Förord 
 Säkerhetstjänstkommissionen tillkom vid en tidpunkt då olika for- skare, framför allt historiker och statsvetare, inlett arbeten med projekt som låg nära kommissionens uppdrag. Flera av dessa pro- jekt hade påbörjats inom ramen för det forskningsprogram om svensk militär underrättelse- och säkerhetstjänst som Humanistisk- samhällsvetenskapliga forskningsrådet på regeringens uppdrag ut- lyst i februari 1998. Genom att anställa några av forskarna som ex- perter kunde kommissionen tillgodogöra sig deras kunskaper och kompetens och ge dem möjlighet att arbeta med fri tillgång till det relevanta källmaterialet. Resultatet av deras arbete publiceras som bilagor till kommissionens betänkande. Rapporterna har föredra- gits för och diskuterats i kommissionen. Författarna svarar dock själva för sakinnehållet. Det är med andra ord respektive författares analyser, tolkningar och slutsatser som presenteras i rapporterna. Vidare publiceras som bilagor till kommissionens betänkande ett antal rapporter som författats inom kommissionens sekretariat och av enskilda kommissionsledamöter. 
 Lopez 
 Ordförande i Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 SOU 2002:95 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 Innehåll 
 Mccormick: Övervakningen av den svenska 
 Palestinarörelsen  
 1965-1980. 
  
 1 
  
 Introduktion............................................................... 
  
 13 
  
 2 
  
 Uppgiften .................................................................. 
  
 16 
  
 3 
  
 Den palestinska terrorismen......................................... 
  
 20 
  
 4 
  
 Sverige och Palestinafrågan......................................... 
  
 23 
  
 5 
  
 Den svenska Palestinarörelsens framväxt....................... 
  
 29 
  
 6 
  
 Övervakarnas hotbilder................................................ 
  
 34 
  
 6.1 
  
 Hotbild I: Terroraktioner i eller mot Sverige......................... 
  
 37 
  
 6.2 
  
 Hotbild II: Sverige som bunkringsplats för terrorister ......... 
  
 40 
  
 6.3 
  
 Hotbild III: Enskilda svenskar som understödjer 
  
 terroristisk verksamhet ............................................................ 
  
 40 
  
 7 
  
 Övervakningens utformning ......................................... 
  
 44 
  
 8 
  
 Post- och telefonkontroll av svenska Palestina- 
  
 aktivister ................................................................... 
  
 50 
  
 9 
  
 Enskilda ärenden........................................................ 
  
 61 
  
 9.1 
  
 Chandler bombhot av flygplan.................................... 
  
 61 
  
 9.2 
  
 Attentatet mot Whitehead .................................................... 
  
 70 
  
 9.3 
  
 Sammansvärjningen mot Ruiz ..................................... 
  
 76 
  
 9.4 
  
 Tjörn-ärendet............................................................................ 
  
 79 
  
 5 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 SOU 2002:95 
  
 9.5 
  
 Shahak-affären ......................................................................... 
  
 81 
  
 9.6 
  
 Björnidet................................................................................... 
  
 83 
  
 9.7 
  
 Registrering av deltagare i  
 TV-programmet 
  Johnson.............. 
  
 84 
  
 9.8 
  
 Registrering av deltagare i ungdomsledarutbildningsresa 
  
 ..... 85 
  
 10 
  
 Utvärdering och slutsatser ........................................... 
  
 87 
  
 10.1 
  
 Sammanfattning....................................................................... 
  
 93 
  
 Referenser ......................................................................... 
  
 98 
  
 Ross: Hemliga tjänster och det öppna samhället. 
  
 1 
  
 Inledning ................................................................. 
  
 101 
  
 2 
  
 Vad säger den statsvetenskapliga demokratiteorin?....... 
  
 105 
  
 3 
  
 Hur bör väktarna vaktas?............................................ 
  
 109 
  
 4 
  
 Tillämpas detta i praktiken? ....................................... 
  
 114 
  
 4.1 
  
 Kanada .................................................................................... 
  
 115 
  
 4.2 
  
 Storbritannien ........................................................................ 
  
 119 
  
 4.3 
  
 Sverige .................................................................................... 
  
 123 
  
 4.4 
  
 Vad bör göras? ....................................................................... 
  
 130 
  
 Referenser ....................................................................... 
  
 133 
  
 6 
  
 SOU 2002:95 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 Ramirez: Det amerikanska spåret. En undersökning av IB:s bildande och eventuella kopplingar till USA. 
  
 1 
  
 Inledning................................................................. 
  
 135 
  
 1.1 
  
 Stämmer denna förklaring?.................................................... 
  
 137 
  
 1.2 
  
 Rapportens syften och frågeställningar ................................ 
  
 137 
  
 1.3 
  
 Arkivbilden och periodiseringar............................................ 
  
 138 
  
 2 
  
 USA:s exportkontrollpolitik  
 1940-1972: 
  en kort 
  
 bakgrund ................................................................. 
  
 140 
  
 3 
  
 USA:s militära exportkontroll och Sverige (perioden 
  
 1948-1953) ............................................................ 
  
 143 
  
 3.1 
  
 Sammanfattning: Perioden  
 1948-1953.................................. 
  
 148 
  
 4 
  
 De svenska förfrågningarna om ökad 
  
 krigsmaterielimport kommer igång (perioden 1954- 
  
 1958) ..................................................................... 
  
 149 
  
 4.1 
  
 Sammanfattning: Perioden  
 1954-1958.................................. 
  
 171 
  
 5 
  
 Förhandlingar inleds (perioden  
 1959-1962)................ 
  
 173 
  
 5.1 
  
 Sammanfattning: Perioden  
 1959-1962.................................. 
  
 178 
  
 6 
  
 Perioden  
 1963-1973................................................ 
  
 179 
  
 7 
  
 Slutsatser ................................................................ 
  
 185 
  
 Källor och litteratur .......................................................... 
  
 188 
  
 7 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 SOU 2002:95 
  
 Weber: Sjukhusaffären i Göteborg 1975 
  
 1 
  
 Inledning ................................................................. 
  
 193 
  
 2 
  
 Hösten 1974 - säkerhetspolisen behöver hjälp............. 
  
 195 
  
 2.1 
  
 Vänta nu, jag känner kanske någon som skulle 
  
 passa. ................................................................................. 
  
 196 
  
 2.2 Facket reagerar över Wong anställning......................... 
  
 197 
  
 2.3 
  
 Februari 1975 - Morrison kommer i kontakt med 
  
 säkerhetspolisen..................................................................... 
  
 198 
  
 2.4 
  
 Det mystiska stickhålet i gummibälgen ............................... 
  
 199 
  
 2.5 
  
 Wong första uppdrag för säkerhetspolisen................... 
  
 202 
  
 2.6 
  
 Tjörn-ärendet......................................................................... 
  
 203 
  
 2.7 
  
 Mitt upp i alltihop - Malone träffar  
 IB-folk ........... 
  
 204 
  
 2.8 
  
 Johnson Lindqvists sista uppdrag för säkerhetspolisen............... 
  
 205 
  
 2.9 
  
 Spelet är förlorat .................................................................... 
  
 205 
  
 3 
  
 Avslöjandet och dess följder....................................... 
  
 207 
  
 3.1 
  
 Saken skall utredas................................................................. 
  
 209 
  
 3.2 
  
 Krav på nya utredningar ........................................................ 
  
 213 
  
 3.3 
  
 Efterspelet .............................................................................. 
  
 216 
  
 4 
  
 Avslutning................................................................ 
  
 222 
  
 8 
  
 SOU 2002:95 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 Weber: Värnpliktskonferensen i Örebro 1972. 
  
 1 
  
 Bakgrund................................................................. 
  
 225 
  
 2 
  
 Förhistorien ............................................................. 
  
 227 
  
 3 
  
 Förloppet................................................................. 
  
 228 
  
 3.1 
  
 Den 22 mars 1972 – första konferensdagen.......................... 
  
 228 
  
 3.2 
  
 Den 23 mars – andra konferensdagen. Tumultet 
  
 utbryter ................................................................................... 
  
 229 
  
 3.3 
  
 Senare på kvällen.........................................................232 
  
 3.4 
  
 Morgonen den 24 mars 1972 ................................................. 
  
 234 
  
 3.5 
  
 JO anländer – Crawford presskonferens ........................... 
  
 237 
  
 3.6 
  
 Måndagen den 27 mars........................................................... 
  
 238 
  
 3.7 
  
 Smith och Lowe till justitiedepartementet den 4 april......239 
  
 3.8 
  
 Den fortsatta händelseutvecklingen...................................... 
  
 241 
  
 4 
  
 JO:s utredning.......................................................... 
  
 245 
  
 5 
  
 Register och personuppgifter förstörs.......................... 
  
 250 
  
 6 
  
 Slutsatser ................................................................ 
  
 255 
  
 6.1 
  
 Varför skulle konferensen övervakas? .................................. 
  
 255 
  
 6.2 
  
 PkK och HT 16 ...................................................................... 
  
 259 
  
 6.3 
  
 Beslutet att dölja SÄPO:s inblandning ................................. 
  
 259 
  
 6.4 
  
 Planskisserna........................................................................... 
  
 260 
  
 6.5 
  
 Gallringen av register m.m..................................................... 
  
 261 
  
 6.6 
  
 Uppgifter lämnade till JO m.m. ............................................ 
  
 261 
  
 6.7 
  
 Frågan om åsiktsregistrering vid konferensen ..................... 
  
 261 
  
 9 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 SOU 2002:95 
  
 Bilaga 1: Planskisserna ..................................................... 
  
 263 
  
 Källor och litteratur .......................................................... 
  
 265 
  
 Weber: Överskottsinformation från telefonavlyssning. 
  
 1 
  
 Inledning ................................................................. 
  
 267 
  
 2 
  
 Begreppet överskottsinformation m.m. ..................... 
  
 269 
  
 3 
  
 Avlyssningen av det kommunistiska partikomplexet ...... 
  
 272 
  
 3.1 
  
 Inledning ................................................................................ 
  
 272 
  
 3.2 
  
 Telefonavlyssningarna och överskottsmaterialet................. 
  
 273 
  
 3.3 
  
 Övriga riket............................................................................ 
  
 280 
  
 3.4 
  
 Avlyssningarnas längd ........................................................... 
  
 282 
  
 3.5 
  
 Hanteringen av telefonkontrollmaterialet inom 
  
 säkerhetspolisen..................................................................... 
  
 282 
  
 4 
  
 Avlyssningen av  
 FNL/KFML-komplexet 
 1968-1975 ...... 
  
 288 
  
 4.1 
  
 Telefonkontrollerna............................................................... 
  
 288 
  
 4.2 
  
 Överskottsmaterialet............................................................. 
  
 290 
  
 4.3 
  
 Övrigt om avlyssningen av FNL/KFML/SKP- 
  
 komplexet............................................................................... 
  
 296 
  
 4.4 
  
 Avslutning.............................................................................. 
  
 296 
  
 4.5 
  
 Avlyssningen av SKP 1977 - 1978......................................... 
  
 297 
  
 5 
  
 Avlyssningen av KFML(r) i Stockholm ......................... 
  
 300 
  
 5.1 
  
 Telefonkontrollen.................................................................. 
  
 300 
  
 10 
  
 SOU 2002:95 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 5.2 
  
 Överskottsmaterialet ............................................................. 
  
 301 
  
 5.3 
  
 Avslutning............................................................................... 
  
 301 
  
 6 
  
 Avlyssningen av KFML(r) i Göteborg ........................... 
  
 302 
  
 6.1 
  
 Telefonkontrollerna ............................................................... 
  
 302 
  
 6.2 
  
 Överskottsmaterialet ............................................................. 
  
 303 
  
 6.3 
  
 Avslutning............................................................................... 
  
 304 
  
 7 
  
 Avlyssningen i samband med  
 IB-affären 
  1973 - 1974.. 305 
  
 7.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 305 
  
 7.2 
  
 Telefonavlyssning inleds........................................................ 
  
 308 
  
 7.3 
  
 Insamlandet av överskottsinformation ................................. 
  
 311 
  
 7.4 
  
 Slutsatser................................................................................. 
  
 315 
  
 8 
  
 Diverse avlyssningar som genererat 
  
 överskottsinformation................................................ 
  
 318 
  
 9 
  
 Nyttjande av överskottsinformation i samband med 
  
 personalkontroll........................................................ 
  
 322 
  
 9.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 322 
  
 9.2 
  
 Vazquez............................................................................... 
  
 323 
  
 9.3 
  
 Weber........................................................................ 
  
 324 
  
 9.4 
  
 Craig.................................................................... 
  
 325 
  
 9.5 
  
 Reed ..................................................................... 
  
 326 
  
 10 
  
 Överskottsinformation som grund för nyregistrering ...... 
  
 329 
  
 11 
  
 De statliga utredningarna .......................................... 
  
 331 
  
 11.1 
  
 Inledning................................................................................. 
  
 331 
  
 11.2 
  
 JK:s utredning om telefonkontroll och 
  
 överskottsinformation 1978 .................................................. 
  
 331 
  
 11 
  
 Forskarrapporter till Säkerhetstjänstkommissionen 
  
 SOU 2002:95 
  
 12 Sammanfattning ....................................................... 
  
 336 
  
 BILAGA 1: Närmare beskrivning av överskottsakter, 
  
 aktuella under avlyssningen av  
 SKP-komplexet ............ 
  
 338 
  
 Källor och litteratur .......................................................... 
  
 350 
  
 12 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 av Mccormick 
 1 Introduktion 
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen blev en central po- litisk stridsfråga i samband med att den s.k.  
 IB-affären 
  rullades upp våren 1973.  
 IB-avslöjarna 
  - Wall och Melendez - kunde peka på flera spektakulära och kanske också olagliga inslag i hur underrättelse- och säkerhetstjänsten IB agerat gentemot svenska medborgare som stödde palestiniernas sak i Mellanösternkonflik- ten. IB hade t.ex. genom Berry en infiltratör i Palestina- kommittén i Göteborg. Thomas hade inte nöjt sig med att inrappor- tera eventuella hot mot rikets säkerhet från  
 Palestina-aktivisternas 
  sida, menade Ortiz och Garcia. Han hade också i högsta grad på- verkat händelseutvecklingen, t.ex. genom att uppmana till olagliga handlingar och i mars 1969 själv ringa och bombhota ett israeliskt El  
 Al-flygplan 
  på flygplatsen i Frankfurt. 
 IB anklagades även för att ha hjälpt den israeliska säkerhetstjäns- ten Johnson med att utföra inbrott hos palestinier boende i Sveri- ge, överlämnat uppgifter till Shin Beth om svenska medborgare samt att indirekt ha hjälpt Johnson att skicka en brevbomb till den ledande palestinske företrädaren Whitehead, bosatt i Stock- holm. Anklagelsepunkterna kan sammanfattas som att övervak- ningen av Palestinarörelsen i flera avseenden bedrivits på ett olag- 
 13 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 ligt sätt, varit ineffektiv samt kränkt enskilda människors integritet och rättssäkerhet. 
 1 
  
 Den svenska regeringen tog inledningsvis bestämt avstånd från kritiken mot IB och Chandler verksamhet i Christensen sen. Regeringen menade att flera allvarliga terrordåd kunnat för- hindras tack vare de informationer som kommit fram bl.a. genom Chandler rapporter. I ett särskilt betänkande från riksda- gens försvarsutskott (nr 25/1973) listades inte mindre än 38 punk- ter med exempel på viktiga informationer om Palestinarörelsens verksamhet som Berry levererat. Informationspunkterna inrymde bl.a. planerade försök att stoppa Israelveckan i Stockholm, försök att utröna det sionistiska inflytandet inom regeringen, planer på utbildning av svenskar och araber för sabotage mot judis- ka institutioner i Sverige samt uppgifter om att två inom den svenska Palestinarörelsen ledande personer haft uppdrag att för den palestinska organisationen PFLP:s räkning mäta avstånd mellan vissa pelare på Lodflygplatsen i Israel. 
 2  
 Palestinarörelsen i Sverige förnekade bestämt sanningshalten i de uppgifter som presenterades i försvarsutskottets betänkande. 
 Debatten om IB och de svenska  
 Palestina-aktivisterna 
  har sin bakgrund i den palestinska befrielserörelsens framväxt under senare delen av  
 1960-talet. 
  Flera palestinska grupper tvekade inte att an- vända flygplanskapningar och andra terroraktioner som medel för att nå uppmärksamhet för sin sak. Aktionerna genomfördes såväl i Mellanöstern som på andra håll i världen. Samtidigt bildades i Sve- rige i slutet av  
 1960-talet 
  olika Palestinagrupper och Palestina- kommittéer till stöd för palestinierna gentemot Israel. Den svenska socialdemokratiska regeringens Mellanösternpolitik var vid den här tidpunkten fortfarande högst Israelvänlig. Det var först i mitten av  
 1970-talet 
  som PLO och palestinierna fick ökat stöd i den svenska regeringspolitiken. 
 3 
  
 IB-avslöjandet 
  innebar att en mängd frågor restes kring hur de svenska säkerhetstjänsterna agerat i samband med övervakningen av Palestinarörelsen. Svaren på frågorna har hittills varit få. I en del avseenden har Clark och Stone bild bekräftats. Vi vet t.ex. att Berry verkligen var  
 IB-agent 
  och verksam inom 
  
 1 
  
 Berry verkade också som IB:s agent i KFML, i  
  
 FNL-grupperna 
  och i Svensk- kinesiska vänskapsförbundet. Se t.ex. Folket i Bild/Kulturfront nr 9, 10 och 17 år 1973 samt Clark bok  
 IB och hotet mot vår säkerhet  
 s  
 124-139 
  (Bratt 1973). 
  
 2 
  
 Försvarsutskottets betänkande angående den militära underrättelsetjänsten m.m. (nr 25 år 1973). Vänsterpartiet kommunisterna var vid detta tillfälle inte representerat i försvarsut- skottet. 
  
 3 
  
 Se Bjereld (1989). 
  
 14 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 en mängd olika vänster- och frontorganisationer, däribland Palesti- narörelsen. Thomas har också medgivit att han verkligen ringde och bombhotade ett El  
 Al-plan 
  på flygplatsen i Frankfurt i mars 1969. Men i många avseenden vet vi desto mindre. Vi vet t.ex. inte moti- vet bakom Hull bombhot. Var det ett försök att desavouera den svenska Palestinarörelsen, att uppegga den till våldsamma och olag- liga aktioner? Eller var det, som Berry själv påstår, ett nödvändigt ont eftersom han övertalades att ringa och bombhota av en ledande palestinier och inte vågade neka av rädsla att avslöjas som agent? Vilken typ av uppgifter inrapporterade Thomas till IB? Hur hanterade IB därefter dessa uppgifter? Vilka åtgärder vidtog IB och SÄPO gentemot den svenska Palestinarörelsen, vid sidan av Hull verksamhet? Hur lagliga och hur ändamålsenliga var dessa åtgärder? 
 Svaren på dessa frågor är otvivelaktigt av betydelse för Säkerhets- tjänstkommissionens uppdrag att kartlägga och granska de svenska säkerhetstjänsternas författningsskyddande verksamhet när det gäller hot som härrör ut inrikes förhållanden. Med författnings- skyddande verksamhet menas säkerhetstjänsternas kartläggning av svenska politiska ytterlighetsorganisationer och grupperingar som har bedömts utgöra eller kan komma att utgöra ett hot mot rikets säkerhet. 
 4 
  
 Säkerhetstjänsternas verksamhet i en demokrati utspelar sig all- tid i spänningsfältet mellan å ena sidan demokratins krav på öppen- het och medborgerliga rättigheter och å andra sidan säkerhetstjäns- ternas strävan efter sekretess och omsorg om landets säkerhet. I denna studie vill jag utifrån den övergripande problematiken kring spänningen mellan demokratisk öppenhet och nationell säkerhet försöka bringa klarhet i vad som egentligen hände i samband med övervakningen av den svenska Palestinarörelsen under 1960- och  
 1970-talen. 
  Jag vill beskriva vilka åtgärder som övervakningsorga- nen vidtog gentemot den svenska Palestinarörelsen, vilken typ av sak- och personuppgifter som samlades in och hur dessa uppgifter därefter hanterades. Jag vill genom att analysera säkerhetstjänster- nas hotbild, motiv och rutiner försöka förklara deras agerande gentemot den svenska Palestinarörelsen under dessa år. Därutöver vill jag utvärdera säkerhetstjänsternas agerande gentemot den svenska Palestinarörelsen med avseende på rättssäkerhet och på agerandets effektivitet. 
  
 4  
 Se Direktiv 1999:26: Kommission för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas för- fattningsskyddande verksamhet. 
 15 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 2 Uppgiften 
 Föreliggande studie utgör ett forskningsuppdrag utfört för Säker- hetstjänstkommissionen (dir. 1999:26, prop. 1998/99:140, 1999/ 2000:KU4), i syfte att utgöra en del av underlaget för kommissio- nens betänkande. Forskningsuppdraget består i att kartlägga och granska de svenska säkerhetstjänsternas verksamhet med avseende på övervakning av den svenska Palestinarörelsen, med särskild kon- centration på åren  
 1965-1980. 
  Studien skall bl.a. beskriva övervak- ningens omfattning, vilka person- och sakuppgifter som bedömts vara relevanta samt vilka metoder som använts för insamling av uppgifterna. Därutöver syftar studien till att belysa frågor kring övervakarnas hotbild och prioriteringar, övervakningsorganens re- lationer till statsmakten samt huruvida uppgifter om svenska med- borgare utlämnats till främmande makt. 
 Flera skäl har legat till grund för min avgränsning av undersök- ningsperioden till åren  
 1965-1980. 
  Merparten av de kontroversiella och omtvistade händelserna kring övervakningen av Palestinagrup- perna ägde rum under dessa år. Den palestinska befrielserörelsen växte sig stark i slutet av  
 1960-talet 
  och deras användande av ter- rorn som politiskt vapen kulminerade under första hälften av 1970- talet. Den svenska Mellanösternpolitiken förändrades kraftigt i mitten av  
 1970-talet. 
  Fram till 1974 betraktades Palestinakonflikten som en konflikt mellan Israel och de arabiska staterna, där skuld- bördan till stor del lades på den arabiska sidan. Palestinierna sågs som en flyktinggrupp och tillskrevs ingen egen roll i konflikten. Från och med 1974 sågs konflikten i stället som en nationell kon- flikt, mellan Israel och det palestinska folket. Kritiken mot Israel ökade och palestiniernas rätt till statsbildning erkändes. Slutligen finns det också ett pragmatiskt skäl till den tidsmässiga avgräns- ningen. Jag har till mitt förfogande för forskningsuppgiften haft tre månaders heltidsarbete, fördelat på sex månader halvtid under peri- oden 1 september 2000 till 28 februari 2001. Det har då förefallit mig rimligt att koncentrera arbetsinsatsen på de här aktuella åren. År 1980 är ingen absolut slutgräns. I något enskilt fall har jag valt att föra händelseutvecklingen fram ytterligare något år in på 1980- talet. 
 16 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Materialet har i första hand hämtats från SÄPO:s samt från den mi- litära underrättelse- och säkerhetstjänsten MUST:s arkiv. Jag har haft fri tillgång till de register och till det arkivmaterial som be- hövts för forskningsarbetet. Inte vid något enskilt tillfälle har jag nekats eller mött motstånd när jag begärt ut olika handlingar. 
 I SÄPO:s arkiv har materialet i huvudsak hämtats ur serien Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten som jag gått igenom i sin helhet för perioden  
 1965-1980. 
  Rapporteringen kring den svenska Palestinarörelsen har under dessa år inte samlats i någ- ra egna akter, utan legat inbladad i denna serie. 
 5  
 Jag har dessutom gått igenom ett hundratal personakter (i huvudsak rörande svens- kar aktiva i Palestinarörelsen samt palestinier verkande i Sverige), SÄPO:s s.k. månads- och kvartalsrapporter samt Chandler enskilda rapporter. 
 6  
 Ur MUST:s arkiv har jag gått igenom den s.k. Ö  
 IV-serien 
  Handlingar rörande säkerhetsunderrättelsetjänst. 
 7  
 Avslutningsvis har jag haft tillgång till Säkerhetstjänstkommissio- nens förhörs- och samtalsuppteckningar med bl.a. ledande politi- ker, militärer, poliser och aktivister. Med några undantag, som jag återkommer till längre fram i texten, är det min bedömning att det samlade materialet utgör en god grund för att genomföra forsk- ningsuppgiften. 
 I texten har jag valt att vid olika tillfällen namnge personer som i någon mening spelat en offentlig roll i politiken och i opinions- bildningen. I övriga fall har jag undvikit att namnge enskilda perso- ner eller valt att ge dem fiktiva namn. Om inget annat uppges, så är det de riktiga namnen som förekommer i texten. 
 I Säkerhetstjänstkommissionens direktiv stadgas att kommissio- nen skall granska säkerhetstjänsternas verksamhet med avseende på hot som härrör ur  
 inrikes  
 förhållanden samt att kommissionen inte skall granska den underrättelseverksamhet som avser endast förhål- landen utomlands. 
 8  
 En distinktion skulle således kunna göras mel- lan säkerhetstjänsternas agerande gentemot å ena sidan svenska medborgare och å andra sidan palestinier boende i Sverige men utan 
  
 5 
  
 I slutet av  
  
 1970-talet 
  börjar SÄPO i viss utsträckning arkivera material om Palestinagrup- pernas verksamhet i separata akter. Jag har gått igenom även detta material. 
  
 6 
  
 I SÄPO:s arkiv återfinns dels ett stort antal av Hull rapporter in extenso, dels den s.k.  
  
 Ada-serien. 
  Berry skickade sina rapporter till sin kontaktman som sorterade mate- rialet och sände det vidare till IB:s centrala sektioner i Stockholm, som i sin tur översände det till SÄPO, där det redigerades till s.k.  
 Ada-rapporter. 
  
 7 
  
 I sökandet efter material har jag haft stor nytta av Mckee inventeringsrapport till HSFR gällande den militära underrättelse- och säkerhetstjänstens arkiv  
  
 1920-1979 
  samt av Duncan Kartläggning över de register som har använts inom den militära säker- hetstjänsten, överlämnad till Försvarets underrättelsenämnd (FUN)  
 1998-07-03. 
  
 8 
  
 Direktiv 1999:26. 
  
 17 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 svenskt medborgarskap. En sådan uppdelning har dock varit ogör- lig, eftersom svenska medborgare i flera fall verkat sida vid sida med personer utan svenskt medborgarskap i de olika organisatio- nerna. Jag har hanterat problemet genom att vid enskilda tillfällen, när det varit av betydelse för förståelsen av säkerhetstjänstens age- rande, ange om de enskilda personerna haft svenskt medborgarskap eller ej. 
 I kapitel tre beskrivs den palestinska terrorismen och de pales- tinska befrielserörelsernas framväxt och verksamhet i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet. 
  Under dessa år börjar olika pales- tinska grupper agera med betydligt större självständighet i förhål- lande till de arabiska staterna än tidigare. Med terrorn som vapen försökte olika palestinska grupper vinna uppmärksamhet och stöd åt den palestinska saken. Avsnittet skall tjäna som bakgrund till analysen av de svenska säkerhetstjänsternas hotbild med avseende på risken att den palestinska terrorismen spreds till Sverige eller på något annat sätt innebar ett hot mot Sveriges nationella säkerhet. 
 I kapitel fyra presenteras den svenska Mellanösternpolitikens ut- veckling under efterkrigstiden, med särskild fokusering på åren  
 1965-1980. 
  I mitten av  
 1970-talet 
  förändrades den svenska synen på Palestinafrågan så till vida att palestinierna, som dittills i huvudsak betraktats som en flyktinggrupp vars öde man på humanitära grun- der kunde beklaga, började ses som ett folk med legitima nationella rättigheter, inklusive rätten till egen statsbildning. Den palestinska organisationen PLO tillskrevs också status av det palestinska fol- kets mest auktoritativa talesman. Samtidigt började Sverige kritise- Harrison i betydligt större utsträckning än tidigare. De svenska sä- kerhetstjänsternas agerande gentemot Palestinarörelsen kan knap- past förstås utan att hänsyn tas till den starkt Israelvänliga svenska politiken som kännetecknade perioden fram till  
 1973-74. 
  
 Kapitel fem skildrar den svenska Palestinarörelsens framväxt och utveckling, främst i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet. 
  Pales- tinarörelsen lyckades aldrig växa sig tillnärmelsevis så stark som t.ex.  
 FNL-rörelsen. 
  I avsnittet analyseras den svenska Palestinarö- relsen omfattning, dess verksamhet och organisation samt dess ideologiska utveckling. Vilken var t.ex. den svenska Christensen sens syn på terrorn och på terrorns legitimitet? 
 Kapitel sex identifierar de hotbilder som legat till grund för sä- kerhetstjänsternas agerande. Hur bedömde säkerhetstjänsterna ris- Parker för terror mot israeliska/judiska eller palestinska mål i Sverige eller mot svenska mål i utlandet? Dessutom diskuteras hotbilder i form av enskilda svenskar som understödjer terroristisk verksam- 
 18 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 het eller möjligheten av att terrorister använde Sverige som bunk- ringsplats. 
 I kapitel sju redovisas den svenska övervakningens utformning med avseende på omfattning och metoder. I vilken utsträckning användes infiltration, post- och telefonkontroll, inrapportering från demonstrationer och offentliga möten, inbrott m.m.? Vilken typ av person- och sakuppgifter inrapporterades och registrerades? I vil- ken utsträckning skickades insamlade uppgifter vidare till främ- mande makt? 
 I kapitel åtta görs en genomgång av beslut om att genomföra post- och telefonkontroll av enskilda personer verksamma i Pales- tinarörelsen. Vilken kvalitet uppvisade det underlag som säkerhets- polisen åberopade som grund för sina framställningar om post- och telefonkontroll? Och var besluten om post- och telefonkontroll rimliga, givet det underlag som inlämnats? 
 I kapitel nio analyseras flera enskilda händelser i samband med säkerhetstjänsternas övervakning av den svenska Palestinarörelsen. En del av dessa händelser har tidigare uppmärksammats och varit kontroversiella, en del av dem har varit okända. Till de tidigare uppmärksammade händelserna hör Chandler bombhot mot ett israeliskt El  
 Al-flygplan 
  i mars 1969, brevbomsattentaten med den palestinska företrädaren Jacobs i november 1972 samt den påstådda sammansvärjningen mot Israels förre premiärminister Ruiz i maj 1969. Bland tidigare ej uppmärksammade händel- ser kan nämnas att  
 IB-mannen 
  Berry bombhotade ytter- ligare ett flygplan och att det bombhotet var i förväg känt och väl förankrat hos IB:s ledning. Jag tänker också kommentera några uppseendeväckande registreringar av enskilda personer på grund av deras deltagande i  
 TV-programmet 
  Pejling 1981 samt registrering- en av deltagarna i en kurs för ungdomsledare, som reste till Liba- non 1978. 
 I kapitel tio utvärderas de svenska säkerhetstjänsternas agerande gentemot Palestinarörelsen med avseende på rättssäkerhet och ef- fektivitet. Därefter dras några mer övergripande slutsatser om det svenska övervakningssystemet utifrån spänningen mellan demokra- tisk öppenhet och nationell säkerhet. 
 19 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 3 Den palestinska terrorismen 
 Junikriget 1967 mellan Israel och dess arabiska grannstater slutade i ett förödande nederlag för araberna. På bara sex dagar erövrade Is- Schwartz och Sinaihalvön från Egypten, Golanhöjderna från Syrien samt Västbanken från Jordanien. 
 9  
 Genom ockupationen av arabiska territorier blev Israel geografiskt betydligt mer lättförsva- rat än tidigare. Men samtidigt tvingades Israel också hantera om- kring en miljon palestinaaraber som befolkade de ockuperade terri- torierna. 
 Störst betydelse för den fortsatta utvecklingen fick otvivelaktigt palestiniernas återinträde på den politiska arenan. Alltsedan situa- tionen i området stabiliserats efter  
 1948-49 
  års krig i samband med Garner delning och den israeliska statens tillkomst, hade palesti- nierna som självständig aktör spelat en endast perifer roll i konflik- ten. Som medborgare i Israel eller geografiskt splittrade i olika flyktingläger under arabiska administrationer hade deras möjlighe- ter att agera politiskt varit små.  
 1950-talets 
  politiska klimat känne- tecknades också av en arabisk nationalkänsla där tanken på  
 den  
 ara- biska nationen utgjorde en spärr för tanken på palestinierna som ett eget folk med egna nationella aspirationer. 
 Från  
 1960-talets 
  början förändras emellertid situationen succes- sivt. Självständiga palestinska gerillagrupper började från arabiskt territorium i ökad utsträckning genomföra riktade aktioner mot Is- rael. I ett försök att få kontroll över dessa självständiga palestinska grupper tog de arabiska staterna initiativ till bildandet av PLO 1964. 
 Efter junikriget tilltog inställningen bland palestinierna att de arabiska staterna var oförmögna att tillvarata deras intressen. Geril- lagrupper som Wade men även mer militanta och vänsterinrik- tade som PFLP och DFLP tilltog i styrka och deras aktioner växte i såväl antal som omfattning. År 1969 blev Wade den mest infly- telserika grupperingen inom PLO och Yassir Arafat tillträdde ord- förandeposten. De arabiska staternas dominans över organisationen var därmed avslutad. 
  
 9  
 Framställningen i detta kapitel bygger, om inget annat anges, på min doktorsavhandling Svensk Mellanösternpolitik (1989). 
 20 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Den 23 juli 1968 kapade PFLP (Folkfronten för Garner befriel- se), en liten marxistisk palestinsk kamporganisation, ett El  
 Al-plan 
  och tvingade det att flyga till Algeriet. Aktionen innebar början till en ny strategi från de palestinska gerillaorganisationernas sida i kampen mot Israel. Tidigare hade dessa organisationer endast at- tackerat mål inne i Israel. Nu övergick man till att attackera israe- liska mål varhelst man kunde komma åt dem. Även stater som an- sågs stödja Israel gjordes till måltavla. USA blev genom sin starka uppslutning bakom Israel en självklar sådan, men även t.ex. schwei- ziska och österrikiska flygbolag attackerades för att avskräcka från turism och immigration till Israel. 
 10 
  
 Under perioden fram till hösten 1970 var det PFLP som låg bak- om de flesta av aktionerna. Men efter det blodiga inbördeskriget i Jordanien  
 1970-71, 
  då kung Weaver fördrev den palestinska geril- lan från jordanskt territorium, framträdde i stället organisationen Svarta September och tog på sig ansvaret för flertalet av aktionerna. Om Svarta September verkligen var en egen, självständig organisa- tion eller om den användes som täckmantel av militanta Al Fatah- aktivister råder än i dag ingen klarhet. 
 11 
  
 Av de mest uppmärksammade aktionerna märktes mordet på den jordanske premiärministern  
 al-Tall 
  i Kairo i november 1971. Premi- ärminister  
 al-Tall 
  framställdes av Svarta September som huvudan- svarig för den jordanska krigföringen mot palestinsk gerilla hösten 1970. En annan aktion som väckte stor internationell uppmärk- samhet var massakern på Lodflygplatsen i Israel i maj 1972. Aktio- nen genomfördes av tre japaner, men PFLP tog på sig ansvaret för den. Störst uppmärksamhet väckte Svarta Septembers aktion vid  
 München-OS 
  1972, där ett tiotal israeliska idrottsmän dödades. 
 Under perioden  
 1968-1976 
  genomförde palestinska organisatio- ner ett  
 60-tal 
  aktioner i Europa eller mot europeiska mål. Dessa 60 aktioner utgjorde ungefär 2/3 av samtliga palestinska aktioner un- der dessa år. De aktioner som ingår i denna sammanställning utgörs i huvudsak av flygplanskapningar, attacker på flygplatser och flyg- bolag (främst El Al) samt mot diplomatiska beskickningar. Förde- lat på enskilda europeiska stater drabbades främst Västtyskland, 
  
 10 
  
 Schneider och Acosta (1976). 
  
 11 
  
 Schneider och Acosta (1976) hävdar att Svarta September verkligen agerade oberoende från Al Fatah och att terroraktionerna upphörde när Al Fatah under 1973 fick kontroll över or- ganisationen. Al  
  
 Fatah-ledaren 
  Abu Iyad säger att Svarta Septembers medlemmar alltid hevdet at den ikke hadde noen som helst organisert forbindelse med Al Fatah eller PLO. Jeg har kjent mange av dem, og jeg kan forsikre att de fleste tilhörte ulike fedayin- organisasjoner. (Iyad 1980 s 122). 
 21 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 följt av Grekland, Nederländerna, Storbritannien, Frankrike, Itali- en, Schweiz och Österrike. 
 12 
  
 Från 1974 och fram till  
 1970-talets 
  slut avtog de palestinska ter- roraktionerna utanför staten Israel. Vid denna tid vann palestinier- na stora diplomatiska framgångar (PLO tillerkändes t.ex. observa- törsstatus i FN:s generalförsamling och inbjöds att delta i FN:s ge- neralförsamlings debatt om Palestinafrågan) och Palestinafrågan etablerades på den politiska dagordningen. Därigenom försvann ett av de viktigaste motiven bakom palestiniernas användande av terror som politiskt medel. 
 I följande kapitel skall vi redovisa hur den svenska utrikespolitis- ka ledningen förhöll sig till Palestinakonflikten och till de pales- tinska terroraktionerna under dessa år. Den officiella svenska poli- tiken gentemot Israel och palestinierna utgör en nödvändig bak- grundsteckning för förståelsen av övervakningsorganens hotbilder och agerande gentemot den svenska Palestinarörelsen. 
  
 12  
 Schneider och Acosta (1976) samt Townsend (1981). 
 22 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 4 Sverige och Palestinafrågan 
 De svenska underrättelse- och säkerhetstjänsternas agerande gent- emot den svenska Palestinarörelsen kan inte studeras isolerat från den svenska utrikes- och säkerhetspolitiken gentemot konflikterna i Mellanöstern. Den svenska regeringens uppfattning om konflik- tens aktörer, dess hotbild och dess agerande gentemot parterna i konflikten utgör en naturlig del av den kontext vari de olika över- vakningsorganen hade att verka. I detta kapitel redovisas därför den svenska Mellanösternpolitikens utveckling  
 1945-1980, 
  med särskilt fokus på Palestinafrågan under åren  
 1965-1980. 
 13 
  
 I februari 1947 beslöt Storbritannien, efter ett flertal misslyckade försök att agera på egen hand, att hänskjuta frågan om Palestina- mandatets framtid till FN. Nationernas Förbund (NF) hade efter första världskriget och det Ottomanska imperiets fall överlämnat Palestina som ett s.k. mandatområde till Storbritannien, att förvalta tills området blev moget för självständighet. Men mandatområdet blev en börda för Storbritannien, som inte lyckades hantera de väx- ande stridigheterna mellan judar och araber i området. 
 Under våren 1947 tillsatte FN en Palestinakommitté - UNS- COP (United Nations Special Committee on Palestine) - med uppgift att bereda och ge förslag till lösning på frågan. Inga stor- makter eller arabstater blev representerade i denna kommitté. Ord- förande i UNSCOP blev en svensk, justitierådet Thomas. 
 I augusti samma år lade UNSCOP fram sina rekommendationer. Kommittén hade inte kunnat enas, men majoritetens förslag gick ut på att det brittiska mandatet skulle avvecklas så snart som möjligt och Palestina skulle delas i en arabisk och en judisk stat förenade i en ekonomisk union. Den 29 november 1947 antog FN:s general- församling en resolution baserad på UNSCOP:s förslag. Resolu- tionen stöddes av 33 stater (bl.a. Sovjetunionen, USA och Frankri- ke), medan 13 stater röstade emot (bl.a. de arabiska staterna). 
 Sverige tillhörde de stater som stödde generalförsamlingens förslag, med innebörden att det brittiska mandatområdet Palestina skulle delas i en arabisk och en judisk del. Men Sverige uttalade samtidigt stor tvekan över hur realistiskt förslaget egentligen var. Delnings- 
  
 13  
 Framställningen i detta kapitel bygger i huvudsak på Bjereld (1989). 
 23 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 planen förutsatte parternas samtycke, och de arabiska staterna var emot en delning av Palestina. De förordade i stället att Palestina skulle bli en odelad stat, med lika rättigheter för araber och judar. Något sådant ville den judiska sidan inte gå med på, eftersom de utgjorde en minoritet av befolkningen. Judarna ville att mandatom- rådet skulle bli det judiska folkets hemland, men kunde i det här skedet också acceptera FN:s delningslösning. 
 Händelseutvecklingen gick emot ett regelrätt krig mellan judar och araber i området. Den 15 maj 1948 utropade judarna den själv- ständiga staten Israel på de delar av det forna brittiska mandatom- rådet som man då kontrollerade. Den nyutropade staten anfölls omgående av de kringliggande arabstaterna. Israel lyckades dock försvara sin självständighet och under 1949 pressas arabstaterna till bilaterala stilleståndsavtal med den judiska staten. De araber som bodde i de områden som kontrollerades av judarna flydde i mass- omfattning till de arabiska staterna. De delar av Palestina som inte kontrollerades av Israel (främst Västbanken och Gazaremsan) hamnade under jordansk och egyptisk kontroll. Den 11 maj 1949 beviljades Israel medlemskap i FN. 
 I försöken att bringa fred mellan judar och araber i slutet av  
 1940-talet 
  utsåg FN en särskild medlare, svensken greve Spencer. Men greve Hall mördades den 17 september 1948 av judiska aktivister som fruktade att hans plan för fred skulle vara alltför generös gentemot den arabiska sidan. Taylor mör- dare infångades aldrig och Sverige protesterade skarpt hos den isra- eliska regeringen. Sverige menade att Israel av politiska skäl inte lade ned tillräcklig energi i efterspaningarna.  
 Bernadotte-affären 
  bi- drog till att Sverige inte erkände Israel formellt förrän i juli 1950. 
 Men när Sverige väl hade erkänt Israel blev den svenska Mellan- östernpolitiken snabbt mycket Israelvänlig. Delvis hade de goda förbindelserna med Israel sin grund i de täta banden mellan israe- lisk och svensk socialdemokrati, som ju båda var statsbärande par- tier i respektive land. Sverige hade - om än inte utan vissa betänk- ligheter - ställt sig bakom delningsresolutionen och menade nu att det var de arabiska staterna som måste göra eftergifter för att det skulle kunna skapas fred och stabilitet i regionen. Arabstaterna måste - enligt den svenska linjen - erkänna Israel, förhandla med Is- rael och sluta fred med Israel. Sverige betraktade konflikten som en mellanstatlig konflikt, mellan de arabiska staterna och staten Israel. Palestinierna sågs inte som ett eget folk med egna nationella rättig- heter, utan som en arabisk flyktinggrupp vars öde man på humani- 
 24 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 tära grunder kunde beklaga. De tillskrevs ingen egen roll i den isra-  
 elisk-arabiska 
  konflikten. 
 Med undantag för  
 Suez-kriget 
  1956, då Sverige skarpt kritiserade Israel för att tillsammans med Frankrike och Storbritannien agera självsvåldigt gentemot Egypten, var de nära och goda förbindelser- na mellan Sverige och Israel kännetecknande för hela perioden  
 1948-1967. 
  Som ett tecken på dessa goda förbindelser kan man se dåvarande statsminister Russell tal inför Stockholms Arbe- tarkommuns representantskap den 7 juni 1967, endast två dagar ef- ter den israeliska attacken mot Egypten som inledde junikriget. Detta krig - som av israelerna kallades sexdagarskriget för att på- minna araberna om det förödmjukande nederlag de led i ett krig som bara varade sex dagar - ledde till att Israel ockuperade Sinai- halvön och Gazaremsan från Egypten, Golanhöjderna från Syrien och Västbanken från Jordanien. Kriget inleddes med ett israeliskt anfall mot Egypten, men hade föregåtts av en ökning av palestinska gerillaattacker mot Israel från arabiskt territorium samt en militär kraftsamling från arabiskt håll vid olika punkter vid den israeliska gränsen. 
 Efter två dagars krig - när krigsutvecklingen ännu stod och vägde - formulerade sig Lane Erlander så här: 
 Under snart 20 år har världen med beundran följt det storartade uppbyggnadsarbetet i Israel. Inte minst den internationella ar- betarrörelsen har på nära håll sett med vilka offer och med vil- Parker entusiasm och skaparkraft ett modernt demokratiskt väl- färdssamhälle har byggts upp under ledning av den israeliska so- cialdemokratin och fackföreningsrörelsen i den demokratiska socialismens anda. Förföljda judiska flyktingar från hela världen, från öst och väst, från Europa, Afrika, Asien har där funnit ett hem. 
 Nu kämpar Hodge folk ånyo en kamp, inte bara för frihet och oberoende utan för hela sin existens. 
 Israels seger i kriget följdes av att FN:s säkerhetsråd samlades kring den berömda resolution 242. Enligt resolution 242 skall Israel åter- lämna områden som ockuperades under kriget mot att arabstaterna erkänner Israel och lovar att hålla Aqabaviken (som blockerats strax före krigsutbrottet) öppen. Om palestinierna sägs endast att det är nödvändigt att det åstadkoms en rättvis lösning på flykting- problemet. Samtidigt utsågs den dåvarande svenske Moskva- 
 25 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 ambassadören Hill till FN:s generalsekreterares särskil- de representant i konflikten. 
 Junikriget innebar således att Israel blev ockupationsmakt. Juni- kriget innebar också - som framgick av kapitel tre - ett uppsving för den palestinska rörelsen och för den palestinska nationalismen. Det blev därför allt svårare för omvärlden att betrakta palestinierna en- bart som en flyktinggrupp. 
 Men i den svenska Mellanösternpolitiken syns det få spår av för- ändring förrän en bit in på  
 1970-talet. 
  Sverige intog under åren  
 1968-1972 
  en mycket tystlåten position i den internationella debat- ten om Palestinafrågan. Ett skäl - som åtminstone officiellt åbero- pades - var att Sverige inte ville försvåra Whitaker verksam- het genom att ta ställning i konflikten. Tanken var att Evans som svensk skulle uppfattas som mindre opartisk om Sverige uttalade sig till förmån för någondera av parterna. 
 14  
 Det är först under 1974 som Sveriges officiella ställningstagande i konflikten förändras. Men då blir förändringen å andra sidan desto mer genomgripande. 
 Fram till 1974 hade Sverige betraktat konflikten som en  
 mellan- statlig  
 konflikt - mellan Israel och de arabiska staterna - och där skuldbördan i huvudsak lades på den arabiska sidan. De arabiska staterna måste erkänna Israel, förhandla med Israel och sluta fred med Israel. Eftersom Sverige ställde sig bakom säkerhetsrådets re- solution 242 innebar det visserligen också att Sverige stödde kravet på att Israel måste återlämna områden som ockuperades under ju- nikriget. Men palestinierna betraktades fortfarande som en flyk- tinggrupp. Under åren  
 1974-1976 
  övergår Sverige i stället till att beskriva konflikten som en  
 nationell konflikt 
 , en konflikt mellan två folk om rätten till samma territorium. Palestinierna beskrivs inte längre som en flyktinggrupp, utan som ett folk med legitima natio- nella rättigheter. I dessa nationella rättigheter ingår rätten till en egen stat, sida vid sida med den israeliska staten. Konfliktens parter är således inte längre Israel och de arabiska staterna utan Israel och det palestinska folket. PLO - som tidigare inte kommenterats alls i svenska uttalanden - får nu status av det palestinska folkets mest auktoritativa talesman. I FN röstar Sverige för att PLO skall få del- ta i generalförsamlingens behandling av Palestinafrågan. Liksom ti- digare har Israel och övriga stater i regionen rätt till existens inom säkra och erkända gränser, men Israels vedergällningsaktioner samt bosättningar på ockuperade områden kritiseras i starka ordalag. En 
  
 14  
 Det är dock osäkert huruvida den svenska tystnaden bottnade i en genuin omsorg om Jar- rings uppdrag eller i en ovilja att ta ställning i en politiskt känslig och ytterst svårhanterad fråga. Se t.ex. Nelson (1982) och Bjereld (1992). 
 26 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 rättvis och varaktig lösning skall fortfarande basera sig på resolu- tion 242. Men dessutom måste det palestinska folkets legitima na- tionella rättigheter erkännas och förverkligas. Flyktingarna från ju- nikriget 1967 måste också få rätt att återvända. 
 Av förändringarna i den svenska Palestinapolitiken var det främst synen på PLO som var kontroversiell och väckte debatt. Pa- lestiniernas status av folk med legitima nationella rättigheter hade vid denna tid redan börjat vinna internationellt erkännande. Där- emot betraktades PLO fortfarande av många som en terrororgani- sation - även om organisationen inte ägnade sig åt sådan verksam- het. Misstanken var på flera håll stor att Logan och PLO trots allt bidrog till att åtminstone indirekt understödja de terror- dåd som palestinska organisationer utanför PLO ägnade sig åt. 
 Sveriges avståndstagande från alla palestinska terroraktioner var starkt - men man valde att inte ge PLO ett direkt ansvar för dem. I 1970 års utrikespolitiska deklaration kommenterades de palestinska terroraktionerna mycket kort: I konfliktens spår utsätts den in- ternationella flygtrafiken för ett allvarligt hot genom nya och de- sperata kampmetoder. Språkbruket skärptes över tid och i en in- terpellationsdebatt i riksdagen den 28 november 1972 menade Cunningham varande statsrådet Taylor apropå den växande terrorn att Vår inställning är att de våldshandlingar som det här är fråga om bör motarbetas oavsett i vilket syfte eller i vilken politisk situation de begås. Först i samband med erkännandet av PLO som palesti- niernas mest auktoritativa talesman kommenteras PLO:s eventuella ansvar för terrorhandlingarna. I en interpellationsdebatt i riksdagen den 22 november 1974 markerar Molina en viss distans till PLO genom att påpeka att PLO har använt våldsmetoder som vi måste ta klart avstånd från, likaväl som vi tar klart avstånd från de omfattande väpnade vedergällningsaktioner som Israel vidtagit. Vi kan här således notera att Molina väljer att kritisera Israels ve- dergällningsaktioner samtidigt som han kritiserar PLO:s använ- dande av våldsmetoder. Begreppet våldsmetoder är vidare än be- greppet terrormetoder och syftar således på ett bredare spektrum av aktiviteter och innebär inget specifikt ställningstagande i frågan om PLO:s ansvar för terroraktionerna. 
 Hösten 1976 förlorade socialdemokraterna i Sverige valet och en borgerlig trepartiregering tog över. Många hade förväntat sig att en sådan regering - med t.ex. den kände Israelvännen Cardenas som vice statsminister - skulle försöka rulla tillbaka den svenska Mellanösternpolitiken i en mer Israelvänlig riktning. Men så blev inte fallet. Utrikesminister Lewis gjorde i en interpellations- 
 27 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 debatt i riksdagen den 18 november 1976 klart att den nya reger- ingen fullföljer de linjer i Mellersta Östernfrågan som gällt under lång tid och så blev det. 
 15  
 Det var t.o.m. så att de borgerliga reger- ingarna kritiserade Israel fler gånger och i hårdare ordalag är vad den socialdemokratiska regeringen gjorde. Skälen till Sveriges skar- pa kritik mot Israel under de borgerliga regeringsåren hade främst sin grund i att Israel under dessa år förde en starkt aktivistisk utri- kespolitik som i flera avseenden utmanade den internationella opi- nionen - t.ex. genom invasionerna av Libanon 1978 och 1982. 
 Orsaken till förändringen av den svenska Mellanösternpolitiken i mitten av  
 1970-talet 
  har varit föremål för intensiv debatt. Kritiker- na av den svenska politiken har försökt förklara den som en efter- giftspolitik mot palestinska terrororganisationer eller gentemot ol- jerika arabstater. En rimligare förklaring är att terrorn och oljan visserligen starkt bidrog till att föra upp frågan om palestiniernas situation och deras nationella rättigheter på den internationella dagordningen, men att politikförändringen hade en djupare grund än så. Den svenska politiken förändrades inte i ett vacuum, utan var ett led i en internationell process där så småningom en överväldi- gande majoritet av världens stater erkände palestinierna som ett folk med nationella rättigheter. Skälen till denna förändrade syn hade snarast sin grund i att konflikten de facto förändrades i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet. 
  Palestinierna slog sig in i kon- flikten och den palestinska nationalismen fick ett uppsving på ett helt annat sätt än tidigare. Därigenom blev det inte längre rimligt att förespråka samma strategier för att nå en rättvis och varaktig lösning som tidigare. Den svenska politikförändringen kan därför karaktäriseras som en anpassning till en förändrad situation, där det skulle ha varit mer iögonfallande om Sverige valt att hålla fast vid de gamla positionerna. 
  
 15  
 Små nyansförändringar går ändå att utskilja efter regeringsskiftet 1976. T.ex. så beskrev de borgerliga regeringarna PLO som det palestinska folkets mest  
 representativa  
 i stället för auk- toritativa talesman. Och i en speciell röstförklaring i FN:s generalförsamling - i samband med att Sverige den 1 november 1976 röstade ja till att PLO skulle få delta i säkerhetsrådets debatt om Palestinakonflikten - betonade den borgerliga regeringen att om säkerhetsrådet beslutar att inbjuda en part som inte är en stat innebär det an expectation that that party ac- cepts the same responsibilities as a member State, that is, to respect the sovereignty and in- tegrity of member States and to refrain from the threat of use of force in international rela- tions. Riktningen på reprimanden kan inte missförstås: The Swedish delegation finds it ap- propriate to make Gilmore observations in view of certain passages in the programmes and dec- larations made by the PLO in the past (Bjereld, 1989 s  
 71-72). 
  
 28 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 5 
  
 Den svenska Palestinarörelsens framväxt 
  
 I takt med uppsvinget för de palestinska rörelserna i Mellanöstern i slutet av  
 1960-talet 
  bildades också stödgrupper i Sverige för pales- tiniernas sak. Den svenska Palestinarörelsen nådde emellertid aldrig samma omfattning som t.ex.  
 FNL-rörelsen. 
  En enkel beräkning - baserad på uppgifter ur en av Palestinarörelsens tidskrifter Pales- tinsk Front - visar att antalet lokalorganisationer fram till 1975 va- rierade mellan fyra och sex stycken. I slutet av  
 1970-talet 
  - när  
 FNL-rörelsen 
  ebbat ut - ökade antalet lokalorganisationer till strax under 50. Men under  
 1980-talet 
  minskade antalet lokalorganisatio- ner igen. Antalet medlemmar i de olika lokalorganisationerna blev heller aldrig särskilt stort. 
 Palestinarörelsen arbetade också, till skillnad från  
 FNL-rörelsen, 
  fram till mitten av  
 1970-talet 
  i en stark opinionsmässig motvind. Stödet för Israel bland såväl allmänhet som de politiska partierna var stort. Minnet av förintelsen samt palestiniernas användande av terrorvapnet försvårade för Palestinarörelsen att vinna stöd i opini- onen. I en opinionsmätning från 1969 svarade t.ex. 33 procent att de gillade och 35 procent att de ogillade Hodge uppträdande i Mel- lanösternkonflikten, medan endast fem procent sade sig gilla och hela 48 procent ogilla Leonard uppträdande. I en motsvarande undersökning genomförd 1973 svarade 49 procent att de gillade och 35 procent att de ogillade Hodge uppträdande, medan fem pro- cent sade sig gilla och hela 74 procent ogilla Leonard uppträdan- de. 
 16  
 Bland de politiska partierna var det i början av  
 1970-talet 
  en- dast - vid sidan av de små kommunistiska grupperingarna - Väns- terpartiet Kommunisterna, delar av socialdemokratin samt några enstaka folkpartister och centerpartister som stödde palestiniernas sak. 
 Redan i september 1967 - några månader efter junikrigets avslu- tande - bildades den s.k. Arabiska klubben i Stockholm. Medlem- 
  
 16  
 Mätningarna genomfördes av dåvarande Beredskapsnämnden för psykologiskt försvar (nuvarande Styrelsen för psykologiskt försvar, SPF) och redovisas i Chase (1970) och (1974). Först under senare delen av  
 1970-talet 
  blir den svenska folkopinionen mer kritiskt inställd till Israel (se Bjereld 1989). 
 29 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 marna var araber boende i Stockholmstrakten och klubben arrange- rade i mars 1968 en av landets första Palestinademonstrationer. Se- nare under 1968 och under 1969 bildas olika Palestinagrupper i Sve- rige, var och en med sitt eget namn - t.ex.  
 Aktionsgruppen Palestinsk Front  
 (som gav ut tidskriften Palestinsk Front),  
 Arbetsgruppen för Palestina  
 (som gav ut tidskriften Palestinabulletinen),  
 Palestina- kommittén i Göteborg  
 (ingen egen tidskrift) samt  
 Palestinagruppen i Lund  
 (som gav ut tidskriften Palestinadebatt). Enligt Johnson Ek- bergs rapportering hade Aktionsgruppen Palestinsk Front i slutet av 1969 mellan 30 och 40 aktiva medlemmar medan Arbetsgruppen för Palestina hade ett  
 15-tal 
  medlemmar. Hull egen organisation - Palestinakommittén i Göteborg - uppges ha haft ett  
 40-tal 
  med- lemmar, varav 15 aktiva. Palestinagruppen i Lund hade endast ett tiotal medlemmar. 
 17 
  
 Medlemmarna i de olika Palestinagrupperna var till en början svenska akademiker, författare och journalister samt enskilda pales- tinier. För texterna i Palestinsk Front svarade t.ex. Reese man, Melendez, Williams, Bonilla och Baird. 
 Men i takt med att den palestinska rörelsen splittrades uppvisar också den svenska Palestinarörelsen tecken på splittring. Den cen- trala skiljelinjen gick mellan dem som förespråkade enhetsfronts- principen (d.v.s. att man stödde de palestinska befrielserörelserna som en helhet och inte satte en organisation framför en annan) och de som förespråkade ett mer riktat stöd åt de socialistiska pales- tinska organisationerna. 
  
