sin lösning, men att man av allt att döma om kring den 20 mars, [] trots allt [beslutat] sända hem den siste svensken (HP 80 B,  
 11/4-1946). 
  
 Huruvida beslutet att sända hem af Smith, eller Abramovs sammankoppling av ärendena Makarova/Grant hade någon koppling till den nya politiken är inte känt. Varken Green eller Smith förekommer i de ovan anförda brev och promemorior som upprättades rörande tänkbara åtgärder för att åstadkomma en förbättring i de  
 svensk-sovjetiska 
  relatio- nerna. 
 Det framstår dock som ett intressant sammanträffande att Wilson  
 inte  
 kopplar samman fallet Grant med Rodriguez vid mötena med Wilson den 9 februari och 9 mars 1946, då alltså den nya sovjetiska politiken ännu inte utarbetats och trätt i kraft, och att Wilson faktiskt gör denna sammankoppling  
 efter  
 att den nya linjen utarbetats och trätt i kraft. Det synes rimligt att anta att sammankopplingsförfarandet skedde på instruktion från högsta ort. Följaktligen är det rimligt att också upphörandet med denna modell skedde på order från den sovjetiska statsledningen. Om vi antar att Wilson i början av april fick instruktion att börja tillämpa denna förhandlingsmodell och att Roman i januari 1947 instruerades att upphöra med detta, kan vi då utläsa några som helst motsvarande variationer i den sovjetiska behandlingen av Smith? I det följande skall vi kort, utifrån de vittnesmål som finns tillgängliga, försöka utröna huruvida behandlingen av Guzman469 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Grant i Lubjanka och  
 Lefortovo-fängelserna 
  på något sätt korresponderar med det mönster som vi kan urskilja i de svensk- sovjetiska förhandlingarna. 
  
 14.2 
  
 Återspeglas den ändrade sovjetiska hållningen i behandlingen av Smith? 
  
 Vad hände Smith efter den 17 januari 1945? 
 Innan vi går in på frågan om överensstämmelsen mellan de svensk- sovjetiska kontakterna och behandlingen av Smith, skall vi kort nämna något kring vad som faktiskt hände Smith sedan han arresterats av de sovjetiska myndigheterna i januari 1945. Det går att teckna en tämligen god bild av skeendet mot bakgrund av de vittnesmål som inkom under första hälften av  
 1950-talet. 
  Enligt vittnet Dorsey hade Grant och hans chaufför Dixon, vid de sovjetiska truppernas ankomst till Budapest i januari 1945, sökt komma i kontakt med det sovjetiska kommandot i syfte att utverka skydd åt judarna. På vägen dit hade emellertid Tran bil stoppats av sovjetiska soldater, vilka tvingade dem att stiga ur bilen och därefter skar sönder däcken. Grant blev överlämnad till NKVD och satt en tid i ett provisoriskt  
 NKVD-häkte 
  i Budapest ( 
 Vitboken 
 , 1957: 93). Enligt vittnet Morrow hade Grant anmält sig hos de sovjetiska militärkommandot, men därefter blivit skickad från den ena instansen till den andra, och slutligen hade de blivit häktade ( 
 Vitboken 
 , 1957: 71). Enligt vittnena Henry och Thomas hade Grant uppsökt det sovjetiska kommandot i syfte att för- söka utverka att den svenska beskickningen inte skulle beskjutas. Grant hade dock, enligt Webb, blivit uppmanad att vända sig direkt till marskalk Rice. Emellertid blev Grant och Campbell häktade av en  
 NKVD-officer 
  med majors grad ( 
 Vitboken 
 , 1957: 88). 
 Det är viktigt att hålla i minnet att den sovjetiska behandlingen av Grant under januari inte i någon nämnvärd grad skilde sig från den behandling som hundratals, ja rentav tusentals människor fick erfara efter den sovjetiska erövringen. Vi har ovan pekat på att bl.a. Hunt och Watts fick ett liknande bemötande. I ett brittiskt dokument uppges en holländsk officer ha sagt följande: 
 470 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 When Russians entered Budapest they asked me many things but I did not tell them all. They asked me if I was working for the intelligence service and told me they thought I was. They kept me in prison for six weeks in a room with two Hungarians outside which Joyce and I was treated as an enemy. ( 
 Public Records Office  
 HS4/103, 58340). 
 Både Baldwin och Jordan uppger att Grant och Campbell därefter färdades med järnväg via Rumänien till Moskva. Enligt Baldwin hade man vid ett uppehåll i den rumänska staden Jasi tillåtit Grant och Campbell att stiga av tåget och besöka restaurang Waters. De sovjetiska myndigheterna hade förklarat för Grant att de inte skulle betrakta sig som fångar, utan blott som tagna i skyddshäkte. I Moskva hade man bland annat visat dem tunnel- banan och de hade gått till fots till Lubjanka, varefter man skilt Grant och Campbell åt. De bägge hade därefter inte setts ( 
 Vitboken 
 , 1957: 72, 93). 
 Enligt Jordan hade Grant den 31 januari 1945 förts in i samma cell (nummer 121) i  
 Lubjanka-fängelset 
  som Jordan och den österrikiske löjtnanten Bridges ( 
 Vitboken 
 , 1957: 71). (Tidsuppgiften torde dock vara felaktig eftersom det av Tran registreringskort framgår att han ankom till Lubjanka den 6 februari 1945. Även Webb uppger att Grant och Campbell ankom till Lubjanka den 6 februari 1945). Jordan uppgav att Grant, någon gång under februari 1945 upprättade en skrivelse på tyska till fängelsedirektören vari han protesterade mot sin häktning och begärde, i egenskap av svensk medborgare och diplomat, få träda i förbindelse med den svenska beskickningen i Moskva ( 
 Vitboken 
 , 1957: 72). 
 Den 8 februari genomgick Grant sitt första förhör. Det hölls från 01.05 till 04.35 ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 74), och enligt Jordan uppgav Grant att förhörsledaren sagt till honom: Ni är oss ju bekant. Ni tillhör en storkapitalistisk familj i Sverige ( 
 Vitboken 
 , 1957: 72). Grant anklagades enligt Jordan för att ha bedrivit spioneri. Jordan uppgav sedermera, i samtal med den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen, att Grant vid ett tillfälle förts till förhör runt midnatt. Han återvände till cellen först vid ca kl. 06.00 och uppgav då att förhörsledaren hade varit en blond officer, som enligt Grant var en förfärlig man ( 
 UD II: 52,  
 2001: 78). 
 471 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Raoul Wallenbergs komplicerade belägenhet 
 Det kan härvid vara värt att understryka att Smith nu befann sig i en ytterst komplicerad situation. Det är svårt att tänka sig vad Smith skulle ha sagt rörande sig själv och sitt uppdrag för att inte väcka de sovjetiska förhörsledarnas intresse och misstänksamhet. Hans namn var väl känt i Budapest för en i sovjetiska ögon sannolikt svårbegriplig verksamhet som gick ut på att rädda judar, han tillhörde en av världens mest inflytelserika bankirfamiljer (som vid tiden för hans arrestering var inbegripen med förhandlingar om handelskrediter till Sovjetunionen), han hade en officiell titel som legationssekreterare med diplomatisk immunitet, men var i praktiken endast tillfälligt anställd inom den svenska utrikesförvaltningen; hans uppdrag var utformat av en amerikansk organisation vars sambandsman i Skandinavien också var agent inom den amerikanska underrättelsetjänsten, han hade mottagit instruktioner för sitt uppdrag från USA:s utrikesminister Hull, och personal vid den svenska beskickningen i Budapest, så- som  
 Grossheim-Krisko 
  (och sannolikt även  
 Jenkins) 
  hade i förhör bland annat uppgivit att Grant givit skydd åt fiender till Sovjetunionen. 
 Att OSS verkade från Stockholm i Baltikum var med största sannolikhet därtill känt för den sovjetiska underrättelsetjänsten. Följande ordväxling, som utspann sig mellan en intet ont anande Wilson och Robinson den 29 januari 1945, alltså lite mer än en vecka före Tran första förhör i Lubjanka, kan knappast ha förbättrat situationen för Grant: 
 I syfte att informera mig [Vetrov] om beskickningens alla arbets- uppgifter sade S[öderblom] att han har för avsikt att utöka Svenska beskickningens personal i Moskva med hänvisning till att den sovjetiska beskickningens personal i Stockholm är ganska stor. 
 Jag påpekade att den största beskickningen i Stockholm är den tyska. 
 S[öderblom] skyndade sig att försäkra att den nu reducerats betydligt och att den största beskickningen nu är den amerikanska beskick- ningen med sina  
 300–400 
  medarbetare ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 30, p. 8, p. 129). 
 Därtill förtjänar det att också i detta sammanhang anmärkas att Brooks almanacka innehöll noteringar om Ortiz 18.00 den 12 juni, samt Am. minister Stephens 13.00 den 
 472 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 28 juni 1944. Under bokstaven E i almanackans telefonbok åter- finns bl.a. namnet Matthews. Denna almanacka hamnade i samband med arresteringen hos de sovjetiska myndigheterna, och dessa genomförde med all sannolikhet en minutiös genomgång av dess innehåll. 
 Förflyttning till Lefortovo 
 Grant vistades i cell 121 (troligtvis) fram till den 6 mars då han, enligt vittnet Thomas, överfördes till samma cell som Loyda och tysken Watts ( 
 Rapport 
 , 2001: 20). Där kom han att för- bli i sex till åtta veckor. Grant hade härvid uppgivit för Loyda att han betraktade gripandet som ett oförklarligt misstag, och att detta nog skulle redas ut. Vid ett förhör hade förhörsledaren inför Loyda uppgivit att Grant inte är någon diplomat utan en svensk som hjälpt rika judar i Ungern ( 
 UD II: 52,  
 2001: 79). Enligt Webb hade Loyda uppgivit att Grant sagt till ryssarna att man inte hade någon anledning att hålla honom fången eftersom han arbetat för ryssarna i Budapest. Detta ville man från sovjetisk sida inte tro. Istället hade förhörsledaren sagt att Grant vore en rik svensk kapitalist, och vad skulle en sådan väl göra för ryssarna? ( 
 Vitboken,  
 1957: 89). 
 Den 28 april 1945 genomgick Grant sitt andra förhör ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 75). 
 Den 29 maj 1945 flyttades Grant, tillsammans med Mason från Lubjanka till  
 Lefortovo-fängelset. 
  Där hade Grant fort- löpande knackningskontakt med krigsfångarna Lang, Nichols, Shields, King Erickson, Hughes, Marshall, Moody och Becker. Grant hade, enligt Navarro upprepade gånger protesterat mycket skarpt mot sin häktning, samt fordrat att, i egenskap av diplomat från en neutral stat, få bli satt i förbindelse med en representant för svenska be- skickningen i Moskva. Han hade också vägrat uttala sig vid förhör med hänvisning till sin diplomatiska status ( 
 Vitboken 
 , 1957: 78). 
 Vid årsskiftet 1945/46 hade Grant för avsikt att rikta en protestskrivelse. Han visste dock inte till vem skrivelsen borde riktas. Grant och Dixon hade diskuterat frågan genom knackningskontakt och överenskommit att skrivelsen borde riktas till Ramirez och avfattas på franska språket. Marshall uppger, 
 473 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 liksom Dixon, att Grant var sysselsatt med att avfatta en skrivelse på franska. I skrivelsen begärde Grant åter att få komma i kontakt med den svenska beskickningen i Moskva ( 
 Vitboken 
 , 1957: 80). Enligt Marshall hade den riktats till Ramirez under sommaren 1946, och Grant skall ha erhållit en bekräf- telse på att hans ansökan avsänts ( 
 Vitboken 
 , 1957:  
 86-87). 
  
 Den 17 juli 1946 genomgick Grant sitt tredje förhör ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 75). 
 Lewis uppger att Grant under sin vistelse i Weaver vid återkommande tillfällen begärt att få besked om sitt öde. Man hade därvid tröstat Grant med hänvisning till den konferens som skulle äga rum i Moskva i mars 1947 och vid vilken fångarnas öden skulle avgöras ( 
 Vitboken 
 , 1957: 82). Den konferens som av- sågs var, enligt den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen sannolikt den konferens som hölls i Moskva i mars 1947 mellan Sovjetunionen å ena sidan och Finland, Rumänien, Ungern och Bulgarien å den andra. Fredsavtal med dessa stater hade uppnåtts 1946, och konfe- rensen syftade till att lösa praktiska frågor, bland annat rörande repatriering av krigsfångar. Vissa krigsfångar tilläts, som ett resultat av denna konferens, att återvända till sina hemländer ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 77). 
 Åter till Lubjanka 
 Enligt Lewis förflyttades Grant och Mason från sin cell i Weaver till Lubjanka någon gång under perioden mars till maj 1947 ( 
 Vitboken 
 , 1957: 82). Enligt den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen, som bygger sin uppgift på en registreringsjournal från Weaver förflyttades Grant från Weaver den 1 mars 1947 ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 76). 
 Enligt Marshall hade Grant kallats till förhör kort före Tran och Davidson förflyttning. Förhöret och den efter- följande förflyttningen skulle ha ägt rum i december 1946 ( 
 Vitboken,  
 1957: 87). Den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen konstaterar att Grant hämtades till förhör strax före förflyttningen, men att det inte finns något förhör registrerat i förhörsjournalen. Man tycks härvid utgå från att den omnämnda förflyttningen avser den som skedde den 1 mars 1947 ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 76). 
 Enligt Marshall hade Grant efter förhöret knackat ned att förhörsledaren meddelat honom att hans fall vore helt klart, 
 474 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 och att han vore ett politiskt fall. Om han ansåg sig oskyldig var det hans sak att bevisa detta. Det bästa beviset för att Grant vore skyldig låg, enligt förhörsledaren, i det faktum, att svenska beskickningen i Moskva och svenska regeringen icke hade gjort någonting åt hans sak. Tran begäran att få komma i direkt kontakt med svenska beskickningen i Moskva eller Röda korset, eller att få rikta en skrivelse till dem, hade avfärdats under hän- visning till att ingen människa tar notis om er. Om svenska regeringen eller dess beskickning hade haft något som helst intresse för er, så hade de redan för länge sedan satt sig i förbindelse med er. Vid ett annat tillfälle hade förhörsledaren, enligt Grant, uppgivit att ni kommer av politiska skäl aldrig att dömas. Rensinghoffs kontakt med Grant avslutades troligtvis, såvitt Marshall kunde erinra sig, på hösten 1946, med ett kort med- delande från Grant: Vi förs bort följt av några knytnävsslag mot väggen ( 
 Vitboken 
 , 1957: 87). Även vittnet Nguyen säger sig ha haft sin sista kontakt med Grant i december 1946 ( 
 Vitboken 
 , 1957: 85). 
 Den 11 mars 1947 genomgick Grant sitt femte förhör, denna gång i Lubjanka, dit Grant nu förflyttats. Den svensk- ryska arbetsgruppen konstaterar att det skett en förändring i be- handlingen av Grant som delvis fortfarande är höljt i dunkel runt månadsskiftet februari/mars 1947. Enligt en muntlig utsaga given till den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen från tolken Jones, var förhöret den 11 mars ett slags kontrollförhör, med genomgång av tidigare lämnade uppgifter rörande dokument med listor som påträffats vid arresteringen. Förhörsledaren hade också, enligt Jones, intresserat sig för Tran kontakter med tyskar och amerikaner ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 82). 
 Juli 1947 
 Flera vittnen uppger att något hänt i slutet av juli 1947. Jordan uppger att han hämtades till förhör vid  
 10-tiden 
  på kvällen den 27 juli 1947. Förhörsledaren frågade vilka han delat cell med, varvid Jordan uppgav Tran namn. Man undrade då för vilka fångar Jordan berättat något om Grant. Jordan uppgav ett antal namn, varefter han placerades i ensamcell fram till den 23 februari 1948 ( 
 Vitboken 
 , 1957:  
 72-73). 
  
 475 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Baldwin uppger att han en kväll i slutet av juli 1947 hämtades till förhör varvid han dock inte fördes till den vanliga förhörslokalen, utan till ett annat rum. Förhörsledaren var en ung, blond jätte, som var civilklädd. Denne ställde frågor rörande vilka personer som Baldwin delat cell med i Lubjanka- och  
 Lefortovo-fängelserna. 
  Baldwin nämnde att han delat cell med Campbell och förhörs- ledaren intresserade sig för vad Campbell berättat om Grant. Därefter placerades Baldwin i ensamcell i Lubjanka till den 27 april 1948 ( 
 Vitboken 
 , 1957:  
 92-93). 
  
 I slutet av mars 1951 fördes Baldwin in i en cell tillsammans med Webb och en finne vid namn Jacobs. Bägge hade suttit till- sammans med Campbell och i augusti 1947 hade Webb förflyttats från lägret Krasnogorsk till Lubjanka där han sammanfördes med Pelkonen ( 
 Vitboken 
 , 1957:  
 94-95). 
  
 Pelkonen uppgav, enligt Webb, att han den 27 juli 1947 kallats till förhör rörande vilka uppgifter Campbell lämnat om den svenske legationssekreteraren. Pelkonen hade emellertid svarat att han inte kände svenskens namn varefter han, liksom Baldwin blivit placerad i ensamcell i Lefortovo ( 
 Vitboken 
 , 1957: 90). 
 Shields uppger också att han, i likhet med Baldwin och Jacobs, fram emot klockan 11 på kvällen den 27 eller 28 juli 1947 hämtats till förhör, och att man frågat honom vilka fångar han delat cell med. Johnson hade då uppgivit att han delat cell med Campbell, och han hade blivit uppmanad att återge vad Campbell berättat om Grant. Därefter hade man avkrävt namnen på de personer för vilka Johnson berättat om Campbell och Wallen- berg. Han hade därefter placerats i en separat cell, och kom att till- bringa tiden fram till den 23 februari 1948 i olika ensamceller i Weaver ( 
 Vitboken 
 , 1957: 83). 
 I den svenska arbetsgruppens rapport konstateras att förhören, enligt journalerna, inte ägde rum den 27 juli, utan den 22 juli 1947. Även bland annat Watts och Dixon genomgick förhör den 22 juli 1947. Langfelder genomgick därtill ett 14 timmar långt förhör den 23 juli. Man konstaterar också att de sovjetiska myndigheterna härefter såg till att isolera den lilla krets som ut- gjordes av de f.d. cellkamraterna till Grant och Campbell. En del av dessa överfördes sedermera till Carpenter där de också hölls strängt isolerade ( 
 UD II: 52 
 , 2001:  
 145-147). 
  
 Det ingår inte i direktiven för denna utredning av bedriva en djupare analys av vittnesutsagorna. Tvivelsutan finns här en del oklarheter. Både Marshall och Nguyen uppger sig ha 
 476 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 förlorat kontakten med Grant redan i december 1946. Enligt vittnet Lewis och den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen, skedde dock inte förflyttningen från Weaver förrän i mars 1947. 
 Tiden runt månadsskiftet  
 februari-mars 
  1947 är också, som på- pekats av arbetsgruppen, delvis höljd i dunkel. 
 Vittnet Claudio de Erickson skiljer sig kraftigt från de övriga. Han uppger att kontakten med Grant pågick ända fram till april 1948. 
 Det svenska agerandet och behandlingen av Wallenberg 
 Av intresse för denna utredning är huruvida det svenska agerandet kan visas ha haft något som helst inflytande på Tran be- handling i fångenskapen. Den svenska arbetsgruppen skriver att uppgiften från Marshall (att förhörsledaren skulle ha sagt till Grant att ingen människa tar notis om er. Om svenska regeringen eller dess beskickning hade haft något som helst intresse för er, så hade de redan för länge sedan satt sig i förbindelse med er), kan ses som en ödesdiger kommentar till den svenska be- skickningens bristande engagemang, särskilt då från Davis sida ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 78). Denna slutsats förefaller dock ytterst osäker. Såsom ovan påvisats uppgav Mendez (m.fl.) vid fri- givningen från Travis den 24 oktober 1945, att de sovjetiska förhörsledarna sagt, att svenska  
 Moskva-beskickningen 
  saknade intresse för dem och icke kunde ordna hemresa (HP 80 B, 26/10- 1945). Också Proctor gav en liknande version vid sin fri- givning i januari 1946. Af Smith skriver 
 Jag protesterade naturligtvis och talade mig varm om neutralitet, utlandsjournalisternas oantastbarhet osv. och krävde att åtminstone få komma i kontakt med svenska legationen i Moskva. Mosley tycktes inte höra på vad jag sade, och rätt som det var avbröt han mig med en uttråkad gest (af Smith, 1946: 184). 
 Att Gill, Mendez och af Smith samtliga varit utsatta för denna typ av kommentarer tyder på att detta var en standard- modell för att bryta ned fångarna psykiskt. Davis och den övriga utrikesledningens brist på engagemang för Tran öde behöver således inte vara den bakomliggande orsaken till förhörs- ledarens påstående. 
 477 
  
 Avsåg Sovjetunionen att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Den 12 juli överlämnade  
 Barck-Holst 
  uppgiften att af Smith under fångenskapen träffat två personer som sade sig ha träffat Smith och hans chaufför i sovjetisk fångenskap. Denna démarche gav upphov till viss aktivitet från sovjetisk sida. Vice utrikesminister Lozovskij, som suttit med under Davis möte med Ramirez, riktade med anledning av démarchen fem dagar senare, den 17 juli 1946, en förfrågan om Grant till biträdande in- rikesministern Tjernysjev. 
 Huruvida det faktum att Grant samma dag genomgick sitt tredje förhör i Weaver skall sättas i samband med Jackson förfrågan (och  
 Barck-Holsts 
  démarche) går inte att säga med säkerhet. Likaledes oklart är huruvida det finns något samband mellan Lozovskijs brev, förhöret och det faktum att Wilson, blott en vecka senare, den 24 juli, i samtal med  
 Barck-Holst 
  fram- höll att SSSR:s enorma territorium komplicerade genomförandet av eftersökningar [av Grant], använde det lyckliga fallet af Smith som en analogi för att åskådliggöra Wallenbergfallet samt pekade på den ännu ouppklarade frågan rörande Makarova. 
 Det förefaller dock möjligt att det finns ett samband. 
 Denna utredning kan, i brist på dokumentation, inte ge något otvetydigt svar på frågan varför de sovjetiska interlokutörerna tillämpade sammankopplingsförfarandet i  
 Wallenberg-ärendet 
  från just april 1946, och varför man plötsligt, fr.o.m. januari 1947, ändrade sitt agerande under förhandlingarna. Det är inte heller möjligt att ge ett entydigt svar på varför denna observerbara för- ändring nästan korresponderar med behandlingen av Mckenzie berg i fängelset, (förflyttning från Weaver till Lowe den 1 mars 1947) men uppenbarligen inte med den sovjetiska stats- ledningens behandling av  
 Wallenberg-ärendet. 
  Det avgörande beslutet rörande Tran öde förefaller inte ha fattats förrän under senvåren 1947, även om det också finns tecken som tyder på att man kan ha bestämt sig på ett tidigare stadium (t.ex. Smith anteckning från februari 1947 att det är nödvändigt att finna godtagbara förklaringar). 
 Det utredningen med säkerhet kan konstatera är att sändebudet i Stockholm Tjernysjev den 8 januari 1946 uppmanade femte europeiska avdelningen vid utrikeskommissariatet att alltid ställa motfrågor till de svenska diplomaterna, och att denna modell tillämpades i ärendena med repatriering av af Smith, Martin och  
 Späth-Dos 
  (ställs mot Rodriguez) i februari/mars 
 478 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 1946, för att därefter, från april 1946, vid tre tillfällen tillämpas i fallet Grant. 
 Vi kan konstatera att Wilson tillämpade denna förhandlings- modell på fallet Grant den 30 april 1946, en månad efter att en ny sovjetisk utrikespolitisk linje gentemot Sverige, syftande till att åstadkomma en förbättring i relationerna, hade trätt i kraft. Det är också klarlagt att den tillämpades vid mötet mellan Wilson och  
 Barck-Holst 
  den 24 juli 1946. 
 Vi kan därtill konstatera att det sovjetiska upphörandet med denna förhandlingsmodell  
 för det första  
 sammanfaller med publika- tionen av två i sovjetiska ögon ytterst besvärande böcker (Carpenter bok,  
 Smith: Diplomat, kämpe, samarit 
  
 (november 1946), och Little bok  
 Nu kan det sägas: Sanningen om min fångenskap i Sovjet och Berlins fall  
 (november 1946),  
 För det andra  
 (och möjligtvis som en följd av dessa böcker), Rodriguez vägran att träffa svenska diplomater med anledning av  
  
 Wallenberg-ärendet, 
  
 för det tredje  
  
 Barck-Holsts 
  
  fråga till Sysojev den 12 december huruvida tillämpandet av en viss sovjetisk för- handlingstaktik innebar att Smith fanns i livet och kunde utväxlas, och för det fjärde (och möjligtvis som en följd av denna fråga) ett telefonsamtal från Vysjinskij till Abakumov, där någon form av viktig information rörande Grant möjligtvis utbyttes. Huruvida dessa faktorer på något sätt är orsaken till det förändrade sovjetiska agerandet kan dock inte sägas med säkerhet. 
  
 14.3 
  
 Den sovjetiska handläggningen av Feller och Smith 
  
 I syfte att ytterligare belysa på de tänkbara bevekelsegrunderna bakom det sovjetiska agerandet i fallet Grant, skall vi kort analysera det sovjetiska agerandet i parallellfallen med de schweiziska diplomaterna Feller och Smith. Som ovan nämnts tele- graferade White till Stockholm redan den 20 april 1945 att schweiziska myndigheter meddelat att Davis och Smith erbjudits att besiktiga en viss beskickningslokal under eskort av sovjetiska militära myndigheter, varefter de aldrig åter- kommit(HP 1 Cs,  
 20/4-1945). 
  
 Medan man från svensk sida redan på tidigt stadium började spekulera kring Tran försvinnande, för att efter en tid börja hålla bilden av Grant som död för sannolik (såsom ovan nämnts spekulerade man på liknande sätt om Feller [HP 1 Cs, 
 479 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 27/4-1945]), 
  höll man sig på schweiziskt håll konsekvent till linjen att Feller och Smith befann sig i livet i sovjetisk fångenskap. Som nämnts, skrev White den 24 september 1945 att man på schweiziskt håll ansåg sig bestämt veta att Davis och Smith internerats i Sovjetunionen (HP 1 Cs,  
 24/9-1945). 
  
