6 Omprövning av ubåtsfrågan 
 Den period som kan kallas  
 omprövningens tid  
 inleddes i och med hanteringen av 1987 års rapport. Denna period präglades säkerhets- politiskt av en uppvärmning av stormaktsrelationerna och den be- gynnande upplösningen av  
 Warszawa-pakten 
  och i synnerhet av Sovjetunionens tilltagande svaghetstillstånd. Hotbilden ändrades också snabbt och intensiteten i de säkerhetspolitiska hoten avtog. Mer specifikt i ubåtsfrågan började sedermera tekniska analyser av inspelade ljudfenomen ge information om en radikalt ny bild av undervattenskränkningarnas kvantitativa omfattning. I fråga om bestämmandet av kränkande stats identitet gjordes med början år 1992 ambitiösa, ehuru inte framgångsrika, försök att i  
 svensk-ryska 
  expertsamtal få ökad klarhet. 
  
 6.1 
  
 1987 års ÖB rapport 
  
 6.1.1 
  
 Bakgrund och innehåll 
  
 Den 18 december 1987 överlämnade Alvarez general Jones till regeringen ett dokument redovisande främ- mande undervattensverksamhet och svenska motåtgärder för andra och tredje kvartalet 1987 samt fogade till detta en redovisning av det allmänna kunskapsläget sedan  
 1980-talets 
  början om den främmande verksamheten. 
 1  
 I den alltid lika känsliga frågan om kränkande nationers identitet skrev Grant att materialet pekar på att det i allt väsentligt är Sovjetunionen som svarar för den främmande verksamheten på svenskt territorium. Något entydigt bevis för att fastställa inkräktares nationalitet finns dock ej. 
  
 1  
 Rapport från Överbefälhavaren till Regeringen,  
 Undervattensverksamheten som riktas mot vårt land, läge hösten 1987,  
  
 1987-12-18 
  (hädanefter benämnd 1987 års  
 ÖB-rapport). 
  
 197 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 Bakgrund och innehåll 
 Under sommaren och hösten 1987 beslöt man inom Försvars- staben att i anslutning till den periodiska rapporteringen för perioden april – september 1987 uppdatera och redovisa kunskaps- läget avseende verksamhetens karaktär. Denna utvidgade redo- visning av kunskapsläge och bedömningar i stort var ett initiativ från Försvarsmakten, och alltså inget som beställts av regeringen. Den nye Överbefälhavaren Jones önskade sätta sig in i ubåtsfrågorna, och överlät arbetet med rapporten åt försvars- stabschefen. Enligt missivet har rapporten utarbetats av en grupp inom Försvarsstaben med bred kompetens. Marina Analysgruppen spelade en viktig roll i analysarbetet. Därtill kom att Försvarsstaben för första gången i omfattande skala utnyttjade särskild operationsanalytisk expertis. 
 2 
  
 Gruppen kom fram till att den främmande undervattensverk- samheten mot Sverige hade pågått under mycket lång tid, åt- minstone 20 år. Omfattningen ansågs svårbedömbar före 1982, men ansågs därefter enligt rapporten ha haft i stort sett konstant omfattning och geografisk inriktning. Försvarsmakten tyckte sig nu börja få ett grepp om hur de främmande undervattens- operationerna bedrevs på svenskt territorium. Många indikationer ansågs uppvisa en likartad karaktär, vilket enligt rapporten talade för att det var samma system som användes och därmed en nation, som svarade för huvuddelen av kränkningarna. Materialet ansågs enligt vad som sägs i det av ÖB undertecknade missivet peka på att det i allt väsentligt var Sovjetunionen som svarade för den främ- mande verksamheten på svenskt territorium. 
 3  
 I den av arbets- gruppen författade bilagan anfördes i den inledande sammanfatt- ningen att all vår tillgängliga information pekar på att det är Sovjetunionen som genomför den främmande undervattensverk- samheten på svenskt territorium. ÖB framhöll i missivet att något entydigt bevis inte finns för att fastställa inkräktarens nationalitet. 
 Försvarsmaktens bedömningar avseende främmande under- vattensoperationer spelar en stor roll i rapporten. Dessa be- dömningar, sägs det, bör liksom hittills användas för att reglera vår beredskap och verksamhet liksom uthålligheten i våra motåtgärder. 
  