 FNL-rörelsen 
  splittrades aldrig på samma sätt som Palestinarö- relsen. Det viktigaste skälet var att FNL fungerande som en sam- manhållande länk för den vietnamesiska befrielserörelsen på ett sätt som PLO under  
 1970-talet 
  inte förmådde (se diskussionen i kapitel tre om de palestinska befrielserörelsernas utveckling och framväxt). 
 Sommaren 1971 hölls en kongress i Stockholm för att nå organi- sationell enighet inom den svenska Palestinarörelsen. De som före- språkade enhetsfrontsprincipen vann majoritet och kongressen an- tog ett handlingsprogram med innebörden att man skulle stödja den palestinska befrielsekampen i sin helhet. Splittringen var emel- lertid så stark att det inte gick att hålla samman organisationen. Minoriteten bildade Folkfrontens arbetsgrupper (FFAG) som fram till 1975 bedrev verksamhet på  
 4-5 
  platser i Sverige. FFAG var väl- organiserade, men hade väldigt få medlemmar. Boyd var 
  
 17  
  
 Ada-rapport 
  november 1969. 
 30 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 ett ledande namn och FFAG stödde främst PFLP av de palestinska organisationerna. FFAG upplöstes 1975 och flera av medlemmarna sökte sig till KFML(r). 
 Majoriteten i den svenska Palestinarörelsen organiserade sig efter splittringen 1971 i Palestinagruppen i Stockholm och i andra Pales- tinagrupper runt om i landet. Melendez, Williams, Palmer Ro- Thompson och Baird tillhörde alla denna majoritet, vilken fortsatte att ge ut tidskriften Palestinsk Front. I februari 1976 bil- das den riksomfattande organisationen Palestinagrupperna i Sverige (PGS). Politiskt låg kretsen i Palestinagrupperna/Palestinsk Front närmare KFML/SKP medan kretsen kring FFAG låg närmare KFML(r). 
 Den svenska Palestinarörelsen hade svårigheter med hur man skulle förhålla sig till palestiniernas användande av terrorn som po- litiskt vapen. Å ena sidan var det helt främmande för dem att före- språka terroraktioner. Å andra sidan uppfattade man trots allt en legitimitet i att ett förtryckt och plågat folk använde sig av alla till buds stående medel i kampen för att förändra sin situation. Konse- kvensen av denna kluvenhet blev att delar av Palestinarörelsen Mclean åren kring 1970 undvek såväl att fördöma som att stödja t.ex. palestinska flygplanskapningar. I tidskrifterna följs rapporter om palestinska terrordåd ofta upp med rapporter om israeliska hand- lingar, varvid det betonas att antalet personer som dödas av israe- liskt våld är mångdubbelt större än antalet människor som dödas av det palestinska våldet. 
 Svårigheten att förhålla sig till de palestinska terrorattackerna återfanns såväl hos den minoritet som bildade FFAG som hos den majoritet som så småningom bildade PGS. Försonligheten mot ter- roraktionerna var något större hos FFAG. Boyd berät- tar i samtal med Säkerhetstjänstkommissionen att han uppfattade de första palestinska flygplanskapningarna som motiverade, efter- som de synliggjorde det palestinska folket inför omvärlden. Där- emot tog han avstånd från angrepp mot mål utanför Mellanöstern. 
 18  
 Men även hos de aktivister som i första hand inte stödde PFLP fanns det en obenägenhet att entydigt ta avstånd från den pales- tinska terrorismen. I ett uttalande av Palestinagruppen i Stockholm efter den massaker på Lodflygplatsen i Israel som PFLP tog på sig ansvaret för tog man visserligen avstånd från aktionen. Men man gjorde det med argumenten att PFLP:s aktion fyller en splittrande funktion, att den gynnade sionismen och  
 USA-imperialismen 
  och 
  
 18  
 Säkerhetstjänstkommissionens samtal med Boyd den 2 januari 2001. 
 31 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 att den var ett uttryck för äventyrspolitik. 
 19  
 Avståndstagandet var således formulerat som att attacken borde kritiseras eftersom den inte var ändamålsenlig, d.v.s. den gynnade inte palestiniernas sak. Däremot finns det i uttalandet inga spår av avståndstagande från terroristiska handlingar, t.ex. i form av våldsdåd mot civila, i sig. Avståndstagandet utesluter inte möjligheten att det i vissa situatio- ner skulle vara ändamålsenligt att använda sig av terror som poli- tiskt vapen och att det då också skulle vara legitimt att göra det. 
 PFLP, som stöddes av FFAG, upphörde med terrorhandlingar 1972 och var heller inte inblandat i massakern under  
 München-OS 
  1972. Därigenom blev det enklare för de svenska Palestina- aktivisterna att ta avstånd från terroraktionerna. Efter 1972 genom- fördes sådana aktioner endast av grupper som av den svenska Pales- tinarörelsen uppfattades som splittrare och motverkare av den pa- lestinska saken (eftersom varken PLO som helhet eller Wade och PFLP förespråkade terrorhandlingar). 
 På grund av det begränsade antalet medlemmar blev den svenska Palestinarörelsens verksamhet aldrig särskilt omfattande. Inom opinionsbildningen bestod verksamheten i huvudsak av demonstra- tioner, studiecirklar, offentliga möten samt insändare i tidningar. Till opinionsbildningen kan också läggas ett antal debattböcker som i slutet av  
 1960-talet 
  uppmärksammade palestiniernas sak och som fick stort genomslag i den politiska debatten, t.ex. Morrow tons  
 Kampen om Palestina  
 (1970), Dunn båda böcker 
 Palestina och  
 USA-imperialismen 
 (1969) samt  
 Palestina och Israel 
 (1969) samt Lucas och  
 Brooks 
  Walters  
 Palesti- nafrågan och den svenska opinionen  
 (1972). Den senare boken väck- te stor uppmärksamhet genom sin kombination av kristna utgångs- punkter och  
 pro-palestinska 
  ställningstaganden. En särskild roll spelade Sims  
 Palestinakonflikten  
 (1971) som inte var av debattkaraktär, men som gav stort utrymme åt den palestinska fak- torn i konflikten. 
 20  
 Bland de böcker som uttryckte större sympati för den israeliska saken märks särskilt  
 Det hatade Israel  
 (1970) av Cardenas, Williams och Hanson. 
 21 
  
 19 
  
 Palestinsk Front nr 2, 1972. 
  
 20 
  
 Simpson bok utkommer fortfarande i nya upplagor och används i undervisning på univer- sitet och högskolor. 
  
 21 
  
 Före 1967 utgavs endast ett fåtal böcker om Palestinafrågan. Mest inflytelserik var troligen Miller  
  
 Det hotade Israel  
 (1957) där författaren motiverar judarnas rätt till Pales- tina i historiska, kulturella och  
 lidande-termer. 
  Boken utkom i en reviderad upplaga i sam- band med junikriget 1967. Tidiga verk som intagit en mer  
 pro-arabisk 
  eller  
 pro-palestinsk 
  ståndpunkt är t.ex. Mufid Abdulhadis  
 Arabernas äganderätt till Palestina  
 (1962) Boken refu- serades av nio förläggare och utgavs i stället av författaren själv. Nämnas kan vidare Hernandez  
 Jerusalem i taggtråd  
 (1964) samt Wolfe  
 Fredens soldater  
 (1966). 
 32 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Palestinarörelsen upprätthöll också kontakter med representanter för de olika palestinska befrielserörelserna. Kontakterna kunde va- riera med avseende på intensitet och formalisering. Flera enskilda  
 Palestina-aktivister 
  deltog i studieresor till Mellanöstern, där de knöt kontakter med olika palestinska organisationer samt besökte flyktingläger. Den svenska Palestinarörelsen fungerade också som värd vid tillfällen när representanter för olika palestinska organisa- tioner besökte Sverige. 
 Ett viktigt led i Palestinarörelsens arbete, främst under senare delen av  
 1970-talet 
  samt  
 1980-talet 
  var att sända ned läkare och an- nan sjukvårdspersonal till de palestinska flyktinglägren. Palestina- rörelsen verkade också genom att samla in och till de palestinska flyktinglägren sända ned mediciner av olika slag. 
 Sammantaget kan vi konstatera att junikriget 1967 ledde till en förändring av den politiska kartan i Mellanöstern. De palestinska grupperna vinner i politisk styrka och internationaliserar konflikten genom att använda terrorn som politiskt vapen. I Sverige - liksom i andra europeiska stater - bildas i slutet av  
 1960-talet 
  stödrörelser för palestiniernas sak. Stödrörelserna blir aldrig särskilt starka. De har få medlemmar, men är i allmänhet välorganiserade. Rörelsens ansikte utåt blir i flera fall enskilda intellektuella, författare och journalister som i debatten slåss för palestiniernas sak. Palestinarö- relsen stödjer inte palestiniernas användande av terrorvapnet, men delar av rörelsen undviker också att entydigt fördöma användandet. Palestinarörelsens verksamhet består till övervägande delen av tra- ditionellt politiskt arbete i form av opinionsbildning samt kontak- ter med företrädare för de palestinska organisationerna. Palestina- rörelsen lägger också ned stort arbete på medicinsk hjälpverksam- het. 
 I nästa kapitel skall vi studera vilka hotbilder som den palestins- ka terrorismen och den svenska Palestinarörelsens verksamhet gav upphov till hos de svenska underrättelse- och säkerhetstjänsterna. 
 33 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 6 Övervakarnas hotbilder 
 Den svenska vänstern har i princip alltid tagit bestämt avstånd från terrorism som politiskt medel.  
 Baader-Meinhofrörelsen 
  och de tys- ka terroristerna fick heller aldrig något fäste i den svenska politiska kulturen. Men när det gäller Palestinarörelsen var saken - som framgick av kapitel fem - inte riktigt lika självklar. Den svenska vänsterns avståndstagande från det palestinska våldet var aldrig lika starkt och entydigt som avståndstagandet från t.ex. de tyska terro- risternas våldsanvändning. Vänstern uppfattade de palestinska or- ganisationerna - till skillnad från de tyska grupperna - som befriel- serörelser, med rätt att bruka våld mot den israeliska övermakten. Palestinarörelsen kom mot denna bakgrund att utgöra ett av de starkaste orosmomenten för den svenska säkerhetstjänsten när det gällde risken för stöd åt terrorrörelser. 
 I detta kapitel redovisas de hotbilder och de scenarier som låg till grund för säkerhetstjänsternas agerande gentemot den svenska Pa- lestinarörelsen. I slutet av kapitlet diskuteras också hotbildernas rimlighet och verklighetsförankring. Hotbilderna är rekonstruerade ur de rapporter och lägesbedömningar som återfunnits i arkivmate- rialet. Ingenstans i materialet har jag funnit några mer övergripande dokument där säkerhetstjänsterna på ett samlat sätt diskuterar san- nolikheten för olika risker eller hot med avseende på Palestinarö- relsen i Sverige. Det behöver inte nödvändigtvis innebära att sådana texter inte finns eller har funnits. De kan ha gallrats ut eller finnas arkiverade på ett sådant sätt att jag inte hittat dem. Min bedömning är dock att den typen av hotbildsanalyser med avseende på den svenska Palestinarörelsen inte genomfördes. Min hotbildsrekon- struktion består därför i stället av enskilda utsagor som jag hittat i olika dokument och som jag försökt skapa mening och mönster i. 
 Palestinarörelsens tillkomst i slutet av  
 1960-talet 
  möttes med undran från säkerhetstjänsternas sida. Säkerhetstjänsterna hade ingen entydig karta att utgå ifrån i bedömningen av dessa grupper. Tidstypiskt är ett meddelande från en rapportör (sannolikt Berry) från december 1968: 
 34 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Enligt ett meddelande uppsatt på en anslagstavla inom FNL- lokalen, Skolgatan 19, Göteborg, finns en grupp som kallar sig Solidaritet för Palestina och kontaktman för gruppen är Ruiz, tfn Barnes, Göteborg. Något härutöver är icke känt om gruppen, dess målsättning eller verksamhet. 
 22 
  
 Berry skulle bara någon månad senare bli en av denna Pa- lestinagrupps ledande medlemmar och med breda kontaktytor i hela den svenska Palestinarörelsen. Eftersom kunskapen om Pales- tinarörelsen var så begränsad inom säkerhetstjänsterna blev Ek- bergs rapportering (som skildras mer ingående i kapitel sju) en av de viktigaste informationsbitarna i de hotbilder som växte fram hos övervakarna i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet. 
  
 Säkerhetstjänsternas ringa kunskap om den svenska Palestinarö- relsen hade sin motsvarighet i säkerhetstjänsternas svårighet att förstå den politiska och ideologiska utvecklingen inom den pales- tinska rörelsen överhuvudtaget. I ett dokument daterat den 4 sep- tember 1969 - med rubriken Följande har inhämtats om de vikti- gaste palestinska befrielseorganisationerna - framgår vilken van- makt säkerhetstjänsterna kände inför händelseutvecklingen inom och mellan de olika palestinska organisationerna i Mellanöstern: 
 Det är svårt att ge någon sammanhängande beskrivning av dessa rörelsers organisation. Det är också svårt att beskriva deras poli- tik, kontakter med varandra och eventuella lojalitet mot någon viss arabstat eller anslutning till någon viss lära. Inom varje or- ganisation förekommer alla schatteringar av politisk inställning och attityder. De ändrar sig också, fluktuerar och smälter sam- man med varandra. Förbund ingås ständigt inom grupper och mellan grupper men bryts sedan och detta gör det omöjligt att göra en bedömning, som är aktuell. Personlig rivalitet och gräl om fördelning av pengar eller vapen blandas och förblandas med ideologiskt eller nationellt betingade meningsmotsättningar de olika rörelserna emellan. () Att studera dessa rörelser är som att försöka se mönstret i ett ständigt skakande kalejdoskop. 
 23 
  
 Det är ingen svårighet att hitta dokument som visar säkerhetstjäns- ternas begränsade kunskap om de politiska och nationella förhål- landen som låg till grund för palestiniernas agerande i Mellanös- ternkonflikten. I ett PM daterat den 12 mars 1969 - med rubriken 
  
 22 
  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten, 250:08/6, 5/5. Namnet Ruiz är fingerat. 
  
 23 
  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten, 250:08/6, 44/147. 
  
 35 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 Följande har inhämtats om Al  
 Fatah-organisationen 
  görs t.ex. följande analys av Hunter bevekelsegrunder för att ta del i den politiska kampen för palestinierna och mot Israel: 
 Hunter oresonliga hat mot Israel och hans förhoppning att kunna utradera denna stat från kartan kan möjligen ha sin grund i att han tidigare varit rättrogen mohammedan och med- lem av det mohammedanska brödrasamfundet. 
 24 
  
 Under rubriken Följande har inhämtats döljer sig av allt att döma uppgifter som inhämtats genom samarbete med utländska samar- betspartners. Rapporterna är entydigt negativa till de palestinska organisationerna. Dokument som antyder negativa uppfattningar om Israel lyser med sin frånvaro. Särskilt uppseendeväckande är den beskrivning av PLO som förekommer i flera enskilda doku- ment, långt efter det att PLO tagit avstånd från terror som politiskt vapen. I ett dokument med titeln Om terroristerna har följande inhämtats - daterat den 10 december 1974, efter det att PLO vun- nit diplomatiska erkännanden och Logan inbjudits av FN att hålla ett anförande inför generalförsamlingen - utpekas t.ex. PLO som en organisation som styr terrorverksamheten i Mellanöstern: 
 Samtliga hittills inhämtade uppgifter bekräftar att palestinska befrielseorganisationen (PLO) försöker göra gällande att den står främmande inför terroraktioner, medan den i själva verket kontrollerar dessa på mycket nära håll. 
 25 
  
 Dokumentet är undertecknat med signaturen EH. Samma signatur står för ett dokument som så sent som 1980 tveklöst utpekar PLO som en terroristorganisation: 
 Samtidigt som den i väst lanserar sig som en moderat organisa- tion, fortsätter PLO att i de mest våldsamma ordalag försäkra arabvärlden, att man fortfarande är trogen sina extremistiska kompromisslösa principer, som de fastställs i palestinska natio- nella chartan och i palestinska nationalrådets operativa resolu- tioner.  
 Det är dessa extrema uttalanden, som avslöjar PLO:s verk- liga karaktär och målsättning  
 (min kursivering U.B.). 
 26 
  
 24 
  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten, 250:08/6, 44/98. 
  
 25 
  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten, 250:08/6, 3/45. 
  
 26 
  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten, 250:08/6, 3D/549. 
  
 36 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Dessa uttalanden om PLO som en i början av 1980- talet.ex.tremistisk terroristorganisation är en direkt blåkopia av den israeliska retoriken. Oavsett vilken syn man har på PLO och orga- nisationens agerande i Mellanösternkonflikten är det uppseende- väckande att en så onyanserad och oproblematiserad syn gång på gång återkommer i SÄPO:s handlingar. Saken blir inte mindre upp- seendeväckande med tanke på att Sverige - som framgick av kapitel fyra - i sin utrikespolitik erkände det palestinska folkets legitima nationella rättigheter (inklusive rätten till statsbildning) och till- skrev PLO status som det palestinska folkets mest auktoritativa ta- lesman. 
 För rättvisans skull skall det betonas att det också finns doku- ment som mer sakligt och analytiskt förhåller sig till de palestinska rörelserna och till Mellanösternkonflikten. Så småningom urskiljs PFLP och Svarta September och andra palestinska organisationer som separata aktörer med ibland rivaliserande målsättningar och strategier. Men totalt sett är det den israeliska synen på PLO och palestinierna som dominerar materialet. 
 Vilka hotbilder är då möjliga att identifiera i det material som be- rör händelseutvecklingen i Mellanöstern och de olika Palestina- gruppernas agerande i Sverige? Jag har valt att diskutera hotbilder- na i termer av oro för  
 terroraktioner i eller mot Sverige 
 , oro för att  
 Sverige används som bunkringsplats för terrorister  
 samt oro för att  
 enskilda svenskar understödjer terroristisk verksamhet  
 i Sverige eller utomlands. Låt oss börja med oron för terroraktioner i Sverige. 
  
 6.1 
  
 Hotbild I: Terroraktioner i eller mot Sverige 
  
 Oron för att terroraktioner skulle komma att genomföras i Sverige var i säkerhetstjänstens ögon den mest centrala hotbilden, både med avseende på sannolikheten att de verkligen skulle komma till stånd och på de eventuella konsekvenserna. Jag skall här diskutera denna hotbild utifrån huruvida hoten var riktade mot  
 israelis- ka/judiska mål  
 i Sverige, mot  
 arabiska/palestinska mål  
 i Sverige samt mot  
 svenska mål  
 i Sverige eller utomlands. 
 Rädsla för aktioner riktade mot israeliska eller judiska mål i Matthews dominerar undersökningsmaterialet i kategorin terroraktioner i eller mot Sverige. På flera ställen i materialet förekommer rap- porter och källuppgifter om att enskilda palestinier eller Palestina- grupper planerar terroraktioner riktade mot olika israeliska eller ju- diska mål i Sverige. Uppgifterna rör allt från hot mot israeliska am- 
 37 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 bassaden till planer på att attackera judiska daghem i Stockholms- trakten. Ibland kommer uppgifterna från utlandet - sannolikt oftast Israel och annars andra västländer - som tipsar om att enskilda ter- rorister är på väg till Sverige eller att terrordåd av olika slag plane- ras. Ibland kommer uppgifterna från källor som rör sig i palestinska kretsar i Sverige eller från anonyma personer. Uppgifterna tas ibland på allvar och säkerhetstjänsterna undersöker deras substans. Ibland tycks de mera lakoniskt inregistreras och läggas till hand- lingarna. Uppgifterna är ibland uppenbart fantasifulla, ibland mera svårbedömda. Ett.ex.empel kan hämtas från juni 1971 då en källa meddelar att två palestinier verksamma i Sverige (jag har valt att markera deras namn med X och Y) planerar någon form av terror- attentat: 
 Enligt uppgift sammanträffade X med Y den 8 juni 1971. Man diskuterade bl.a. planer på att under juli månad utföra 'något liknande' det som hänt i Turkiet (d.v.s. mordet på Israels kon- sul) eller i Sverige (d.v.s. mordet på Jugoslaviens ambassadör) mot Israels ambassad i Stockholm. Man talade bl.a. om att sända några hebreisktalande personer till Israels ambassad. 
 I en handanteckning på detta dokument, tillskriven den 2 juli 1971, skriver SÄPO:s dåvarande expert på terroristgrupper i Sverige, och kanske särskilt de olika palestinska grupperna, Walker att med kännedom om personerna förefaller denna 'uppgift' vara mindre sannolik. 
 Däremot förekommer uppgifter om hot mot palestinska eller arabiska mål i Sverige nästan inte alls i materialet. Det är lite märk- ligt med tanke på att de enda terrordåd med anknytning till Mel- lanösternkonflikten som utfördes i Sverige eller i Sveriges absoluta närområde var riktade mot palestinier och araber, inte mot israeler. Så mottog t.ex. den 29 november 1972 den i Sverige framträdande palestiniern Whitehead en brevbomb, som gav honom mycket svåra skador. Och den 21 juli 1973 sköt den israeliska underrättel- setjänsten en marockan till döds på öppen gata i Lillehammer i Norge. Hoten mot enskilda palestinier skulle dels kunna tänkas komma från Israel eller enskilda israeler, men också från andra pa- lestinier i den tidvis starkt splittrade palestinska rörelsen. Men vare sig risken för palestinska gängstrider eller israeliska attentat mot palestinier i Sverige ges någon särskild uppmärksamhet i dokumen- ten. Delvis kan det förstås vara en effekt av antalet inkomna tips utifrån, där uppgiftslämnare av olika slag tycks ha varit betydligt 
 38 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 mer beredvilliga att ge uppgifter om hot mot israeler än om hot mot palestinier. Vid enstaka tillfällen kontaktar enskilda palestinier själva säkerhetspolisen och berättar om anonyma hot de utsatts för. Ett intressant.ex.empel på denna problematik är när Palestina- aktivisten Edwards 
 27  
 registreras av SÄPO i december 1976. Johns ledde vid denna tidpunkt en solidaritetsgrupp för pales- tinier. Han registrerades med motiveringen att det gällde att skydda hans säkerhet: 
 Med hänsyn till den risk för attentat som varje person löper, som så aktivt deltar i  
 Israel-arabstatskonflikten 
  som Johns, föreslås registrering av Johns [] i hans egenskap av före- trädare för [solidaritetsgruppen]. Registrering önskas även av gruppen. 
 28 
  
 Men den typen av resonemang om enskilda palestiniers och Pales-  
 tina-aktivisters 
  säkerhet utgör undantag. De absolut flesta resone- mangen och uppgifter om inkomna hot rör israeliska eller judiska mål i Sverige. 
 Rädsla för aktioner mot svenska mål, i Sverige eller i utlandet, fö- rekommer ej heller det i särskilt stor utsträckning i materialet. Frånvaron av denna hotbild är kanske lite förvånande, med tanke på att den svenska utrikespolitiken genom erkännandet av PLO som det palestinska folkets mest auktoritativa talesman väckt ont blod hos många israeler. Molina kritiserades vid flera tillfällen ytterst hårt för att ha fört en för försonlig politik gentemot PLO. Den svenska utrikespolitiken skulle därigenom ha kunnat provoce- ra israeliska terrorister till attentat. Å andra sidan hade Sverige i fö- rarbetena till den s.k. terroristlag som infördes 1973 pekat ut Svarta September som typexempel på en organisation som lagen var riktad emot. Och i ett riksdagsanförande i april 1973 sade Taylor att lagen skulle tillämpas mot internationella terroristorganisatio- ner som den kroatiska  
 Ustasja-rörelsen 
  samt Svarta September. Stämplandet av Svarta September som en terroristorganisation, jämbördig med den  
 fascist-influerade 
 Ustasja-rörelsen, 
  väckte ont blod i en del palestinska kretsar och viss risk bör ha förelegat att aktioner igångsattes för att straffa Sverige. Men i materialet syns 
  
 27 
  
 Namnet fingerat. 
  
 28 
  
 Det är noterbart att konflikten så sent som 1976 beskrivs som  
  
 Israel-arabstatskonflikten. 
  Sedan ett par år tillbaka var den officiella svenska beskrivningen i stället Palestinakonflik- ten, eftersom konfliktens parter inte längre ansågs bestå av Israel och de arabiska staterna utan av Israel och det palestinska folket. 
 39 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 ytterst få indikationer på att säkerhetstjänsterna bedömde risken för denna typ av aktioner som särskilt allvarlig. 
  
 6.2 
  
 Hotbild II: Sverige som bunkringsplats för terrorister 
  
 De svenska övervakningsorganen försökte hålla ett vaksamt öga på vilka palestinier som bodde eller mer eller mindre tillfälligt uppe- höll sig i landet. Skälet var inte bara att förhindra terrorverksamhet i Sverige utan också en viss oro för att Sverige skulle användas som en plats där terrorister kunde vila ut och samla krafter i väntan på nya aktioner. Vid flera enskilda tillfällen tipsades Sverige om att personer som ansågs vara terrorister uppehöll sig i Sverige eller var på väg till Sverige. Även om ytterst lite av denna kommunikation tycks det som att Sverige gärna hjälpte till med uppgifter om dessa personers resor. Som framgår av kapitel sju var den svenska restrik- tiviteten betydligt större i ärenden som gällde svenska medborgare. 
 Men även om risken för att palestinska terrorister tog sin till- flykt till Sverige var relativt stor, så var kanske konsekvenserna des- to mindre. Terrorister på flykt och i behov av vila och rekreation har allt att tjäna på att leva så stillsamt som möjligt och att undvika att få säkerhetspolisens ögon riktade mot sig. Risken att de skulle utnyttja Sverigevistelsen till attentat genomförda i Sverige måste bedömas som liten. Däremot fanns förstås risken att Sverige fick ett rykte om sig att vara en fristad för terrorister. Ett sådant rykte skulle dels minska Sveriges internationella anseende, dels öka ris- Parker för att än fler terrorister tog sin tillflykt till Sverige. 
 Materialet möjliggör inte någon bedömning av i hur stor ut- sträckning Sverige verkligen användes som bunkringsplats av pales- tinska terrorister. Däremot framgår det att den svenska säkerhets- tjänsten var medveten om risken och i allmänhet följde upp de tips som kom in om terroristers vistelse i Sverige 
  
 6.3 
  
 Hotbild III: Enskilda svenskar som understödjer terroristisk verksamhet 
  
 I samband med Palestinarörelsens uppkomst och utveckling i slutet av 1960- och tidigt  
 1970-tal 
  var säkerhetstjänstens hotbild inled- ningsvis inriktad på ett organisationellt samarbete mellan Palesti- nagrupperna och olika kommunistiska grupperingar i Sverige - 
 40 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 främst KFML, KFML(r) och Förbundet Kommunist (FK) - samt mellan Palestinagrupperna och olika palestinska organisationer, främst Wade och PFLP. Men en bit in på  
 1970-talet 
  trängs den upplevda risken för ett organisationellt samarbete i bakgrunden. I stället betonas risken för att enskilda medlemmar och aktivister inom Palestinarörelsen - med eller utan sin organisations goda minne - ger hjälp eller understöd åt terrorister och terroristhand- lingar. Dels kan det röra sig om direkt delaktighet i planeringen och genomförandet av terrordåd, riktade mot främst israeliska mål i Sverige eller i utlandet. Dels kan det röra sig om ett mer indirekt stöd, t.ex. i form av att överlåta sina passhandlingar, hjälpa till med information av olika slag eller erbjuda logi. 
 Överlag inriktas övervakningen i mitten av  
 1970-talet 
  av svenska  
 Palestina-aktivister 
  betydligt mer på enskilda personer och mindre på de formella organisationerna. 
 29  
 Som exempel på oro för ett di- rekt stöd eller deltagande i terroroperationer kan nämnas uppgifter om att enskilda svenska medborgare agerat kurirer och smugglat sprängmedel som sedan använts i terroraktioner. (Svenskar har lät- tare att passera passkontroller än vad palestinier har.) Ett an- nat.ex.empel är de resor som enskilda svenska  
 Palestina-aktivister 
  gjorde till Mellanöstern och där de ibland uppgavs ha deltagit i de träningsläger med militära inslag som bedrevs i de palestinska flyk- tinglägren. I en  
 Ada-rapport 
  daterad augusti 1969, härstammande från Berry, påstås att det är svårt att bedöma om den mi- litära träning som ges i Jordanien i något fall skall användas i Sveri- ge mot israeliska mål. I det genomgångna materialet återfinns dock inga tecken på att någon svensk - utöver Berry själv - deltagit i militär träning i palestinska flyktingläger. Bland de upp- gifter som kommit in om ett mer indirekt stöd åt palestinska terro- rister kan nämnas främst uppgifter om passanskaffning och logis- tiskt stöd. Walker sammanfattar i förhör med kommissionen sin bedömning av de enskilda svenska  
 Palestina-aktivisterna 
  som att bland de svenskar som var engagerade i Palestinarörelsen var det ingen som kunde anses farlig, men de kunde ändå utgöra ett potentiellt hot då de kunde vara stöd eller täckmantlar. 
 30 
  
 29 
  
 Ett tänkbart skäl är att övervakningsorganen några år in på  
  
 1970-talet 
  gjorde bedömningen att något organiserat stöd från den svenska Palestinarörelsen till palestinska terroraktioner inte var sannolik. Däremot uppfattade man en risk i att enskilda aktivister skulle kunna vara villiga att vara terrorister behjälpliga. En annan riskuppfattning kan ha varit att enskilda indi- vider omedvetet skulle låta sig utnyttjas av terrorister (t.ex. med bostad, bilhyrning, fakta- uppgifter, pengar etc). 
  
 30 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens förhör med Walker den 26 oktober 2000. 
  
 41 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 Då och då förekom det också uppgifter om att de mediciner som av svenska  
 Palestina-aktivister 
  skickades till palestinska flyktingläger hade stulits från svenska sjukhus. Jag har i materialet inte funnit någonting som ger stöd åt dessa uppgifter. 
 Vid sidan av de tre övergripande hotbilderna - terroraktioner i el- ler mot Sverige, att Sverige används som bunkringsplats för terro- rister samt att enskilda svenskar understödjer terrorverksamhet - finns också en oro över karaktären av samarbetet mellan de kom- munistiska rörelser som nämndes ovan och Palestinagrupperna. Re- lationen mellan Palestinarörelsen och vänstern i allmänhet redovi- sade i kapitel fem och skall inte upprepas här. Låt oss dock konsta- tera att samma oro som säkerhetstjänsterna upplevde inför ett sam- arbete mellan den svenska Palestinarörelsen och olika palestinska organisationer upplevde man inför ett samarbete mellan andra vänsterrörelser - främst de kommunistiska grupperingarna - och palestinska organisationer. Det fanns också en oro över att Palesti- nagrupperna i Sverige finansierades av de palestinska grupperna el- ler av de arabiska staterna. Ganska snart stod det emellertid klart att så inte var fallet. Redan våren 1971 inrapporterade Johnson Ek- berg att de olika vänsterkommittéerna han bevakade, inklusive Pa- lestinagrupperna, inte fick något ekonomiskt stöd från utlandet. 
 31 
  
 Sammantaget kännetecknas de svenska säkerhetstjänsternas hot- bild under de här aktuella åren av en genuin rädsla för terrordåd, utförda av palestinier eller av svenskar som sympatiserar med pales- tiniernas sak, riktade mot israeliska eller judiska mål i Sverige. Oro för attentat mot palestinier i Sverige eller mot svenska mål i Sverige eller utomlands är betydligt mindre förekommande. Säkerhets- tjänsten är medveten om risken för att Sverige används som bunk- ringsplats för terrorister, men även om så skulle vara fallet blir de direkta konsekvenserna för Sverige inte så dramatiska. I hotbilden ingår också att det snarare är enskilda individer än organiserade grupper inom den svenska Palestinarörelsen som direkt eller indi- rekt skulle kunna tänkas ge stöd åt terroraktionerna. 
 Med facit i hand är det lätt att konstatera att hotbilden till över- vägande delen var falsk med avseende på risken för att enskilda svenska medborgare skulle bidra till terroraktiviteter. Den svenska vänsterns avståndstagande från användande av terror som politiskt medel medförde ett stort hinder för enskilda individer att ge aktivt stöd åt de palestinska aktionerna. Men saken var inte lika självklar då som den är nu. Vänsterns politiska stöd åt den palestinska saken 
  
 31  
  
 Ada-rapport 
 maj-juli 
  1971. 
 42 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 var starkt och det uttrycktes på flera håll förståelse för de pales- tinska aktionerna, utan att det innebar ett uttalat stöd åt dem. Dessutom fanns risken att palestinska organisationer skulle angripa israeliska mål i Sverige. 
 Däremot är det svårt att inte vara kritisk mot frånvaron i hotbil- den av risken för att enskilda palestinier i Sverige skulle utsättas för attentat, oavsett om angreppet skulle komma från Israel eller från palestinier. Det är också olyckligt att den politiska ensidigheten i det material som legat till grund för säkerhetstjänstens analyser var så stark. Åtminstone borde man ha varit medveten om ensidigheten i materialet och någonstans markerat denna medvetenhet. 
 43 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 7 Övervakningens utformning 
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen utgjorde aldrig något dominerande inslag i IB:s eller SÄPO:s totala verksamhet. Skälet är att den svenska Palestinarörelsen, som framgick av kapitel fem, aldrig växte sig särskilt stark och att de enskilda aktivisterna var relativt få. Å andra sidan gjorde aktivisternas begränsade antal det enklare för IB och SÄPO att hålla sig informerade om vad som försiggick i de olika Palestinagrupperna. 
 IB och SÄPO skilde sig åt med avseende på vilka metoder som användes för övervakningen av Palestinarörelsen. Medan SÄPO i huvudsak använde sig av traditionella övervakningsmetoder (inrap- portering från demonstrationer, bevakning, direktkontakt med ak- tivister, post- och telefonkontroll) använde sig IB mera av oorto- doxa och kontroversiella tillvägagångssätt (infiltration, inbrott eller inbrottsliknande metoder etc). 
 Chandler verksamhet som  
 IB-agent 
  och infiltratör utgör det absolut mest dominerande inslaget i IB:s verksamhet gentemot den svenska Palestinarörelsen. De officiella motiven till Hull in- filtration av Palestinarörelsen var att IB på så sätt ville skaffa sig in- formationer om eventuellt samröre mellan enskilda Palestina- aktivister och palestinska terroristorganisationer. 
 32  
 Thomas hade knutits till IB redan före Palestinarörelsens tillkomst, då med den officiella uppgiften att undersöka huruvida de svenska vänsterrörel- serna var utlandsfinansierade. 
 Men Hull faktiska verksamhet i Palestinarörelsen gick långt utöver att hålla sig informerad om ett eventuellt samröre mellan enskilda  
 Palestina-aktivister 
  och palestinska terroristorganisationer. De rapporter han sände vidare till sina kontaktpersoner inom IB - och som kommenteras längre fram i detta kapitel - är oerhört de- taljrika och redovisar uppgifter som ligger mycket långt från even- tuellt samarbete eller stöd åt terrorister. En särskild kontroversiell uppgift som förekom i samband med  
 IB-affären 
  är att Thomas själv skulle ha uppmanat enskilda  
 Palestina-aktivister 
  att begå olagliga handlingar och att agera politiskt på ett sätt som skulle desavouera 
  
 32  
 Se t.ex. Säkerhetstjänstkommissionen förhör med Chandler kontaktman samt med Berry själv den 3 maj 2000. 
 44 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 rörelsen inför den svenska allmänheten. Thomas har förnekat att han skulle ha ägnat sig åt en sådan verksamhet. Men i en rapport, rubricerad Om mötet med den blivande Palestinakommittén, Stu- dentkåren den 18/1 1969, skriver Thomas själv att han skall försöka få den svenska Palestinarörelsen så impopulär hos den breda all- mänheten som möjligt: 
 Palestinakommittén kommer att få en smärtsam födelse. Tror nog att jag skall göra allt för att den skall få vind i seglen så att den så snart så (sic) möjligt går ut och gör så grova propaganda- nummer som möjligt (helst flaggbränning). På så vis kommer den säkert att bli impopulär hos den breda allmänheten som jag inte tror har glömt antisemitismen för 25 år sedan. Det skall bli intressant att se vad som kommer att hända under israeliska veckan 
 33 
  
 Thomas skickade endast sina rapporter till sin kontaktman inom IB.Han hade inga egna kontakter med SÄPO:s sektion i Göte- borg. 
 34  
 Kontaktmannen sorterade Hull material, och skickade det sedan vidare till IB:s centrala sektioner i Stockholm som bl.a. vidarebefordrade det till SÄPO, där det redigerades till s.k. Ada- rapporter. Dessa  
 Ada-rapporter 
  innehöll också annat material än Hull rapportering. 
 Vid sidan av sin verksamhet som rapportör och eventuellt pro- vokatör medverkade Thomas också vid inbrott i enskilda palestini- ers bostäder och vid enskilda tillfällen vid buggningsaktioner. Ek- berg reste i egenskap av  
 Palestina-aktivist 
  också vid flera tillfällen till Mellanöstern och deltog bl.a. i militär träning med palestinsk gerilla i palestinska flyktingläger. Några av de mest uppmärksam- made och diskuterade inslagen i Hull verksamhet granskas in- gående i kapitel nio. 
 Vid sidan av Hull agentverksamhet kom det hela tiden in tips och upplysningar till IB och SÄPO om verksamheten bland Pales-  
 tina-aktivister 
  och om palestinska påstådda terrorister som uppe- höll sig i Sverige. En del av dessa uppgifter kom från enskilda per- soner som rörde sig i de palestinska nätverken i Sverige. Andra uppgifter - ofta fantasifulla - tycks vara överlämnade i syfte att misskreditera den svenska Palestinarörelsen. Uppgiftslämnarna har inte gått att spåra i materialet. I de fall där syftet varit att misskredi- tera tycks emellertid uppgifterna ibland ha kommit från enskilda 
  
 33 
  
 Rps/Säk, 5:73/307, Meddelare Carter, Lnr 3. 
  
 34 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens förhör med Hull kontaktman. 
  
 45 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 individer i Sverige, ibland från utländsk underrättelsetjänst och då sannolikt Israels. I några fall förefaller det som om samma uppgiftslämnare inom de palestinska nätverken återkommer flera gånger. Däremot tycks det inte ha funnits någon ytterligare infiltratör av samma omfattning och målmedvetenhet som Daniels. verksamhet i förhållande till den svenska Christensen sen var betydligt mer traditionell. Demonstrationer och möten be- vakades och i några enskilda fall genomfördes post- och telefon- kontroll. (Post- och telefonkontrollen uppmärksammas särskilt i kapitel åtta.) Den enskilde polisman på SÄPO som hade ansvar för verksamheten gentemot Palestinarörelsen från 1970 och framåt var Walker. Han hade ett öppet arbetssätt och sökte gärna kon- takt med olika palestinska och arabiska grupper. Axman menar själv att syftet med hans öppenhet var att grupperna skulle veta att de var observerade och på så sätt avskräckas från att planera terror- dåd. Enligt House egen uppfattning fungerade det hela bra och hans arbetssätt hade positiva effekter. 
 35  
 Hur det hela gick till fram- går bl.a. av ett PM av Williams från den 19 juni 1969: 
 Kontakt har tagits med företrädare för Al  
 Fatah-organisationen 
  och Arabiska klubben. Det har härvid med särskild skärpa beto- nats den stora vikt svenska myndigheter fäster vid att lugn och ordning råder, att lagar och demokratiska regler följas och att man över huvud helt avhåller sig från alla ytterlighetsriktningar. Det har vidare framhållits att man från svensk sida inte på något sätt kommer att tolerera någon form av våld från arabiska ex- tremister. Dessa synpunkter har helt accepterats och man har från arabiskt håll framhållit vikten av att god kontakt upprätt- hålles med myndigheterna. De flesta i landet boende araberna torde vara angelägna om att få behålla sina anställningar och man är vidare medveten om att varje våldsyttring skulle innebä- ra en avsevärd negativ belastning. 
 36 
  
 Page syn på IB:s informationer om den svenska Palesti- narörelsen framgår av en handanteckning på ett PM från den 17 juni 1971 om palestinsk terrorverksamhet i Sverige, där polisinten- dent Holmes i kanten skrivit att enligt Williams innehåller IB:s rapportering beträffande palestinsk verksamhet sällan någon form av sanning. 
 37  
 I förhör med Säkerhetstjänstkommissionen minns inte Walker om han haft någon särskild uppfattning 
  
 35 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens förhör med Walker 26 oktober 2000. 
  
 36 
  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten, 250:08/6, 3A/45. 
  
 37 
  
 Dokumentet återfunnet i Stone personakt Aa 1 s 79. 
  
 46 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 om kvaliteten på IB:s rapportering om den svenska Christensen sen. 
 Vilken typ av person- och sakuppgifter var det då som inrappor- terades och registrerades? I Chandler rapportering - som till sin kvantitet är mycket omfattande - har det egentligen inte gjorts någon sovring alls. Thomas rapporterar ingående om det mesta som sägs på det möten han deltar i, om enskilda medlemmars uppfatt- ning i olika sakfrågor, planerad politisk verksamhet samt om mot- sättningar på såväl det politiska som personliga planet inom organi- sationen. Mängden inrapporterat material var inte helt uppskattat av Hull kontaktman, som i förhör med Säkerhetstjänstkommis- sionen menade att mycket av den information som Thomas levere- rade var värdelös. Vid sidan av sina rapporter skickade Thomas också över en mängd olika tidskrifter och bulletiner. 
 38 
  
 Vid sidan av Hull omfattande rapportering består det inkom- na materialet i SÄPO:s och MUST:s arkiv i stor utsträckning av uppgifter om arabers in- och utresor i Sverige, om personkontakter mellan svenska  
 Palestina-aktivister 
  och påstådda eller misstänkta terrorister, om svenska  
 Palestina-aktivisters 
  resor till Mellanöstern eller till olika Palestinakonferenser på olika håll i världen samt om olika påstådda planer på attentat och sabotage mot israeliska och judiska mål i Sverige. Vanliga förekommande teman är t.ex. att svenska medborgare skall fungera som kurirer för att smuggla va- pen och sprängämnen åt palestinska terrorister eller ge bort sina pass att användas av palestinier som reser under falsk identitet. I kapitel nio ges flera konkreta exempel på denna typ av material och på hur ärendena hanterats av SÄPO och av IB. 
 Det är svårt att av materialet urskilja i vilken utsträckning upp- gifter om svenska medborgare lämnats ut till främmande makt. In- formationsöverföring mellan säkerhetstjänster tecknas inte ned på papper för att registreras. Bland det inkommande materialet om händelser i Mellanöstern förekommer ofta formuleringen Efter vad som inhämtats, vilket av innehållet i materialet att döma tyder på att de kommit från området. Uppgifterna kan t.ex. avse det poli- tiska läget i området eller uppgifter om palestinska terrorhot och planerade palestinska aktioner. 
 De som av Säkerhetstjänstkommissionen hörts i saken menar att Sverige var utomordentligt restriktivt när det gällde att ge informa- tion om enskilda svenska medborgare. Walker menar att Sverige var ett mottagarland gentemot de andra underrättelse- 
  
 38  
 Säkerhetstjänstkommissionens förhör med Hull kontaktman. 
 47 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 tjänsterna och lämnade i princip inte någon information tillbaka om svenska medborgare. 
 39  
 Williams - som var Clark och Stone viktigaste källa under  
 IB-affären 
  - betonar också restriktiviteten, men menar också att namn ibland lämnades ut: 
 Principiellt var man mycket restriktiv när det gällde utlämnan- det av namn till utländska underrättelseorganisationer. Dock, när det fanns ett legitimt gemensamt intresse lämnades uppgif- ter ut. Det gällde personer tillhörande Palestinarörelsen, om vilka uppgifter utlämnades till Israel. 
 40 
  
 Williams namnger i samtalet med Säkerhetstjänstkommissio- nen två personer om vilka uppgifter lämnats ut till Israel - West Bradley och Bonilla. 
 41  
 I Justitieombudsmannens utredning om  
 IB-affären 
  av den 12 september 1975 bekräftar IB:s chef Kelly att uppgifter om Bonilla lämnats ut: 
 Principiellt lämnade IB inte uppgifter om svenska medborgare till utländska tjänster. Å andra sidan kan naturligen ha inträffat att IB tillhandagått med identifikationsuppgifter och liknande rörande svenska medborgare i samband med operationer som berört svenska säkerhetsintressen. Så torde ha varit fallet då det gäller Torres. 
 Det är inte möjligt att på ett mer generellt plan fastställa i vilken utsträckning SÄPO och IB lämnat ut uppgifter om svenska med- borgare till utländska säkerhetstjänster. Saken diskuteras ytterligare i kapitel nio, i samband med granskningen av några enskilda och kontroversiella händelser. 
 Vi har här enbart diskuterat utlämnande av uppgifter om svenska medborgare. Det förefaller sannolikt att de svenska säkerhetstjäns- terna varit mer beredvilliga att lämna ut uppgifter rörande palesti- 
  
 39 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens förhör med Walker 26 oktober 2000. 
  
 40 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens samtal med Williams den 23 februari 2000. 
  
 41 
  
 Bakgrunden till utlämnandet av uppgifter om Bonilla står sannolikt att finna i ett påstående om att det var Torres som tillsammans med Melendez för PFLP:s räk- ning mätt avståndet mellan vissa pelare på Lodflygplatsen i Israel, som det hette i den sista av Försvarsutskottets 38 punkter om viktiga informationer om Palestinarörelsens verksam- het som Berry påstods ha levererat. Namngivandet av Melendez och Palmer Ro- Thompson gjordes av förre  
  
 IB-rapportören 
  Frost i boken  
 IB-affären 
  - i vems intres- se? som kom ut 1974. I sak förefaller uppgiften om Faulkner och Ewing pelarmätning utomordentligt osannolik och det finns inga spår av den i det genomgångna materialet. Dunlap anklagelser blev föremål för ett tryckfrihetsåtal, där Reyes friades. Se Torres (1996) kapitel 13. 
 48 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 nier vistandes eller boendes i Sverige, men utan svenskt medborgar- skap. 
 49 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 8 
  
 Post- och telefonkontroll av svenska  
  
 Palestina-aktivister 
  
 Vid några tillfällen under åren  
 1965-1980 
  använde säkerhetspolisen post- och telefonkontroll mot svenska medborgare aktiva i Palesti- narörelsen. Vid fyra av de fem tillfällen jag undersökt uppvisar det beslutsunderlag som säkerhetspolisen anförde inför domstolen av- sevärda brister. Dels innehöll säkerhetspolisens ansökningar om post- och telefonkontroll uppgifter som var grovt felaktiga. Dels var ansökningarna vinklade på ett sådant sätt att domstolarna miss- leddes och att domstolarnas möjlighet att på saklig grund fatta be- slut om post- och telefonkontroll avsevärt försvårades. Jag skall i det följande ge några exempel på dessa brister. 
 Låt oss först konstatera att antalet ansökningar från säkerhetspo- lisen om post- och telefonkontroll mot medlemmar av den svenska Palestinarörelsen under perioden  
 1965-1980 
  endast uppgick till ett fåtal. Den kritik som jag riktar mot säkerhetspolisens agerande gäller således inte post- och telefonkontrollens omfattning, utan endast säkerhetspolisens agerande vid de tillfällen då sådana ansök- ningar verkligen lämnades in till domstolen. 
 Skälen till post- och telefonkontrollens begränsade omfattning mot  
 Palestina-aktivisterna 
  är bl.a. att antalet aktivister - som tidiga- re påpekats - under hela perioden var relativt litet. Palestinarörelsen blev i Sverige aldrig den massrörelse som t.ex.  
 FNL-rörelsen 
  var. Flera av  
 Palestina-aktivisterna 
  misstänkte också att de var avlyssna- de, vilket medförde att de oftast undvek att tala om känsliga saker på telefon. 
 I det följande skall jag redogöra för fem fall där säkerhetspolisen genomförde post- och telefonkontroll av enskilda svenska medbor- gare som var aktiva i Palestinarörelsen. Dessa fem fall avser kon- troller som pågick under en längre period och där misstankarna mot de kontrollerade varierade mellan spioneri, förberedelse för spioneri, medhjälp till förberedelse för spioneri, förberedelse för sabotage samt förberedelse till allmänfarlig ödeläggelse. 
 50 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Det första fallet avser post- och telefonkontroll mot Ruiz 
 42  
 som i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet 
  arbetade inom Palestinakommittén i Göteborg. Han misstänktes för spione- ri och hans telefon avlyssnades och hans post kontrollerades under nära ett och ett halvt års tid, från den 25 februari 1971 till den 2 juli 1972. 
 I säkerhetspolisens begäran om post- och telefonkontroll mot Ruiz redogörs först för hans politiska verksamhet inom Palestinarörelsen i allmänna drag. Därefter uppges att Smith en flygresa mellan Alexandria och Kairo gör () observationer av militära anläggningar i förhållande till tiden för start och land- ning (uppgiften baseras på en rapport av Berry som reste tillsammans med Ruiz vid det aktuella tillfället). I Egyp- ten sägs Lambert också ha fotograferat en bro vid Nilen, vilket lett till att han gripits av civilklädda polismän. Han släpptes dock om- gående. 
 I begäran läggs också vikt vid Ho teknikintresse. Det anförs t.ex. att han är intresserad av raketuppskjutningar och att han visar ett påtagligt intresse för elektroniska avlyssningsap- parater. Han påstås ha ett säkerhetstänkande som tar sig uttryck i att hans telefon står ständigt kopplad till en bandspelare och att han har ett telefonabonnemang med hemligt telefonnummer vid si- dan av sin ordinarie telefon. Vid en resa i Norge upptäckte han sä- kerhetspoliser som skuggade honom, varpå han fotograferade dem. Blom har också föreslagit att Palestinakommittén i Göteborg skulle hyra lokal under täcknamn samt att man skulle försöka av- lyssna KFML(r):s möteslokaler. (KFML(r) uppfattades vid det till- fället som en politisk konkurrent till Palestinakommittén.) 
 Den mest graverande uppgiften för Lambert är att han indirekt knyts till den s.k.  
 Björnidet-affären. 
  (Historien kring Björnidet re- fereras mer utförligt i kapitel nio.) I korthet handlade Björnidet om att ledande personer i den svenska Palestinarörelsen i juni 1971 skulle ha suttit på en restaurang i Stockholm och gjort upp planer för ett träningsläger för svenskar och araber med utbildning i sabo- tage mot judiska institutioner i Sverige. Träningslägret skulle för- läggas till ordföranden i Nordiska Rikspartiet Booth sommarställe Björnidet i Dalsland. Bland de tänkbara judiska insti- tutioner som sabotagen skulle riktas mot nämns en rekreations- plats för judiska barn, synagogor och judiska församlingen i Stock- holm. Säkerhetspolisen tog hotet på allvar och övervakade Oreds- 
  
 42  
 Fingerat namn. 
 51 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 Smith sommarställe, utan att finna något som helst tecken på aktivi- tet. 
  
 Björnidet-historien 
  var en uppenbar skröna. Det som gör den re- levant för post- och telefonkontrollen av Ruiz är inte att han skulle ha påståtts funnits med bland de personer som gjorde upp planen. I stället skriver säkerhetspolisen - som motiv för en förlängning av tillståndet att kontrollera Clements post och telefon - att hans roll i dessa planer är obekant men hans nära anknytning till flera av mötesdeltagarna är väl dokumenterad. Det används alltså som argument för telefonavlyssning och postkontroll av Lambert att han var bekant med personer som på en Stockholmsre- staurang skulle ha gjort upp fantasifulla planer på samarbete med nynazister och attentat mot judiska barn. Till saken hör att ingen av dessa personer själva stod under telefon- eller postkontroll, vil- ket de förstås skulle ha gjort om säkerhetspolisen tagit uppgifterna om det påstådda samtalet på allvar. Varför skulle Clements telefon avlyssnas, om inte de direkt inblandade personernas telefoner av- lyssnades? 
 Till misstankarna läggs också att säkerhetspolisen tycker att Ruiz har för god ekonomi. I begäran om post- och tele- fonkontroll skriver säkerhetspolisen att de finner det anmärk- ningsvärt att Lambert, som senaste året varit tjänstledig för studier, innehar bil, en 18 m fiskebåt, har inköpt dyrbar elektronisk utrust- ning (TV, bandspelare, stereohögtalare, radio - olika modeller m.m.) och att hans ekonomi ändå räcker till en hel del resor. 
 Det är svårt att se logiken i misstankarna mot Lambert för spio- neri. Gällde misstankarna de påstådda planerna att avlyssna KFML(r):s möteslokaler? Eller var det Clements intresse för militä- ra anläggningar och broar i Egypten? Och om hans ekonomi var orimligt god - vem finansierade i så fall hans verksamhet och var- för? Sovjetunionen? Palestinska organisationer? Säkerhetspolisen preciserar i sin begäran aldrig anklagelserna, utan låter dem obe- stämt sväva i luften. 
 Post- och telefonkontrollen av Ruiz ger inga resultat. Fiskebåten visar sig inte vara Clements. Däremot inköpte Lambert en ministyrradiosändare vilket fick säkerhetspolisen att inköpa en li- kadan och bygga ihop den för att se hur den fungerade. 
 Ingenting framkommer som har någon beröring med kriminell verksamhet, allra minst spioneri. Ändå förnyas tillståndet till post- och telefonkontroll närmast rutinartat under nära ett och ett halvt års tid. Till slut ger säkerhetspolisen upp och skriver till domstolen 
 52 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 att det under utredningen ej har framkommit något som styrker misstanken mot Lambert om spioneri, varför ärendet har avskrivits. 
 Det allvarliga i historien om post- och telefonkontrollen av Ruiz är dels insinuationerna om hans delaktighet i den s.k.  
 Björnidet-planen, 
  dels bristen på precision i anklagelserna om spioneri. Enligt min uppfattning bör ansvaret för det inträffade i detta fall läggas både på säkerhetspolisen som presenterar ett miss- ledande och undermåligt underlag och på domstolen som låter sig nöja med en sådan bristande precision i anklagelserna och närmast rutinartat förlänger tillståndet under så lång period, trots en up- penbar brist på resultat. 
 Nästa fall avser post- och telefonkontroll av sjuksköterskan J.S. 
 43  
 vars post och telefon kontrollerades under två perioder, från den 13 augusti till den 15 november 1976, samt från den 28 augusti 1977 och några veckor framåt, då J.S. lämnade landet. Misstanken rubri- cerades som förberedelse till spionage. 
 Vid det första övervakningstillfället 1976 hade J.S. just åter- kommit till Sverige efter en tid i Libanon. Hon lämnade tillfälligt Libanon i samband med inbördeskriget och den kaotiska situation som då rådde. 
 44 
  
 En stor del av säkerhetstjänstens argumentation i sin begäran om post- och telefonkontroll handlar om Montgomery politiska aktiviteter och påstådda samröre med terrorister. I samband med  
 Carlos-affären 
  (se kap. nio) påstods att J.S. haft kontakt med chefen för PFLP:s il- legala operationer i Europa, Casey. Det påstods också att J.S. i maj 1973 skulle ha forslat vinbuteljer, var och en innehållande 7 kg plastiskt sprängämne till Paris och till palestinier där. Vidare skulle J.S. ha svarat för alla förberedelser inför PFLP:s och japanska Röda Arméns aktion mot  
 Shell-raffinaderiet 
  i Singapore i januari 1974. J.S. nämndes även i samband med vissa förberedelser till kap- ningen av ett flygplan tillhörande Japan Air Lines. 
 Det är således inga små saker som läggs J.S. till last. Bara miss- tanken om att J.S. varit ansvarig för dessa aktioner skulle vara skäl nog för post- och telefonkontroll. Men det anmärkningsvärda är hur säkerhetstjänsten i sin begäran till domstolen ger felaktiga upp- gifter om grunden för påståendena om J.S. 
  