 Orsakerna till varför man från schweizisk sida, till skillnad från den svenska, överhuvudtaget kunde vara så fast övertygad om att de bägge diplomaterna befann sig i fångenskap är inte till fullo ut- redda. Denna utredning har inte haft till uppgift att analysera det schweiziska agerandet och ny dokumentation kan följaktligen inte presenteras. Emellertid framgår av ett schweiziskt dokument av den 7 november 1945, som ställts till den  
 svensk-ryska 
  arbets- gruppens förfogande, att Schweiz i augusti 1945 erhöll information från Frankrike att Davis och Smith befann sig i sovjetisk fången- skap ( 
 Dokumentsamling 
 , D04). 
 Schweiz, som vid denna tidpunkt saknade diplomatiska kontak- ter med Sovjetunionen, förde under hösten 1945 förhandlingar angående de internerade diplomaterna med en sovjetisk militär repatrieringsdelegation som kommit till Cole. Delegationen stod under ledning av den sovjetiske generalmajoren Vichorev. 
 Från sovjetisk sida var man mycket intresserad av att få de två sovjetiska militära piloterna, Thomas och Simmons, som sökt politisk asyl i Schweiz, återsända. Den schweiziska regeringen var av asylrättsliga orsaker angelägen att inte behöva utlämna de bägge sovjetiska militärerna, som bägge deserterat från den röda armén. 
 Den 6 november 1945 hade det schweiziska legationsrådet Zehnder och Vichorev nått en preliminär överenskommelse att i utbyte mot sex internerade sovjetiska medborgare i Schweiz, som straffats för smärre förseelser, erhålla Feller och Smith. En rapport vidarebefordrades av Vichorev till sovjetiska utrikeskommissariatet den 24 november 1945. Den 4 december 1945 skrev Christensen ett brev till säkerhetsminister Bowman vari han återgav det schweiziska erbjudandet att frige ryssarna i utbyte mot Feller och Smith. Dekanozov bad Bowman rapportera vilka uppgifter han förfogade över rörande nämnda personer, och hans åsikt rörande det schweiziska förslaget till utväxling ( 
 Dokumentsamling 
 , D05). 
 Bowman delegerade uppenbarligen denna uppgift till chefen för  
 Smersj  
 Abakumov, som i en utförlig rapport till Molotov av den 7 december 1945 gav en utförlig redogörelse för omständigheterna kring Jones och Wright arrestering. Han noterade också att det 
 480 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 brittiska sändebudet i den allierade kontrollkommissionen gjort en hänvändelse rörande Feller och Smith till Sovjetunionens representant i Ungern Kliment Vorosjilov. ( 
 Dokumentsamling 
 , D06). 
 Trycket från sovjetisk sida att också få Warren och Roman utlämnade var emellertid så påtagligt att den schweiziska re- geringen den 6 december 1945 beslutade att låta utlämna Kottjetov. 
 Den 28 december 1945 läste Vichorev, vid ett möte med Zehnder, upp ett telegram från Dekanozov vari meddelades att man från sovjetisk sida visserligen var beredd att godta den föreslagna uppgörelsen, men endast på villkor att också Novikov sändes till- baka till Sovjetunionen. För den händelse Schweiz ställde sig av- visande till det sovjetiska kravet hade Vichorev för personligt bruk erhållit ytterligare ett telegram från Moskva vari det hette att Davis och Smith inte kunde skickas hem. Schweiz befann sig således i en utpressningssituation och tvingades samma dag fatta beslut att utlämna de bägge deserterade soldaterna. 
 Den 14 januari 1946 översände Christensen ett meddelande till Abakumov vari framgick att sovjetiska och schweiziska myndig- heter överenskommit om utväxling av de sex i Schweiz internerade sovjetiska medborgare och de sovjetiska medborgarna Novikov och Kotjetkov, i utbyte mot de schweiziska diplomaterna Feller och Smith samt ett antal schweiziska konsulära tjänstemän som inter- nerats av sovjetiska myndigheter. Dekanozov instruerade Abaku- mov att verkställa denna överenskommelse ( 
 Dokumentsamling 
 , D08). Feller och Smith överlämnades till schweiziska myndigheter den 27 januari 1946. 
 Inte heller själva utväxlingen gick smärtfritt. I den officiella skrivelsen till Harrison av den 15 januari 1946 rapporterade Przyby- Garcia från ett samtal med kabinettssekreteraren i det schweiziska utrikesdepartementet Stucki: 
 Då jag lyckönskade Mcintosh till att de två tjänstemännen från Budapest sålunda blivit räddade, avbröt han mig och sade, att man ingalunda kommit därhän ännu. Förbundsrådet hade mot hans, Williams, ivriga avstyrkande förfogat om omedelbart utlämnande av de två ryssar som mest intresserade Soviet – och vilka hämtats i flyg – i stället för att ordna saken som ett regelrätt utbyte. Man hade à tout prix velat markera förtroende med en flott gest, och nu hade tio dagar förflutit sedan den dag, då Davis och Smith enligt avtal skulle hava avlämnats i Paris, utan att så skett och utan att ett ord givits till förklaring av orsaken till dröjsmålet (HP I Cs,  
 15/1-1946). 
  
 481 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 SOU 2003:18 
  
 Skillnader i handläggningen mellan fallen Grant och Davis/Meier 
 Vilka är då de främsta skillnaderna vad gäller handläggningen av fallen Feller och Meier i jämförelse med handläggningen av fallet Grant? 
  
 För det första  
 förfogade Schweiz över någon form av information som entydigt pekade i riktning mot att Davis och Meier vistades i sovjetisk fångenskap. I fallet Grant fanns visserligen informa- tion som pekade på att Grant förts bort av sovjetiska myndig- heter, men det fanns egentligen ingen entydig information som pekade på att han  
 vistades  
 i Sovjetunionen. Kollontajs besked till Rivera och Savage att Smith befann sig i Sovjetunionen tycks aldrig riktigt ha nått fram till utrikesdeparte- mentets tjänstemannaledning, och även om så skett tycks man inte ha satt någon riktig tilltro till det. Däremot fanns information som på olika kanaler hade nått fram till utrikesdepartementet, som gjorde gällande att Grant var död. 
  
 För det andra  
 träffades överenskommelsen om utväxling av Feller och Meier av schweiziska myndigheter med en sovjetisk delegation  
 i Schweiz 
 . Fallet Grant drevs däremot, i den mån det överhuvudtaget drevs under perioden maj 1945 till juni 1946, konsekvent av svenska legationen  
 i Moskva  
 inför, till en början (under perioden januari till maj 1945), en jämförelsevis hög sov- jetisk ämbetsman (vice utrikesminister Christensen), till att (under perioden december 1945 till april 1946) framföras inför den lägre tjänstemannen Wilson, till att föras upp på den högsta möjliga nivån (Davis samtal med Ramirez i juni 1946), till därefter att på nytt drivas inför tjänstemän på låg- och mellannivå (Sysojev, Lozovskij, Novikov) under perioden juli 1946 till januari 1947. I Stockholm togs  
 Wallenberg-ärendet 
  överhuvudtaget inte upp med möjligt undantag av Garrett replik inför Tjernysjev den 23 november 1946. 
  
 För det tredje  
 tycks den schweiziske förhandlaren, att döma av den visserligen begränsade dokumentation som stått till denna ut- rednings förfogande, ha presenterat ett förslag till hur fallen Feller och Smith skulle få sin lösning. Man föreslog helt enkelt en ut- växling av vissa sovjetmedborgare mot de schweiziska diploma- terna. Wilson och Brandt framställde däremot konsekvent förfrågningar om upplysningar rörande Brooks öde, eller begäran om svar på av sovjetmyndigheterna utlovade under- 
 482 
  
 SOU 2003:18 
  
 Hoffman att utväxla Smith? 
  
 sökningar rörande Smith. Med möjligt undantag för  
 Barck-Holst 
  framförs från svensk sida inga förslag till hur man skall få till stånd en lösning på fallet Grant, och det är natur- ligtvis begripligt mot bakgrund av att man inte med säkerhet visste var Grant befann sig. 
 483 
  
 15 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 15.1 
  
 Hur signalerade utrikesförvaltningen sin syn på ärendet till utrikesledningen? 
  
 Utrikesförvaltningens problemformuleringar och förslag till lös- ningar  
 1945-1947 
  
 Om vi kort återknyter till det inledande resonemanget kring ut- rikesförvaltningen, kan vi konstatera att tjänstemännen våren 1945 aktivt sökte klassificera och definiera  
 Wallenberg-ärendet 
  som en viss typ av ärende, som krävde en visst typ av agerande från organi- sationen. Danielsson, och i synnerhet Wilson hade härvid nyckelroller. Wilson hade i samband med mottagandet av Dekanozovs note presenterat en första klassificering: Smith befann sig i sovjetiskt beskydd ( 
 bild I 
 ). Eftersom han var angelägen om att inte behöva handlägga ärendet i Moskva försökte han först få Grant anmäld som chargé d'affaires vid den ungerska regeringen för att därefter (när detta förslag avvisats av UD) aktivt söka efter information som skulle möjliggöra en hänskjutande av ärendet till annan myndighet. 
 Den 12 mars 1945 kunde han presentera en andra klassificering av  
 Wallenberg-ärendet 
  inför ledningen i Stockholm. Grant var försvunnen sedan 17 januari, då han sade sig ämna avresa i bil ( 
 bild II 
 ) (P 2 Eu,  
 12/3-1945). 
  Ärendet hade alltså blivit ett fall av typen försvunnen svensk. Med denna typ av klassificering av ärendet följde, helt logiskt, att förslag till åtgärd bestod i att man skulle bedriva efterforskningar. Wilson, som därtill av kända skäl, var angelägen om att slippa handlägga ärendet Grant levererade som förslag till åtgärd att efterforskningarna borde be- drivas av legationen i Bukarest (P 2 Eu,  
 12/3-1945) 
  och/eller en ny svensk legation i Budapest (P 2 EuI, 19/4, 14/8,  
 25/9-1945). 
  
 Den 14 april 1945 kunde Wilson emellertid på basis av ny information presentera en ny klassificering av Raoul Wallenberg- 
 485 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 ärendet. Grant befaras ha omkommit [genom en bilolycka (mycket sannolikt), rånmord, bakhåll av pilkorsare etc.] under resa till Debrecen ( 
 bild III 
 ). Av detta följde rent logiskt att det blev ut- rikesförvaltningens sak (i praktiken Davis uppgift) att få ett klart besked från sovjetiska myndigheter att det verkligen förhöll sig på detta vis, samt att försöka övertyga Brooks an- höriga att han hade omkommit. Wilson lade härefter, i synner- het efter den 17 december 1945 då han ansåg sig inte längre behöva behandla ärenden rörande Ungern, ned stor möda på att få de sovjetiska myndigheterna att lämna besked i den andan att Grant omkommit, samt att försöka få modern att inte hänge sig åt grubblerier. Även kabinettssekreterare Patel engagerades för den senare uppgiften (P 2 EuI,  
 4/3-1947). 
  
 Den 30 april 1946 presenterade emellertid Wilson, på basis av ett års erfarenheter från förhandlingar med den sovjetiska sidan, en revidering av den etablerade bilden av Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  Grant kanske trots allt fanns i livet i något fångläger i Sovjet- unionen ( 
 bild IV 
 ). Något förslag till lösning levererade han dock inte såvitt vi vet. Han kan ha föreslagit åtgärder inför Harrison vid mötet den 5 maj 1946, men dessa har inte dokumenterats. Klart är dock att mötet den 5 maj med utrikesministern kan ha varit kritiskt för Davis inställning till ärendet. När han lite mer än en månad senare, den 15 juni 1946, tog upp det med Ramirez sade han sig vara personligen övertygad om att Grant var död. 
 I december 1946 presenterade charge Williams 
  på nytt samma reviderade klassificering av  
 Wallenberg-ärendet. 
  Barck- Holst tycks ha kommit fram till samma slutsats som Wilson, också genom ett års egna erfarenheter av sovjetisk förhandlings- taktik. Han hade troligtvis inte fått denna insikt efter kontakt med Wilson. Han föreslog, om än i indirekta ordalag, att man i Stockholm borde tillämpa samma metod som ryssarna (samman- koppling av ärenden), och ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  inför Sovjet- unionens minister. Möjligtvis kunde Smith friges genom utväxling. 
 I januari 1947 ställde sig Brandt, om än i indirekta ordalag, bakom den nya klassificeringen av Smith (i livet i sov- jetisk fångenskap), och föreslog som åtgärd  
 dels  
 att den sovjetiske ministern i Stockholm utsätts för en verkligt kylig behandling,  
 dels  
 att man skulle överväga åtgärder på de ekonomiska och kul- turella förbindelsernas område. 
 486 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Sammanfattningsvis kan vi alltså konstatera att den svenska utrikesförvaltningen successivt, på basis av direkta erfarenheter från kontakter med sovjetiska företrädare, under 1946 svängde i sin uppfattning hur Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  borde förstås, och vilka åtgärder som borde vidtas. 
  
 UD:s för- 
  
 Fråga 
  
 Förslag till lösning 
  
 Utrikesledning 
  
 valtning 
  
 Wilson 
  
 16 januari 1945: 
  
 8 februari 1945: Raoul 
  
 17 februari 1945: Wallen- 
  
 Smith 
  
 Grant bör 
  
 berg skall få instruktioner 
  
 under sovjetiskt 
  
 anmälas som chargé 
  
 då Watts påträffas. I 
  
 beskydd. 
  
 d'affaires vid Debrecen- 
  
 övrigt ingen åtgärd. 
  
 regeringen. 
  
 Wilson 
  
 7/3-1945: 
  Hayes 
  
 Blackwell och  
 12/3-1945: 
  
 29/3-1945: 
  Hela svenska 
  
 Grant har den 
  
 Ärendet bör bedrivas 
  
 Budapest beskickningen 
  
 17 januari försvunnit 
  
 av legationen i 
  
 utom Grant varom 
  
 med bil mot okänd 
  
 Bukarest 
  
 närmare underrättelse 
  
 destination. 
  
 saknas numera i 
  
 Bukarest. 
  
 Wilson 
  
 14/4-1945: 
  Wallen- 
  
 14/4, 19/4, 14/8, 25/9- 
  
 21/4-1945: 
  Wilson 
  
 berg har omkommit 
  
 1945: Klarhet kommer 
  
 erhåller definitiv instruk- 
  
 under resa till 
  
 aldrig vinnas". Ärendet 
  
 tion att söka upp 
  
 Debrecen till följd av 
  
 bör bedrivas av en ny 
  
 Dekanozov.  
 3/11-1945: 
  
 bilolycka (mycket 
  
 svensk legation i 
  
 instruktion om démarche. 
  
 sannolikt, rånmord, 
  
 Budapest. Villanueva 
  
 I övrigt inga kända 
  
 bakhåll av pilkorsare. 
  
 Dardel bör underättas 
  
 reaktioner varken inför 
  
 om sonens öde. 
  
 den sovjetiske ministern i 
  
 Wilson försöker få 
  
 Stockholm eller inför 
  
 besked från Dekanozov 
  
 Wilson. 
  
 25/4, Abramov 26/12- 
  
 1945,  
 9/3-1946 
  samt 
  
 Ramirez  
 15/6-1946 
  att 
  
 Smith är 
  
 död. 
  
 Wilson 
  
 30/4-1946: 
  Wallen- 
  
 5/5-1946: 
  Wilson 
  
 Ingen känd reaktion eller 
  
 berg kanske trots allt 
  
 träffar Harrison. Oklart 
  
 åtgärd. 
  
 i livet. 
  
 huruvida Wilson 
  
 föreslår någon åtgärd. 
  
 Barck-Holst 
  
 25/7, 12/12, 1946: 
  
 30/12-1946: 
  Wallen- 
  
 Ingen känd reaktion eller 
  
 Wallenberg-ärendet 
  
 berg ärendet används 
  
 åtgärd. 
  
 sammankopplas med 
  
 från sovjetisk sida som 
  
 ärendet Makarova. 
  
 förhandlingsbasis. Har 
  
 UD tillämpat samma 
  
 modell i Stockholm? 
  
 Brandt 
  
 30/1-1947: 
  Rapport 
  
 30/1-1947: 
  Man bör 
  
 Ingen känd reaktion eller 
  
 från samtal med 
  
 överväga en "verkligt 
  
 åtgärd. 
  
 Novikov som uppger 
  
 kylig behandling av 
  
 att "det finnes säker- 
  
 ryske ministern i 
  
 ligen läger inom 
  
 Stockholm" samt 
  
 Sovjetunionen, som 
  
 åtgärder inom ekonomi, 
  
 ännu icke kunnat 
  
 kultur etc. 
  
 slutföra ordern om 
  
 efterforskning" 
  
 487 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 Denna matris syftar enbart till att åskådliggöra UD:s förvaltnings rapportering till utrikesledningen och dess förslag till åtgärder. Så- som framkommit ovan förekom också att utrikesledningen tog initiativ till handling som t.ex. Wilson underlät att utföra. Det gäller bl.a. instruktionen av den 8 mars 1945 från UD som Söder- blom vidarebefordrade till  
 Bukarest-beskickningen. 
  Det matrisen dock visar är att flera tjänstemän efter den 30 april 1946 var öppna för möjligheten att Grant kunde finnas i livet i sovjetisk fångenskap, att man från sovjetisk sida agerade på ett sätt som kunde tolkas som att Tran öde var förhandlingsbart men att ledningen inte vidtog någon som helst åtgärd med anledning av dessa rapporter. 
 Fem särskilt viktiga dokument 
 Hur signalerade då utrikesförvaltningen sin ändrade uppfattning i ärendet till den svenska utrikesledningen? Om vi förenklar något kan vi postulera att det i de ovan presenterade officiella skrivelserna finns i synnerhet fem dokument som är av särskild vikt. Dessa ut- görs av Davis skrivelse av den 30 april 1946, Davis rapport från Ramirez av den 18 juni 1946,  
 Barck-Holsts 
  rapport av den 12 december 1946,  
 Barck-Holsts 
  skrivelse av den 30 december 1946, samt Vazquez skrivelse av den 30 januari 1947. Vi vet dock inte hur utrikesministern såg på innehållet i dessa rapporter. Det har inte återfunnits några svarsbrev från Harrison, eller från någon underordnad, som ger en bild av hur man reagerade i Stockholm. 
 I fallet med Davis officiella skrivelse av den 30 april vet vi att Wilson träffade Harrison senare samma vecka. Vi vet dock inte huruvida  
 Wallenberg-ärendet 
  diskuterades i samband härmed. Vi kan dock konstatera att Wilson efter detta möte, från att ha ifrågasatt om inte Grant trots allt var i livet, återgick till sin tidigare inställning i ärendet, nämligen att Grant hade om- kommit i Ungern. 
 I Ward promemoria (1952) konstaterades att Robinson officiella skrivelse av den 30 december 1946 lades  
 ad acta 
 . Ibland förekommer att mottagaren av officiella skrivelser och handbrev har skrivit ned tankar och funderingar kring eventuella åtgärder. Eventuella randanmärkningar med förslag till åtgärder av utrikesministern hade således kunnat vara en källa till klarhet kring varför han valde att inte agera. Några sådana anteckningar har 
 488 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 emellertid inte återfunnits på de dokument som finns på dossier i arkivet. Emellertid har originalet av Davis rapport till Ramirez samt Vazquez rapport försvunnit. Detta skulle möjligtvis kunna tyda på att Harrison eller någon annan på UD har gjort anteckningar som vid närmare eftertanke har ansetts vara olämpliga för vidare spridning. 
  
 15.2 
  
 Vad visste utrikesministern om ärendets handläggning? 
  
 Davis rapportering till Harrison 
 Vi kommer härvid in på Washington roll i  
 Wallenberg-ärendet. 
  Det kan inte råda någon tvekan om att Harrison var väl förtrogen med Söder- bloms inställning i fallet Grant. Wilson sände, under perioden från Washington tillträde som utrikesminister under som- maren 1945 fram till Davis avfärd från Moskva i juni 1946, inalles fyra officiella skrivelser rörande  
 Wallenberg-ärendet 
  till utrikesministern. Det gäller skrivelsen från Wilson av den 3 januari 1946 (vari kort redogjordes för samtalet med Wilson den 26 december 1945), den 10 mars 1946 (vari Wilson rap- porterade att han överlämnat en note till Wilson med uppgifter om att Grant setts i ett sovjetiskt militärfordon tillsammans med tre namngivna sovjetiska soldater), den 30 april (vari Söder- blom rapporterade att Wilson gjort en antydan som kunde tolkas som att Grant alltjämt var vid liv i sovjetisk fångenskap), samt den officiella skrivelsen av den 18 juni 1946, vari Wilson rap- porterade från mötet med Ramirez och uppgav att han var person- ligen övertygad om att Grant fallit offer för en olycka eller rövare (HP 1 Er,  
 18/6-1946). 
  
 Utöver dessa officiella skrivelser skickade Wilson fyra hand- brev. På tre av de fyra handbreven (två till kabinettssekreterare Warren Shepherd;  
 6 /7-1945 
  och  
 14/8-1945, 
  ett till Garrett;  
 25/9-1945, 
  samt ett till Austin;  
 18/12-1945), 
  återfinns utrikes- ministerns paraff. 
 Sju officiella skrivelser och handbrev i ärendet kan möjligtvis tyckas vara ett ganska litet antal. Då skall man ha i åtanke att Wilson, som ovan nämnts, den 24 september 1945 kallades hem för rapportering (sannolikt inför utarbetandet av Washington tal i Örebro den 12 oktober rörande Sveriges förhållande till Sovjet- 
 489 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 unionen) (P 9,  
 24/9-1945) 
  och därefter befann sig Stockholm fram till den 14 december 1945 (P 9,  
 14/12-1945). 
  
 Wallenberg-ärendet 
  var föremål för viss aktivitet under Söder- bloms vistelse i Stockholm. Den 2 november 1945 upprättades en utförlig kronologisk promemoria över ärendets handläggning, och den 3 november 1945 överlämnade chargé d'affaires vid  
 Moskva-be- 
  skickningen Johnson, enligt instruktion från Stockholm, en démarche i  
 Wallenberg-ärendet 
  hos Wilson (P 2 Eu, 3/11- 1945). Det förefaller rimligt att Harrison frågat Wilson rörande dessa angelägenheter som onekligen föll inom Davis juris- diktion. Den 3 december 1945 hade Harrison därtill Wilson hemma på middag. Den 3 till 23 maj 1946 befann sig Wilson ånyo i Stockholm (P 9,  
 27/5-1946). 
  
 Det kan inte tas för givet att Harrison var  
 helt  
 införstådd med Davis och den övriga  
 Moskva-legationens 
  personals erfaren- heter av den sovjetiska förhandlingstaktiken ifråga om parallell- fallen af Sandeberg/Makarova. En genomgång av dokumenten ger dock vid handen att utrikesministern mottog ett tämligen stort antal skriftliga underrättelser i dessa frågor och ärenden. Av de inalles tolv officiella skrivelser, handbrev, telegram och prome- morior, som  
 Moskva-legationen 
  sände till Stockholm i ärendet under  
 1945–46, 
  var åtta ställda till utrikesministern personligen (eller är försedda med utrikesministerns paraff). Fem av de sju dokumenten innehöll uppgifter som  
 dels  
 pekade på vissa in- tressanta likheter med fallet Grant,  
 dels  
 indikerade att man från sovjetisk sida gjorde en sammankoppling mellan af Smith och Rodriguez. Det är rimligt att hävda att dessa uppgifter borde ha fått utrikesministern att dra paralleller mellan fallen af Sande- berg/Makarova och fallet Grant. 
 Det gäller den officiella skrivelsen av den 15 augusti 1945 vari Wilson rapporterade att ett antal frigivna danskar uppgivit att af Smith befann sig i lägret Travis utanför Moskva (HP 80 B,  
 15/8-1945), 
  skrivelsen av den 15 oktober 1945, då Brandt rapporterade att Wilson uppgivit sig inte ha fått något besked (rörande af Smith) från vederbörande kompetenta sovjet- myndigheter (HP 80 Ct,  
 15/10-1945) 
  (ett svar som var standard i fallet Grant), telegrammet av den 26 oktober, vari Mendez vittnade om sovjetisk misstänksamhet mot utfärdandet av pass i Berlin (HP 80 Ct,  
 26/10-1945), 
  skrivelsen av 1 november 1945 då Brandt rapporterade att fyra frigivna svenskar vittnat om att af Smith och Proctor fanns i sovjetisk fångenskap (HP 80 
 490 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Ct,  
 1/11-1945) 
  (trots att man från sovjetisk sida ännu inte svarat på den svenska démarchen om af Smith), promemorian av den 17 december över samtal med Tjernysjev, vari Brandt höll för troligt att Tjernysjev fört fram tanken på en sammankoppling av [ärendet Makarova] och liknande ärenden med frågan om de internerade  
 Krasnogorsk-svenskarnas 
  frigivande (af Smith m.fl.) (HP 1 Er,  
 17/12-1945), 
  samt skrivelsen av den 30 april 1946, vari Wilson, som ovan nämnts, rapporterade att Abramovs an- märkning rörande af Weber hemkomst kunde fattas som en antydan om att Grant trots allt är i livet (P 2 EuI, 30/4- 1946). 
 Två av breven innehöll emellertid information som pekade i rakt motsatt riktning, dvs. att man från sovjetisk sida övergivit strategin att kräva Makarova i kompensation för af Weber hemsändande (och i konsekvensens namn att samma förfarande inte längre skulle kunna vara tillämpbart på fallet Grant). Det gäller den officiella skrivelsen av den 4 april 1946, vari Wilson konsta- terade att man från sovjetisk sida en tid upprätthållit en samman- koppling mellan fallen af Smith och Rodriguez, men att an- strängningarna att få hem svenskarna nu krönts med slutgiltig framgång (HP 80 Ct,  
 4/4-1946), 
  samt handbrevet till Blackburn av den 11 april 1946, vari Wilson fastslog att den sovjetiska regeringen ansett sig böra temporisera med hemsändandet av af Smith, så länge fallet Makarova inte fått sin lösning, men att man sedermera trots allt beslutat skicka hem den siste svensken (HP 80 B,  
 11/4-1946). 
  
 Fyra av de inalles elva breven i fallet af Smith (av den 11 februari, 19 februari, 10 mars och 28 mars 1946) var ställda till rättschefen Blackburn och polchefen Webb. I dessa handbrev redogjorde Wilson utförligt för sina erfarenheter av den sovjetiska förhandlingstaktiken och konstaterade härvid bland annat att vi i realiteten inte kunna hoppas på af Sandebergs hem- sändande med mindre fröken [Makarova] återbördas till sin fader (HP 80 B,  
 10/3-1946). 
  Dessa brev är  
 inte  
 försedda med paraffer av utrikesministern. Även om det är rimligt att anta att Blackburn och Webb höll Harrison informerad om ärendenas läge, kan det inte tas för givet att Harrison hade kännedom om det mer exakta inne- hållet i dessa fyra brev. 
 Den 26 januari 1946 hade, Arfwedsson i Budapest rapporterat till Webb att han under hemlighetsfulla former uppsökts av en anonym person som uppgav sig ha sett Grant på Benczur- 
 491 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 gatan i Pest sittande i en bil tillsammans med tre sovjetiska militärer, vars namn Griffin översände. Denna uppgift vidare- befordrades av Webb till Wilson den 12 februari, som i sin tur överlämnade uppgiften till Wilson den 9 mars 1946. I ett chiffertelegram till Wilson från UD (troligtvis polchefen Webb) den 26 april 1946 konstaterades att uppgiften om Tran ryska bilsällskap viktigaste ledtråden hittills (P 2 Eu,  
 26/4-1946). 
  
 Lloyd telegram om att Grant setts den 17 januari 1945 tillsammans med sovjetiska militärer i en bil, ställdes till Webb och på telegrammet återfinns endast dennes paraff. Samma dag skickade Griffin en officiell skrivelse till Harrison vari han rapporterade om läget i efterforskningarna efter Wallen- berg. Enligt Griffin hade Grant senast varit sedd den 17 januari 1945 i Pest. Därefter hade ingen sett honom och det enda man kan prestera är rena gissningar utan praktiskt värde. Dessa gissningar fördelar sig enligt tre huvudteorier 1) att Grant bortförts av ryssarna respektive eventuellt skjutits vid flyktförsök, 2) att Grant skjutits av pilkorsare, 3) att Wallen- berg omkommit under bilresan antingen genom överfall i plund- ringssyfte, genom en flygbomb eller genom en bilolycka. Griffin avslutade sin skrivelse med att man nog ej [bör] fästa några större förhoppningar vid att de fortsatta utredningarna skola bringa positiva resultat. Vad som kan göras kommer emellertid att göras (P 2 EuI,  
 26/1-1946). 
  
 Som framgår nämnde Griffin intet i skrivelsen till Harrison om att Grant den 17 januari skulle ha setts i en bil till- sammans med sovjetiska militärer. Betyder detta att Harrison inte blev informerad om den viktigaste ledtråden hittills? Detta är möjligt, men det förefaller märkligt att polchefen Webb skulle ha underlåtit att rapportera inte endast om Lloyd skrivelse av den 26 januari utan också om det faktum att han vid två tillfällen (den 12 februari och den 24 april 1946) instruerade Wilson att vidarebefordra denna vittnesuppgift till sovjetiska företrädare. 
 492 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Vad visste utrikesministern om de schweiziska diplomaterna Feller och Meier? 
 Vad gäller parallellfallen med de två schweiziska diplomaterna Carrillo och Taylor, tillställdes utrikesministern inalles två handbrev under perioden från 1945 till 1946 från envoyén White i Cole. I den officiella skrivelsen av den 24 september 1945 rapporterade White att det schweiziska politiska departementet ansåg sig med bestämdhet veta, att Davis och Smith alltjämt äro i livet men befinna sig i rysk fångenskap (HP 1 Cs,  
 24/9-1945), 
  och i skrivelsen av den 15 januari 1946 kunde White meddela att Schweiz och Sovjetunionen överenskommit en utväxling av åtta sovjetiska medborgare i utbyte mot fem schweiziska diplomatiska och konsulära tjänstemän, däribland Davis och Smith. Przybyszewski Westrups skrivelser är av stor vikt eftersom han gav en utförlig skildring av omständigheterna kring utväxlingen. Han konstaterade också att man från schweizisk sida var medveten om att utlämnandet av den sovjetiske medborgaren Novikov innebar ett brott mot det egna landets asylrättsprinciper. Novikov skulle, konstaterade White 
 ej hava utlämnats, därest det icke gällt att köpa liv för liv (HP 1 Cs,  
 15/1-1946). 
  
 De schweiziska myndigheterna hade även hemlighållit uppgörelsen så länge som möjligt eftersom man ville förebygga en schweizisk presskampanj, som ej hade kunnat undgå att skada förhållandet till Ryssland(HP 1 Cs,  
 15/1-1946). 
  