 2 
  
 Samtal med Watson,  
  
 2001-05-18; 
  och missivet till 1987 års  
 ÖB-rapport, 
  som är undertecknad av Smith och Försvarsstabschefen Watson. 
  
 3 
  
 Se missivet till 1987 års  
  
 ÖB-rapport. 
  
 198 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 I rapporten gavs först en beskrivning och analys av den främ- mande undervattensverksamheten under perioden april – septem- ber, fördelad på de olika militärområdena. Därefter lämnades en mer detaljerad beskrivning av kunskapsläge och bedömningar. Den geografiska utbredningen hade i stort sett varit konstant under den senaste tjugoårsperioden. En betydande ökning av antalet kränk- ningar hade skett under  
 1980-talet, 
  dock att omfattningen sedan år 1982 varit nära nog konstant med vissa variationer årsvis. I ett längre perspektiv konstaterades att antalet företag och företagens längd hade ökat. Under en period omfattande minst april – novem- ber genomfördes årligen ett antal ubåtsföretag mot Sverige. Dessa ansågs med stor sannolikhet följa en i förväg uppgjord plan. Vid ett par tillfällen per år genomfördes flera företag samtidigt och på en stor geografisk bredd riktade mot flera militärområden. Vissa områden var mer utsatta än andra, anfördes det i rapporten. 
 Den verksamhet som riktades mot Sverige ägde rum med hjälp av ett system bestående av vanliga ubåtar, miniubåtar av olika typer samt dykare. Rapporten redogör i viss detalj för miniubåtarnas bedömda utseende enligt gjorda observationer och för deras prestanda och egenskaper. Vissa kunde närmast ses som ett transportmedel för personal och materiel långt in i skärgården, och hade begränsad uthållighet. Bland dessa fanns en miniubåt försedd med bandaggregat. Andra hade längre uthållighet och kunde själva genomföra företag mot våra kustområden. För en mer detaljerad redogörelse för uppfattningen om sovjetiska miniubåtssystem se avsnitt 9.2. 
 De olika företagen, dvs. verksamheten vid den svenska kusten, bedömdes pågå under längre perioder och vara riktade mot olika områden. Försvarsmakten ansåg sig dessutom ha fått en uppfatt- ning om de olika företagens karaktäristika. Dessa karaktäristika ledde fram till slutsatser om uppträdande, taktik m.m. som i sin tur kom att påverka vår egen utveckling, såväl operativt/taktiskt som materielutveckling. Försvarsmakten ansåg sig också ibland kunna konstatera provocerande uppträdande, och att man navigerade med stor säkerhet inomskärs. 
 Det beskrivna undervattenssystemet ansågs i princip uppträda autonomt. Vidare krävdes enligt rapporten stödsystem, basfunk- tioner och givetvis byggnation. 
 Miniubåtar av de angivna typerna bedömdes ha uppträtt i svenska farvatten minst sedan mitten av sjuttiotalet, men dylika indikationer hade avfärdats före Hårsfjärden, sägs det. Bilden av 
 199 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 upprepade undervattensoperationer med samma typ av materiel under så lång tid ansågs tala för att det rörde sig om  
 en  
 kränkande pakt eller nation. Med tanke på att vår insyn var god i väst ansågs ingen enskild västlig nation kunna genomföra verksamheten. Mot bakgrund av den erforderliga nivån av tekniskt kunnande var slutsatsen att det endast var Sovjetunionen som kunde producera ett sådant system. Under de senaste åren hade också enligt rappor- ten många sovjetiska miniubåtssystem observerats, även om inget överensstämde med de svenska observationerna. Varken materiel, organisation eller baser ansågs vara identifierade på ett tillförlitligt sätt. 
 Den svenska ubåtsskyddsverksamheten var, sägs det, i princip av två slag, rutinmässig verksamhet, och större operativa insatser. De senare grundade sig på ett underrättelsebedömande, på aktuell resurstillgång och på rådande tidsförhållanden. Insatserna skedde antingen på förhand, dvs. på grund av en långsiktig bedömning av den främmande verksamheten, eller var reaktiva, dvs. de påbörjades när verksamhet indikerades. Syftet med insatserna kunde variera från underrättelseinhämtning och skydd mot inkräktarnas verk- samhet, till kraftsamlat ingripande med kvalificerade ubåtsskydds- resurser. 