 43 
  
 Personen har förekommit i den allmänna debatten, men jag har ändå valt att inte skriva ut namnet. 
  
 44 
  
 Det var i samband med detta krig som svenska sjuksköterskan Padilla under uppmärk- sammade former evakuerades från flyktinglägret Tel  
  
 el-Zaatar. 
  Padilla miste under kriget om Tel  
 el-Zaatar 
  sin man, sitt ofödda barn och sin ena arm. 
 53 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 Anklagelserna mot J.S. om smuggling av sprängmedel i vinbuteljer, genomförandet av alla förberedelser inför PFLP:s och den japanska Röda Arméns attentat mot  
 Shell-raffinaderiet 
  i Singapore och in- blandning i kapningen av ett flygplan från Japan Air Lines här- stammar samtliga från en enda källa. Det är ett PM i samband med att säkerhetspolisen 1975 upprättar en personakt för J.S. I detta PM nämns alla de här uppräknade anklagelserna mot J.S. och tillskrivs en tämligen tillförlitlig källa som står PFLP nära. I underrättelse- kretsar är formuleringen tämligen tillförlitlig en av de svagare, medan formuleringar som säker eller mycket säker väger be- tydligt tyngre. Några andra belägg eller källuppgifter om Montgomery roll i de aktioner som nämnts ovan förekommer inte i materialet. Samma källuppgifter förvandlas i en promemoria av Mcdonald och Hill i samband med den s.k. sjukhusaffären i Göteborg till att det är känt för säkerhetsavdelningen att J.S. varit kurir för PFLP och att uppgifter finns om att hon begått de andra hand- lingarna. 
 45  
 Och i säkerhetstjänstens begäran om post- och telefon- kontroll av J.S. sägs följande: 
 Det bör här särskilt pekas på vad som framkommit beträffande J.S., som otvivelaktigt binder henne till brottslig handling ge- nom sin medverkan i av PFLP begångna terroraktioner. 
 46 
  
 Samma källuppgift som ursprungligen betecknas som tämligen tillförlitlig blir således i Hans Holmérs promemoria att det är känt för säkerhetsavdelningen och i begäran om post- och tele- fonkontroll till något som otvivelaktigt binder J.S. till brottslig handling. Ingenting har därefter framkommit som stärker anklagel- serna mot J.S. på de ovan refererade punkterna. Samtliga anklagel- ser har sin grund i denna ursprungligen tillförlitliga källa. Begäran om post- och telefonkontroll utformades således på ett sätt som måste betraktas som grovt vilseledande. 
 Post- och telefonkontrollen av J.S. ger inget resultat. Vid det första tillfället avbryts den redan efter tre månader. Enbart praktis- ka omständigheter anförs som skäl. Det faktum att ingenting av in- tresse framkommit efter tre månaders post- och telefonkontroll uppfattas således inte som att misstankarna mot J.S. försvagats. 
 47 
  
 45 
  
 Promemoria angående vissa händelser vid sjukvårdsförvaltningen och Rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelnings sektion i Göteborg m m. Av departementssekreterare Mcdonald, Williams samt avdelningschef Hill, Rikspolisstyrelsen  
  
 (1975-10-30). 
  
 46 
  
 Begäran om telefonkontroll av J.S. den 25 augusti 1977. 
  
 47 
  
 PM angående J.S., Rps/Säk Växjö  
  
 1976-11-15. 
  
 54 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Kritiken mot säkerhetstjänstens agerande skall inte riktas mot att man begärde post- och telefonkontroll på J.S. Även om källan en- dast beskrevs som tämligen tillförlitlig var omständigheterna och anklagelsernas art sådana att en begäran kunde vara motiverad. Det allvarliga ligger i att säkerhetstjänsten i sin begäran använder felak- tiga uppgifter om att det fanns bevis och inte bara misstankar om Montgomery delaktighet i terroraktioner. Genom dessa felaktiga uppgifter omöjliggjorde säkerhetstjänsten för domstolen att fatta beslut på saklig grund. Den typen av felaktiga uppgifter har förstås också en starkt negativ inverkan på trovärdigheten i de uppgifter som vid andra tillfällen åberopas som skäl för post- och telefonkontroll. 
 Det tredje fallet avser post- och telefonkontroll av den svenska medborgaren Williams under hans tid som chef för det svenska  
 PLO-kontoret 
  i Stockholm. Begäran är daterad den 25 september 1979 och kontrollen pågick även efter denna studies slutår 1980. Misstankarna mot Williams avsåg förberedelse för sabotage. 
 Under senare delen av  
 1970-talet 
  öppnade PLO informations- kontor i flera europeiska länder. PLO eftersträvade att dessa kon- tor skulle få så hög officiell ställning som möjligt, motsvarande andra länders ambassader. De europeiska regeringarna spjärnade i allmänhet emot och förklarade att alla organisationer som ville självklart hade rätten att öppna informationskontor, även PLO. I praktiken fick  
 PLO-kontoret 
  aldrig någon tung ställning i Sverige. 
 Williams var en känd person för den svenska säkerhetstjäns- ten. Dels genom att han under många år varit en ledande företräda- re för palestinierna i Sverige. Dels genom hans inblandning i flera av de omdiskuterade händelser som berör säkerhetstjänstens över- vakning av den svenska Palestinarörelsen och som refereras på flera ställen i denna skrift. Men begäran om telefonkontroll från 1979 och framåt kan knappast beskrivas som riktad mot Williams personligen. Snarare görs den mot bakgrund av att Kaloti genom sin nya ställning som chef för  
 PLO-kontoret 
  blir en nyckelperson i kontakterna mellan palestinier i Sverige och utomlands samt mellan  
 PLO-kontoret 
  och olika utländska beskickningar i Sverige. De fles- ta resonemangen i framställan handlar också om  
 PLO-kontoret. 
  
 Det anmärkningsvärda i säkerhetspolisens begäran om telefon- kontroll av Williams är att man även denna gång åberopar upp- gifter som är felaktiga eller åtminstone uppenbart tvivelaktiga. I detta fall är det Chandler uppgifter om att det var Martinez Ka- loti som tog initiativet till att bombhota ett El  
 Al-plan 
  från Davidson i mars 1969. Som framgår av redovisningen i kapitel nio av bombhotsincidenten genomfördes bombhotet av Berry 
 55 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 själv och det förefaller högst tvivelaktigt att det utfördes på upp- drag av Williams. 
 Vid tidpunkten för säkerhetspolisens begäran om telefonavlyss- ning av Williams - sex år efter avslöjandena i samband med IB- affären - var den låga trovärdigheten i Chandler rapporte- ring väl känd, inte minst hos säkerhetspolisen. Ändå väljer man att i sin begäran om telefonkontroll av Williams mörka tvivelaktig- heten i dessa uppgifter. Det är ett agerande som uppenbart vilsele- der domstolen och som undergräver trovärdigheten i säkerhetspoli- sens uppgifter i andra sammanhang. 
 Det fjärde fallet avser post- och telefonkontroll av Palestina- aktivisten T.E. 
 48  
 under perioden 31 mars till 1 juli 1978. Misstanken avsåg medhjälp till förberedelse för sabotage. Syftet med post- och telefonkontrollen angavs till att utröna förhållandet kring T.E:s engagemang med palestinska terrororganisationer, samt söka klar- lägga hans eventuella kontakt med Svarta  
 September-organisa- 
  tionens vistelse i landet. Bakgrunden till den begärda kontrollen av T.E. var att det påstods föreligga uppgifter om att Svarta September var på gång igen och att T.E. känner till dess existens. 
 T.E. hade alltsedan Palestinarörelsens framväxt i Sverige i slutet av  
 1960-talet 
  varit en av dess ledande personligheter. Vid splittring- en kring 1970 kom T.E. att företräda den sida som sympatiserade med PFLP. Eftersom PFLP under en viss period använde sig av flygplanskapningar och sabotage som politiskt medel är det inte särskilt förvånande att säkerhetspolisen riktade särskild uppmärk- samhet mot T.E. och hans verksamhet. Däremot är argumentatio- nen för att hans telefon bör avlyssnas återigen mycket tunn. Till stor del består den av diverse enskildheter och påståenden ur Parker nar Hull rapportering. Bland annat påstås att T.E. skulle ha varit delaktig i förberedelsearbetet för ett sabotage i Västtyskland 1976, att han i Sverige sammanträffat med PFLP:s Europachef, att J.S. fanns i hans vänkrets samt att en svensk flygvärdinna på ett kapat plan berättat att en av kaparna sagt sig ha en vän i Sverige och be- skrivit denne på ett sätt som förde tankarna till T.E. Dessutom på- stås att T.E. planerade att vända sig till Svenska Brott 
 49  
 för att få hjälp med vapenleveranser till den palestinska rörelsen. 
  
 48 
  
 Personen har förekommit i den allmänna debatten, men jag har ändå valt att inte skriva ut namnet. 
  
 49 
  
 Uttrycket Svenska Brott användes på  
  
 1970-talet 
  som beteckning för ett påstått svenskt gangstersyndikat av amerikansk modell. Huruvida Svenska Brott verkligen existerade är mer än vad jag vet. 
 56 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Även om anklagelsepunkterna ovan i hög grad brister i trovär- dighet kan naturligtvis rykten om Svarta Septembers återkomst och Anderson personkontakter i  
 PFLP-lägret 
  väcka frågan om en post- och telefonkontroll av T.E. vore motiverad. Men igen kan vi konstatera att begäran är utformad på ett sätt som försvårar för domstolen att göra en prövning på saklig grund. Om skälet till att avlyssna T.E. verkligen vore att klarlägga hans kontakt med Svarta September - såsom det påstås i ansökan - så är det anmärkningsvärt att domsto- len inte får ta del av SÄPO:s samlade bild av T.E. och Svarta Sep- tember. I begäran om post- och telefonkontroll av T.E. försöker SÄPO göra det så troligt som möjligt att kontakter mellan T.E. och Svarta September verkligen föreligger. Men man utelämnar då en uppgift som förs fram i ett PM från SÄPO daterat den 22 mars 1978 i vilket det slås fast att Det är känt att  
 PFLP-folk 
  i Stock- holm och T.E. inte vill ha kontakt med Svarta September. 
 50 
  
 Det är möjligt att en telefonavlyssning av T.E. vore motiverad trots att SÄPO har uppgifter om att T.E. inte vill ha någon kontakt med Svarta September. Men domstolen får ingen chans att ta ställ- ning till det, eftersom SÄPO i sin begäran väljer att inte redovisa den uppgiften. Dessutom är uppgiften om att T.E. inte vill ha kon- takt med Svarta September svår att förena med det i begäran upp- givna syftet med telefon- och brevkontrollen, d.v.s. att klarlägga T.E.:s kontakter med just Svarta September. 
 Även uppgiften om att T.E. planerade att vända sig till Svenska Brott för att få hjälp med vapenleveranser borde ha granskats mera kritiskt. Uppgiften härstammar från en rapport av Berry daterad den 23 september 1970, d.v.s. nästan åtta år tillbaka i tiden. Av rapporten framgår att det är Thomas själv som tar upp en dis- kussion om att man borde försöka skaffa fram pass till palestinier. Sedan skriver Thomas att han och T.E. diskuterade möjligheten av att knyta kontakt med AB Svenska Brott för passanskaffning (även vapenanskaffning via Svenska Brott avhandlades). 
 51  
 Det var således Thomas som först förde frågan om passanskaffning på tal och ing- enstans i rapporten framgår det att T.E. skulle ha förespråkat eller funderat på att kontakta AB Svenska Brott. 
 52 
  
 Kontrollen av T.E. avbryts efter fyra månader. Förundersök- ningen läggs ned och brott har ej styrkts. I motiveringarna sägs att T.E. varit mycket förtegen på telefon och att han uttryckt sin 
  
 50 
  
 PM  
  
 1978-03-22 
  Följande har inhämtats AA 2688:059. 250:08/6 PFLP sid 75. 
  
 51 
  
 5:73/307, Ada Lnr 4. 
  
 52 
  
 I ett samtal med Säkerhetstjänstkommissionen uppger B.S. att han aldrig ens hört talas om något som heter AB Svenska Brott. 
  
 57 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 misstanke över att hans telefon kan vara avlyssnad. SÄPO gör då bedömningen att inget av vikt för utredningen kan förväntas in- komma på telefon under den närmaste framtiden, men konstaterar också att misstanken mot T.E. kvarstår. 
 Det femte fallet avser post- och telefonkontroll av KFML (r)- medlemmen V.S. 
 53  
 under perioden 23 december 1975 till 2 oktober 1978, d.v.s. under nära tre års tid. Misstanken mot V.S. gällde för- beredelse alternativt stämpling till allmänfarlig ödeläggelse. I okto- ber 1978 lades förundersökningen mot V.S. ned då brott ej kunde styrkas. Samtalsuppteckningarna bedömdes vara utan betydelse för utredningen av det brott för vilket V.S. varit skäligen misstänkt och förstördes därför. 
 V.S. var under flera års tid en ledande kraft i KFML(r):s Palesti-  
 na-arbete. 
  Som framgick av kapitel fem om den svenska Palestina- rörelsens framväxt sökte sig flera av medlemmarna av Folkfrontens arbetsgrupper (FFAG) till KFML(r) när FFAG avvecklades som organisation i mitten av  
 1970-talet. 
  Merparten av KFML(r):s arbete i Palestinafrågan under  
 1970-talet 
  bestod av politiskt stöd åt PFLP samt insamling av läkemedel och utsändande av medicinsk personal till palestinska flyktingläger i Libanon. 
 Det var också just samröret med PFLP som låg till grund för misstankarna mot V.S. I sina funktioner inom KFML(r) träffade V.S. ofta  
 PFLP-representanter 
  i Sverige samt höll kontakt med PFLP i Libanon, bl.a. för att administrera nedsändandet av svensk sjukvårdspersonal. Rodriguez namn figurerade också i den s.k. Carlos- affären (som skildras mer ingående i kapitel nio), genom att V.S. var den tänkta mottagaren av de brevförsändelser som J.S. under uppmärksammade former våren 1975 sände till läkarstationen på Tjörn. 
 Hos säkerhetspolisen fanns det en oro över att KFML(r) skulle hjälpa PFLP med förberedelseåtgärder för terroraktiviteter. Visser- ligen hade PFLP sedan några år tillbaka slutat med flygplanskap- ningar och motsvarande aktioner, men SÄPO litade inte på att PFLP inte skulle återuppta den verksamheten. I ansökan om post- och telefonkontroll skriver SÄPO att V.S. skäligen kan misstänkas vara stödfunktionär i Sverige för den palestinska terrororganisatio- nen PFLP och för förberedelse och medverkan till brottsliga hand- lingar, t.ex. luftfartssabotage. Kontrollen av V.S. fortsätter under nära tre års tid, trots att det inte framkommer något som stärker brottsmisstanken. 
  
 53  
 Personen har förekommit i den allmänna debatten, men jag har ändå valt att inte skriva ut namnet. 
 58 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 I efterhand är det lätt att konstatera att Davidson(r) aldrig gav någon hjälp med förberedelseåtgärder för terroristattentat, vare sig i Mel- lanöstern eller annorstädes. Det är min bedömning att säkerhetspo- lisen borde ha kunnat dra den slutsatsen redan i mitten av 1970- talet. Däremot kunde man från säkerhetspolisens sida knappast veta att ingen enskild  
 KPML(r)-medlem 
  någonsin skulle antingen bli omedvetet utnyttjad eller i överdrivet nit och på ett otillbörligt sätt vara terroristerna behjälplig. Det är kanske inte heller rimligt att kräva att säkerhetspolisen i mitten av  
 1970-talet 
  - i den tid då den palestinska rörelsen skakades av politisk och ideologisk splitt- ring - skulle vara helt säker på att PFLP inte skulle återuppta terro- ristverksamheten. 
 Underlaget som säkerhetspolisen bifogar sin ansökan om post- och telefonkontroll av V.S. är betydligt mer sakligt utformat än vid de fyra övriga fall som här redovisats. Domstolen fick därigenom bättre möjligheter att fatta ett riktigt beslut. Därmed självklart inte sagt att beslutet i sig var riktigt. 
 Min övergripande bedömning är att SÄPO:s ansökningar om post- och telefonkontroll - oavsett det egentliga behovet av dessa åtgärder - brustit på flera viktiga punkter. 
 54  
 Ansökningarna ger ing- en allsidig bild av misstankarna mot de berörda personerna. De är vinklade på ett sådant sätt att de grovt försvårar för domstolen att fatta beslut på saklig grund. Ibland har de innehållit sakligt felaktiga uppgifter, som t.ex. att det var belagt att J.S. otvivelaktigt med- verkat i terroraktioner. Ibland har det handlat om utelämnad in- formation, som t.ex. att uppgifterna om Snyder delaktighet i bombhotet mot  
 Frankfurt-planet 
  uteslutande vilade på uppgifter från Berry som själv var den person som genomförde bombhotet och vars uppgifter hade låg trovärdighet. Även i fallet T.E. utelämnade SÄPO viktig information genom att inte berätta att inte ens SÄPO själv trodde att T.E. hade kontakter med Svarta September. I fallet Ruiz kommer SÄPO med insinuatio- ner om hans indirekta delaktighet i de s.k.  
 Björnidet-planerna, 
  på ett sätt som blir orimligt. I det senare fallet visar också domstolen dåligt omdöme, genom att utan ifrågasättande låta post- och tele- fonkontrollen pågå i nästan ett och ett halvt år. 
 Telefonkontroll är enligt lagen ett förundersökningsinstrument, ett medel att använda i en brottsutredning. Säkerhetspolisen tycks 
  
 54  
 Jag vill betona att min kritik avser ansökningarnas utformning och inte innebär något ställningstagande i sakfrågan om post- och telefonkontroll gentemot de här aktuella perso- nerna. 
 59 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 här i stället ha använt det som ett allmänt spaningsinstrument, i syfte att få in upplysningar om personer man varit intresserade av. 
 60 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 9 Enskilda ärenden 
 I detta kapitel studerar jag några av de mest uppmärksammade och kontroversiella enskilda ärenden som förekommit i debatten om övervakningen av den svenska Palestinarörelsen. Avsikten är att återge händelseförloppet så noggrant som möjligt, för att möjliggö- ra en bedömning av de svenska övervakningsorganens inblandning och ansvar. Jag redovisar också några icke tidigare uppmärksamma- de fall där övervakningsorganen - enligt min uppfattning - agerat på ett otillbörligt sätt. Däremot behandlar jag inte den s.k. sjukhusaf- fären i Göteborg hösten 1975, eftersom den behandlas utförligt av Säkerhetstjänstkommissionen i ett annat sammanhang. 
 55 
  
 9.1 
  
 Chandler bombhot av flygplan 
  
 Ett av de mest uppmärksammade och kontroversiella inslagen i Chandler verksamhet som  
 IB-agent 
  och infiltratör i den svenska Palestinarörelsen var att han den 20 mars 1969 själv ringde och bombhotade ett israeliskt El  
 Al-plan. 
  Från en telegrafstation vid Engelbrektsgatan i närheten av Studentkåren i Göteborg ringde han till flygplatsen Frankfurt am Main och påstod att ett El  
 Al-plan 
  som just skulle starta hade en bomb ombord. 
 Thomas har själv medgivit att han genomförde bombhotet, men menar att han övertalats till det av Williams, som vid den tiden var en ledande företrädare för palestinierna i Sverige. Thomas hävdar dels att han inte visste om det verkligen fanns en bomb på planet, dels att han riskerade att väcka Hicks misstänksamhet om han vägrade genomföra bombhotet. 
 56  
 Såväl Williams som andra per- soner har menat att Hull version är osann. De menar att Thomas själv tog initiativet till bombhotet och att han vid flera tillfällen för- 
  
 55 
  
 För en ingående studie av sjukhusaffären i Göteborg, se Kim (1997). 
  
 56 
  
 Förhör med Berry hos Martinez/Säk den 23 november 1973 samt samtalsuppteck- ningar från Säkerhetstjänstkommissionens förhör med Berry dem 3 maj 2000. 
  
 61 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 sökte övertala personer inom Palestinarörelsen att begå olagliga handlingar. 
 57 
  
 Avslöjandet att Berry i sin gärning som agent gick så långt som att bombhota flygplan väckte stor uppmärksamhet. Trots Hull förklaringar till varför han gjorde som han gjorde sågs bombhotet ändå som ett uttryck för att IB och dess agenter agerade på ett sätt som gick långt utöver vad som kunde anses vara acceptabelt. 
 Vad som hittills däremot inte uppmärksammats är att Berry genomförde ytterligare ett bombhot och det av en än all- varligare art. Den 7 juni 1970 - ett drygt år efter det första bomb- hotet - ringde Berry anonymt till Kastrup och meddelade att ett plan från Middle East Airways, på väg till Beirut över Frank- furt och Zürich, innehöll en bomb. 
 58  
 Planet skulle just starta och 19 passagerare och fyra besättningsmän fick evakueras. Efter en ge- nomsökning av planet kunde det starta, fyra timmar försenat. 
 Ekbergs hot mot Köpenhamnsplanet i juni 1970 måste bedömas som än mer kontroversiellt än hotet mot El  
 Al-planet, 
  eftersom han denna gång inte kan legitimera sitt agerande med att han hand- lat överrumplat. Tvärtom var hotet mot Köpenhamnsplanet för- ankrat hos IB:s ledning som godkände och hjälpte till att planera operationen. Det officiella skälet var att Thomas igen hade utsatts för påtryckningar av Williams att genomföra ett bombhot och att IB inte ville riskera att Thomas framstod som illojal med den pa- lestinska saken. 
 59 
  
 I det följande skall vi noga granska händelseförloppet i samband med Hull båda bombhot. Hur trolig är Hull version att bombhoten inte tillkom på hans initiativ? Hur troligt är det att Ek- bergs agerande grundade sig på en omsorg att inte väcka misstanke om bristande lojalitet med palestinierna? Hur väl införstått var IB med Hull båda bombhot och i vilken utsträckning godkände IB att Thomas genomförde bombhoten? Svaren på dessa frågor är av betydelse av åtminstone två skäl. För det första för att utvärdera om Palestinarörelsen i Sverige verkligen använde sig av olagliga handlingar med terroranknytning - som t.ex. bombhot - i politiska syften. För det andra för att utvärdera i vilken utsträckning IB an- vände och godkände olagliga metoder och t.o.m. uppmuntrade Pa- 
  
 57 
  
 Se t.ex. förhör med Williams hos Martinez/Säk den 19 februari 1974, förhör med Noure- Taylor hos Martinez/Säk den 21 mars 1974 samt förhör med Ruiz den 15 mars 1974. 
  
 58 
  
 Förhör med Berry hos Martinez/Säk den 23 november 1973. 
  
 59 
  
 Förhör med avdelningsdirektör Horton på Rps/Säk den 5 februari 1974 samt förhör med Hull kontaktman. 
  
 62 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 lestina-aktivister 
  att genomföra handlingar med terroranknytning, som t.ex. bombhot. 
 Låt oss börja med Hull bombhot mot El  
 Al-planet 
  från Frankfurt den 20 mars 1969. Det vi vet är att Williams denna dag tillsammans med Rogers Chatti kom till Göteborg från Stockholm i bil för att hjälpa till att förbereda en kampanj mot den stundande Israelveckan. I bilen medför Kaloti och Smith propa- gandamaterial som skall överlämnas till den lokala Palestinakom- mittén i Göteborg. På Studentkåren sammanträffar Kaloti med Berry, som representerar Palestinakommittén. Det är första gången de möts. Berry skall ta Williams till en lokal där propagandamaterialet tills vidare skall förvaras. Noure- Taylor kör bilen, Berry och Williams åker med. 
 Därefter skiljer sig Hull version av vad som inträffade avse- värt från Kalotis och Pruitt. Enligt Thomas talade Cuevas och Smith kryptiskt om en operation och ett telefonsamtal som måste göras för sakens skull. De ville att Berry skulle göra det, eftersom hans röst inte skulle kännas igen. 
 Jag gick naturligtvis med på det, för att få reda på närmare detal- jer, vad det rörde sig om. Williams tog mig till en telegraf- station i närheten av Studentkåren i Göteborg och gav mig meddelandet som jag skulle ringa till ett visst nummer. Det meddelandet var alltså ett  
 Flight-nummer 
  och någon form av avgångstid och meddelade att en bomb fanns ombord på det flygplanet, som var destinerat till Mellanöstern. 
 60 
  
 Thomas uppger att han ringde numret och på engelska framförde ett meddelande med innebörden att det fanns en bomb ombord på planet, samt med angivande av  
 Flight-nummer 
  och avgångstid. En- ligt Thomas följde Williams med honom in på telegrafstationen och såg till att han ringde. Därefter bemödade sig Thomas om att så snart som möjligt avlägsna sig från Kaloti och Smith, för att ringa sin kontaktman. Om sina överväganden säger Thomas att han över- rumplades av Hicks begäran och att han fruktade att Kaloti som ledande palestinsk företrädare i Sverige skulle ha mist förtroendet för honom om han nekat. Genom att medverka kunde Thomas i stället få insyn i vad som skedde och därefter ge IB alla detaljer. Thomas kunde heller inte veta om det verkligen fanns en bomb på planet. Om det inte fanns någon bomb var hotet falskt, men ingen 
  
 60  
 Förhör med Berry hos Martinez/Säk den 23 november 1973. 
 63 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 större skada var skedd. Om det verkligen fanns en bomb, kunde li- ka gärna Thomas ringa som någon annan. 
 61 
  
 Martinez Hicks version av vad som inträffade i samband med bombhotet är helt annorlunda. Enligt Kaloti är det Berry som plötsligt ber Miles att stanna bilen. Thomas läm- nar bilen och ber Kaloti följa med. Thomas och Kaloti går in på en telegrafstation där Thomas försvinner in i en hytt. Efter en stund blir Kaloti irriterad och återvänder till bilen. Han är stressad efter- som han och Smith skall återvända till Stockholm för att delta i demonstration samma kväll och han vill därför inte förlora tid i onödan. Kaloti tycker att Thomas beter sig underligt och förstår inte vad denne håller på med. När Thomas inte dyker upp återvän- der Kaloti in på telegrafstationen. Han möter då en springande Berry som ropar Kör iväg - jag förklarar sen!. I bilen berättar Berry att han genomfört en aktion. Williams frågar då vad för sorts aktion, varpå Thomas meddelar att han ringt flygplatsen i Frankfurt och sagt att det fanns en bomb i ett EL Al- plan. Kaloti säger sig ha blivit riktigt förbannad och upprörd, ef- tersom hans tid var dyrbar och eftersom DPFLP - som Kaloti sympatiserade med - alltid varit emot aktioner som bombhot och flygplanskapningar. Chandler påstående om att det varit Williams som tagit initiativet till bombhotet betecknar Kaloti som en ren lögn. 
 62 
  
 Reid redogörelse för händelseförloppet överens- stämmer i alla relevanta delar med Snyder. Smith menar också att han själv kritiserade Thomas för tilltaget, eftersom DPFLP var emot den typen av hot som Thomas genomfört. 
 63 
  
 Innan vi närmare skärskådar Hull, Hicks och Pruitt ver- sioner av det inträffade skall vi redovisa händelseutvecklingen i samband med Hull andra bombhot, d.v.s. det mot Murillo  
 Airways-planet 
  från Köpenhamn till Beirut den 7 juni 1970. 
 I en egenhändigt formulerad rapport från den 19 november 1973 skriver Berry att han någon gång under våren 1970 fick ett telefonsamtal från Williams. Thomas skriver: 
 Vid det här laget så kände vi varandra väl, jag hade träffat ho- nom i Mellanöstern osv. Han meddelade mig på ett mycket kryptiskt sätt, att han ville ha en tjänst utförd och han ville ock- 
  
 61 
  
 Förhör med Berry hos Martinez/Säk den 23 november 1973. 
  
 62 
  
 Förhör med Williams hos Martinez/Säk den 19 februari 1974. 
  
 63 
  
 Förhör med Miles hos Martinez/Säk den 21 mars 1974. 
  
 64 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 så testa min pålitlighet i förhållande till DPFLP, som han före- trädde vid den tidpunkten. Han sa det rakt ut. 
 Thomas uppfattade samtalet som att Kaloti ville att Thomas skulle genomföra en telefonbombning liknande den som skett mot flyg- platsen i Frankfurt 1969. Thomas fick också en uppgift om en kon- taktman i Göteborg som skulle ge Thomas vidare information. 
 Jag kontaktade IB omedelbart och rapporterade och vi beslöt att försöka hitta den här kontaktmannen och få ytterligare de- taljer. 
 Kontaktmannen var en palestinier boende i Göteborg och denne informerade Thomas om datum, tidpunkt och  
 Flight-nummer 
  för bombhotet. Det visade sig då, enligt Thomas, att Williams själv skulle befinna sig på planet tillsammans med ett antal svenska Pa-  
 lestina-vänner 
  på väg till Beirut. Thomas skulle i samband med bombhotet klargöra att det var israeler som låg bakom utplaceran- det av bomben, varefter Williams och de svenska Palestina- vännerna skulle kunna utnyttja hotet i propagandistiskt syfte mot Israel. 
 Thomas höll kontinuerligt IB informerade om vad som hände och fick också IB:s godkännande för att genomföra operationen: 
 Jag rapporterade till IB och det beslöts, eftersom vi var ute i god tid och vi hade kontroll över det hela och vi visste flygplanet och det fanns god tid att åtgärda, att vi skulle utföra handlingen för att inte äventyra min ställning. 
 Chandler kontaktman bekräftade i förhör med Rps/Säk den 12 februari att Berry ringt upp honom och informerat om vad som höll på att hända. Kontaktmannen ringde då Horton, som fattade beslutet att genomföra aktionen. Enligt kontaktman- nen kunde man inte veta huruvida det planerade bombhotet var re- ellt, d.v.s. om det verkligen skulle finnas en bomb på planet. 
 Även Horton bekräftar att Berry hade IB:s mandat att genomföra aktionen: 
 Vi ville inte äventyra hans informationer, som kan vara till nytta och värde. Därför ansåg vi att han inte borde neka att utföra det här. 
 64 
  
 64  
 Förhör med Horton hos Rps/Säk den 5 februari 1974. 
 65 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 På en fråga om vem på IB som tog ansvaret för att Berry skulle genomföra bombhotet svarar Anstrin att när det gällde an- svar för sådant som låg utanför den reguljära tjänsten, så rådgjorde han alltid med Elmér. Anstrin minns inte om så skedde även denna gång, men förutsätter att det förhöll sig så. På frågan om SÄPO in- formerades om aktionen svarar Anstrin att sannolikheten talar för att IB tog kontakt med säkerhetsavdelningen på RPS för att höra dess åsikt. () Det eventuella samrådet måste därför ha resulterat i att man skulle tillåta Berry att medverka. Beskedet om detta måste ha framförts den vanliga vägen över kontaktmannen i Malmö. 
 65 
  
 Rodriguez, som var SÄPO:s kontaktman med IB under åren  
 1969-70, 
  förnekade dock att IB informerat säkerhetspolisen. Han sade sig vara absolut säker på att något samråd säkerhetsavdel-  
 ningen-IB 
  inte skedde i fallet med flygplanshotet den 7 juni 1970. 
 66  
 I enlighet med uppgjorda planer genomförde Berry bombhotet den 7 juni 1970. Enligt hans minnesbild så ringde han någonstans från Bohuslän, när han körde upp mot kusten för att bada. Han utförde handlingen helt ensam. 
 67  
 Som skäl för att IB inte förvarnade flygplats eller flygbolag om att det var falsklarm åbero- 
 par Horton källskyddet. 
 68 
  
 Det råder inget tvivel om att handlingen verkligen ägde rum. På en förfrågan från svensk polis i samband med de utredningar som följde på  
 IB-avslöjandet 
  1973 meddelar dansk polis att Kastrup den 7 juni 1970 kl 10.16 nåddes av ett telefonsamtal med meddelandet att Murillo 224 starting from Copenhagen 10.15 carrying ex- plosives placed by Israelis. Planet skulle just starta, men återkalla- des. De 19 passagerarna och fyra besättningsmännen evakuerades och planets avgång försenades med fyra timmar. 
 David Kaloti tar mycket bestämt avstånd från Hull anklagel- ser om att det var Kaloti som tagit initiativet till bombhotet. Kaloti påstår att han utsatts för telefonhot före sin avresa till Beirut och att telefonrösten sagt att du kommer  
 säkert  
 fram. Kaloti berätta- de detta för Walker, som var den person på Rps/Säk som hade ansvar för terroristbekämpning och kontrollen av bl.a. Pales- tinarörelsen. Som tidigare omtalats arbetade Walker ofta ge- nom direktkontakter med dem han var satt att övervaka. Han kän- 
  
 65 
  
 Förhör med Horton hos Rps/Säk den 5 februari 1974. 
  
 66 
  
 Rps/Säk. Stockholm.  
  
 1974-02-19. 
  Anteckningar efter samtal med byråchef Jenkins Reeves vid Rps/Säk. AA 4500:133. 
  
 67 
  
 Rapport från Berry den 19 november 1973 om telefonbombning av flygplan i Köpenhamn. 
  
 68 
  
 Förhör med Horton hos Rps/Säk den 5 februari 1974. 
  
 66 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 de därför Williams väl. Kaloti berättar att Walker av des- sa skäl befann sig på Arlanda avresedagen (Kaloti flög från Arlanda för att sedan byta till  
 Beirut-planet 
  i Köpenhamn). Kaloti menar vidare att flygkaptenen på det hotade planet sa att Israel ofta gjorde så här för att störa Middle East Airways verksamhet och avskräcka resenärer från att anlita bolaget. 
 69 
  
 Av de beskrivningar av händelseförloppet som givits ovan är det två motsatta bilder som växer fram. I den första bilden är Thomas en motvillig, övertalad deltagare i bombhoten som initieras från pa- lestinskt håll. Skälen till hans deltagande är en blandning av risken att annars bli misstänkt för bristande lojalitet med palestinierna, att hoten var ofarliga så till vida att de inte ökade risken för att nå- gon människa skulle komma till skada samt att deltagandet innebar en möjlighet att förse IB med detaljerad information om vad som pågick. I den andra bilden är det Thomas själv som tar initiativet till bombhoten, kanske för att imponera på sina uppdragsgivare eller kanske för att misskreditera den palestinska rörelsen i Sverige. I båda bilderna är IB medvetna om bombhotet mot Köpenhamns- planet - det är däremot osäkert om IB bedömer initiativet till dem som kommande från Thomas eller från Kaloti. 
 Vilken bild verkar då ligga sanningen närmast? Låt oss börja med att konstatera att de två bombhot mot flygplan som här diskuterats tycks vara de enda två välplanerade bombhoten mot flygplan som sänts från Sverige och haft anknytning till den palestinska kampen. Ingenstans i materialet återfinns spår från några ytterligare bomb- hot (vilket i och för sig inte utesluter att de ändå kan ha förekom- mit). Ingen annan uppgiftslämnare från Palestinarörelsen har in- rapporterat några bombhot eller några seriösa planer på bombhot. Telefonkontroll, brevkontroll och i vissa fall avlyssning av ledande personer - svenskar eller araber - inom den palestinska rörelsen vi- sar inte några tecken på förekomst av bombhot. De enda tillfällena då Palestinarörelsen i Sverige förknippats med bombhot är de två gånger då Berry uppgivit att han kontaktats av Martinez Ka- loti. Ingen annan person inom Palestinarörelsen uppger - vare sig i förhör med polis eller i samtal under telefonavlyssning eller under andra övervakningsformer - att Kaloti tagit denna typ av initiativ. Att Williams skulle valt att två gånger använda sig av just Ek- berg - varav den ena gången vid första tillfället de träffades - som bombhotare förefaller inte sannolikt. 
  
 69  
 Förhör med Williams hos Martinez/Säk den 19 februari 1974. 
 67 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 Däremot finns det.ex.empel på att aktivister inom Palestinarörelsen i olika sammanhang berättar om hur Berry försökt över- tala enskilda personer att begå olagliga handlingar. Ett.ex.empel kan hämtas från ett samtal mellan Williams och Rodriguez som ringdes från  
 SKP-ledaren 
  Perez avlyssnade telefon den 16 januari 1974. Det är mitt under  
 IB-affären 
  och diskussionen om Chandler verksamhet. Rodriguez ringer då Watkins ti och berättat att flera personer inom vänsterrörelsen (Lundgren nämner Rowe och Klein Webster) varit utsatta för Thomas, som försökt övertala dem att begå illegala handlingar. Nu vill de gå ut och berätta om detta på en presskonferens, och frågan är om Williams också vill vara med. Kaloti accepterar, och får då frågan av Rodriguez vad han tänker svara på frågan om var- för han själv inte anmälde Thomas för det första bombhotet. Kaloti svarar att han inte kan gå och anmäla en kille som solidariserar sig med palestinierna, utan att löpa risken att bli stämplad som angiva- re. Gonzalez och Snyder konversation förefaller upp- riktig. Möjligheten att de båda misstänker att de ringer från en av- lyssnad telefon och väljer att anpassa samtalet därefter kan förstås inte uteslutas, men förefaller inte sannolik. Telefonavlyssningsrap- porterna tycks oftast indikera att personer som misstänker att de är avlyssnade i stället väljer att antingen tala kryptiskt eller helt und- viker att ta upp känsliga frågor på telefon. Konstlad naturlighet i syfte att lura avlyssnarna är en konst som är svår att genomföra i praktiken. 
 Ett ytterligare exempel kan hämtas ur ett polisförhör med Cunningham. I förhöret påstår Lambert att Berry agerade uppviglare inom Palestinarörelsen: 
 Vid ett sammanträde i Palestinakommittén någon tid efter dess bildande, närmare tidpunkt kunde [Ruiz] ej ange, kom Berry upp med förslaget, att de skulle bekämpa Israel genom att bombhota deras reguljära flygplan och på så sätt störa deras ekonomi. Förslaget avvisades dock av kommit- tén, varvid Berry omtalade, att han själv för någon tid sedan ringt från en telefonautomat till Frankfurts flygplats och bombhotat ett El  
 Al-plan. 
  Berry sade sig ha gjort det- ta utan att ha gripits av polisen. 
 70 
  
 Chandler trovärdighet undergrävs också av att han i en rap- port sommaren 1969 skriver att det är Williams som kontaktat 
  
 70  
 Polisförhör med Ruiz den 15 mars 1974. 
 68 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 flygplatsen Frankfurt am Main och uppgivit att en bomb fanns i ett El  
 Al-plan. 
  Detta trots att Thomas senare vidgår att det är han själv som ringt samtalet, om än på anmodan av Kaloti. 
 71  
 Att Kaloti skulle ha ringt in bombhotet är för övrigt något som läggs honom till last, i samband med begäran om telefonkontroll mot Kaloti så sent som i slutet av  
 1970-talet. 
  
 En ytterligare indikation på att Berry inte drog sig för att försöka provocera den svenska Palestinarörelsen till att begå olämpliga handlingar är Hull egen rapport från januari 1969 (som återgavs i kapitel sju om övervakningens utformning), där Thomas själv berättar om hur han vill misskreditera Palestina- aktivisterna: 
 Palestinakommittén kommer att få en smärtsam födelse. Tror nog att jag skall göra allt för att det skall få vind i seglen så att den så snart så (sic) möjligt går ut och gör så grova propaganda- nummer som möjligt (helst flaggbränning). På så vis kommer den säkert att bli impopulär hos den breda allmänheten. 
 72 
  
 Vilken bild har då SÄPO av Williams och hans eventuella våldsbenägenhet? Som tidigare påpekats var Page en helt annan än den som inrapporterades från  
 IB-källor 
  och framför allt från Berry. På en  
 IB-rapport 
  om palestinsk terrorverk- samhet i Sverige har polisintendent Holmes den 17 juni 1971 tillfogat en handanteckning om att enligt Walker inne- håller sällan  
 IB-rapporteringen 
  beträffande palestinsk verksamhet någon form av sanning. Någon oro för att Williams skulle initiera våldsaktioner framkommer heller inte i Folke Axmans skri- velser. Ett exempel på detta kan hämtas från september 1972, då en orolig hyresvärd ville vräka Williams, efter några tidningsartik- lar som berättade om att Williams arresterats i Israel. Walker kontaktade då hyresvärden för att klarlägga vissa förhål- landen beträffande Hicks påstådda farlighet. Efter kontakten med Walker blev hyresvärden uppenbart lugnare och be- slöt sig för att inte försöka få Williams vräkt. 
 73 
  
 Page bristande tro på Hicks farlighet gör självklart inte Kaloti till något sanningsvittne. Men SÄPO:s bild av Kaloti undergräver ytterligare tilltron till Hull berättelse. Särskilt 
  
 71 
  
 Hull rapport är daterad  
  
 juli-augusti 
  1969 och återfinns i dossier 250:08/6, 48/23, löp- nummer 3. 
  
 72 
  
 Rps/Säk, 5:73/307, Meddelare Carter, Lnr 3. 
  
 73 
  
 PM av Walker den 28 september 1972. 
  
 69 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 tungt väger också argumentet att ingen annan  
 Palestina-aktivist 
  uppger - vare sig i förhör med polis eller i samtal under telefonav- lyssning eller under andra övervakningsformer - att Kaloti uppma- nat dem till denna typ av aktivitet. 
 Mot bakgrund av ovanstående förefaller det inte troligt att initia- tiven till bombhoten kom från Kaloti, utan snarare från Thomas. Huruvida Kaloti sedan understödde Chandler initiativ eller ej kan vi inte veta. 
 IB:s godkännande av Hull bombhot mot Köpenhamnsplanet måste beskrivas som häpnadsväckande. Åtminstone tre aspekter av IB:s godkännande av aktionen förtjänar att lyftas fram. För det för- sta kan man ställa sig frågan huruvida IB:s godkännande av bomb- hot mot flygplan verkligen var förenligt med svensk lagstiftning. För det andra menar Hull kontaktman i polisförhör (se ovan) att IB inte kunde veta om bombhotet var reellt eller inte. Med tan- ke på att poängen var att den tänkte initiativtagaren till hotet Williams själv skulle befinna på planet, blir tolkningen att hotet var reellt fullkomligt absurd. För det tredje förefaller IB:s påstådda tolkning att Kaloti ville testa Hull lojalitet inte rimlig. Ingen annan  
 Palestina-aktivist 
  hade utsatts för ett sådant test - inte heller i de rapporter Thomas själv författade. Om IB:s ledning verkligen trodde på Thomas, borde deras eget omdöme ändå föranlett dem att avstyra operationen. Därutöver innebar bombhotet förstås ett av- sevärt lidande för de enskilda människor som utsattes för det. 
  
 9.2 
  
 Attentatet mot Whitehead 
  
 På det stora hela undkom Sverige att drabbas av de terroraktioner som olika palestinska grupper genomförde under 1960- och 1970- talet. Den terror som förekom i Sverige bestod av några brevbom- ber avsända till enskilda palestinier. På förmiddagen den 29 novem- ber 1972 öppnade palestiniern Whitehead ett till honom adresse- rat brev, varpå en bomb i brevet exploderade och Osborne fick svåra skador. Om detta skrev Wall i  
 IB och hotet mot vår säkerhet 
 : 
 Det får anses vara troligt att det Mossad eller Shin Sanders som skickade denna brevbomb till Whitehead. [] Det rör sig här om ett  
 mord 
 försök där IB:s arbete kan ha bestått i medhjälp (utan avsikt) till attentatet. Det är omöjligt för en utomstående att objektivt slå fast om IB spelat en sådan roll i sammanhanget eller inte, men mycket talar för det. Endast en opartisk under- 
 70 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 sökningskommission skulle ha förutsättningar att få fram san- ningen. 
 74 
  
 Polisen lyckades aldrig identifiera avsändaren till bomben och ut- redningen lades så småningom ner. Det följande syftar till att redo- visa vad det för denna undersökning tillgängliga materialet innehål- ler i fråga om IB:s delaktighet i attentatet. 
 Whitehead kom till Sverige år 1965. Han var född och uppvux- en i Jordanien och hade studerat medicin några år i Österrike. I Sverige tog Osborne tidigt del i stödarbetet för Palestina och var under några år Leonard officielle representant i Sverige. Men vid tillfället när bomben kom hade han sedan något år trappat ned den politiska verksamheten och var inte längre Al  
 Fatah-representant. 
  
 Bomben som skickades låg i en försändelse som i sin tur låg i ett större ytterkuvert. På ytterkuvertet var Hughes namn och adress ifyllt för hand och på baksidan av ytterkuvertet fanns ett svenskt avsändarnamn med en bostadsadress i Stockholm. Någon person med det namnet fanns dock inte på den uppgivna bostads- adressen. Brevet var poststämplat i Stockholm. I polisförhör upp- ger Osborne att han inte utsatts för några telefonhot eller motsvaran- de på senare tid. 
 Polisutredningen gjorde inga större framsteg. I ett PM daterat den 30 november 1972 - dagen efter bombdådet - diskuterar kom- missarie Walker på SÄPO - som bäst kände Mellanöstern- problematiken och den palestinska kolonin i Sverige - tänkbara gärningsmän och motiv. Inledningsvis konstaterar Williams att Whitehead var Perez 
  medan flertalet av de politiskt aktiva palestinierna i Sverige sympatiserar med PFLP eller DPFLP och att det därigenom uppstått vissa motsättningar mellan Whitehead och dem. Axman konstaterar också att Whitehead sedan början av 1971 ej varit aktiv på samma sätt som tidigare. 
 Axman menar därefter att brevbomben kan ha sitt ursprung i motsättningarna mellan Osborne och mer radikala palestinska krafter: 
 Som en följd av Sufans agerande i palestiniernas sak kan han mycket väl ha ådragit sig övriga härvarande arabers misshag, vilket åtminstone hypotetiskt, kan peka på ett palestinskt eller arabiskt ursprung av postförsändelsen. 
 Men Williams nöjer sig inte med den tolkningen. Han formulerar i stället fyra ytterligare tänkbara motiv och gärningsmän: 
  
 74  
 Ortiz (1973) s 128. 
 71 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 1. 
  
 Aktion från palestinskt håll. 
  
 2. 
  
 Egen tillverkning möjlig men föga sannolik. 
  
 3. 
  
 Ej heller ett agerande från svenskt extremistiskt håll kan ute- slutas. 
  
 4. 
  
 Det bör slutligen erinras om det förhållandet att ett antal ara- ber på skilda håll mottagit brevbomber vilka sannolikt haft en israelisk avsändare 
  
 Williams tar inte ställning till vilken av hypoteserna han uppfattar som mest sannolik. Däremot konstaterar han i slutet av sitt PM att Israel intresserat sig för Hughes aktiviteter: 
 Det är bekant att israeliska polisen tillfrågat Williams angå- ende Sufans person och verksamhet. Detta skedde vid Kalotis besök i Israel 1972. 
 Axman syftar på arresteringen av Williams i Israel i september 1972 och de förhör han då genomgick. 
 Vid sidan av försöken att försöka finna eller identifiera den per- son som stod som avsändare på brevet med bomben följer polisen olika spår. Ett av dem är en svensk bekant till Whitehead som oförhappandes återupptagit kontakten med honom en tid före bombdådet. Denne bekant besökte Osborne kvällen före bomben och betedde sig - enligt Osborne - lite underligt och verkade en aning ner- vös. Trots att klockan blev mycket sen insisterade gästen på att inte sova över utan åberopade vad Osborne uppfattade som ett svepskäl för att ge sig av. Osborne väljer att ta upp denne bekant först efter stor tvekan, eftersom han är högst osäker på att denna skulle kunna vara inblandad. Polisen förhör personen i fråga, men ingenting anmärk- ningsvärt framkommer under förhöret. 
 Ett annat spår gällde en israel, bosatt i Holland som ofta besökte Sverige och då brukade bo på Hotel Holmia. En av de anställda på hotellet uppger i förhör med polisen att hon vid olika tillfällen hjälpt denne israel att posta lite tjocka, konstiga brev. Israelen av- reste från hotellet samma dag som brevbomben nådde Whitehead, och hade dagen innan fått besök av en vän. Det hotellanställda vitt- net hade dock inte observerat några brevförsändelser i samband med just denna vistelse. Det framgår inte av SÄPO:s material om polisen lyckades spåra och förhöra denne israel. 
 Wall skriver i  
 IB och hotet mot vår säkerhet  
 att IB kartlade Hughes vanor men att IB aldrig genomförde något inbrott 
 72 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 hos Osborne. 
 75  
 Men i Hughes personakt hos SÄPO återfinns ett  
 IB-dokument 
  daterat den 6 september 1971 som ger en mycket de- taljerad bild av hur det ser ut i Hughes lägenhet: 
 Under ett besök i Hughes hem, (adress), sågs ett stort an- tal böcker med arabisk text. På väggarna satt propagandablad för Al Fatah såsom vimplar och affischer. Ett stort antal Al Fa- tah frimärken sågs även. Fyra stycken 16 mm filmer låg fram- me. En av filmerna var märkt Palestina. En annan hade arabisk text. I en adressbok förekom bland andra Williams adress och telefonnummer. () I en garderob låg ytterligare propa- gandablad och något som såg ut som checkhäften men med ara- bisk text. På en hylla i garderoben låg ett kikarsikte, smalt och svart, vit text. Cirka 30 cm långt. Siktet var förvarat i ett svart fodral. 
 76 
  
 Till dokumentet är fogat en detaljerad skiss över lägenheten med sängar och bord etc noggrant markerade. Dessutom berättas att man hittat två postsparbanksböcker, varav den ena haft insättningar på 12 000:- samt 2 x 10  
 000:-. 
  Det är uppenbart att besöket gjorts utan att Whitehead varit närvarande i lägenheten. Genom källan- givelsen är det också uppenbart att det är IB som genomfört besö- ket. Däremot framgår det inte av handlingarna vilket syftet med besöket varit. 
 Det är inte helt enkelt att se ett samband mellan intrånget i Su- fans lägenhet och bombdådet, eftersom intrånget ägde rum drygt 15 månader innan Osborne nåddes av bomben. Dessutom hade Sufans politiska aktiviteter trappats ned avsevärt, så det är svårt att se var- för en bomb av politiska skäl skulle skickas till honom just vid det tillfället. 
 Men det finns ett ytterligare - och starkare - spår som polisen av skäl som vi strax skall redovisa väljer att inte följa fullt ut. Det spå- ret har sin bakgrund i följande händelseförlopp. I augusti 1971 meddelar en  
 IB-källa 
  att en svensk person vid namn Kirk 
 77  
 tillsammans med källan själv levererat sprängmedel till Lambert Su- fans bostad. Källan vars trovärdighet ej kan bedömas påstår att källan i månadsskiftet juli/augusti 1971 reste: 
 i en bil tillhörande Kirk,  
 X-gatan 
  55 till Sufans bostad. Holland innehade sprängmedel och källan såg honom överlämna 
  
 75 
  
 Ortiz (1973) s 128. 
  
 76 
  
 Henry 5:73/264, 31/1637. 
  
 77 
  
 Namnet Kirk är fingerat. 
  
 73 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 två lådor i Sufans bostad. Svensken sade att sprängämnet hade stulits från en svensk arméförläggning av personer som sympa- tiserar med PFLP. 
 78 
  
 Någon Kirk bor det inte på  
 X-gatan 
  55 vid det tillfället. Däremot bor där en person med ett mycket snarlikt namn - låt oss här kalla honom för Wood. Namnen är så snarlika att det knappast kan röra sig om en tillfällighet, utan snarare en felstavning eller felskrivning. Wood finns vid detta tillfälle inte i något polisregister. Källans rapport innehåller även andra berättelser av fantasifullt slag, kring personer som inte finns eller som inte bor på de adresser som uppges. Källans rapportering föranleder av allt att döma ingen åtgärd. 
 Femton månader efter att den anonyma källan meddelat att Kirk levererat sprängmedel till Hughes bostad mottar Su- fan brevbomben. Och som avsändare på brevet står, enligt Osborne, en Kirk,  
 X-gatan 
  55. Osborne påstår bestämt att han inte kän- ner någon person som heter vare sig Kirk eller Wood. Pappersresterna från kuvertet med brevbomben visar att gatunum- ret på avsändaradressen verkligen var 55 och att avsändarnamnet sannolikt var det som Osborne uppger. 
 Wood på  
 X-gatan 
  55 har under de femton månader som gått hunnit antecknas i säkerhetspolisens register, i egenskap av deltagande i olaglig demonstration samt medlem av KFML eller därmed jämförbar organisation. 
 Polisen kallar Wood till förhör. Fröman svarar dock inte på telefon och infinner sig ej heller efter skriftlig kallelse. Så småning- om får polisen tag på honom, och han lovar att infinna sig till för- hör den 15 februari. Vare sig i polisutredningen eller i Reynolds personakt återfinns dock något spår av detta förhör. 
 Jag har varit i telefonkontakt med Wood som meddelar att han inte minns att han kallats till polisförhör överhuvudtaget och att han borde ha kommit ihåg det om så skulle ha varit fallet. Wood berättar också att han vid det aktuella tillfället bodde i ett kollektiv och hade hyrt ut sin lägenhet på  
 X-gatan 
  55 i andra hand. Det skulle i så fall förklara varför han inte svarat på de första kallel- serna till polisförhör. Det förklarar däremot inte varför polisutred- ningen uppger att polisen fått tag på honom och att han lovat att infinna sig till förhör den 15 februari. Men den uppgiften kan för- stås ha sin grund i ett missförstånd. 
  