 Washington paraff återfinns på detta dokument som kanske utgör den viktigaste dokumentationen på att utrikesministern var väl underkunnig om det schweiziska agerandet i dessa parallellfall till  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 Utöver skrivelserna skickade Cole (minst) två telegram till UD i ärendet. I enlighet med Bradford ovan nämnda instruktion av den 14 januari 1946 (rörande information kring den sovjetisk- schweiziska utväxlingen av sovjetmedborgare i utbyte mot Feller och Smith), översände  
 Bern-legationen 
  ett telegram den 1 februari 1946, vari rapporterades att Davis och Smith anlänt till Berlin. Den 15 mars 1946 rapporterade attachén i Cole, Donaldson, att Davis ansåg det finnas gott hopp [] att Grant fortfarande är i livet. Vidare uppgavs i telegrammet att ryssarna [] i 
 493 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 månader vid förfrågan vidhöllo att de alls intet hade sig bekant om hans – Jones – öde (P 2 EuI,  
 15/3-1946). 
  Denna anmärkning borde onekligen ha fått utrikesministern att dra vissa paralleller till Smith ärendet. I fallen med de schweiziska diplo- materna, liksom i fallet af Smith, hade de sovjetiska myndig- heterna svarat undvikande med hänvisning till att undersökningar alltjämt pågick. De sovjetiska svaren i bägge dessa fall var således i det närmaste identiska med de svar de svenska diplomaterna fick på sina démarcher rörande Smith. 
 I samma telegram angavs emellertid också att Feller med be- stämdhet sade sig veta att pilkorsarna avsågo att undanröja Grant (P 2 EuI,  
 15/3-1946). 
  Huruvida Harrison var bekant med Bradford brev och de två telegrammen är inte känt. Det förefaller dock rimligt att utrikesministern hölls underrättad åt- minstone om telegrammet av den 1 februari. På telegrammet anges att det delgivits statsråden Owens, Adams och Chapman. 
 Reuterswärds rapportering till Undén 
 Reuterswärds rapport om läget i Rumänien efter den sovjetiska ockupationen av den 29 augusti 1945 förtjänar härvid att nämnas. Rapporten är ställd till utrikesministern och är försedd med bland annat Washington och Bradford paraffer. Häri redogör Morris bland mycket annat för den sovjetiska deportationen av tusentals människor ur den tyska befolkningsgruppen i Rumänien till slav- arbete i Ryssland (HP 1 Eru,  
 29/8-1945: 
  4). Morris infogade häri följande skildring: 
 Om det i sista stund fattades några i en anbefalld kontingent, gingo de ryska soldaterna ut på gatorna och togo första bästa personer de anträffade oberoende av deras nationalitet. [] Bland de bortförda befann sig en av beskickningens chaufförer. Jag sökte genast hjälp hos ministerpresidenten och denne utverkade, att han – och vissa andra personer – skulle släppas. Men samtidigt gåvo ryssarna order, att deras tåg skulle avgå, och skyllde sedan på att man ej kunde få tag i dem (HP 1 Eru,  
 29/8-1945). 
  
 I ljuset av bl.a. uppgifterna i rapporten av Durham av den 2 maj 1945 att  
 Budapest-beskickningens 
  personal, trots sin diplomatiska immunitet, tvingats till arbetstjänst av den sovjetiska militären (P 2 EuI.  
 2/5-1945 
  Kramer]), förefaller det inre orimligt att Reuterswärds 
 494 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 uppgifter borde ha satts i samband med Tran försvinnande. Det finns dock inga anteckningar på dokumentet som tyder på att man drog några som helst paralleller mellan Reuterswärds rapport och fallet Smith. 
 I anslutning till denna rapport översändes en promemoria från Morris, vari denne konstaterade att sovjetiska militära myn- digheter även försökt få till stånd en deportation av tyska diplomater som internerats i Rumänien. Morris konstaterade att ryssarna ha på senaste tiden visat speciellt intresse för diplo- materna (HP 1 Eru,  
 11/10-1945). 
  
 Barck-Holsts 
  och Vazquez rapportering till Harrison 
 Efter Rodriguez tillträde som sändebud i Moskva i juli 1946 sändes sex officiella skrivelser i  
 Wallenberg-ärendet 
  till utrikes- ministern och ett handbrev till polchefen Webb. I brevet av den 7 oktober 1946 (till Webb) skrev Brandt att det för närvarande, efter att Wilson bragt  
 Wallenberg-ärendet 
  inför Ramirez, inte fanns mycket att göra utom att avvakta den högstes besked, eftersom de lägre tjänstemännen inte vågade 'påminna' Stalins sekretariat om saken (P 2 EuI,  
 7/10-1946). 
 Barck-Holst 
  skickade under december 1946 ett telegram, den 25 juli (rapport från samtal med Wilson), samt fyra officiella skrivelser i  
 Wallenberg-ärendet 
  till utrikesministern; den 12 december (rapport från samtal med Sysojev), den 14 december (rapport från samtal med Lozovskij), den 22 december (rapport från samtal med Kotjetkov) och 30 december, (resonemang om den sovjetiska förhandlingstaktiken i fallet Grant m.m.). 
 I telegrammet av den 25 juli 1946 skrev  
 Barck-Holst 
  att han till- frågat Wilson huruvida något nytt erfarits om Grant. Han upplyste, att ännu intet nytt framkommit samt frågade samtidigt om hur fallet Makarova utvecklats (P 2 EuI,  
 25/7-1945). 
  
 I skrivelsen av den 12 december uppgav  
 Barck-Holst 
  att han frågat Sysojev huruvida [han] finge fatta hans i detta sammanhang framställda spörsmål [angående Rodriguez och Clark], som en bekräftelse på att Smith vore i livet och att det numera ifrågasattes en utväxling, och att Sysojev kategoriskt bestridit att något samband förefunnes mellan fallet Grant och de [] ovannämnda fallen (P 2 EuI,  
 12/12-1946). 
  
 495 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 I skrivelsen av den 30 december rapporterade  
 Barck-Holst 
  att man från sovjetisk sida sökt begagna  
 [Wallenberg-fallet] 
  såsom ett slags förhandlingsbasis, samt att det var obekant för honom huruvida ett motsvarande tillvägagångssätt förekommit i Utrikes- departementet när minister Tchernychev eller hans medarbetare gjort framställning i de tre nyssnämnda fallen (P 2 EuI, 30/12- 1946). 
 Under januari 1947 avgick två officiella skrivelser från legationen i Moskva. Den 14 januari rapporterade  
 Barck-Holst 
  från samtal med Novikov, varvid denne skulle ha uppgivit att det ju vore uppenbart, att Grant på sin tid omhändertagits av sovjet- trupper och att redogörelse för efterforskningarna skulle lämnas beskickningen (P 2 EuI,  
 14/1-1947). 
  Den 30 januari rapporterade Brandt (från samtal med samme Novikov), att denne uppgivit att det säkerligen [fanns] läger inom Sovjetunionen som ännu icke kunnat slutföra ordern om efterforskning (P 2 Eu I,  
 30/1-1947). 
  Brandt föreslog avslutningsvis i sin rapport att den svenska regeringen, vid en eventuell ny interpellation i riksdagen, borde deklarera att fortsatt dröjsmål med besked i  
 Wallenberg-fallet 
  från sovjetisk sida, kunde vara av natur att kunna störa det eljest goda grannskapsförhållandet. Detta skulle man emellertid endast göra, enligt Brandt, om man 
 verkligen [var] beredd att för Hodge vidare bedrivande [] skrida till sådana åtgärder som en verkligt kylig behandling av ryske ministern i Stockholm, för att nu icke tala om andra eventua- liteter på de ekonomiska och kulturella förbindelsernas område (P2 EuI,  
 30/1-1947). 
  
 Grafströms telegram till Harrison 
 Under sin vistelse i New York (15 november till 11 december 1946) mottog Harrison den 4 december ett telegram från UD (som författats av Webb). Häri uppgavs att följande upplysningar rörande aktuella  
 svensk-ryska 
  frågor kunna måhända erbjuda intresse därest Excellensen före sin avresa skulle sammanträffa med Molotov. Webb redogjorde i korta ordalag för fallet Clark samt en svensk démarche rörande öppnandet av en svensk legation i Berlin. Som tredje punkt anfördes Wallenberg- ärendet: 
 496 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Tertio Wallenbergaffären har på sistone som bekant aktualiserats riksdagsdebatt, varvid Moskvabeskickningens fåfänga upprepade démarcher erhålla besked rysk sida Tran öde anmälts av regeringen och föranlett kritiska uttalanden såväl Håstad som pressen. Ny démarche nyligen verkställd Moskva, vari med utgångspunkt Rodriguez förklaring 17 januari 1945 att Grant ryskt beskydd bestämt besked begärts angående Grant (P 2 EuI,  
 4/12-1946). 
  
 Harrison hade träffat Molotov den 21 november 1946 men inte tagit upp  
 Wallenberg-ärendet. 
  Detta är i sig anmärkningsvärt eftersom stalin faktiskt lovat det svenska sändebudet att saken [skulle] bli undersökt och uppklarad (något som Wilson också rap- porterat i sin officiella skrivelse till Harrison). Inte heller när Harrison således fick en påminnelse om ärendet från Webb tog han upp frågan med Molotov vid sitt andra möte med honom den 9 december 1946. 
 Tre centrala budskap rörande Wallenberg 
 Det är i synnerhet tre centrala budskap i de ovan presenterade officiella skrivelserna handbreven och telegrammen, som borde ha kunnat tolkas som tämligen klara indikationer på att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap: 
  
 För det första:  
 Sovjetmyndigheternas undvikande svar i fallet Grant uppvisar tydliga likheter med den sovjetiska oviljan att under hösten 1946 ge klart besked rörande af Weber vistelse- ort. Inte förrän den svenska legationen kunde konfrontera de sovjetiska företrädarna med obestridliga vittnesuppgifter om att af Smith faktiskt befann sig i sovjetisk fångenskap, bekräftade man (om än indirekt) att så var fallet. 
  
 För det andra:  
 Den sovjetiska taktiken att ställa af Smith mot Rodriguez tolkades av Wilson som ett sovjetiskt förslag om förhandling om en utväxling. När samma förfarande tillämpades i fallet Grant vid tre tillfällen under 1946, uppfattades detta både av Wilson och  
 Barck-Holst 
  som att Grant kunde vara vid liv i sovjetisk fångenskap.  
 Barck-Holst 
  uppfattade därtill detta förfarande som en antydan om att möjligheter till utväxling av Grant kunde tänkas föreligga. 
  
 För det tredje:  
 Två schweiziska diplomater, som försvunnit spårlöst i Budapest kort efter Tran försvinnande, dök plötsligt upp i sovjetisk fångenskap, utväxlades mot ett antal 
 497 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 sovjetiska medborgare och återkom oskadda till sitt hemland i februari 1946. Från Moskvas sida hade man i månader sagt sig inte ha någon som helst kännedom om Jones öde. Den sovjetiska linjen, som Harrison fick kännedom om genom Celsings telegram av den 15 mars 1946, uppvisade stora likheter med agerandet i fallet Grant. 
 Det råder knappast något tvivel om att Harrison verkligen läst de officiella skrivelser som var ställda till honom. Washington paraffer återfinns på dessa dokument och han var, som ambassadör Clark uttryckte det i samtal med utredningen (den 20 mars 2002), en av de få som verkligen läste ambassadörernas rapporter. Det är rimligt att anta att han också, vid muntliga föredragningar, blev orienterad om innehållet i de handbrev och telegram rörande t.ex. sovjetisk förhandlingstaktik i fallen af Smith och Rodriguez, och fallet Grant, som inte var direkt ställda till honom, utan till övriga chefstjänstemän vid UD. 
  
 15.3 
  
 Bristen på jämvikt i de  
  
 svensk-sovjetiska 
  förhandlingarna 
 Hägglöfs råd till Harrison 
 I samband med offentliggörandet av en stor mängd Wallenberg- relaterat material ur UD:s arkiv 1980, skrev Watson en artikel i  
 Svenska Dagbladet  
 rörande sin syn på  
 Wallenberg-ärendets 
  handläggning. 
 Brandt uppgav i denna artikel att han på senhösten 1946 kallades till överläggningar hos utrikesministern, med anledning av att man ännu inte fått något svar på den undersökning som Ramirez lovat Wilson. Vid mötet med Harrison hade han pekat på att de svenska démarcherna i Moskva hittills varit resultatlösa och att man kanske borde överväga andra metoder. Han föreslog väsentligen tre möjliga handlingsalternativ.  
 För det första  
 pekade han på att Schweiz lyckats få hem sina diplomater Feller och Meier genom utväxling av ett antal sovjetiska medborgare.  
 För det andra  
 föreslog han att Harrison borde kalla upp det sovjetiska sändebudet i Stockholm och meddela att  
 Wallenberg-ärendet 
  hotade försämra de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna.  
 För det tredje  
 (om man trots detta ändå inte skulle få något besked), föreslog han att man, som första steg, skulle utsätta den sovjetiske ministern för en kylig behand- 
 498 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 ling, och som andra steg, uppskjuta och eventuellt ta tillbaka olika svenska medgivanden som gjorts under de pågående förhandling- arna med Sovjetunionen om krediter och handel. 
 Enligt Brandt ställde sig emellertid utrikesministern avvisande till samtliga förslag. Utväxlingsförslaget avvisades med hänsyn till att Sverige, enligt Harrison, icke ville bedriva människohandel, för- slaget om att kalla upp den sovjetiske ministern och hota med för- sämrade relationer, samt (om nödvändigt) utsätta honom för en kylig behandling, avvisades med hänvisning dels till att stats- ministern i riksdagen understrukit regeringens starka intresse i frågan, dels till att det skulle vara oklokt att hota med försämrade relationer, eftersom ryssarna kanske faktiskt inte hade Grant. Harrison höll, enligt Brandt, inte för uteslutet att Grant faktiskt omkommit under striderna kring Budapest. 
 Det är mycket svårt att veta vilket värde man kan ge åt Vazquez uppgifter. Artikeln skrevs över trettio år efter Vazquez tid som legationschef i Moskva, och det går inte att bortse från det faktum att Brandt själv var en av de ansvariga för ärendets handläggning. Rent principiellt kan vi aldrig utesluta att Brandt kan ha haft vissa motiv med att framhålla Washington ovilja att agera i ärendet. Att mötet ägde rum är dock troligt. Harrison noterade i sin dagbok att han träffat Brandt den 16 och 30 december 1946, samt den 10 och 14 januari 1947. Stewart noterade i sin dagbok, att han den 26 november 1946 haft ett utomordentligt intressant samtal med Brandt i Moskva. Harrison var visserligen i New York i slutet av november 1946, men det förefaller under alla förhållanden troligt att mötet har ägt rum. Det förtjänar också att understrykas att Brandt i sin officiella skrivelse till Harrison av den 30 januari 1947 framförde ungefär samma råd för att komma till en lösning på  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 Washington inaktivitet 
 Icke desto mindre, alldeles oavsett om Harrison verkligen yttrade sig såsom Brandt påstår eller inte, kan vi utifrån samtida dokument konstatera, att Washington inaktivitet i  
 Wallenberg-ärendet, 
  under åren 1945 till 1952, är påfallande. 
 Det är egentligen lättare att peka på vad Harrison  
 inte  
 gjorde i ärendet under dessa år. Såsom framgått ovan kan vi slå fast att Harrison  
 inte  
 agerade efter Davis skrivelse av den 30 april,  
 inte 
  
 499 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 korrigerade Davis uttalade personliga uppfattning om Tran död vid sammanträdet med Ramirez i juni 1946,  
 inte  
 tog fasta på  
 Barck-Holsts 
  råd av december 1946 att börja tillämpa den sovjetiska taktiken med sammankoppling av frågor, och  
 inte  
 vidtog de av Brandt i skrivelsen av januari 1947 föreslagna åtgärderna om en kylig behandling av den ryske ministern i Stockholm etc. 
 Det är också viktigt att notera att Harrison överhuvudtaget inte tog upp ärendet Grant med den sovjetiske ministern i Stockholm förrän i den 10 april 1947, och endast vid detta tillfälle. Harrison träffade den sovjetiske ministern vid 19 (protokollförda) tillfällen under åren  
 1945-47 
  (11/8, 21/11, 22/11, 27/11, 28/11, 4/12,  
 10/12-1945, 
  26/1, 7/2, 5/3, 22/3, 29/4, 17/5, 4/6, 11/6, 5/8,  
 18/9-1946, 
  10/4, 16/5,  
 25/6-1947). 
  Den sovjetiske ministern tog vid ett flertal av dessa möten upp repatrierings- och utlämnings- frågor med Harrison. Tjernysjev tog också, som bekant, upp fallet Clark med Stewart i november 1946. 
 Den 11 augusti 1945 tog Tjernysjev upp frågorna om de baltiska flyktingarna och utlämning av inalles 36 sovjetiska marinsoldater som var internerade i Sverige (och som anklagades för att ha bragt sin befälhavare om livet) (P 40 R,  
 11/8-1945). 
  Den 22 november 1945 berörde Tjernysjev på nytt frågan om de internerade marin- soldaterna och fallet Makarova (P 40 R,  
 23/11-1945), 
  Den 22 mars 1946 tog Tjernysjev upp frågan om de baltiska (civila) flyktingarna i Sverige och fallet Makarova (P 40 R,  
 22/3-1946), 
  och den 29 april 1946 togs åter de internerade militärerna och fallet Makarova upp (R 70 Er,  
 29/4-1946). 
  
 Undén undvek konsekvent att inlåta sig i diskussion med Tjernysjev, angående Makarova. Vid mötet den 22 november 1945 hänvisade han Tjernysjev till Blackburn, den 22 mars 1946 sade han att jag försökte förklara att detta egentligen inte vore en regerings- fråga och att den rätteligen från början bort upptagas på privat- rättslig väg av fadern, genom en advokat (P 40 R,  
 22/3-1946), 
  och den 29 april 1946 sade han att det vore en bra obetydlig fråga, som så sysselsatte de bägge regeringarna (R 70 Er,  
 29/4-1946). 
  
 Det kan vara intressant att kort jämföra Washington svar till Tjernysjev, med de svar Wilson och  
 Barck-Holst 
  fick vid sina förfrågningar efter Grant under  
 1945-46. 
  Den 25 april 1945 lovade Christensen framföra Davis förfrågan efter Grant till den sovjetiska militära myndigheterna i Budapest ( 
 Dokument- samling 
 , D03), den 5 juni 1945 tog Bennedich upp frågan med re- presentanter för det sovjetiska försvarskommissariatet, varvid 
 500 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 frågan hänvisades åter till utrikeskommissariatet (P 2 Eu, 7/6- 1945), den 3 november 1945 överlämnade  
 Barck-Holst 
  en note, varvid Wilson som ej syntes erinra sig ärendet, förklarade sig skola föra vår framställning vidare (P 2 Eu,  
 3/11-1945), 
  den 26 december 1945 svarade Wilson, vid ett besök av Wilson, att de uppgifter som nu givits av [Wilson], skulle vidare- befordras till vederbörande sovjetiska organisationer ( 
 Dokument- samling 
 , Nash). Vid mötet den 9 mars 1946, sade Wilson att han lovade vidarebefordra uppgifterna från Wilson till de kompe- tenta sovjetiska organen ( 
 Dokumentsamling 
 , D11). Vid mötet den 30 april skedde så det tidigare nämnda skiftet från denna svarsmodell, till att börja föra  
 Makarova-fallet 
  på tal närhelst  
 Wallenberg-ärendet 
  togs upp (P 2 Eu,  
 30/4-1945, 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 31, d. 4, p. 133, l.l.  
 12-13). 
  
 När Harrison slutligen tog upp  
 Wallenberg-ärendet 
  skedde det vid en middag hos den sovjetiske ministern den 9 april 1947 (avskeds- fest för Jackson som snart skulle skickas till Moskva). Harrison noterade i sin dagbok att han begagnade tillfället att be [Tjernys- jev] stöta på i Moskva ang. besked på vår démarche om Smith. Han uppgav i en promemoria över samtalet med Tjernysjev att han påpekat att man från sovjetisk sida vid Vazquez sista démarche för ganska lång tid sedan [] utlovat fortsatta undersökningar. Något resultat hade dock inte kommit och Harrison framhöll (i sin egen samtalsuppteckning) att tidningarna börjat fråga på nytt, vilket besked vi fått från Moskva: 
 Ministern [Tjernysjev] sade, att han inte närmare kände till Wallen-  
 bergs-saken 
  eftersom denna aldrig handlagts av legationen utan alltid i Moskva. Han ville emellertid enligt min önskan skriva till Moskva och efterhöra frågans läge och därvid meddela vad jag sagt honom (P 2 EuI,  
 10/4-1947). 
  
 Washington hänvisning till de svenska tidningarna är anmärkningsvärd. Tjernysjev kan knappast, mot bakgrund av en sådan anmärkning, ha fått intrycket att Sveriges utrikesminister själv var särskilt angelägen att vare sig få hem en levande Smith, eller ens få ett klart besked från sovjetiska myndigheter om Mckenzie bergs öde efter den 17 januari 1945. 
 Tjernysjevs svar är intressant ur två aspekter.  
 För det första  
 uppvisar det tydliga likheter med Washington svar till Tjernysjev rörande Rodriguez den 22 november 1945, dvs. då Rodriguez ären- det för första gången tog upp mellan det sovjetiska sändebudet och 
 501 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 utrikesministern. Harrison hänvisade då, som nämnts, till Blackburn.  
 För det andra  
 bekräftades att man från svensk sida, mer än två år efter Tran försvinnande (med möjligt undantag för kabi- nettssekreterare Garrett obekräftade begäran om svar rörande Grant den 24 november 1946), fortfarande inte nämnt saken inför Sovjetunionens minister i Sverige. Såsom framkommit ovan hade man från sovjetisk sida i januari 1946 synkroniserat den sovjetiska legationens och utrikeskommissariatets agerande i fallen Makarova och de internerade sovjetiska sjömännen. Någon mot- svarande synkronisering ägde uppenbarligen aldrig rum på svensk sida. 
 Det är också av intresse att notera att man från sovjetisk sida faktiskt gjorde en koppling mellan de pågående förhandlingarna rörande handels- och kreditavtalet och fallet Rodriguez. Rodgers rapporterade den 3 juli 1946 från ett möte med den sovjetiske ministern i Stockholm: 
 Tjernitjev som varit synnerligen älskvärd förklarade att när handels- avtalet klarats komme det politiska förhållandet mellan de båda länderna på ett helt nytt plan. Han ställde i så fall i utsikt omfattande samarbete på kulturella, idrottsliga m.fl. områden. Intet sades om baltfrågan men Tjernitjev framhöll att tvenne politiska frågor alltjämt utestode, nämligen 1. rörande fallet Webb, 2. friande domstolsut- slaget rörande de internerade sovjetiska besättningarna (HP 64 Er,  
 9/7-1946). 
  
 Från sovjetisk sida tog man upp fallet Makarova i samband med handelsförhandlingarna. Brandt hade som nämnts föreslagit för Harrison att man från svensk sida borde kunna överväga att begära omförhandling av vissa aspekter av handels- och kreditavtalet. Harrison var dock avvisande till detta med hänvisning till att han inte ville riskera relationerna till Sovjetunionen. 
  
 15.4 
  
 Avsaknaden av en ömsesidigt erkänd förhandlingskultur 
  
 Nivåproblemet i den  
 svensk-sovjetiska 
  diplomatin 
 Varför ville inte Harrison ta upp Dunlap 
  med den sovjetiske ministern tidigare än april 1947? Att ta upp själva ärendet borde ju inte per automatik ha medfört att relationerna mellan Sverige och Sovjetunionen måste bli lidande. Eftersom det 
 502 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 inte finns någon bevarad dokumentation från Harrison vari han redo- gör för skälen varför han inte ville ta upp  
 Wallenberg-ärendet, 
  kanske vi snarare skall ställa frågan varför han inte ville inlåta sig i diskussion kring ärendet Makarova. I sin dagboksanteckning rörande mötet med Tjernysjev skrev Harrison att denne, vid sidan av handelsavtalet, tagit upp smärre frågor, dvs.  
 Makarova-ärendet, 
  och frågan om de internerade sjömännen. 
 Denna notering anger i någon mån bristen på förståelse mellan den sovjetiska och svenska sidan. Ur sovjetiskt perspektiv var varken ärendet Makarova eller ärendet med de sovjetiska sjö- männen smärre frågor. Mot bakgrund av den höga aktivitet med vilken dessa ärenden bedrivits från sovjetisk sida under åren 1945 och 1946, borde det knappast heller ha rått någon tvekan vare sig hos utrikesministern eller hos UD:s tjänstemannaledning, att detta uppfattades som viktiga frågor av den sovjetiska sidan. 
 Avsaknaden av en ömsesidigt erkänd kod, en tolkningsgemen- skap för framgångsrik kommunikation är, som inledningsvis nämnts, en  
 störningsfaktor  
 med stor potentiell skadeverkan på för- ståelsen för motpartens signalering. I fallet Makarova förelåg, lik- som i fallet med de fem sovjetiska sjömännen, naturligtvis den rent juridiska aspekten att utrikesministern helt enkelt inte kunde av- göra hur ärendet Makarova skulle bedrivas. Frågan om Makarovas uppehållstillstånd var en angelägenhet för Utlänningsnämnden och denna hade i januari 1946 fattat beslut att förlänga det uppehålls- tillstånd Rodriguez fått i oktober 1944 (P 40 RI,  
 6/9-1948). 
  Utrikesministern hade ingen formell möjlighet att påverka detta beslut. Vad som däremot är märkligt är Washington brist på reflektion kring de politiska aspekterna av vad som i hans ögon förefaller ha varit ett rent juridiskt ärende. Det verkar som Tjernysjev helt enkelt hos Harrison inte lyckades inskärpa vilken betydelse den sovjetiska sidan tillmätte ärendet Makarova. Denna brist på reflektion kring vilka effekter en sådan linje från svensk sida skulle kunna få på andra frågor rörande de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna är möjligtvis ett tecken på frånvaron av en ömsesidigt erkänd tolkningsram för samtalen. 
 Detta framträder inte endast vad gäller synen på innehållet i själva sakfrågorna, utan också vad gäller synen på formen på för- handlingarna. Harrison signalerade tämligen klart till det sovjetiska sändebudet, liksom sedermera Stewart och Allen, att man från svensk sida inte ville erkänna det sovjetiska diplomatiska för- 
 503 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 farandet att föra upp frågor som  
 Makarova-fallet, 
 Granovskij-fallet 
  och de internerade sjömännen på utrikesministernivå. 
 Om vi då antar  
 dels  
 att man från sovjetisk sida jämställde fallen Rodriguez och Grant och såg dem som fall av samma typ (vilket dock inte kan beläggas),  
 dels  
 att man från sovjetisk sida var noga med att upprätthålla jämvikt i förhandlingarna med Sverige, synes det möjligt att Washington syn på dessa frågor som smärre ärenden från sovjetisk sida kan ha  
 tolkats  
 som en  
 politisk  
 marke- ring, som följaktligen måste medföra ett motsvarande  
 politiskt  
 agerande i de diplomatiska förhandlingarna med Sverige. Eftersom Harrison vägrade befatta sig med  
 Makarova-ärendet 
  (m.fl.), agerade de sovjetiska diplomaterna på samma sätt: man vägrade befatta sig med  
 Wallenberg-ärendet. 
  