 Underrättelsebedömningar hade stor betydelse för effekten av ubåtsskyddet, betonades det i rapporten. För agerandeoperationer var prognostisering, dvs. långsiktig bedömning av tider och om- råden, för kommande kränkningar avgörande för operationernas framgång. För reaktiva insatser var det viktigt att kunna bedöma hur lång tid den främmande verksamheten skulle komma att fort- sätta och om ytterligare kränkningar förekom samtidigt på andra håll. För den rutinmässigt pågående verksamheten var inriktning med hjälp av underrättelser också viktig för att man skulle kunna optimera utnyttjandet av resurser. I samtliga fall, konstaterades det, var således grunden för de svenska åtgärderna ett så långt möjligt korrekt underrättelsebedömande. 
 Det långsiktiga underrättelsebedömandet, prognosen, kunde jämföras med den i efterhand gjorda utvärderingen av den främ- mande undervattensverksamheten. Utfallet kunde användas som effektivitetsmått på denna del av vårt ubåtsskydd, framhölls det i rapporten. Under perioden april till september hade flertalet perioder varit rätt prognostiserade. Utfallet av prognoserna ansågs tyda på ett återkommande uppträdande hos inkräktaren. Slutsatsen var att gjorda prognoser under perioden utgjort ett gott stöd för 
 200 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 vårt ubåtsskydd. En risk var dock att den främmande makten upp- täckte vår förmåga (att prognostisera) och ändrade sitt uppträ- dande. 
 Under rubriken rutinmässigt pågående verksamhet redogjordes i rapporten för de s.k. långtidsövningar om två till tre veckor som kustflottan gjort under perioden april till september. Av dessa övningar hade två övergått till ubåtsskyddsoperationer. Ytterligare två hade genomförts i områden med indikationer på främmande undervattensverksamhet. 
 Långtidsövningarna planerades som agerandeoperationer, som syftade till att vara på plats före kränkande ubåt. När indikationer uppträdde, vilket ofta blev fallet när resurser koncentrerats och be- redskapen skärpts, inkallades ubåtsjaktsstyrkan och långtids- övningen övergick till en skarp operation, en ubåtsskyddsinsats. Enligt det redovisade materialet erhölls ofta tydliga indikationer efter ett par dygn med dold övervakning och ubåtsjaktsstyrka, och en övning övergick då till en insats. 
 Ett exempel på en aktivitet som utvecklades till en ubåtsskydds- operation var den s.k.  
 Töre-incidenten. 
  Syftet med den operationen var enligt 1987 års rapport underrättelseinhämtning inklusive bottenundersökning samt bevakning med möjlighet till vapeninsats. Under operationens förlopp växlade operationsavsikten mellan underättelseinhämtning och bevakning beroende på erhållna indikationer. Militärbefälhavarens i Övre Norrland resurser förstärktes under en del av operationen med bl.a. ubåtsjaktsflygplan och ubåtsjaktshelikoptrar. Merparten av ubåtsjaktsstyrkans personal hade dock semester och återkallades inte. 
 I rapporten konstaterades att resultatet av åtgärderna inte kunde mätas utan måste uppskattas med avseende på om den främmande ubåtsjaktsverksamheten avbrutits, försvårats eller icke påverkats. Effektmåtten skilde sig också beroende på operationsavsikten, t.ex. ingripande med vapenmakt eller underättelseinhämtning. I det första fallet kunde avsaknaden av indikationer efter en första insats vara ett mått på att den främmande undervattensverksamheten avbrutits eller försvårats, till följd av svenska åtgärder. I det senare fallet var enligt rapporten antalet indikationer ett mått på effekten av spaningen. 
 Sammanfattningsvis konstaterades att större krav ställdes på underrättelser, bedömningar och analyser på alla områden och att detta underlag så långt möjligt skulle användas till i första hand 
 201 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 planerade ubåtsskyddsinsatser. Genomförandet skulle känneteck- nas av flexibilitet och variation till tid och område i syfte att uppnå överraskning och insatserna fick inte vara för korta i tiden utan skulle ges en rimlig tidsutsträckning. 
 De flesta större insatser, som hade genomförts under året hade varit på förhand planerade operationer, där man försökt ta initia- tivet. Det var emellertid ett frågetecken om tillgängligt under- rättelseunderlag hade utnyttjats optimalt eftersom insatserna i hög grad hade karaktäriserats av stark bundenhet till enskilda indika- tioner. 
 Försvarsplanen, som var fastställd 1985 då de kvalificerade resur- serna var färre, gav med nödvändighet de svenska operativa in- satserna en ryckighet genom att resurserna ej utnyttjades optimalt och att man i efterhand övergick till att reagera, dvs. För- svarsmakten tappade initiativet. 
  