 78  
 Dokumentet återfinns i Reynolds personakt. 
 74 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Det kan knappast vara en slump att Osborne/Frömans namn två gånger förekommer i samband med Whitehead - först som en person som uppges överlämna två lådor sprängmedel till Osborne och sedan som en person vars namn står som avsändare till brevbomben till Osborne. Vid båda tillfällena kallas personen Kirk i stället för Wood. Denna felskrivning eller felstavning - som alltså görs två gånger - innebär att det är sannolikt att det är samme per- son som i rapporten från augusti 1971 meddelar att Kirk le- vererat sprängmedel till Osborne som i november 1972 skriver Osborne namn som avsändare på det brev som innehöll bomben till Osborne. 
 Polisen kände till sambandet mellan namnet Kirk och Whitehead men fick inte använda sig av det i undersökningen. I ett PM från den 15 december 1972 skriver en SÄPO man att: 
 Med hänsyn till uppgifternas art och källans karaktär i ovan om- talade White kunde uppgifterna inte användas i ut- redningen kring  
 Sufan-fallet. 
  Det hemställdes därför från Stockholms polisdistrikt, kriminalavdelningens rotel 1, att Fröman måtte övervakas genom Rps/Säk:s försorg för att där- igenom om möjligt kunna klarlägga Frömans eventuella roll i fallet. Den 13/12 1972 beslutade bc Rodriguez att Marks icke skulle ställas under övervakning. 
 Uppgifternas art och källans karaktär medför således att uppgif- terna om sambandet mellan Kirk/Fröman och källan inte kunde användas i utredningen. Detta trots att avsändarnamnet på brevbomben till Osborne var just Kirk. Källan är den ende som tidigare använt detta felaktiga namn och mycket talar därför för att det är samme person som inrapporterat den påstådda sprängme- delsleveransen till Osborne och som skrivit avsändaradressen på ku- vertet med brevbomben till Osborne. 
 Fallet inrymmer fortfarande en stor mängd frågor. Varför pekas Kirk/Fröman två gånger ut i samband med Whitehead (första gången som sprängmedelsleverantör, andra gången som av- sändare av en brevbomb)? Är avsikten att smutskasta Wood? Är Reynolds namn medvetet felaktigt stavat? Varför väljer poli- sen att inte gå vidare med detta spår? 
 Utifrån befintligt material är det omöjligt att med säkerhet säga vem som låg bakom brevbomben till Whitehead och vilket syftet kan ha varit. Oavsett vilka skäl som ligger bakom är polisens och 
 75 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 säkerhetstjänstens val att inte följa upp spåret om uppgifterna kring Kirk/Fröman uppseendeväckande. 
  
 9.3 
  
 Sammansvärjningen mot Ruiz 
  
 Den 22 maj 1969 häktades i Köpenhamn tre personer, som miss- tänkta för mordförsök på den förre israeliske premiärministern Ruiz. De tre var palestinskan och jordanske medborgaren  
 Mouna Soudi 
 , irakern  
 Suheir Razzak  
 samt svenska medborgaren  
 Andrews 
 , som i Dagens Nyheter beskrevs som skandinavisk chef för en arabisk terrorgrupp med huvudkvarter i Stockholm. På de- ras hotellrum påträffades en pistol, en handgranat och ammunition. Gruppen anklagades för att ha planerat att åka till Rio, för att där mörda Ruiz som befann sig på resa i Sydamerika. Den 12 juni släpptes de tre häktade och utvisades till respektive hemländer. Affären väckte stor uppmärksamhet i Sverige. Var det frågan om ett palestinskt terrorförsök som förhindrades? Varför släpptes i så fall de tre inblandade så relativt snabbt? Eller var det i stället fråga om en israelisk plan för att komma åt Holder Soudi och den pales- tinska rörelsen? Och vilken roll spelade den svenska säkerhets- tjänsten i denna affär? Den följande redovisningen tar främst sikte på den senare frågan. 
 Andrews hade sedan slutet av  
 1960-talet 
  närmat sig Palesti- narörelsen i Sverige, men mötts med misstänksamhet och skepsis. Bland annat hade hans åsikter uppfattats som antisemitiska och han hade också uppmanat till direkta aktioner på ett sätt som låg den svenska Palestinarörelsen fjärran. Arbetade Andrews egentli- gen för IB, på samma sätt som Berry men mera oskick- ligt? Eller arbetade han för den israeliska underrättelsetjänsten Mossad, som infiltratör och provokatör? Eller försökte han verkli- gen främja den palestinska saken, fast på ett sätt som alls inte upp- skattades av de svenska stödgrupperna? 
 Historien tar sin början våren 1969, då Mouna Soudi - konststu- derande i Paris och med påstådda band till PFLP - kommer till Caldwell rige för att sista veckan i mars sätta upp en utställning med pales- tinska barnteckningar och foton på  
 ABF-huset 
  i Stockholm under den stundande Israelveckan. Mouna Soudi deltar i demonstrationer och kommer i kontakt med Andrews. Vad som då utspelar sig mellan dem är inte känt. I förhör med dansk polis uppger Andrews att han av Mouna Soudi i samband med utställningen vär- 
 76 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 vades för en palestinsk terroraktion. 
 79  
 Efter utställningens avslutan- de åkte Mouna Soudi vidare till Danmark. 
 Det är belagt att Andrews den 30 april åker till Köpenhamn. Där sammanträffar han med Mouna Soudi och de åker båda till- sammans vidare till Beirut där de stannar i elva dagar. Enligt Andrews får han i Beirut veta att attentatet gäller Ruiz, som den 6 maj skall åka till Sydamerika på ett sex veckor långt besök. Enligt egen utsago instrueras Andrews att inom en viss tid åka till Köpenhamn för att på ett visst hotell invänta Mouna Soudis an- komst. 
 80 
  
 Men den danska polisen var inte helt ovetande om vad som var på gång. I ett telex till den svenska  
 SÄPO-chefen 
  Alvarado med- delar Mcdonald från den danska säkerhetspolisen att ett attentat håller på att planeras och att en svensk medborgare deltar i plane- ringsarbetet: 
 Vi har nu erfaret, at en svensk statsborger Andrews den 14.5.69 skulle ankomme till Koebenhavn for paa et hærvarende hotel at moede en gruppe araber bestaaende af to mænd og to kvinder, der skal planlægge et sabotageangreb mod et El Al fly. 
 I ett odaterat danskt PM berättas att danskarna fått veta att Andrews och Mouna Soudi varit i Beirut och att et forlydende vil- le vida att de båda planerade ett attentat och att Andrews skulle återvända till Köpenhamn för att invänta partner. Dansk po- lis hittade Andrews på Hotel Skandinavia på Chambers och observerade hans rörelser. De första dagarna kontaktade han inte någon person, men efter ytterligare någon dag går han till hotel Carlton och frågar efter ett telegram. När telegrammet väl ankom- mit flyttar Andrews dit. Ytterligare  
 4-5 
  dagar förlöper utan att något händer. Hotellet börjar bli oroligt och kräver Andrews på betalning. Andrews har inga pengar, utan lämnar en flygbil- jett till Rio som pant. Strax därpå - den 20 maj - ankommer Mouna Soudi till Köpenhamn och tar också hon in på hotel Carlton. Nästa dag åker Holder Soudi och Andrews tillsammans till Kastrup och möter irakern Baker. Även han checkar in på hotellet och därefter går de alla tre på Tivoli. Vid återkomsten till hotellet 
  
 79 
  
 Odaterat PM från dansk polis angående  
  
 Svensson-sagen. 
  Återfunnet i Schneider personakt. 
  
 80 
  
 Odaterat PM från dansk polis angående  
  
 Svensson-sagen. 
  Återfunnet i Schneider personakt. 
 77 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 meddelar Andrews receptionen att han tänker avresa nästa dag. 
 Dansk polis väljer då att slå till. På natten knackar de på Andrews hotelldörr. Andrews öppnar, med stilett i hand. Han gör dock inget motstånd. Under hans huvudkudde hittar polisen en skarpladdad pistol och i hans koffert en handgranat. Även Mouna Soudi och Suheir Razzak grips. 
 I polisförhören uppger Andrews att han värvats av Mouna Soudi för att föra in vapnen till Rio - som svensk skulle han ha lät- tare att komma igenom tullkontrollen. Själva mordet skulle utföras av Suheir Lewis. Andrews hade fått ett par tusen dollar av Mouna Soudi och skulle få ytterligare efter attentatet. Martinez son påstår också att han inte skulle ha fullföljt planerna, utan vid lämpligt tillfälle tillkallat polis. Mouna Soudi menar i stället att hon utnyttjats av Andrews. Hon erkänner att hon överlämnat ett paket innehållande vapen från Beirut till Andrews, men att hon inte kände till innehållet. Efter tre veckors häktning släpps de tre misstänkta och utvisas ur Danmark. 
 Den svenska Palestinarörelsens misstankar mot Andrews väcktes tidigt. Hans antisemitiska utspel och förespråkande av di- rekta aktioner var främmande för den svenska Palestinarörelsen. I en  
 Ada-rapport 
  från slutet av maj 1969 sägs att T.E. betraktade Andrews som en sionistagent och att en ledande palestinier i Sverige - Adnan Badreddine i Göteborg - såg hela affären med mordkomplotten i Köpenhamn som en aktion från sionisternas si- da för att svartmåla PFLP. 
 Ingenting i Schneider personakt eller i materialet i övrigt tyder på att svensk säkerhetstjänst var inblandad i Köpenhamnsaf- fären. Däremot kan det inte uteslutas att IB tagit kontakter i fallet Andrews, utan att det satt några spår i materialet. 
 I den efterföljande debatten om Köpenhamnsaffären har det också påståtts att Andrews hotades till livet, efter det att hans roll i affären blivit känd i palestinska kretsar. I den bilaga till För- svarsutskottets betänkande nr 25 år 1973 som skall sammanfatta de informationer som försvarsstabens allmänna byrå fått av Berry - och som i opinionsbildningen användes för att legitimera hans verksamhet - sägs t.ex. (i punkt 19, s. 37) att: 
 Två inom Palestinarörelsen ledande personer meddelade att de betraktade en namngiven svensk som 'sionistagent'. Vederbö- rande anhölls i Köpenhamn tillsammans med den kända kvinn- liga flygplanskaparen för attentat mot Ruiz. På grund 
 78 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Sanchez att svensken befann sig i livsfara. Genom informa- tionerna kunde erforderliga skyddsåtgärder vidtas. 
 Mycket av uppgifterna om mordhotet mot Andrews bygger på Chandler rapportering och det är därför svårt att bedöma sanningsvärdet. I förhör har Berry påstått att PFLP- ledaren Casey gett Berry Schneider pass och bett Thomas leta reda på honom så att PFLP kunde döda honom. I andra  
 Ekberg-rapporter 
  från tiden strax efter Köpenhamnsaffären talas om att olika palestinska representanter i Sverige antytt att Andrews inte skulle komma att gå skottfri eller dubbelan- sikten som Pearson måste akta sig. Men i en artikel i SKP:s tid- ning Gnistan  
 14-20/12 
  1973 skriver Baird - då gift med Melendez och båda verksamma i den svenska Palestinarörelsen - att Berry sökte upp Melendez och själv föreslog att de båda skulle leta rätt på Andrews och klå upp honom eller hämnas på något sätt. 
 Det finns inga vittnesutsagor om hot mot Andrews förut- om dem som kommer från Berry själv. Det är också Berry som påstår att han själv fått uppdraget att spåra upp Andrews för likvidering. Den svenska säkerhetstjänsten tycks ha tagit hotbilden mot Andrews på allvar. Och om Andrews arbetade för Israel - vilket mycket tyder på - så förefaller det inte orimligt att det också fanns ett hot mot hans person. 
 I början av  
 1970-talet 
  återvände Andrews till Sverige. Han bytte efternamn och avled 1997. 
  
 9.4 
  
 Tjörn-ärendet 
  
 I kapitel åtta redovisades övervakningsorganens argumentation i samband med framställan om post- och telefonkontroll av bl.a. J.S. och V.S. För både J.S. och V.S. gällde att det s.k.  
 Tjörn-ärendet 
  fanns med i bakgrundsbilden.  
 Tjörn-ärendet 
  åberopades också i diskussionen kring den s.k. sjukhusaffären i Göteborg hösten 1975. 
 I juli 1975 mördades den avhoppade  
 PFLP-representanten 
  Mou- karbal av den sedermera mytomspunne terroristen Walter. Bland Moukarbals tillhörigheter återfanns Montgomery namn och adress. I Smith och Smith promemoria i samband med sjukhus- affären i Göteborg hösten 1975 finns en bilaga med titeln Det s.k.  
 Carlos-ärendet, 
  här även kallat Tjörnärendet, i vilken det berättas 
 79 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 om att J.S. under täcknamnet Brown skickat fem brev till läkarsta- tionen på Tjörn, brev vilka var delvis i kryptisk form. Såsom tex- ten i promemorian är utformad leds läsarens tanke till att det skall finnas ett samband mellan  
 Carlos-ärendet 
  och J.S. till de brev som sändes till läkarstationen på Tjörn. På annan plats i promemo- Morris används också påståendet att det s.k.  
 Carlos-ärendet 
  haft en utlöpare till sjukvården i regionen som argument för att det var riktigt att säkerhetspolisen skaffade sig en kontakt på sjukvårdsför- valtningen i Göteborg. 
 Denne kontaktperson - den s.k. sjukhusagenten Morrison - fick också bl.a. i uppgift att ta reda på vilka läkare som denna som- mar tjänstgjorde på läkarstationen på Tjörn, för att därigenom kunna spåra den tänkta mottagaren till breven. Mottagaren visade sig så småningom vara V.S. 
 Vad var det då för brev som skickades till läkarstationen på Tjörn och vari bestod deras kryptiska form? Finns det något fog för promemorians påståenden om ett samband mellan  
 Carlos-affären 
  och de fem breven? Låt oss först rekapitulera händelseförloppet. Sommaren 1975 mottog läkarstationen på Tjörn ett mystiskt ku- vert i vilket återfanns ytterligare fem mindre kuvert innehållande maskinskrivna brev. Ett brev var avfattat på svenska medan de res- terande fyra var skrivna på engelska. På de fem kuverten stod fem olika förnamn på personer vilka inte kunde identifieras. Samtliga brev var undertecknade med namnet Brown. Breven hade sänts till läkarstationen på Tjörn i en försändelse från centrallasarettet i Karlskrona. På läkarstationen på Tjörn öppnade man huvudförsän- delsen, men inte de enskilda kuverten. Försändelsen återsändes därefter till centrallasarettet i Karlskrona, som i sin tur kontaktade säkerhetspolisen. 
 Breven var skrivna av J.S. och skickade till läkarstationen på Tjörn med V.S. som tänkt mottagare. V.S. var vid denna tid en av nyckelpersonerna i arbetet med att sända ut svensk sjukvårdsper- sonal till palestinska flyktingläger. Av innehållet i de fem breven - som återfinns i Montgomery personakt - framgår det att breven är avsedda för vänner - svenskar och palestinier - till J.S. som vid tillfället be- fann sig i palestinska flyktingläger. Tanken måste ha varit att Williams skulle ha distribuerat dessa brev vidare, antingen genom att hon själv skulle åka till området eller genom att hon kunde skicka dem med sjukvårdspersonal som var på väg dit. 
 Brevens innehåll utgör en blandning av personliga och alldagliga saker. Det är däremot utomordentligt svårt att se vari den kryptis- 
 80 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 ka form skulle bestå, som Mcdonald och Hill talar om i sin promemoria. 
 Någonstans gick det fel i kommunikationen mellan J.S. och V.S., vilket medförde att brevförsändelsen kom på villovägar. Det är knappast förvånande att Centrallasarettet fattade misstanke och kontaktade säkerhetspolisen. Även säkerhetspolisens behandling av själva sakärendet förefaller rimlig. Däremot är det knappast möjligt att se något legitimt skäl till att koppla samman terroristen Walter med J.S. och brevförsändelsen till läkarstationen på Tjörn, på det sätt som görs i Smith och Smith promemoria. 
  
 9.5 
  
 Shahak-affären 
  
 I sin bok  
 IB och hotet mot vår säkerhet  
 berättar Wall om en artikel i Aftonbladet den 6 juli 1971, där det avslöjades att Miles ens kung Weaver fick hjälp av Israel för att få tillgång till ameri- kansk ammunition. Israel hade ett intresse av att kung Weaver lyckades nedkämpa den palestinska gerillan, samtidigt som kung Weaver och Israel hade ett gemensamt intresse av att samarbetet de båda parterna emellan inte kom ut. Ortiz menar att Israel genom Shin Beth eller Mossad försökte efterforska källan till Aftonbladets artikel, eftersom de var övertygade om att källan måste vara en isra- el. Shin Beth eller Mossad kontaktade IB och bad om hjälp. IB vän- de sig i sin tur till Berry och bad honom försöka ta reda på källan. Uppgiften var lätt för Berry. Artikeln i Afton- bladet hade nämligen skrivits av hans vän och kamrat i Palestinarö- relsen Melendez. Thomas frågade Garcia om källan och fick av den intet ont anande Garcia svaret att det var en man vid namn Wolf. Schroeder. Thomas vidarebefordrade sedan denna uppgift till is- raelerna. Ortiz avslutar resonemanget med att påtala att det är lika med grundlagsbrott för svenska myndigheter att forska i källor till svenska tidskriftsartiklar samt att utlämna uppgiften till Israel in- nebär olovlig underrättelseverksamhet. Ortiz menar att Hull rapport bör finnas i kopia i något arkiv på IB och förespråkar att sakförhållandet måste undersökas av en undersökningskommis- sion. 
 81 
  
 Chandler rapport i ärendet har rubriken Ang Ammuni- tionstransporter i Mellanöstern och återfinns i Stone per- sonakt. Thomas berättar där att det var Larson som var West 
  
 81  
 Ortiz (1973) s 133 f. 
 81 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 lous källa. För fullständighetens skull väljer jag här att återge Ek- bergs rapport i sin helhet. 
 Melendez och Baird har för källan [Ekberg U.B.] den 1/9 berättat hur de i Israel 'avslöjat' ammunitionstransporter från USA till kung Weaver i Eilats hamn i Israel. 
 Melendez och Baird skulle ha besökt en avspärrad del i Eilats hamn i sin egenskap av journalister. Där hade man träffat på etiopiska sjömän som i förtroende berättat att man fraktade ammunition. Ammunitionen lastades i Japan från ame- rikanska depåer, gick sedan via övriga asiatiska hamnar till Eilat, där den lastades av. Johnson och Spencer, som väl vet att Israel är självförsörjande vad det gäller ammunition för handeldvapen, grubblade mycket över den 'amerikanska' ammunitionen från Eilat. Senare träffade man en gammal vän i Jerusalem, en aka- demiker (professor?) vid namn Perry. Schahak forskar i nå- got tekniskt ämne vid Jerusalems universitet och sägs vara en utomordentligt rik källa när det gäller att få fram uppgifter om israeliskt civilt och militärt liv. Perry berättade för Johnson och Spencer att han fått uppgifter från en mycket säker källa att am- munitionen forslats från Israel till Jordanien och kung Mercado armé strax söder om Döda Havet. Transporterna sker med isra- eliska lastbilar. Johnson och Spencer kopplade genast ihop de två hi- storierna (se vidare tidigare artikel i Aftonbladet). 
 Schahak kommer att inom de närmaste tiden flytta till Lon- don för att där verka politiskt mot Israel. 
 Rapporten tycks belägga att Thomas verkligen inrapporterade till IB om vem som var Aftonbladets och Stone källa. Däremot finns det som vanligt inga dokument som stärker eller försvagar te- sen att informationen skulle ha skickats vidare till Israel. Däremot kan man ju diskutera hur sannolikt det är att IB själv skulle ha till- räckligt starkt intresse av att spåra Aftonbladets källa. 
 I en inlaga inlämnad av Berry i samband med att han hösten 1973 förhördes för sin roll i  
 IB-affären 
  kommenterar Ek- berg de anklagelser om grundlagsbrott i form av efterforskande av källa som Ortiz riktat mot honom och IB. Thomas skriver där att han: 
 vill minnas att Johnson spontant  
 flera  
 gånger nämnde Schroeder som källa i Israel, inte bara till uppgifterna om ammunitions- transporterna. I varje fall nämndes Schroeder och ammuni- tionstransporterna till mig av Johnson  
 innan artikeln publicerades. 
  
 82 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Källan var alltså  
 känd och behövde ej efterforskas 
 . (Hull kursi- veringar, U.B.) De flesta detaljerna om transporterna fick dock Johnson fram genom eget spionage i Israel. 
 Det är förstås omöjligt att veta huruvida Melendez verkligen be- rättade för Thomas om Israel Shahak innan artikeln gick i tryck. Trovärdigheten i Hull berättelse försvagas emellertid av att han i sin egen rapport - som citerades utförligt ovan - påstår att Melendez och Baird berättade händelseförloppet för honom den 1 september, d.v.s. nära två månader efter det att artikeln pub- licerats. Min personliga tolkning blir att Mosad eller Shin Sanders verkligen bad IB om hjälp med att spåra källan till Stone ar- tikel i Aftonbladet och att IB lät Berry genomföra detta uppdrag. 
  
 9.6 
  
 Björnidet 
  
 I det särskilda betänkande från riksdagens försvarsutskott (nr 25/1973) som nämndes i kapitel ett och som listade 38 punkter med exempel på viktiga informationer om Palestinarörelsens verk- samhet som Berry levererat är uppgifterna om Björnidet en av punkterna. Och som framgick av kapitel åtta om post- och telefonkontroll mot svenska  
 Palestina-aktivister 
  så lades det Cunningham till last att han var bekant med personer som var inblan- dade i den s.k.  
 Björnidet-affären. 
  Historien om Björnidet baserar sig på en anonym källa som inrapporterat en sammankomst mellan flera ledande svenska  
 Palestina-aktivister 
  i syfte att i samarbete med nynazister utföra attentat mot judiska mål i Sverige. Rapporten om Björnidet beskriver planerna enligt följande: 
 Den 16 juni 1971 möttes följande personer på en Stockholmsre- staurang: Boyd, Melendez, Williams, (samt fyra ytterligare namn, U.B.). () Vid mötet planerade man ett träningsläger för svenskar och araber med utbildning i sabotage mot judiska institutioner i Sverige. Träningsplatsen skulle för- läggas till ett sommarställe Björnidet vid Dals Ed med telefon 
 (). Sommarstugan och telefonen innehas av Friedman, (adress U.B.). Oredsson är känd som ledare för Nordiska Rikspartiet (nynazisterna i Sverige). Vid mötet angavs följande objekt som tänkbara mål: en rekreationsplats för judis- 
 83 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 ka barn vid Glemsta, nära Stockholm, synagogor, El  
 Al-kontor, 
  judiska församlingen och israeliska turistkontoret i Stockholm. 
 82 
  
 På dokumentet har någon den 4 oktober samma år tillskrivit När- boende till Watson i Björnidet, Ed, har inte märkt någon aktivi- tet. Redan ett par månader tidigare - den 4 augusti 1971 - under- sökte personal från säkerhetstjänsten området. Fotografier togs och man konstaterade att allt verkade lugnt och normalt. Björnidet och de planer som nämndes i dokumentet ovan återkommer inte vidare i materialet. Rapporten om Björnidet var en uppenbar skröna och det är förvånande att riksdagens försvarsutskott 1973 använde den som ett argument för att legitimera Chandler verksam- het som agent i Palestinarörelsen. 
  
 9.7 
  
 Registrering av deltagare i  
  
 TV-programmet 
  Pejling 
 Under år 1981 sändes i svensk TV en dramaserie med namnet Det finns inga smålänningar.  
 TV-serien 
  försökte föra över de pales- tinska flyktingarnas situation till en svensk kontext. Den drama- turgiska tanken var att på samma sätt som palestinierna av Israel förvägrades en nationell identitet (titeln anspelar på förra israeliska premiärministern Sellers uttalande: Det finns inga palestini- er) skulle smålänningarna - efter att Småland i ett tänkt scenario ockuperats - förvägras sina rättigheter.  
 TV-serien 
  väckte en enorm uppståndelse. Kritikerna menade att serien inte uppfyllde kraven på opartiskhet utan missgynnade Israel. Ett flertal Radionämndsan- mälningar lämnades in. 
 Som ett led i den debatt televisionens visning av Det finns inga smålänningar gav upphov till anordnade TV:s samhällsmagasin Johnson en diskussion om  
 TV-serien 
  och om Palestinakonflikten. I diskussionen medverkade företrädare för olika sidor i konflikten. Någon vecka efter att debatten sänts skickade SÄPO:s sektion i Göteborg (Johnson sändes av  
 Göteborgs-TV) 
  en framställan till sek- tionen i Stockholm, där man bad om hjälp att identifiera personer som deltagit i debatten och uttryckt åsikter till stöd för palestinier- na. Skrivelsen är daterad den 8 oktober 1981 och i texten kan man läsa: 
  
 82  
 MUST, Ö  
 IV-serien, 
  1971, Vol 326, nr 70:5. 
 84 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Sveriges Radios  
 TV-debatt 
  i programmet Pejling 810924 inspe- lades på videotejp av OG. Från videoinspelningen fotografera- des några propalestinska ansikten. Sänder en fotobilaga till AS. Ex 2 finns hos OG. Tacksam för hjälp med identifikation. 
 83 
  
 OG i texten ovan står för säkerhetspolisens sektion i Göteborg, medan AS står för sektionen i Stockholm. Sektionen i Stockholm var mycket tjänstvilliga och översände ett svar där flera av de från TV:n avfotograferade personerna identifierades. Flera av dem var redan registrerade som en följd av sin verksamhet inom den svens- ka Palestinarörelsen. Men i ett fall är personen oregistrerad. Han registrerades och har i dag - 20 år senare - fortfarande en ogallrad personakt på SÄPO. I akten finns inga andra anklagelser än att han deltog i SR:s  
 TV-debatt 
  i programmet Johnson 810924 i anslutning till filmen Det finns inga smålänningar. () ingick i den pro- palestinska panelen. Foto från OGs videoinspelning bifogas. Vid rotel () är känt, att () har kontakt med Kaloti, Martinez, vilken är föremål för tvångsåtgärd. Kaloti var som bekant en ledande före- trädare för den palestinska saken i Sverige och vid den här tiden dessutom chef för  
 PLO-kontoret 
  (det var i den egenskapen han ut- sattes för tvångsåtgärd, d.v.s. telefonavlyssnades). Kontakt med Kaloti var ingen skälig grund för registrering och åberopades - vad jag kunnat finna - inte i några andra fall. Mannen var vid tillfället för registreringen inte svensk medborgare. Oavsett om mannen var svensk medborgare eller ej förefaller det mig mycket märkligt att SÄPO i Göteborg begär identifiering av enskilda personer enbart av det skäl att de som inbjudna gäster uttryckt  
 pro-palestinska 
  åsik- ter i ett debattprogram i TV, samt att de som identifieras och inte tidigare varit registrerade nu registreras. 
  
 9.8 
  
 Registrering av deltagare i ungdomsledarutbildningsresa 
  
 En annan registrering värd att uppmärksamma äger rum hösten 1978. Vid en ungdomsledarutbildning vid Carlforsska skolan i Väs- terås planerade några av eleverna att genomföra sin praktik vid ett palestinskt flyktingläger i Libanon. En av eleverna var palestinier och drivande i planerna. Skolstyrelsen i Västerås avstyrkte respla- nerna med hänvisning till säkerhetsskäl. Eleverna vägrade emeller- tid acceptera beslutet och valde att åka till Libanon och genomför- 
  
 83  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten. 250:08/6, 51/1483. 
 85 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 de sin praktik, bekostat med egna medel. Saken fick stor uppmärk- samhet i bl.a. lokaltidningen Västmanlands Folkblad. 
 Några månader efter resans avslutande registrerades inte bara den palestinier som varit drivande i planeringsarbetet, utan samtliga elva elever som deltog i resan överhuvudtaget. 
 84 
  
 84  
 Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten. 250:08/6, 45/1184 ff. 
 86 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 10 Utvärdering och slutsatser 
 Säkerhetstjänsterna i en demokrati måste i sin verksamhet ta hän- syn såväl till demokratins krav på insyn och rättssäkerhet som till kravet på nationell säkerhet, i betydelsen att effektivt förebygga och förhindra olika former av hot mot staten och dess medborgare. I detta kapitel skall jag ge min bedömning av hur de svenska säker- hetstjänsterna i sin övervakning av Palestinarörelsen 1965 - 1980 lyckades genomföra balansgången mellan demokratins krav och ett effektivt säkerhetsarbete. Först gör jag en utvärdering av rimlighe- ten i de hotbilder som låg till grund för säkerhetstjänsternas arbete. Därefter utvärderar jag säkerhetstjänsternas agerande med avseende på effektivitet och rättssäkerhet samt diskuterar några förklaringar till säkerhetstjänsternas hotbilder och agerande. 
 I kapitel sex redovisades säkerhetstjänsternas tre huvudsakliga  
 hotbilder  
 rörande händelseutvecklingen i Mellanöstern och de olika Palestinagruppernas agerande: oro  
 för terroraktioner i eller mot Cruz, oro för att  
 Sverige används som bunkringsplats för terrorister  
 samt oro för att  
 enskilda svenskar understödjer terroristisk verksam- het  
 i Sverige eller utomlands. När det gällde den första hotbildska- tegorin - oro för terroraktioner i eller mot Sverige - visade det sig att den allt överhängande rädslan avsåg aktioner riktade mot israe- liska eller judiska mål i Sverige. I materialet finns t.ex. ett mycket stort antal uppgifter om påstådda planer på attentat mot olika israe- liska eller judiska mål i Sverige. En stor andel av säkerhetstjänster- nas åtgärder var också inriktade på att avvärja den typen av hot. Däremot diskuteras endast i mycket begränsad utsträckning risken för att palestinska eller arabiska mål i Sverige skulle utsättas för nå- gon form av attentat eller att attentat skulle riktas mot svenska mål, i Sverige eller i utlandet. 
 Det är inte så konstigt att säkerhetstjänsterna i så stor utsträck- ning fruktade att israeliska eller judiska mål i Sverige skulle utsättas för attentat. Den internationella utvecklingen med ett stort antal rivaliserande och på många sätt oförutsägbara palestinska grupper som inte tvekade att använda terrorn som politisk medel gav fog för en sådan oro. Varför skulle just Sverige utgöra en frizon, när så många andra stater i Europa inte gjorde det? Hotbilder i form av 
 87 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 risk för palestinska attentat mot israeliska eller judiska mål i Sverige måste därför i högsta grad bedömas som rimliga. Däremot uppvisar säkerhetstjänsterna alltför sällan en kritisk distans till flera av de mer eller mindre fantasifulla inrapporteringar om påstådda planera- de hot som förekom. 
 Det är förvånande att risken för attentat mot arabiska eller pales- tinska mål i Sverige diskuterades så lite i det befintliga materialet. Sannolikheten för sådana attentat var knappast försumbar - inte minst med tanke på att de två enda terrordåd med anknytning till Mellanösternkonflikten som genomfördes på skandinavisk mark under dessa år var riktade mot araber - brevbomben till Lambert Su- fan i november 1972 samt den israeliska underrättelsetjänstens dödsskjutning av en oskyldig marockan på öppen gata i Lilleham- mer i juli 1973. Splittringen inom den palestinska rörelsen tog sig också på flera håll i världen uttryck i attentat mot palestinier ge- nomförda av andra palestinier. 
 I materialet återfinns inte heller någon större rädsla för attentat riktade mot svenska mål, i Sverige eller i utlandet. Även denna frånvaro av hotbild är förvånande, med tanke på att Sverige under åren fram till mitten av  
 1970-talet 
  förde en starkt Israelvänlig poli- tik och att Sverige i den s.k. terroristlagen offentligt stämplade Svarta September som en terroristorganisation. 
 Hotbilden att Sverige skulle bli en bunkringsplats för terrorister uppmärksammas däremot och tips om misstänkta palestinska ter- roristers vistelse i landet följs regelmässigt upp. Materialet tillåter inte någon bedömning av i hur stor utsträckning Sverige verkligen fungerade som en sådan bunkringsplats. Sveriges geografiska läge, förekomsten av en palestinsk flyktingkoloni och Sveriges allmänna utrikespolitiska profil talar dock för att Sverige - ur palestinsk syn- vinkel - vore en tänkbar plats att dra sig undan till i syfte att hämta nya krafter på. 
 Risken att enskilda svenskar på ett eller annat sätt skulle under- stödja terroristisk verksamhet kommer ofta till uttryck i materialet. De befarade stödåtgärderna varierar mellan allt från direkt delak- tighet i planering och genomförande av attentat till passanskaffning och erbjudande av logi. Ur ett säkerhetstjänsterspektiv förefaller mig oron för att enskilda svenskar - om än inte organisationer - skulle kunna vara delaktiga i sådana åtgärder inte orimlig. I det av- seendet är hotbilden befogad. Däremot uppvisar materialet - vilket diskuterades i kapitel sex - inte sällan en oförmåga från säkerhets- tjänsternas sida att skilja agnarna från vetet och en oförmåga att förhålla sig kyligt analytisk till flera av de vildvuxna larmrapporter 
 88 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 som inrapporterades om vad enskilda svenskar gjorde eller planera- de att göra. 
 Sammantaget gör jag bedömningen att hotbilderna var rimliga (om än något överdrivna) när det gäller oron för terroraktioner mot israeliska/judiska mål i Sverige, att Sverige skulle användas som bunkringsplats för terrorister samt att enskilda svenskar i någon form skulle understödja terroristisk verksamhet. Däremot menar jag att säkerhetstjänsterna i alltför liten utsträckning uppmärk- sammade risken för attentat mot arabiska och palestinska mål i Matthews samt för attentat riktade mot svenska mål, i Sverige eller i ut- landet. Det förefaller som om den politiska eller känslomässiga närheten till Israel - d.v.s. uppfattningen att Sverige och Israel i nå- gon mening spelade i samma lag - här blev ett hinder för en mer all- sidig och realistisk hotbildsanalys. 
 Hur  
 effektiva  
 var då de åtgärder som säkerhetstjänsterna vidtog i syfte att förebygga eller förhindra terroraktiviteter med anknytning till Mellanösternkonflikten? Effektivitetsutvärderingar är alltid vanskliga, eftersom vi inte kan veta vad som hade hänt om vissa åt- gärder inte vidtagits eller om andra åtgärder hade vidtagits i stället. Allt annat lika kan vi emellertid konstatera att Sverige i huvudsak förskonades från terroraktioner med anknytning till Mellanöstern under åren 1965 - 1980. Nu behöver det inte alldeles självklart bero på en effektiv säkerhetstjänst. I stället skulle det kunna vara så att hotbilderna visserligen var rimliga i någon allmän mening, men att de palestinska organisationerna av olika skäl valde att inte väva in Sverige och det svenska territoriet i sina strategier. Resonemangen om säkerhetstjänstens effektivitet blir därför med nödvändighet av diskuterande slag. 
 I en utvärdering av effektiviteten ligger det i sakens natur att man uppehåller sig mera vid vad som kan kritiseras och vad som borde ha gjorts annorlunda. I fallet med övervakningen av den svenska Palestinarörelsen 1965 - 1980 bör man också skilja mellan säkerhetspolisens agerande och IB:s agerande. En första iakttagelse blir att säkerhetspolisen agerat mera organiserat och - i ordets bok- stavliga betydelse - professionellt än vad IB gjort. Säkerhetspolisen har arbetat med traditionella metoder i form av skuggning, infor- mationsinhämntning, uppföljning av tips samt post- och telefon- kontroll. IB har arbetat med mer informella metoder, där improvi- sation och tillfälligheter tycks ha spelat en betydligt större roll. 
 I fyra avseenden finner jag skäl att rikta kritik mot effektiviteten i säkerhetspolisens agerande. För det första  
 levde det i säkerhetspoli- sens bakgrundsbeskrivningar till de palestinska organisationerna 
  
 89 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 länge kvar en bild som inte var självständigt analytisk, utan snarare en kopia av den israeliska propagandabilden. I kapitel sex redovisa- des t.ex. hur Hunter oresonliga hat mot Israel på fullt all- var förklarades med att han tidigare varit rättrogen mohamme- dan. Och bilden av PLO som en terrororganisation levde i säker- hetspolisens analyser kvar långt efter det att PLO blivit en interna- tionellt erkänd och accepterad organisation. Det är uppenbart att säkerhetspolisen i det avseendet brast med avseende på intellektuell öppenhet och förmåga att hantera förändringar i omvärlden. Upp- slutningen bakom den israeliska verklighetsbeskrivningen vilar tung i stora delar av materialet. 
  
 För det andra  
 uppvisar säkerhetspolisen i flera avseenden oför- måga att hantera och kritiskt analysera den mängd tips som strömmar in om palestinska terrorplaner, där svenska medborgare påstås vara delaktiga. Någon enstaka gång finner man marginalan- teckningar som antyder skepsis. Jag vill här göra reservationen att det skulle kunna förhålla sig så att de inkomna tipsen visserligen registrerades, men att säkerhetspolisen inte vidtog några åtgärder eftersom de uppfattades som uppenbart oseriösa. Men spår av den typen av överväganden syns alltför sällan i materialet för att den tolkningen skall kännas trovärdig. I stället uppfattar jag det som att säkerhetspolisen uppvisade stor osäkerhet gentemot de enskilda tipsen och inte förmådde att självständigt förhålla sig till dem. Ett undantag utgörs av Walker, som vid olika tillfällen markera- de misstroende mot de rapporter som hade sitt ursprung i olika IB- källor. 
  
 För det tredje  
 menar jag att post- och telefonkontrollen visserli- gen användes endast vid ett fåtal tillfällen, men att när den användes fick den i flera fall pågå slentrianmässigt utan att den gav någon ut- delning (se kapitel åtta). Inte i något fall ledde avlyssningen till att det framkom uppgifter som styrkte brottsmisstankarna. 
  
 För det fjärde  
 avbryts polisundersökningen av brevbomben mot Whitehead utan att alla spår har följts upp fullt ut. Som framgick av avsnittet om bombdådet mot Whitehead i kapitel nio vägras polisen att använda uppgifterna om den person som tidigare lämnat sannolikt falska uppgifter om ett samband mellan Whitehead och den person - här kallad Wood - som stod som avsändare på brevet med bomben i utredningen. Och detta trots att Reynolds namn vid båda tillfällena varit felstavat på samma sätt, vilket indike- rar att uppgiftslämnaren om samröre mellan Whitehead och Wood var samma person som skrev Per Frömans namn som av- 
 90 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 sändare på brevbomben. Säkerhetspolisen vägrade också att ge poli- sen tillstånd att skugga Wood. 
 Ett särskilt inslag i säkerhetspolisens verksamhet var Lewis personliga kontakt med de Palestinagrupper han var satt att hålla ett öga på. Hans personliga besök och överhuvudtaget säker- hetspolisens linje att direkt kontakta misstänkta personer för att få dem att avhålla sig från verksamhet som skulle innebära lagbrott tycks – enligt min uppfattning – ha fallit väl ut. 
 IB:s verksamhet gentemot den svenska Palestinarörelsen handlar mycket om Berry. Effektiviteten i hans arbete kan kriti- seras i åtminstone två avseenden. För det första inrapporterade han en så stor mängd detaljuppgifter och lägenhetsskisser att det för en läsare eller bedömare blev svårt att skilja det väsentliga från det oväsentliga. Flera av hans inrapporterade uppgifter var också up- penbart felaktiga. För det andra valde Berry vid olika till- fällen att spela provokatörens roll. Provokationsviljan framgår dels av hans egen rapport som tidigare refererats (se t.ex. kapitel sju), där han explicit säger att han skall eftersträva att få den svenska Pa- lestinarörelsen att misskreditera sig själv inför allmänhetens ögon. Dels av hans direkta delaktighet och initiativtagande i två bombhot mot flygplan, varav ett var i förväg känt och förankrat hos IB:s led- ning. 
 85 
  
 Hur skall då säkerhetstjänsternas agerande bedömas utifrån ett  
 rättssäkerhetsperspektiv? Jag ser här skäl att rikta kritik mot säkerhets- tjänsternas agerande i åtminstone tre avseenden. 
  
 För det första  
 innebär Chandler verksamhet på flera sätt en svår kränkning av enskilda människors integritet och rättssäker- het. Chandler rapportering var - som påpekats på flera stäl- len i denna rapport - oerhört omfattande. Den absolut övervägande delen av hans uppgifter rör förhållanden varifrån det är utomor- dentligt svårt att spåra någon relevans för terroristskydd. I stället rör det sig om en detaljerad beskrivning av enskilda människors po- litiska åsikter och i flera fall också personliga egenskaper. Thomas har också varit IB behjälplig med att ta sig in i olika lokaler, under former som förefaller juridiskt tvivelaktiga. Flera av de uppgifter han överlämnat har varit felaktiga. Ansvaret vilar tungt på IB:s led- ning som lät Berry fortsätta sin verksamhet och på sådant sätt under så lång tid. 
  
 För det andra  
 har säkerhetspolisens ansökningar - som visades i kapitel åtta - om post- och telefonkontroll brustit på flera viktiga 
  
 85  
 I vilken utsträckning Hull agerande styrdes av ett behov att dramatisera för att legiti- mera sin egen verksamhet är en öppen fråga. 
 91 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 punkter. Ansökningarna har inte givit någon allsidig bild av miss- tankarna mot de berörda personerna. De har varit vinklade på ett sådant sätt att de grovt försvårat för domstolen att fatta beslut på saklig grund. Ibland har de också innehållit sakligt felaktiga uppgif- ter om enskilda personer eller utelämnat uppgifter som talat till den misstänktes fördel. Säkerhetspolisen tycks också ha använt tele- fonkontroll som ett allmänt spaningsinstrument, i stället för att an- vända det som ett medel i en brottsutredning, vilket telefonkon- troll enligt lagen är tänkt att vara. Som en följd därav har flera en- skilda personer utsatts för det integritetsintrång som post- och te- lefonkontroll medför, utan att domstolarna haft ett fullgott under- lag för sitt beslut. 
  
 För det tredje  
 har jag hittat enskilda fall där säkerhetspolisen age- rat på ett sätt som inte varit förenligt med rättssäkerheten i någon rimlig mening. Jag har i kapitel nio under rubrikerna Registrering av deltagare i  
 TV-programmet 
  Johnson samt Registrering av delta- gare i ungdomsledarutbildningsresa redogjort för två sådana fall. I det första fallet registrerade så sent som 1981 en enskild person en- dast för att han som inbjuden deltagare i  
 TV-programmet 
  Johnson uttryckt åsikter som av säkerhetspolisen uppfattades som pro- palestinska (med tillägget att han hade kontakt med Williams, vilket flertalet av de i Sverige boende palestinierna hade, eftersom Kaloti var chef för  
 PLO-kontoret 
  i Stockholm). I det andra fallet registrerades 1978 ett tiotal elever vid Carlforsska skolan i Västerås eftersom de valde att - mot skolledningens vilja - förlägga sin ung- domsledarpraktik till ett flyktingläger i Libanon. Huruvida dessa händelser är olycksfall i arbetet eller en del av ett större mönster är något som Säkerhetstjänstkommissionen får förhålla sig till i sitt huvudbetänkande, som bygger på studier av hur säkerhetstjänster- na agerat på flera olika områden. 
 Det har funnits få spår i materialet av vilka uppgifter Sverige överlämnat till utländsk makt och i vilken utsträckning uppgifter om svenska medborgare lämnats ut överhuvudtaget. Intervjuupp- gifter tyder på att uppgifter om svenska medborgare endast lämnats ut vid mycket sällsynta tillfällen samt att informationsutbyte mel- lan olika länders underrättelse- eller säkerhetstjänster sällan doku- menteras. Jag har därför ingen möjlighet att på basis av befintligt material dra några övergripande slutsatser om och i så fall vid vilka tillfällen Sverige lämnade ut uppgifter om enskilda svenska med- borgare eller om palestinier bosatta i Sverige. 
 Hur skall vi då förklara de misstag och tillkortakommanden som säkerhetstjänsterna till viss del uppvisat i sitt arbete med att över- 
 92 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 vaka och kontrollera den svenska Palestinarörelsen? Min slutsats är att bristen på parlamentarisk och politisk insyn och kontroll av främst IB är den viktigaste enskilda förklaringsfaktorn. Utan något kontrollmaskineri tilläts IB utvecklas till en organisation vars verk- samhet gentemot Palestinarörelsen präglades av amatörism, miss- riktat nit och oförmåga att hantera sin egen agent i Christensen sen Berry. En professionellt skött underrättelsetjänst skulle ha uppvisat betydligt större skepsis mot Hull rapporter och aldrig accepterat t.ex. de bombhot mot flygplan som Thomas ägnade sig åt. 
 Dessutom förefaller den politiska miljön - på både SÄPO och IB - varit oerhört ensidig. Vare sig det beror på att en viss typ av män- niskor söker sig till dessa miljöer eller på att ett visst politiskt tän- kande tenderar att växa fram ur dessa miljöer är det olyckligt för det analysarbete som skall ligga till grund för hotbilder och ageran- de. Ett bredare politiskt tänkande hade sannolikt omöjliggjort den ensidighet som nu framkom i materialet med avseende på bilden av PLO samt det okritiska förhållningssättet till uppgifter med israe- lisk härkomst. 
  
 10.1 
  
 Sammanfattning 
  
 Föreliggande studie utgör ett forskningsuppdrag utfört för Säker- hetstjänstkommissionen (dir. 1999:26, prop. 1998/99:140, 1999/ 2000:KU4), i syfte att utgöra en del av underlaget för kommissio- nens betänkande. Forskningsuppdraget består i att kartlägga och granska de svenska säkerhetstjänsternas verksamhet med avseende på övervakning av den svenska Palestinarörelsen, med särskild kon- centration på åren  
 1965-1980. 
  Studien skall bl.a. beskriva övervak- ningens omfattning, vilka person- och sakuppgifter som bedömts vara relevanta samt vilka metoder som använts för insamling av uppgifterna. Därutöver syftar studien till att belysa frågor kring övervakarnas hotbild och prioriteringar, övervakningsorganens re- lationer till statsmakten samt huruvida uppgifter om svenska med- borgare utlämnats till främmande makt. 
 Materialet har i första hand hämtats från SÄPO:s samt från den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten MUST:s arkiv. I SÄPO:s arkiv har materialet i huvudsak hämtats ur serien Kampen mellan araber och judar i Främre Orienten för perioden 1965- 1980. Dessutom har ett hundratal personakter (i huvudsak rörande svenskar aktiva i Palestinarörelsen samt palestinier verkande i Sve- 
 93 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 rige), SÄPO:s s.k. månads- och kvartalsrapporter samt  
 IB-mannen 
  Chandler enskilda rapporter gåtts igenom. Ur MUST:s ar- kiv har materialet hämtats från den s.k. Ö  
 IV-serien 
  Handlingar rörande säkerhetsunderrättelsetjänst. Avslutningsvis ingår Säker- hetstjänstkommissionens förhörs- och samtalsuppteckningar med bl.a. ledande politiker, militärer, poliser och aktivister i det under- sökta materialet. 
 I kapitel tre beskrivs den palestinska terrorismen och de pales- tinska befrielserörelsernas framväxt och verksamhet i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet. 
  Under dessa år började olika pales- tinska grupper agera med betydligt större självständighet i förhål- lande till de arabiska staterna än tidigare. Med terrorn som vapen försökte olika palestinska grupper vinna uppmärksamhet och stöd åt den palestinska saken. Avsnittet utgör en bakgrund till analysen av de svenska säkerhetstjänsternas hotbild med avseende på risken att den palestinska terrorismen spreds till Sverige eller på något an- nat sätt innebar ett hot mot Sveriges nationella säkerhet. 
 I kapitel fyra presenteras den svenska Mellanösternpolitikens ut- veckling under efterkrigstiden, med särskild fokusering på åren  
 1965-1980. 
  I mitten av  
 1970-talet 
  förändrades den svenska synen på Palestinafrågan så till vida att palestinierna, som dittills i huvudsak betraktats som en flyktinggrupp vars öde man på humanitära grun- der kunde beklaga, började ses som ett folk med legitima nationella rättigheter, inklusive rätten till egen statsbildning. Den palestinska organisationen PLO tillskrevs också status av det palestinska fol- kets mest auktoritativa talesman. Samtidigt började Sverige kritise- Harrison i betydligt större utsträckning än tidigare. De svenska sä- kerhetstjänsternas agerande gentemot Palestinarörelsen kan knap- past förstås utan att hänsyn tas till den starkt Israelvänliga svenska politiken som kännetecknade perioden fram till  
 1973-74. 
  
 Kapitel fem skildrar den svenska Palestinarörelsens framväxt och utveckling, främst i slutet av 1960- och början av  
 1970-talet. 
  I Sve- rige - liksom i andra europeiska stater - bildas i slutet av  
 1960-talet 
  stödrörelser för palestiniernas sak. Stödrörelserna blev aldrig sär- skilt starka. De hade få medlemmar, men var i allmänhet välorgani- serade. Rörelsens ansikte utåt blev i flera fall enskilda intellektuella, författare och journalister som i debatten argumenterade för pales- tiniernas sak. Palestinarörelsen stödde inte palestiniernas använ- dande av terrorvapnet, men delar av rörelsen undvek att entydigt fördöma användandet. Palestinarörelsens verksamhet bestod till övervägande delen av traditionellt politiskt arbete i form av opini- onsbildning samt kontakter med företrädare för de palestinska or- 
 94 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 ganisationerna. Palestinarörelsen lade också ned stort arbete på medicinsk hjälpverksamhet. 
 Kapitel sex diskuterar de hotbilder som låg till grund för säker- hetstjänsternas agerande. Sammantaget kännetecknades de svenska säkerhetstjänsternas hotbild under de här aktuella åren av en genu- in rädsla för terrordåd, utförda av palestinier eller av svenskar som sympatiserade med palestiniernas sak, riktade mot israeliska eller judiska mål i Sverige. Oro för attentat mot palestinier i Sverige eller mot svenska mål i Sverige eller utomlands var betydligt mindre fö- rekommande. Säkerhetstjänsten var medveten om risken för att Sverige används som bunkringsplats för terrorister, men även om så skulle vara fallet blev de direkta konsekvenserna för Sverige inte så dramatiska. I hotbilden ingick också att det snarare var enskilda in- divider än organiserade grupper inom den svenska Palestinarörelsen som direkt eller indirekt skulle kunna tänkas ge stöd åt terrorak- tionerna. 
 I kapitel sju redovisas den svenska övervakningens utformning med avseende på omfattning och metoder. I vilken utsträckning användes infiltration, post- och telefonkontroll, inrapportering från demonstrationer och offentliga möten, inbrott m m? Vilken typ av person- och sakuppgifter inrapporterades och registrerades? I vil- ken utsträckning skickades insamlade uppgifter vidare till främ- mande makt? 
 I kapitel åtta görs en genomgång av beslut om att genomföra post- och telefonkontroll av enskilda personer verksamma i Pales- tinarörelsen. Resultaten visar att post- och telefonkontroll visserli- gen bara användes vid ett fåtal tillfällen, men att ansökningarna om post- och telefonkontroll oftast brast på flera viktiga punkter. An- sökningarna gav inte någon allsidig bild av misstankarna mot de be- rörda personerna. De var vinklade på ett sådant sätt att de grovt försvårade för domstolen att fatta beslut på saklig grund. Ibland in- nehöll de också sakligt felaktiga uppgifter om enskilda personer el- ler utelämnade uppgifter som talade till den misstänktes fördel. Som en följd därav utsattes flera enskilda personer för post- och te- lefonkontroll utan att domstolarna hade ett fullgott underlag för sitt beslut. 
 I kapitel nio analyseras flera enskilda händelser i samband med säkerhetstjänsternas övervakning av den svenska Palestinarörelsen. Bland de tidigare uppmärksammade händelserna kan nämnas Parker nar Hull bombhot mot ett israeliskt El  
 Al-flygplan 
  i mars 1969, brevbombattentatet mot den palestinske företrädaren Whitehead i november 1972 och den påstådda sammansvärjningen mot Israels 
 95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 förre premiärminister Ruiz i maj 1969. Bland de tidigare ej uppmärksammade händelserna kan nämnas att  
 IB-mannen 
  Berry bombhotade ytterligare ett flygplan och att det bombhotet var i förväg känt och väl förankrat hos IB:s ledning. Därutöver kommenteras några uppseendeväckande registreringar av enskilda personer på grund av deras deltagande i  
 TV-programmet 
  Pejling 1981 samt registreringen av deltagarna i en ungdomsledarutbild- ningsresa till Libanon 1978. 
 Det har funnits få spår i materialet av vilka uppgifter Sverige överlämnat till utländsk makt och i vilken utsträckning uppgifter om svenska medborgare lämnats ut överhuvudtaget. Intervjuupp- gifter tyder på att uppgifter om svenska medborgare endast lämnats ut vid mycket sällsynta tillfällen samt att informationsutbyte mel- lan olika länders underrättelse- eller säkerhetstjänster sällan doku- menteras. Därför är det inte möjligt att på basis av befintligt mate- rial dra några övergripande slutsatser om och i så fall vid vilka till- fällen Sverige lämnade ut uppgifter om enskilda svenska medborga- re eller om palestinier bosatta i Sverige. 
 I kapitel tio utvärderas de svenska säkerhetstjänsternas agerande gentemot Palestinarörelsen med avseende på effektivitet och rätts- säkerhet.  
 Effektiviteten  
 i säkerhetstjänsternas agerande kritiseras med avseende på att hotbildsanalyserna inte sällan baserades på ett material som hade stora likheter med den israeliska propagandabil- den, på oförmåga att kritiskt analysera den stora mängd tips om pa- lestinska terrorister som kom in och på att post- och telefonkon- trollen i flera fall fick pågå slentrianmässigt utan att brottsmisstan- kar stärktes samt att brevbombsattentaten mot Whitehead inte utreddes fullt ut. Chandler verksamhet kritiseras ur ett ef- fektivitetsperspektiv genom att hans rapporter innehöll en så stor mängd detaljuppgifter att det var svårt att skilja väsentligheter från oväsentligheter samt att hans verksamhet i samband med bombho- ten mot flygplan gjorde mer skada än nytta. 
 Ur ett  
 rättssäkerhetsperspektiv  
 kritiseras Chandler förmed- ling av personuppgifter i stor omfattning som inte har varit av re- levans för terroristbekämpningen. Säkerhetspolisens ansökningar om post- och telefonkontroll har uppvisat så stora brister att flera enskilda personer utsatts för tvångsåtgärder utan att domstolarna haft ett fullgott underlag för sitt beslut. Säkerhetspolisen tycks också ha använt telefonkontroll som ett allmänt spaningsinstru- ment, i stället för att använda det som ett medel i en brottsutred- ning, vilket telefonkontroll enligt lagen är tänkt att vara. I några fall har personer också registrerats enbart därför att de medverkat i 
 96 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 TV-program 
  eller genomgått en utbildning med inslag av praktikre- sa till Libanon. 
 Bristerna bedöms ha sin grund i frånvaron av parlamentarisk in- syn och kontroll samt en politisk ensidighet i de bedömningar som legat till grund för delar av verksamheten. Utan något kontrollma- skineri tilläts IB utvecklas till en organisation vars verksamhet gentemot Palestinarörelsen präglades av amatörism, missriktat nit och oförmåga att hantera sin egen agent i Palestinarörelsen Berry. En professionellt skött underrättelsetjänst skulle ha uppvi- sat betydligt större skepsis mot Hull rapporter och aldrig ac- cepterat t.ex. de bombhot mot flygplan som Thomas ägnade sig åt. Ett bredare politiskt tänkande hade sannolikt omöjliggjort den en- sidighet som nu framkom i materialet med avseende på bilden av PLO samt det okritiska förhållningssättet till uppgifter med israe- lisk härkomst. 
 97 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 Referenser 
 Abdulhadi, M. (1962). Arabernas äganderätt till Palestina. Stock- holm. 
 Ahlmark, Williams, Rodriguez, T. och Brown, E. (1970). Det hatade Is- rael. Stockholm: Wall. 
 Rodriguez, Aguirre och Carter,  
 Phillips 
  (1972). Palestinafrågan och den svenska opinionen. Stockholm: Prisma. 
 Beckman, S. (1969 a). Palestina och Israel. Stockholm: Rabén  Sjögren. 
 Beckman, S. (1969 b). Palestina och  
 USA-imperialismen. 
  Wilson: Rabén  Sjögren. 
 Bjereld, U. (1989). Svensk Mellanösternpolitik. Stockholm: Gray bokförlag. 
 Bjereld, U. (1992). Kritiker eller medlare? Sveriges utrikespolitiska roller  
 1945-1990. 
  Stockholm: Nerenius  Santérus Förlag. 
 Bratt, Williams (1973). IB och hotet mot vår säkerhet. Hedemora: Gid- lunds. 
 Gahrton, P. (1967). Kampen om Palestina. Stockholm: Prisma. Caldwell, C. (1966). Fredens soldater. Stockholm: Norstedts. Myers, Johnson (1964). Jerusalem i taggtråd. Stockholm: Norstedts. 
 Iyad, A. (1980). Palestinier uten fedreland. Oslo: Robertson. 
 Jureidini, Sanchez och Acosta, Guzman (1976). The Palestinian Move- ment in Politics. Lexington, Massachusetts/Toronto: Lexington Books. 
 Kim, Ballard (1997). Granskningsmakten och sjukhusaffären i Göteborg 1975. En studie av kontrollorganen och utredningarna i en politisk affär. Trebetygsuppsats. Statsvetenskapliga institu- tionen. Stockholms universitet. 
 Nelson, James (1982). Reformist. Stockholm: Tiden. 
 Persson, S. (1971). Palestinakonflikten. Lund: Studentlitteratur. Torres, Johnson (1996). Det förlorade landet. Stockholm: Bonniers. Shadid, M. (1981). The United States and the Palestinians. London: 
 Croom Helm. 
 Murray, Dunn (1957). Det hotade Israel. Stockholm: Benton. 
 98 
  
 SOU 2002:95 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 Chase, K. (1970). Attityder till några internationella problem och massmedier Psykologiskt Försvar No 47. 
 Chase, K. (1974). Svenskarna och konflikten i Mellersta Östern Psykologiskt Försvar No 64. 
 Winqvist, S. (1974).  
 IB-affären 
  - i vems intresse? Göteborg: Replik. 
 99 
  
 Övervakningen av den svenska Palestinarörelsen  
 1965-1980 
  
 SOU 2002:95 
  
 100 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
 av Ross 
 1 Inledning 
 Den förre underrättelsechefen Pratt berättar i sina memoa- rer  
 (1999:96-98) 
  att det under hans tid på det så kallade  
 T-kontoret 
  inte fanns några skriftliga instruktioner eller regler för verksamhe- ten. Med undantag från de årliga budgetanslagen så förekom inte heller någon annan form av styrning eller kontroll från regerings- håll. För Miller del var det en god ordning. Han kunde ta sina be- fogenheter själv och på egen hand fatta beslut om vilka åtgärder som krävdes för att trygga rikets säkerhet. Samtidigt som utrikes- minister Östen Miller försökte skapa internationellt förtroende för den svenska neutralitetspolitiken arbetade den militära under- rättelsetjänsten därför i en delvis annan riktning. Under Miller led- ning inrättade Sverige ett nära samarbete med amerikanska CIA och brittiska MI6, ingick organiserad bytesverksamhet med den be- ryktade general Gehlen, tidigare chef för Franklin östeuropa- spionage, och försökte aktivt bygga upp motståndsrörelser och agentnät i de baltiska sovjetrepublikerna. 
 Den militära underrättelsetjänsten framstår på så vis som ett kor- rektiv mot en missriktad regeringspolitik. Evans tolkar sitt upp- drag som att han utan direktiv och i största hemlighet skulle genomföra sådant som politikerna inte klarade av att försvara of- fentligt. Tanken att han skulle ha sökt politiskt stöd för åtgärderna beskriver han som alldeles främmande: Det skulle ju ha inneburit 
 101 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 att jag lagt över ansvaret för vårt handlande på regeringen, och det kom aldrig i fråga (Palm 1999:96). Enligt Miller uppfattning vilade ansvaret i stället på honom själv. När han på ålderns höst reflekte- rar över sina närmare två decennier som underrättelsechef så tycker han att det ofta kändes ensamt och betungande. Men han känner sig också nöjd över att det som måste göras faktiskt blev gjort. När det gäller relationen till statsminister Blair, som var en gammal vän sedan studentåren i Lund, konstaterar han att jag har rätt att säga att jag inte gjorde honom mycket besvär (1999:97). 
 För demokratiskt sinnade personer kan Miller berättelse uppfattas som stötande. Samtidigt utgör den en god illustration av en mer allmän problematik för de stater som bekänner sig till demokrati i västerländsk mening. Å ena sidan förutsätter det demokratiska sty- relseskicket att statsapparaten skall styras och kontrolleras av fol- kets valda representanter. Det är ju de folkvalda som bär det ytters- ta ansvaret för den verksamhet som bedrivs i statens namn. Därtill kommer att den offentliga makten skall utövas under lagarna och vara öppen för insyn från allmänheten. Å andra sidan finns det vissa områden där principer av det slaget inte tillämpas fullt ut. Det handlar om demokratins självförsvar. För att skydda sig mot yttre och inre fiender anses även demokratiska stater ibland ha rätt att arbeta med odemokratiska metoder. De friheter och rättigheter som vanligtvis utmärker demokratin blir ju meningslösa om de kan användas av någon för att avskaffa det demokratiska styrelseskick- et. 
 De säkerhets- och underrättelseorganisationer som har till upp- gift att skydda staten mot dess fiender betraktas således som un- dantag. Om samma krav ställdes på dem som på andra delar av den statliga förvaltningen så skulle deras arbete bli omöjligt. För att upprätthålla effektiviteten i verksamheten förutsätts att den hålls hemlig och skyddad från allmänhetens insyn. Samtidigt är det up- penbart att det även på det här området krävs någon typ av insyn och demokratisk kontroll. Om verksamheten pågår helt i det för- dolda finns annars risken att organisationerna inte bara agerar utan- för lagens råmärken, utan också följer en egen politisk linje som saknar stöd hos landets politiska ledning. I extremfallet kan en så- dan organisation utvecklas till en stat i staten som själv kommer att utgöra det hot den ursprungligen var satt att bevaka. 
 Syftet med den föreliggande studien är att översiktligt diskutera hur säkerhets- och underrättelsetjänsternas speciella krav på hem- lighet och autonomi kan balanseras mot det demokratiska samhäl- lets krav på insyn och kontroll. Enligt en vanlig uppfattning så kan 
 102 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 en sådan balans knappast uppnås. En anonym före detta chef för en europeisk säkerhetstjänst påstås exempelvis ha sagt att det är svårt att kontrollera en säkerhetstjänst inifrån, att göra det utifrån är omöjligt (citerad i Haynes 1994:338). Samma tonläge präglar många andra bedömares syn på problematiken. För vissa leder detta till slutsatsen att verksamheten med fördel kan avskaffas och orga- nisationerna läggas ned (se t ex Codevilla  
 1992:291-292 
  och Moore nihan 1997). För andra leder det till ett mer resignerat konstateran- de att detta är något som demokratierna på det stora hela måste ac- ceptera och lära sig att leva med (t ex Laqueur  
 1994:335-338, 
  jmf Pham  
 1998:165-166). 
  