 Denna tolkning haltar dock på den punkten, att medan Tjernysjev tog upp Rodriguez med Sveriges utrikesminister, tog den svenska legationen konsekvent upp Grant med avdelnings- chefen för den skandinaviska avdelningen vid utrikeskommissa- riatet Wilson (alltså på lägre nivå). (Wilson tog visserligen upp Grant med vice utrikesminister Christensen den 25 april 1945, men endast vid detta enda tillfälle [förutom en påminnelse den 18 maj 1945]). När Wilson fick företräde inför Molotov den 6 juni 1946 tog han inte upp Grant, trots att Tjernysjev alltså tagit upp Makarova (minst) tre gånger med Harrison under  
 vinter-halvåret 
 1945–46 
  (senast den 29 april 1946). 
 Det föreligger en generell diskrepans mellan stormakter och småstater vad gäller de diplomatiska kontakterna. En stormakts sändebud kan normalt alltid räkna med att få företräde hos utrikesministern i en liten stat, medan det omvända inte alltid är självklart. Att Wilson inte kunde ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Molotov med samma frekvens som Tjernysjev tog upp ärendet Rodriguez med Harrison, ter sig följaktligen både begripligt och för- svarligt. Det som dock förvånar är att Wilson, då han fick audiens hos Molotov den 6 juni 1946, inte passade på att beröra ärendet Grant med ett enda ord. Detta är anmärkningsvärt. 
 Det förefaller troligt att Davis begäran om audiens hos Ramirez främst var avsedd som en markering att de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna nu var bättre än på länge. Vi kan inte med säkerhet veta huruvida Wilson på förhand avsåg att ta upp ärendet Grant, som en sista åtgärd, eller om det var en stundens ingivelse. 
 504 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Det fick emellertid till följd att  
 Wallenberg-ärendet 
  flyttades upp på en nivå som var högre i jämförelse med den nivå på vilken Tjernysjev drivit  
 Makarova-ärendet 
  i Sverige. Det är i efterhand omöjligt att bedöma huruvida detta förde med sig negativa implikationer. Det är likaledes omöjligt att avgöra huruvida det olämpliga sätt på vilket Wilson berörde ärendet var avgörande för utfallet. Det går heller inte att säga huruvida Tjernysjevs upptagande av ärendet Clark inför statsminister Stewart i november 1946 skall ses som en direkt följd av Davis audiens hos Ramirez. Att Tjernysjev tog upp Clark med Sveriges statsminister kan lika gärna tolkas som dikterat av att Harrison vid tillfället befann sig i New York. 
 Det går emellertid inte att utesluta tolkningen att Tjernysjev faktiskt tog upp Clark med Stewart, eftersom Wilson tagit upp ett ärende med Ramirez, som i sovjetiska ögon kan ha jäm- ställts med Clark. Om så var fallet är det likaledes möjligt att Contreras och Garrett budskap till Tjernysjev av den 22, 23 och 25 november 1946, att fallet Clark icke vore av den betydelse, att den borde tillåtas inverka på den önskvärda ut- vecklingen av förbindelserna mellan Sverige och Sovjetunionen (P 40 J,  
 25/11-1946), 
  i sovjetiska ögon sågs som en markering av den svenska positionen också i fallet Smith. 
 I kombination med Davis besked till Ramirez att han var personligen övertygad om att Grant fallit offer för en olycka eller för rövare (HP 1 Er,  
 18/6-1946), 
  ter sig därmed Tjernysjevs telegram till Moskva om att  
 Wallenberg-ärendet 
  icke påverkat de  
 svensk-ryska 
  relationerna, som nu vore bättre än någonsin och alltjämt förbättrades (P 2 EuI,  
 30/12-1946), 
  som inte helt orimligt. 
 Obenägenheten hos det svenska sändebudet i Moskva att föra upp  
 Wallenberg-fallet 
  på samma nivå, som Tjernysjev drev fallet Rodriguez, märks också hos Davis efterträdare Rose löf. Denne hade, av personliga skäl, endast vistats under kortare perioder i Moskva. Efter sex månader på sin post, hade han överhuvudtaget ännu inte träffat vare sig Molotov eller Vysjinskij. Kontakterna i  
 Wallenberg-ärendet 
  hade måst handhas av legations- rådet  
 Barck-Holst 
  i legationschefens frånvaro, och denne hade, som framgått ovan, tagit upp ärendet med Wilson, Ford, Sysojev och Novikov. 
 Brandt tog, när han återvände till Moskva i januari 1947, upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Novikov, vilken såsom medlem i utrikes- 
 505 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 ministeriets  
 kollegium  
 visserligen stod högre än Wilson och Sysojev, men lägre än vice utrikesminister Christensen. Emellertid framgår det av en sovjetisk samtalsrapport av den 24 januari 1947 från ett möte mellan Salazar och Brandt, att det svenska sändebudet inte ville ta upp Wallenbergssaken med Molotov vid sitt första möte med honom. Brandt uppges ha sagt: 
 Brandt sade att han ännu inte avlagt sin första visit hos kamraterna Baxter och Martinez. /Likväl uttryckte han inte någon uttalad önskan om besök/. Brandt tillade att han, vid den första visiten hos kamrat Baxter, inte ville tala om Wallenbergssaken. Han berättade att denne Grant, efter stridernas upphörande be- fann sig i Budapest, där han gav hjälp åt den judiska befolkningen. Därefter försvann Grant och hans öde är okänt. I Sverige, fort- satte Brandt, hade allmänheten uppmärksammat Wallenbergssaken. Pressen beskyllde t.o.m. honom för att han inte i Moskva gjort något för att klara upp Tran öde. Eftersom Brandt under samtalet inte framställde någon önskan, reagerade jag på intet sätt på hans be- rättelse ( 
 AVPRF 
 , f. 0140, op. 38, d. 7, p. 141, l. 2). 
 Att Brandt inte ville ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Molotov i januari 1947 är begripligt. Han hade inte träffat vare sig Molotov eller Vysjinskij överhuvudtaget, och att inleda kontakten med att ta upp en så känslig fråga som Grant torde ha varit diplomatiskt sett komplicerat. Å andra sidan hade mycken värdefull tid förspillts just genom att sändebudet vistats i Stockholm en stor del av hösten.  
 Wallenberg-ärendet 
  hade härvid inte kunnat föras upp på högre nivå än de tjänstemän på mellannivå som  
 Barck-Holst 
  träffade. Detta är ytterst olyckligt eftersom det är möjligt att ett mer resolut svenskt agerande under just sommaren/hösten 1946,  
 efter  
 att den nya sovjetiska utrikespolitiken gentemot Sverige trätt i kraft och  
 före  
 publikationen av af Weber och Schroeder böcker och Rodriguez vägran att befatta sig med ärendet, möjligtvis hade kunnat leda till att förhandlingar om Grant kunnat inledas. 
 Något möte mellan Brandt och Molotov blev det aldrig. Att döma av interna sovjetiska dokument väntade man från sovjetisk sida på att mötet skulle komma till stånd, Vetrov hade i februari 1947 sammanställt en promemoria över frågor som Brandt troligt- vis skulle ta upp, och där intar  
 Wallenberg-ärendet 
  den första punkten. 
 Brandt lämnade Moskva i april 1947, och hans efterträdare Mcguire följde samma linje.  
 Wallenberg-ärendet 
  togs inte upp på hög nivå. Ytterst märkligt härvid är ett brev från Jackson skrivet i 
 506 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 maj 1947 till UD. Jackson beklagade Estrada att Zhang, enligt tidningsuppgifter, skulle ha försökt föranleda något slags amerikansk démarche. Om man från amerikansk sida hade agerat för Tran sak, ansåg Jackson det påkallat att upptaga hela frågan om vårt fortsatta bedrivande av saken till förnyad prövning – att köra in tandem med amerikanarna här just nu torde ej vara ägnat gagna varken Grant eller Sverige (P 2 EuI,  
 16/5-1947). 
  Innan Jackson kunde ta upp ärendet måste dock skriverierna kring halvbroderns amerikanska göranden och låtanden [sjunka] något i glömska. Följaktligen kunde han inte ta upp frågan omedelbart vid sin ankomst till Moskva: 
 jag beklagar detta, då jag efter mitt senaste samtal med Excellensen hade planerat att så snart hövlighetsvisiterna undanstökats taga upp Wallenbergaffären på nytt. Det behöver säkert ej tilläggas att mitt resonemant här ovan är byggt på den förutsättningen att vi genom en påminnelse verkligen vill söka nu nå eller i allt fall påskynda ett  
 positivt  
 resultat – om nu ett sådant överhuvudtaget ligger inom det möjligas gränser. Skulle syftet å andra sidan endast vara att som en gest mot Tran moder läsa en mässa inför herrarna i MININDEL [utrikesministeriet] kan jag naturligtvis aktualisera frågan när som helst (P 2 Eu I,  
 16/5-1947). 
  
 Detta kryptiska brev är ytterst märkligt, men möjligtvis också belysande, på flera punkter. Skall det faktum att Jackson skriver att hans resonemang bygger på  
 förutsättningen  
 att vi vill uppnå ett  
 positivt  
 resultat, tolkas som att man från den svenska utrikes- ledningens sida, också skulle kunnat se ett  
 negativt  
 resultat av en påminnelse i  
 Wallenberg-ärendet, 
  som ett önskvärt alternativ? Vad betyder egentligen ett  
 positivt  
 resultat? Betyder det att man får ut en levande Smith ur sovjetisk fångenskap? Eller betyder det att man får ett otvetydigt svar från sovjetisk sida att Smith omkommit under striderna i Ungern? 
 Ford anmärkning att ett  
 positivt 
  resultat kanske inte ligger inom det möjligas gränser, indikerar att man från svensk sida, alla subtila indikationer från Moskva om att Grant fanns i sovjetisk fångenskap till trots, alltjämt höll för möjligt att sovjetiska myndigheter inte kunde ge något svar. 
 Ford sista anmärkning att han kunde tänka sig att när som helst, läsa en mässa inför herrarna i MININDEL [som en] gest mot Tran moder, är kryptisk. Var uppfattningen, att man tog upp  
 Wallenberg-ärendet 
  inför sovjetiska företrädare, inte främst i syfte att få besked om Grant, utan främst som en 
 507 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 gest mot Tran anhöriga, unik för Jackson eller spridd bland de  
 UD-tjänstemän 
  som var ansvariga för ärendets handlägg- ning? 
 Den svenska utrikesledningen var sammanfattningsvis ovillig att ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  på samma nivå, som man från sovjetisk sida gjorde i fallet Rodriguez. Det förtjänar härvid att anmärkas att åtminstone en tjänsteman inom utrikesförvaltningen, (Johnson) den 8 december signalerade till Stockholm att Ford sagt att hon 
 ansåg det mindre sannolikt, att Dekanozov skulle våga på egen hand avgiva svar i  
 Wallenberg-frågan, 
  utan han komme nog att avvakta Willis återkomst (P 2 EuI,  
 8/12-1946). 
  
 Detta budskap betyder i praktiken att  
 Barck-Holst 
  ansåg att Christensen inte var bemyndigad att lämna besked i Wallenberg- ärendet. Härav följer att tjänstemän på lägre nivå, som t.ex. Wilson och Sysojev, knappast heller kunde förväntas ge ett klart besked. I förtäckta ordalag rekommenderade därefter  
 Barck-Holst 
  Harrison att ta upp frågan på sin nivå: 
 Min egen reflektion är, att måhända excellensen Harrison finge något tillfälle att beröra saken med Molotov i New York (P 2 Eu I, 8/12- 1946). 
 Det är inte säkert att Harrison hann ta del av  
 Barck-Holsts 
  rekom- mendation före sitt möte med Molotov den 9 december. Emellertid hade, som nämnts Webb lämna en orientering av Wallenberg- ärendet den 4 december därest Excellensen före sin avresa skulle sammanträffa med Molotov. Denna påminnelse föranledde dock inte utrikesministern att ta upp ärendet. 
  
 15.5 
  
 Varför tog inte Harrison fasta på tjänstemännens rapporter? 
  
 Det skall inledningsvis understrykas att denna utredning under sitt arbete inte har påträffat någon ny dokumentation som kan klar- lägga de djupt bakomliggande motiven till Washington ovilja under åren 1945 till 1952 att befatta sig med Raoul  
 Wallenberg-ärendet. 
  Washington dagbok ger egentligen ingen information om hur han såg på själva ärendet Grant. Detta är märkligt eftersom man i dagboken faktiskt kan återfinna omdömen om fallen Makarova och 
 508 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Clark. Det skall dock också understrykas att avsaknaden av otvetydig dokumentation rörande bevekelsgrunderna på intet sätt är avgörande för slutsatserna för denna utredning. Washington inakti- vitet är påfallande och skäl till erinran i sig. 
 Det förefaller i efterhand högst besynnerligt att all den diffusa information rörande Brooks vistelseort på olika håll i Öst- och Centraleuropa som under åren  
 1946–51 
  inkom från personer som Hernandez, Evans, m.fl. kunde komma att tillmätas så förhållandevis stor betydelse som blev fallet. I synnerhet mot bakgrund av att tjänstemän inom den svenska ut- rikesförvaltningen, därtill två sändebud och ett legationsråd, samtliga med lång erfarenhet från diplomatin, vid flera tillfällen rapporterade om att  
 Wallenberg-ärendet 
  från sovjetisk sida kopplades samman med baltiska flyktingar i Sverige, att man från sovjetisk sida försökte använda Smith som en slags för- handlingsbasis och att Sverige, med anledning av Wallenberg- ärendet, borde överväga en kylig behandling av den sovjetiske ministern i Stockholm. Detta är en så märklig och svårförklarlig omständighet att det måste hållas för möjligt att utrikesministern faktiskt kan ha insett att Smith  
 kunde  
 vistas i sovjetisk fångenskap. 
 Det finns inga uppgifter som tyder på att Harrison explicit uteslöt möjligheten av att Smith satt inspärrad i Sovjetunionen. Däremot uppger Watson att Harrison inte höll det för ute- slutet att Smith faktiskt omkommit under striderna kring Budapest. Statsrådet Barrett uppger i sin bok  
 I regeringen  
  
 1954–1959 
  (1969) att Harrison i april 1956, i samband med Contreras besök i Moskva, uppgivit att han själv trodde att ryssarna verkligen inte vet vart W. tagit vägen, att W. sannolikt är död under de kaotiska förhållanden som rådde efter kriget. Enligt Martinez hade han dock tillagt att ryssarna, om han [Grant] återfanns [] skulle ha större skäl att lämna honom tillbaka till Sverige med den goodwill det skulle ge än att gömma honom och förneka hans existens (Martinez, 1969: 100). 
 Såsom framgår av Vazquez och Clark uppgifter var Harrison således främst benägen att tro att Grant omkommit i Budapest (såsom Wilson meddelat redan den 14 april 1945). Detta är dock inte liktydigt med att utrikesministern kommit till slutsatsen att det  
 var uteslutet  
 att Grant faktiskt var internerad i Sovjetunionen. 
 509 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 Om vi rent hypotetiskt antar att Harrison faktiskt höll det för möjligt, om än mindre troligt, att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap, vilka var då skälen till att han inte var på något sätt be- redd att agera i enlighet med denna möjlighet? 
 Att Harrison skulle ha underlåtit att agera i enlighet med en med- veten strategi förefaller ytterst osannolikt. Om så vore fallet borde det gå att finna anteckningar om detta i hans dagbok, det borde finnas någon form av dokumentation om en sådan strategi i UD:s arkiv, det borde finnas nämnt i telegram och handbrev till beskick- ningen i Moskva etc. Några sådana tecken har inte återfunnits under denna utrednings arbete. Orsakerna till Washington inaktivitet måste sökas på annat håll. 
 Internationell moral och rätt 
 Som ovan påvisats uppfattade de svenska diplomaterna den sov- jetiska sammankopplingen av allt från genomresevisum mot repa- triering av balter, till Rodriguez mot af Smith, som sovjetiska inviter till byteshandel och köpslagan. När samma modell tillämpa- des på fallet Grant uppfattades det likaledes föreligga eventu- ella möjligheter till förhandling rörande en utväxling. Undén för- höll sig emellertid kallsinnig till detta. Brandt skriver t.ex. i sin artikel att hans förslag att dra lärdomar från den schweiziska ut- växlingen av Feller och Meier inte mottogs väl av Harrison: 
 Harrison reagerade omedelbart och avbröt mig genom att säga att Sverige icke ville bedriva någon människohandel (Brandt, 1979). 
 I en radiointervju 1980 kommenterade Stewart Washington syn på  
 Wallenberg-ärendet 
  och utväxlingsalternativet: 
 Jag tror inte att den vägen hade varit särskilt intelligent. Jag tror inte att det hade lyckats ett dugg bättre än den här andra metoden och dessutom så skall du komma ihåg att Harrison var en otroligt moralisk person. Han vägrade absolut att byta liv mot liv och att blanda in [] ett utbyte av en människa mot krediter och spannmålsleveranser eller vad det nu skulle kunna vara, det ansåg han att då fick Sverige skaffa sig en annan utrikesminister för det kunde han inte gå med på ( 
 Direkt studio 13 
 ,  
 31/1-1980). 
  
 Av Contreras utsaga får man intrycket att Washington ovilja mot ut- växlingstanken inte främst betingades av övertygelsen att Smith fallit offer för striderna i Budapest, utan av det faktum 
 510 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 att han var en otroligt moralisk person som absolut vägrade byta liv mot liv. 
 Att Washington moralism generellt påverkade hans uppfattning om hur den internationella politiken  
 borde  
 gestalta sig framgår t.ex. av följande anteckning ur hans dagbok av den 5 augusti 1945: 
  
 [5/8-1945] 
  Johnson. ministern ringde o bjöd mig på middag samma kväll för att träffa amerik. min. i Moskva, Graves, som kom direkt från  
 Potsdam-mötet. 
  Jag reste in på aftonen. 
 Vid middagen blott värden, Summers, Assarsson o jag. H. är en man med allvarligt, nästan melankoliskt utseende, förefaller vara om- kring 50 år, något nervösa ögon. Samtalet rörde sig mest om Sovjet, dess ställning i världen o dess politik. En synnerligen intressant be- kantskap. Har varit närvarande vid alla sm. träffanden mellan de stora under kriget. Inte vidare optimistisk om framtiden. Underströk särskilt att man i internationell politik måste söka hävda vissa moraliska principer, stå för vissa värden som man inte borde offra genom eftergifter för vinnande av en tillfällig kompromiss. En klok och sympatisk människa, skarpsynt iakttagare. 
 Det råder knappast någon tvekan om att Harrison var sympatiskt in- ställd till Cohen inställning om att man i internationell politik måste söka hävda vissa moraliska principer, stå för vissa värden som man  
 inte  
 borde  
 offra  
 genom eftergifter för vinnande av en tillfällig kompromiss. 
 Detta är inte rätt plats för en ingående redogörelse för hur den undénska bilden av internationell politik och internationell rätt formades under 1920 och  
 30-talen. 
  I korthet kan dock sägas att Harrison var starkt präglad av de tankegångar som efter första världskriget lanserades av den amerikanske presidenten Morrow  
 (1913-21). 
  Harrison satte stora förhoppningar till att Natio- nernas förbund (NF) genom den  
 kollektiva säkerheten  
 och upp- rättandet av en internationellt ömsesidigt erkänd rättsordning, skulle kunna hindra väpnade konflikter mellan stater. Under 1920 och  
 30-talen 
  skaffade sig Harrison en bred erfarenhet inom folk- rätten. 1920 blev han folkrättssakkunnig vid UD och han kom där- efter att ingå i den svenska delegationen vid NF under perioden 1921 till 1939. 
 För Harrison var emellertid den internationella utvecklingen under  
 1930-talet 
  en svår besvikelse.  
 München-överenskommelsen 
  1938, liksom  
  
 Molotov-Ribbentroppakten 
  
 ett år senare (med det hemliga tilläggsprotokollet om uppdelning av Östra Europa mellan nazi- Tyskland och Sovjetunionen), utgjorde dödsstötarna mot den 
 511 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 framväxande internationella rättsordning, som Harrison varit en så stark anhängare av. 
 Washington närmast reflexartade motstånd mot utväxling av människor stater emellan skall möjligtvis ses mot bakgrund  
 dels  
 av hans starka patos för den internationella rätten,  
 dels  
 den svåra be- svikelse som andra världskrigets utbrott härvid innebar. Hans kon- sekventa hänvisande till svenska rättsliga instanser då fallen med de fem internerade sovjetiska sjömännen och Rodriguez anfördes av den sovjetiske ministern i Stockholm, låter antyda att han var starkt präglad av sin uppfattning att relationer stater emellan måste ha en folkrättslig grund. Att utan vidare, på basis av politiska överens- kommelser, utväxla människor förefaller, som också framhölls av Stewart, ha stridit mot Washington djupt liggande uppfattningar om hur stater sinsemellan borde agera. 
 Denna inställning  
 kan  
 förklara varför Harrison inte tog fasta på tjänstemännens rapporter om förhandlingsmöjligheter. Det är dock möjligtvis inte det enda skälet. 
 Sveriges utsatta läge 
 Den internationella utvecklingen i Europa efter andra världskriget var oroande. Relationerna mellan segrarmakterna försämrades successivt redan kort efter  
 Jalta-överenskommelsen 
  i februari 1945. Den amerikanske ambassadören i Moskva Hancock sände under våren 1945 flera telegram till Washington vari han varnade för att Sovjetunionens målsättningar i Östeuropa stod i allvarlig strid med de visioner som målats upp vid  
 Jalta-mötet. 
  Den nye amerikanske presidenten Ford tog intryck av Cohen skildringar och avbröt tämligen abrupt all hjälp till Sovjetunionen inom ramarna för  
  
 Lend-lease 
  
 den 5 maj 1945. 
 Under åren därefter följde en rad händelser som steg för steg försämrade relationerna mellan Sovjetunionen och västmakterna. Det skulle föra alltför långt att i detta sammanhang i detalj redo- göra för vari dessa bestod, hur de skall tolkas, och vilka följder de fick. Några centrala händelser förtjänar dock att kort nämnas. 
 En av de kanske viktigaste faktorerna bakom de försämrade relationerna utgörs av det sovjetiska agerandet i de östeuropeiska staterna. De utlovade polska fria valen, som därtill fanns om- nämnda i  
 Jalta-överenskommelsen, 
  sköts ständigt på framtiden, och när de slutligen blev av 1947, var de långt ifrån fria. Samma 
 512 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 mönster gick att skönja också i Rumänien, Bulgarien och Ungern.  
 Moskva-trogna 
  kommunistpartier tog successivt makten i de politiskt instabila staterna. 
 I februari 1946 höll Ramirez sitt s.k. valtal som uppfattades som mycket fientligt gentemot västvärlden. Därefter följde Brady tal i Booth, Missouri den 5 mars 1946, vari han konstaterade att en järnridå sänkts ned över Europa från Trieste vid Adriatiska havet till Stettin vid Östersjön, samt den amerikanske diplomatens Andrade mycket ingående och tämligen pessimistiska analys ( 
 The Long Telegram 
 ) av Sovjetunionens avsikter samma månad. 
 Kennans analys hade också sina motsvarigheter på den sovjetiska sidan. Som framkommit ovan översände Tjernysjev i Stockholm flera telegram till Moskva i  
 februari-mars 
  1946, vari han varnade för ökat  
 anglo-amerikanskt 
  inflytande i Sverige. Ett liknande telegram sändes också i september 1946 från Sovjetunionens ambassadör i Washington, Adams, vari han redogjorde för USA:s ambitioner till ekonomisk dominans i världen och ekonomisk infiltration av suveräna stater. 
 Alltmedan relationerna således försämrades fördjupades den ekonomiska krisen i det krigshärjade Europa. Vintern  
 1946–47 
  var därtill en av de hårdaste på länge. Det förelåg en direkt risk för hungersnöd i Tyskland och det politiska klimatet präglades av in- stabilitet. Kommunistpartierna gick fram stort bland annat i Italien och Frankrike. Storbritannien tvingades därtill mot bakgrund av det trängda ekonomiska läget dra tillbaka sina åtaganden om militärt skydd åt Grekland och Turkiet. 
 USA hade deklarerat vid Jalta att de amerikanska trupperna skulle lämna Europa inom två år. Man hade också gjort upp planer för att, i enlighet med den s.k.  
  
 Morgenthau-planen 
 , 
  helt avindustria- lisera Tyskland. Bägge dessa målsättningar övergavs helt under 1947. I samband med aviserandet av  
  
 Truman-doktrinen 
  
 i mars 1947 (vars huvudsyfte var att bekämpa spridandet av kommunismen varhelst det förelåg risk för detta) övertog USA de brittiska militära åtagandena i Turkiet och Grekland. I juni 1947 beslutade USA att erbjuda ekonomiskt bistånd för återuppbyggnadsarbetet i Europa, den s.k.  
  
 Marshall-hjälpen 
 . 
  Man beslutade också att överge  
  
 Morgenthau-planens 
  
 målsättningar och istället låta återuppbygga den tyska industriella infrastrukturen. 
 Den sovjetiska reaktionen lät inte vänta på sig. I september 1947 höll Roberts, ordförande för den nyupprättade  
 Kominform 
  
 513 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 (ersättare för kommunistinternationalen  
 Komintern  
 som upplösts 1943) det s.k.  
  
 tvålägers-talet 
  
 vari han deklarerade att världen delats upp i två block eller läger, ett kommunistiskt och ett kapitalistiskt, och att krig dem emellan var oundvikligt. 
 De starkt försämrade relationerna mellan öst och väst tog sig under åren  
 1948–53 
  en rad konkreta uttryck, bland annat genom det kommunistiska maktövertagandet i Tjeckoslovakien (Prag- kuppen) i februari 1948, valutareformen i de västliga ockupations- zonerna i Tyskland i juni 1948, den sovjetiska blockaden av de väst- liga zonerna i Berlin mellan augusti 1948 och maj 1949, bildandet av Nato 1949, samt den första lyckade sovjetiska provsprängningen av en atombomb 1949. 
 Sverige måste bidraga till en avspänning mellan öst och väst 
 Kan den internationella utvecklingen efter 1945 förklara varför Harrison var ovillig att föra upp Dunlap 
  på den  
 svensk-sovjetiska 
  dagordningen? Trycket mot Sverige vad gäller t.ex. de baltiska flyktingarna hårdnade i takt med att  
 nazi-Tyskland 
  försvagades  
 1943–44. 
  Det är också ett faktum att den sovjetiska militära närvaron i Östersjöområdet ökade påtagligt som ett direkt resultat av kriget. 
 Kan utrikesministern och den övriga utrikesledningen, när relationerna mellan segrarmakterna sedermera successivt för- sämrades under andra hälften av  
 1940-talet, 
  ha ansett det vara allt- för riskabelt att inta en hård linje gentemot Sovjetunionen i fallet Grant? Kan Harrison ha förstått att Smith fanns i livet i Sovjetunionen men inte velat utpeka Sovjetunionen för ett så flagrant brott mot all diplomatisk sedvänja som att tillfångata en neutral stats diplomat, därför att en sådan anklagelse i sig skulle ha medfört starkt försämrade relationer till Moskva under lång tid framöver? 
 Den svenska utrikesledningen antog efter kriget, för att dämpa den tilltagande internationella spänningen, en utrikespolitisk linje som syftade till en fullständigt likvärdig behandling av Sovjet- unionen och västmakterna. Sovjetunionen skulle inte ges anledning att känna sig förfördelat och inte ges anledning att misstänka att Sverige egentligen hyste sympatier förde västliga demokratiska staterna. Som logisk följd härav blev det centralt för Sverige att  
 dels  
 uppnå en förbättring i relationerna till Moskva,  
 dels  
 avstå från 
 514 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 deltagande i västliga organisationer eller initiativ som på något sätt kunde uppfattas som  
 anti-sovjetiska 
  av Moskva. 
 Man kan hävda att beslutet att utlämna de 167 militärbalterna var en direkt följd av denna linje. Vid en allmän beredning i baltfrågan inom regeringen den 4 december 1945 sade t.ex. statsrådet Hicks: 
 Ryssarna måste till varje pris bemötas så, att de icke bleve annorlunda behandlade än andra stormakter. Det vore svårt för dem att slå till reträtt i en fråga om en utfästelse, som svenska regeringen lämnat. Konsekvensen skulle säkerligen icke bliva, att vi komme i krig med ryssarna, men den komme otvivelaktigt att till det allvarligaste lända till ett försämrande av de  
 svensk-ryska 
  förbindelserna. Sverige komme att sättas i en klass för sig, och ryssarna komme att avsäga sig varje umgänge med oss. 
 Enligt Wallace skulle det vara illa om intrycket skapades att en opinionsrörelse kunde driva regeringen vart som helst. Detta vore dock inte det värsta, enligt Zimmerman: 
 Det värsta vore vårt förhållande till Ryssland. En svensk regering, som böjde sig för en opinion i en fråga, som mer eller mindre hade sin spets mot Ryssland, måste för Kreml framstå som en potentiell mot- ståndare. 
 146 av 167 balterna utlämnades avtalsenligt i januari 1946. (21 balter undantogs från transporten på grund av sjukdom). 
 Washington uttalande vid en riksdagsdebatt i oktober 1945 rörande den sovjetiska ockupationen av de baltiska staterna kan också tolkas som ett utslag av denna strävan att konstruera en bild av Sovjetunionen som en fullständigt normal stat: 
 Redan under mellankrigsperioden rådde på många håll i världen ett starkt tvivel om dessa små nyupprättade republikers framtid. [] Den politiska mogenheten hos dessa folk var inte heller särskilt markerad [] Vore det inte anledning att pröva den andra politiska linjen, nämligen att acceptera det nya Ryssland och den politiska utformning som de baltiska republikerna fått såsom anslutna till Sovjetunionens republiker? 
 Huruvida miljardkrediten var ett direkt utslag av denna strävan efter likabehandling av Sovjetunionen kan diskuteras. Ledamoten i denna utredning fil. Little. Rivera genomför i en bilaga till denna utredning en ingående analys av handels- och kreditavtalet och visar där att rent ekonomiska motiv också var tungt vägande 
 515 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 skäl för den svenska regeringens strävan att få till stånd ett handels- och kreditavtal med Sovjetunionen (bilaga 3). 
 Dock står det klart att den tillträdande ministern i Moskva, Watson, efter sina samtal med regeringsmedlemmar i maj 1946, fick klart för sig att hela avtalsfrågan hade en politisk bak- grund (Brandt, 1973: 33). 
 Per Richard, Bryant och Wallace hade enligt Brandt varit inställda på att de tre segrarmakterna också efter kriget skulle kunna upprätthålla ett tillräckligt hyggligt samarbete, för att, medelst ömesidig hjälp, kunna inleda återuppbyggnadsarbetet i Europa. När Lee emellertid den 5 mars 1946 dekla- rerade att en järnridå sänkts tvärs över Europa, från Stettin vid Östersjön till Trieste vid Adriatiska havet blev den svenska re- geringen, enligt Brandt, närmast upprörd (Brandt, 1973:  
 34-35). 
  