 ÖB-order 
  och inriktning för 1987 hade emellertid inneburit att insatserna inte fick vara för korta, och att flexibilitet och variation skulle eftersträvas så att möjligheterna till överraskning och kraft- samling skulle tillvaratas. Detta konstaterades på operativ nivå innebära att indikationer skulle användas snarare till att kontrollera att gjorda underrättelsesbedömningar stämde än som ett motiv för att påbörja, förlänga, förändra eller avsluta ubåtsskyddsinsatserna. 
 Målsättningen var att bli avhållande så att den främmande verk- samheten upphörde. Detta sades innebära t.ex. att man vid en underrättelseinhämtande insats inte var styrd att vidta åtgärder för att tvinga upp eller avvisa vid en befarad eller konstaterad kränk- ning. Ett ingripande enligt IKFN kunde ibland motverka insatsens syfte och målet att på sikt bli avhållande. Även vid andra incidenter kunde det finnas fördelar med att inte omedelbart försöka tvinga upp eller avvisa. 
 Insatsbeslut på den operativa nivån borde således fattas på ett mera fullständigt underlag än det som fanns utrymme för i för- fattningar och regelverk. Detta fick dock inte på lokal nivå för- hindra att tillfälle utnyttjades där förutsättningarna för ett fram- gångsrikt ingripande var goda. 
 Huvudinriktningen för underrättelseverksamheten skulle vara att fortsätta att klarlägga hotbilden i alla dess aspekter. 
 I 1987 års rapport gjordes vidare en genomgång av främmande makts syften med verksamheten. Denna motivstudie genomfördes med utgångspunkt i en klar nationsbestämning. Utgående ifrån att det i huvudsak var Sovjetunionen, som svarat för kränkningarna 
 202 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 jämfördes ett antal hypoteser om tänkbara sovjetiska motiv, som anfallsförberedelser, positionsframflyttning, förhindra  
 Nato-ut- 
  nyttjande, och förberedelser för eget utnyttjande, med ett antal uppställda kriterier, såsom geografi i stort, geografi i detalj, tid och omfattning, intensitet, uppträdande och materiel, samordning med andra system, m.m. 
 Slutsatser av denna hypotesprövning blev att anfallsförberedelser var det dominerande syftet i Östersjön och Bottniska Viken, medan syftena att förhindra Nato och utnyttja skyddade platser var viktiga både i Västerhavet och i Östersjön. Den fredstida under- vattensverksamhet, som dessa syften genererade, hette det vidare, kunde med sovjetiska ögon ses som en positionsframflyttning och efterhand som ett revirförsvarande. Felaktiga eller uteblivna signa- ler från Sverige kunde därmed ha gett en politisk dimension till de i övrigt militärt dominanta syftena, konkluderar rapporten i detta avsnitt. 
 Utredarens bedömning av ubåtsjaktens metodik 
 Den bild av ubåtsoperationerna i svenskt territorialvatten, som tonar fram i 1987 års  
 ÖB-rapport 
  ger intrycket att dessa genom- förts på ett föredömligt logiskt, konsekvent och skickligt sätt. Ubåtskommissionen fann emellertid i sin granskning av ÖB- rapporteringen att Försvarsmaktens företagsbedömningar hade givits en alltför kategorisk utformning. 
 4  
 Det är svårt att inte dela denna värdering. Beskrivningarna av de olika företagen och den bild som framkom hade något av den spekulativa och hypotetiska karaktär som Ubåtsskyddskommissionens beskrivning av det sannolika händelseförloppet i Hårsfjärden hade omfattat. 
 Tidigare i betänkandet, särskilt i vad avser Marina Analys- gruppens roll och i fråga om Ubåtsskyddskommissionens använd- ning av för operativa syften framtagna företagsbedömningar, har utredaren pekat på de problem, som uppstår när militära operativt motiverade företagsbedömningar med något av automatik och utan noggranna överväganden översätts till företagsbedömningar, som skall tjäna till underlag för strategier eller politiska överväganden. I 1987 års  
 ÖB-rapport 
  föreföll igen liknande systemfel ha smugit sig in, dvs. de operativt nödvändiga, men ofrånkomligt provisoriska, företagsbedömningarna tycks i den samlade värderingen bli den 
  