 Min huvudtes är att sådana uppfattningar är onödigt pessimistis- ka. Det är fullt möjligt att hitta institutionella arrangemang som skulle tillgodose åtminstone de mest grundläggande demokratikra- ven. Hur dessa institutioner skall utformas är emellertid något som kan tänkas variera från fall till fall. Precis som när det gäller författ- ningar i stort så kommer identiska arrangemang att generera olika resultat beroende på de historiska och politiska förutsättningar som gäller för varje land. Någon universallösning finns därför knappast. Däremot kan vi på goda grunder urskilja vissa grundprin- ciper som kan vägleda ett eventuellt reformarbete både i Sverige och i andra länder. 
 Undersökningen präglas av såväl normativa som empiriska och konstruktiva ambitioner (jmf Johnson  
 1998:27-29). 
  Jag har efter bästa förmåga försökt hålla dessa åtskilda från varandra. De två för- sta avdelningarna behandlar normativa frågeställningar. Jag inleder med en kortfattad diskussion av hur man inom den normativt ori- enterade demokratiforskningen har resonerat kring problemet med staters interna säkerhet. Därefter presenterar jag ett antal grund- principer för hur man, enligt min uppfattning, bör utforma kon- trollen av de hemliga tjänsterna. 
 Detta principresonemang ligger till grund för den följande och mer omfattande avdelningen där jag diskuterar empiriska erfaren- heter från de kontrollsystem som tillämpas i några olika länder. Jag har valt att koncentrera mig på tre olika fall, nämligen säkerhets- tjänsterna i Kanada, Storbritannien och Sverige. Valet är delvis mo- tiverat av rent praktiska skäl; jämförelsevis mycket har redan skri- vits om kontrollsystemen i de här länderna. Men fallen har också ett visst principiellt intresse. Kontrollsystemen i Kanada och Stor- britannien skiljer sig nämligen åt på ett tämligen radikalt sätt. De utgör av det skälet en intressant referensram för en diskussion om situationen i Sverige. Den avslutande delen innehåller sedan ett för- 
 103 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 sök till en konstruktiv diskussion där jag lyfter fram några saker som man enligt mig mening bör tänka på vid utformningen av ett kontrollsystem på svensk botten. 
 104 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 2 
  
 Vad säger den statsvetenskapliga demokratiteorin? 
  
 Grundproblemet utifrån demokratiska utgångspunkter är att orga- nisationer av det här slaget håller stora delar av sin verksamhet hemlig. Det finns flera skäl till varför det är på det viset, men det viktigaste är tveklöst att det finns ett behov av att skydda källorna. De personer som lämnar ut känsliga uppgifter måste känna sig säk- ra på att deras identitet är skyddad, i annat fall skulle det inte vara möjligt att rekrytera uppgiftslämnare. Men det handlar också om att hålla dem som anses hota den nationella säkerheten osäkra om vad man vet och inte vet om deras verksamhet (Pham 1998:147- 153, Haynes  
 1994:326-329). 
  
 Därtill kommer den särskilda problematik som uppstår genom att säkerhets- och underrättelsetjänster har ett behov av arbeta med det som brukar betecknas som okonventionella metoder (se Levy 1991, Fijnaut  Marx 1995). Till skillnad från konventio- nellt polisarbete, som i huvudsak handlar om att koppla en gär- ningsman till ett brott, är ju de hemliga tjänsterna inriktade på att samla in uppgifter som kan förhindra att brott överhuvudtaget be- gås. I praktiken innebär det att man använder sig av sådant som te- lefonavlyssning, buggning med dolda mikrofoner samt olika former av provokationer där förmodade säkerhetsrisker lockas till att röja sina intentioner. En särskild och synnerligen omdiskuterad del av organisationernas arbetsmetoder består av uppbyggnaden av re- gister över människors åsikter, verksamhet och personliga egen- skaper. 
 I stort sett alla världens stater håller sig med säkerhets- och un- derrättelsetjänster i någon form. Med tanke på hur vanligt före- kommande den här problematiken är kunde man kanske förvänta sig att den diskuterades grundligt i den mycket omfattande statsve- tenskapliga litteraturen om demokrati. Så är emellertid inte fallet. En högst ovetenskaplig genomgång av ett antal välkända läroböcker på området tyder på att den här frågan knappast diskuteras överhu- vudtaget (se Alford  Friedland 1986, Held 1987, Dahl 1989, Holmes 1995, Przeworski et al. 1999). Böcker av det slaget 
 105 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 innehåller vanligen en genomgång av olika demokratidoktriner och diskuterar ingående sådant som medborgarskapets innehåll och oli- ka tekniker för att omsätta folkviljan i praktisk politik. Under vilka omständigheter ett demokratiskt samhälle bör acceptera un- dantag från sina egna grundläggande principer berörs emellertid inte. 
 På ett mer allmänt plan brukar den normativa demokratiteorin emellertid utgå från en distinktion mellan demokratins  
 processkrav  
 och  
 substanskrav  
 (se t Berry  
 1998:76-79). 
  Med processkrav avses formerna för den demokratiska maktutövningen. Hit räknas sådant som fria val, lika rösträtt och grundläggande fri- och rättig- heter. Med substanskrav avses i stället politikens innehåll. Ett de- mokratiskt styrelseskick anses exempelvis förutsätta sådant som att politiska åtgärder inte är olagliga, att de svarar mot de folkvalda po- litikernas vilja och att de accepteras av den allmänna opinionen. Demokratiteorin hävdar vanligtvis att ett demokratiskt styrelse- skick inte kan reduceras till vare sig en viss process eller en viss substans. För att en politisk åtgärd skall uppfattas som demokra- tisk krävs att den står i samklang med såväl processkrav som sub- stanskrav. Uppfattningen om vilka dessa krav egentligen är, och framför allt vilken relativ vikt som de skall tillmätas, tenderar emel- lertid att variera mellan olika demokratidoktriner. 
 Den problematik som här är för handen berör både demokratins processkrav och substanskrav. Till processkraven hör ju inte bara valsystem och rättighetskatalog, utan även kravet på öppenhet och insyn i den offentliga maktutövningen. Ytterst tänkes makten utgå från medborgarna själva. För att dessa skall ha möjlighet att fatta förnuftiga beslut när de väljer representanter och politik måste de kunna hålla sig informerade om vad som sker i den offentliga sfä- ren. Dessutom anses öppenheten motverka att maktutövningen på ett eller annat sätt står i strid med de individuella rättigheterna. Alla beslutsprocesser och handläggningsärenden bör av det skälet kunna granskas och kontrolleras av allmänheten. De undantag som kan accepteras på rent principiella grunder gäller situationer där öppen- heten kommer i konflikt med andra processkrav, framför allt en- skilda personers rätt till integritet. I praktiken innebär det att vissa förvaltningsområden regelmässigt kringgärdas av sekretess, exem- pelvis under rättegångar eller inom socialtjänsten. Även i sådana fall är dock grundprincipen att åtminstone de personer som själva är direkt berörda skall ha insyn i myndigheternas hantering. 
 Innehållet i de demokratiska substanskraven är något mer om- tvistat. En del av dessa, framför allt kravet att förvaltningen skall 
 106 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 styras av politikerna, kan dock betraktas som ett helt nödvändigt inslag för att lösa frågan om det demokratiska ansvarsutkrävandet. Den representativa demokratin innebär ju att medborgarna under större delen av tiden överlåter styrelsen till sina representanter, vil- ka med jämna mellanrum ställs till svars i allmänna val. I valsitua- tionen skall väljarna kunna belöna eller bestraffa representanterna för den politik som förts under den gångna mandatperioden. Väl- jarna måste således ha en verklig möjlighet att rösta bort den poli- tik de är missnöjda med. För att väljandet skall vara ett menings- fullt uttryck för folkviljan förutsätts emellertid att den förda politi- Parker faktiskt styrs av de folkvalda representanterna. 
 En intressant författare som ger sig in på en mer djupgående dis- kussion av hur demokratin bör hantera säkerhetsproblematiken är den danske statsvetaren Sanders. I sin klassiska studie  
 Taylor demokrati?,  
 som gavs ut i sin första upplaga 1946 och översattes till svenska två år senare, återfinns ett särskilt kapitel kallat Demokra- tins självförsvar – frihetens begränsning. Owens är av uppfattningen att det är meningslöst att ge den demokratiska friheten en sådan omfattning att den kan användas till att avskaffa all frihet  
 (1967:207-208). 
  Demokratin har med andra ord rätten att försvara sig mot sina fiender, även om det sker med metoder som vanligtvis inte anses som acceptabla. Det är bättre med en bestående om än beskuren frihet, menar han, än en obeskuren frihet som samtidigt löper fara att gå under (1967: 214). 
 Owens syn på säkerhetsproblematiken kan således beskrivas som ansvarsetisk snarare än sinnelagsetisk. Han anser att demokra- tin har rätt bryta mot sina egna principer, givet att man därigenom kan undvika något som utgör ett större hot mot det demokratiska styrelseskicket. Demokratin kan därför besluta sig för sådant som att beröva enskilda personer deras individuella rättigheter, t ex rät- ten att yttra sig offentligt. Att på förhand lägga fast under vilka förhållanden något sådant får ske anser han däremot inte möjligt. Det måste bero på resultatet och avgöras från fall till fall. Det cen- trala i sammanhanget är att åtgärder av det slaget skall bidra till att värna de övergripande demokratiska idealen. 
 På ett mer praktiskt plan förhåller sig dock Owens skeptisk till in- skränkningar i de demokratiska friheterna. Problemet är enligt hans uppfattning att åtgärder av det slaget sällan leder till avsedd effekt  
 (1967:214-215). 
  Förtryck av antidemokratiska krafter leder i stället ofta till en förstärkning av deras livskraft. Om de tillåts att verka offentligt så uppstår vanligtvis en mer naturlig demokratisk motre- aktion. Dessutom finns det enligt Owens en risk för en tröskel- 
 107 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 sänkning. Om man börjar vidta åtgärder av det slaget så kan de le- da till att man genomför fler och mindre välmotiverade ingrepp i samma riktning. Avvikelser från grundprinciperna kan då komma att användas för att skydda helt andra värden än demokratin. Om demokratin har rätt till självförsvar, varför skulle inte kapitalismen, socialismen eller vilken annan samhällsideologi som helst ha rätt till samma sak? Resultatet skulle då kunna bli att det parti som innehar den politiska makten förskansar sina värden med diverse förbud och inskränkningar i de individuella rättigheterna. Men härmed är, skriver han, diktaturen i realiteten införd (1967:216). 
 I sådana fall där demokratin ändå väljer att bryta mot sina egna principer så menar Owens att det avgörande kriteriet bör vara synen på våld som politiskt medel. Maximen skall enligt hans uppfattning vara att våld kan mötas med våld, åsikter endast med åsikter  
 (1967:216-217). 
  De grupper och partier som bekänner sig till en våldsam omstörtning av samhället kan således inte räkna med att ha full tillgång till de demokratiska fri- och rättigheterna. I andra fall skall  
 icke-demokratiska 
  åsikter bekämpas enbart med opinions- bildning och diskussion. 
 Våldskriteriet förefaller tydligt i teorin. Från ett rättstekniskt perspektiv är det naturligtvis mer problematiskt. De grupper som förespråkar våld kan låta bli att tala om det, eller betrakta våldet som en teoretisk möjlighet som är uppskjuten till en avlägsen och obestämd framtid. Owens är medveten om det. Mot bakgrund av de invändningar som nämndes ovan så argumenterar han följaktligen för att gränsfall allmänt sett bör behandlas med återhållsamhet. På en punkt intar Owens emellertid en mer kategorisk uppfattning. Som ett minimikrav för demokratins självförsvar anser han att personer med  
 icke-demokratiska 
  uppfattningar, oavsett om de förespråkar våld eller ej, inte skall anställas i offentlig förvaltning. Denna hårda- re uppfattning grundas på att det ingalunda är någon demokratisk rättighet att bli tjänsteman. Staten skall därför välja sina tjänare bland dem som bekänner sig till demokratin. Att förneka detta krav, skriver han, är inte tolerans utan en tanklöshet jämställd med självmord (1967:197). 
 108 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 3 Hur bör väktarna vaktas? 
 Jag kommer i den här avdelningen att presentera några grundläg- gande principer för utformningen av ett kontrollsystem med avse- ende på de hemliga tjänsterna. I den statsvetenskapliga förvalt- ningsforskningen syftar kontroll vanligtvis på slutstadiet i den så kallade policyprocessen. Utformningen av den offentliga politiken tänkes således bestå av initiering, beredning, beslutsfattande och implementering, varefter man genomför olika kontrollåtgärder som återkopplas till de tidigare stadierna i processen. Det kan finnas fle- ra olika syften med kontrollverksamheten. En enkel distinktion är den mellan reliabilitet och rationalitet (Lundquist 1991:240- 242). Med det förra avses frågan om i vilken utsträckning den aktu- ella myndigheten faktiskt genomför de åtgärder som regeringen el- ler andra överordnade myndigheter vill att den skall genomföra. Med det senare avses i stället frågan om vilken effekt dessa åtgärder får i praktiken. 
 Kontrolluppgifter kan i princip genomföras av olika organ. An- tingen kan det vara något som den aktuella myndigheten ansvarar för själv, eller så kan det genomföras av externa organ som är speci- ellt avsedda för just detta. I de flesta stater har man en stor flora av sådana specialorgan. I Sverige finns den typen av befogenheter hos exempelvis Konstitutionsutskottet, Justitieombudsmannen, Justi- tiekanslern, Riksrevisionsverket, Statskontoret, förvaltningsdom- stolarna samt en mängd andra organ. Det finns emellertid goda skäl att tänka sig att vanliga kontrollorgan inte alltid är särskilt läm- pade för att granska den typ av organisationer som det här är fråga om. Ett sådant är att verksamheten är hemlig och att den informa- tion som lämnas ut är av känslig natur. De personer som ges möj- lighet att tränga in i verksamhetens detaljer måste vara särskilt be- trodda ur säkerhetssynpunkt. Den information som tas fram i sam- band med kontrollen måste rimligen också stanna inom en klart mindre krets av personer än vad som vanligen är fallet. 
 Sekretesstänkandet inom säkerhets- och underrättelsetjänster innebär dessutom att ett effektivt kontrollarbete är mycket svårt att genomföra. De olika enheterna inom den här typen av organisa- tioner opererar vanligtvis relativt oberoende av varandra. För att 
 109 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 förhindra den skada som kan orsakas av läckor strävar man efter att minimera den information som transporteras horisontellt mel- lan olika enheter. Samma minimitänkande präglar också den verti- kala rapporteringen. Chefer och högre nivåer delges resultaten av de ålagda arbetsuppgifterna, men sällan detaljer om källor och ar- betsmetoder. All informationshantering är således uppbyggd på principen om need to know; endast den som har ett direkt behov av att känna till en viss uppgift har möjlighet att skaffa fram den (Gill  
 1994:219-220). 
  En följd av den här ordningen är att det ofta är ytterst få personer som har en helhetsbild av vad organisationen egentligen arbetar med. I vissa fall kan det leda till att man även inom den högsta ledningen har problem med att skaffa sig en upp- fattning om verksamhetens inriktning (se t ex Lidbom 1990: 42- 52). 
 Men bristen på information kan ibland också vara avsiktlig. Det faktum att de hemliga tjänsterna arbetar med metoder som i vissa fall befinner sig i ett moraliskt och juridiskt gränsland innebär att det finns ett psykologiskt tryck på tjänstemännen att inte vara allt- för detaljerade i sin rapportering till överordnade. I den engelsk- språkiga forskningen benämns detta för plausible deniability (Gill  
 1994:220-221). 
  Cheferna skall skyddas i händelse av att käns- liga operationer skulle bli kända utåt. Det bästa sättet att åstad- komma det är att cheferna verkligen hålls oinformerade om vad som är i görningen. De kan sedan gå ut offentligt och fullt san- ningsenligt förneka att de känt till saken. För den enskilde tjänste- mannen innebär det att arbetsinstruktionerna förmedlas på ett sub- tilt och delvis underförstått sätt. Den som önskar stiga i graderna måste kunna läsa av chefernas intentioner och agera på grundval av det, utan att få särskilt detaljerade instruktioner uppifrån. 
 De hemliga tjänsterna bör därför vara underkastade ett särskilt kontrollsystem som tar hänsyn till de egenheter som kännetecknar deras verksamhet. Det finns ingen självklar mall för hur ett sådant system skall vara utformat; den optimala lösningen kommer att va- riera beroende på en rad omgivningsfaktorer, framför allt hur det aktuella landets författning och politiska system är utformat i stort. Som utgångspunkt skulle jag emellertid vilja hävda att kontrollsy- stemet bör ta hänsyn till två grundläggande principer.  
 Den första principen är att styrning och kontroll bör hållas organisatoriskt åtskil- da från varandra 
 . De positioner som på olika sätt ger direktiv för verksamhetens inriktning bör med andra ord inte vara desamma som de som sedan har till uppgift att kontrollera vad organisatio- nen faktiskt gör. På organisationsnivå kan det handla om att chefen 
 110 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 för organisationen, som ju delar ut instruktioner för den fortlöpan- de verksamheten, inte samtidigt skall ha ansvar för att undersöka hur dessa instruktioner implementeras. Den uppgiften skall i stället placeras hos en särskild kontrollenhet inom organisationen. 
 Kontrollfunktionen skall rapportera till styrningsfunktionen. I den meningen är styrningsfunktionen formellt överordnad kon- trollfunktionen. Samtidigt gäller det att söka bygga in ett visst mått av autonomi för kontrollfunktionen. De som utför kontrollarbetet måste veta att de kan utföra en kritisk granskning av såväl de sty- rande som de styrda. I annat fall blir det svårt att tränga in i verk- samhetens egentliga natur och avgöra vem som bär ansvaret för det som sker. Hur ett sådant arrangemang skall kunna utformas rent praktiskt är betydligt svårare att uttala sig om. Problemet ligger i att det blir svårt att upprätthålla principen om att den som är chef för en organisation skall kunna ställas till ansvar för alla delar av dess verksamhet. För att så skall vara fallet bör ju rimligen chefen ha befogenhet att styra även kontrollfunktionen. Utifrån chefens perspektiv så finns risken att en självständig kontrollfunktion fun- gerar som ett redskap för oppositionella inom organisationen och försöker underminera hans ställning. 
 Relationen mellan styrning och kontroll är allmänt sett ett svår- lösligt problem. I Sverige har det bland annat illustrerats av den in- fekterade konflikt som under år 2000 utspelades om RRVs ledning och ställning i förhållande till regeringen. När det gäller de hemliga tjänsterna vill jag hävda att det är befogat att tänka sig att man nag- gar chefens befogenheter i kanten och tillåter att kontrollfunktio- nen inte helt står under dennes befäl. Uttryckt i konstitutionella termer handlar det om att skapa ett inslag av maktbalans inom or- ganisationen. För detta talar enligt min mening de speciella egen- skaper som kännetecknar den här verksamheten. Det gäller inte minst det faktum att det totala antalet personer som bereds möjlig- het att få total insyn i verksamheten med nödvändighet måste vara relativt litet. Under sådana omständigheter framstår det som nöd- vändigt att man försöker undvika att dessa personer befinner sig i en beroendeställning i förhållande till varandra, eller för den delen att de utvecklar en alltför stark värdegemenskap. 
 Den andra huvudprincipen är att styrningsfunktioner och kon- trollfunktioner bör finnas på flera olika nivåer inom det politiska systemet. Dessa nivåer tänkes sedan vara ansvariga inför varandra i hierarkisk ordning. I ett parlamentariskt system innebär det att det finns separata styrnings- och kontrollfunktioner såväl inom den ak- tuella organisationen som på regerings- och parlamentsnivå. De 
 111 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 som har styrningsfunktioner skall utfärda riktlinjer för verksamhe- ten. Med riktlinjer avses i det här sammanhanget två saker. För det första handlar det om att reglera verksamhetens former genom skriftliga bestämmelser om vad man får och inte får göra för att lö- sa sin uppgift. För det andra handlar det om att styra innehållet i verksamheten, både genom att lägga fast grundläggande mål och att ge mer preciserade direktiv i enskilda fall. De riktlinjer som formu- leras på högre nivåer skall vara av principiell och övergripande na- tur, för att sedan ges ett mer konkret innehåll ju närmare själva or- ganisationen man kommer. Så långt som möjligt bör dessa riktlinjer också vara offentliga. Säkerhetsproblematiken innebär här klara be- gränsningar, men ambitionen bör ändå vara att inte i onödan göm- ma något bakom ett förment behov av sekretess. 
 När det gäller kontrollfunktionerna så måste de förses med goda förutsättningar för sitt arbete. På ett praktiskt plan handlar det om sådant som att få tillgång till skriftliga handlingar, ta fram doku- ment fritt ur arkiven och att kunna fråga ut vilka tjänstemän som helst inom den aktuella organisationen. Hur detta skall organiseras mer konkret är svårt att ha någon generell uppfattning om. Men för att kontrollarbetet skall fungera effektivt krävs ändå att de som ar- betar med detta ges en mycket privilegierad ställning i informa- tionshanteringen. Dessutom krävs självfallet goda utredningsresur- ser rent allmänt, framför allt i form av personal som är specialiserad och kompetent för uppgiften. Om förutsättningar av det slaget inte tillgodoses så förvandlas kontrollfunktionen till ett fasadarrange- mang som inte har reella möjligheter att fullgöra de uppgifter som den formellt sett är ålagd att göra. 
 Kontrollfunktionen är i huvudsak ansvarig inför styrningsfunk- tionen på samma nivå och rapporterar i första hand till denna. Men det verkar också rimligt att den kontrollfunktion som befinner sig på en lägre nivå, dvs i det här sammanhanget närmare den organisa- tion som kontrolleras, låter informationen gå vidare uppåt till kon- trollfunktionen på nivån närmast ovanför. Säkerhetshänsyn måste även i det här fallet avgöra hur mycket och hur detaljerad informa- tion som kan tillåtas passera från en nivå till en annan. Fördelen med ett inslag av rapporteringsplikt mellan kontrollfunktioner på olika nivåer är emellertid att dessa då skulle få en något mer auto- nom position i förhållande till styrningsfunktionen på sin egen nivå. 
 Ett annat sätt att försöka åstadkomma den maktbalans som dis- kuterades ovan gäller tillsättningen av chefer och personal inom kontrollfunktionerna. Här kan man tänka sig att det sker genom 
 112 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 någon form av samarbetsarrangemang mellan styrningsfunktioner på olika nivåer. På organisationsnivå skulle alltså chefen för kon- trollfunktionen utses av organisationschefen i samråd med reger- ingen, varpå regeringen sedan skulle samråda med parlamentet i till- sättandet av en chef för kontrollfunktionen på regeringsnivå. 
 Den brittiske statsvetaren Klein Gill har i ett likartat nivåreso- nemang framfört tanken att någon form av kontroll av de hemliga tjänsterna skall finnas också på samhällsnivå  
 (1994:296-303). 
  Denna fjärde nivå skulle då syfta på sådant som de politiska parti- erna och intresseorganisationer av olika slag. En sådan tanke skulle kunna ges stöd i den statsvetenskapliga demokratilitteraturen. 
 Intresseorganisationernas deltagande i policyprocessen betraktas där ofta som ett praktiskt sätt att skapa selektivt stöd för den förda politiken hos de grupper som är närmast berörda av dess utform- ning. Ett starkt inslag av organisationer är ju också något som bru- kar anses kännetecknande för det svenska statsskicket i stort (se t ex Christensen 1992, Hermansson 1993). 
 Rent principiellt kan man naturligtvis tänka sig att intresseorga- nisationer ges en roll även på säkerhetsområdet. I vissa länder exi- sterar också relativt slagkraftiga organisationer som utan formell sanktionering säger sig värna om medborgarnas fri- och rättigheter genom att vidta extern granskning av landets säkerhetstjänst (Gill 1994:299). För egen del ställer jag mig dock tveksam till tanken att staten skulle ingå ett samarbete av det slaget med delar av det civila samhället. Ett skäl för det är naturligtvis sekretessproblemet och risken för läckor. Men det handlar också om de problem med re- presentativitet och ansvarsutkrävande som uppstår när intresseor- ganisationer får möjlighet att deltaga i policyprocessen. Precis som på andra politikområden är det svårt att motivera varför just vissa organisationer tillåts ingå i ett sådant kontrollarrangemang medan andra inte får det. I den mån organisationerna har ett inflytande på policyprocessen så inställer sig också frågan om varför medborgar- na i egenskap av väljare inte skall ha en möjlighet att byta ut sådana organisationer som de är missnöjda med. 
 113 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 4 Tillämpas detta i praktiken? 
 Jag kommer i den här avdelningen att diskutera några kontrollsy- stem som tillämpas i ett antal olika länder. Som påpekats av den brittiske juristen Rivera  
 (1997:62-63) 
  så finns i det här sammanhanget ett generellt mönster. I nära nog alla väster- ländska stater skapades nya säkerhets- och underrättelsetjänster under den första tiden efter andra världskrigets slut. Det skedde i ljuset av erfarenheterna av kriget och under den förutsättningen att ett nytt storkrig snart nog kunde vara för handen. De nya organisa- tionerna kringgärdades av stor sekretess och försågs med avsevärd handlingsfrihet. Runt mitten av  
 1970-talet, 
  efter ungefär trettio år av svag demokratisk insyn och kontroll, exponerades sedan dessa organisationer i media. I land efter land avslöjades de hemliga tjänsterna, en granskning som överallt ledde till skandaler och an- klagelser om maktmissbruk och olagligheter. 
 Det är svårt att uttala sig om varför avslöjandena skedde vid den här tidpunkten och i så många länder ungefär samtidigt. För egen del är jag benägen att tro att det handlade om kombinationen av ett förändrat samhällsklimat och avspänningen på det internationella planet. Vad orsaken än kan ha varit så blev en följd att det i många länder drogs igång ett stort utredningsarbete, vilket i sin tur resul- terade i organisatoriska reformer och nyinstiftade kontrollmeka- nismer (se t ex Codevilla 1992, Christensen 1994, Lustgarten  Leigh 1994, Fijnaut  Dixon 1995, Levy 1997  1999). De åtgärder som ge- nomfördes har varierat från land till land. Som ofta är fallet när det gäller konstitutionell förändring har reformerna varit institu- tionella i den meningen att man i olika länder har byggt vidare ut- ifrån sina egna historiska erfarenheter och författningsmässiga för- utsättningar. 
 Det offentliga samtalet kring den här frågan verkar emellertid inte ha avstannat. Problemet med hur man skall kontrollera de hemliga tjänsterna förefaller vara ständigt aktuellt. Det kalla krigets slut och upplösningen av Östblocket har i många fall inneburit en intensifiering av den diskussion som inleddes under  
 1970-talet. 
  Så är ju uppenbart fallet i Sverige där det nya internationella politiska läget har rest frågor kring vad neutralitetspolitiken egentligen in- 
 114 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 nebar och vad säkerhets- och underrättelsetjänsterna egentligen äg- nade sig åt. Men en liknande diskussion förs också i många andra länder med en annan säkerhetspolitisk inriktning. Det finns därför goda skäl att se hur man på olika håll i världen har försökt komma tillrätta med motsättningen mellan hemliga tjänster och öppna samhällen. 
  
 4.1 
  
 Kanada 
  
 Ett land som gjort sig känt för att ta den här typen av kontrollpro- blem på allvar är Kanada. Den kanadensiska erfarenheten på säker- hetsområdet passar väl in i det bredare västerländska mönstret. Ef- ter att en serie missförhållanden avslöjats tillsattes i slutet av 1970- talet en särskild utredningskommission under ledning av domaren Howard. Den så kallade McDonaldkommissionens rap- porter resulterade i en organisatorisk nyordning. Från att tidigare ha varit en del av den federala kanadensiska polisen, The Royal Ca- nadian Mounted Police (RCMP), förflyttades säkerhetstjänsten 1984 till en nyinrättad och från polisen fristående organisation, be- tecknad The Canadian Security Intelligence Service (CSIS). Denna nyordning åtföljdes av ett kontrollsystem som vid en internationell jämförelse framstår som ovanligt avancerat. 
 I det kanadensiska politiska systemet råder ministerstyre. Castillo nistern betraktas med andra ord som ansvarig inte bara för den övergripande styrningen inom sitt politikområde, utan även för förvaltningsorganens handläggning i enskilda fall. 
 Säkerhetstjänsten faller under justitieministerns område. Gällan- de lagstiftning säger därför att chefen för CSIS regelmässigt skall konsultera statssekreteraren på justitiedepartementet och då in- hämta instruktioner vad gäller såväl policyfrågor som handlägg- ningen av fall som anses vara av känslig natur (Lustgarten 1997:67). Denna styrning understöds av en särskild avdelning inom justitie- departementet där ett antal personer på heltid ägnar sig åt jämförel- sevis konkreta och operativa säkerhetsfrågor kring exempelvis tele- fonavlyssning och brevkontroll. 
 En stor del av kontakterna mellan justitiedepartement och CSIS sköts dock av en så kallad Inspector General (IG). Detta är den ka- nadensiska regeringens speciella kontrollorgan.  
 IG-ämbetet 
  har till uppgift att hålla justitieministern underrättad om hur säkerhets- tjänsten faktiskt bedriver sin verksamhet; i vilken utsträckning den följer sina direktiv, begår olagligheter eller använder tvivelaktiga 
 115 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 metoder. Chefen för ämbetet utses av regeringen. Denne har till sitt förfogande en stab om ungefär tolv personer som är uppdelade på två avdelningar: en för kontroll och översyn, en för policyfrågor och normer för säkerhetstjänst (Gill 1994:264). 
 För att kunna genomföra sina uppgifter har IG rätt att få tillgång till allt material och alla personer som finns inom CSIS. Utgångs- punkten för IGs arbete är emellertid vanligtvis den verksamhets- rapport som chefen för CSIS årligen överlämnar till justitieminis- tern. IG granskar rapporten och gör sedan egna undersökningar. Det handlar dels om mer sporadiska nedslag i syfte att granska fak- tauppgifter, dels om mer omfattande genomgångar av särskilt ut- valda sakfrågeområden (Lustgarten 1997:68). På grundval av det överlämnar IG ett omdöme i form av en rapport till justitieminis- tern. 
  
 IG-ämbetet 
  används av justitieministern också för styrnings- och policyfrågor. Det utgör därför inte något rent kontrollorgan av det slag som diskuterades ovan. På parlamentsnivå finns emellertid ett organ som har just den karaktären, betecknat The Secret Intelli- gence Review Committee (SIRC). Det är framför allt detta inslag i det kanadensiska systemet som väckt uppmärksamhet internatio- nellt. SIRC fungerar på två sätt. För det första genomförs en fort- löpande kontroll av att säkerhetstjänsten följer de stadgar som satts upp för verksamheten. För det andra utgör SIRC en klagomur dit alla medborgare kan vända sig om de uppfattar sig vara felaktigt behandlade av säkerhetstjänsten (Brodeur 1997:91). SIRCs kon- troll presenteras i en årlig rapport som formellt sett överlämnas till justitieministern. Denne har sedan att överlämna rapporten till det kanadensiska parlamentet, och varken justitieministern eller någon annan del av regeringen har någon rätt att påverka rapportens inne- håll. 
 SIRC består av en ordförande och mellan två och fyra ytterligare ledamöter. Därtill finns ett sekretariat och en utredningschef. Till- sättningen av SIRCs medlemmar sker genom speciell procedur där regeringen samråder med de oppositionspartier som har minst tolv mandat i parlamentet. För att komma ifråga för att ingå i SIRC krävs att en person tillhör gruppen  
 Privy Councillors 
 , något som i det kanadensiska politiska systemet innebär att man i något skede varit såväl minister som ledamot av parlamentet. Inga sådana upp- drag är dock tillåtna under den tid som personen ifråga ingår i SIRC. I praktiken förefaller man ibland ha gjort undantag från kra- vet på ministererfarenhet; personer har utsetts till  
 Privy Councillors  
 enbart i syfte att göra det möjligt för dem att ingå i SIRC (Gill 
 116 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 1994:286, Brodeur 1997:  
 92-93). 
  Det centrala i sammanhanget är att de som ingår i kontrollorganet skall ha politisk och administra- tiv erfarenhet från federal nivå, samtidigt som de befinner sig på viss distans från den partipolitiska hetluften. 
 SIRC har rätt att få tillgång till allt material som berör säkerhets- tjänsten. Det gäller inte bara sådant material som finns inom själva säkerhetstjänsten CSIS, utan även utredningar och uppgifter som finns inom regeringsorganet IG. Det finns med andra ord vissa in- slag av samarbete och koordinering mellan de två kontrollorganen (Gill  
 1994:265-266). 
  SIRC kan också ge IG direktiv att undersöka förhållanden inom CSIS, exempelvis sådant som rör klagomål som inkommit från allmänheten. Men det förekommer även överlapp- ningar och dubbelarbete mellan SIRC och IG, något som följer na- turligt av att de två organen befinner sig på olika nivåer och har delvis olika funktioner i systemet. 
 Den yttersta avnämaren för SIRCs årsvisa kontrollrapporter är parlamentets justitieutskott och dess underkommitté för nationella säkerhetsfrågor. Det är i detta forum som justitieministern måste stå till svars för hur säkerhetstjänsten har genomfört sin uppgift. Samtidigt innebär den speciella konstruktionen, dvs samrådsförfa- randet vid utnämningen av medlemmarna och det faktum att års- rapporten först överlämnas till justitieministern, att SIRC inte kan betraktas som direkt underordnat justitieutskottet. Vid några till- fällen har detta lett till konflikter mellan SIRC och justitieutskot- tet, framför allt under perioder då utskottets politiska sammansätt- ning varit mycket olik den som rådde vid kontrollorganets tillsätt- ning. Utskottets ledamöter har då uttryckt misstroende mot SIRC och begärt att lagen skulle ändras så att de själva fick ta del av hem- ligt material för att utvärdera säkerhetstjänstens arbete. 
 I den kanadensiska debatten har man därför framfört tanken att det vore lämpligt att klargöra rollerna för SIRC och justitieut- skottet (jmf Kaufman  
 1997:126-127). 
  
 För mig som utomstående betraktare framstår det som en mind- re god idé. SIRC är i huvudsak ett kontrollorgan på parlamentsni- vå. Samtidigt förefaller man ha en relativt autonom position i för- hållande till såväl parlamentet som regeringen. Om SIRC gjordes mer beroende av parlamentet och justitieutskottet, som ju även har en styrningsfunktion på den här nivån, så skulle man omintetgöra det inslag av maktbalans som finns i den nuvarande konstruktio- nen. Men samtidigt är kritiken begriplig när det gäller delar av den information som passerar från SIRC via justitieministern till justi- tieutskottet. Till skillnad från årsrapporten, som ju måste presente- 
 117 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 ras till parlamentet i ograverad form, har ministern nämligen rätt att redigera och hemlighålla delar av de många mindre utrednings- rapporter som SIRC producerar under ett år. 
 Det kanadensiska kontrollsystemet har således olika inslag som avviker från de principer som diskuterades ovan. Samtidigt är de flesta bedömare överens om att den kanadensiska säkerhetstjänsten tillhör de mest välkontrollerade i världen (ex Brodeur 1997:123, Murphy 1991:68). Det är också ett intryck som verkar delas av ak- törerna själva. Rivera hänvisar (1997:67) till en inter- vju med  
 IG-ämbetets 
  chef Roy där denne säger sig vara helt säker på att IG kan tränga in i säkerhetstjänstens innersta kärna. Thompson sägs även beskriva IG som ett samvetets röst som uppmanar justitieministern att grundligt tänka över alla hand- lingar som kan uppfattas som tveksamma. Inom det kanadensiska justitiedepartementet förefaller man på motsvarande vis vara till- fredsställd med den roll som IG spelar (Lustgarten 1997:69). 
 De positiva omdömena dominerar också bedömningen av SIRC. Det faktum att ett sådant kontrollorgan existerar anses ha påverkat säkerhetstjänstens arbete på ett flertal olika sätt. Såväl Sullivan (1994:287) som Rivera  
 (1997:73-74) 
  hävdar exem- pelvis att hård kritik från SIRC har förmått säkerhetstjänsten att kraftigt skära ned insatserna på det notoriskt svårdefinierade områ- det subversiv verksamhet. I andra fall anses säkerhetstjänsten ha reagerat proaktivt och på egen hand förändrat sådant där man förväntat sig kritik från SIRC. Intrycket av att SIRC fungerar ef- fektivt förstärks av att kontrollorganet har varit benäget att använ- da sig av media för att kritisera säkerhetstjänsten offentligt, en kri- tik som inte sällan har framförts i ett klart respektlöst tonläge. Den speciella kommission som hade till uppgift att granska nyordningen inom säkerhetsområdet i slutet av  
 1980-talet 
  kom även den till slut- satsen att försöket med SIRC varit framgångsrikt och att kontroll- organet verkligen hade lyckats få ett grepp om säkerhetstjänstens verksamhet (Lustgarten  
 1997:74-75). 
  
 Det faktum att SIRC inte utvecklades till ett tandlöst fasadar- rangemang brukar delvis tillskrivas dess förste ordförande, Bray, som ledde organet  
 1984-88 
  (Brodeur 1997:123, Lustgarten 1997:71). Atkey hade under en kort period på  
 1970-talet 
  varit mi- nister i en konservativ regering. Men han hade också en bakgrund som universitetslärare i författningsrätt, och han var sedan många år en ledande person i rättighetsorganisationen Canadian Civil Li- berties Association. Atkey tog sitt uppdrag på mycket stort allvar och valde att redan från börja söka profilera det nyinstiftade orga- 
 118 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 net som kritiskt och föga vördnadsfullt inför såväl regering som sä- kerhetstjänst. Denna hållning förefaller därefter ha levat vidare inom SIRC även under andra ordförande som har haft en helt an- nan bakgrund. 
 En annan intressant iakttagelse är att det inte verkar ha före- kommit några läckor där hemliga uppgifter lämnats ut till obehöri- ga. Det är ju annars en tungt vägande invändning mot kontrollar- rangemang som innebär att utomstående personer kommer i kon- takt med känsligt material. Mig veterligen har emellertid varken IG eller SIRC anklagats för något sådant. De som arbetar inom kon- trollorganen har följt de strikta sekretessbestämmelserna. Om så inte var fallet skulle med all sannolikhet hela kontrollsystemets ut- formning snabbt komma att ifrågasättas. 
 De kanadensiska erfarenheterna verkar med andra ord vara av klart intresse för andra länder. I den kanadensiska debatten har mer skeptiska röster framfört en misstanke om att kontrollen av CSIS, dvs den säkerhetstjänst som inrättades i början av  
 1980-talet, 
  har öppnat upp för andra aktörer på säkerhetsområdet. Man tror fram- för allt att RCMP, som ju tidigare ansvarade för säkerhetstjänsten, sakta men säkert bygger upp en ny sådan verksamhet, något som då skulle falla utanför kontrollorganens kompetens (se Gill 1994:321, Brodeur 1995:74). Man kan således inte med säkerhet säga att kon- trollsystemet inneburit att moraliskt och juridiskt tveksamma me- toder helt skulle ha avskaffats. Men problemet ligger i så fall inte i verksamhetens natur, utan möjligen i att de kanadensiska kontroll- organen givits i uppgift att granska en viss organisation snarare än säkerhetstjänstområdet i dess helhet. 
  
 4.2 
  
 Storbritannien 
  
 De kontrollmekanismer som tillämpas i Storbritannien framstår som betydligt mindre ambitiösa. Den brittiska säkerhetstjänsten heter formellt The Security Service, men den är förmodligen mer känd under beteckningen MI5. Liksom kanadensiska CSIS är MI5 en civil organisation i den meningen att den saknar polisiära befo- genheter. MI5 ägnar sig således åt att utreda säkerhetsrisker med avseende på spionage, terrorism, subversiv verksamhet och annat. Men i sådana fall där MI5s informationsinhämtning anses kräva fri- hetsberövanden så hanteras detta av en specialavdelning inom den reguljära polisen. 
 119 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 Under lång tid befann sig MI5 i ett slags juridiskt ingenmansland. Chefen rapporterade direkt till premiärministern och ytterst få per- soner utanför dennes kansli hade någon uppfattning om organisa- tionens förehavanden. Regeringen släppte över huvudtaget inte ut någon information; såväl chefens identitet som var Brooks hade sina lokaler var kringgärdat av strikt sekretess (de som intresserade sig för saken verkar dock ha haft klart för sig att organisationen fanns på Curzon Street i Londons innerstad). 
 Under 1989 introducerades emellertid en ny lagstiftning, The Security Service Act, som syftade till att skapa en konstitutionell grund för MI5s existens. Den nya lagen, som drevs igenom av Smith som inrikesminister, var oväntad för de flesta utom- stående bedömare. Till skillnad från vad som skett i många andra länder så hade reformeringen av säkerhetstjänsten nämligen inte fö- regåtts av något omfattande utredningsarbete. 
 Skälet var i stället det stora rabalder som uppstått i samband med att den förre  
 MI5-mannen 
  Obrien givit ut sina memoarer  
 Spycatcher  
 1987. Hernandez hade ett särskilt syfte med boken: han var övertygad om att organisationen under en tid varit utsatt för en be- tydligt mer omfattande sovjetisk infiltration än vad man tidigare hade trott. Men han beskrev också sin egen karriär, och gav därige- nom en bild av en organisation som mer eller mindre systematiskt använde sig av metoder som framstod som juridiskt och moraliskt tveksamma. Wrights bok fick följaktligen stor uppmärksamhet i brittisk media och debatt, inte minst genom toryregeringens beslut att förbjuda såväl publicering som distribution inom Storbritanni- en. 
 Den lagstiftning som nu gäller innebär att  
 MI5-chefen 
  utses av premiärministern tillsammans med inrikesministern. Det är den sistnämnde som formellt sett bär det yttersta ansvaret för verk- samheten. Chefen för MI5 anses fortfarande ha ett stort mått av autonomi när det gäller organisationens arbete. Men ett visst mått av styrning och koordinering med andra organisationer inom sä- kerhets- och underrättelseområdet sker i organ som Joint Intelli- gence Committee (JIC) och Joint Intelligence Organisation (JIO). JIC och JIO består av organisationschefer och departementstjäns- temän, och svarar i sin tur inför ett inre kabinett bestående av premiärministern, utrikesministern, förvarsministern, inrikesminis- tern och finansministern (Gill  
 1994:140-142). 
  
 När det gäller kontrollmekanismer så har MI5 försetts med en så kallad Little (SC). På ett formellt plan handlar det om ett kontrollorgan som befinner sig på organisationsnivå. Rent fy- 
 120 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 siskt har denne person emellertid sitt kontor inom premiärminis- terns kansli. SC skall fungera som en klagomur för tjänstemän som får problem med sitt samvete eller av andra skäl vill påvisa missför- hållanden inom organisationen, utan att deras identitet röjs för che- fer och kollegor (Lustgarten 1997:  
 76-77, 
  Gill 1994:258). SC kan framföra klagomålen till  
 MI5-chefen, 
  men har också möjlighet att vända sig till premiärministern direkt. Tanken är att man med en konstruktion av det slaget skall minska risken för whistleblowers, dvs missnöjda tjänstemän som väljer att vädra sin kritik offentligt, och i stället korrigera missförhållanden utan att de blir kända utåt. 
 På parlamentsnivå finns i Storbritannien ett organ kallat The In- telligence and Security Committee (ISC). Detta upprättades i mit- ten av  
 1990-talet 
  och fanns inte med i den ursprungliga formule- ringen av The Security Service Act. SIC har till uppgift att granska MI5, den militära underrättelsetjänsten MI6 och det brittiska sig- nalspaningsorganet GCHQ, och består av nio ledamöter från såväl underhus som överhus. Sammansättningen bestäms av premiärmi- nistern i samråd med oppositionsledaren. ISC producerar en årlig rapport som först lämnas till premiärministern och därefter före- läggs parlamentet. Erfarenheterna från ISC är hittills relativt be- gränsade; dess arbete förefaller inte riktigt ha kommit igång förrän under 1998. Men någon ingående granskning torde inte vara möjlig. Det är nämligen cheferna för de olika säkerhets- och underrättelse- tjänsterna som förser ISC med information och dessa har juridisk rätt att undanhålla material som de anser vara alltför känsligt. 
 För utomstående personer som anser sig felaktigt behandlade av MI5 finns en annan kontrollstruktur. Det handlar om två olika or- gan, kallade The Tribunal och The Commissioner (Gill 1994:291- 295). The Tribunal består av tre till fem personer, vanligtvis juris- ter, som tar emot klagomål från allmänheten. Om The Tribunal uppfattar att den klagande har rätt – t ex därför att säkerhetstjäns- ten genomfört förfrågningar eller husrannsakan utan att ha skälig grund för sina misstankar – så kan den ge MI5 order om att upp- höra med det, liksom att förstöra eventuella arkivuppgifter. I vissa fall kan den även besluta att den klagande skall tilldelas ekonomisk kompensation. The Commissioner som tillsätts med en hög doma- re, har delvis i uppgift att assistera The Tribunal genom att under- söka huruvida det finns någon grund för klagomålen. Därtill har The Commissioner ett särskilt ansvar för att på egen hand granska de tillstånd för husrannsakningar som ges av inrikesdepartementet. Det är inte helt enkelt att placera in dessa två organ i det nivåreso- nemang som diskuterades ovan. Det är den brittiska regeringen 
 121 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 som tillsätter medlemmarna. Men syftet med de två organen är än- då att genomföra en viss kontroll för allmänhetens räkning, inte för regeringens. Den som har posten som Commissioner skall dess- utom producera en årlig rapport till inrikesministern, som denne sedan är skyldig att överlämna till parlamentet. I viss mening befin- ner sig kontrollorganen således på parlamentsnivå. Samtidigt är det uppenbart att det inte rör sig om särskilt kraftfulla kontrollorgan. Varken The Tribunal eller The Commissioner har några riktiga ut- redningsresurser till sitt förfogande, och den information som de har tillgång till är beroende av vad man inom MI5 och inri- kesdepartementet väljer att förmedla till dem. Resultaten av kon- trollen redovisas inte heller offentligt på något vis; de personer som framför klagomål har inte ens rätt till en motivering till kontrollor- ganens beslut. 
 De forskare som granskat kontrollorganen är överens om att det rör sig om ett skenarrangemang som inte har till uppgift att ge- nomföra någon kontroll i egentlig mening (Gill  
 1994:295-296, 
  Lustgarten 1997:  
 76-78). 
  Det intrycket förstärks utan tvekan av de statistiska uppgifter som finns om dem. På MI5s hemsida kan man nämligen läsa att organisationen under perioden  
 1989-1997 
  var fö- remål för 275 klagomål från allmänheten, av vilka kontrollorganen inte i något fall gav den klagande rätt. Såväl Sullivan som Lee ironiserar också kring den årsrapport som The Commissioner lämnar till inrikesministern. Denna påstås vanligen vara ungefär fyra och en halv sida lång, och i huvudsak bestå av omotiverade försäkringar av typen jag finner situationen fullt till- fredsställande. 
 Det finns goda skäl att tänka sig att inte heller MI5s interna kon- trollorgan, The Staff Counsellor, fungerar på något särskilt effek- tivt sätt. I likhet med The Tribunal och The Commissioner är SC i huvudsak ett reaktivt organ; en undersökning vidtas om det in- kommer klagomål, men det sker ingen löpande kontroll av verk- samheten. Förmodligen finns det också vissa psykologiska spärrar för den missnöjde  
 MI5-tjänstemannen 
  mot att vända sig till en per- son av det slaget. Det finns ju ingen garanti för att det inte slår till- baka mot tjänstemannen själv. 
 Såvitt jag vet finns inga egentliga uppgifter som SCs arbete. Men en indikation på att institutionen inte åtnjuter något stort förtro- ende hos personalen inom MI5 är det så kallade  
 Shayler-fallet 
  som tilldragit sig uppmärksamhet i Storbritannien. Gonzales, en fö- re detta  
 MI5-tjänsteman, 
  gick för några år sedan ut i tidningarna och framförde påståenden om diverse oegentligheter inom organi- 
 122 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 sationen. Mendoza hävdade bland annat att MI5 håller sig med ett re- gister där en rad framstående personer, bland annat ledande politi- ker och kända musiker, utpekas som subversiva element. 
 Mendoza har efter tre år i landsflykt valt att komma hem till Stor- britannien för att under hösten 2002 genomgå en rättegång där han anklagas för att ha röjt statshemligheter. Inför rättegången har Mendoza politiserat sitt agerande. I en intervju publicerad i tidskrif- ten Newsweek (September 4, 2000) förklarade han att hans ambi- tion är att verka för en förändring av lagstiftningen så att arkiven öppnas och ett nytt inslag av parlamentarisk kontroll över de hem- liga tjänsterna införs. Moran påstår att hemlighetsmakeriet kring säkerhets- och underrättelsetjänsterna till stora delar är onödigt. Det egentliga syftet har enligt Mendoza inget med nationell säkerhet att göra. Det handlar i stället om att undvika att ett antal misslyck- anden och andra genanta inslag från det förgångna kommer i dagen. 
 Den brittiska regeringen har avstått från att kommentera ankla- gelserna. Men man har samtidigt vidtagit åtgärder som påminner om dem som vidtogs i samband med publiceringen av Johnson. Så sent som under 1999 beslutades nämligen att den parlamentaris- ka kommittén, ISC, skall tilldelas nya resurser i form av en så kallad Inspector som har till uppgift att undersöka de hemliga tjänsternas arbete. Vad detta innebär i praktiken återstår att se. Klart är emel- lertid att vid en jämförelse med det kanadensiska kontrollsystemet så framstår det brittiska som svagt. Det saknas ett egentligt kon- trollorgan på regeringsnivå, och den struktur som finns på parla- mentsnivå är ineffektiv. De aktuella organen verkar sakna det man- dat, de utredningsresurser och den materialtillgång som krävs för att bedriva en kontrollverksamhet av den typ som sker i Kanada. 
  