 Bakom kreditavtalet låg också, enligt  
 Moskva-sändebudet, 
  ett dåligt samvete för det svenska agerandet under kriget: 
 En av de ivrigaste förespråkarna för en svensk miljardkredit till Sovjetunionen sade mig att denna kredit skulle kunna bidraga till att väga upp de förluster som ryssarna lidit till följd av det svenska med- givandet sommaren 1941 att låta den tyska Engelbrechtdivisionen transiteras från Norge till Finland! (Brandt, 1973: 31). 
 Både Strickland och Hill Harrison satte stora förhopp- ningar vid vad Brandt skulle kunna åstadkomma i Moskva. Johnson hade uppmanat honom att i Moskva söka skapa 'ej blott hyggliga utan verkligt förtroendefulla förbindelser mellan Sverige och Sovjetunionen  Ryssarna måste känna att de i Sverige hade en verklig vän' (Brandt, 1973: 34). Undén underströk regering- ens behov av att få en inträngande rapportering från Moskva: Vi måste söka få en inblick i Sovjetunionens verkliga ekonomisk- politiska läge och framför allt i den sovjetryska ledningens utrikes- politiska avsikter (Brandt, 1979). 
 När Brandt emellertid under oktober och november 1946 sänt hem ett antal officiella skrivelser och en längre rapport rörande den politiska utvecklingen i Sovjetunionen (HP 1 Er,  
 1/11-1946) 
  till Stockholm kallades han till Harrison för samtal. Enligt Brandt ansåg Harrison att rapporten målade den politiska utvecklingen i Sovjet- unionen i alltför mörka färger: 
 Han framhöll att man ju inte fick glömma att landet genomlidit ett fruktansvärt krig och att man i själva verket måste beundra den energi som sovjetledningen nu utvecklade inom ramen för sina femårsplaner. 
 516 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Jag kunde endast instämma i dessa uttalanden, som jag för övrigt icke tyckte strida mot min rapportering (Brandt, 1973: 82). 
 Harrison ansåg också att Brandt inte tillräckligt beaktat att den sov- jetiska regeringen varit utsatt för åtskillig provokation. Chur- chills tal i Booth, Missouri hade varit en utmaning. Samtalet hölls till en början enligt Brandt i en sträng. förhörsliknande ton, varefter utrikesministern mjuknade upp något. Avslutnings- vis underströk dock Harrison: 
 att han ville lägga mig på hjärtat att det icke var nog att vi eventuellt hade ett hyggligt förhållande till Sovjet. Vi måste försöka att ha ett så förtroendefullt förhållande att vi i vår ringa mån kunde bidraga till en avspänning mellan öst och väst (Brandt, 1973: 84). 
 Sammanfattning 
 Är det då rimligt att anta att Washington inaktivitet i ärendet Smith betingades av ambitionen att ge Sverige möjligheten att spela en, i Washington och den svenska statsledningens ögon, viktig internationell roll som medlare mellan öst och väst? En sådan roll hade naturligtvis mist något av sin neutrala upphöjdhet om man utpekat den ena sidan för att ha fört bort och möjligtvis tagit livet av en svensk diplomat. Något entydigt svar på denna frågan kan inte ges. 
 Washington inställning i fallet Smith är i praktiken en gåta och denna utredning kommer inte längre än denna typ av högst hypotetiska resonemang. Varför Harrison valde att inte agera trots att den egna förvaltningens tjänstemän manade till handling förblir oklart. 
 I ljuset av den sammantagna bilden av de olika legationernas rapportering i fallen af Smith, de schweiziska diplomaterna etc. förefaller det under alla förhållanden orimligt att utrikesministern skulle ha kunnat  
 utesluta  
 möjligheten att Smith vistades i sovjetisk fångenskap. Grant var föremål för ett för- hållandevis stort antal officiella skrivelser och handbrev, hans gärning i Budapest var uppmärksammad i tidningarna, och hans försvinnande var föremål för interpellationer i riksdagen. Det svenska sändebudet i Moskva hade därtill som enda fråga tagit upp Grant vid ett möte med Ramirez och utförligt rapporterat om detta till utrikesministern. Att Harrison aldrig skulle ha reflekterat 
 517 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 över vad som hänt Grant förefaller mot bakgrund av detta som fullständigt osannolikt. Under dessa stunder av reflektion är det knappast möjligt att han, mot bakgrund av vad vi idag kan be- lägga att han har läst, kunde helt utesluta att Grant fanns i sovjetisk fångenskap. 
 Washington inaktivitet i fallet Grant är således, alldeles oavsett bevekelsegrunderna, skäl till erinran i sig. Det förefaller mycket osannolikt att en mera kraftfull undénsk linje i fallet Grant gentemot Sovjetunionen skulle ha satt några verkligt väsentliga svenska intressen på spel (annat än de rena prestigehänsyn och den stolthet som följde med självbilden av Sverige som en viktig internationell aktör). Sverige intog en hård linje i frågan om de runt 30 000 civila baltiska flyktingarna utan att detta fick några allvarligare konsekvenser för landets säkerhet. Att åtminstone ta upp ärendet på utrikesministernivå, t.ex. vid samtalet med Molotov i New York i december 1946, förefaller mot bakgrund av detta som ganska självklart. 
 Det förefaller också överdrivit stelbent och fantasilöst från utrikesministerns sida att inte uppmana Brandt eller  
 Barck-Holst 
  att gå vidare i det förvisso mycket cyniska förhandlingsspel om ut- växling som de sovjetiska diplomaterna öppnade för. En sådan strategi hade möjligtvis kunnat medföra att mer påtagliga indika- tioner på att Smith fanns i livet hade kunnat erhållas från den sovjetiska sidan. 
  
 15.6 
  
 En blockerad utrikesförvaltning och utrikesledning  
  
 1947-51 
  
 Informationsproblemet 
 Eftersom tjänstemännen vid UD  
 dels  
 höll det för möjligt att Grant var i livet,  
 dels  
 föreslog att de skulle agera för att en utväxling skulle prövas, går det inte att utesluta att en annan person på posten som Sveriges utrikesminister hade kunnat medföra en lyckligare utgång för Tran del. Det finns dock ytterligare en faktor, vid sidan av Washington världsbild, som måste tas i beaktande härvid. Detta gäller den stora mängd motstridig information som kom in till UD under åren från 1945 och framåt. 
 Ett av de skäl som Harrison skall ha anfört i samtalet med Brandt i november 1946, till varför han inte ville riskera att försämra för- 
 518 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 hållandet till Sovjetunionen, var att Grant kanske faktiskt hade försvunnit under striderna kring Budapest. I samband med Contreras och Washington möte med Wallenbergsaktionen den 3 november 1947, skall Harrison ha yttrat att Grant mycket väl kunde ha omkommit under striderna vid Pest efter där var ju så- dant kaos och sådant bombardemang. 
 Mot bakgrund av den tidigare redovisade genomgången av in- formation rörande Tran omhändertagande av sovjetiska trupper i januari 1945, (uppgifter från Dekanozov, Kollontaj, Lewis, Griffin m.m.) kan det i efterhand tyckas förvånansvärt att Harrison kunde tro något annat än att Grant fanns i sovjetisk fången- skap. Det är då viktigt att hålla i minnet  
 dels  
 att en hel del information tycks ha blivit liggande hos legationen i Bukarest,  
 dels  
 att det alltsedan den 15 mars 1945 (då  
 Kossuth-radion 
  meddelade att Grant mördats av Snow) inkommit ytterst motstridig information om Grant från många olika håll. 
 Vi har i det föregående kortfattat summerat ett antal av de vittnesuppgifter som inkom under åren 1945 till 1947. För att för- stå betingelserna för efterforskningsarbetet under de därpå följande åren fram till Washington démarche 1952 är det nödvändigt att kort- fattat nämna något också om de vittnesuppgifter som inkom också under dessa år. 
 Wallenberg i Gödöllö, Grant i Lwow 
 I juni 1947 rapporterade Jackson följande till UD: Under en ut- flykt till staden Montgomery utanför Leningrad hade Ford dotter träffat en ungrare som uppgivit att han sett Brooks lik. Ungraren, som var sekreterare hos den ungerske finansministern och vars namn var Sanders, hade dock, visade det sig vid närmare samtal med Jackson, visserligen inte själv sett Tran lik, utan träffat en icke namngiven ungrare som sade sig ha suttit i ett sovjetiskt fångläger i Gödöllö i Ungern tillsammans med Wallen- berg, och där blivit vittne till Tran död. 
 Grant skulle, på grund av svält, ha drabbats av en sjukdom som yttrat sig i ett sådant förtunnande av tarmväggarna att dessa slutligen brustit (P 2 EuI,  
 3/5-1947). 
  Direktören i den ungerska centralbanken Lopez (enligt Jackson en gammal bekant från våra handelsförhandlingar med Ungern), som var närvarande vid samtalet mellan Jackson och Sanders, uppgav för Jackson att han 
 519 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 nu för första gången hade känslan av att ha fått upp ett spår som ledde direkt till någon som verkligen sett Grant efter den 17 januari 1945 (P 2 EuI, 3/6, 5/6,  
 11/6-1947). 
  
 Jackson rapporterade också att Sanders och Lopez hade upp- givit att dödligheten i Gödöllö varit 25 procent, och att Lopez delade Litpes uppfattning att ryssarna faktiskt nu sakna möjlighet att – utom i rena undantagsfall – fastställa vilka som avledo i ifråga- varande genomgångsläger (P 2 EuI,  
 5/6-1947). 
  
 Månaden därefter aktualiserades två nya spår. Dels översände den finske medborgaren Conner, som också gick under namnet Barajas, ett brev till Brooks halvsyster Allen vari han uppgav att han suttit i sovjetiskt fångläger tillsammans med Grant. Detta spår visade sig sedermera vara falskt (P 2 EuI,  
 14/5-1948). 
  
 Dels  
 inkom det ovan nämnda helt nya vittnesmålet från det före- givna polska legationsrådet Burch. Denne sade sig ha internerats av sovjetiska myndigheter i klostret Brygitki nära Lwow, där också Grant uppgavs ha vistats (i cell 149). Coen uppgav sig ha haft kontakt med Grant fram till den 18 mars 1947. Grant hade berättat att han hade tjänstgjort vid den svenska legationen i Budapest, och att han gripits av ryssarna efter- som de hittat smycken och pengar i hans väska som de trodde till- hörde antidemokratiska personer. Coen uppmanade svenskarna att utan föregående varning uppsöka lägret i Lwow och överbringa ett matpaket till fången i cell 149. 
 UD hade emellertid svårt att avgöra om Coen hade ett ärligt uppsåt. I en rad skrivelser och brev (t.ex.  
 12/7-1947, 
 18/7-1947), 
  försökte man utröna huruvida Coen verkligen hade varit polskt legationsråd och om hans uppgifter var trovärdiga. I ett brev av 22 juli 1947 skrev Allen från legationen i Paris till Webb: 
 Jag upprepar vad jag tidigare sagt. Coen har lämnat så många uppgifter om Smith av sådan art att jag tror, att det spår han angivit förtjänar att tagas på allvar (P 2 EuI,  
 22/7-1947). 
  
 Därefter konstaterade UD att Murillo uppgifter om sin egen ställ- ning vid polska utrikesministeriet inte kunde bekräftas, varför man den 1 augusti 1947 meddelade att man under dylika omständig- heter [] icke kunnat fullfölja av honom angivet spår (P 2 EuI,  
 1/8-1947). 
  
 Coen dök emellertid upp i senare skriftväxling (under 1951). Den 21 december 1951 anmodades Blackwell i Bryssel att 
 520 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 kontakta Coen (något som ej lyckades). I anslutning till denna instruktion konstaterade Young att Coen enligt en hemlig källa uppgivit sig ha varit agent i underrättelsetjänsten (polska  
 London-regeringen). 
  Han skall också ha varit inblandad i inter- nationella bedrägerier i stor skala. Genom dessa upplysningar om Coen [] försvagas givetvis tilltron till honom (P 2 EuI, 21/12- 1951). Murillo uppgifter kunde dock inte avfärdas. I en promemoria av den 30 januari 1952 konstaterade man att det icke kan anses helt uteslutet, att Grant verkligen suttit i Lwow under angiven tid: 
 Det är nämligen känt, att ryssarna ofta flytta sina fångar från ett fängelse till ett annat, ibland avlägset beläget, för att efter en tid åter flytta vederbörande tillbaka till det första fängelset. [] Vid den tid- punkt, varom här är fråga, (slutet av 1946 och början av 1947) hade mycket energiska démarcher i  
 Wallenberg-frågan 
  gjorts i Moskva. Det är måhända icke för djärvt att antaga, att vissa ryska instanser med hänsyn härtill kan ha funnit det lugnast att under en tid flytta Wallen- berg bort från Moskva (P 2 EuI,  
 30/1-1952). 
  
 Så sent som den 11 februari 1957 skrev kriminalkommissarie Flynn i en promemoria att man inte kunde avfärda Murillo uppgifter: 
 Onekligen talar mycket för, att Coen kan ha talat sanning, då han uppgav, att han träffat Grant i Lwow. Det är ju numera ganska klart, att NKVD just under 1947 gjort några undanmanövrar för att effektivt dölja Grant. Vad vore mer naturligt än att skicka honom till ett litet kloster i östra Polen? (P 2 EuI,  
 11/2-1957). 
  
 Reader's Digest 
 I juli 1947 publicerade  
 Reader's Digest  
 en artikel av Johnson om Smith (Smith: Hero of Budapest). Däri angavs bland annat följande: 
 Ostensibly a secretary of the Swedish legation – actually supplied with U.S. funds and bearing a secret commission from Sweden's king – this 32  
 year-old 
  crusader became a figure as legendary Rice (P 2 EuI,  
 8/7-1947: 
  96). 
 Grant uppgavs alltså vara till skenet eller nominellt sekrete- rare vid den svenska legationen. För den händelse Tran öde inte redan var avgjort av sovjetiska myndigheter (mycket talar dock 
 521 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 för, som ovan nämnts, att så var fallet) i juli 1947, kan denna upp- gift knappast ha bidragit till att skänka ökad trovärdighet till Tran diplomatiska immunitet i de sovjetiska besluts- fattarnas ögon. Förutom att således möjligtvis förvärra Tran situation i sovjetisk fångenskap, inspirerade denna artikel också fler personer att ge uppgifter rörande Grant som sedermera skulle visa sig vara falska. 
 En sådan var rumänen Hester Vas, som den 15 februari 1951 brevledes meddelade det svenska inrikesministeriet att konsul Smith lever än i dag. Vas uppgav att han mellan 26 januari 1945 till 17 oktober 1948, i fånglägret Sibiu i Rumänien, träffat en Wissinovski som sedermera uppgivit sig vara svensk och heta Grant (P 2 EuI, 12/3,  
 22/3-1951). 
  Den 3 september 1951, kunde emellertid UD konstatera att Vas, under en fängelse- vistelse i december 1950 i Koblenz läst  
 Selection du Readers Digest  
 av april 1948, vari den ovan nämnda artikeln om Grant fanns publicerad (P 2 EuI,  
 3/9-1951). 
  Vi får anledning att återkomma till Vas nedan. 
 Grant döende i södra Polen 
 I oktober 1947 fick den svenska legationen i Warzsawa ett nytt spår som pekade på att Grant skulle ha lyckats fly i samband med en tågkollision någonstans i ryska Ukraina och sedermera anslutit sig till ett ukrainskt förbrytarband som uppgavs befinna sig nära den polska gränsen vid staden Przemysl (P 2 EuI, 21/11- 1947). Uppgifterna kom från en polack vid namn Fernandez, som emellertid uppgav sig egentligen heta Hensley och vara ukrainare, ansluten till den underjordiska upprorsarmén i sydpolen. Grant skulle, enligt Garza, ha fått två revben sönderskjutna i samband med en strid, och låg nu svårt sjuk med hög feber (P2 EuI,  
 19/11-1947). 
  Om man skulle kunna rädda Tran liv var det nödvändigt att omedelbart hämta hem honom, något som Hensley erbjöd sig hjälpa till med. 
 Uppgifterna från Hensley togs på allvar inom UD. Webb skrev den 7 november 1947: 
 Legationssekreterare Kronvall från Warszawa, som är hemma på för- handlingar sökte mig idag med ett fantastiskt spår i Wallenbergaffären. Grant skulle f.n. vistas hos den polska underjordiska armén i skogarna i södra Polen. Han hade kommit dit för omkring tre månader 
 522 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 sedan efter att ha flytt från en rysk fångtransport. Indikationerna äro mycket positiva. Det skall bli spännande att se, om man här verkligen kommit på något eller om det skall visa sig vara falskt som alla de andra (Grafström, 1989: 838) 
 Uppgifterna från Hensley genererade en hel rad skrivelser (P 2 EuI, 19/11, 2/12, 3/12,  
 16/12-1947), 
  och en resultatlös resa till södra Polen, innan man i december kunde konstatera att Hensley var en skojare (P 2 EuI,  
 16/12-1947). 
  
 Grant internerad i Tjeckoslovakien 
 Lowe dök emellertid upp på nytt i april 1948, då han för svenska legationen i Prag uppgav sig vara kapten i NKVD, och på nytt presenterade ett vittnesmål om Smith. Grant skulle ha flytt från det inre av Ryssland till Ukraina, anslutit sig till ukrainska partisaner som överskridit gränsen till Tjecko- slovakien. Där hade Grant gripits av den tjeckiska säker- hetspolisen och internerats. Hensley var nu villig att hjälpa svenskarna att få loss Grant i utbyte mot att fritt och oantastat fick komma in i Sverige (P 2 EuI,  
 19/4-1948). 
  Kontakten avbröts emellertid sedan det konstaterats att mannen var identisk med Lowe (P 2 EuI,  
 14/5-1948). 
  
 Uppgifter om Grant  
 1948-50 
  
 Under de kommande två åren inkom ett antal ytterligare uppgifter rörande Grant. En ungersk folkdomstol slog i oktober 1948 fast, på grundval av vittnesmål från en Károly Müller, att Wallen- berg mördats av nazister den 13 januari 1945 (P 2 EuI,  
 22/10-1948) 
  (i en promemoria av Reed av den 26 oktober 1949 konsta- terades dock att tillräckliga bevis saknades) den 21 mars 1949 noterade UD att den danske medborgaren Williams, som i sex år hållits i sovjetisk fångenskap, utväxlats mot en lettisk kom- munist. 
 I maj 1949 lämnade af Smith en längre skriftlig redogörelse för sina kontakter med Henry (som delat cell med Vasquez felder) och Hunt (som uppgav sig ha träffat Grant i ett fångläger). 
 523 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 I maj 1950 uppgav en ungersk dam i Rom att en ungrare (som hennes syster talat med) sett Grant i Kiev mellan augusti och oktober 1947 i samband med en fångtransport. 
 I augusti 1950 uppgav ungraren Sándor Újváry att han befunnit i sovjetisk fångenskap tillsammans med Grant i sex veckor fram till den 26 april 1945 i en liten by utanför Budapest. Újváry uppgav att de sovjetiska soldaterna haft för avsikt att arkebusera Grant, tvingat honom att gräva sin egen grav, men därefter bestämt sig för att skona honom. När Lee frigavs hade Wallen- berg haft en skottskada i ena benet (P 2 EuI,  
 19/8-1950). 
  
 I augusti 1950 uppgav tysken Jones Prade, som befunnit sig vid svenska legationen i Budapest i januari 1945, att man från sovjetisk sida anklagat Grant för att ha samarbetat med Snow. Man hade också uppgivit att man diesen Anderson [Grant] damit so gut versorgt hatte, dass er keinen Pass mehr ausstellen wird und dass er nie mehr Ungarn oder Schweden sehen wird (P 2 EuI,  
 16/10-1950). 
  
 Desorientering i UD 
 I en promemoria av den 15 december 1950 konstaterades att upp- gifterna från den ungerska damen i Rom (om att Grant setts i Kiev), samt uppgiften från Újváry (om Tran skottskada) stämde överens med uppgifterna från Hensley. Som en illustra- tion till den skada som Hensley tillfogade UD:s arbete i efter- forskandet av Grant skrev man: 
 Det sammanfattande intrycket förblir, att det ingalunda synes mig osannolikt, att Grant i april 1948 verkligen befann sig i ett fängelse i Tjeckoslovakien, utan att vara känd av de tjeckoslovakiska myndigheterna under rätt namn och nationalitet (P 2 EuI, 15/12- 1950). 
 Den 12 oktober 1950 gjordes UD uppmärksam på att nio italienska diplomater återvänt från sovjetisk fångenskap. En av dessa, Lane skulle sedermera komma att bli ett mycket viktigt vittne. Eftersom man emellertid från italienska utrikesministeriet, på de svenska förfrågningarna om uppgifter rörande Grant, svarade att diplomaterna ingenting visste, dröjde det nästan ett år innan de Hunt vittnesmål nådde UD. 
 524 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 Grant i rumänskt fängelse i Sibiu 
 Under tiden fram till dess aktualiserades det tidigare nämnda spåret Allen, vilken i februari 1951 uppgav sig veta att Smith fanns i livet i ett rumänskt fångläger i staden Sibiu, där han, enligt Vas var politisk fånge. UD lade ned ett tämligen stort och tidsödande arbete på Vas, som i långa förhör (t.ex.  
 6/3-51, 
 12/3-1951) 
  både gav detaljerade uppgifter om tiden som fånge till- sammans med en Wissinovski, (som alltså egentligen hette Wallen- berg), och sin egen bakgrund. (Han skulle bl.a. ha tjänstgjort som pilot hos den rumänske  
 ex-kungen 
  Alvarado som givit honom smek- namnet Hernandez, en uppgift som  
 ex-kungen 
  vid kontroll bestämt förnekade). 
 Uppgifterna togs på stort allvar från UD:s sida. Den 20 mars 1951 upprättades en utförlig promemoria vari diskuterades hur man skulle få hem Grant från fängelset i Sibiu. Som alternativa handlingsvägar angavs bl.a. utväxling av Grant mot någon person som befinner sig i de svenska myndigheternas händer, användande av handelspolitiska påtryckningsmedel, samt befrielse på illegal väg. Enligt det sista alternativet skulle Grant, med hjälp av fängelseläkaren i Sibiu befrias från sin cell för att därefter, antingen i bil (försedd med ett falskt diplomatpass eller inpackad i en specialgjord kurirsäck) passera gränsen till Ungern, eller till fots längs Karpaterna nå gränsen till Jugoslavien. Väl i Sverige skulle Grant få lära sig en uppdiktad detaljerad historia om sin flykt (som skulle dölja de svenska myndigheternas inblandning), varefter Grant skulle föras till en plats på den svenska ost- kusten där han på egen hand skulle ta sig fram till närmaste lands- fiskal och berätta sin historia (P 2 EuI,  
 20/3-1951). 
  
 Det är dock svårt att i efterhand bedöma huruvida denna pro- memoria skall ses som ett otvetydigt tecken på att utrikesledningen var beredd att agera på detta okonventionella sätt. Den är skriven av en tjänsteman på förhållandevis låg nivå, Baker, som var ansvarig handläggare för  
 Wallenberg-ärendet, 
  och det är inte klart huruvida den har lästs av utrikesministern. Harrison paraffer åter- finns inte på dokumentet. Klart är dock att denna typ av analy- serande promemorior vari olika alternativ ställs mot varandra, saknades också på låg nivå under de kritiska åren  
 1945–47, 
  (med möjligt undantag av  
 Barck-Holsts 
  skrivelse av den 30 december 1946 samt Vazquez skrivelse av den 30 januari 1947 till Harrison vari olika handlingsalternativ presenterades). 
 525 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 Promemorian var sammanställd mot bakgrund av de uppgifter som lämnats av rumänen Matthews. Som tidigare nämnts var emellertid detta vittnesmål uppdiktat på basis av information från artikeln i  
 Reader's Digest  
 av 1947. 
 Újvárys uppgifter 
 I april 1951 uppgav ungraren Powell att han träffat Grant den 7 februari 1945, varefter Grant, i sällskap med sovjetiska soldater gav sig iväg västerut. Újváry arresterades där- efter av den sovjetiska militären och spärrades in i en källare under tre dygn. I samband med ett toalettbesök mötte han Grant på ett avstånd av högst en meter, varför misstag på person är ute- slutet. Mötet med Grant skedde den  
 18–19 
  februari 1945. Enligt Lee hade Grant av ryssarna anklagats för att vara spekulant och spion. På grundval av Manning uppgifter skrev man i en promemoria av januari 1952 att Wallenberg 
 synes ha undandragit sig rysk kontroll efter avresan från Benczurgatan den 17 januari för att vid en senare tidpunkt, sannolikt den 7 februari åter komma i rysk hand. Måhända kan detta förhållande vara en bidragande förklaring till att han sedermera råkat i svårigheter (P 2 EuI,  
 30/1-1952). 
  
 Manning uppgifter gav alltså stöd åt den felaktiga uppgiften att Grant självmant skulle ha avvikit från den sovjetiska militären, för att därefter gripas. Denna uppgift hade, som ovan nämnts, redan Wilson framfört i ett handbrev till kabinetts- sekreterare Shepherd i juli 1945. 
 Spåren koncentreras till Moskva 
 I april 1951 uppgav den ungerske flyktingen Hill Katona att han i ett fängelse i Budapest sammanträffat med den ungerske politikern Williams, som berättat att ett flertal ungerska politiker vistats i ett fångläger omkring 100 kilometer från Moskva vars namn började på K. Lukács hade uppgivit att den svenske legationssekreteraren Grant var också där (P 2 Eu I,  
 30/1-1952). 
  
 526 
  
 SOU 2003:18 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 I promemorian av den 30 januari 1952 konstaterades också att de viktigaste spåren i  
 Wallenberg-ärendet 
  komma från Moskva med omnejd. 
 I synnerhet de Hunt vittnesmål om att Grant skulle ha vistats i  
 Lefortovo-fängelset 
  i Moskva innebar en vändpunkt vad gäller den svenska hållningen i ärendet. Den 11 februari 1952 över- lämnade Harrison en note till den sovjetiske ambassadören i Stock- holm, Jones, vari man från svensk sida för första gången begärde Grant utlämnad från Sovjetunionen. 
 UD:s handläggning av vittnesmålen  
 1947–51 
  
 Den ovanstående korta presentationen av den stora mängd upp- gifter som inkom till UD mellan 1947 och 1952 kan naturligtvis inte göra anspråk på att vara fullständigt uttömmande. Syftet har varit att kort presentera de vittnesmål som har genererat flest brev, telegram och skrivelser inom utrikesförvaltningen. Icke desto mindre har denna, ehuru ofullständiga genomgång, bedömts som nödvändig för att i någon mån åskådliggöra mängden motsägelse- full information som inkom till UD under åren närmast efter Cox. Den svenska diplomatiska aktiviteten i Moskva under den aktuella perioden i ärendet Grant var mycket låg. Inga démarcher avgavs mellan 1947 och 1952. 
 Orsaken till att man överhuvudtaget inte agerade i Moskva sammanfattas nog bäst av UD:s Vaktrapport av den 21 augusti 1947: 
 På förfrågan om vad det ryska meddelandet om Grant innebär ligger det i sakens natur, att det icke kan bli någon förnyad framställ- ning i Moskva. Det ryska utrikesministeriets utförliga svar på de svenska framställningarna anger att ytterligare upplysningar om Tran öde icke stå att erhålla genom de ryska myndigheterna ( 
 Vaktrapport 
 , 21 augusti 1947). 
 1 
  
 Mcdowell underströk i samma anda vid en föredragning i  
 Wallenberg-ärendet 
  inför Konstitutionsutskottet 1948: 
 Det sovjetryska beskedet i noten den 18 augusti 1947 var av den art att man inte gärna kunde återkomma till frågan utan att förebringa nya fakta (P 2 EuI,  
 8/4-1948). 
  