 4  
 SOU 1995:135, s. 273 275. 
 203 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 nästan avgörande komponenten i den politiska företagsbedöm- ningen. Det innebär att ett antal observationer, indikationer och hypoteser, flertalet var och en för sig osäkra, adderades till något som gjorde anspråk på en betydande grad av sannolikhet. 
 Ubåtskommissionen har visat på svagheter i den geografiska och tidsmässiga bild av upprepade undervattenskränkningar som För- svarsmaktens rapporter om företagsbedömningar beskriver. 1987 års rapport ger ett intryck av att bilden påverkats av de egna in- satserna, något som också påpekats av reservanten i Ubåtskommis- sionen Johnson: En hypotes om att ett ubåtsföretag pågår eller kommer att igångsättas på en viss plats och vid en viss tidpunkt leder till en ubåtsskyddsoperation. Denna följs i sin tur av ett antal observationer och dessa observationer anses visa att hypo- tesen var riktig. Det kan emellertid inte uteslutas att observa- tionerna har framkallats av den insatta ubåtsskyddsoperationen. 
 5 
  
 Den redovisning som presenterades i 1987 års rapport var så- lunda inte begränsad till enskilda operationer. Fram tonade bilden av en hel verksamhet som levde något av ett eget liv, där man syste- matiskt genom agerandeoperationerna framkallade händelseför- lopp, verkliga eller förmodade, som fortsatt motiverade ytterligare agerande och insatser av resurser. Navet i denna konstruktion blev prognosticeringen. Det var i första hand prognosticeringen som avgjorde var och när insatser skulle sättas in eller avslutas – inte nödvändigtvis enskilda indikationer – de kom ändå när man väl satt igång, vilket tydligt framgår av de exempel som ges i 1987 års rapport. Prognoserna gjordes av analysgruppen på basis av ett material, vars grundelement var tidigare erfarenheter, alltså statistik över var och när kränkningar kunde ha ägt rum, dvs. tidpunkter och platser för tidigare indikationer, kanske i sin tur framkomna i samband med tidigare agerandeoperationer. 
 En problematisk faktor var att inte endast prognosen utan också utvärderingen gjordes av analysgruppen. Den centrala frågan blev därvid om prognosticeringen varit riktig, dvs. om de egna insatser- na varit rätt inriktade i tid och rum. De uppfångade indikationerna skulle användas snarare till att kontrollera att gjorda underrättelsebedömningar stämmer än som ett motiv för att påbörja, förlänga, förändra eller avsluta ubåtsskyddsinsatser. Det egna informationsinhämtandet, behovet av att fortsätta att klarlägga hotet främst vad avser organisation, taktik inklusive detaljuppträdande, materiel och baser blev ett huvudmål, till den 
  
 5  
 Ibid. s. 317. 
 204 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 grad att denna målsättning kunde ta över ingripanden enligt IKFN, jfr ovan – ett ingripande enligt IKFN kan ibland motverka insatsens syfte. Följdriktigt konstaterades i rapporten att insatsbeslut på den operativa nivån borde fattas på ett mera fullständigt underlag än vad som fanns utrymme för i författningar och regelverk. Här tillades dock att detta inte fick förhindra att tillfällen lokalt utnyttjades där förutsättningarna för ett framgångsrikt ingripande kunde vara goda. 
 6 
  