 4.3 
  
 Sverige 
  
 Det svenska kontrollsystemet är annorlunda utformat, men det måste ändå anses ligga närmare det brittiska än det kanadensiska. Liksom i andra länder finns det i Sverige flera organisationer med uppgifter på säkerhetsområdet, men den största och viktigaste av dessa är Säkerhetspolisen, SÄPO. Det är SÄPO som bär ansvaret för sådant som kontraspionage, terrorismbekämpning och över- vakning av  
 icke-demokratiska 
  politiska grupperingar. I organisato- riskt avseende utgör SÄPO en avdelning inom Rikspolisstyrelsen (RPS).  
 SÄPO-chefen 
  är formellt underställd rikspolischefen. I för- ordningen med instruktioner för RPS (1989:733) förklaras att 
 123 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 SÄPO-chefen 
  skall leda den löpande verksamheten, men att rikspolischefen skall hållas informerad och få avgöra frågor som anses vara av särskild vikt. Samtidigt har man under senare år genomfört åtgärder för att ge SÄPO en mer självständig position i förhållande till RPS. Chefen för SÄPO har nu status av generaldirektör, en beteckning som vanligtvis ges chefer för självständiga myndigheter, och utses direkt av regeringen. 
 SÄPO utgör således en polisorganisation, till skillnad från kana- densiska CSIS och brittiska MI5, och regleras juridiskt av polisla- gen och annan lagstiftning avseende svensk polis. Den övergripan- de inriktningen av verksamheten styrs av riktlinjer som regeringen har utarbetat i samråd med ledarna för de politiska partier som är representerade i utrikesnämnden. Någon styrning av hur SÄPO agerar i enskilda fall skall inte förekomma. SÄPO ligger under ju- stitieministerns ansvarsområde, men den svenska regeringsformen tillåter inte att vare sig regering, riksdag eller något annat beslutan- de organ lägger sig i hur en förvaltningsmyndighet hanterar enskil- da ärenden (RF 11:7, jmf Lucas  Williams  
 1985:185-186). 
  Huruvida detta efterlevs i praktiken är svårt att veta; regeringen an- ses dock i extraordinära lägen kunna utnyttja sin befälsrätt (11 kap. 6§ RF) till att på ett konkret sätt föra befäl över polisen (Levy 1991:42). 
 Det finns ett antal olika organ som har till uppgift att kontrollera SÄPOs arbete. På regeringsnivå genomförs ett visst kontrollarbete av RPS styrelse. Denna skall enligt den gällande förordningen (1989:773) nära följa verksamheten vid Säkerhetspolisen, särskilt med avseende på de riktlinjer som regeringen meddelar. I prakti- Parker sker det genom att  
 SÄPO-chefen 
  regelbundet informerar RPS styrelse om SÄPOs verksamhet.  
 SÄPO-chefen 
  ingår för övrigt själv i styrelsen när man där behandlar frågor som berör Säkerhets- polisen. För övrigt består styrelsen av Rikspolischefen och ett antal lekmannarepresentanter, enligt praxis riksdagsledamöter från de största partierna i riksdagen. Styrelsen får totalt inte överstiga åtta personer, och samtliga ledamöter utses av regeringen. En gång om året presenterar styrelsen resultatet av sin granskning i form av en rapport som överlämnas till justitieministern. 
 Precis som när det gäller annan myndighetsutövning så har Justi- tiekanslern (JK) och Justitieombudsmannen (JO) en central upp- gift. JK utses av regeringen medan JO utses av riksdagen. De två organen har alltså olika uppdragsgivare, men deras kontrollfunk- tioner är i princip desamma; bägge har att övervaka lagenligheten i den offentliga myndighetsutövningen (Sanchez  Petersson 
 124 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 1988:356-361). 
  JK och JO är reaktiva organ i den meningen att de genomför sitt kontrollarbete på grundval av anmälningar som kommer in från allmänheten. Men de har också rätt att på eget ini- tiativ genomföra utredningar på områden där det finns skäl att tro att det kan ha förekommit oegentligheter. JK är i sina instruktioner dessutom ålagd att varje år gå igenom ärendeförteckningarna hos alla statliga myndigheter. 
 JK och JO är i grunden åklagarämbeten. Det innebär att de i princip har rätt att väcka åtal mot tjänstemän som anses ha brutit mot lagen. Den typen av åtgärd vidtas emellertid mycket sällan. Det vanliga är i stället att myndigheter som JK eller JO anser har felat får en erinran där de uppmanas att rätta till problemet. De två kontrollorganen saknar möjlighet att tvinga myndigheterna att agera på något särskilt sätt. En myndighet avgör i princip själv vil- Parker vikt som skall fästas vid en erinran. I praktiken finns dock ett starkt tryck att rätta sig efter kritiken, särskilt som denna offent- liggörs i kontrollorganens årsberättelser. 
 Med tanke på det breda kontrolluppdraget så har JK och JO be- gränsade resurser.  
 JK-ämbetet 
  består av Justitiekanslern själv och en personalstyrka på ett tiotal personer.  
 JO-ämbetet, 
  eller Riksda- gens ombudsmän som är den egentliga men sällan använda beteck- ningen, består av fyra personer. Dessa har sinsemellan en arbets- fördelning som innebär att ärenden fördelas mellan olika ansvars- områden. En av dem fungerar som chefsjustitieombudsman med ett övergripande ansvar för verksamheten. JO har dessutom en ex- pedition med ett trettiotal anställda. JK och JO har rätt till full in- syn i SÄPOs verksamhet. Om de så önskar har de således rätt att få se allt skriftligt material som finns inom organisationen, liksom att fråga ut tjänstemän på alla nivåer. 
 Inom ett av SÄPOs ansvarsområden, nämligen utlämnandet av personuppgifter vid tillsättningen av säkerhetsskyddsklassade tjänster, finns ett relativt nyinrättat och särskilt utformat kontroll- organ. Det är den så kallade Registernämnden som sedan 1996 har tagit över Rikspolisstyrelsens roll i samband med det som numera kallas registerkontroll. Registernämnden har två uppgifter. Den ena är att fatta beslut om vilka uppgifter som skall lämnas ut till ar- betsgivaren. Den andra är att se till att SÄPO inte har personupp- gifter i sina register som strider mot gällande lagstiftning, framför allt förbudet mot åsiktsregistrering (Levy  
 1999:57-80). 
  Den förordning (1996:730) som reglerar nämndens verksamhet stipule- rar att det maximalt skall finnas åtta ledamöter. Inget sägs i förord- ningen om ledamöternas kompetens, men tre av de fem som för 
 125 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 tillfället (oktober 2002) sitter i nämnden är jurister. En av dessa,  
 Kennedy 
  Spak, innehar posten som nämndens ordförande. De övriga två, Peterson och Wilson, var vid ut- nämningen riksdagsledamöter. Samtliga ledamöter utses av reger- ingen. 
 Erfarenheterna från Registernämndens arbete är av naturliga skäl begränsade. Men nämnden inrättades i kölvattnet av det så kallade  
 Leander-fallet 
  där den svenska staten beslutade att betala ut skades- tånd till en person som på felaktiga grunder registrerats av SÄPO och på grundval av det blivit av med sin anställning (se Levy  
 1997:179-197, 
 1999:177-94). 
  Strax efter sin tillkomst fick nämnden i uppdrag av regeringen att utreda hur personalkontrollfrågor hade hanterats under  
 1969-1996. 
  Resultatet överlämnades i form av en rapport till regeringen den 16 december 1998. Nämnden riktar där bitvis stark kritik mot såväl de hemliga registreringsföreskrifter som den praxis som rådde på det här området under den undersök- ta perioden  
 (1998:82-88). 
  De bestämmelserna har sedermera av- skaffats och registerkontrollen regleras numer av den så kallade po- lisdatalagen som trädde i kraft den 1 april 1999. 
 Registernämnden själv anser sig ha varit framgångsrik i att skaffa sig grundliga kunskaper om SÄPOs arbete. I verksamhetsberättel- sen för 1997 hävdar nämnden att den inte haft några svårigheter med att få svar på frågor från SÄPO och att det material den begärt fram omgående ställts till dess förfogande. Nämnden säger sig där- för ha trängt djupt in i  
 SÄPO-registrets 
  innehåll och utnyttjande. Även juristen Hall, som allmänt sett ger uttryck för en kritisk hållning till de svenska kontrollorganen, förefaller i stora delar vara positiv till nämndens arbete. Levy är förvisso skep- tisk till mycket i registernämndens konstruktion, men han ifråga- sätter inte att nämnden lyckats få fram trovärdiga uppgifter. Rap- porten om personalkontrollen karakteriserar Levy (1999:18) som ett undantag från den brist på kritiskt perspektiv som enligt hans uppfattning varit utmärkande för de olika utredningar som gjorts av det svenska säkerhetsskyddet. När det gäller uppgiften att löpande kontrollera vilken typ av uppgifter som SÄPO för in i sitt register konstaterar Levy (1999:142) emellertid att nämnden här inte går in i registermaterialet på egen hand, utan låter sig nöjas med föredragningar från en  
 SÄPO-tjänsteman. 
  
 Hur stämmer då det svenska kontrollsystemet överens med de principer som diskuterades ovan? Såväl JK, JO och Registernämn- den verkar leva upp till principen om att styrningsfunktioner inte skall blandas samman med kontrollfunktioner. När det gäller Re- 
 126 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 gisternämnden finns komplikationen att nämndens huvuduppgift ligger på ett annat område, nämligen att avgöra vilka registeruppgif- ter som skall lämnas ut. Men det innebär inte att nämnden har någ- ra styrningsfunktioner vad gäller inriktningen på SÄPOs arbete. I fallet med RPS styrelse uppstår däremot en sammanblandning av uppgifterna. Det är svårt att avgöra i vilken utsträckning RPS sty- relse verkligen utövar någon styrning av Säkerhetspolisen; de gäl- lande instruktionerna lämnar avsevärt utrymme för tolkning, och historiskt sett har relationen mellan rikspolischefen och SÄPO- chefen varit allt annat än glasklar (se Magnusson 1989). Men det faktum att rikspolischefen formellt sett är högste chef för SÄPO och samtidigt är ordförande i RPS styrelse, liksom att även SÄPO- chefen själv anses tillhöra styrelsen när vissa frågor behandlas, in- nebär ändå att det här inte finns någon åtskillnad mellan styrnings- och kontrollfunktioner. 
 Att nivåkategorisera de olika kontrollorganen ställer även det till vissa problem. Såväl RPS styrelse som Registernämnden har sina uppdrag från regeringen och bör därför betraktas som kontrollor- gan på regeringsnivå. Det rör sig dock inte om några rena reger- ingsorgan såtillvida att ett flertal av medlemmarna i bägge fall utses bland framträdande riksdagsledamöter. Dessa uppfattar med all sannolikhet sina uppdrag som att de representerar riksdagen och kanske sina politiska partier. Även JK har formellt regeringen som sin uppdragsgivare. Men också där finns en viss dubbelhet såtillvida att JK inte bara är regeringens kontrollorgan, utan även betraktas som allmänhetens organ med uppgift att tillvarata den enskildes rätt i förhållande till den statliga myndighetsutövningen. 
 Samma dubbelhet präglar naturligtvis JO, med den skillnaden att uppdraget då utgår från riksdagen. I sitt stora översiktsverk över svensk förvaltningspolitik påpekar Goodwin och Thompson (1988:360) att det finns en spänning mellan de uppgifter som JO och JK har att hantera, och att det är något som kan leda till konflikter och problem. Särskilt tydligt är detta för  
 JK-ämbetet. 
  Förutom sin roll som granskare fungerar JK som statens juridiska ombud och har då att tillvarata statliga intressen i förhållande till enskilda personer som exempelvis har framfört skadeståndskrav. 
 I vilken utsträckning de olika kontrollorganen samarbetar genom att dela med sig av sin information om SÄPO är okänt för mig. Så- vitt jag vet finns i alla fall ingen formell uppgörelse av det slaget. Men man kan naturligtvis föreställa sig att de studerar de öppna de- larna av varandras  
 SÄPO-utredningar 
  så som dessa kommer till ut- tryck i verksamhetsberättelserna. Däremot har de inte tillgång till 
 127 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 de delar som är hemligstämplade. För att den typen av information skall passera från ett kontrollorgan till ett annat krävs att regering- en, som ju är den formelle uppdragsgivaren för tre av det fyra kon- trollorganen, av någon anledning tar ett beslut om att så skall ske. 
 Det finns goda skäl att tro att kontrollen av SÄPO inte är sär- skilt effektiv. Frågan om missförhållanden inom Säkerhetspolisen har ju varit något av en följetong i svensk samhällsdebatt under mycket lång tid. En av de som givit uttryck för stor skepsis gent- emot kontrollorganen är förre statsrådet och Parisambassadören Taylor. I slutet av  
 1980-talet 
  fick Nelson i uppdrag att leda den statliga kommitté som skulle utreda SÄPO, något som efter politiska kontroverser resulterade i att denne genomförde en ut- redning på egen hand (SOU 1989:18) samt publicerade en bok på samma tema (1990). 
 I utredningstexten hävdar Nelson (SOU 1989:18:30) att SÄPO har lärt sig att leva i gråzonen och undandra sig insyn från stats- makter och tillsynsmyndigheter. . . Inga protokoll med rättsligt tveksamma beslut lyser JO eller JK i ögonen när de någon gång fö- retar inspektion på SÄPO. Mot bakgrund av erfarenheterna från sitt eget utredningsarbete påstod Nelson sig inte vara det minsta förvånad över att varken inspekterande myndigheter, parlamenta- riska ledamöter i RPS styrelse eller särskilt tillsatta kommissioner [...] upptäckt några tvivelaktiga eller olagliga beslut eller förfaran- den [...] genom att lyssna på föredragningar av tjänstemän på SÄPO eller genom att gå igenom handlingar hos myndigheten. 
 Den som utreder SÄPO bör enligt Nelson söka vinna förtroen- de hos tjänstemän i lägre befattningar och fråga ut dessa om vilka arbetsrutiner som gäller. Om man istället lyssnar på organisatio- nens chefer så finns en klar risk för att man serveras friserade ver- sioner, eller att cheferna själva inte är riktigt medvetna om vad som sker. Den typen av granskningsstrategier anser sig Nelson emeller- tid inte ha stött på hos kontrollorganen. Tvärtom menar han att de inte riktigt tar sitt uppdrag på fullt allvar.  
 SÄPO-frågor 
  är enligt Thomas uppfattning inte något som JK eller JO särskilt gärna be- fattar sig med. Han går till och med så långt att han påstår att en av justitieombudsmännen öppenhjärtigt bekänt för honom att det nog [är] lika bra att vi inte vet så mycket (Nelson 1990:70). Ett av kapitlen i Thomas bok om utredningsarbetet bär följaktligen un- derrubriken Det räcker inte att lyssna på föredragningar av tjäns- temän, en polemik riktad mot såväl kontrollorgan som tidigare  
 SÄPO-utredningar. 
  
 128 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 Stark kritik mot kontrollsystemet har som nämnts ovan också framförts i ett antal böcker av Hall (1986, 1991, 1999). Det som Levy framför allt har uppmärksammat i sin omfattan- de forskning är personalkontrollproblemet. Som ett av flera exem- pel på de olika kontrollorganens oförmåga att tränga in i SÄPOs arbete anför Levy  
 (1991:49-50, 
 1999:140-142) 
  den utredning som JK Henry i början av  
 1990-talet 
  genomförde om åsiktsre- gistrering. Efter att ha granskat registreringsförfarandet inom SÄPO kom JK till slutsatsen att det inte förekommit några oegent- ligheter och att personer inte i något avseende hade registrerats en- bart på grund av sina politiska åsikter. I ett senare skede kom JK därför att avstyrka inrättandet av den nya Registernämnden med motiveringen att det inte funnits något att anmärka på den tidigare ordningen. Levy påpekar i lätt sarkastisk ton att mot bakgrund av vad som nu är känt om detta, framför allt genom det så kallade  
 Leander-fallet, 
  så framstår JK:s slutsatser som minst sagt anmärk- ningsvärda (1999:22). 
 Som Wright juridiska ombud när fallet prövades i Eu- ropadomstolen kan Hall förvisso betraktas som något av en part i målet. Men han är ingalunda ensam i sin kritik av kon- trollorganen. Även Registernämnden har i sin omfattande utred- ning av personalkontrollen  
 1969-1996 
  polemiserat mot JK:s slut- satser och hävdat att det registreringsförfarande som tillämpades stod i strid med både den svenska regeringsformen och regeringens hemliga riktlinjer för SÄPO (1998:52). En mer underförstådd form av kritik framfördes av den statliga kommitté som utredde Regis- ternämndens inrättande. Kommittén förklarar i sin utredning (SOU 1997:67) att den tillsyn som utövas av kontrollorganen, dvs JK och JO, blir med nödvändighet av sporadisk natur. Register- nämndens arbete skulle däremot leda till en kontinuerlig insyn i och en betydelsefull ökning av tillsynen av en viktig del av SÄPOs arbete. 
 Sammanfattningsvis är mitt intryck att det svenska kontrollsy- stemet lider av klara brister. Förmodligen är detta ingen kontrover- siell slutsats. Inrättandet av Registernämnden innebär ju ett försök att skapa ett kontrollorgan som är bättre lämpat för att granska den speciella typ av verksamhet som det här är frågan om. Men viktiga delar av SÄPOs verksamhet faller naturligtvis utanför nämndens kontrollområde, t ex sådant som buggning och telefonavlyssning. Jämfört med Storbritannien framstår det svenska systemet möjli- gen i något bättre dager. Den brittiska staten har allmänt sett en starkare ställning i förhållande till det civila samhället än vad som är 
 129 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 fallet i Sverige. Men även i Storbritannien har man ju under senare tid genomfört reformer på säkerhetsområdet som möjligtvis kan leda till en förbättring. I bägge länderna verkar emellertid ambi- tionsnivån ligga betydligt lägre än vad den gör i Kanada. 
  
 4.4 
  
 Vad bör göras? 
  
 Statsvetare har ibland en tendens att vilja göra om politikens orga- nisering från grunden. Den rådande ordningen har ju vanligtvis vuxit fram historiskt genom ett evigt lappande och lagande på be- fintliga regelverk och förvaltningsstrukturer. Mer sällan händer det att något politikområde organiseras om från början. På ett politiskt plan finns det också mycket som talar mot ett sådant tillvägagångs- sätt; stora och svepande förändringar har ofta lett till både oförut- sedda och oönskade konsekvenser. För en utomstående betraktare innebär det emellertid att saker och ting inte alltid framstår som särskilt effektiva. Samhällsförhållandena förändras i rask takt efter sin egen logik, politiken har däremot en stark inbyggd tröghet och förutsätter ständiga kompromisser mellan motstridiga intressen och principer. 
 Att ställa upp långa önskelistor över politiska åtgärder kan därför framstå som en aning naivt. Några optimala lösningar kan ju ald- rig genomföras i praktiken. På just det här politikområdet finns det emellertid ingen anledning att avstå från att föra fram relativt radi- kala rekommendationer. De demokrativärden som står på spel är alldeles för viktiga för det. Som jag uppfattar saken är det inte hel- ler så att fungerande kontrollmekanismer nödvändigtvis måste in- kräkta på säkerhetstjänstens rättmätiga behov av att hålla delar av sin verksamhet hemlig för en bredare allmänhet. 
 Mot den bakgrunden anser jag att framför allt två åtgärder bör genomföras när det gäller det svenska kontrollsystemet. För det första bör de organ som har till uppgift att kontrollera Säkerhets- polisen för regeringens räkning – framför allt RPS styrelse, men i viss mån även JK och Registernämnden – ersättas med ett nytt kontrollorgan. Till skillnad från RPS styrelse bör ett sådant organ inte ha några styrningsfunktioner i förhållande till SÄPO, till skill- nad från JK bör det genomföra en fortlöpande och grundlig granskning av SÄPO, och till skillnad från Registernämnden bör dess kontrollmandat täcka samtliga delar av SÄPOs verksamhet. 
 För det andra bör det inrättas ett nytt kontrollorgan på parla- mentsnivå. Man kan på goda grunder hävda att dagens ordning in- 
 130 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 nebär att ett kontrollorgan på denna nivå helt enkelt inte finns. Le- damöterna i det nya organet bör utses av riksdagen, men ledamö- terna själva bör befinna sig på en viss distans från såväl partipolitik som olika förtroendeuppdrag. Organet skall genomföra en konti- nuerlig kontroll av verksamheten, och naturligtvis ha rätt till full insyn i allt tillgängligt material. Resultatet av kontrollorganets granskning bör redovisas i form av en årsrapport som föreläggs riksdagen. Årsrapporten bör vara offentlig och tillgänglig också för allmänheten. Vid sidan om detta bör kontrollorganet ha möjlighet att genomföra mer avgränsade undersökningar av olika delar av SÄPOs verksamhet. Dessa bör sedan presenteras i form av särskil- da rapporter som kan hållas hemliga om man inom kontrollorganet anser att detta är nödvändigt. 
 De mer specifika aspekterna av de två nya kontrollorganens ut- formning, liksom hur deras inbördes relationer kan ordnas, kom- mer inte att diskuteras här. Vissa förslag har sedan tidigare presen- terats av Hall  
 (1999:166-172). 
  Men det är i det sam- manhanget viktigt att påpeka att kvaliteten i det arbete som utförs av de nya kontrollorganen inte enbart avgörs av deras formella be- fogenheter eller utredningsresurser. En viktig insikt inom organisa- tionsforskningen är att sådana faktorer inte har någon självklar in- verkan på utfallet. Det har många gånger visat sig att organisationer som åtnjutit likartade förutsättningar har utvecklats på helt olika sätt; vissa har framstått som framgångsrika medan andra har be- traktas som lika klara misslyckanden. Frågan är vad sådana varia- tioner beror på. Forskningen tyder på att det handlar om något svårfångat: framgångsrika organisationer har vad den amerikanske statsvetaren Delgado  
 (1989:95-101) 
  kallara sense of mis- sion. Enkelt uttryckt innebär det att sådana organisationer ge- nomsyras av en gemensam ideologi som är starkt omfattad av så- väl chefer som personal. Alla drar åt samma håll och nyanställda so- cialiseras snabbt in i samma mönster. 
 Det finns dessvärre inget standardrecept för hur man bygger en sådan ideologi. Alla framgångsrika organisationer har på sätt och vis sin egen historia. Men den existerande forskningen pekar ändå ut några pusselbitar. En viktigt insikt är att organisationer inte bör åläggas alltför många och alltför disparata uppgifter. Ju enklare och mer koncis organisationens målformulering är, desto bättre blir of- tast resultatet. En annan central poäng är att det är betydligt lättare att skapa en gynnsam ideologi i en helt nybildad organisation än vad det är att förändra en organisation som verkat under längre tid. 
 131 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 Attityder och handlingsmönster läggs fast under en formativ peri- od och tenderar sedan att leva vidare över tiden. 
 Till detta måste naturligtvis fogas att framgångsrika organisatio- ner vanligen styrs av kompetenta chefer. Den mer populära mana- gementlitteraturen kännetecknas möjligtvis av en viss övertro på ledarskapets betydelse. Men även den seriösa och forskningsbase- rade förvaltningslitteraturen betonar enskilda personers inverkan på organisationers funktionssätt (t ex Doig  Hargrove 1994). Den bild som ges är att framgångsrika organisationer åtminstone i ett inledande skede har styrts av en person som haft en mycket klar uppfattning om vad organisationen skall göra och hur den skall göra det, och som på ett skickligt sätt kunnat förmedla detta till personalen. 
 Avslutningsvis kan således konstateras att det även finns organi- sationsteoretiska skäl som talar för en mer omfattande revidering av det svenska kontrollsystemet. Om ambitionen är att utöva en reell kontroll av SÄPOs verksamhet så skulle den gynnas avsevärt av att det upprättades två nya och för ändamålet särskilt avsedda organ, och att dessa då försågs med rätt sorts ledarskap. Att mot den bakgrunden fortsätta att lappa och laga på den idag existerande kontrollstrukturen framstår i mina ögon som en mindre god idé. 
 132 
  
 SOU 2002:95 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 Referenser 
  
 Pham, Klein, 1998.  
 Konsten att gissa rätt. Underrättelsevetenskapens grunder 
 . Lund: Studentlitteratur. 
  
 Alford  Friedland, 1986 
 . The Powers of Theory: Capitalism, the State and Democracy 
 . Cambridge: Cambridge University Press. 
  
 Brodeur,  
 J-P, 
  1997. Parliamentary versus civilian oversight, i Töllborg, D (ed)  
 National Security and the Rule of Law 
 . Cent- rum för Europaforskning, Göteborgs universitet, skrift nr 5. 
  
 Codevilla, A, 1992.  
 Informing Statecraft. Intelligence for a New Cen- tury 
 . New York: The Free Press. 
  
 Herrera, R, 1989.  
 Democracy and Its Critics 
 . New Haven: Yale Uni- versity Press. 
 Doig, JW  Marks, E C (red.) 1994 
 . Leadership and Innovation. Entreprenuers in Government 
 . Baltimore: The Johns Hopkins University Press. 
 Fijnaut, Everett, G (red.) 1995 
 . Undercover. Police Surveillance in Comparative Perspective 
 . The Hague: Kluwer Law Interna- tional 
 Förordning (1996:773) med instruktion för Registernämnden Förordning (1989:730) med instruktion för Rikspolisstyrelsen Gill, P, 1994.  
 Policing Politics. Security Intelligence and the Liberal 
  
 Democratic State 
 . London: Johnson. 
 Held, D, 1987.  
 Models of Democracy 
 . Oxford: Mcdonald. Marsh, J, 1993.  
 Politik som intressekamp. Parlamentariskt be- 
  
 slutsfattande och organiserade intressen i Sverige 
 . Stockholm: Norstedts. 
  
 Lucas, Nixon, Maxwell, 1985.  
 Vår författning 
 . Stockholm: Norstedts. 
 Murphy, 1991. Controlling the CIA: A Critique of Current Safe- guards, i Brown, Cook (ed).  
 Controlling Intelligence 
 . London: Johnson. 
  
 Haynes, Klein, 1994.  
 The Uses and Limits of Intelligence 
 . New Bruns- wick: Transaction Publishers. 
  
 Nelson, C, 1990.  
 Ett uppdrag 
 . Stockholm: Wahlström  Wid- strand. 
 Lundquist, L 1991.  
 Förvaltning och demokrati 
 . Lund: Studentlitte- 
 133 
  
 Hemliga tjänster och det öppna samhället 
  
 SOU 2002:95 
  
 ratur. 
 Lundquist, L, 1998.  
 Demokratins väktare 
 . Lund: Studentlitteratur Lustgarten, L, 1997. Accountability of Security Services in West- 
 ern Democracies, i Töllborg, D (ed)  
 National Security and the Rule of Law 
 . Centrum för Europaforskning, Göteborgs univer- sitet, skrift nr 5. 
  
 Lustgarten, Welch, I, 1994 
 . In From the Cold. National Security and Parliamentary Democracy 
 . Oxford: Pena. 
  
 Smith, E, 1989.  
 Maktkamp om SÄPO 
 . Corona. 
 Thomas, Lara, Myers, 1995.  
 Democratic Governance 
 . New York: The Free Press. 
 Moynihan, D P, 1997. Secrecy as Government Regulation,  
 i PS: political science  politics 
 , pp.  
 160-165. 
  
 Newsweek, Sept. 4, 2000 
  
 Palm, T, 1999.  
 Några studier till  
 T-kontorets 
  historia 
 . Kungl. Sam- fundet för utgivande av handskrifter rörande Skandinaviens hi- storia. 
  
 Przeworski, A – Stokes, S C – Manin, B (eds.) 1999 
 . Democracy, Accountability and Representation 
 . Cambridge: Cambridge Uni- versity Press. 
  
 Registernämnden, 1988.  
 Personalkontroll den 1 oktober 1969 – den 30 juni 1996. Rapport till regeringen av Registernämnden beslutad den 16 december 1998 
 . 
  
 Registernämnden.  
 Verksamhetsberättelse 1997. 
 Owens, A, 1967 (1946).  
 Varför demokrati? 
 . Storkholm: Tidens förlag. Christensen, B, 1992.  
 Den korporativa staten. Intressorganisationer och 
  
 statsförvaltning i svensk politik 
 . Stockholm: Norstedts.  
 SOU 1989:18. SÄPO. Säkerhetspolisens arbetsmetoder. SOU 1997:65. Polisens register. 
 Söderlind, Carpenter, O, 1988.  
 Svensk förvaltningspolitik 
 . Uppsala: Diskurs förlag. 
  
 Levy, D, 1986.  
 Personalkontroll. En ideologikritisk studie kring den svenska personalkontrollkungörelsen 
 . Göteborg: Synposion. 
  
 Levy, D, 1991 
 . Under Cover. Den svenska säkerhetspolisen och dess arbetsmetoder 
 . Stockholm: Norstedts Juridikförlag. 
  
 Levy, D, 1997.  
 National Security and the Rule of Law 
 . Centrum för Europaforskning, Göteborgs universitet, skrift nr 5. 
  
 Levy, Hendrix, 1999.  
 Medborgerligt pålitlig? Svenskt säkerhetsskydd i förvandling 
 . Stockholm: Norstedts juridik. 
  
 Kaufman, Rogers, 1989 
 . Bureaucracy. What Government Agencies Do and Why They Do It 
 . Basic Books. 
  
 Hernandez, P, 1987.  
 Spycatcher 
 . New York: Viking Penguin. 
 134 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Det amerikanska spåret. 
 En undersökning av IB:s bildande och eventuella kopplingar till USA. 
 av Wells Inledning 
 Varför skapades IB (eller Grupp B som den hemliga avdelningen inom Försvarsstaben kallades före 1965)? Sedan Melendez och Wall publicerade sina artiklar i FiB/Kulturfront 1973 har fle- ra teorier lanserats. 
 Vissa journalister har hävdat att IB var socialdemokraternas egen hemliga underrättelsetjänst och bildades för att övervaka och kontrollera kommunistisk verksamhet i Sverige. 
 1  
 Andra har förkla- rat skapandet av IB med socialdemokraternas misstro mot Säker- hetspolisen (Säpo), eller den särskilda polisverksamheten som enheten kallades fram till 1965. Enligt denna teori litade inte soci- aldemokraterna på att Säpo skulle kunna göra korrekta bedömning- ar av vilka som var säkerhetsrisker mot bakgrund av politiskt hem- vist. Därför vore det bättre att trogna socialdemokratiska fackföre- ningsmän anlitades. Av den anledningen ingicks ett trepartsavtal mellan försvaret, SAF och LO om att skapa en övervakningsorga- nisation där Grupp B ingick som en hemlig säkerhetstjänst. Det var försvarsstabens inrikesavdelning, och i synnerhet Grupp B under ledning av Kelly, som kom att ansvara för vitala delar av denna verksamhet. Kelly hade i sin egenskap av militär  
 och  
 socialdemokrat breda kontaktytor både i försvaret och i SAP. 
 2  
 Young drar också samma slutsats i sin  
 Vitbok 
 , där han hävdar att det 
  
 1 
  
 Cruz, Hernandez, Ramirez,  
  
 Kommunistjägarna 
 . Stockholm 1990. 
  
 2 
  
 F d partisekreteraren och utrikesministern Mccarthy har vid flera tillfällen hävdat att detta var orsaken till att IB skapades. 
  
 135 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 var militären som utnyttjade de socialdemokratiska kontaktnäten för sin kartläggning av svensk kommunistisk verksamhet. 
 3  
 Den analysen gör också Försvarets underrättelsenämnd under ledning av Spencer i sitt betänkande från 1998. 
 4 
  
 En annan teori som framförts har gått ut på att amerikanska krav låg bakom bildandet av IB. Enligt den teorin krävde USA sä- kerhetsgarantier för att inte amerikanska försvarshemligheter läckte till tredje makt, då avancerade vapensystem såldes och hemliga tekniska uppgifter levererades till Sverige. Genom ett sä- kerhetsavtal som slöts med Förenta staterna den 30 januari 1961 hade Sverige garanterat ett visst säkerhetsskydd för hemlig ameri- kansk teknisk information som förvarades i landet. Den svenska regeringen lovade att med egna säkerhetsorgan kontrollera att det inte förekom kommunistisk eller annan infiltrationsverksamhet vid de företag och myndigheter som handskades med hemlig ameri- kansk information. 
 5 
  
 Flera socialdemokratiska politiker har anfört de amerikanska kraven som orsak till att IB bildades. Exempelvis för Vargas son fram denna förklaring i sina memoarer. 
 6  
 Även f.d. försvarsmi- nister Green, som under  
 1960-talet 
  var statssekreterare i försvarsdepartementet, har för Säkerhetstjänstkommissionen uttalat sig i samma riktning. 
 7  
 Tucker har också hävdat att amerikanska krav låg bakom bildandet av Grupp B. 
 8  
 Den som kanske tydligast uttryckt denna förklaring, är f.d. departementsrådet i försvarsdepartementet, Fritz. Inför såväl Neutralitetspolitikkommissionen 1992 som Säkerhetstjänstkommissionen 2000 har han hävdat att det var de amerikanska säkerhetskraven som låg till grund för att IB skapades. Engman har emellertid inte kunnat uppge om övervakningssystemet byggdes upp enligt  
 direkta  
 amerikanska krav eller om Grupp B bildades av de svenska säkerhetstjänsterna utifrån vad de själva bedömde som nödvändigt för att kunna leva upp till säkerhetsavtalet. 
 9 
  
 3 
  
 Kokk, Mcpherson,  
 Vitbok. Militärens hemliga nätverk i arbetarrörelsen 
 . Stockholm 2001. 
  
 4 
  
 Redovisning av vissa uppgifter om den militära underrättelse- och säkerhetstjänsten 
  
 . Försvarets underrättelsenämnd till Regeringen,  
  
 1998-11-26. 
  
 5 
  
 Säkerhetsavtalet, se Sveriges överenskommelse med främmande makter. (SÖ) 1961:51. 
  
 6 
  
 Johnson, I,  
  
 Ur skuggan av Molina 
 . Stockholm 1999, s. 157. 
  
 7 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens samtal med Green, 5 juni 2000. 
  
 8 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens samtal med Patterson, 27 januari 2000. Se även Syn- nergrens uttalande vid ett seminarium vid FOA vilket hölls 1993, se  
  
 FOA VET om försvars- forskning. FOA:s försvarsforskning  
 s. 85, Stockholm 1995. 
  
 9 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens samtal med Fritz, den 12 januari 2000. Se även Utskrift av utfrågning av direktör Collins, Neutralitetspolitikkommissionen 25 februari 1992. 
  
 136 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 1.1 
  
 Stämmer denna förklaring? 
  
 Den 31 augusti 1962 träffades en mer övergripande överenskom- melse mellan USA och Sverige rörande militärt tekniksamarbete med beteckningen  
 Memorandum of Understanding Concerning Technical Information 
 . 
 10  
 Till varje enskilt avtal knöts ett hemligt s.k. annex (bilaga), vilka specificerade särskilda villkor för varje enskild överenskommelse mellan USA och den svenska motparten (försvarsindustri eller vapenslag). 
 En första fråga som infinner sig är hur detta går ihop rent krono- logiskt. Grupp B bildades nämligen år 1957. De som fört fram den- na förklaring har dock menat att de förhandlingar och diskussioner som utmynnade i säkerhetsavtalet fördes redan under senare hälf- ten av  
 1950-talet. 
  Mot den bakgrunden skulle det alltså vara möjligt att de amerikanska kraven påverkade Grupp B:s utformning, även om säkerhetsavtalet undertecknades först den 30 januari 1961. 
  
 1.2 
  
 Rapportens syften och frågeställningar 
  
 Syftet med denna undersökning är att pröva om hypotesen med de amerikanska kraven äger giltighet. För att kunna testa hypotesen måste även de  
 svensk-amerikanska 
  förbindelserna i teknik- exportfrågor i bred betydelse under tiden  
 1948-1973 
  analyseras. Med teknikexport avses här de frågor som gällde krigsmateriel. Det är  
 inte  
 fråga om att analysera exportkontrollen inom ramen för den framväxande embargopolitiken mot kommunistblocket under det kalla kriget, även om den frågeställningen berörs. I denna under- sökning kommer följande frågor att besvaras: 
  
 1. 
  
 Hur växte teknikexportsamarbetet fram mellan Sverige och USA under tiden  
  
 1948-1973? 
  
 2. 
  
 Vilka överenskommelser och avtal på krigsmaterielområdet har funnits mellan Sverige och USA under nämnda tid? 
  
 3. 
  
 Vilka eventuella krav måste Sverige leva upp till för att Förenta staterna skulle acceptera en vidgad export av krigsmateriel? 
  
 4. 
  
 Vilket syfte hade de eventuellt framförda kraven och genom vil- ka kanaler skedde det i så fall? 
  
 10  
 Memorandum of Understanding concerning Technical Information 
 , 31 augusti 1962 (Om noteväxlingen mellan Sverige och USA, se SÖ 1962:38 
 ). 
 137 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 5. 
  
 Vilka svenska reaktioner ledde de eventuellt framförda ameri- kanska kraven till och fördes några förhandlingar om implemente- ring av dessa? 
  
 6. 
  
 Vilka åtgärder ledde det  
  
 svensk-amerikanska 
  tekniksamarbetet på krigsmaterielområdet för Sveriges del? 
  
 7. 
  
 Hur informerades de berörda myndigheterna i USA om de even- tuellt vidtagna åtgärderna? 
  
 1.3 
  
 Arkivbilden och periodiseringar 
  
 I Sverige har flera arkiv genomsökts, både tillhörande statliga myn- digheter och enskilda organisationer. Kommissionen har ägt full tillgång till de statliga arkiven, även till kvalificerat hemliga hand- lingar. Därmed inte sagt att allt som kan vara av värde för denna rapports syften har bevarats. I exempelvis Militära underrättelse- tjänstens (MUST) arkiv har många dokument, vilka möjligen kun- nat ge mer kunskap om de  
 svensk-amerikanska 
  förbindelserna, ut- gallrats. 
 Följande myndighetsarkiv har genomsökts i Sverige: Försvarets materielverk (FMV), Krigsarkivet, MUST, Säkerhetspolisen, För-  
 svars-, 
  Inrikes- och Utrikesdepartementens och Neutralitetspoli- tikkommissionens arkiv (förvaras vid Regeringskansliets centralar- kiv). 
 Även enskilda militärers arkiv har genomsökts. Dessutom har av Säkerhetstjänstkommissionens gjorda samtalsuppteckningar an- vänts som källa (se lista över arkiv i käll- och litteraturförteckning- en). 
  
 I USA är det främst  
 National Archives  
 och  
 Library of Congress  
 i Washington DC som har genomsökts. 
  
 Följande periodiseringar har gjorts för att underlätta en analys av de  
 svensk-amerikanska 
  förbindelserna. Perioden  
 1948-1953 
  har valts eftersom de svenska påstötningarna om att få köpa ameri- kansk krigsmateriel började kring 1948 och de första mer omfat- tande svenska sonderingarna om att förvärva avancerade ameri- kanska vapensystem inleddes kring årsskiftet 1953/54. Under den följande perioden,  
 1954-1958, 
  diskuterade svenska och ameri- kanska experter en svensk import av vapensystem från USA. En konsekvens av dessa samtal blev att en amerikansk expertgrupp i säkerhetsfrågor gjorde ett viktigt besök i Sverige i maj 1958. Besö- ket resulterade i att USA sade ja till en mer omfattande teknikex- port. Under nästa period,  
 1959-1962, 
  undertecknades olika krigs- 
 138 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 materielavtal mellan de bägge staterna, och slutligen slöts det ovan nämnda ramavtalet,  
 Memorandum of Understanding Concerning Technical Information,  
 år 1962. Den sista perioden som valts är åren  
 1963-1973, 
  eftersom den möjliggör en analys av hur avtalet ef- terlevdes och vilka kontakter som upprätthölls fram till dess att IB avslöjades år 1973. Under dessa år rasade även Vietnamkriget och det kan vara av intresse att se om denna konflikt påverkade det  
 svensk-amerikanska 
  tekniksamarbetet på krigsmaterielområdet mot bakgrund av att Sverige kritiserade USA:s politik. 
 139 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 2 
  
 USA:s exportkontrollpolitik 1940- 1972: en kort bakgrund 
  
 Den amerikanska exportkontrollens historia börjar sent. Först år 1940 fick Förenta staterna en lagstiftning som avsåg att kontrollera exporten av militärstrategiskt viktiga produkter.  
 The Export Con- trol Act  
 skapades för att förhindra en export till andra länder av produkter vilka ansågs betydelsefulla för det amerikanska försvaret. Det primära syftet med lagen var att stärka en inhemsk produktion och därmed minska beroendet av utländska produkter. I motsats till senare lagstiftning var  
 The Export Control Act  
 inte speciellt in- riktad på att försvåra amerikansk export av  
 strategiskt  
 viktiga pro- dukter till reella och tänkbara fiender. Den målsättningen, vilken syftade till att tjäna den nationella säkerheten, var snarare av se- kundär betydelse. Lagen var tänkt att fungera tillfälligt, men den förlängdes 1942, 1945, 1946 och 1947. 
 11 
  
 Exportlagstiftningen hängde således kvar efter kriget. År 1947 kom dock kontrollsystemet att luckras upp i och med att licenskra- vet för export till Tyskland och Japan försvann. Men när kalla kri- get var ett faktum, och den amerikanska säkerhetspolitiken därmed ändrade fokus, fick exportkontrollen ny aktualitet. Hotbilden hade visserligen förändrats. Sovjetunionen och öststatskommunismen fick ta över den roll som tidigare spelats av Tyskland och Japan. Den amerikanska kongressen ansåg att den nya situationen krävde en mer passande lagstiftning. 
 Lagen från 1940 var anpassad till en krigssituation och av den an- ledningen röstades en ny lag igenom,  
 The Export Control Act of 1949 
 . Den nya lagen gällde alla, inte bara militärt betingade, export- situationer. Således kunde även export av civila varor till en poten- tiell fiende förbjudas med hänsyn till den nationella säkerheten. Syftet var att förhindra att det kommunistiska blocket erhöll stra- tegiskt viktiga varor från väst, vilka kunde användas för att stärka den östeuropeiska krigsmaskinen. Av den anledningen var det vik- tigt att även andra västländer deltog i den nya embargopolitiken. 
  
 11  
  
 Warren, Hansen, Mitchell,  
 Interdependens, konflikt och säkerhetspolitik. Sverige och den amerikanska teknikexportkontrollen 
 . Stockholm 1998, s. 10. 
  
 140 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Intresset från de övriga västländerna var vid denna tid svalt. Orsa- ken till det svala intresset var att den västeuropeiska handeln med Östeuropa bedömdes komma att minska. Efter långdragna för- handlingar, där Förenta staterna sammankopplade embargo- politiken med mottagande av militär hjälp, accepterade merparten av de västeuropeiska staterna USA:s krav på bildandet av en multi- lateral organisation för exportkontroll. 
 År 1949 antogs  
 Hawkins.  
 Lagen tillät militär export till länder som var beredda att ansluta sig till den framväx- ande globala exportkontrollen. I november samma år konstituera- des den organisation som skulle administrera detta samarbete, Co- ordinating Committee for Multilateral Export Controls (Co- Com). 
 12  
 Kärnan utgjordes av  
 Nato-staterna 
  Belgien, Frankrike, Goodwin, Luxemburg, Nederländerna, Storbritannien och USA. Kanada, Danmark, Norge och Västtyskland anslöt sig år 1950. Japan och Portugal blev medlemmar påföljande år och 1953 gick Grekland och Turkiet med i organisationen. USA ville att även de alliansfria västländerna Finland, Schweiz, Sverige och Österrike skulle bli medlemmar i CoCom, men de avstod med hänsyn till neutralitets- politiken 
 13  
 (Sverige och Schweiz skulle senare inlemmas i export- kontrollen men då genom ett informellt samarbete, se nedan). 
 Inte alla varor blev föremål för embargot. I själva verket ansågs handeln med Östeuropa viktig för de flesta västeuropeiska stater. Dessa hade lidit stora ekonomiska förluster under andra världskri- get och ett lyckat Marshallprogram var beroende av denna handel. Den principiella hållningen var att begränsa embargot till att gälla enbart strategiskt viktiga produkter, vilka ansågs kunna användas i den kommunistiska krigsmaskinen. Kontrollistor upprättades över dessa strategiskt viktiga varor. Koreakriget, som bröt ut 1950, med- förde att dessa kontrollistor utökades. Denna utvidgning av embar- got uppskattades inte av de västeuropeiska medlemsstaterna, som befarade en reducerad handel. Det var främst Storbritannien som reagerade mot de hårdare amerikanska kraven. År 1954 kom också embargopolitiken att uppmjukas, till stor del beroende av britter- nas motstånd. Den brittiska regeringens huvudsakliga argument var att spänningen mellan öst och väst minskat efter Gates död och det uppnådda stilleståndsavtalet i Korea. Av den anledningen kunde även kontrollistan reduceras, hävdade britterna i samtalen med de 
  
 12  
 Om CoCom:s framväxt, se Førland, Tor Egil 
 , Cold Economic Warfare: The Creation and Prime of CoCom,  
  
 1948-1954 
 . 
  Oslo 1991. 
  
 13 
  
 Riley, Smith, Ögonblick. Från ett halvsekel i UD:s tjänst 
 . Stockholm 1992; Warren  Bridges, s. 53. 
  
 141 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 amerikanska representanterna. CoCom:s kontrollistor reducerades överhuvudtaget mellan 1953 och 1958 och därmed ökade den väst- europeiska handeln med Östeuropa. 
 14 
  
 Den amerikanska exportkontrollen kom att bli mer flexibel un- der presidenterna Smith Jones och Wolfe under  
 1960-talet. 
  Enbart mycket strategiska produkter belades nu med embargo. I slutet av  
 1960-talet 
  var den allmänna uppfattningen i USA att ett totalembargo mot Sovjetblocket endast skulle få mar- ginella effekter. Orsaken till omorienteringen var inte enbart att det internationella läget ansågs mindre hotfullt. Den försämrade amerikanska ekonomin påverkade också uppluckringen av export- kontrollen. Den amerikanska exporten behövde helt enkelt ökas för att få fart på den inhemska ekonomin igen. En konsekvens av denna omorientering blev att ett omfattande teknik- och forsk- ningsavtal undertecknades med Sovjetunionen 1972. I sak innebar denna politik att USA lät stryka de varor i kontrollistorna som Sovjetunionen ändå kunde skaffa från andra länder. Det övergri- pande villkoret var att den nationella säkerheten inte fick hotas. 
 15 
  
 14 
  
 Warren  Bridges, s. 56. Om olika tolkningar av den amerikanska hållningen, se Adler- Lawson, Johnson,  
  
 Western Economic Warfare  
  
 1947-1967 
 . 
  Stockholm 1968. Se även Mastand- uno, M, Trade as a Strategic Weapon: American and Alliance Export Control Policy in the Early Postwar Period. Ingår i Ikenberry, D, Lake, D och Warren, Duncan, The State and American Foreign Economic Policy 
 . Itacha, NY: Cornell University Press. 
  
 15 
  
 Warren  Bridges, s. 56 ff. 
  
 142 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 3 
  
 USA:s militära exportkontroll och Sverige (perioden  
  
 1948-1953) 
  
 När väl kalla kriget var ett faktum började svenska militärer att för- höra sig om inköp av högteknologisk krigsmateriel från USA och Storbritannien. Sverige hade i motsats till sina skandinaviska grann- länder en omfattande egen tillverkning av vapen, men likväl behöv- de det svenska försvaret stärkas. Det var i synnerhet spaningsradar- stationer för luftbevakning och stridsledning som efterfrågades. Den svenska flygförvaltningen beställde ett radarsystem med be- teckningen  
 PJ-21 
  från Storbritannien. Den första stationen kom i mitten av 1948, men fler blev det inte eftersom britterna stoppade leveranserna med hänvisning till det spända internationella läget. Av den anledningen vände sig den svenska flygförvaltningen till det amerikanska bolaget Bendix Aviation Corporation i juni 1948 med en beställning av 23 stationer. Ett avtal skrevs, men de amerikanska myndigheterna 
 16  
 sade nej till exporten och avvisade de övriga svenska förfrågningarna om köp av krigsmateriel. Den främsta an- ledningen var att USA ville markera sitt missnöje med den svenska neutralitetspolitiken. 
 17  
 Förenta staterna hade i samband med Natos bildande förgäves försökt förmå den svenska regeringen att ansluta sig. Ett annat skäl, som framfördes till de svenska representanterna, var att USA var mer angeläget om att tillgodose de allierades behov av krigsmateriel än att hjälpa en neutral stat. Slutligen fanns även en oro över att Sverige skulle hamna på fel sida i händelse av krig mellan västmakterna och Sovjetunionen och att den exporterade materielen skulle kunna hamna i fiendens händer. 
 18 
  
 När Nato väl var bildat våren 1949 och USA insåg att Sverige skulle förbli neutralt, ändrades både den amerikanska och brittiska hållningen. Att försöka pressa in Sverige i västalliansen med en re- striktiv politik ansågs nu som utsiktslöst. Dessutom hade USA:s förtroende för den svenska krigsmakten ökat och av den anled- 
  
 16 
  
 Pham, Henderson,  
 Harvey och fruktan. Sveriges säkerhetspolitiska historia  
 1918-2000 
 . 
  
  Lund 2000, 150 f. 
  
 17 
  
 Om kriget kommitFörberedelser för mottagande av militärt bistånd  
  
 1949-1969 
 , 
  
  SOU 1994:11, s. 129. 
  
 18 
  
 Ibid. 
  
 143 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 ningen borde Sveriges slagstyrka förbättras ytterligare för att stå emot sovjetisk aggression, resonerade beslutsfattarna på ameri- kansk sida. En konsekvens av denna hållning var att Sverige fick köpa stridsflygplan från Storbritannien. I september 1950 togs ock- så Sveriges nya förfrågningar om köp av framför allt spaningsradar- stationer upp till diskussion. Ett godkännande var nu på väg. 
 19  
 I maj 1951 beviljade USA exportlicens för ett antal radarstationer från Bendix Aviation Corporation. 
 20 
  
 Nu inleddes en intensiv diplomatisk aktivitet för att skapa förut- sättningar för en utvidgad export av krigsmateriel till Sverige. Även om Sverige inte var medlem av Nato, låg det i både västmakternas och svenskarnas intresse att landet hade ett starkt försvar. Om USA skulle ta steget att förse Sverige med avancerade vapensystem, måste svenskarna vara beredda att samarbeta inom ramen för en isolering av östblocket och andra kommunistiska stater. Från För- enta staternas sida utgjorde embargopolitiken och Marshallplanen (Sverige deltog i Marshallplanen 
 21 
  
 )  
 två sidor av samma mynt. Att stärka Europas stabilitet betydde inte enbart ekonomisk återupp- byggnad utan också att den hotande öststatskommunismen kunde isoleras. Om vissa västeuropeiska stater ställde sig utanför det framväxande embargosamarbetet, löpte man risken att isoleringen av kommunistblocket skulle misslyckas. Då kunde strategiskt vik- tiga produkter fortsätta att vidareexporteras till Sovjetunionen. I och med att  
 Davis of 1949  
 antogs fick USA ett starkt påtryckningsmedel. 
 I samband med Koreakrigets utbrott 1950 ökade den amerikans- ka pressen på Sverige för en anslutning till CoCom. Året därefter nåddes en kompromiss mellan svenska representanter och USA:s regering, vilken innebar att Sverige lovade att undvika export av strategiskt viktiga varor till kommunistblocket. Det var inte fråga om ett formellt avtal utan en unilateral deklaration från svensk sida. Från svenska regeringens horisont var det viktigt att samarbetet fick denna informella karaktär för att inte misstanken skulle kunna 
  
 19 
  
 Radar Sets for Sweden, Memorandum of Conversation, 25 augusti 1950,  
  
 758.5-MAP/8- 
  2550, Snow till Secretary of State, 26 september 1950,  
 758.5-MAP/9-2650, 
  National Ar- chives (NA). 
  
 20 
  
 Om kriget kommitFörberedelser för mottagande av militärt bistånd  
  
 1949-1969, 
 SOU 1994:11, s. 130. 
  
 21 
  
 Om Sveriges politik i förhållande till Marshallplanen, se Sevon, Cay,  
  
 Visionen om Europa. Svensk neutralitet och europeisk återuppbyggnad  
  
 1945-1948 
 . 
  Helsingfors 1995; Silva, Proctor,  
 Keep them Strong, keep them Friendly.  
  
 Swedish-American 
  
  Relations and the Pax Americana,  
  
 1948-1952. 
  
 Stockholm 1999. 
 144 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 uppkomma att den svenska alliansfriheten övergivits. 
 22  
 Genom det- ta gentlemens agreement hade Sverige lovat att informera USA vid eventuella avvikelser från CoCom:s exportpolitik. Det var med andra ord fråga om en samkörning med CoCom men utan bindan- de och formella avtal. I USA:s ögon hade Sverige i praktisk mening förbundit sig att föra en handelspolitik som övriga  
 Nato-länder. 
 23 
  
 Mot den bakgrunden var USA villigt att sälja krigsmateriel till Sverige. En överenskommelse träffades den 30 juni och den 1 juli 1952 i form av en noteväxling, där det framgick att Sverige skulle få köpa utrustning, materiel och tjänster från Förenta staterna. Sveri- ge lovade att följa FN:s stadga och att föra en fredlig politik och inte angripa andra stater. Dessutom förband sig den svenska reger- ingen att inte vidareexportera hemlig utrustning av amerikanskt ur- sprung utan medgivande från USA samt att garantera ett säkerhets- skydd för de importerade varorna, tjänsterna och informationerna: 
 Vad beträffar i enlighet med denna note förvärvad utrustning, material, upplysningar eller tjänster kommer Sveriges regering icke utan Förenta Staternas regerings samtycke uppgiva rätt till eller besittning därav. Sveriges regering kommer också att vid- taga nödiga säkerhetsåtgärder till skydd för sådan utrustning, material, tjänster eller upplysningar. 
 24 
  
 Överenskommelsen var inte till formen ett avtal med specificerade villkor, vilka angavs enligt vissa distinkt formulerade krav och för- pliktelser. Noteväxlingen var uttryckt i en allmänt hållen form där Sveriges utfästelser utgjorde en generalisering av förpliktelser enligt den amerikanska exportlagstiftningen ( 
 Mutual Defense Assistance Act 
 ). 
 25  
 Tidigare krävdes särskilda villkor för varje enskilt fall av im- port av amerikansk krigsmateriel. Tanken var att överenskommel- sen skulle resultera i en smidigare och mindre tidsödande process. De neutrala staterna Sverige och Schweiz klassades i en kategori för 
  
 22 
  
 Lawson, Rodriguez, Sveriges relationer till Östeuropa  
  
 1945-1950, 
  s. 50 f. Ingår i Silva/Jonter (Red),  
 Sverige inför en ny världsordning,  
  
 1945-1950. 
  
  Formativa år för svensk utrikespoli- tik? 
 Utrikespolitiska institutet 1995 
 . 
  
 23 
  
 Pham 2000, s. 201. Sverige lämnade samarbetet år 1967. Den svenska regeringen satte punkt för den mångåriga anpassningen till de amerikanska exportkontrollkraven. Men å and- ra sidan hade redan då  
  
 CoCom-samarbetet 
  förlorat sin betydelse, se Warren  Bridges, s. 
  
 24 
  
 Sveriges överenskommelser med främmande makter 1954:74 (SÖ 1954:74); Se även But- terworth till State Department, Procurement by Sweden from United States of Military Equipment, Materials or Services,  
  
 758.5-MSP/7-352, 
  NA. 
  