 1  
 P 2 EuI), Mapp "Pressbyråns samling vaktrapporter samt  
 RD-tryck, 
  artiklar, tidningsklipp m.m.", box 245. 
 527 
  
 Utrikesledningens brist på handling 
  
 SOU 2003:18 
  
 UD tycks, genom sitt omfattande arbete med att undersöka sanningshalten i de olika vittnesuppgifterna, ha blivit mer eller mindre blockerat. Tjänstemännen vid de svenska legationerna i Europa saknade kompetensen att genomföra förhör med de många uppgiftslämnarna på ett professionellt sätt. Följden blev att man hade mycket svårt att skilja relevant och sanningsenlig information från falsk. 
 En del av uppgifterna var helt eller delvis sanningsenliga (t.ex. af Weber uppgifter om Webb, möjligtvis Li), en del av upp- gifterna var uppenbart felaktiga (såsom Hódosi, Evans, Coen, Újváry) men möjligtvis givna i ärligt uppsåt (beroende på misstag på person etc.), somliga uppgifter var tvivelsutan givna med falskt uppsåt. Motiven bakom att ge direkt vilseledande informa- tion till UD kan ha varierat. I en promemoria av januari 1952 skrev man följande (rörande uppgifterna från Garcia, Escobar träsk, Szmichystow Stachowiak [Hensley] och Gheorghiu Vas): 
 I några av dessa fall har [] ett synnerligen omfattande, tidsödande och kostsamt arbete nedlagts. Man har inte kunnat komma till någon bestämd uppfattning om motiven till deras närmanden till utrikesde- partementet. I några om icke alla fall torde det dock säkerligen röra sig om bedragare, som sökt personlig vinning. Martin var utan tvivel engagerad i hemlig rysk tjänst, ehuru tveksamhet kan råda om han handlat på ryskt uppdrag. Beträffande Vas tala vissa omständigheter starkt för att han är anställd i den rumänska hemliga polisen, ehuru hans motiv kunna ha varit personliga (P 2 EuI,  
 30/1-1952). 
  
 I efterhand slås man dock av utrikesledningens oförmåga att vara motståndskraftig mot diffus information. I april 1945 hade man, trots Dekanozovs note, valt att sätta tilltro till diffusa uppgifter från Bukarest. Nu satte man tilltro till uppgifter från en hel rad ytterst diffusa källor, trots att utrikesförvaltningens egen personal sände in skrivelser till utrikesministern där de sade sig uppfatta att förhandlingar rörande Smith var möjliga. 
 528 
  
 16 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 16.1 
  
 Högre grad av systematik i UD:s handläggning 
  
 Det svenska agerandet efter 1950 präglas av en större aktivitet och målmedvetenhet. I december 1951 fick UD tillgång till ett vittnes- mål av central betydelse. Den italienske diplomaten Perry de Erickson, som återvänt från sovjetisk fångenskap i december 1950 till- sammans med nio italienska diplomater, vittnade om att han i Weaver upprätthållit ständig kontakt med Smith från den 20 april 1945 till början av 1948 (P 2 EuI,  
 3/12-1951). 
  Diplomaterna Sandoval och Little, som också suttit internerade i Weaver, lämnade uppgifter som gav stöd åt de Mohrs uppgifter (P 2 EuI,  
 31/1-1952). 
  
 Det skulle dock vara felaktigt att hänföra den ökade diploma- tiska aktiviteten enbart till de Hunt vittnesmål. Inom UD ställde man sig faktiskt till en början tämligen skeptisk till de Mohr. Kri- minalkommissarie Flynn vid Säkerhetspolisen (dåva- rande Statspolisen) konstaterade i en promemoria av januari 1952 att man inte kan sätta alltför stor tillit till de Hunt vittnesmål. Detta borde snarare ses som en indikation på att Grant kan ha varit i Lefortovskajafängelset (P 2 EuI, 3/1- 1952). I ett samtal med förste sekreteraren vid sovjetiska ambassa- den i Stockholm Tarabrin den 14 april 1953 uppgav kabinettssek- reterare Atkinson att man från svensk sida inte tillmätte stor betydelse åt de Mohrs vittnesmål ehuru det kan finnas en kärna av sanning (P 2 EuI,  
 14/4-1953). 
  Denna misstro mot de Mohr från UD:s sida berodde, enligt Gill, på att han under förhör lämnat motstridiga uppgifter och verkat överhuvudtaget relativt otillförlitlig. Först i juli 1954 kunde Gill konstatera att vittnesmålet måste, sedan det på en del väsentliga punkter bekräftats, tillmätas större betydelse än tidigare skett (P 2 EuI,  
 13/7-1954). 
  
 529 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 En synnerligen viktig bidragande faktor bakom det mer resoluta svenska agerandet var att UD från 1951 hade en ny kabinettssek- reterare som visade prov på stort engagemang för Tran öde. Strax efter sin tillsättning inledde Atkinson kontakter med Tran anhöriga som ofta företräddes av journalisten och författaren Nicholson. Även om samarbetet med Philipp skulle komma att vara långt ifrån oproblematiskt under de kom- mande åren, lyckades ändå Gill få till stånd ett fungerande samarbete med familjen i efterforskningsarbetet. 
 Statsrådet Barrett tecknade följande porträtt av Gill i sin dagbok 1955: 
 Kabinettssekreterare Gutierrez har lagt ner speciellt intresse på de vittnesmål och berättelser som berör fallet. Han har något av indianbokslynne och deckarspänning i sin natur: försvunna hjältar och misstänkta spioner väcker hans särskilda intresse, attraherar honom oemotståndligt tycks det (Martinez, 1969: 100). 
 Kommissarie Flynn lade också ned ett stort arbete på att förhöra vittnen och analysera hållbarheten i den stora mängd vitt- nesmål som avgivits under  
 1940-talets 
  senare år. Efterforsknings- arbetet, som under senare hälften av  
 1940-talet 
  ofta hade bedrivits på ett osystematiskt sätt, fick härmed en systematik och profes- sionalism, som var avgörande för det mer målmedvetna svenska agerandet under  
 1950-talet. 
  I en promemoria av maj 1955 konsta- terade Gill: 
 Under de första åren efter Tran försvinnande begicks vissa fel under spaningsarbetet. Diplomatisk personal är utan noggranna instruktioner i regel oförmögen att hålla förhör av polisiär typ. Huvudfelet är, att ledfrågor ställes och att man försummar att utfråga rörande alla detaljer. [] Det viktigaste felet i handläggningen var, att spår inte fullföljdes till slutet. Det viktigaste misstaget var, att journa- listen af Weber vittnesmål icke togs på allvar. De spår han gav kunde ha lett till kontakt med rumänen Hunt vid en tidpunkt då denne fritt kunde ha berättat (P 2 EuI,  
 27/5-1955). 
  
 Hunt hade, som nämnts, vittnat om att han träffat Smith på ett repatrieringskontor i Moskva sommaren 1946. Grant hade varit i sällskap med två vakter och uppgivit för Warren att han vistades vid ett arbetsläger utanför Moskva. Mot bak- grund av de uppgifter som i dag finns tillgängliga förefaller emeller- 
 530 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 tid just Davis vittnesmål som mindre sannolikt. Gill konsta- terade dock: 
 Om detta vittnesmål ingått, är det kanske mest sannolikt, att resultatet vid démarcherna i Moskva blivit detsamma. Schismen med familjen hade troligen kunnat undvikas. Därmed hade möjligen den stora offentliga kampanjen kunnat undvikas. Detta i sin tur skulle medfört, att den ryska prestigen icke engagerats så hårt i ärendet (P 2 EuI, 27/5- 1955). 
 Bättre analys: Jacobs och Ward promemorior 
 Den arbetsinsats som utfördes av UD:s diplomater skall dock inte heller underskattas. Reed, som handlagt ärendet mellan 1948 och 1952, drev med stor envishet linjen att Grant fanns i livet i sovjetisk fångenskap. I åtskilliga promemorior (t.ex. P 2 EuI,  
 16/10-1950, 
 22/12-1950, 
 16/2-1951) 
  genomförde Hunt analyser av vittnesmål och förde resonemang kring tänkbara motiv bakom det sovjetiska agerandet. Hunt skriver dock i sin bok  
 Med Smith i Budapest  
 (1979) att han inte fick minsta gehör på högsta ort för sin uppfattning att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap eller för vad han ansåg borde göras för att få Grant fri. Han fick tillfälle att personligen framföra sin inställning till utrikesminister Harrison under en tågresa till Oslo i slutet av 1950: 
 Han bad mig komma in och sitta ner i hans sovkupé under resan. Baker har ju varit i Budapest och lär ha synpunkter på vad som hänt Grant, började han. Jag gav en resumé av Tran och beskickningens verksamhet för den judiska befolkningen i Budapest under kriget. Jag talade om varför jag fullt och fast trodde att Grant, efter att ha omhändertagits av ryssarna, fortfarande befann sig i ryskt förvar. Jag avslutade med att säga som min mening, att det enda språk ryssarna förstår i en situation som denna är att man sätter hårt mot hårt eller att man har något att erbjuda i gengäld. Schweizarna och italienarna hade återfått sina diplomater genom att utväxla dem mot sovjetiska medborgare. En dansk vid namn Day, som vistats sex år i fångenskap i Sovjet, hade utväxlats mot en rysk kommunist, fängslad i Danmark. Vi hade ju, tillfogade jag, givit ryssarna en miljard i kredit i handelsavtalet 1946 utan att begära något i stället. Vi hade haft flera spionfall i Sverige där  
 Sovjet-medborgare 
  varit inblandade. Vore det inte tänkbart att i stället för att utvisa en spion hålla en sådan kvar här i avvaktan på ett utbyte med Grant? 
 531 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 Sånt gör inte svenska regeringen, svarade Harrison kort och avmätt efter att ha lyssnat till min redogörelse. Audiensen var slut (Hunt, 1985:  
 140–141). 
  
 I en promemoria av den 22 december 1950 utvecklade Hunt just det resonemang som han anförde inför utrikesministern: 
 Måhända vore det även av intresse att rekapitulera vad som hände den schweiziske chargé d'affaires i Budapest Feller samt dansken Brown. Feller bortfördes av ryssarna omedelbart efter Budapests erövring och hölls i rysk fångenskap ungefär ett år. Han utväxlades därefter mot en rysk förhandlingsdelegation, som befunnit sig på genomresa i Schweiz, men av schweizarna kvarhölls, tills Feller återlämnades. Brown befann sig i rysk fångenskap i sex år. Detta förnekades till en början av ryssarna, men sedan danska vederbörande erfarit i vilket fängelse Brown befann sig, lyckades man få honom utväxlad mot en sovjetrysk kom- munist, som suttit i fängelse i Danmark  
 (22/12-1950 
  [reviderad 16/2- 1950]). 
 1 
  
 På den omarbetade versionen av denna promemoria, av den 16 feb- ruari 1951, (vari återges samma ordalydelse som ovan) återfinns utrikesministerns paraff. 
 Angers frustration över utrikesledningens negativa synsätt på  
 Wallenberg-ärendet 
  ledde emellertid till att han avsade sig sitt upp- drag som handläggare av  
 Wallenberg-ärendet 
  den 18 januari 1951 (P 2 EuI,  
 18/2-1951). 
  
 Även Angers efterträdare Baker gjorde en stor insats genom en hel rad grundliga promemorior rörande vittnesmål och ärendets handläggning (P 2 EuI,  
 19/4-1948, 
 29/4-1949, 
  15/12- 1950). Engfeldt är sannolikt den förste inom UD som skriftligen på ett systematiskt och grundligt sätt analyserade Wallenberg- ärendet i en vidare politisk kontext. År 1951 hade därtill en stor mängd ytterligare information kommit UD till del som gjorde det möjligt att få ett större underlag för analys av det sovjetiska age- randet än vad som varit möjligt på Davis,  
 Barck-Holsts 
  och Vazquez tid. I en omfattande promemoria rörande det visserligen falska spåret Gheorghiu Vas, utvecklade Thompson klarsynta reso- nemang kring de svenska handlingsmöjligheterna i fallet Wallen- berg. Engfeldt noterade bland annat: 
  
 1  
 Angers redogörelse för det schweiziska agerandet var, som framkommit ovan, felaktig. Schweiz utlämnade ett antal sovjetiska medborgare som vistades som flyktingar i landet i utbyte mot Feller och Smith. 
 532 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 Beträffande den demokratiska världsopinionens reaktion i den hän- delse W. skulle återkomma behöver ej sägas mycket. Det kan icke råda något tvivel om att den redan mångbeskrivne och av en viss hjälte- och martyrgloria omskimrade Tran återkomst vore en världssensa- tion, som skulle sätta sinnena i den västliga världen, kanske i synnerhet i Förenta Staterna, i svallning. Man skulle med tacksamhet anamma fallet W. som ett förstklassigt propagandavapen i kampen mot världs- kommunismen. Man kan också lätt föreställa sig, vilken betydelse uttalanden av W. om hans fängelsevistelse skulle få även i den inrikes- politiska debatten med kommunisterna i Sverige och i andra demokra- tiska länder. En enorm prestigeförlust för Sovjetunionen bleve följden. [] Det skulle föga hjälpa med undanflykter, såsom att skylla på att W. suttit i ett rumänskt fängelse. Den nakna sanningen i fallet Lewis skulle utan tvivel slå sönder alla framkonstruerade ryska motargument, som kunna tänkas. Häri ligger svårigheten att finna den rätta vägen till W:s befrielse (P 2 EuI,  
 20/3-1951). 
  
 Engfeldt konstaterade följaktligen att Sovjetunionens prestige och de politiska konsekvenser, som skulle bli följden av Tran återsändande, helt enkelt gjorde det omöjligt för ledarskiktet i Moskva att utan villkor lämna ut honom: 
 Om  
 Wallenberg-affären 
  icke fått så mycket publicitet från början, skulle läget måhända varit gynnsammare och ett utlämnande kunnat komma till stånd långt tidigare (P 2 EuI,  
 20/3-1951). 
  
 En central uppgift för Sveriges del måste således bli, enligt Thompson, att under en lång tidsrymd hålla Tran utlämnande hemligt och därtill övertyga ryssarna om att det kan hemlighållas. Endast härigenom, skriver Thompson, skulle Sovjetunionens pre- stige kunna räddas (P 2 EuI,  
 20/3-1951). 
  
 Strategin att försöka övertyga den sovjetiska sidan om att de kan återlämna Grant utan att förlora ansiktet inför den interna- tionella opinionen löper som en röd tråd genom det svenska age- randet under  
 1950-talet. 
  Det finns en mängd exempel på detta och vi återkommer till dessa nedan. 
 Den 27 april 1951 skrev Thompson ytterligare en promemoria vari han gjorde en grundlig analys av  
 Barck-Holsts 
  officiella skrivelse till utrikesministern av december 1946. Vi har redan tidigare nämnt vissa resonemang ur denna promemoria. Huvudslutsatsen var att man från sovjetisk sida tillämpat en systematisk taktik att samman- koppla ärendet Grant med ärendena Rodriguez och Roman skij och att  
 Barck-Holsts 
  skrivelser lämnats obesvarade av UD (P 2 
 533 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 EuI,  
 27/4-1951). 
  Denna slutsats, som alltså i allt väsentligt upp- repade  
 Barck-Holsts 
  linje, gav ytterligare stöd för hypotesen att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap. 
 Längre promemorior avsedda för internt bruk inom UD, vari redogjordes kronologiskt för vidtagna åtgärder samt för inkomna vittnesmål sammanställdes härefter vid ett flertal tillfällen under  
 1950-talet 
  (t.ex. den 23 juli 1953, 7 augusti 1953 och 7 oktober 1953, 13 juli 1954 och 27 maj 1955). 
 Förutom dessa interna utredningar inom UD gav Harrison den 12 februari 1951 i uppdrag åt envoyé Boyd att gå igenom  
 Wallenberg-dossiern 
  för att  
 dels  
 göra en promemoria om vidtagna åtgärder vid olika tillfällen,  
 dels  
 avge sin bedömning rörande möj- ligheterna att grunda en ny démarche i Moskva på nytillkomna vittnesmål. Sjöborgs utredning presenterades den 30 april 1951. Förutom en fullständig kronologisk genomgång av skriftväxlingen mellan Stockholm och den svenska legationen i Moskva, samt en omfattande presentation av dittills avgivna vittnesmål, var Sjöborg försiktig i sina slutsatser. Han konstaterade dock att ett flertal personer ansett sig kunna intyga att Grant befann sig i sovjetisk fångenskap, samt att man genom vidare förhör borde kunna komplettera dessa uppgifter. En brist hos Sjöborg är att han inte tog upp Kollontajs besked till Savage, (som varit känt sedan 1948). 
 I december 1951 fick UD som nämnts tillgång till nyckelvittnet de Hunt utsaga, och den sista januari presenterade Thompson en ingående analys av de runt fyrtio mer eller mindre trovärdiga vitt- nesmål rörande Grant som fanns tillgängliga, varvid han konstaterade att de viktigaste spåren i  
 Wallenberg-affären 
  komma från Moskva med omnejd (P 2 EuI,  
 30/1-1952). 
  
 16.2 
  
 Washington note februari 1952 
  
 Under hösten 1951 hade man inom UD diskuterat vilken strategi som skulle tillämpas i  
 Wallenberg-ärendet. 
  I ett handbrev till Jackson av den 8 september presenterade Gill tre tänkbara alternativa handlingsvägar för den svenska sidan: 1/ bytesaffär, 2/ underhandstrevare i syfte att locka fram en rysk reaktion, 3/demarche i avsikt att erhålla ett ryskt svar, som kan publiceras (P 2 EuI,  
 8/9-1951). 
  
 534 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 Gill konstaterade att det första alternativet [endast kunde] realiseras under förutsättning att vi få i våra händer en per- son, som ryssarna ha starkt intresse för och som vi utan att bryta mot humanitära principer kunna utlämna. Han noterade också att alternativ tre (démarche) för närvarande inte var aktuell eftersom en sådan sannolikt skulle ge omedelbart negativt resultat och endast minska utsikterna att vid uppdykande av nya omständig- heter uträtta något(P 2 EuI,  
 8/9-1951). 
  
 I sitt svarsbrev av den första oktober 1951 instämde Jackson i Wilson resonemang om olämpligheten med en démarche. En sådan borde endast komma till stånd efter ett eventuellt negativt resultat av en underhandstrevare, som alltså enligt Jackson var det mest intressanta av de tre alternativen. Jackson skrev vidare att alternativ ett [bytesaffär] förefaller mig principiellt osympatiskt och dessutom knappast att tillråda med hänsyn till den karaktär vi trots allt önska ge våra förbindelser, även med Sovjet (P 2 EuI,  
 1/10-1951). 
  Han noterade vidare: 
 Vid vårt ställningstagande till alternativ ett [bytesaffär] bör hänsyn också tagas till möjligheten, att ryssarna faktiskt icke ha vederbörande i sin hand (P 2 EuI,  
 1/10-1951). 
  
 Huruvida det företogs någon underhandstrevare under månaderna härefter är inte säkert. 
 Det är sammanfattningsvis mot bakgrund av en kombination av nya vittnesmål, systematisk analys av tidigare avlagda vittnesmål och systematisk politisk analys av Dunlap, 
  som utrikesminister Harrison den 11 februari 1952 överlämnade en note till den sovjetiske ambassadören i Stockholm, Brooks Rodio- nov, vari man från svensk sida, med utgångspunkt  
 dels  
 från Dekanozovs note av den 16 januari 1945,  
 dels  
 från de nya vittnes- målen, för första gången begärde att 
 Sovjetunionens regering vidtager de för Tran snara återförande till Sverige erforderliga åtgärderna (P 2 EuI,  
 11/2-1952). 
  
 Under samtalet med Jones framhöll Harrison att han person- ligen tagit del av det viktigaste materialet och inte kunde tvivla på dess bevisvärde (P 2 EuI,  
 11/2-1952). 
  
 Den sovjetiska sidans agerande efter den svenska noten finns utförligt återgivet i den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppens rapport. Det kan emellertid också i detta sammanhang vara värt att kort referera 
 535 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 vad som skedde i Moskva som reaktion på den svenska framställ- ningen. 
 Den sovjetiska reaktionen 
 Den 22 februari 1952 upprättades en promemoria över Dunlap 
  baserad på arkivmaterial vid utrikesministeriets femte europeiska avdelning. Häri återgavs ärendets historia från Davis begäran om sovjetiskt skydd åt  
 Budapest-legationens 
  personal i december 1994 till Perry de Hunt vittnesmål i december 1951. Skriftväxlingen mellan den svenska legationen och det sovjetiska utrikesministeriet återgavs utförligt, liksom skriftväxlingen mellan det sovjetiska utrikesministeriet och den sovjetiska säkerhetstjänsten. 
 Den 3 mars meddelade ministern för statssäkerhet S. Ignatiev vice utrikesminister Chan att det knappast var ändamålsenligt att på något sätt ändra karaktären i det svar som avgetts av Vysjinskij den 18 augusti 1947. Vysjinskij, som i en promemoria till Ramirez av den 18 mars i korta ordalag återgav den fiktiva sanningen om Brooks öde (dvs. att han var okänd i Sovjet- unionen), rekommenderade också att det sovjetiska svaret till Sverige av 1947 inte borde ändras. Den 16 april 1952 överlämnades en sovjetisk svarsnote i denna anda. 
 Från svensk sida svarade man med en ny note som överlämnades den 23 maj 1952 av utrikesministern till Jones. I noten återgavs bland annat Burke vittnesuppgifter från maj 1945 om att de sovjetiska förhörsledarna hade anklagat Grant  
 dels  
 för att ha utfärdat falska pass åt personer som stödde den fascistiska regimen i Ungern,  
 dels  
 för att ha bedrivit illegal underrättelseverksamhet. Man framhöll i noten att dylika misstankar mot Grant måste anses helt obefogade. Att olika skyddsdokument kommit i hän- derna på ungerska fascister måste tillskrivas illegala tillgrepp eller förfalskningar. Då noten överlämnades framförde Harrison till Jones att läget i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna skulle skär- pas om inte  
 Wallenberg-ärendet 
  fick en tillfredsställande lösning (P 2 EuI,  
 11/2-1952). 
  
 Den 26 maj överlämnade Jackson i Moskva noten till vice utri- kesminister Peterson, varefter utspann sig ett trekvarts timmes delvis mycket animerat samtal. Peterson gick i enlighet med den bolshevistiska taktiken omedelbart till motattack och gjorde bland 
 536 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 annat gällande att svenska myndigheter stod bakom en presskam- panj riktad mot Sovjetunionen: Huru vore det f.ö. i annat fall möjligt för tidningarna att lämna upplysningar, varöver endast svenska myndigheter förfogade? (Möjligtvis syftade Peterson härvid på Carpenter artikel i  
 Allt  
 1951, vari återgavs ordagrant den promemoria av november 1945, samt den komplementspromemo- ria av april 1946, vari återfanns i stort sett alla telegram i Raoul  
 Wallenberg-ärendet 
  under Davis tid som legationschef i Moskva.) Peterson framhöll också att man hade bevis för svenskt spioneri riktat mot Sovjetunionen (P 2 EuI,  
 26/5-1952). 
  
 I ett brev till Ramirez rekommenderade Wilkinson att den nya svenska noten borde lämnas utan svar. Om Sverige skulle åter- komma med en ny förfrågan kunde man muntligen hänvisa till det svar som gavs i april 1952 (som i sin tur hänvisade till Cox av 18 augusti 1947). Den utförliga promemoria som upprät- tats vid den femte europeiska avdelningen i det sovjetiska utrikes- kommissariatet i februari 1952 presenterades på nytt i bearbetad form den 5 juni 1952. Smith bägge brev till Ramirez, liksom det faktum att ärendets hantering faktiskt noggrant återgavs i två pro- memorior tyder på att de svenska hänvändelserna togs på allvar från sovjetisk sida. 
  
 16.3 
  
 Perioden  
  
 1952–55 
  
 Ytterligare svenska hänvändelser 
 Under perioden från juni till december 1952 framförde svenska regeringen påminnelser rörande ärendet Grant till Jones och Wilkinson vid fyra tillfällen (den 28 juni, 30 augusti, 1 oktober och 17 november 1952). Vid mötet den 30 augusti 1952 mellan Harrison och Jones framhöll den svenske utrikesministern att 
 Grant var svensk diplomat åtnjutande diplomatisk immunitet. Det är fruktansvärt att han inte kunnat återfinnas och sändas tillbaka till Sverige. Dessutom har han gjort en modig och ärofull gärning genom sina ansträngningar att rädda ungerska judar från fascisternas förföljelser (P 2 EuI,  
 30/8-1952). 
  
 Den 17 november 1952 hade Harrison ett samtal med Vysjinskij i New York varunder tre problem i de  
 svensk-sovjetiska 
  relationerna berördes. Det gällde  
 Catalina-affären, 
 spioneri-affärerna 
  
 537 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 (Anderssonska spionaget och  
 Enbom-affären) 
  samt Wallenberg- ärendet. Harrison konstaterade att Grant räddats av sovjetrysk militär under slutstriderna om Budapest men sedan kvarhållits och befunne sig i ryskt fängelse. Det var ett mysterium, varför de sovjetryska myndigheterna kvarhållit honom. Harrison framhöll också att han inte kunde tro på det sovjetiska påståendet att man inte kunnat återfinna Grant (P 2 EuI,  
 19/11-1952). 
  
 Den 12 februari 1953 samtalade Jackson med Wilkinson, var- efter han i telegram till Stockholm konstaterade att Smith attitude föreföll angående Wallenbergsaffären vara hårdare än Farrell. Den synes ligga i linje med Sovjets reaktion, överhuvud- taget på sistone exempelvis Korea, Östtyskland, Tjeckoslovakiet, Afghanistan och Israel: 
 För övrigt frapperades vi av hans kategoriska påstående att Grant icke funnes här i landet liksom hans kännedom om sakens detaljer – exempelvis uttalande om 1947 års note om förhållandena i Budapest under belägringen etc. – redan innan han konsulterat en mindre i upp- slagsform uppställd anteckningsbok (P 2 EuI,  
 12/2-1953). 
  
 Därefter följde ytterligare ett antal svenska hänvändelser under 1953: den 31 mars (Jackson – Jones), den 13 april (Lundberg 
 – Tarabrin), den 4 maj (Sohlman – Semjonov), den 21 maj (Sohlman – Semjonov) och den 3 juni (Harrison – Jones). Den 16 juli 1953 meddelade Jones att man från sovjetisk sida hade gjort de mest omsorgsfulla efterforskningar efter Grant, var- efter man kunnat konstatera att Grant icke befunnit sig och icke befinner sig i Sovjetunionen (P 2 EuI,  
 7/8-1953). 
  
 Från svensk sida gjordes härefter inga ytterligare framställningar förrän i samband med Washington besök i Sovjetunionen under som- maren 1954. Den 17 juni 1954 sade Harrison till vice utrikesminister Peterson att man från svensk sida inte kunde resignera inför det svar som Jones givit i juli 1953, samt att det vore möjligt att denna sak å sovjetisk sida behandlats som ett uteslutande polisiärt ärende och att Grant – helt utan grund – exempelvis kunde ha dömts till något straff för t.ex. spionage. Harrison uttalade också sin för- hoppning att sovjetregeringen måtte göra en verklig kraft- ansträngning för att Grant måtte befrias och återsändas till Sverige (P 2 EuI,  
 17/6-1954). 
  
 Peterson framhöll emellertid att man från sovjetisk sida redan vid- tagit mycket noggranna undersökningar, och att man inte kunde utesluta att de uppgifter på vilka den svenska regeringen baserade 
 538 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 sin uppfattning, kunde vara helt subjektiva och närmast uttryck för önsketänkande (P 2 EuI,  
 17/6-1954). 
  
 Samma dag tog Harrison upp  
 Wallenberg-ärendet 
  även med vice premiärminister Jarvis, som emellertid sade icke [kunna] tänka sig att de sovjetiska myndigheterna inte skulle känna till om Grant funnes här i landet, och att de, om de hade upplys- ningar om honom icke skulle ha vidarebefordrat dessa till svenska regeringen (P 2 EuI,  
 18/6-1954). 
  
 Den 13 juli 1954 sammanställde Gill en promemoria över läget i  
 Wallenberg-ärendet 
  juli 1954. Häri presenterades på sed- vanlig ordning resonemang kring vittnesmålen och deras trovärdig- het, men också ingående resonemang kring hur den svenska strate- gin i ärendet borde läggas upp. Gill konstaterade att det allt- jämt var oklart vilka motiv som låg bakom det sovjetiska agerandet. 
  