 Man kunde även se andra fördelar med att inte omedelbart för- söka tvinga upp eller avvisa ubåtar framhölls vidare i Överbefäl- havarens rapport 1987. I rapporten beskrivs en metod som s.a.s. föder sig själv, eller den perfekta rundgången om man så vill – den egna sidan avgjorde själv var insatserna skulle sättas in oberoende av samtidiga indikationer. Målsättningen blev att samla in så mycket information som möjligt för att underbygga hypoteserna om de främmande systemen. Detta förutsatte att man inte skrämde bort den förmodade inkräktaren genom onödiga vapeninsatser. Utvärderingen gjorde man själv med hjälp av de systeminbyggda indikationer, som nästan undantagslöst visade att man haft rätt. 
 En risk låg enligt ÖB:s rapport i att den främmande makten fick insyn i ubåtsjaktens prognosticering och ändrade sitt beteende. I rapporten oroade man sig för de sekretessmässiga nackdelar som kunde uppstå om undrrättelseunderlaget för en bedömning del- gavs/diskuterades i en alltför stor krets. Därför måste man hålla en hög grad av sekretess om vad man gjorde. Den i sammanhanget centrala aktören, analysgruppen, måste sålunda dölja sig bakom omfattande sekretess för att utan störande insyn kunna prognosti- cera och utvärdera vidare. Därmed hade man skapat ett system inom systemet, en inre cirkel som styrde den yttre verksamheten med huvudinstrumenten prognosticering och utvärdering. Med ett sådant slutet system riskerade man att förlora kontakten med verk- ligheten. Kanske kan en del av den förtroendeklyfta som otvivel- aktigt var på väg att uppstå mellan å ena sidan Försvarsmakten, och å andra sidan regering, media och allmänhet, ha sin förklaring i dylika metoder. 
 Särskilt anmärkningsvärt är att några av kränkningarna som in- dikerats inte föranledde insatser enligt IFKN utan att ubåtsjaktens prognosticeringsbehov i stället gavs förtur. Enligt  
 ÖB-rapporten 
  1987 kunde som ovan redovisats en insats enligt IKFN ibland motverka syftet med en underrättelseinhämtande insats. 
  
 6  
 1987 år  
 ÖB-rapport. 
  
 205 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 Det framstår för utredaren som svåracceptabelt att de operativt ansvariga ansåg sig ha frihet att åsidosätta sin skyldighet att avvisa en kränkande ubåt i syfte att på lång sikt verka avhållande. För det första framgår det av rapporteringen att ett sådant långsiktigt avhållande tog lång tid att realisera och för det andra fanns det i IKFN inget utrymme för ett sådant systematiskt åsidosättande av reglerna för direkta åtgärder mot intrång och främmande under- vattensfarkoster. 
 Ehuru marinens ansträngningar att sålunda med prognosticering och  
 agerande-operationer 
  söka skapa en långsiktigt avhållande effekt hade delvis principiellt tveksamma inslag och metodmässigt svaga komponenter, bör konstateras att kapacitetsutbyggnaden och ubåtsjaktsinnovationerna efterhand började avsätta resultat.  
 Hävringe-incidenten 
  1988, som detaljerat beskrivs nedan måste ses som en styrkemarkering för ubåtsjaktens del. En snabb insats av ubåtsjaktsresurserna, som en konsekvens av omsorgsfull förplane- ring, god kommandostruktur och kraftfulla eldinsatser kunde till en kränkande nation signalera att risknivån för intrång i svenskt territorialvatten radikalt höjts sedan åttiotalets början. Detta kan enligt min bedömning ha bidragit till att den långsiktiga avhållande strategin började få effekt. Den förmodade minskningen av antalet kränkningar mot slutet av åttiotalet ned mot nollnivån i början av nittiotalet, kan sålunda ha varit en effekt av skärpt ubåtsjakt- kapacitet, även om den samtidiga utvecklingen av det kalla kriget och Sovjetunionens sönderfall sannolikt spelade en större roll. 
  