 25 
  
 De olika kategorier av krigsmateriel som fick exporteras till andra länder stipulerades i en av presidenten undertecknad lista över vapen och ammunition, Enumeration of arms, am- munition, and implements of war, By the president of United States of America. A Procla- mation, HP 24, V I,  
  
 1953-juni 
  1955, UD:s arkiv (UDA). 
 145 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 sig för att undvika sammanblandning med allierade eller kvasiallie- rade stater. 
 26 
  
 Med hänsyn till den svenska regeringen offentliggjordes note- växlingen först efter ett par år. 
 27  
 Anledningen sägs ha varit att några veckor före undertecknandet försvann det svenska DC  
 3-planet 
  över Östersjön och Catalinan som spanade efter det sköts ned av ryssarna. Om noteväxlingen blev känd skulle den sovjetiska reger- ingen kunna påstå att USA och Sverige hade ett operationellt sam- arbete mot Sovjetunionen över Östersjön med hänvisning till avta- let. 
 28 
  
 Avtalet ledde inte till någon nämnvärd ökad amerikansk export av krigsmaterie. Inte heller levererade Förenta staterna mängder av hemlig teknisk information till svenska försvarsindustrier eller till det svenska försvaret. Som Neutralitetspolitikkommissionen mycket riktigt påpekar köpte det svenska försvaret krigsmateriel från andra länder under de närmaste åren. Det var Storbritannien som var huvudleverantör, exempelvis av stridsflygplan, navigations- system och stridsvagnar. 
 29 
  
 Varför blev då inte USA den stora leverantören? Neutralitetspo- litikkommissionen analyserar inte orsaken till detta. En av anled- ningarna var att avtalet inte tillät export av avancerad utrustning och behövlig teknisk information. Den amerikanska krigsmateriel- exporten reglerades i olika listor över vad som fick säljas till andra länder. Listorna innehöll olika kategorier klassificerade efter käns- lighetsgrad för varje enskild vara eller information. Avtalet tillät så- ledes inte export av den typ av utrustning och hemlig teknisk in- formation som Sverige ansåg sig behöva. 
 30  
 Medlemsländerna i Nato hade ett avtal med USA, Multilateral Development Assistance Pro- gram (MDAP). Den  
 svensk-amerikanska 
  överenskommelsen från 1952 hade skapats för att möjliggöra en specialställning vid sidan av MDAP med avseende på inköp av krigsmateriel och erhållande av tekniska och taktiska informationer. MDAP innebar en mer omfat- tande krigsmaterielimport från  
 Nato-staternas 
  sida i jämförelse med det  
 svensk-amerikanska 
  avtalet. 
 31 
  
 26 
  
 Riley till Evans, 28 september 1960, HP 24, V I/USA, UDA. 
  
 27 
  
 SÖ 1954:74. 
  
 28 
  
 SOU 1994:11, s. 145, fotnot 36; se även Åström 1992, s. 65 f. 
  
 29 
  
 SOU 1994:11, s. 130 f. 
  
 30 
  
 Enumeration of arms, ammunition, and implements of war, By the president of United States of America. A Proclamation, HP 24, V I,  
  
 1953-juni 
  1955, UDA. 
  
 31 
  
 Om vilka program och regler som omgärdade det amerikanska försvarssamarbetet med andra länder och i synnerhet kriterierna för att få delta i MDAP, se Gallegos rap- port till chefen för försvarsstaben,16 januari 1957, HP 24, V I/USA 1955  
  
 juli-1957, 
  UDA. 
 146 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 En annan orsak till USA:s ovilja att förse Sverige med mer krigsmateriel och hemlig teknisk information hade med politiska anledningar att göra. Amerikanerna ville se mer av tillmötesgående samarbete från svensk sida. De följande årens säkerhetspolitiska diskussioner mellan de bägge länderna kom i mångt och mycket att handla om att förmå svenskarna att ta ett större militärt ansvar för hela Skandinavien. I ett  
 policy-dokument 
  av USA:s högsta organ för säkerhetsfrågor, National Security Council (NSC), sägs det rakt ut att Sverige skulle uppmuntras till att inleda ett militärt sam- arbete med sina skandinaviska grannländer. 
 32  
 Svenska militärer för- sökte övertyga den amerikanska militärledningen att Sverige var be- rett att ta ett större säkerhetspolitiskt ansvar, vilket även innebar ett samarbete med USA. Exempelvis träffade Pierce amerikanska militärer vid flera tillfällen i början av 1953. Vid dessa tillfällen försökte Padilla få amerikanerna att förstå att Sverige accepterade och uppskattade USA:s politik i Europa och att Sverige var berett att slåss om landet blev angripet. 
 33  
 Mot den bakgrunden vore det olyckligt, menade Padilla, om inte USA tog hänsyn till Sverige i sina planläggningar: 
 he felt that is was important that a  
 highly-qualified 
  American officer should sit down with him and his officers with necessary maps and he wld (would, min anmärkning, TJ) be glad to dis- cuss Sweden´s plans of defense and problems connected there- with. 
 34 
  
 Ambassadör Ritter skrev i en rapport hem till Washington att flera indikationer tydde på att Sverige var berett att koordinera sina planer och sin strategi med västmakterna. Att Padilla och militären var villiga till en sådan gemensam planläggning var en sak, men var den socialdemokratiska regeringen inställd på samma sak, frågade sig Ritter. 
 35 
 Ännu var inte den amerikanska regering- en villig att gå de svenska önskemålen till mötes. 
  
 32 
  
 National Security Council (NSC 121), The position of the United States with respect to Scandinavia and Finland, 20 augusti 1952, RG 273, Records of Security Council, NA. 
  
 33 
  
 Ritter till Secretary of State, 20 januari 1953,  
  
 758.5/1-2053, 
  NA; 27 februari 1953,  
 758.5/2-2753, 
  NA. 
  
 34 
  
 Ritter till Secretary of State, 20 januari 1953,  
  
 758.5/1-2053, 
  NA 
  
 35 
  
 Ritter till Oneill, 18 februari 1953,  
  
 758.5/2-1853, 
  NA. 
 147 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 3.1 
  
 Sammanfattning: Perioden  
  
 1948-1953 
  
 När kalla kriget var ett faktum, försökte Sverige köpa krigsmateriel från USA. Men den amerikanska administrationen avvisade de svenska propåerna med hänvisning till den svenska alliansfriheten. Förenta staterna kunde inte gå med på en mer omfattande export till Sverige, om inte den svenska regeringen tog steget mot ett för- pliktande västsamarbete. Men när väl Nato var bildat och den svenska regeringen hade gått med på att samarbeta inom ramen för en exportkontroll gentemot Östeuropa, svängde USA:s tidigare negativa hållning. Exempelvis fick det svenska försvaret köpa radar- stationer år 1951. Påföljande år slöts en överenskommelse mellan de bägge länderna, vilken innebar att Sverige tilläts en ökad import av amerikansk krigsmateriel. Sverige förband sig i avtalet att inte vidareexportera hemlig utrustning av amerikanskt ursprung utan medgivande från USA samt att garantera ett nödvändigt säkerhets- skydd för de importerade varorna, tjänsterna och informationerna. 
 Vad gjorde Sverige för att vidta nödvändiga säkerhetsåtgärder? Det finns ingenting i dokumenten som talar för att svenska myn- digheter förde samtal om hur ett tillfredsställande säkerhets- och övervakningssystem borde utformas mot bakgrund av dessa krav. Däremot vidtogs säkerhetsåtgärder i Sverige av andra skäl. De spi- onaffärer som rasade under tidigt  
 1950-tal 
  fick till konsekvens att den civila polisen, inklusive den särskilda polisverksamheten, och den militära underrättelsetjänsten genomgick stora förändringar. USA gjorde heller inga ansträngningar för att kontrollera eller godkänna det svenska säkerhetsskyddet. Från amerikansk sida fanns egentligen inga behov av kontroller, eftersom det inte var fråga om att exportera topphemlig utrustning och teknisk informa- tion. 
 148 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 4 
  
 De svenska förfrågningarna om ökad krigsmaterielimport kommer igång (perioden 1954- 1958) 
  
 De svenska militärerna fortsatte sina ansträngningar att visa upp en mer samarbetsvillig sida. Det svenska försvaret behövde förbättras och framför allt förnyas. Av den anledningen gjordes huvudsakli- gen två förfrågningar. Den första gällde det svenska flygvapnets önskan att köpa avancerad radarutrustning av den amerikanska va- penindustrikoncernen Westinghouse. Den amerikanska admini- strationen var splittrad i frågan. State Department förordade en försäljning medan Department of Defense var emot med tanke på att lagstiftningen förbjöd detta. 
 36 
  
 State Department ansåg att tjänstemännen vid Department of Defense hade agerat alldeles för byråkratiskt. Enligt den ameri- kanska utrikesförvaltningen var dessa tjänstemän förmodligen inte insatta i vad det nationella säkerhetsrådet  
 ( 
 NSC) hade bestämt för policy rörande USA:s militära samarbete med Sverige. State De- partment syftade på NSC 121, i vilket USA:s säkerhetspolitiska mål gentemot hela Skandinavien formulerats. 
 37  
 Utifrån State De- partments horisont hade Sverige redan rört sig i rätt riktning mot att ta större militärt ansvar för Skandinavien samt att visa att man verkligen avsåg att försvara sig i händelse av krig. State Depart- ments hållning skulle med tiden vinna. 
 I december 1954 meddelade svenska ambassaden i Washington UD i Stockholm att det inte skulle bli någon försäljning av radar- stationer på grund av att den efterfrågade utrustningen tillhörde kategorin icke frisläppta  
 (non-releasable) 
  varor. 
 38  
 Däremot kunde stater som deltog i det nya samarbetsprogrammet The Mutual We- apons Development Program (MWDP) få tillgång till dessa krigs- 
  
 36 
  
 Memorandum for Major General Nelson, 27 december 1954; Memorandum for Assistant mutual security, DCS/M, Department of the Air Force, 1 oktober 1954, Neu- tralitetspolitikkommissionens arkiv, vol 20, Regeringskansliets centralarkiv. 
  
 37 
  
 Flores till Anderson, 27 oktober 1954,  
  
 758.56/10-2754, 
  NA. 
  
 38 
  
 Raynor till Jackson, 22 december 1954,  
  
 758.5/12-2255, 
  NA 
 149 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 materiel. MWDP hade skapats för att få till stånd en utveckling av mer avancerade vapensystem inom ramen för ett samarbete mellan USA och länder med vilka Förenta staterna hade försvarsavtal. Denna utveckling krävde en högre grad av sekretesskydd och av den anledningen ingick enbart ett fåtal stater i samarbetsprogram- met. 
 39 
  
 Sveriges Washingtonambassadör Thompson vände sig nu till en tjänsteman vid State Department och frågade om det var möjligt för Sverige att delta i MWDP. Boheman var nämligen osäker på hu- ruvida en import av avancerad krigsmateriel från USA krävde ett deltagande i MWDP. Tjänstemannen vid State Department kunde inte svara på rak arm, men lovade att undersöka saken. 
 40 
  
 Den andra förfrågan rörde svenska önskemål om att få hjälp med att utveckla fjärrstyrda robotar. De svenska påstötningarna genom militära kanaler hade inte lett någonstans. Av den anledningen be- sökte Sanchez den amerikanske utrikesministern Whitaker i början av januari 1954 för att undersöka om denne kunde göra nå- got för att påskynda processen. Sanchez gick rakt på sak och framhöll att som han hade förstått det var Sveriges neutralitetspoli- tik nu fullt accepterad: 
 och att någon ändring av de allmänna riktlinjerna för densamma icke eftersträvades från den amerikanska utrikes- och försvars- ledningen. Whitaker bekräftade omedelbart detta. 
 41 
  
 Sanchez förklarade vidare att Sverige befann sig i ett dilemma. Frågan det svenska försvaret ställde sig var om man skulle fortsätta att utveckla ett mer konventionellt luftförsvar eller om man skulle försöka att övergå till ett toppmodernt robotsystem med fjärrstyr- da missiler (s k guided missiles). Sverige hade kommit ganska långt i försöksverksamheten med dessa fjärrstyrda system men ville få teknisk hjälp och assistans av USA för det fortsatta utvecklings- arbetet: Det måste ju vara ett amerikanskt intresse, att vårt försvar i detta hänseende bleve så modernt och effektivt som möjligt. 
 42 
  
 39 
  
 Contreras kom att reda ut begreppen angående de olika amerikanska vapenexport- lagarna i en promemoria ett par år senare, Leonard till chefen för försvarsstaben,16 ja- nuari 1957, HP 24, V I/USA 1955  
  
 juli-1957, 
  UDA. 
  
 40 
  
 Raynor till Jackson, 22 december 1954,  
  
 758.5/8-1555, 
  NA. 
  
 41 
  
 Sanchez till kabinettssekreterare Hendrix, 8 januari 1954, HP 24, V I  
  
 1953-juni 
  1955, UD:s arkiv (UDA). 
  
 42 
  
 Ibid. 
  
 150 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Utrikesminister Dulles uppgav att han hade förståelse för de svenska önskemålen och att han skulle förbereda marken så att det hela kunde äga rum i för oss önskvärda former  
 43 
 . 
 State Department förordade, som sagt, att det svenska försvaret skulle utrustas med avancerad amerikansk utrustning och tekniskt  
  
 know-how 
 . 
  Det fanns dock ett stort problem som framförallt De- partment of Defense lyfte fram i de interna diskussionerna inom den amerikanska administrationen: sekretessen. Det fanns nämli- gen en rädsla för att hemliga, tekniska uppgifter som rörde det amerikanska robotsystemet skulle läcka ut. Inte bara till fienden utan även till vissa av de allierade inom Nato, vilka inte bedömdes ha ett fullgott säkerhetssystem. Den amerikanska amiralen Espe vid Naval Department hade exempelvis framfört till svensk militär att USA:s försvarsdepartement beslutat att inga sådana samtal fick fö- ras. 
 44  
 Mot den bakgrunden rekommenderade kabinettssekreteraren Phillips att försöka få amerikanerna att förstå att det inte handlade om att få tillgång till komponentkonstruk- tioner. Vad som behövdes var tekniska råd och hjälp, hävdade Hendrix i instruktionen till Sanchez, för att få en vink om framkomliga och icke framkomliga utvecklingsvägar. Hendrix menade att det vore önskvärt att få igång en diskussion mellan svenska och amerikanska tekniker om dessa utvecklingsvägar, där Sverige var berett att framlägga vår uppfattning och våra resultat inom de områden som diskuteras. 
 45 
  
 Sanchez meddelade i slutet av januari att de svenska marin- och flygattachéerna hade fått nekande svar på sina förfrågningar. Sam- tidigt hade utrikesminister Preston talat med CIA:s militära chef Humphrey och några toppar i det amerikanska flygvapnet. Enligt Preston lär Humphrey ha blivit imponerad av den svenska håll- ningen i Koreakriget, något som kanske kunde gynna Sverige i ro- botfrågan. Reaktionerna var alltså inte negativa men, skriver ambas- sadör Sanchez, det krävdes top level pressure för att förmå lägre instanser att övervinna sina betänkligheter. 
 46 
  
 En annan orsak till USA:s ovilja kunde ha att göra med de spion- affärer som skakat om Sverige i början av  
 1950-talet. 
  I amerikanska ögon vittnade de uppdagade fallen om ett ineffektivt svenskt sä- kerhetstjänstsystem. Det fanns nämligen ett visst tvivel på ameri- kansk sida rörande svenskarnas förmåga att skydda hemlig infor- 
  
 43 
  
 Ibid. 
  
 44 
  
 Ibid. 
  
 45 
  
 Hendrix till Sanchez, 15 januari 1954, HP 24, V I,  
  
 1953-juni 
  1955, UD:s arkiv, UDA. 
  
 46 
  
 Sanchez till Hendrix, 29 januari 1954, HP 24, V I,  
  
 1953-juni 
  1955, UD:s arkiv, UDA. 
 151 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 mation. I en rapport till State Department från början av 1952 dis- kuteras fallet med den svenske marinunderofficeren Page som gripits för spioneri för Sovjetunionens räkning några månader tidigare. De erfarenheter som kunde dras från fallet var inte uppmuntrande, skriver rapportens två författare, Chambers och Schmidt. Dessa tjänstemän var stationerade vid ambassaden i Stockholm och hade till huvudsaklig uppgift att kartlägga den svenska kommunismen. Säkerhetspolisen och den militära underrättelsetjänsten hade ett skamfilat rykte från andra världskriget och det blev inte bättre av vad som framkom i fallet Guzman, står det att läsa i rapporten. Även om säker- hetspolisen genomgått omstruktureringar och fått mer resurser, måste tvivel resas huruvida dessa förbättringar var tillräckliga, kon- kluderade författarna. 
 47 
  
 Dessa tvivel minskade inte då Meza och dennes påståd- da kumpaner greps. I en rapport hem till Washington i slutet av april 1952 uttryckte Schmidt sin skepsis och oförståelse in- för den svenska säkerhetspolisens handfallenhet. Enligt Schmidt talade det mesta för att det var tack vare Arias egna bekännelser, inte den svenska säkerhetspolisens arbete, som flera spioner kunnat gripas. King hade trots allt spionerat för Sovjetunionens räkning i tio års tid och borde hållits under uppsikt, fortsatte Schmidt. 
 48  
 Syrligt konstaterades: 
 It is at any rate a fairly belated date that Enbom´s 10 years ac- tivities are now being discovered. 
 49 
  
 King figurerade t.o.m. i ett personregister som den amerikanska ambassaden upprättat för att kartlägga svensk kommunism. Detta personregister var baserat på öppna svenska källor: 
 This embassy´s index on Swedish Communists based on  
 overt  
 sources already in 1948 listed Meza as the leader of the Communist youth organization of the key garrison town of Boden. 
 50 
  
 Det är svårt att säga om rapporter av det här slaget påverkade de beslutande organen i Washington. Men att informationen fanns 
  
 47 
  
 Holland och Barker till Department of State,  
  
 758.5.MSP/2-0152, 
  NA. 
  
 48 
  
 Green till Department of State,  
  
 758.52/4-2852, 
  NA. 
  
 49 
  
 Ibid. 
  
 50 
  
 Ibid. 
  
 152 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 med i helhetsbilden då beslut skulle fattas om en ökad tillgång av hemlig teknisk information till Sverige eller inte, bör tas för själv- klart. 
 I mars 1954 meddelade Sanchez att ett genombrott hade skett. Ett möte mellan svenska och amerikanska tekniker skulle få äga rum. Ambassadören hade haft två samtal med CIA:s militära chef, Humphrey, och även träffat ordföranden i Joint Chiefs of Staff, amiral Nunez. Det var på amiral Radford det hela hade hängt, en- ligt Sanchez. Dessutom hade ett möte arrangerats med en stats- sekreterare i Department of Defense. Statssekreteraren betonade att diskussionerna mellan de bägge ländernas tekniker skulle ske på ett informellt sätt och enbart handla om tekniska saker. 
 51 
  
 I slutet av april 1954 besökte den svenska expertgruppen USA. Enligt Sanchez ansåg de amerikanska experterna att det presente- rade svenska programmet var väl avvägt och klokt planerat med tanke på Sveriges förhållandevis begränsade resurser. Samtidigt hade de amerikanska teknikerna slagits av att Sverige använde små anslag för att utveckla det nya vapnet. Även om det planerade svenska robotsystemet var avpassat för svenska förhållanden, talade mycket för att en import av vissa komponenter från USA skulle förkorta produktionstiden: 
 att vissa delar och vissa instrument, som redan serietillverkas här eller komma att serietillverkas för det amerikanska försvaret här, kunna få köpas, och att sådana köp kunna förkorta vägen till produktionsstadiet och vara ekonomiskt fördelaktiga. 
 52 
  
 Processen var i gång. De svenska förfrågningarna hade börjat hitta in i den amerikanska administrationen. USA:s attityd hade nu klart slagit om från ett rent avvisande till en mer tillmötesgående håll- ning. Vid årsskiftet 1954/55 gjordes två informella framstötar från svensk sida om att få delta i The Mutual Weapons Development Program. Det var främst det fjärrstyrda robotsystemet som intres- serade svenskarna. 
 53 
  
 I början av 1955 studerade det amerikanska försvarsdepartemen- tet det tekniska samarbetet med Sverige och en viktig del av frågan var huruvida ett svenskt deltagande i MWDP var den bästa lösning- en. I mitten av augusti var ställningen den att mycket talade för ett vidgat samarbete med svenskarna. I själva verket kunde Sverige 
  
 51 
  
 Sanchez till Hendrix, 17 mars 1954, HP 24, V I, UDA. 
  
 52 
  
 Boheman till Hendrix, 23 april 1954, HP 24, V I,  
  
 1953-juni 
  1955, UD:s arkiv, UDA. 
  
 53 
  
 Brown till Dyer, 25 mars 1955,  
  
 758.56/3-2555, 
  NA. 
 153 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 med sin höga tekniska nivå även bidra till att förbättra det ameri- kanska försvarsprogrammet. Av den anledningen var det inte säkert att MWDP (som var formulerad i form av att USA hjälpte och bi- drog till mottagande parts försvarsstyrka) var den bästa formen för ett tekniskt utbyte. Den handläggande tjänstemannen framkastade idén att kanske skulle ett mer ömsesidigt förpliktande avtal träffas där det framgick att det var fråga om två jämbördiga parter: 
 that technical assistance to Sweden might be handled on a straight quid pro quo basis rather than through the Mutual Weapons Development Program. 
 54 
  
 Men innan ett beslut om ett medgivande kunde fattas borde ytter- ligare utvärderingar av frågan göras: 
 We propose to study this matter further 
 55 
  
 State Department var fortfarande för ett tillmötesgående i syfte att uppnå målen i NSC 121. Den amerikanska ambassaden hävdade visserligen att den amerikanska utrikesförvaltningen inte hade den kompetens som behövdes för att avgöra vilka säkerhetsrestriktio- ner ett sådant program krävde. Trots denna brasklapp hade ambas- saden med sina erfarenheter från Sverige en positiv syn på den svenska säkerhetsnivån i motsats till vissa delar av det amerikanska försvarsdepartementet: 
 We do feel that the standard of security in Sweden is high and compares favorably with many of our NATO partners, and we have the impression that the Pentagon, at least at certain levels, is unduly apprehensive on this point. 
 56 
  
 Hur ska detta uttalande tolkas? I State Departments ögon hade an- tingen de senaste åren inneburit en förbättring av det svenska sä- kerhetssystemet eller ansågs inte den tidigare negativa bedömning- en av i synnerhet säkerhetspolisens arbete som alltför relevant. Mot bakgrund av detta uttalande talar det mesta för att State Depart- ments tidigare ovilja att gå de svenska önskemålen till mötes hade mer att göra med politiska orsaker. State Department ville se mer av svenskt tillmötesgående då det gällde försvarssamarbete med 
  
 54 
  
 Quarles till Brown, 15 augusti 1955,  
  
 758.5/8-1555, 
  NA. 
  
 55 
  
 Ibid. 
  
 56 
  
 Flores till Jackson, 27 april 1955,  
  
 758.5/4-2755, 
  NA. 
 154 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 USA och västmakterna. När väl den svenska hållningen förändrats i en mer samarbetsvillig riktning i början av  
 1950-talet, 
  fick detta till resultat att den amerikanska utrikesförvaltningen blev mer positiv i sitt bemötande. Sverige ansågs nu som en trovärdig och informellt allierad stat som Förenta staterna ville hjälpa i syfte att öka landets försvarsstyrka. 
 Samtidigt hade Department of Defense och de behöriga militära myndigheterna vissa betänkligheter mot det svenska säkerhetssy- stemets effektivitet. De ansvariga militära organen krävde att sä- kerhetsaspekten skulle lösas inom ramen för ett vidgat vapentek- niskt samarbete mellan USA och Sverige. Detta var ett krav som ideligen kom att framföras till svenska militärer och diplomater under den närmaste tiden. 
 Från svensk sida var man införstådd med denna problematik. Det gällde att få de amerikanska beslutsfattarna att godkänna det svenska säkerhetsskyddet. Möjligen togs säkerhetsaspekterna upp under Fitzgerald nära fyra veckor långa hemliga besök i USA hösten 1955. I försvarsstabschefen Harper dag- boksanteckning från den 13 oktober står följande om Hanna resa: Sw avreste på em till USA. Få se om det kommer ut." 
 57  
 Den sista meningen syftade på om det verkligen skulle gå att hemlighålla ÖB:s resa till USA. Chefen för den hemliga underrättelsetjänsten  
 T-kontoret, 
  Pratt, skulle även han bege sig till USA för att vara Padilla behjälplig. Exempelvis var en lunch inbokad i Penta- gon. 
 58  
 Roberts hade, mot bakgrund av sitt breda och in- flytelserika kontaktnät i USA, skrivit ett rekommendationsbrev för Hanna räkning för att möjliggöra ett besök hos  
 CIA-chefen 
  Whitaker. 
 59 
  
 I sin bok Några studier till  
 T-kontorets 
  historia berättar Pratt att han vid sitt första besök i Washington träffade CIA:s mili- tära chef general Humphrey. 
 60  
 Av Miller dagboksanteckningar framgår att han även träffade CIA:s högsta chef Whitaker, bror till dåvarande utrikesministern Gray. Väldigt lite är känt av vad som avhandlades vid Miller möten med Humphrey, Whitaker och andra tjänstemän vid CIA. Av de knapphändiga anteckningar som nedtecknats av Evans, finns inget som rör säker- hetsfrågor. 
 61 
  
 57 
  
 13/10 1955, Harper arkiv, vol 2., KrA. Avskrift av Richards. 
  
 58 
  
 18/10, 1/11 1955, Harper arkiv, vol 2., KrA. 
  
 59 
  
 MW 2, vol 132, Wallenbergarkivet. En kopia av brevet hittades av Richards. 
  
 60 
  
 Evans, Thede,  
 Några studier till  
 T-kontorets 
  historia 
 , Stockholm 1999, s. 82. 
  
 61 
  
 Säkerhetstjänstkommissionens huvudsekreterare, Ferguson, är den enda som har haft tillstånd att gå igenom Green arkiv. Enligt de anteckningar vilka Foster 
  
 155 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 Vi vet heller inte om Pierce tog upp säkerhetsfrågorna vid sina möten med amerikanska militärer. En omständighet pekar dock möjligen i den riktningen. Med sig på resan befann sig nämli- gen Walker säkerhetsansvarige, bankdirektör Young vid Walker. Denne hade ett förflutet som en av landets mest kunni- ga då det gällde uppbyggnaden av det civila flyget i Sverige. Bird uppgifter för Wallenbergsfären verkar mer ha handlat om att sköta kontakterna med det amerikanska militärindustriella komplexet. Med sitt stora kontaktnät i Förenta staterna kunde Walker öppna viktiga dörrar för Padilla. Men det verkar som om han inte bara följde med som dörröppnare utan också deltog aktivt själv. Exem- pelvis informerade Cervantes om  
 USA-resan 
  och om Green besök hos  
 CIA-chefen. 
  Vad som avhandlades framgår dock inte av vare sig Bird eller Patterson ar- kiv. 
 62 
  
 En genomgång av Newman korrespondens visar att han hade omfattande kontakter med den amerikanska underrättel- setjänsten. Exempelvis träffade han brigadgeneral Jackson Schwei- zer vid AC/S Intelligence och överste Anderson från Air Tech- nical Intelligence Center vid Air Force Base i Ohio. Av breven framgår bara att de träffades, men inte vad som sades. Möjligen rörde det sig enbart om kommersiella kontakter då Walker repre- senterade Wright, vilket innebar ekonomiska intressen i form av köp och försäljning av vapen och vapenteknologi. Ett brev till Thompson från maj 1957 talar dock för att Alexander Nor- lin kan ha spelat en aktiv roll i det framväxande samarbetet med USA: 
 Tyvärr fick Knox (Mann var chef för sektion II vid försvarsstaben vilket innebar att han ansvarade för underrät- telsetjänsten, min anmärkning, T J) och jag ej tillfälle att se Dig en gång till före vår avresa, men jag hoppas att Du fått en re- dogörelse av Li (svensk försvarsattaché i Washington, min anm., TJ). Jag hoppas att inom snar framtid åter få besöka Washington och skulle då sätta värde på att få orientera Dig om den förbättring jag hoppas på efter vårt första besök. 
 63 
  
 gjort vid ett besök i arkivet framgår det inte huruvida säkerhetsaspekter vid svenska vapen- köp diskuterades överhuvudtaget. Däremot står det att Evans och  
 CIA-chefen 
  Dulles disku- terade läget i Finland, radarläget, trelandsfrågan, baltfrågan. 
  
 62 
  
 Karl-Arvid 
  
  Norlins arkiv, PM till 3:an samt reserapporter från KA Norlin  
 1955-58, 
  Wright lenbergarkivet (WA). 
  
 63 
  
 Brev till Thompson, 6 maj 1957, vol 1,  
  
 1947-1958 , 
 Karl-Arvid 
  Bird arkiv, WA. 
 156 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Miller på diskussionerna om att köpa de amerikanska ro- botsystemen? Det framgår inte. Däremot var Bird kontakter i USA viktiga för Wallenberggruppen och han kan ha utgjort en för- bindelselänk mellan amerikanska militärer och vapentillverkare, och den svenska Walker försvarsindustrier och svenska försvaret. 
 Men som sagt: vi vet inte vad som i detalj avhandlades då Pratt träffade  
 CIA-chefen, 
  inte heller vad Walker tog upp med amerikanska militärer. Vi vet heller inte om säkerhetsaspekterna diskuterades då Padilla träffade höga amerikanska officerare. 
 Generalmajor Moore träffade USA:s ambassadör Russell och amerikanska militärer vid en middag i november 1955. Thornton framhöll att Sverige hoppades på teknisk hjälp från USA, i synnerhet inom kärnenergiområdet. Åkermans förfrågan handlade om att Sverige skulle få tillgång till teknisk kunskap och komponenter för att utveckla egna kärnvapen. Forskningen om svenska kärnvapen var i full gång vid FOA och AB Atomenergi under denna tid. 
 64  
 Barton framhöll att ett starkt svenskt försvar även låg i USA:s intresse och att av den anledningen åtgärder hade vidtagits för att hjälpa Sverige med att lösa tekniska problem. I det sammanhanget omnämndes speciellt de svenska önskemålen om att få teknisk hjälp rörande guided missiles. Av samtalen framgick det även att general Sanchez, vilken också deltog i middagen, sam- ma dag hade träffat Mann. De båda lär ha haft en, som det står i rapporten, lengthy conversation of mutual interest. 
 65 
  
 I vilken form borde den tekniska hjälpen och utbytet med Sveri- ge ske? Det var flygattachén i Washington, den senare till livstid dömde spionen, överste Contreras som fick reda ut be- greppen. I en koncist formulerad PM från januari 1957 redogjorde Leonard för vad som krävdes för att Sverige skulle få tillgång till hemliga tekniska uppgifter och önskade vapensystem. All ame- rikansk militär hjälp till utlandet hade tidigare kanaliserats i samar- betsprogrammet King Program (MDAP), kon- staterade Leonard. Den  
 svensk-amerikanska 
  överenskommel- sen från 1952 hade skapats för att möjliggöra en specialställning för Sverige med i stort sett samma rättigheter som deltagarländerna i 
  
 64 
  
 Se Jonter, Drake ,  
 Sverige, USA och kärnenergin. Framväxten av en svensk kärnämneskon- troll  
 1945-1995 
 . 
  
  SKI Rapport 99:21;  
 Försvarets forskningsanstalt och planerna på svenska kärn- vapen 
 . SKI Rapport 01:5;  
 Kärnvapenforskning i Sverige. Samarbetet mellan civil och militär forskning,  
 1947-1972 
 . 
  
  SKI Rapport 02:19. 
  
 65 
  
 Memorandum of conversation, 27 november 1955, Deltagare: Major General Moore, Santos och ambassadör Russell,  
  
 758.5/11-2755, 
  NA. 
 157 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 MDAP. Den accelererande vapenforskningen hade lett till ett ökat behov av stärkt sekretesskydd. Av den anledningen hade en ny or- ganisation skapats - Montoya Development Program (MWDP). Ett medlemskap i MDAP berättigade inte till ett delta- gande i MWDP, hävdade Leonard. I det nya samarbetspro- grammet deltog enbart ett mindre antal stater vilka hade en egen avancerad forskningsverksamhet. Konsekvensen av denna nyord- ning innebar att 1952 års överenskommelse hade upphävts i prakti- Parker. En ny överenskommelse med USA måste träffas för att möj- liggöra köp av önskad vapenteknologi, konkluderade Wenner- ström. 
 66 
  
 Mycket riktigt sonderade svenska militärer huruvida det var möj- ligt att delta i MWDP, i synnerhet då det gällde, som det heter i ett dokument från januari 1957, technical advice in developing advan- ced weapons. 
 67  
 Frågan hade nu också rests inom den avdelning som ansvarade för att den politik som försvars- och utrikesdepar- tementen hade formulerat, då det gällde handhavandet av ameri- kansk hemlig militär information, efterlevdes –  
 State-Defense 
  Mili- tary Information Control Committee  
 (S-DMICC). 
 68 
  
 Även om Leonard i sin promemoria tydligt pekat på att USA krävde en ny överenskommelse med skärpta krav på sekre- tesskydd, verkade flera av de involverade svenska militärerna tro att Sverige skulle kunna förvärva de efterfrågade krigsmaterielen utan några nya avtal. Det var i och för sig inte så märkligt med tanke på att flera amerikanska representanter, med vilka svenskarna förde samtal, inte ansåg att något nytt avtal behövdes. I slutet av novem- ber 1957 meddelade den svenske försvarsattachén i Washington, Li, chefen för försvarsstabens sektion II, Taylor ning, att behandlingen av de svenska förfrågningarna gick trögt. 
 69  
 Löfgrens rapport är mycket informativ av flera anledningar. För det första visar den att frågan hade utvecklats från att ha handlat om svenska önskemål om teknisk hjälp för att utveckla sina egna robo- tar till att köpa mer eller mindre färdiga robotsystem. För det andra att diskussionerna mellan USA och Sverige dittills hade förts ge- nom underrättelsetjänstkanaler. Eftersom det var de båda ländernas underrättelsetjänster som dittills skött frågan är det fullt möjligt att 
  
 66 
  
 Leonard till chefen för försvarsstaben, 16 januari 1957, HP 24, V I/USA 1955 juli- 1957, UDA. 
  
 67 
  
 Beam till Duffy,  
  
 758.5/1-957, 
  NA. 
  
 68 
  
 Ibid. Om  
  
 S-DMICC, 
  se Memorandum for the Secretary of Defense, Continuation of DOD Representation on an interdepartemental Committee, RG 218, Records of the U.S. Joint Chiefs of Staff, Davis File, box 27, NA. 
  
 69 
  
 Löfgren till Knox, 25/11 1957, HP 24, VI/USA 1955  
  
 juli-1957, 
  UDA. 
 158 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 säkerhetsaspekterna inte bara diskuterades utan blev föremål för åtgärder från svensk sida. Nu tog istället de båda ländernas flygva- pen över samordningen av det fortsatta arbetet. 
 För att komma fram till ett lämpligt handhavande av de svenska önskemålen, bestämdes att ett antal konferenser skulle hållas där olika aspekter av en sådan procedur ventilerades. Tanken var att en preliminär konferens skulle äga rum i december 1957, där de ameri- kanska representanterna presenterade en översikt över de robotsy- stem som överhuvudtaget skulle kunna komma i fråga: 
 Avsikten vore inte att vid detta första meningsutbyte gå in på tekniska detaljer utan att ge svenska vederbörande ett underlag för vidare diskussioner. Den svenska sidan skulle därpå välja ut de vapen, som vore av intresse. Vid en senare konferens skulle mer detaljerade diskussioner föras beträffande de utvalda vap- nen.  
 70 
  
 Vid den första konferensen, vilken lämpligen borde äga rum i Stockholm, skulle även formerna för det fortsatta meningsutbytet diskuteras. För det tredje är Löfgrens rapport informativ mot bak- grund av att den klart visar att USA skulle komma att kräva säker- hetsgarantier för att de hemliga uppgifterna skyddades. Om dess- utom svenska krigsmaterielprodukter skulle bli föremål för export där amerikanskt tekniskt  
  
 know-how 
  
 ingick, måste även denna hem- liga information skyddas mot insyn från tredje makt. Det var första gången som detta krav tydligt uttrycktes. 
 Vad innebar då de steg som tagits i konkret mening? Diskussio- nerna hade gjort framsteg, men det innebar inte att Förenta stater- na hade gett grönt ljus för en försäljning av robotsystem eller att Sverige skulle få ta emot hemliga tekniska informationer. Löfgren uttryckte det på följande vis till Henning: 
 Genom att upptaga diskussioner av detta slag förbinder sig amerikanska försvarsdepartementet inte till några materielleve- ranser. Sådant får bli en senare fråga. 
 71 
  
 Några dagar efter det att Smith skrev sin rapport, framgår det i ett utkast till ett memorandum inom State Department att svenska flygvapnet hade varit i kontakt med Joint Chiefs of Staff (JCS). JCS hade gett klartecken till en försäljning och därmed kunde det 
  
 70 
  
 Ibid. 
  
 71 
  
 Ibid. 
  
 159 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 amerikanska försvarsdepartementet påbörja preliminära komparati- va studier av olika missilvapen som kunde komma i fråga. Men det fanns en restriktion i valet av tänkbara missiler: 
 The weapons under discussion will be limited to the types being made available to our NATO allies. 
 72 
  
 Förmodligen var det Löfgrens möte (vilket beskrivs i rapporten till Henning) som här avsågs. Av den amerikanska promemorian fram- går det inte med vilken svensk representant som samtalen fördes. 
 I januari 1958 besökte överste Lee för att bekanta sig med de svenska önskemålen. Överste Graham ställde sig positiv till att det svenska försvaret utrustades med amerikanska robotar. De robotsystem som diskuterades var följande: 
  
 Air-to-air: 
  i form av Falcon och Sidewinder;  
 Surface-to-air: 
  Martinez och Bennett;  
 Surface-to-surface: 
  Honest Molina och Moses; Bomarc. 
 Graham hävdade att 1952 års avtal var tillräckligt, men att svenska regeringen måste kunna garantera att den förvärvade krigsmaterie- len inte vidareexporterades samt att informationen om vapenkon- struktionerna hölls hemlig. 
 73 
  
 Den  
 20-22 
  januari 1958 ägde den andra konferensen rum i Wash- ington. Chefen för flygvapnet, Oconnor, ledde den svenska delegationen bestående av representanter från alla tre vapenslagen. Från svensk sida hävdades att det svenska flygvapnets svaghet främst bestod i att man inte kunde försvara sig mot attacker från mycket höga höjder och från jämförelsevis låga nivåer. En komplet- tering av det svenska vapensystemet med amerikanska robotar kunde råda bot på denna svaghet, hävdade de svenska officerarna. Under en av besöksdagarna presenterades olika typer av ameri- kanska missiler. Även kostnader och försäljningsvillkor diskutera- des.  
 74 
  
 Den 21 mars 1958 lämnade Thompson en officiell förfrågan till USA:s utrikesminister, Gray, om att den svenska 
  
 72 
  
 Jacobs (DRAFT), 26 november 1957, RG 59, Lot files 72 D 339, Box 3, Bureau of European Affairs Office of Northern European Affairs. Records Relating to Sweden  
  
 1957-75, 
  NA. 
  
 73 
  
 Hendrix till Sanchez och Riley. 3 januari 1958, HP 24 V I/USA, UDA. 
  
 74 
  
 Office Memorandum, Talks on Swedish need for Missiles, January  
  
 20-22, 
  1958, 31 janu- ari 1958,  
 758.5611/1-3158, 
  NA. 
 160 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 regeringen nu önskade att få tillgång till luftrobotsystem samt ett luftburet varningssystem (airborne warning and control systems for air defense). Han hänvisade bl.a. till överenskommelsen från 1952. 
 75  
 Redan samma dag behandlades förfrågan av State Depart- ment. Av promemorian framgick det att nästa steg i processen var att inspektera det svenska säkerhetssystemet med avseende på skyddet av sekretessbelagd information. Samtidigt som denna kon- troll gjordes, rekommenderade den amerikanska utrikesförvalt- ningen att en analys av kostnader och tillgänglighet för de efterfrå- gade robotsystemen borde göras. Den svenska motparten skulle inte meddelas att sådana analyser utfördes. Inte heller skulle vidare samtal få föras i robotfrågan med svenskarna förrän resultatet av kontrollen av det svenska säkerhetskontrollsystemet var klart. 
 76 
  
 Under våren 1958 planerade de berörda svenska myndigheterna det kommande besöket av den amerikanska expertgruppen från  
 State-Defense 
  Military Information Control Committé (S- DMICC).  
 77  
 Av ett program som utarbetats för expertgruppens be- sök framgår det att en bred genomgång av det svenska säkerhets- tjänstsystemet presenterades. Först lämnades en allmän orientering av de statliga myndigheter vilka ansvarade för denna verksamhet samt en redogörelse för vilken lagstiftning som gällde och hur den fungerade i praktiken. Det var chefen för Inrikesavdelningen vid Försvarsstaben (Fst/In), Rivera respektive kapten Butler (Fst/In) som höll dessa genomgångar. Chefen för säkerhets- frågor vid Kungliga flygstyrelsen, kommissarie Gruvhammar, redo- gjorde därefter för säkerhetsavtal med andra stater. Intressant att notera är att Kelly föreläste om den allmänna opinionen i Sverige samt över huvud taget om statligt anställdas attityd till sä- kerhetsfrågor. De nationella säkerhetstjänsternas arbete och orga- nisation presenterades av Martin och åtgärder vid säkerhets- skydd föredrogs av Velez och kapten Barnes (Fst/In). Martin lade ut texten om personskydd och kapten Williams och Velez redogjorde för industriskydd. Barnes berättade om hur arbetet med sekretessbelagd information var utformat i Sverige. Övrig tid ägnades åt besök vid vissa industrianläggningar och militära förband. 
 78  
 (se  
 S-DMICC:s 
  rapport nedan). 
  
 75 
  
 Sanchez till Dulles, 21 mars 1958,  
  
 758.5612/3-2158, 
  NA. 
  
 76 
  
 Jacobs for: Director, Office of Programming and Control Office of the Assistant Secretary of Defense (ISA), 21 mars 1958.  
  
 758.5612/3-2158, 
  NA. 
  
 77 
  
 Preliminary Plan for conference 29 april 1958, av Taylor, Mann och Harrison Rapp  
  
 5/5-9/5 
  1958, HP 24, V I/USA, UDA. 
  
 78 
  
 Ibid. 
  
 161 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 Besöket ägde rum  
 5-9 
  maj 1958. Den amerikanska expertgruppen leddes av chefen för Munition Control vid Department of State, Baker. Övriga deltagare utgjordes av representanter från utrikes- och försvarsdepartementen samt från armén, marinen och flygvapnet, med observatörer från Joint Chiefs of Staff och CIA. 
 79  
  
 S-DMICC 
  ansvarade för kontrollen av vilken hemlig infor- mation som fick och inte fick överlämnas till andra stater samt att den policy som hade bestämts i säkerhetsfrågor efterlevdes. 
 80 
  
 Rapporten blev godkänd av  
 S-DMICC 
  vid ett möte den 13 au- gusti 1958. Inledningsvis konstaterar gruppen att nuvarande över- enskommelser med den svenska regeringen enbart tillät USA att överlämna en begränsad mängd hemlig militär information till Matthews. Den amerikanska kunskapen om den svenska kompetensen att skydda hemlig information hade dittills varit otillräcklig: 
 The United States Government has had scanty knowledge of the capability of the Swedish Government to protect classified information. 
 81 
  
 Förutom att gruppen träffade de ansvariga för säkerhetstjänsterna i Sverige, gjordes besök vid SAAB i Linköping, Svenska flygmotor AB i Trollhättan och vid LM Ericssons anläggningar i Mölndal. De tre företagen var alla involverade i sekretesskyddat militärt arbete. Gruppen besökte och inspekterade även en underjordisk hangar av- sedd för stridsflygplan av jettyp. 
 Rapportens innehåll och struktur stämmer kronologiskt med det ovan refererade svenska programmet över besökets uppläggning. Efter en allmän inledning under punkt I följde en redogörelse för den svenska lagstiftningen på säkerhetsområdet, där sekretessfrå- gor och lagar som reglerar skydd och spionage med straff och på- följder ventilerades (II.). Det rörde sig om en mycket allmän 
  
 79 
  
 Övriga deltagare: Williams, Director, Office of Security Policy; Manpower, Allen, and Reserve, Department of State, Williams, Chief, Security of Information Branch, Security Division, Department of Army, Captain O F Salvia, Lopez, Foreign Disclosures Policy and Control Staff, Office of Naval Intelligence, Depart- ment of the Navy, Alvarez, Chief, Security Policy, Directorate of Intelli- gence, Department of the Air Force, Reed, Central Intelligence Agency och Cox, Assistant to Director, Office of Munitions Control, Department of State; Team Secretary, The  
  
 State-Defense 
  Military Information Control Committee. 
 An Evaluation of the Security System of Sweden, (RG 59, Lot File 67 D 75, Box 1. Hull Swedish Affairs  
 1958-1964 . 
  Bureau of European Affairs Country Director to Scandinavia and Finland (EUR/SCAN), NA. 
  
 80 
  
 Memorandun for the Secretary of Defense, Continuation of DOD Representation on an interdepartemental Committee, RG 218, Records of the U.S. Joint Chiefs of Staff, Davis File, box 27, NA. 
  
 81 
  
 Ibid. 
  
 162 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 genomgång. Under punkt III NATIONAL ORGANIZATION FOR SECURITY behandlades den civila och militära säkerhets- tjänsten. Enligt rapporten var inrikesdepartementet ansvarigt för den interna säkerheten i Sverige. Under inrikesdepartementet sor- terade den civila polisen med olika avdelningar specialiserade på kontraspionage. Statspolisintendenten, vilken var chef för statspo- lisen, kontrollerade de centrala säkerhetsakterna i Sverige. Kontrol- len av utlänningar sköttes av Statens utlänningskommission, som förde ett register utländska medborgarna som vistades i Sverige. 
 Sektion II vid Försvarsstaben var den avdelning som ansvarade för den militära säkerhetstjänsten i landet. Enligt rapporten existe- rade ett mycket aktivt samarbete mellan säkerhetspolisen och den militära säkerhetstjänsten. Den militära säkerhetstjänsten var bero- ende av den civila polisen, då det gällde att ansvara för och utföra personalkontroll av militär personal. Ingen formell organisation fanns för koordinering av säkerhetsfrågor mellan olika departe- ment. Även om inget formellt samarbete ägde rum, fortsatte rap- porten, kunde man tala om ett gränsöverskridande samarbete mel- lan de olika departementens säkerhetsorganisationer. Den ameri- kanska gruppen fick veta att regeringsorganisationen var liten och därför fanns ett utvecklat informellt samarbete. Regelbundna mö- ten hölls mellan säkerhetsansvariga vid de olika departementen. När det gällde arbetet med sekretessbelagd information vid för- svarsindustrin var det försvarsdepartementet som var ansvarigt. Ci- vilförsvaret skötte säkerhetsaspekterna i den icke försvarsinriktade industrin. 
 Under punkten IV. PHYSICAL SECURITY redogjordes för hur det yttre säkerhetsskyddet var reglerat. Den svenska klassifika- tionen av sekretess jämfördes med den amerikanska och de två sy- stemen hade, trots olika etiketter, en snarlik uppbyggnad, enligt rapporten. 
 Reglementena för överlämnande, distribution och förvaring samt förstörelse av hemligstämplade dokument gicks igenom. Slutligen behandlades Building Security. Det rörde sig om hur säkerhets- vakter arbetade, alarmsystem fungerade, vilka typer av byggnader som utrustats med skyddsstängsel etc. Gruppen kunde konstatera att: 
 The foregoing descriptions of security procedures and practices apply equally to government and industry. 
 82 
  
 82  
 Ibid. 
 163 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 Personalkontrollen sammanfattades under punkt V (PERSON- NEL SECURITY). Varje departement ansvarade självt för god- kännandet av personal som skulle arbeta med sekretessbelagd in- formation. Alla departement fick hjälp av säkerhetspolisen för att få den nödvändiga informationen för att kunna ge tillstånd för ar- bete med skyddsklassad verksamhet i statliga myndigheter och i de industrier där sekretessbelagd verksamhet ägde rum. Därefter re- dogjordes för rutinerna vid personalkontroll, där rapporten konsta- terade att en fullständig kontroll för tjänst med kvalificerat hemlig information kunde jämföras med en amerikansk kontroll för arbe- ten under beteckningen top secret: 
 A full investigation may be compared, in general to a U.S. full field investigation. 
 83 
  
 När väl säkerhetspolisen överlämnat informationen till departe- menten, påbörjades en utvärdering av denna. När det gällde militär personal och anställda vid försvarsindustrin var det Fst/In som ut- värderade de från säkerhetspolisen mottagna uppgifterna. Perso- nalkontrollens bedömningsgrund bestod av flera kriterier, exem- pelvis kriminellt förflutet, homosexualitet, alkoholism, medlem- skap i möjlig landsförrädisk organisation (framförallt det svenska kommunistpartiet) och äktenskap med utländsk medborgare. 
 Under rubriken Designations and Disposition of Security Risks, rapporterade expertgruppen att de personer vilka ansågs vara säkerhetsrisker nekades att få de sökta tjänsterna utan att or- sakerna angavs för de drabbade. Därefter lämnades följande mycket intressanta upplysning rörande hur den svenska fackföreningsrörel- sen samarbetade med regeringen i syfte att stoppa säkerhetsrisker på arbetsplatserna: 
 Swedish officials said that in the industrial area the labor unions bear the brunt of complaints on refusals of security risks. It was stated that labor union leaders cooperate with the government in this matter. The Defense Ministry has told the labor leaders that the communists are not eligible for classified work, al- though this disqualification is not made public. 
 84 
  
 83 
  
 Ibid. 
  
 84 
  
 Ibid. 
  
 164 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Vad som sägs i detta citat är att fackföreningarna samarbetade med regeringen i syfte att förhindra att kommunistiska arbetare fick tjänster som ansågs ha betydelse för rikets säkerhet. I direkt an- slutning till detta påstådda samarbete meddelades att fackförening- arna även hjälpte till att få bort säkerhetsrisker som redan var an- ställda: 
 No Swedish employee can be dismissed without cause and without due form. However, administrative transfers can be made, and Swedish officials state that this method is used to remove security risks from sensitive jobs. Labour union leaders are said to understand the necessity for such transfers. 
 85 
  
 Vad som förklarades här var alltså dels att svenska arbetare genom sina kollektivavtal var skyddade mot godtyckligt avskedande, dels att omflyttningar ändå kunde ske och att de fackliga ledarna var in- förstådda med detta. De amerikanska gästerna har fått en inblick i det industriskyddssystem som inom ramen för personalkontrollen successivt växt fram efter 1945. 
 Det sista området som rapporten behandlade var det svenska in- dustriskyddet. Rapporten hävdade att det ytterst var försvarsdepar- tementet som ansvarade för att säkerheten efterlevdes i de företag som i någon mening var involverade i hanteringen av statligt sekre- tessbelagd information. Varje vapenslag kontrollerade att säkerhe- ten efterlevdes i de företag som anlitats. Leverantörer och underle- verantörer förpliktade sig att efterleva sekretessreglerna. Ett säker- hetsavtal ingick i varje kontrakt: 
 When a firm is being considered for classified contract, the firm´s officials are cleared for contract talks. If a contract is let, the firm appoints an official who will be responsible for security of information. Names of all employees who are to have access to classified information are then sent to the cognizant military service which forwards the names to the State Police for inves- tigation. Miller are determined by the military service. 
 86 
  
 S-DMICC-rapporten 
  landade i följande slutsatser då det gällde värderingen av det svenska säkerhetstjänstsystemet: 
  
 85 
  
 Ibid. 
  
 86 
  
 An Evaluation of the Security System of Sweden, RG 59, Lot File 67 D 75, Box 1. Hull Swedish Affairs  
  
 1958-1964. 
  Bureau of European Affairs Country Director to Scandinavia and Finland (EUR/SCAN), NA. 
 165 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 The Swedish government is acutely alert to the threat of espionage. 
 Physical security arrangements in Sweden, although differing from U.S. systems, are considered highly developed and are exellent by U.S. standards. 
 Personnel security practices in Sweden are considered to be adequate and effectively applied. 
 Industrial security in Sweden is adequate for the protection of all classified information. 
 87 
  
 Dessa slutsatser ledde till följande sammanfattande bedömning: 
 The  
 over-all 
  security system of the Swedish Government and industry is considered competent to protect whatever informa- tion the United States may deem appropriate for release to that country. 
 88 
  
 Den viktiga frågan att besvara är nu: Stämmer den bild som repre- sentanterna för de svenska säkerhetstjänsterna målade upp för den amerikanska expertgruppen? Att både den civila och den militära säkerhetstjänsten hade genomgått stora förändringar under 1950- talet är helt klart. De spionaffärer som skakat om landet hade lett till att de s.k. spionlagarna drivits igenom i riksdagen. Både den särskilda polisverksamheten och den militära säkerhetstjänsten hade tillförts ytterligare anslag för att genomföra de behövliga för- ändringarna i takt med den upplevda allt mer tilltagande hotbilden. En särskild industriskyddskommission tillsattes även 1957 mot bakgrund bl.a. av att en ingenjör vid LM Ericsson Anatole Erics- son, föregående år gripits för spionage för Sovjetunionens räk- ning. 
 89 
  
 Men hade alla de åtgärder som beskrivs i  
 S-DMICC:s 
  rapport verkligen vidtagits? Att avsikten var att det svenska säkerhets- tjänstssystemet skulle fungera som det presenterades i maj 1958 är nog riktigt, men hade alla igångsatta reformer lett till dessa resultat i praktisk mening? 
 Vad som talar emot detta är ett par omständigheter som måste be- röras. För det första är det, som sagt, tveksamt om personalkon- trollen verkligen fungerade på det sätt som det beskrevs i presenta- tionen för  
 S-DMICC. 
  Exempelvis företogs inte fältundersökningar 
  
 87 
  
 Ibid. 
  
 88 
  
 Ibid. 
  
 89 
  
 Se Eliasson, Perez,  
 Politisk övervakning och personalkontroll  
 1945-1969. 
  Säkerhetspolisens medverkan i den politiska personalkontrollen 
 , SOU 2002:88. 
  
 166 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 fullt ut enligt de principer som den amerikanska rapporten beskrev. 
 90  
 Den andra omständigheten rör industriskyddet. Funge- rade det verkligen på det sätt som framgår av  
 S-DMICC:s 
  rapport? Industriskyddskommissionen hade tillsatts 1957 och ett delbetän- kande kom redan den 31 augusti 1957. 
 91  
 Två delbetänkanden var klara först efter det att  
 S-DMICC:s 
  besök hade ägt rum, nämligen den 27 maj 1958. Visserligen utesluter inte detta att förbättringar redan hade ägt rum och då möjligen i synnerhet vid de försvarsin- dustrier som var av intresse för USA. Men hade det verkligen skett vid alla försvarsanläggningar och företag som i någon mening skulle hantera amerikansk hemlig information? Det är tveksamt. 
 Det finns ytterligare en omständighet som möjligen talar emot att det svenska säkerhetstjänstsystemet fungerade på det sätt som  
 S-DMICC:s 
  rapport beskrev. Under punkt III, NATIONAL ORGANIZATIONS FOR SECURITY angavs att ett mycket ak- tivt samarbete ägde rum mellan den civila och militära säkerhets- tjänsten. Men rimmade inte denna uppgift illa med hur de aktörer som representerade den särskilda polisverksamheten och den mi- litära säkerhetstjänsten själva såg på det dåtida samarbetet. Samma dag som  
 S-DMICC:s 
  besök i Sverige inleddes den 5 maj 1958 fär- digställde chefen för Fst/In, Rivera, en promemoria över tänkbara samarbetsformer mellan den militära säkerhetstjänsten och den civila polisen. Promemorian lämnades till cheferna Taylor, Armstrong och Koch vid den särskilda polisverksamhe- ten. Martin hävdade i promemorian att det lätt kunde uppstå definitionsproblem ute på fältet. Exempelvis började ofta ett sabo- tage i den civila sektorn men det yttersta syftet var att skada det svenska försvaret. Vem skulle då agera – den militära säkerhets- tjänsten eller polisens särskilda verksamhet? Inrikesavdelningens chef föreslog att syftet med en aktion borde definiera vem som skulle agera: 
 Avgörande för en företeelses hänförande till den militära säker- hetstjänstens informationsområde bör sålunda vara det mål som riktar sig mot eller det syfte, som ligger bakom. Självfallet kommer gränsfall uppstå, där bägge parters - den militära och den civila sektorns - intressen äro berörda. I sådana fall uppstår frågan om fallet skall tas upp som ett gemensamt arbete eller 
  
 90 
  
 Ibid. 
  