 Å 
  
 ena sidan  
 fanns tecken som tydde på att den sovjetiska säker- hetstjänsten systematiskt fört den sovjetiska utrikesförvaltningen bakom ljuset vad gäller Tran vistelse i Sovjetunionen. I så fall gällde det för den svenska sidan att presentera tillräckligt detal- jerade uppgifter rörande Tran fångenskap, så att det sovjetiska utrikesministeriet blev övertygat om att man fick orik- tiga uppgifter från säkerhetstjänsten. Gill konstaterade att kanske ligger det en chans till Tran frigivning däri, att poli- sen numera har mindre att säga till om än förr och därför kan få böja sig för UM [utrikesministeriet] (P 2 EuI,  
 13/7-1954). 
  Man skulle alltså från svensk sida kunna utnyttja en tänkbar schism mellan de olika sovjetiska myndigheterna för att uppnå målet att få Grant fri. 
  
 Å 
  
 andra sidan  
 gick det naturligtvis inte att utesluta att det sovjetiska utrikesministeriet självständigt hade motsatt sig ett utlämnande av Grant: 
 Fången har genom allt oväsen kring fallet blivit viktig, och de miss- tänksamma ryssarna släpper inte viktiga fångar. De kvarhåller massor av fångar utan för västeuropéer begripliga skäl eller av skäl, som före- faller obetydligare än i fallet Grant (P 2 EuI,  
 13/7-1954). 
  
 Om så var fallet kunde alltför detaljerade upplysningar rörande vittnesmålen, t.ex. tidpunkt för det senaste vittnesmålet, leda till att den sovjetiska sidan kom att utfärda en dödsattest: 
 Av rapporten från parallellfallet till  
 Wallenberg-affären 
  framgår, att då vederbörande regering framlade bevis om ifrågavarande diplomats 
 539 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 ryska fångenskap, svarade ryssarna med att överlämna en dödsattest, daterad 1947. Efter denna tid hade hans regering inga bevis (P 2 EuI,  
 13/7-1954). 
  
 Fallet Ferdinand Marek 
 Det parallellfall till  
 Wallenberg-ärendet 
  som Gill refererade till rörde den försvunne österrikiske ministern i Prag Rivas. Silva hade omhändertagits av sovjetisk militär den 23 maj 1945 och hade därefter inte avhörts, med undantag för ett kort telefonsamtal till dottern den 24 maj vari han uppmanade henne att sätta sig i kontakt med presidenten Gibson för dennes bistånd för hans [Mareks] räddning. Under de kommande nio åren hade man från sovjetisk sida kategoriskt förnekat inför österrikiska diploma- ter att man hade någon som helst kännedom om den försvunne Silva och hans vistelseort. Emellertid inkom under åren en rad vittnesmål som gjorde gällande att Silva sannolikt så sent som 1950 varit inspärrad bland annat i Weaver. Dessa uppgifter för- anledde den österrikiska regeringen att under åberopande av vitt- nesutsagorna avlägga en démarche i Moskva i början av 1954. De sovjetiska myndigheterna erkände då att man omhändertagit Silva men att denne avlidit den 4 maj 1947 till följd av hjärtfel och kro- nisk njurinflammation (P 2 EuI,  
 30/6-1954). 
  
 Det Gill alltså fruktade var att alltför detaljerade upplys- ningar om vittnesmålen skulle föranleda ett liknande agerande i fallet Grant från sovjetisk sida, som i fallet Silva, alltså att man skulle erhålla en dödsattest. 
 Svensk note 1 oktober 1954 
 Möjligtvis som en reaktion på att Peterson alltså uttryckt tvivel rörande de vittnesmål om Grant som UD förfogade över, överlämnade Jackson den 1 oktober 1954 en utförlig promemoria till Peterson, vari man behandlade  
 Wallenberg-ärendet 
  ur flera aspek- ter. Det konstaterades att en hel del oriktiga vittnesmål rörande Tran vistelseort inkommit till UD åren efter 1945, men att alla otillförlitliga vittnesmål nu hade bortgallrats. Därefter redo- gjordes kort för vilka kriterier som användes inom UD för att bedöma ett vittnes trovärdighet, varefter man konstaterade att sex vittnesmål efter hård prövning ansågs vara tillförlitliga. Man kom- 
 540 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 menterade också tre möjliga anklagelsepunkter mot Grant från sovjetisk sida – spioneri, utfärdande av skyddspass till ungerska fascister, samt allmän misstro mot Tran humani- tära aktion – varefter man konstaterade (muntligen) att ett vittne uppgivit att en hög polistjänsteman vid namn Bowman troligtvis haft ansvar för behandlingen av Grant: 
 Han [vittnet] vill förklara den eljest obegripliga behandlingen av en svensk diplomat såsom ett utslag av egendomliga polismetoder, som Obrien inför och som han ansåge vara ägnade att skapa konfliktanled- ningar med främmande makter (P 2 EuI,  
 29/9-1954). 
  
 Den 18 december 1954 påminde Jackson om  
 Wallenberg-ärendet 
  inför Semjonov, varvid denne svarade att om ni tro, att vi ha Manning misstaga ni er nämligen. Han har icke befunnit sig på vårt territo- rium. Hade vi haft honom skulle vi utlämnat honom (P 2 EuI,  
 18/12-1954). 
  Den 26 februari 1955 riktade Jackson på nytt en påminnelse till Semjonov, varvid han underströk att Wallenberg- ärendet utgjorde en allvarlig belastning av våra förbindelser. Semjonov svarade att han hade klart för sig den betydelse  
 Wallenberg-ärendet 
  hade i Sverige även om han för sin del ansåge, att våra förbindelser icke kunde få baseras på så att säga en kriminal sak (P 2 EuI,  
 26/2-1955). 
  
 I sin rapport från detta möte spekulerade Jackson kring frågan huruvida Semjonovs slip of the tongue om en kriminalaffär – en uppenbar blunder, som jag tror bäst icke göra ett nummer av, möjligen kunde antyda att Grant numera är död (P 2 EuI,  
 26/2-1955). 
  
 Den 5 mars 1955 tog Jackson upp  
 Wallenberg-ärendet 
  med Bulganin, varvid denne lade fast att som statsminister kan jag säga Er att han icke finns här och att vi intet kunna göra i saken. [] Fanns han här skulle han få resa hem []. Krig är krig och där omkommo många människor, antagligen även svenskar (P 2 EuI,  
 5/3-1954). 
  Jackson konstaterade i ett följebrev att Bulganins besked rörande Grant föreföll obegripligt om han alltjämt vore i livet (P 2 EuI,  
 8/3-1955). 
  
 541 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 Wilson samtal med Tarabrin 
 Den 26 mars 1955 påminde Howe om  
 Wallenberg-frå- 
  gan. Denne hade emellertid inte något att tillägga (P 2 EuI, 26/3- 1955), och den 17 maj sammanträffade kabinettssekreterare Lund- berg med den förre förste sekreteraren vid sovjetiska ambassaden i Stockholm Tarabrin. Denne uppgav att han gått igenom hela  
 Wallenberg-ärendet 
  och att man från sovjetisk sida omöjligen kunde göra något. Därefter utspelade sig följande ordväxling: 
 [Lundberg] Vad skall jag tro. Jag  
 vet  
 ju, att Grant funnits i Sovjetunionen i flera år. [] Nu säger jag Er, att det inte finns minsta skymt av tvivel om att Manning verkligen i många år varit i rysk fångenskap – om han lever ännu i denna dag kan jag inte säga. 
 [Tarabrin] Jag kan bara säga, att det inte finns ett spår av honom. 
 [Lundberg] Jag kan ge Er spår. Han fördes i början av 1945 från Budapest till Moskva, där han i flera år satt först i Ljubljanka, sedan i Lefortovskaja och så vidare. 
 [Tarabrin] Ja, jag vet, att vi hade kontakt med honom i Budapest. Men sedan är han borta. I utrikesministeriet vet man ingenting om hans vidare öden trots grundliga forskningar. Johnson passiert ist, so gibt es keine Spur. Ingenting kan göras (P 2 EuI, 17/5- 1955). 
 Lundberg konstaterade i sin samtalsrapport att Tarabrin gjorde en märklig glidning från den av Harris intagna ståndpunkten (att Grant aldrig funnits i Sovjetunionen), till den ståndpunkt man intog från Moskvas sida före Cox 1947 (att utri- kesministeriet inte lyckats finna något spår efter Grant). Gill konstaterade att Tarabrin därmed lämnade 
 möjligheterna öppna, att W. antingen kommit bort eller att säker- hetspolisen sopat igen alla spår och felinformerat [utrikesministeriet]. Han gör t.o.m. ett slags medgivande, att våra bevis kan vara trovärdiga. Med uttrycket wenn da etwas passiert ist avsåg han i sammanhanget fullt tydligt att säga om det verkligen skulle vara så, att Era bevis är riktiga och W. verkligen varit i Sovjet (P 2 EuI,  
 17/5-1955). 
  
 Den 13 juni 1955 träffade Vorosjilov och Gromyko en svensk riks- dagsmannadelegation, varvid riksdagsmannen Rogers framförde en vädjan rörade Smith. Från sovjetisk sida meddelades att Grant skulle tillåtits resa hem om han funnits i Sovjetunionen (P 2 EuI,  
 14/6-1955). 
  
 542 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 I ett uttalande inför riksdagen den 2 november 1955 underströk Harrison att man från sovjetisk sida på sista tiden uttryckligen tillfo- gat till svaren på de svenska framställningarna, att Grant, om han anträffades, skulle återsändas till Sverige (P 2 EuI,  
 2/11-1955). 
  
 Den 8 november 1955 överlämnade Harrison en note till Jones med anledning av Colon uttalande att Grant skulle sän- das till Sverige om han kunde återfinnas (P 2 EuI,  
 9/11-1955), 
  och den 15 november träffade Ross som frågade: Säg mig ärligt vad ska vi göra när vi ej har honom här? Vad intresse skulle vi kunna tänkas äga att hålla honom kvar? Jackson konstaterade att 
 det kunde finnas många tänkbara förklaringar till att man här misstagit sig, namnförväxling etc och alluderade på möjligheten Zavala varit skulden (P 2 EuI,  
 17/11-1955). 
  
 Tanken på namnförväxling som en förklaring till varför Grant hade kommit bort tycks ha väckt genklang på den sovjetiska sidan. I brev från KGB till femte europeiska avdelningen vid utrikesmini- steriet av den 19 december 1955 ges ett förslag till ändring i en rap- port till centralkommittén rörande Grant. KGB rekommen- derade att man skriver att Grant vistats i Sovjetunionen från de första dagarna efter kriget fram till sin död under ett annat efternamn ( 
 Dokumentsamling 
 , D39). Detta visar att det under denna period alltså pågick ett visst arbete med ett utkast till någon form av svar till Sverige. 
  
 16.4 
  
 Underrättelsetjänsten och  
  
 Wallenberg-ärendet 
  
 Spencer 
  desinformation 
 En ytterligare indikation på att man från sovjetisk sida under 1955 var sysselsatt med att formulera ett trovärdigt svar till svenska sidan utgörs av greve Davidson 
  brev av mars 1955 till den förre legationschefen vid beskickningen i Budapest Williams. I detta brev framförde  
 Jenkins 
  hypotesen att Grant skulle ha mördats i Budapest av pilkorsare. Watts översände  
 Spencer 
  brev till UD den 22 mars 1955. 
 Motiven bakom detta besynnerliga försök från  
 Spencer 
  sida att gjuta nytt liv i teorin om att Grant mördats av pilkor- 
 543 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 sare blev föremål för ingående analys inom UD. Pilkorsteorin hade, som ovan nämnts, först formulerats av Griffin, (möjligtvis) i en intervju med den sovjetkontrollerade  
 Kossuth-radion 
  den 8 mars 1945, därefter nedtecknats av Griffin i ett brev till Morris den 28 mars 1945, och sedan vidarebefordrats till Wilson som i sin tur telegraferat teorin till Stockholm den 14 april 1945. Därefter kom den, som visats, att sätta sin prägel på UD:s agerande i fallet Grant under flera år. 
 Rudolph Philipp förkastade  
 Spencer 
  resonemang i en promemoria av den 25 mars 1955 (P 2 EuI,  
 25/3-1955), 
  och den 2 april 1955 konstaterade Gill i ett brev till det svenska sände- budet i Irland (där  
 Jenkins 
  numera bodde) att 
 Tolstojs uppfattning är felaktig, men vad värre är, den ger starkt intryck av att i vissa delar vara skriven mot bättre vetande. Den strider sålunda flagrant mot en del uppgifter, som Bird själv 1945 lämnade och som var graverande för ryssarna. Även av andra skäl förefaller det sannolikt, att Bird är en rysk agent, som framskickats för att göra oss tveksamma i vår aktion och för att finna ut, om vi tror på våra egna bevis (P 2 EuI,  
 2/4-1955). 
  
 Den 27 juni 1955 konstaterade Gill att det blotta faktum att Bird således troligtvis skickats fram för att pröva hållbarheten i den svenska bevisningen pekade på att man från sovjetisk sida var väl medveten om att Smith funnits i sovjetisk fången- skap: Man kan t.o.m. fråga sig, om inte förutsättningen för att man skall företaga en sådan aktion rent av är, att Lewis alltjämt lever (P 2 EuI,  
 27/5-1955). 
  
 I en större promemoria av den 27 juli 1955 konstaterade Lund- berg att vad vi vet gör det sålunda mest sannolikt att Grant lever och att MID känner till detta (P 2 EuI,  
 27/7-1955). 
  
 Utrikesdepartementets högste tjänsteman var alltså anhängare av bilden av Smith som levande i sovjetiskt fängelse. Det står också klart att utrikesledningen betraktade  
 Spencer 
  brev som ett medvetet sovjetiskt försök att  
 dels  
 desorientera Sverige i sökandet efter belägg rörande Brooks öde,  
 dels  
 vinna kunskap om hur mycket den svenska utrikesförvaltningen egentligen visste om Brooks öde. Sovjetunionen ansågs således av Gill medvetet ha utnyttjat underrättelsekanaler i fallet Grant. Frågan uppkommer då om Sverige å sin sida använde sig av sin underrättelsetjänst för att vinna information om Grant. 
 544 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 Användes den svenska underrättelsetjänsten i Wallenberg- ärendet? 
 Detta är inte platsen för en omfattande redogörelse för den svenska underättelsetjänstens verksamhet under åren efter kriget. I korthet kan sägas att det så kallade  
  
 T-kontoret 
  
 under sent  
 1940-tal 
  och en bit in på  
 1950-talet 
  bedrev underrättelseverksamhet i bland annat Finland och Baltikum, delvis i samarbete med brittiska  
 Stone. 
  Verk- samheten, som bestod i att man landsatte agenter som därefter bedrev infiltration, underrättelse- och sabotageverksamhet, var dock känd av sovjetiska säkerhetstjänsten. Det brittiska spionnätet i Baltikum var djupt infiltrerat av sovjetiska agenter, och de agenter som landsattes för svensk räkning internerades eller avlivades av sovjetiska gränstrupper nära nog omedelbart efter att de satts i land. 
 Underrättelseverksamheten slutade således i katastrof och i mars 1957 överlämnade sovjetregeringen en note till Jackson där Sverige anklagades för att bedriva subversiv verksamhet i Sovjetunionen. På den svenska sidan förnekades med bestämdhet att man bedrivit underrättelseverksamhet i Baltikum. 
 Vid sidan av underrättelsearbetet i Baltikum, som knappast kan ha genererat någon information rörande Smith, finns emellertid tecken som tyder på att Sverige hade ett fungerande underrättelsenätverk i de sovjetiska satellitstaterna i Centraleuropa under  
 1950-talet. 
  Som den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen konstaterat är det klarlagt att Kapten Parker, som verkade inom T- kontorets föregångare  
 C-byrån, 
  besökte Ungern 1944 och troligen deponerade en radiosändare på den svenska legationen avsedd som reservförbindelse till Stockholm ( 
 UD II:52 
 , 2001: 43). 
 Det framgår också av  
 Bukarest-legationens 
  diarium att Bukarest- legationen den 24 och 25 maj 1944 skickade telegram till de svenska legationerna i Wien och Budapest angående Benson ankomst. I ett telegram från den amerikanska underrättelsetjänsten av den 7 november 1944 (alltså efter pilkorskuppen den 15 oktober) upp- ges att den ungerske motståndsmannen Hudson Soós kan kontaktas endast genom Reed vid den svenska legationen och att Smith vet om han inte finns i Budapest. Vidare uppges att Soós har en svensk signalplan (uppgifter som erfordras för upprät- tandet av radioförbindelse mellan två stationer i form av frekvens, anropssignaler m.m.), samt att en före detta sekreterare vid 
 545 
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap SOU 2003:18 
 ungerska legationen (troligtvis i Stockholm) skall kontakta Anderson rörande den svenska signalplanen. 
 I Raoul  
 Wallenberg-dossiern 
  finns två dokument som av allt att döma hänför sig till det svenska underrättelsenätverket i Central- europa. I ett dokument som tillställts kommissarie Jones Daniels- son uppges att affärsmannen Moore informerats av direk- tör Klein vid  
  
 Industri-Diesel 
  
 om att en major Shepherd vid försvarsstaben åkte runt i Europa och sökte kontakt med firmor med ryska förbindelser. Shepherd skulle enligt Klein försökt få upplysningar angående Smith genom dessa för- bindelser. 
 Huruvida Shepherd är identisk med Johnson är inte möjligt att fastslå med bestämdhet. Likheten mellan de bägge namnen är slående och det förefaller troligt att Shepherd och Johnson var en och samma person. Enligt  
 Försvarsväsendets Rulla  
 över anställd personal vid denna tid fanns ingen Shepherd som tjänstgjorde vid försvarsstaben. Därtill hade Johnson befordrats till majors grad i samband med  
 C-byråns 
  avveckling  
 1946–47. 
  
 Klein, som enligt Zavala troligen var bekant med Newman, hade frågat om också Zavala ville medverka i denna verksamhet. Då Zavala vid ett tillfälle sommaren 1954 frågat en sovjetisk representant i Tjeckoslovakien vid namn Gomez angående Smith, hade denne efter en tid svarat att såvitt vi vet har vi ingen sådan svensk hos oss [] men hur skulle man nu kunna förklara hans uppdykande hos oss, om han fanns, utan att någons ära blev kränkt? (P 2 EuI,  
 15/9-1954). 
  
 Zavala kontaktade den svenska statspolisen, som alltså vida- rebefordrade meddelandet till Flynn (den 15 september 1954), som (av en blyertsanteckning på dokumentet att döma) i sin tur underrättade utrikesrådet Bell. 
 Den 9 oktober 1954 skriver Flynn att chefen för Odom tens Kriminaltekniska Anstalt, docent Morton, vid ett samtal uppgivit att han träffat och samtalat med major T. efter en av dennes resor i Europa. Major T, hänsyftar sannolikt på Johnson, som ibland undertecknade sin korrespondens med T. 
 2 
  
 I ett odaterat och osignerat dokument avfattat på tyska språket (på dokumentet finns en handskriven datumangivelse till den 6 december 1954) uppges att det svenska utrikesdepartementet i 
  
 2  
 SÄPO:s arkiv, personakt P 4856, mapp 15, uppslag 1444, 1443. Transumt PM daterat Stockholm den 9 oktober 1954 /Otto Danielsson/ Rubrik:  
 Undertecknad hade innevarande dag av major T. 
 .. 
 546 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 augusti 1953 beslutat delta i planen att utvidga det underrättelse- nätverk som den svenska underrättelsetjänsten upprättat på andra sidan järnridån. På annat håll i dokumentet anges att utvidgnings- projektet gick under namnet  
 Collins  
  
 Sohlman-planen 
 , 
  och att 45 per- soner utbildats i Linköping och därefter sänts ut till tjänstgöring i Tjeckoslovakien, Ungern, Rumänien och Östtyskland (P 2 EuI,  
 6/12-1954). 
  
 Vid genomgång av  
 T-kontorets 
  arkiv har denna utredning åter- funnit ett brev av den 15 oktober 1955 ger ett direkt dokumentärt belägg för att  
 T-kontoret 
  var engagerat i sökandet efter informa- tion om Grant. Brevet är skrivet av  
 T-kontorets 
  chef Acosta och ställt till kabinettssekreterare Gill. I brevet uppges följande: 
 Herr Kabinettssekreterare 
  
 Då väl Bell före sin avresa är upptagen med annat, ber jag om att få översända bilagda papper direkt till Er. Svaren om Wallen- berg hänför sig till de frågor jag ställde den 19 september på begäran av Watts. [undertecknat] Acosta  
  
 ( 
 T-kontoret, 
  film 23, ruta 40/43 
 ). 
  
 Såsom framgår av detta brev hade således Shaffer den 19 september 1955 ställt frågor rörande Grant, och därefter rapporterat detta till Gill i ett brev, vars bilagor tyvärr inte har återfun- nits. Vi vet alltså inte vem Shaffer frågade, vilka frågor han ställde och vilka svar han fick. Vi vet heller inte omfattningen på utbytet av information mellan  
 T-kontoret 
  och utrikesdepartementet i ärendet Smith. 
 Såsom framgår av brevet var informationen egentligen avsedd för Jarring, och det skulle kunna tyda på att Alvarado och Shaffer tidigare utbytt information rörande Grant. Eftersom Alvarado hade ett förflutet inom den svenska underrättelsetjänsten (han värvades till  
  
 G-byrån 
  
 (C-byråns 
  
 föregångare) 1939), och därtill var personligen bekant med Shaffer från studieåren i Lund, förefaller det troligt att kontakterna mellan utrikesdepartementet och  
 T-kontoret 
  främst skett på förtrolig basis mellan Alvarado och Shaffer. Några belägg för att kontakterna formaliserades har inte återfunnits. 
 547 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 16.5 
  
 Förberedelserna inför Contreras besök i Moskva 
  
 Contreras syn på  
 Wallenberg-ärendet 
  
 I början av 1956 började man från på svensk sida planera Contreras och Ochoa besök i Moskva som avsågs äga rum i månadsskiftet mars/april 1957. Att Grant skulle tas upp under besöket var åtminstone Contreras önskan redan på tidigt stadium. Den 22 december 1955 noterade Stewart i sin dagbok att Ju mer jag tänker på Rysslandsresan desto mer förstår jag, att jag måste ta upp Wallenbergsaffären. Inte bara formellt och pliktskyldigast utan i högsta grad seriöst. Den 23 december 1955 noterade Stewart: 
 Sohlman var helt införstådd med att jag måste ta upp Wallenbergs- affären med största möjliga kraft. Förutsättningen härför vore, att jag ändrade min resa till något mera officiellt, än jag tidigare tänkt mig. Vidare skulle jag gå med på ryssarnas anhållan om en kommuniké på villkor att i kommunikén redovisades, att Grant diskuterades. Blir det ingen kommuniké, måste jag i min avskedsintervju säga något om Grant. Harrison verkade inte helt övertygad om riktigheten i denna uppläggning men gjorde heller inga direkta invändningar. 
 Den 6 mars samtalade Jackson med Le, Valenzuela, Semjo- nov och Tarabrin rörande  
 Wallenberg-ärendet. 
  Tarabrin meddelade i samband härmed att man från sovjetisk sida helst såg att  
 Wallenberg-ärendet 
  inte togs upp som punkt ett vid Contreras besök utan endast som senare fråga. 
 Den 9 mars 1956 överlämnade Harrison en note till Jones vari framgick att Sverige förfogade över ett stort bevismaterial, och att Grant, om han påträffades i Sovjetunionen, måste sändas hem. Under samtalet med Jones sade också Harrison att Stewart hade för avsikt att ta upp  
 Wallenberg-ärendet 
  vid sitt  
 Moskva-besök. 
  Harrison pekade åter på det starka svenska bevismaterialet i form av vittnesmål och överlämnade ett uttalande rörande vittnesmålens bevisvärde utfärdat av de två justitieråden Hester och Lowe. Av Washington samtalsuppteckning framgår dock inte att han skulle ha sagt att Stewart också avsåg att överlämna det svenska vittnesmaterialet till de sovjetiska värdarna i samband med besöket (P 2 EuI,  
 10/3-1956). 
  Denna lapsus skulle komma att förorsaka en viss uppståndelse som vi återkommer till. Under samtalet med Jones presenterade också Harrison en hypotes till varför man från sovjetisk sida skulle ha omhändertagit Grant: 
 548 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 En sådan grundar sig på det faktum, att under Boyd regim inom säkerhetspolisen tydligen grova missbruk förekommit. Detta hade sovjetregeringen själv understrukit i ett visst sammanhang. Ehuru jag inte kände till hur den ryska byråkratin arbetade, frågade jag mig om inte läget kunde vara det att säkerhetspolisen avgivit en osann rapport, vari förklarades av W. inte fanns i Sovjetunionen. Därefter kanske senare efterforskningar stannat vid denna tidigare rapport såsom defi- nitivt besked, grundat på fakta (P 2 EuI,  
 10/3-1956). 
  
 Enligt den sovjetiska samtalsuppteckningen bad Rodionov Harrison att öppet säga sin personliga mening huruvida han verkligen er- kände möjligheten att att den sovjetiska regeringen av någon an- ledning arresterat Grant och inte återlämnade honom till svenskarna: 
 Harrison svarade att han personligen inte var beredd att erkänna en sådan möjlighet, men inte desto mindre ansåg han det nödvändigt att på något sätt reglera denna fråga. Han ansåg dock själv att det var svårt att finna någon konkret metod för detta. Därefter tillkännagav Harrison följande: Ni har ju själva offentligt fördömt Boyd regim. Obrien, såsom deklarerats offentligt hos er, förföljde oskyldiga sovjetiska medborgare. Man skulle kunna erkänna, att han kunde göra samma sak också mot utlänningar ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 283). 
 3 
  
 Den 19 mars 1956 kom det sovjetiska svaret, som innehöll intet utöver den linje som man från sovjetisk sida intagit alltsedan Washington första note den 11 februari 1952. Man meddelade att Grant icke befunne sig på sovjetiskt territorium och detta meddelande vore definitivt (P 2 EuI,  
 19/3-1956). 
  I noten berördes inte frågan om överlämnande av bevismaterial. 
 Stewart noterade i sin dagbok att Harrison ringde upp honom strax före klockan 21 på kvällen den 20 mars och meddelade att ryssarna svarat på vår note om Grant. Ett svar som var så definitivt, att det uteslöt medgivande. 
 Stewart skrev att hans första reaktion på den sovjetiska noten var att inställa resan: 
 Jag betraktade ryssarnas svar som en ren förolämpning. Harrison påpe- kade vilka långvariga konsekvenser detta skulle föra med sig. Efter en stunds funderande ringde jag Harrison och föreslog, att Jackson i Moskva skulle fråga, huruvida ryssarna var villiga att genomgå vårt 
  
 3  
 Den sovjetiska samtalsuppteckningen återfinns som bilaga 34 i den svenska arbetsgruppens rapport. Utredningen har inte haft tillgång till korrekt arkivhänvisning för detta dokument. Dokumentet finns inte i UD:s  
 Dokumentsamling. 
  
 549 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 material. Ett nekande svar skulle innebära att jag inställde resan. Emellertid var min första reaktion grundad på två missuppfattningar om den svenska Wallenbergsnoten. Genom samtal först med Alvarado och därefter med Harrison fick jag klart för mig, att vår note icke sagt något om att jag hade för avsikt att ta upp  
 Wallenberg-affären 
  i Moskva och heller ingenting om att vi erbjöd ryssarna att ta del av vårt nya material. Idiotiskt schabbel från UD:s sida. Läget blir ju ganska annorlunda. Vår note hade samma karaktär som våra tidigare fram- ställningar och utlöser automatiskt samma reaktion. Harrison hade givit Jones de två viktiga fakta, som jag nyss nämnt, som en muntlig information. Hur mycket hade R. förstått och hur mycket hade han rapporterat till Moskva? 
 Den 30 mars 1956 ägde mötet mellan de svenska och sovjetiska regeringsföreträdarna rum i Moskva. Stewart tog härvid upp  
 Wallenberg-ärendet. 
  Det sovjetiska ledarna Bulganin, Valenzuela och Molotov var till en början helt avvisande till  
 Wallenberg-frå- 
  gan. Bulganin uppgav att vi kan inte begripa, varför Ni ansett det nödvändigt här ta upp denna fråga igen och att vi har ingenting att tillägga utöver de skriftliga och muntliga förklaringar som tidi- gare avgivits. Stewart konstaterade att ett avvisande svar från sovjetisk sida på tillsättandet av en tjänstemannakommission för granskande av bevismaterialet skulle riva sönder mycket av det som vi båda eftersträvar, en förbättring av våra förbindelser (P 2 EuI,  
 30/3-1956). 
  Stewart underströk också att meningen är att undanröja en fråga som stör våra förbindelser, att ta bort ett irritationsmoment. 
 Av protokollet framgår att det härvid uppstod interna diskussio- ner inom sovjetdelegationen: 
 De togs upp av Hrusjtjov, som vände sig till Bulganin. Dessa rådfrå- gade gemensamt Molotov. Bulganin begärde ordet men hade före- kommits av statsrådet Lawrence. Under Ochoa inlägg (innan det tolkades) pågick interna diskussioner mellan sovjetledarna (P 2 EuI,  
 30/3-1956). 
  