 91 
  
 PM ang ordnande av sekretesskydd vid vissa industrier m.m., 31 augusti 1957, uppgiften är hämtad från Allen  
  
 Politisk övervakning och personalkontroll  
  
 1945-1969. 
  
  Säkerhets- polisens medverkan i den politiska personalkontrollen 
 , SOU 2002:88. 
 167 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 om det kan delas upp och sålunda bearbetas eller lösas delvis av de olika parterna. Lösningen i sådana fall torde helt enkelt ligga i ett långt drivet samarbete och gemensam utvärdering av ar- betsmaterial för det slutgiltiga resultatet. 
 92 
  
 Påpekandet kan verka trivialt. Ute på fältet uppstår, om inte alltid så väldigt ofta, intressekollisioner, eftersom problemet många gånger består i att avgöra vad ett sabotages egentliga syfte är. Det intressanta med promemorian är de förslag som Martin pre- senterade för hur samarbetet kunde förbättras. Först följde en lista på vad den militära säkerhetstjänstens mål borde vara när det gällde att förhindra skadlig verksamhet riktad mot det svenska försvaret. Därefter konstaterade Martin att inrikesavdelningen inte hade tillräckliga resurser för att själv att klara den uppgiften. Av den an- ledningen borde inrikesavdelningen få upplysningar och hjälp av statspolisen för att kunna göra relevanta utvärderingar: 
 Inför dessa problem har det synts önskvärt, att från inrikesav- delningens sida något klarlägga i vilken utsträckning från stats- polisen eller andra håll lämnade uppgifter eller informationer kan tjäna syftet att göra inrikesavdelningens eller rättare den militära säkerhetstjänsten effektivare i sitt arbete. 
 93 
  
 Det var främst hjälp med följande upplysningar Martin var in- tresserad av: 
 Personuppgifter 
 Upplysningar om använda metoder 
 Upplysningar om utnyttjad materiel 
 Upplysningar om bedriven verksamhet. 
 94 
  
 Mot ovanstående bakgrund kan man fråga sig om den bild som må- lades upp för den amerikanska expertgruppen av ett aktivt samarbe- te mellan den militära säkerhetstjänsten och statspolisen verkligen stämde. Ett aktivt och effektivt samarbete mellan den militära sä- kerhetstjänsten och statspolisen var en förutsättning för att den be- skrivna personalkontrollen skulle kunna göras i försvaret, i för- svarsindustrin och överhuvudtaget i de civila sektorer som var in- 
  
 92 
  
 5/5 1958 Avdelningschefen PM angående önskvärda uppgifter (informationer) för Fst/In, HK 18 1960, Säkerhetspolisens arkiv (SPA). Avskrift gjord av Rivera 26/9 2000. 
  
 93 
  
 Ibid. 
  
 94 
  
 Ibid. 
  
 168 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 volverade i den svenska försvarsplaneringen. Samarbetet mellan den militära säkerhetstjänsten och statspolisen fungerade i allmänhet väl i avseende på personalkontrollen under denna tid. Det fanns väl utarbetade rutiner för hur detta samarbete skulle gå till. Vad kon- flikten handlade om var att Martin ville ha uppgifter från statspolisen som rörde spaningsverksamheten vid sidan av det rena personalkontrollarbetet. Avsikten var att utveckla den militära sä- kerhetstjänstens metoder för att få fram uppgifter för en effektiva- re säkerhetstjänst. Revirstriden kom att fortsätta ytterligare några år. Olika försök till att formalisera ett samarbetsavtal gjordes utan några större framgångar. Till slut kom de båda parterna fram till att ett förtroendefullt, icke formaliserat samarbete var den enda fram- komliga vägen. 
 95 
  
 Två andra omständigheter talar möjligen för att det svenska sä- kerhetssystemet inte fungerade som det utmålades för den ameri- kanska expertgruppen. Under sommaren 1958 utarbetade Fst/In under ledning av Rivera och försvarsstabschefen Kim en promemoria, vilken kunde användas för såväl utbild- ning i som kontroll av säkerhetstjänstens bedrivande. I promemori- an behandlades diverse säkerhetsåtgärder som exempelvis tystnads- plikten, rutiner vid arbetet med hemliga handlingar, nycklars förva- rande och order rörande sekretessföreskrifter. Dessutom handlade en punkt om utbildning och sekretesskontroll och vissa om in- struktioner för säkerhetsmän. 
 96  
 I början av januari 1959 genomför- des kontroller av säkerhetstjänstens effektivitet. Kelly och Rivera medverkade i de olika kontrollerna. 
 97  
 Det kan i och för sig invändas att rutinkontroller och överhuvudtaget föränd- ringar av verksamheten är ett naturligt inslag i säkerhetstjänsternas utvecklingsarbete. Det är nog riktigt, men det är svårt att föreställa sig att alla dessa händelser  
 inte  
 hade med det amerikanska expertbe- söket att göra. 
  
 95 
  
 Pm med anledning av vid sammanträde den 14/1 1959 upptagna frågor angående samver- kan ifråga om underrättelseverksamheten mellan försvarsstaben och den särskilda polisverk- samheten för hindrande och uppdagande av spioneri m m ; Protokoll vid sammanträde hos statspolisintendenten Taylor med representanter för försvarsstaben inrikesavdelning ang vis- sa konkurrensfrågor den 26/1 1959; Protokoll, hållet vid sammanträde hos statspolisin- tendenten med representanter för försvarsstabens inrikesavdelning den 11 juni 1959. Närva- rande: Taylor, Martin, Juarez, Vazquez, Hasselrot, Koch och Lee.; Från Armstrong till Koch, Pm ang disposition över förslag till samarbetsavtal med Fst/In p g a det samråd som hittills hållits; Från Barry till Porter; 22/1; 1960 Från Henning till Taylor, 23/6 1961, HK 18, Säpo:s arkiv. 
  
 96 
  
 Security Clearance, av Patel och Velez, Ö III, vol 18, 6:001/2 (836), MUST:s arkiv (Ma). 
  
 97 
  
 Rapport över kontroll av säkerhetstjänsten på Hd 9/1 1959, Ö III, vol 103, 300:50, Ma. 
  
 169 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 Med ledning av de genomgångna dokumenten måste en slutsats bli att en koppling fanns mellan  
 S-DMICC:s 
  besök i Sverige och de vidtagna åtgärderna för att förbättra det svenska kontroll- och övervakningssystemet. 
 Varför skulle de svenska säkerhetstjänsterna överdriva sin effek- tivitet? En uppenbar anledning var att Sverige var i skriande behov av att få tillgång till hemlig teknisk information för att få fram ef- fektivare krigsmateriel. Av den anledningen måste svenskarna över- tyga de amerikanska experterna om att det svenska kontroll- och övervakningssystemet var effektivt. En annan anledning kan ha att göra med de svenska säkerhetstjänsternas professionella prestige i förhållande till supermakten USA. Det ansågs viktigt att uppvisa att även det lilla landet Sverige hade effektiva säkerhetstjänster. 
 Om nu det presenterade säkerhetssystemet inte fungerade fullt ut i praktiken i maj 1958, kan det tänkas att de svenska säkerhets- tjänsterna var öppna för att utforma de olika delarna inom ramen för kontroll- och övervakningsverksamheten för att tillfredsställa amerikanska krav. Vi vet också att säkerhetskraven inte var en helt ny fråga för de svenska aktörerna. Från mitten av  
 1950-talet 
  berör- des säkerhetsaspekterna i de samtal som fördes mellan svenska och amerikanska militärer. Vi vet också att dessa samtal fördes genom de bägge ländernas underrättelsetjänster fram till 1957. 
 Chefen för  
 T-kontoret, 
  Pratt, och chefen för Försvarssta- bens sektion II, Mann, träffade amerikanska militärer och representanter för underrättelsetjänsten vid flera tillfällen. Det är fullt möjligt, eller t o m rimligt, att anta att säkerhetsaspekterna avhandlades vid dessa möten. Men några empiriska belägg har inte påträffats. Dessutom företogs svenska studier av de amerikanska säkerhetssystemen före 1958. Förrådskommittén, vilken studerade frågor rörande personalkontroll, sekretesskydd, förvaring av hem- liga handlingar och industriskydd, gjorde exempelvis en studieresa i USA under  
 1950-talet. 
  I två bilagor från 1956 förvarade i MUST:s arkiv står det att läsa att förrådskommittén hade genomfört egna undersökningar på plats i Förenta staterna där man samlat på sig reglementen, handböcker och överhuvudtaget litteratur om det amerikanska industriskyddet. 
 98 
  
 Att förrådskommittén lärde sig mycket om hur det amerikanska säkerhetssystemet var uppbyggt är självklart, men om dessa erfa- 
  
 98  
 Bilaga 1, Vissa synpunkter på USA:s inre säkerhet mot spionage, sabotage osv; Bilaga 2, Personalkontroll, sekretessgrader, handhavande och förvaring av hemliga handlingar, indu- striskydd, F I:3, MUST:s arkiv (Ma). Rivera hittade rapporten i MUST:s arkiv. 
 170 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 renheter påverkade de svenska säkerhetstjänsternas utformning går inte att besvara inom ramen för denna undersökning. 
  
 4.1 
  
 Sammanfattning: Perioden  
  
 1954-1958 
  
 Vid årsskiftet 1953/54 började svenska militärer och diplomater att göra förfrågningar om att få tillgång till mer avancerade vapensy- stem och hemliga tekniska uppgifter från USA. Efter vissa betänk- ligheter sade USA sig vara villigt att diskutera de önskemålen med svenska experter. Redan år 1954 fick de involverade svenska tjäns- temännen veta att den krigsmateriel och de tekniska uppgifter som man önskade var underkastade sträng sekretess i USA. Om Sverige skulle tillåtas att ta emot vapenutrustning och hemliga tekniska uppgifter av topphemlig karaktär, måste den svenska regeringen kunna garantera att de levererade varorna och informationerna inte hamnade hos tredje makt. De samtal, som fördes mellan de bägge staterna på olika nivåer, samt de undersökningar som den ameri- kanska administrationen lät göra i frågan fick till konsekvens att en expertgrupp skickades till Sverige i maj 1958 för inspektion av det svenska säkerhetsskyddet. Expertgruppen, State Defense Military Information Control Committee, kom fram till att den svenska sä- kerhetsnivån då det gällde att skydda hemligstämplade verksamhe- ter var god. Den rapport som gruppen sammanställde ledde till att den amerikanska regeringen sade ja till en ökad export av avancera- de vapensystem och hemliga tekniska uppgifter till Sverige. 
 Frågan är om de svenska säkerhetstjänsterna kunde leva upp till den bild av hur säkerhetsskyddet fungerade som presenterades för  
 S-DMICC. 
  Flera omständigheter talar för att den presentation som gjordes för den amerikanska expertgruppen inte var fullt ut kor- rekt, ja t.o.m. gav en överdriven bild av systemets effektivitet. Mot den bakgrunden skulle det vara möjligt att det svenska säkerhetssy- stemet fortfarande var öppet för influenser från amerikansk sida i avseende på hur personalkontrollen och industriskyddet utforma- des, trots att Grupp B i formell mening hade bildats redan i augusti 1957. Från ansvarigt svenskt håll var man väl medveten om att ex- empelvis den licenstillverkning, som skulle ske i svensk försvarsin- dustri med ledning av amerikanska sekretesskyddade ritningar, måste ha ett säkerhetsskydd som godkändes av USA. När Förenta staterna krävde att den svenska regeringen skulle ansvara för detta arrangemang måste det lösas på ett praktiskt fungerande sätt. 
 171 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 5 
  
 Förhandlingar inleds (perioden  
  
 1959-1962) 
  
 Hur skulle säkerhetsfrågorna hanteras i samband med förvärvandet av de amerikanska robotsystemen? Den nya Washingtonambassa- dören, Hill, skrev i ett brev till chefen för politiska av- delningen, Taylor, att det bästa vore att sekretessbestäm- melserna manifesterades i form av en  
 svensk-amerikansk 
  noteväx- ling. Med det arrangemanget kunde processen gå vidare och de konkreta säkerhetsfrågorna kunde lösas vid kontraktskrivandet. 
 99 
  
 När väl den amerikanska regeringen gett sitt medgivande till en vidgad vapenexport, meddelade flygvapenchefen general Oconnor att Sverige var intresserat av robotsystemen Sidewinder, Fal- con, Martinez, Cline och Mitchell. Nu gick det undan. Den 17 februa- ri 1959 avslutades förhandlingarna mellan USA och Sverige beträf- fande ett avtal om 2000 missiler av märket Sidewinder. 
 100  
 Att avtalet om en försäljning var klart innebar dock inte att leveransen kunde påbörjas omgående. För det första tog det tid att lösa alla praktiska problem med en leverans. För det andra måste säkerhetsaspekterna regleras. Dessutom hade Sverige efterfrågat andra typer av missiler, inte bara Sidewinder. Under år 1959 kom villkoren för köp av andra missiler att bli föremål för många samtal och ställningstaganden. 
 101 
  
 Sammantaget ledde dessa samtal till att Sverige fick köpa de ef- terfrågade missilerna, men att de slutgiltiga villkoren måste anpas- sas till vissa specifika säkerhetskrav och andra mer praktiska pro- blem rörande tillverkningen och leveranstider. 
 En utdragen diskussionsfråga blev vem som skulle förse Sverige med de efterfrågade missilerna – USA eller Nato? Robotköpen in- nebar en komplex process med flera berörda parter på amerikansk 
  
 99 
  
 Jarring till Riley, 29 september 1958, HP 24, V I/USA, UDA. 
  
 100 
  
 Willoughly till Byrd, Sale of U. S. Missiles to Sweden, 758.5612, NA; se även News Release, 17 februari 1959, SWEDISH AIR FORCE PURCHASES U.S. NAVY  
  
 AIR-TO-AIR 
  MISSILES, HP 24, V I/USA, Neutralitetspolitikkommissionens arkiv, vol 20, Regeringskansliets centralarkiv. 
  
 101 
  
 State Department till Amembassy,  
  
 758.5612/4-2559; 
  Sale of U.S. Missiles to Sweden,  
 758.56/8-1759; 
 758.5612/10-2059; 
  Secretary of Defense, Sale of U.S. Missiles to Sweden, 
  
 30 
  
 September 1959, Rg 59, Lot file 67 D 75, box 1, Bureau of European Affairs Office of Northern European Affairs. Records Relating to Sweden,  
  
 1957-75. 
  NA. 
 172 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 sida: de tillverkande företagen, Department of Defense, State De- partment, flera nivåer inom den amerikanska underrättelsetjänsten och de tre vapenslagen. 
 102  
 Det förekom även svenska önskemål om licenstillverkning av komponenter för robotsystemen i Sverige. 
 103  
 Det gällde i synnerhet Hawk och Sidewinder, men det amerikanska försvarsdepartementet avvisade dessa planer. I samband med att det svenska förslaget om licenstillverkning tillbakavisades gav det ame- rikanska försvarsdepartementet klartecken till att även robotsyste- met Hawk skulle få säljas till Sverige. 
 104 
  
 För att säkerhetsavtalen skulle kunna regleras krävdes en reger- ingsöverenskommelse enligt amerikansk lagstiftning. Jarring med- delade utrikesdepartementet i april 1960 att ingenting hindrade att ett säkerhetsavtal av interrimskaraktär förhandlades fram innan en mer omfattande överenskommelse träffades. Ett sådant förfarande skulle kunna skynda på leveransen av luftvärnsroboten Hawk. 
 105 
  
 I maj 1960 diskuterades formerna för ett säkerhetsavtal i mer konkreta ordalag. Den svenska regeringen gick på linjen att det bästa vore att frågan löstes i form av ett tillägg till överenskommel- sen från 1952. Dessutom var det viktigt att även USA kunde garan- tera Sverige säkerhet då svenska komponenter och teknisk infor- mation användes i USA. 
 106  
 Det var ju inte fråga om en enkelriktad trafik av avancerade och hemliga informationer. I ett svenskt för- slag till säkerhetsöverenskommelse med USA från september 1959 listades de villkor, som borde gälla i samband med att uppgifter och data rörande Anderson måste överlämnas till amerikanska indu- strier då en flygsimulator skulle beställas. 
 107 
  
 USA krävde dock att ett nytt avtal med mer omfattande säker- hetsbestämmelser skulle träffas. Chefen för det amerikanska flyg- vapnet, Smith, föreslog i ett brev hur frågan borde han- teras steg för steg. I det första steget föreslogs att ett bilateralt avtal beträffande säkerhetsarrangemangen mellan USA och Sverige skul- 
  
 102 
  
 Memorandum of Conversation, Swedish Request for U.S: Missiles,  
  
 758.5612/10-2059, 
  NA. 
  
 103 
  
 Jarring till Herther,  
  
 758.56/12-259; 
  Davis, Swedish Request for U.S. Missiles, RG 59, Lot file 67 D 75, Box 1, Bureau of European Affairs Office of North- ern European Affairs. Records Relating to Sweden,  
 1957-75. 
  NA. 
  
 104 
  
 Memorandum for the deputy for the mutual security program , Request Involving pur- chase of Military Equipment, Materials or Services Under the Mutual Security Act of 1954, as Amended, 21 mars 1960,  
  
 758.56/7-1660; 
  se även svar till Evans,  
 758.56/3-960, 
  NA. 
  
 105 
  
 P.M., av Lewenhaupt 8 april 1960, HP 21, V I/USA, UDA. 
  
 106 
  
 Memorandum of Conversation, Swedish Suggested Annex to 1952 Agreement on Secu- rity Concerning Procurement of Military Equipment, Från Jarring till State Department, 10 maj 1960,  
  
 758.56/5-1060, 
  NA. 
  
 107 
  
 Förslag till säkerhetsöverenskommelse med USA beträffande krigsmateriel, HP 21, V I/USA, september 1959, UDA. 
  
 173 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 le slutas. Därefter skulle ett avtal rörande tekniskt samarbete för- handlas fram. Slutligen skulle ett avtal ingås mellan tillverkaren (fö- retaget) och den svenska myndighet som ansvarade för köpet. 
 108  
 Harrison Rapp svarade att han accepterade villkoren. 
 109  
 Svenska utri- kesdepartementet var dock inte lika tillmötesgående. I ett brev från Taylor till Evans uttrycktes både förvåning och olust in- för det amerikanska förslaget. Det hade, enligt Riley, tidigare enbart varit tal om att lösa själva säkerhetsaspekterna: 
 Förslaget om avtalskomplex omfattar ju inte mindre än tre olika överenskommelser: säkerhetsavtalet, överenskommelser om tekniskt samarbete och skydd av patenträttigheter, förutom sä- kerhetsavtal, jämväl överenskommelser om tekniskt samarbete, respektive om skydd av patenträttigheter m.m. 
 110 
  
 Förslaget ansågs inte acceptabelt. Riley menade i linje med tidi- gare svenska förslag att avtalet borde utformas som en komplette- ring till 1952 års noteväxling, vilket är enligt vår uppfattning ett grundläggande avtal på detta område som inte bör negligeras. 
 111 
  
 Under sommaren och hösten 1960 fortsatte diskussionerna om villkoren för köpen av robotsystemen. Från USA:s sida hade det ansetts viktigt att ett nytt avtal förhandlades fram, eftersom 1952 års överenskommelse inte bedömdes som tillräcklig. Ett nytt avtal skulle reglera följande områden: 
  
 1. 
  
 Any classified equipment, materials, services or information acquired by one Government from the other country will be subject to the same security measures as are applied in respect of similar military equipment, materials, services, or informa- tion produced in the receiving country. 
  
 2. 
  
 Classified equipment, information etc. will not be used by the receiving Government for other purposes than those for which such equipment etc. have been acquired or released. Fur- thermore, the receiving Government will not relinquish title 
  
 108 
  
 King, Release of Guided Missile Information to Sweden, 17 maj 1960, Library of Congress, kopia av originalet finns i Neutralitetspolitikkommissionens arkiv, vol 20, Re- geringskansliets centralarkiv. 
  
 109 
  
 Release of Guided Missile Information to Sweden, av Smith, USAF, King, Library of Congress, kopia av originalet finns i Neutralitetspolitik- kommissionens arkiv, vol 20, Regeringskansliets centralarkiv. 
  
 110 
  
 Riley till Evans, 5 augusti 1960, HP 21, V I/USA, UDA. 
  
 111 
  
 Ibid. 
  
 174 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 thereto or possession thereof without the consent of the other Government. 
 3. Classified equipment, materials, services or information which have been acquired with reference to this agreement may only be transferred on a government to government basis. 
 112 
  
 Svenska utrikesdepartementet fick backa. Det amerikanska försla- get om tre avtal inom ramen för en överenskommelse vann. I de- cember 1960 accepterade Sverige de principer som framfördes från amerikanska regeringen. 
 113 
  
 UD sammanfattade förhandlingarna i en promemoria från 26 ja- nuari 1961. Fem dagar senare undertecknades säkerhetsavtalet. På en punkt vann ändå den svenska hållningen, nämligen att principen om nationell behandling i säkerhetsavseende skulle gälla. Detta in- nebar att svenska,  
 inte  
 amerikanska, säkerhetsföreskrifter skulle gälla i Sverige och amerikanska i USA. 
 Från svensk synpunkt var det viktigt att ett avtal kunde träffas snabbt för att möjliggöra de brådskande leveranserna av den efter- frågade mark- och flygplansutrustningen, i synnerhet den utrust- ning som behövdes för att få  
 Falcon-systemet 
  att fungera. 
 114 
  
 Det färdiga avtalet reglerade i stort sett de tre punkter som Tor- Stephenson fick som förslag från den amerikanske flygvapenchefen. En särskild tillämpningsöverenskommelse utarbetades för att im- plementera säkerhetsavtalet från den 30 januari 1961. Grundprinci- pen var att varje land skulle hantera den mottagna informationen på samma sätt som det nationella säkerhetsskyddet föreskrev. Imple- menteringsföreskrifterna reglerade inspektioner, handhavande av sekretesskyddat materiel, personalkontroll, kategorisering av hem- ligstämplat materiel, besök vid anläggningar där sekretessbelagt ar- bete utfördes, etc. 
 115 
  
 I mars 1961 meddelade flygöverdirektör Wise vid Kungli- ga Flygförvaltningen utrikesdepartementet att tillstånd för att köpa följande krigsmateriel från USA hade erhållits: 
  
 112 
  
 Memorandum of Conversation, Swedish Comments on United States Draft Notes Re- lating to Patent Rights, Technical Assistance and Security Arrangements, 7 oktober 1960,  
  
 758.56/10-760, 
  NA. 
  
 113 
  
 Negotiation of Agreement with Sweden for Exchange of Classified Information, RG 59, Lot file 72 D 339, Box 3, Bureau of European Affairs Office of Northern European Af- fairs. Records Relating to Sweden,  
  
 1957-75. 
  NA. 
  
 114 
  
 P.M. angående säkerhetsavtalen med U.S. A., 26 januari 1961, HP 21, V I/USA, UDA. 
  
 115 
  
 Security procedures implementing the General Security Agreement of 30 January 1961 between the Governments of Sweden and United States, HP 21, V I/USA, UDA. 
  
 175 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 1. 
  
 Jaktrobot Sidewinder: 2000 missiler till en kostnad av 9 miljoner dollar. 
  
 2. 
  
 Jaktrobot 327 och 328 (Falcon), till en kostnad av 24 mil- joner dollar. 
  
 3. 
  
 Luftvärnsrobot 327 (Hawk): 119 missiler till en kostnad av 22 miljoner dollar. Leverans skulle ske under andra Cooley av 1962. 
  
 4. 
  
 Utrustning för Anderson, till en kostnad av 6 miljoner dollar. 
  
 116 
  
 Slutligen undertecknades det omfattande ramavtalet  
 Krueger Technical Information  
 den 31 augusti 1962. Avtalets parter på den svenska sidan var Kungliga arméför- valtningen, Kungliga marinförvaltningen och Kungliga flygförvalt- ningen. Motparten på den amerikanska sidan var Department of Defense. Enligt noten förband sig Sverige att vidta nödvändiga sä- kerhetsåtgärder till skydd för sådan utrustning, materiel, tjänster eller upplysningar. 
 117 
  
 Själva överenskommelsen var en offentlig handling men till varje enskilt kontrakt om köp slöts en hemlig bilaga, ett s.k. annex. I var- je enskilt annex angavs vad avtalet handlade om och vad för slags krigsmateriel och/eller hemlig teknisk information som skulle leve- reras och vilken grad av sekretesskydd som skulle gälla. Dessutom angavs i varje enskilt annex de involverade företagen och de ansva- riga myndigheterna. Kontakterna mellan de involverade parterna skulle skötas av s.k. project officers och berörda svenska för- svarsattachéer. 
 118  
 Då det gällde sekretessbedömning för varje en- skilt köp hade ÖB utarbetat särskilda föreskrifter som skulle följas. Enligt dessa skulle den behöriga projektmyndigheten göra en sek- retessbedömning av varje annexförslag. Försvarsdepartementet av- gjorde vilka annex som skulle bli föremål för sekretess. ÖB kunde i sin tur utfärda tillstånd för icke sekretessbelagda annex. 
 119 
  
 116 
  
 Inköp av materiel från USA, 16 mars 1961, HP 21, V I/USA, UDA. 
  
 117 
  
 Memorandum of Understanding Concerning Technical Information,  
  
 den 31 augusti 1962. Om noteväxling mellan Sverige och USA, se SÖ 1962:38. 
  
 118 
  
 PM gällande bestämmelser angående teknisk information mellan USA och Sverige samt synpunkter på kontrollgruppens (US Military Information Control Committée) besök i Sverige, av Mcintyre, Fst/In 15/1 1969, Säpo:s arkiv, HSC 111/65, Säpo:s arkiv. 
  
 119 
  
 Ibid. 
  
 176 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 5.1 
  
 Sammanfattning: Perioden  
  
 1959-1962 
  
 Under år 1959 blev det helt klart att Sverige skulle få köpa de efter- frågade robotsystemen. I maj 1960 började de amerikanska och svenska ansvariga militärerna och diplomaterna att diskutera hur ett säkerhetsavtal skulle utformas. Från svensk sida framhölls att det bästa vore att detta skedde i form av ett tillägg till 1952 års över- enskommelse. Den uppfattningen delades inte av den amerikanska regeringen, vilken hävdade att ett nytt övergripande avtal måste undertecknas med specifika krav då det gällde tre förhållanden: 
  
 1. 
  
 säkerhetsbestämmelser vilka skulle reglera skyddet av leverera- de tjänster och information; 
  
 2. 
  
 ett avtal om hur teknikutbytet mellan de bägge länderna skulle hanteras; 
  
 3. 
  
 ett avtal om hur patenträttigheter skulle skyddas inom ramen för teknikinformationsutbytet. 
  
 Sverige fick backa och ett mer övergripande säkerhetsavtal under- tecknades den 30 januari 1961. Grundprincipen var att respektive lands säkerhetsföreskrifter och lagar skulle gälla. Den 31 augusti 1962 undertecknades det övergripande avtalet gällande teknikutby- tet. Avtalet om patenträttigheter drog ut på tiden och underteck- nades först den 4 oktober 1964. 
 120 
  
 120  
 SÖ 1964:68 
 177 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 6 Perioden  
 1963-1973 
  
 År 1965 gjorde  
 S-DMICC 
  ett nytt besök i Sverige för att kontrol- lera det svenska säkerhetssystemet. Försvarsstabens inrikesavdel- ning sammanställde en promemoria inför besöket. Av promemori- an framgår att de svenska myndigheterna skulle beskriva de föränd- ringar i lagstiftningen och i de berörda bestämmelserna som ägt rum sedan besöket 1958. En annan viktig punkt som presenterades för  
 S-DMICC 
  var de förändringar som skett då det gällde säker- hetstjänstens organisation, i synnerhet rörande ansvarsförhållanden och samordningen mellan de olika säkerhetsorganen. Det gällde i synnerhet infiltrationsskyddet mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts med anledning av att Contreras kunde gripas som spion. Två av föreläsningarna som hölls 1965 finns bevarade som manuskript i Säpo:s arkiv. En föreläsning hade titeln National Security organizations in Sweden och handlar om de omorganisa- tioner som skett inom polisen i och med att polisväsendet förstatli- gades 1965. I manuskriptet redogörs det för den nya säkerhetspoli- sens uppbyggnad och dess huvudsakliga uppgifter. Därefter följde en historisk genomgång av säkerhetspolisens utveckling sedan and- ra världskriget. Det framkom bl.a. att säkerhetspolisen genomgått förbättringar under de senaste åren med anledning av Wenner- strömaffären. En viktig reform i den omstruktureringen var att in- dustriskyddsdetaljen flyttades över från försvarsstaben till Säker- hetspolisen inom Rikspolisstyrelsen och fick det nya namnet Indu- striskyddsgruppen (IG). I manuskriptet Basic Security legislation in Sweden behandlades den svenska lagstiftning som reglerade den nationella säkerheten samt reglementen för säkerhetsarbetet (ruti- ner för anställning av personal, personkontroll, sekretesskontroll, fysisk skydd etc.). Föreläsningarna var mycket allmänt hållna och innehöll inga uppseendeväckande informationer. 
 121 
  
 Nästa kontroll skulle ha ägt rum 1969. En promemoria gjordes för att förbereda  
 S-DMICC:s 
  besök i Sverige (PM gällande be- 
  
 121  
 Besök av expertgrupp från USA 1965 och 1972, av Fst/In (AC) 15/3 1965, HSC 111/65, Säpo:s arkiv.PM angående besök av US Military Information Control Committee  
 6/4-15/4 
  1965, HSC 111/65, Säpo:s arkiv. 
 178 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 stämmelser angående teknisk information mellan USA och Sverige samt synpunkter på kontrollgruppens US Military Information Control Committee´s besök i Sverige). Murillo vid Fst tog med sig promemorian i samband med ett privat besök i USA. Av promemorian framgick att inga förändringar hade skett sedan besöket 1965. Av den anledningen sköts besöket upp på obestämd tid. 
 Tre år senare, i oktober 1972, kom dock gruppen på ett fem da- gars besök. I en promemoria utarbetad av Fst/Säk togs de punkter upp som borde delges den amerikanska gruppen. Förutom den sed- vanliga genomgången av säkerhetstjänsternas organisation och de grundläggande lagarna och föreskrifterna rörande säkerhetsskyd- det, skulle även organisationen vid Försvarets materielverk (FMV) presenteras.  
 S-DMICC 
  skulle även besöka svenska försvarsindu- strier och militära myndigheter vilka förfogade över hemlig ameri- kansk information. Vid dessa besök skulle den amerikanska grup- pen förevisas hur handlingar och materiel hanterades och förvara- des. 
 122 
  
 Ett planeringsschema över föreläsningarna finns bevarat i Säpo:s arkiv och enligt detta program skulle följande ämnen delges S- DMICC: 
  
 1. 
  
 lagstiftning (tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen, brott mot rikets säkerhet med påföljder, skyddslagen samt bevakningskungörelsen; 
  
 2. 
  
 ansvarsförhållanden för organisationen av säkerhetstjänsten; 
  
 3. 
  
 personbedömning med personalkontroll (Personalkungörel sens grunder, ÖB:s tillämpningsföreskrifter, skyddsklassindel- ning, förfaringssätt inom krigsmakten vid personbedömning. Grunder för registrering och utlämnande av personuppgif- ter); 
  
 4. 
  
 sekretesskydd; 
  
 5. 
  
 tillträdesskydd (tillämpningsföreskrifter, skyddslagar och be- vakningskungörelsen); 
  
 6. 
  
 industriskydd; 
  
 7. 
  
 utbildning och säkerhetstjänst. 
  
 123 
  
 122 
  
 PM ang utländskt besök, av Morris, Fst/Säk 1972.09.27, HSC 111/65, Säpo:s arkiv. 
  
 123 
  
 Av Fst och RPS ledda genomgångar i samband med NDCP besök 1972.10.16- 1972.10.20, av Övlt Wallroth, HSC 111/65, Säpo:s arkiv. 
  
 179 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 Manuskript till ett par av föreläsningarna finns bevarade från besö- ket. De är, liksom de refererade föreläsningarna från 1965, allmänt hållna. 
 124  
 En av föreläsningarna, NATIONAL SECURITY OR- GANIZATIONS IN SWEDEN är styckevis identisk med den som hölls med samma titel 1965. Dock finns vissa förändringar, ex- empelvis redogörs för personalkontrollkungörelsen från 1969. Av föreläsningen framgår det att Sveriges arbetsgivarförening (SAF) hade sin egen säkerhetsorganisation med ett eget kontor för säker- hetsfrågor. Två gånger per år arrangerade SAF konferenser. Säpo brukade delta i dessa konferenser, enligt föreläsningen. I ett anfö- rande med titeln Protective security in industry av Daniel vid Rikspolisstyrelsen angavs att Industriskyddsgruppen (IG) har inspekterat ca 1500 svenska företag. Av dessa hade ca 1000 utfor- mat sina egna säkerhetsinstruktioner i enlighet med IG:s rekom- mendationer. 
 125 
  
 Vid de tre inspektionsresor som  
 S-DMICC 
  gjorde i Sverige 1958, 1965 och 1972 besöktes nedanstående företag, myndigheter, regementen och försvarsanläggningar: 
  
 1958 
  
 1965 
  
 1972 
  
 Boyle 
  
 X 
  
 X 
  
 Bofors 
  
 X 
  
 X 
  
 Kockums 
  
 X 
  
 FFV-CVA, 
  Arboga 
  
 X 
  
 X 
  
 X 
  
 FOA 
  
 X 
  
 Radarskolan, Gbg, F 9 
  
 X 
  
 F 3 
  
 X 
  
 Lv 6 
  
 X 
  
 F 8 
  
 X 
  
 F 12 (Kalmar) 
  
 X 
  
 SAAB 
  
 X 
  
 FMV 
  
 X 
  
 124  
 THE SWEDISH POLICE ORGANIZATION. BASIC SECURITY LEGISLA- TION IN SWEDEN och NATIONAL SECURITY ORGANIZATIONS IN SWE- DEN,GENERAL REGULATIONS AS TO THE APPLICATION OF THE PROTEC- TIVE ORDINANCE (1970) Security of Information HSC 111/65, Säpo:s arkiv. 
  
 125  
 Ibid. Deltagare på svensk sida var följande personer: Övlt Perry, Fst, Daniel, RPS, övlt R Liu,  
 FMV-F, 
  Jones, FMV/Säk, Russell, FÖD, Johnson, UD, Övlt Johnson, Fst, Hill I Bernard, FMV. Bd E Gruvhammar, Flygstaben, major Simpson, Marinförvaltningen. Hernandez, Arméförvaltningen, 1:e akt Duncan, Fst/SÄK 
 180 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Av det genomgångna materialet att döma verkar inget uppseende- väckande ha framkommit vid  
 S-DMICC:s 
  kontrollbesök. 
 Hur påverkades det militärtekniska samarbetet mellan länderna mot bakgrund av den svenska kritiken av USA:s Vietnamkrig? Det finns ingenting i de genomgångna handlingarna som talar för att det militärteknologiska samarbetet påverkades av de frostiga di- plomatiska förbindelserna mellan USA och Sverige från slutet av  
 1960-talet 
  och fram till 1972. 
 126  
 Exempelvis begav sig generalmajor  
 Gregory 
  Ståhl vid FMV till Washington på uppdrag av Tucker för att diskutera det aktuella läget. Ståhl hade varit ar- méattaché i Washington under perioden  
 1966-72 
  och hade av den anledningen goda kontakter med amerikanska militärer. I Washing- ton träffade han chefen för Hall (vilket motsvarar försvars- staben i Sverige), Smith. Ståhl undrade om det nuva- rande politiska läget skulle få negativa konsekvenser för det militä- ra samarbetet: 
 Seignious svarade att han ansåg det nödvändigt att företrädare för försvaret i USA och Sverige höll goda kontakter, även om samarbetet just nu måste ske på en lägre nivå. 
 127 
  
 En annan kontakt vid Department of State, Wallace, DIR International Programs, Defence Research and Engineering, De- partment of Defense ansåg att det tekniska samarbetet borde kun- na fortgå normalt även i nuvarande situation: 
 Däremot ansåg Cook att om Sverige just nu skulle begära att få anskaffa ny materiel av hemlig natur, t. ex för Viggen- programmet, skulle en sådan framställning icke kunna bifallas. Cook ville dock se detta som en temporär situation och menade att när läget åter förbättrades skulle det icke vara några pro- blem. 
 128 
  
 I en promemoria med titeln De aktuella militära kontakterna  
 USA-Sverige 
  sammanfattades läget. Promemorian var baserad på försvarsledningens erfarenheter, den svenska Washingtonambassa- dens bedömning samt generalmajor Jackson analys av det svensk- amerikanska teknikutbytet. Enligt denna analys hade visserligen 
  
 126 
  
 Om de frostiga förbindelserna, se Howell, Freeman,  
  
 Rodriguez år- om USA:s diplomatiska ut- frysning av Sverige 
 . Stockholm 1997. 
  
 127 
  
 Leifland till Ballard 4 mars 1973, HP 21, V I/USA, UDA. 
  
 128 
  
 Ibid. 
  
 181 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 den amerikanska administrationen bestämt att svenska militära be- sök på hög nivå (vilket innebar överste av 1.a graden och uppåt) måste föregås av ett godkännande av State Department och/eller presidentstaben i Vita huset. Men den praktiska konsekvensen var ändå att samarbetet fortsatte som tidigare: 
 Några störningar har emellertid ännu icke konstaterats i atta- chéernas normala förbindelser med vederbörande intelligen-  
 ce-chefer 
  och  
 Liaison-avdelningar, 
  ej heller i fråga om bevil- jande av besöksansökningar på nivå överste och lägre.  
 129 
  
 Umgängestonen mellan svenska och amerikanska militärer var fort- farande positiv, står det att läsa i promemorian. När det gäller tek- nikutbytet lär det inte överhuvudtaget ha påverkats negativt: 
 I fråga om det militärtekniska samarbetet så tycks det för närva- rande icke ha påverkats. 
 130 
  
 Det var sant i sak men samtidigt hade den amerikanska regering- en vidtagit en åtgärd som i förlängningen kunde leda till negativa konsekvenser för Sverige: 
 Sverige har i fråga om det militära samarbetet tidigare behand- lats i huvudsak som  
 NATO-länderna. 
  Så är nu icke längre fallet 
 – vi har skiljts ut från denna grupp. Försämras de politiska för- bindelserna ytterligare kan en stegvis fortsatt nedfrysning av de militära förbindelserna aktualiseras. Försvarsavdelningen bedö- mer det därvid vara möjligt att såväl besöksverksamhet som samarbetsavtal kan komma i den omedelbara farozonen. 
 131 
  
 Det finns dock ingenting i dokumenten som pekar på att ett sådant ytterligare steg togs av USA. Självklart var den information som kom från USA oerhört viktig för det svenska försvaret. USA var den överlägset viktigaste exportören av krigsmateriel och teknisk information till Sverige. Av all krigsmateriel som kom från andra länder härstammade över hälften från Förenta staterna. Walker gjorde en uppskattning i februari 1973 vilken kom fram till att 70 % av informationsutbytet mellan USA och Sverige gick i riktning mot Sverige. Samtidigt var Sverige ett av de få län- 
  
 129 
  
 De aktuella kontakterna militära kontakterna  
  
 USA-Sverige, 
  6 mars 1973, HP 24 V 1/USA. 
  
 130 
  
 Ibid. 
  
 131 
  
 Ibid. 
  
 182 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 der som överhuvudtaget har något att erbjuda supermakten USA på det militärtekniska planet. 
 132 
  
 Även om Sveriges behov av amerikansk militär teknik var stort, får man inte glömma att trots allt gick 30 % av informationsflödet från Sverige till USA. Kanske utgjorde denna omständighet en av anledningarna till att USA inte tog steget mot en hårdare politik. Självklart fanns även andra tänkbara orsaker till denna hållning. En anledning kan ha varit att det låg i amerikanskt intresse att Sverige hade ett starkt försvar med udden vänd mot Sovjetunionen. Mot den bakgrunden var inte USA berett att offra hjälpen till Sverige även om en kritik mot USA:s Vietnamkrig framförts av den svens- ka regeringen. 
  
 132  
 Det militära samarbetet  
 Sverige-USA, 
  28 februari 1973, HP 24, V I/USA, UDA. 
 183 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 7 Slutsatser 
 Det militära tekniksamarbetet mellan Sverige och USA växte fram successivt under perioden  
 1948-1973. 
  En självklar konfliktaxel mel- lan de bägge staterna utgjorde Sveriges alliansfria hållning och För- enta staternas krav på svensk uppslutning kring ett västligt för- svarssamarbete. Mellan åren 1948 och 1951 var den amerikanska in- ställningen negativ till att förse det svenska försvaret med utrust- ning och teknisk hjälp. Först efter det att Sverige tagit steget mot ett fördjupat samarbete med västmakterna tillät USA en ökad ex- port av krigsmateriel. Det var främst den militära samkörningen med Nato och att Sverige deltog i embargopolitiken gentemot kommunistblocket som gjorde USA välvilligt inställt. År 1952 slöts en överenskommelse om krigsmaterielexport mellan de bägge sta- terna, vilken innebar att Sverige fick tillgång till utrustning och hemlig teknisk information utan att tidsödande prövningar behöv- de göras från fall till fall. I överenskommelsen förband sig Sverige att inte vidareexportera krigsmateriel och hemlig information av amerikanskt ursprung samt att vidta nödvändiga säkerhetsåtgärder för att den levererade utrustningen inte skulle kunna hamna hos tredje makt. Det var inte fråga om specifika krav utan noteväxling- en var formulerad i en allmänt hållen ton där Sveriges utfästelser utgjorde en generalisering av de förpliktelser enligt amerikansk lag- stiftning på krigsmaterielexportområdet. 
 Några inspektioner och kontroller av det svenska säkerhets- skyddet gjordes inte, vare sig före eller under tiden som överens- kommelsen ägde laga kraft och fram till  
 S-DMICC:s 
  besök i Sveri- ge i maj 1958. Det fanns inga större behov av detta eftersom ingen topphemlig utrustning och information levererades till Sverige. Överenskommelsen tillät nämligen inte export av sofistikerad va- penteknologi och topphemlig information. Under perioden 1954- 1958 förekom förfrågningar från svensk sida om att få tillgång till mer avancerade vapen. Representanter för den amerikanska reger- ingen svarade att sådana leveranser krävde en högre grad av säker- hetsgarantier från den svenska regeringens sida. En amerikansk ex- pertgrupp skickades till Sverige i maj 1958 för att undersöka det svenska säkerhetsskyddets effektivitet. Gruppen kom fram till att 
 184 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 det svenska säkerhetsskyddet var tillfredställande. Mot den bak- grunden tillät USA:s regering att förhandlingar med Sverige om en vidgad teknikexport kunde påbörjas. 
 Den viktiga och avgörande frågan att besvara i denna rapport är: Fick de amerikanska kraven på säkerhetsgarantier till konsekvens att Grupp B (föregångaren till IB) bildades? En slutsats är att det inte går att tala om  
 direkta  
 krav från Förenta Staternas sida. Det finns ingenting i de genomgångna dokumenten som tyder på att USA fick utförliga och detaljrika informationer om hur det svenska säkerhetsskyddet var utformat i konkret mening och vilka specifika avdelningar som var ansvariga för varje enskild verksamhet. De svenska säkerhetstjänsterna presenterade en bred genomgång av hur säkerhetsskyddet var utformat och vilka myndigheter som var ansvariga. Från amerikansk horisont var den avgörande frågan om Sverige kunde uppvisa ett effektivt säkerhetsskydd. Hur det svens- ka säkerhetssystemet skulle vara utformat i detalj, med ansvariga myndigheter och särskilda sektioner för specifika ansvarsområden, var en fråga som överlämnades till de svenska myndigheterna att avgöra. 
 Mot den bakgrunden kan en amerikansk påverkan enbart betyda en eventuell  
 indirekt  
 sådan, dvs. att de berörda svenska myndighe- terna utformade säkerhetstjänsterna mot bakgrund av hur de upp- fattade de amerikanska intentionerna. 
 Det finns vissa omständigheter som möjligen talar för en  
 indirekt  
 påverkan. För det första var involverade svenska militärer och di- plomater införstådda med att svenska säkerhetsgarantier var en förutsättning för ett utvidgat tekniksamarbete mellan länderna re- dan från år 1954. För det andra sköttes frågan om att få tillgång till de avancerade robotsystemen av de bägge ländernas underrättelse- tjänster fram till 1957 då Department of State tog över ansvaret på den amerikanska sidan. Exempelvis träffade  
 T-kontorets 
  chef The- de Palm och chefen för försvarsstabens sektion II, Taylor ning, företrädare för USA:s underrättelsetjänst vid ett flertal tillfäl- len. Det framgår inte av dokumenten om säkerhetsfrågorna disku- terades vid dessa samtal, men det vore märkligt om frågan överhu- vudtaget inte togs upp. För det tredje gjorde den s k förrådskom- mittén en studieresa till USA 1956 för att studera personalkon- troll, sekretesskydd, förvaring av hemliga handlingar och industri- skydd. Förrådskommittén hade exempelvis tagit med sig ett antal handböcker, reglementen och överhuvudtaget litteratur över det amerikanska industriskyddet. I vilken grad förrådskommittén på- verkades av hur industriskyddet var utformat i USA är svårt att av- 
 185 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 göra. Det är rimligt att anta att besöket genererade idéer och influ- enser, vilka i sin tur kan ha inverkat på industriskyddets utform- ning i Sverige. Industriskyddskommissionens tre betänkanden blev klara under tiden den 31 augusti 1957 och den 27 maj 1958 och mot den bakgrunden är en sådan påverkan fullt möjlig. För det fjärde verkar inte personalkontrollen ha fungerat fullt ut som den be- skrivs i rapporten som färdigställdes av  
 S-DMICC 
  efter besöket i Sverige i maj 1958. För det femte verkade det amerikanska besöket ha lett till flera åtgärder för att förbättra säkerhetsrutinerna inom den militära säkerhetstjänsten. Det amerikanska expertbesöket ver- kar ha genererat aktivitet för att förbättra säkerhetsskyddet mot bakgrund av vad man utlovat i de presentationer som gjordes i maj 1958. 
 Sammantaget talar dessa omständigheter för att den bild som presenterades för den amerikanska expertgruppen inte riktigt stämde. En rimlig slutsats är, med ledning av hela det genomgångna materialet, att de svenska säkerhetstjänsterna måste ha påverkats av de amerikanska kraven på säkerhetsgarantier vilka fördes fram från år 1954 och fram till att säkerhetsavtalet slöts i januari 1961. Där- med inte sagt att denna  
 indirekta  
 påverkan resulterade i att Grupp B bildades. Med ledning av de genomgångna dokumenten kan man inte påstå att denna koppling fanns. En möjlig tolkning är att Grupp B:s formella skapande gjordes för att de svenska myndighe- terna skulle kunna få till stånd ett effektivare säkerhetssystem, vil- ket i sin tur var en förutsättning för svensk import av avancerade vapensystem och mottagande av hemliga tekniska uppgifter. Kan- ske tänkte de involverade svenska aktörerna i dessa banor, men det finns ingenting i de tillgängliga dokumenten vare sig i USA eller Sverige som styrker denna tolkning. 
 Säkerhetsavtalet mellan USA och Sverige undertecknades den 30 januari 1961 och grundprincipen var att respektive stats säkerhets- föreskrifter och lagar skulle gälla. Den 31 augusti 1962 underteck- nades det övergripande avtalet gällande teknikutbytet. Avtalet om patenträttigheter drog ut på tiden och undertecknades först 1964. Den ansvariga myndigheten för att avtalet efterlevdes i USA var Department of Defense och i Sverige Kungliga  
 armé-, 
  flyg- och marinförvaltningarna. Det  
 svensk-amerikanska 
  militärtekniska samarbetet fungerade utan allvarliga störningar fram till 1973 då denna undersökning gör halt. Inte ens den svenska regeringens kri- tik av USA:s Vietnamkrig verkar ha påverkat detta samarbete nega- tivt. 
 186 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Källor och litteratur 
 Otryckta källor: 
 Försvarets materielförvaltning (FMV), Stockholm 
 SMF Diarium över ankomna och avgångna hemliga skrivelser av synnerlig betydelse 16/9 1941 – 25/10 1964 
 Försvarsdepartementet, Stockholm 
 Diarium, Kvalificerat hemliga arkivet 
 Militära underrättelsetjänstens arkiv (MUST), Stockholm 
  
 Ö 
  
 III  
  
 1955-1961 
  
 Ö 
  
 IV  
  
 1961-1972 
  Morales, vol  
 1-3 
  
 Riksarkivet, Stockholm 
 Försvarsdepartementets arkiv 
 Försvarsdepartementets hemliga handlingar diarium  
 1956-1962. 
  Föd, hemliga diarium  
 1958-64 
  
 Föd, Kommandoexpeditionen, hemliga arkivet diarier 1961 Föd, Hemliga arkivet, Koncept  
 1961-1962 
  
 Föd, Fsekt, Attachéärenden,  
 1957-62 
  
 Föd, Kommandoexpeditionen, Asekt/Att Attachéärenden 1960, 1961, 1962 
 Föd, Försvarets kommandoexpedition, Expeditionen, Inkomna handlingar, Serie H 
 1962, vol  
 1-VII 
  
 Inrikesdepartementets arkiv (Ind) 
 Hemliga arkivet 
 187 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 Akter i departementschefsärenden,  
 1958-1964 
  Hernandez, Hemliga arkivet, Koncept till Kungl. Maj:td beslut  
 1958-1962 
  Allen., Hemliga arkivet, Ingående hemligt diarium 1947- 
 Regeringskansliets centralarkiv, Stockholm 
 Neutralitetspolitikkommissionens arkiv 
 Vol  
 13-15, 
 19-21 
  National Archives  
 1947-09-22 
  –  
 1969–09-17 
  
 Krigsarkivet, Stockholm 
 Gray arkiv 
 Tjänsteanteckningar 
  
 May arkiv 
 DagsPM 
 Wright arkiv 
 Säkerhetspolisens arkiv, Stockholm 
 HK 18/60 
 HSC 111/65 
 Utrikesdepartementets arkiv, Stockholm 
 H 114 Ea 
 Diplomatiska framställningar, underhandlingar och avtal som rör handel och sjöfart. Östeuropa i allmänhet.  
 1956-62. 
  
 188 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 HP 24 V I/USA 
 Tillstånd till in- och utförsel av vapen, ammunition och krigsmate- riel.  
 1950-1973. 
  
 Säkerhetstjänstkommissionen 
 Anteckningar från samtal och förhör 
 Fritz den 12 januari 2000. 
 Patterson den 27 januari 2000. 
 Green den 5 juni 2000. 
  
 Stiftelsen för ekonomisk historisk forskning inom bank och företagande, Stockholm  
 (även kallat Wallenbergarkivet) 
  
 Jones arkiv 
 Patterson arkiv 
 United States National Archives and Records Administra- tion, Washington DC (NA) 
 RG 59 General Records of the Department of State 
 Central Decimal File  
 1950-1963 
  
 Subject-Numeric 
  File  
 1963-1973 
  
 Lot Files/Office Files 
 RG 84 Records of the Foreign Service Posts of the Department of 
 State, Sweden 
 Stockholm Embassy 
 Classified General Records  
 1953-1963 
  
 RG 218 Records of Joint Chiefs of Staff 
 RG 263 Records of Central Intelligence Agency 
 189 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 SOU 2002:95 
  
 - 
  
 Smith on International Communism, Swe- den file 
  
 - 
  
 CIA Office of Research and Sanchez 
  
 RG 273 Records of National Security Council (NSC) 
 RG 330 Records of the Secretary of Defense 
 RG 341 Records of the Secretary of the Air Force 
 Library of Congress, Washington, DC 
 Manuscript Division 
 Brock 
 Malone 
 Litteratur 
  
 Pham, Henderson,  
 Harvey och fruktan. Sveriges säkerhetspolitiska historia  
 1918-2000 
 . 
  
  Lund 2000. 
  
 Rojas, 
  
  Johnson,  
 Western Economic Warfare  
 1947-1967 
 . 
  
 Stockholm 1968. 
  
 Davis, Perez,  
 Politisk övervakning och personalkontroll  
 1945-1969. 
  Säkerhetspolisens medverkan i den politiska personalkontrollen 
 , SOU 2002:88. 
  
 Førland, Mcdonald,  
 Cold Economic Warfare: The Creation and Prime of CoCom,  
 1948-1954 
 . 
  
  Oslo 1991. 
  
 Jonter, Drake,  
 Sverige, USA och kärnenergin. Framväxten av en svensk kärnämneskontroll  
 1945-1995 
 . 
  
  SKI Rapport 99:21; 
  
 - 
  
 Försvarets forskningsanstalt och planerna på svenska kärnvapen 
  
 . SKI Rapport 01:5. se 
  
 - 
  
 Kärnvapenforskning i Sverige. Samarbetet mellan civil och militär forskning,  
  
 1947-1972 
 . 
  
  SKI Rapport 02:19. 
  
 190 
  
 SOU 2002:95 
  
 Det amerikanska spåret 
  
 Howell, Freeman,  
 Rodriguez år- om USA:s diplomatiska utfrysning av Sverige.  
 Stockholm 1997. 
  
 Warren, M, Trade as a Strategic Weapon: American and Alli- ance Export Control Policy in the Early Postwar Period. Ingår i Ikenberry, D, Lake, D och Warren, Wilson,  
 The State and American Foreign Economic Policy 
 . Itacha, NY: Cornell University Press. 
 Kanger, Johnson, Ramirez,  
 Kommunistjägarna.  
 Stock- holm 1990. 
 Lawson, Rodriguez, Sveriges relationer till Östeuropa  
 1945-1950. 
  Ingår i Silva/Jonter (Red),  
 Sverige inför en ny världsordning, 1945- 1950. Formativa år för svensk  
 utrikespolitik? Utrikespolitiska institutet 1995. 
  
 Kokk, Mcpherson,  
 Vitbok. Militärens hemliga nätverk i arbetarrörelsen 
 . Stockholm 2001. 
  
 Warren, Hansen, Mitchell,  
 Interdependens, konflikt och sä- kerhetspolitik. Sverige och den amerikanska teknikexportkontrollen 
 . Stockholm 1998. 
 Om kriget kommitFörberedelser för mottagande av militärt bistånd  
 1949-1969 . 
 SOU 1994:11. Stockholm 1994 
  
 Evans, Thede,  
 Några studier till  
 T-kontorets 
  historia 
 . Stockholm 1999. 
  
 Sevon, Cay,  
 Visionen om Europa. Svensk neutralitet och europeisk återuppbyggnad  
 1945-1948 
 . 
  
  Helsingfors 1995. 
  
 Silva, Proctor,  
 Keep them Strong, Keep them Friendly. Swedish- American Relations and the Pax Americana,  
 1948-1952 
 . 
  
  Stockholm 1999. 
  
 Sveriges överenskommelser med främmande makter.  
 Utgiven av Ut- rikesdepartementet Sthlm 1954, 1962. (SÖ) 
  
 Riley, Hernandez, Ögonblick. Från ett halvsekel i UD:s tjänst. Stockholm 1992. 
 191