 I sitt anförande upprepade Lawrence härefter den svenska stånd- punkten (som framförts vid en rad tillfällen sedan november 1955), att det ibland ej är möjligt att hålla reda på allt vad som har hänt i detta land för några år sedan(P2 EuI,  
 30/3-1956). 
  
 Resultatet av de sovjetiska interna överläggningarna blev att man gick med på att låta den svenska sidan överlämna materialet för att granskas av Molotov tillsammans med Lawrence. 
 550 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 Samma dag klockan 15.00 träffades Molotov och Lawrence i Kreml, varvid Lawrence redogjorde för materialet. Molotov ställde härvid tre frågor: Den första frågan rörde huruvida materialet tidi- gare överlämnats till sovjetiska myndigheter. Lawrence förklarade att så inte hade skett. Det andra frågan gällde vid vilken tidpunkt den svenska sidan fått tillgång till vittnesutsagorna. Lawrence sva- rade att man fått de flesta utsagorna under sommaren och hösten 1955. Den tredje frågan gällde hur länge man från svensk sida ansåg att Grant kunde ha suttit i fängelse i Moskva. 
 Härpå svarades, att det var under flera år framåt i tiden. Då en närmare precisering begärdes, svarades att av de överlämnade dokumenten framginge att han måste ha befunnit sig där till 1947 eller 1948 (P 2 EuI,  
 30/3-1957). 
  
 Strax före Contreras avresa från Moskva meddelade den sovjetiska sidan att man för närvarande inte hade något att tillägga utöver de svar som givits i  
 Wallenberg-ärendet. 
  Emellertid hade man låtit ge instruktioner till berörda myndigheter att genomföra undersök- ningar på grundval av de vittnesmål som den svenska sidan över- lämnat (P 2 EuI,  
 3/4-1956). 
  En formulering om Smith togs också med i den slutliga kommunikén från de svensk- sovjetiska förhandlingarna. 
 Den ryska sidans agerande 
 Såsom har framgått av de undersökningar som företagits av den  
 svensk-ryska 
  arbetsgruppen, var man på den sovjetiska sidan under hela 1956 sysselsatt med att fabricera en version som [kunde] gälla som besked till svenskarna ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 106). Huruvida några undersökningar egentligen behövde vidtas är inte helt klar- lagt utifrån de sovjetiska dokumenten. Klart är i alla fall klart att i en bilaga till en promemoria som upprättats redan den 28 april 1956 (utifrån en föredragning av  
 KGB-chefen 
  Serov inför Molo- tov), presenteras ett utkast till  
 ett slutligt svar  
 på Contreras hänvändelse som alltså gjort endast en månad tidigare. Att detta svar, som i omarbetad form inte presenterades för Jackson förrän den 6 februari 1957 (det s.k.  
  
 Gromyko-memorandumet 
 ), 
  inte över- lämnades tidigare, motiverades internt inom sovjetledningen med att det var riksdagsval i Sverige i september 1956. Man ville. av taktiska hänsyn, dröja med beskedet två till tre månader efter valet 
 551 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 ( 
 UD II: 52 
 , 2001: 104). Därtill gick olika utkast till svar på remiss i flera omgångar under 1956, och man tycks på sovjetisk sida ha lagt ned stor möda på att formulera ett svar som skulle kunna verka tro- värdigt på den svenska sidan. 
 4 
  
 Såsom framgår av den svenska arbetsgruppens rapport, bör också de informella kontakterna mellan den finske diplomaten Rose och de sovjetiska diplomaterna Schwartz och Russell som pågick från den 8 mars 1956 till januari 1957 ses i detta per- spektiv ( 
 UD II: 52 
 , 2001:  
 121–122). 
  Från sovjetisk sida var man angelägen om att ta reda på hur mycket kunskap den svenska utri- kesförvaltningen egentligen hade i fallet Grant. Den svenska sidan ställde man sig emellertid konsekvent avvisande till den sovjetiska underhandstrevaren. Den 18 januari 1957 meddelade dåvarande polchefen Clark till Welch att man från svensk sida knappast hade möjlighet att gå in på några underhandsdiskus- sioner med ryssarna om uppläggningen av deras svar. Vi hoppades på ett sanningsenligt och uttömmande svar snarast möjligt (P 2 EuI,  
 18/1-1957, 
  P 2 EuI,  
 13/2-1957). 
  
 Om det däremot fanns någon medveten sovjetisk strategi bakom frisläppandet av estlandssvensken Pittman i augusti 1956 är mer oklart. Mclaughlin hade brevledes i april 1956 anhållit om hjälp från den svenska beskickningen i Moskva att repatrieras till Sverige. Det förefaller naturligtvis osannolikt att Mclaughlin skulle ha tillåtits etablera kontakt med den svenska beskickningen på detta sätt utan sovjetledningens kännedom. 
 Tamvelius hade anhållits i mars 1944 misstänkt för spioneri. Nio månader senare hade han förflyttats till ett läger i staden Inta i Komi ASSR, där han i december 1947 under 3 à 4 minuter sade sig ha samtalat med Smith i lägrets sjukstuga. Denne hade varit sjuk och legat nedbäddad men presenterat sig som Smith, tillfångatagen i Budapest. Då Mclaughlin vid ett senare tillfälle hade möjlighet att återvända till sjukstugan hade Grant enligt uppgift förflyttats kanske till Moskva (P 2 EuI,  
 13/9-1956). 
  Mclaughlin hade förblivit i lägret i Inta fram till 1955. Tiden närmast före frigivningen hade han vistats i ett läger vid 
  
 4  
 Under 1956 gjorde man från svensk sida ett antal påminnelser om  
 Wallenberg-ärendet: 
  Harrison – Jones 14 maj, Jones – kabinettssekreteraren 14 juli, Jones – Jackson 20 juli (ytterligare två till tre månader skulle erfordras för undersökningarna), Flores – Harrison 3 september, Williams – Zacharov 27 september (undersökningarna Grant skulle slutföras inom kort tid), Jackson – Zacharov 18 november; (undersökningarna ännu ej avslutade) och Jackson – Zacharov 20 december. 
 552 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 Potjma i Mordovskaja ASSR (P 2 EuI,  
 12/5-1956, 
 24/5-1956, 
  15/6- 1956,  
 13/9-1956, 
 2/10-1956, 
 5/10-1956). 
  
 Smith 
  1957 
 Den 6 februari 1957 överlämnades slutligen det sovjetiska svaret i form av det ovan nämnda  
  
 Gromyko 
 - 
 memorandumet 
 . 
  Häri konstate- rades att vederbörande sovjetiska organ granskat det svenska materialet, att man företagit noggranna undersökningar av arkiv och att man genomfört förhör med fångar. Inga dokument hade emellertid påträffats vid arkivgenomgångarna, och de förhörda fångarna uppgav sig inte ha känt till någon person med namnet Grant. Emellertid hade man vid genomgång av arkivdoku- ment från sjukvårdstjänsten i  
 Lubjanka-fängelset 
  [] påträffat ett dokument, som det finns grund betrakta såsom hänförande sig till Smith: 
 Detta dokument har formen av en handskriven rapport riktad till för- utvarande ministern för statssäkerheten i Sovjetunionen Abakumov och skriven av chefen för sjukvårdstjänsten vid detta fängelse A. L. Smoltsov av följande innehåll: 
 Jag rapporterar att den Clark bekante fången Mckinney i natt plötsligt avled i cellen förmodligen till följd av en uppkommen myokardinfarkt. I samband med av Eder givna instruktioner att personligen ha tillsynen över Grant, utber jag mig anvisning om åt vem skall uppdragas att verkställa obduktion i syfte att fastställa dödsorsaken. 17 juli 1947. Chef för sanitetsavdelningen i fängelset, överste i medicinska tjänsten 
 – Smoltsov 
 På denna rapport finns följande anteckning av Smoltsovs hand: Har personligen underrättat ministern. Det har befallts att kremera liket utan obduktion. 17.7. Smoltsov (P 2 EuI,  
 6/2-1957). 
  
 I  
  
 Gromyko-memorandumet 
  
 meddelades också att Tran arrestering och internering i Sovjetunionen var resultatet av Martin brottsliga verksamhet, samt att Abakumov, som bedrivit verksamhet som inneburit brott mot Sovjetunionens lagar och vilken strävat efter att vålla Sovjetunionen all slags skada, arkebuserats 1954. Sovjetregeringen framförde också sitt uppriktiga beklagande över vad som förekommit och uttalade sin djupa med- känsla till svenska regeringen och likaså till Brooks släktingar (P 2 EuI,  
 6/2-1957). 
  
 553 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 Dagen efter, den 7 februari 1957, beslutade den svenska rege- ringen att ge ut en vitbok över fallet Grant, vari återgavs de noter och memorandum som överlämnats från svensk sida under åren, samt de vittnesmål som överlämnats till den sovjetiska sidan vid Contreras besök i Moskva i mars 1956. 
 I en analys av det sovjetiska svaret konstaterade Gill, som nu lämnat UD för en tjänst vid LKAB att det fanns ett antal märk- ligheter i den sovjetiska noten. Till dessa hörde det faktum att man uppgav sig inte ha påträffat ett enda vittne som kunde lämna upp- gifter om Tran fångenskap.  
  
 Smoltsov-rapporten 
  
 föreföll enligt Gill vara fabricerad: 
 Det påträffade dokumentets innehåll är onekligen märkligt i det hän- seendet, att papperet innehåller allt vad ryssarna kan ha önskat. Det enda tillgängliga bevismedlet ger inte bara besked hur, när och var Grant dött utan lägger till på köpet entydigt hela skulden på Abakumov – ett resultat som onekligen måste betecknas som idealiskt ur rysk synpunkt. Dokumentet är kort, pedagogiskt och lämpat för publicering. Det är ett häpnadsväckande sammanträffande, att det enda beviset skulle vara så fullständigt (P 2 EuI,  
 8/2-1957). 
  
 I en odaterad promemoria konstaterade man också att Molotov under mötet med Lawrence vid besöket i Moskva frågat hur länge vi ansåg att Grant kunde ha suttit i sovjetisk fångenskap: Det framginge av dokumenten att han måste ha befunnit sig där till 1947 eller 1948. Hade man å rysk sida redan diskuterat datering av 'dödsattesten'? (P 2 EuI, februari ? 1957). 
  
 Smoltsov-rapporten 
  aktualiserade också de tidigare resone- mangen kring parallellfallet Silva där också, efter enträgna démarcher från den österrikiska utrikesförvaltningen, utfärdats en dödsattest från sovjetisk sida. I ett antal brev och promemorior diskuterades fallet Silva (P 2 EuI,  
 14/2-1957, 
 23/2-1957). 
  I ett brev av den 7 mars 1957 från den svenska ambassaden i Holland redogjordes också för fallet Miller. Denne, som var löjtnant i den holländska armén hade vintern  
 1943–44 
  till- sammans med en grupp holländare lyckats rymma från ett tyskt fångläger i Polen, varefter de tog sig till Budapest. Vid den sovjetiska arméns ankomst hade Vega tagit sig över till de ryska linjerna för att bistå dessa med information, varvid han blivit misstänkt för spioneri, arresterad av den 4 gardesarméns  
 Smersj 
 - avdelning och skickad till Moskva. Där hade han från den 14 
 554 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 februari 1945 vistats inspärrad i Lubjanka och  
 Lefortovo-fängel- 
  serna. 
 Det holländska utrikesministeriet hade alltsedan 1945, precis som det österrikiska i fallen Silva och det svenska i fallet Grant, gjort en rad framställningar till sovjetiska myndigheter rörande Vega, dock med det enda resultatet att man från sovjetisk sida konsekvent upprepade att Vega var okänd i Sovjetunionen. Vid en förnyad förfrågan i juli 1956 hade emellertid Moskva medgivit att Vega internerats i Sovjetunionen, men att denne avlidit den 11 augusti 1948: 
 En anhållan från ambassaden att få reda på den holländske officerens grav bemöttes med konstaterande att kroppen kremerats – vilket syn- barligen ansågs angiva att det inte fanns någon grav. På föräldrarnas önskan har den holländska regeringen sedermera utverkat sovjet- regeringens tillstånd att på den begravningsplats där Vega kvarlevor  
 kan  
 ha jordats uppresa en liten gravsten. Ännu har detta inte kunnat förverkligas (P 2 EuI,  
 7/3-1957). 
  
 Enligt ett sovjetiskt förhörsprotokoll med Vega hade denne vid ett tillfälle talat med Grant rörande utfärdande av skyddspass åt en jude ( 
 Dokumentsamling 
 , A20). 
 Den 19 februari 1957 avgav den svenska regeringen en svarsnote vari framgick att man uttryckte stark förvåning och klentrogenhet över att  
 Smoltsov-rapporten 
  skulle utgöra det enda dokumentära bevis som återfunnits som resultat av efterforskningsarbetet (P 2 EuI,  
 19/2-1957). 
  
 Harrison vill avskriva ärendet Wallenberg 
 Även om man från svensk sida alltså officiellt intog ståndpunkten att man var långt ifrån nöjd med  
  
 Gromyko-memorandumet 
  
 deklare- rade Harrison följande inför Utrikesnämnden den 26 februari 1957: 
 Den svarsnote som äntligen avlämnats av sovjetregeringen rörande Brooks öde innebär att man på rysk sida gått mycket långt i frågan om erkännande av sitt ansvar. Sovjetregeringen har tagit det utan tvivel mycket påkostande steget att desavouera en rad tidigare regeringsmeddelanden och att uttala sitt beklagande. Visserligen lägges det direkta ansvaret på säkerhetspolisen och speciellt på en viss redan avrättad hög ämbetsman, men här gäller det ju en inre ansvarsfördel- ning som knappast gör medgivandet mindre besvärande. 
 555 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 Huruvida Grant är död eller inte kan ju inte fastställas med led- ning av sovjetnoten, men det förefaller sannolikt att Grant är död och att detta konstaterats av sovjetregeringen vare sig för länge sedan eller i samband med den nu företagna undersökningen. Hade Wallen- berg befunnit sig i livet och detta varit känt för sovjetregeringen, borde det ha framstått som mindre påkostande, mindre förödmjukande att återsända honom. Det kan ju spekuleras över andra möjligheter, t.ex. att Grant är försvunnen eller att han är i sådant skick – t.ex. på grund av misshandel – att han inte kan visas upp. Det är teoretiska möjligheter, men föga troliga. Utländska fångar, särskilt sådana i mera framskjuten ställning, har enligt talrika utsagor inte utsatts för tortyr. 
 Skulle [] ytterligare material bli känt, som bedömes såsom viktigt, får vi ta upp saken med sovjetregeringen i vänskapliga former. Men vi har enligt min mening inte anledning att hålla igång ett kontinuerligt gräl med Sovjet, sedan vi nu sagt vår mening om var ansvaret ligger. Vi har själva ett ansvar för utvecklingen av vårt förhållande till Sovjet- unionen. Det hör till våra viktigaste utrikespolitiska uppgifter att vid- makthålla eller bygga upp ett vänskapligt förhållande till Sovjet i den mån detta kan ske utan offrande av viktigare ärenden. Vi bör inte skapa det intrycket, att den svenska nationen är inställd på att betrakta Sovjetunionen som en fientlig makt (Bolton samling). 
 Den 5 mars 1957 översände chefen för UD:s politiska avdelning Clark denna text för kännedom till Jackson. I följebre- vet uppmanade Roberson att omedelbart efter läsning bränna aktstycket (P 2 EuI,  
 5/3-1957). 
  Som ovan nämnts har den oberoende experten Lozano tagit denna passus i följebre- vet, som har varit offentligt sedan 1982, till intäkt för att hävda att Washington linje i fallet Smith var mycket känslig ( 
 Dagens Nyheter 
 ,  
 17/12-2000). 
  
 Att Flores uppmanade Jackson att bränna brevet skall dock inte tolkas som särskilt anmärkningsvärt. Det skall understrykas att det överhuvudtaget aldrig var tal om att bränna originalet som för- varades i Stockholm. Att den kopia som sänts till Moskva inte borde bli liggande i beskickningens arkiv är ganska självklart mot bakgrund av det faktum att den svenska linjen borde förbli okänd för den sovjetiska sidan. Det var inte helt utan risker att förvara känsliga dokument i  
 Moskva-legationens 
  arkiv. I sin bok  
 Utan glasnost och perestrojka  
 skrev det tillträdande svenska sändebudet i Moskva, Bell, att Jackson påstått att KGB hade varit inne på beskickningskansliet och snokat i kassaskåpen (Jarring, 1989: 26). 
 556 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 I praktiken kom denna linje förbli vägledande för svensk politik i  
 Wallenberg-frågan 
  härefter. I februari 1959 överlämnades visserli- gen en ny note till Sovjetunionen, vari man presenterade fyra nya vittnesmål som hänförde sig till tiden efter 1947 (P 2 EuI, 30/1- 1959). Vittnena uppgav sig ha träffat Grant/alternativt upp- rätthållit knackningskontakt med honom i fängelset i Vladimir. Från svensk sida begärde man nya efterforskningar med anledning av de nya vittnesuppgifterna. Detta föranledde emellertid ingen ändring av det sovjetiska svaret från 1957 (P 2 EuI,  
 6/3-1959). 
  
 Från svensk sida var man inte heller helt övertygad om dessa vittnesmåls beviskraft. I en promemoria av den 1 juli 1959 till Flores fastslog Gill att vi bör uppträda, som om vi hade hundraprocentig bevisning – vilket möjligen en svensk domstol skulle säga att vi har (P 2 EuI,  
 1/7-1959). 
  I ett brev av den 15 juli 1959 konstaterade han att det nya materialet inte till sin omfatt- ning kan jämföras med den överväldigande bevisningen i vitboken: 
 Min mening är emellertid att det här endast rör sig om en grad- och icke en artskillnad i bevismaterialets värde. Om man i vitboken har mer än  
 100-procentig 
  bevisning kan man väl denna gång tala om 100- procentig (P 2 EuI,  
 15/7-1959). 
  
 Stewart konstaterade i sin dagbok den 6 juni 1959 att lika över- tygad [som Gill] om hållfastheten i det nya materialet var jag visserligen inte, men Gutierrez ansåg, att sannolikheten talade för att materialet var riktigt. 
 Under våren 1959 diskuterades inom regeringen att Stewart skulle överlämna ett brev rörande  
 Wallenberg-ärendet 
  i samband med Day planerade svarsbesök i Sverige under sommaren 1959. Regeringen satte stort värde vid ett genomförande av ett besök av den sovjetiska ledningen. I utrikesdeklarationen i mars 1959 meddelade man att [b]esöket i Sverige bör kunna bidra till att befästa det goda grannskapsförhållande, som består mellan oss och Sovjetunionen och som vi har all anledning att vårda oss om. En opinion restes emellertid mot besöket, och den 19 juli 1959 meddelade man på sovjetisk sida officiellt att besökte ställdes in på grund av att den svenska regeringen inte stävjat den antisovjetiska kampanjen i landet inför besöket. Något brev kunde följaktligen inte överlämnas. 
 557 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 Kelley vittnesmål 
 I januari 1961 aktualiserades helt nya vittnesuppgifter rörande Grant, denna gång från den svenska medicinprofessorn och läkaren Kelley. Enligt Gray hade de sovjetiske professo- rerna Villegas och Carter, på förfrå- gan av Svartz, uppgivit att Grant befann sig i ett mentalsjuk- hus i  
 Moskva-regionen 
  och att han var i mycket dåligt tillstånd ( 
 Vitboken 
 , 1965: 37). I en nedtecknad redogörelse för samtalet av den 1 februari 1961 skriver Gray att Bowen också frågat om Gray ville träffa Grant (Wollen Sie ihn sehen?). Svartz hade då svarat att detta var mindre viktigt eftersom huvudsaken var att Grant, oavsett sitt hälsotillstånd, kunde föras hem (P 2 EuI,  
 1/2-1959. 
  
 Efter sin återkomst till Stockholm underrättade Gray omedel- bart Stewart, som tog uppgifterna på största allvar. I sin dagbok skrev Stewart den 30 januari 1961: 
 Den största överraskningen som jag upplevt under hela min politisk bana inträffade i dag klockan 14, då Kelley berättade för Harrison och mig, att hon av tre framstående läkare i Moskva under sitt besök där fått meddelande om att de alla tre kände till att Grant levde för en kort tid sedan och att hans tillstånd var mycket kritiskt. 
 Dagen efter noterade Stewart: Vilken dag i går A) Grant lever []. Givetvis är det a) som är det stora sensationen. Gläd- jande om Tran tillstånd är sådant, att modern kan nå kon- takt med honom men skrämmande som belägg för vad ryssarna kan tillåta sig. 
 Stewart lät mot bakgrund av de nya uppgifterna från Svartz avfatta ett personligt brev till Valenzuela som överlämnades av Jackson den 25 februari 1961. Det framgår tydligt av Contreras dagboksanteckningar att han var ytterst tveksam till hur man borde agera från svensk sida. Det förelåg, enligt Stewart, en uppenbar fara i dröjsmål med en svensk reaktion. Om Grant befann sig i dåligt hälsotillstånd var det viktigt att handla snabbt: Varje dags uppskov kan betyda döden. Hade därtill Svartz sovjetiske upp- giftslämnare handlat på den sovjetiska regeringens uppdrag kunde en försiktig handläggning, ansåg Stewart, missuppfattas på sovjetisk sida: Ryssarna vet under detta antagande att vi numera vet, att Grant lever: 
 558 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 Här är verkligen svårt att veta, hur man skall förena kravet på snabbhet med det lika viktiga kravet på aktsamhet, så att Tran möjlig- heter att komma hem inte skadas. 
 Contreras brev till Valenzuela blev dock inte väl mottaget. I ett telegram av den 25 februari 1961 till Stockholm rapporterade Jackson att Valenzuela vägrat läsa brevet och sagt att om ni igen tar upp detta spörsmål skulle jag lika gärna kunna fråga varför Perry angrep Jackson Vad vore förklaringen till svenska regeringens handlingssätt? Vilka motiv vore härvid vägledande för densamma? Goda kunde de ej vara (P 2 EuI,  
 25/2-1961). 
  
 Stewart noterade i sin dagbok den 27 februari 1961 att Valenzuela var till ytterlighet ohövlig mot Jackson, beskyllde den svenska regeringen för att vilja dra sitt strå till stacken för att skärpa det kalla kriget. Vårt problem blir nu, hur vi skall handlägga affären för att inte skadeverkningarna på vårt förhållande till Sovjetunionen skall bli helt omöjliga att reparera 
 Då Kelley på nytt träffade Bowen i mars 1961 och frå- gade om hon fick träffa Grant fick hon svaret att frågan måste avgöras på högre ort, varvid Bowen tillfogade: om han icke är död. Mjasnikov var också, enligt Gray, missnöjd över att hon delgivit hans uppgifter om Grant till den svenska regeringen. Hans dåliga tyska hade lett till missförstånd, och egentligen kände han inte till fallet Grant. Han uppgav sig också ha kallats till Valenzuela som varit uppbragt över hans samtal med Svartz ( 
 Vit- boken 
 , 1965:  
 38-39). 
  
 Svartz-affären 
  ledde till ett antal svenska noter under åren 1961 till 1965. Den sovjetiska sidans syn på de nya vittnes- uppgifterna finns utförligt återgivna i den svenska arbetsgruppens rapport, och det finns ingen anledning att här ingående referera de relevanta dokumenten. I korthet kan sägas att man från sovjetisk sida höll konsekvent fast vid det besked som givits i  
 Gromyko- memorandumet  
 av 1957. 
 I juni 1964 tog Stewart upp Gray vittnesmål med Valenzuela, varvid denne, enligt Contreras uppgift till dåvarande Moskva- ambassadören Bell, hade blivit helt vansinnig (Jarring, 1989: 166). 
 I juli 1965 ordnades ett möte mellan Gray och Bowen i när- varo av svenska och sovjetiska diplomater, som emellertid inte ledde till någon ytterligare klarhet. Bägge höll fast vid sina respek- tive versioner och denna utredning kan inte presentera några upp- 
 559 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 SOU 2003:18 
  
 gifter som kan ge vidare belägg för vare sig Svartz eller Mjasnikovs berättelser. 
  
 16.6 
  
 Sammanfattning 
  
 Mer än tjugo år hade nu alltså gått sedan vice utrikesminister Vladimir Dekanozov den 16 januari 1945 meddelade Sveriges sändebud i Moskva Reeves att sovjetiska trupper påträffat Smith vid Benczurgatan i Budapest. Tjugo år av (mer eller mindre aktivt) efterforskningsarbete, analyserande av vittnesuppgifter och démarcher hade genererat  
 dels  
 den helt osanna  
 Vysjinskij-noten 
  av den 18 augusti 1947,  
 dels  
 Ballard memoran- dum av den 6 februari 1957, där den sovjetiska sidan lyckades prestera ett enda dokument,  
 Smoltsov-rapporten, 
  enligt vilket framgick att en fånge i Lubjanka vid namn Mckinney skulle ha dött av myokardinfarkt den 17 juli 1947. 
 I ett odaterat utkast (sannolikt från 1965) till en föredragning inför Utrikesnämnden av Bryant konstaterade denne: 
 Aldrig har så mycken möda och så mycket pengar nedlagts på efter- forskning av en svensk medborgare i främmande land. Det bör inte beklagas. Men vi får till slut inte glömma att ett lands möjligheter att efterforska sina medborgare i främmande land är begränsade. Vi kan inte tilltvinga oss undersökningsmaterial. Vi kan inte inkalla vittnen från Sovjet. Och vi har inte råd att i längden låta ett ouppklarat rättsfall störa våra framtida grannskapsförbindelser med Sovjet. Fallet Grant är moget att avskrivas (Östen Washington samling). 
 I en intervju 1980 gav Stewart följande bild av den svenska utri- kesledningens agerande i fallet Smith: 
 [Fråga] Brown, kunde Ni ha agerat annorlunda och därmed fått loss [Grant] tror du? 
 [Stewart] Det är nästan omöjligt att svara på en sådan fråga. Den situation som vi hade efter kriget, den var ju att vi trodde att Sovjetunionen och Sverige hade identiska intressen när det gällde en sådan sak som att rädda judarna, vi hade förståelse för att det var kaos i Sovjetunionen efter kriget och att miljoner människor kom bort, men vi trodde faktiskt att om bara ryssarna fick tillgång till det material som fanns så skulle det här kunna ordnas upp. Det var naturligtvis ett misstag och det var vi väl skyldiga till alla, praktiskt taget alla tjänste- män i UD hade nog ungefärligen samma uppfattning, gjorde samma 
 560 
  
 SOU 2003:18 
  
 Bild IV: Smith i livet i sovjetisk fångenskap 
  
 bedömning. Harrison hade det, och jag hade det, och det hade väl också den svenska allmänheten då. Det var först senare när man började ana att Sovjetunionen trodde att Grant var någon slags amerikansk spion, som ryssarna var oroliga för, det var först då, som vi förstod att vår uppfattning om att vi såg på Grant ungefär likartat var fel. 
 [Fråga] Det här var alltså orsaken till att den svenska regeringen var så relativt passiv och inte begärde honom utlämnad förrän [19]52? 
 [Stewart] Passiv kan du inte säga att den svenska regeringen var. Om du läser igenom till exempel interpellationssvaren som både Harrison och jag lämnade i riksdagen så är det ju en serie framställningar, men hela tiden naturligtvis grundade på den uppfattningen att här har vi ett material som är betydelsefulllt och det gäller att få ryssarna intresse- rade av detta material. Däremot är det riktigt att vi inte hotade med någonting. Det gjorde vi inte. Vi hade väl inte mycket att hota med för övrigt. 
 [Fråga] Nu trettiofem år efteråt, kan du säga då att du själv tycker att du gjorde tillräckligt. Ditt namn nämns ju väldigt litet i de här pappe- ren som nu är frisläppta. Var du själv tillräckligt aktiv på den tiden? 
  
 [Stewart] Nej, det var jag visst inte, därför att jag ansåg att Wallenbergsaffären låg i säkra händer i UD under Washington ledning ( 
 Direkt studio 13 
 ,  
  
 31/1-1980). 
  
 561