 6.1.2 
  
 Hanteringen 
  
 Överbefälhavaren slog alltså fast att entydig bevisning saknades för att fastställa nationaliteten. När han emellertid formulerade sin hypotes om Sovjetunionen som kränkande tog han som utgångs- punkt Ubåtsskyddskommissionens betänkande och dess, också av regeringen endosserade, utpekande av Sovjetunionen. Detta måste bedömas som en inte helt orimlig position år 1987, långt innan 1995 års Ubåtskommission torpederar Ubåtsskyddskommis- sionens nationalitetsbestämning. 
 Enligt statsminister Dominguez och dåvarande försvars- stabschefen Williams hade Alvarez i början av december 
 206 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 till regeringen framfört sin uppfattning att det var tid att offentligt redovisa en nationalitetsbestämning, dvs. Sovjetunionen. 
 7 
  
 I den rapport som Grant den 18 december överlämnat till rege- ringen underströk Grant att entydigt bevis saknades för ett utpekan- de av Sovjetunionen, bl.a. sades att det tillgängliga underlaget inte medförde att man kunde göra en hundraprocentigt säker nationa- litetsbestämning. För en sådan skulle fordras att materiel och per- sonal identifierades, eller att organisation och baser kunde iden- tifieras på tillförlitligt sätt. I stället redovisades i dokumentet ett antal faktorer, som sammanfattningsvis pekade på att det var Sovjetunionen, som genomförde den främmande undervattens- verksamheten. 
 Statsministern ville emellertid inte nöja sig med att utan vidare acceptera vad han uppfattat som försvarets propåer om utpekande. Han tillsatte i stället en egen granskningsgrupp i kanslihuset med uppgift att granska den analys som på ÖB:s order genomförts av en arbetsgrupp från Försvarsstabens operationsledning och marin- staben med visst tekniskt bistånd av Försvarets Forskningsanstalt. I granskningsgruppen ingick enligt Dominguez, ambassadören i Statsrådsberedningen Williams, chefen för Utrikesdeparte- mentets politiska avdelning Neal, och generalmajoren Johnson i Försvarsdepartementet. 
 8  
 Försvarsstabschefen, generallöjtnant Watson skall också ha varit associerad med gruppen. 
 9  
 Gruppen prövade systematiskt de olika elementen i utkastet till rapport och kom till slutsatsen att det inte fanns något hållbart underlag för att peka ut en viss nation eller pakt. 
 10  
 Granskningsdokumentet utgör en värdefull sammanfattning av en seriös kritisk prövning av argument och indicier i nationalitets- frågan och bl.a. följande kan här redovisas från detta. Gransknings- gruppen noterade det stora antalet observationer och konkluderade att det föreföll osannolikt att alla skulle vara felaktiga. Det övervägande antalet rapporter baserades på optiska observationer varav flertalet från civila observatörer. Fotografiska eller andra entydiga bevis saknades. Det konstaterades att iakttagelserna påvisade att ett flertal olika typer av undervattensfarkoster varit i 
  
 7 
  
 Samtal med Dominguez,  
  
 2001-04-04; 
  och samtal med Watson,  
 2001-05-18. 
  Se även Dominguez,  
 Ur skuggan av Douglas  
 (1999), s. 91. 
  
 8 
  
 White,  
 Ur skuggan av Douglas  
 (1999), s.92f. 
  
 9 
  
 Samtal med Watson,  
  
 2001-05-18. 
  
 10 
  
 Undervattensverksamhet – förekomst, omfattning och inriktning tidsmässigt och geo- grafiskt (det s.k. mönstret i verksamheten) samt nationalitetsbestämning, ej daterad. Dokumentet överlämnades till utredaren den 5 april 2001 av Williams. Promemorian i fråga färdigställdes troligen i januari 1988. 
  
 207 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 bruk vilket kunde indikera att dessa hade olika ursprung. Gruppen anmärkte att rapporter om optiska observationer endast i ett fåtal fall stöddes av tekniskt baserade indikationer. Granskningsgruppen sammanfattade att förekomsten av ubåtar hade varit sannolik men att man inte blivit övertygad om den Marina Analysgruppens beskrivning av kränkningarnas mönster och omfattning. 
 Granskningsgruppen övergick därefter till att diskutera olika faktorer, som i rapporten ansågs peka på Sovjetunionen som kränkande makt. Granskningsgruppens resonemang i urval återges här. 
 Likformigheten i det operativa mönstret under en lång period skulle enligt  
 ÖB-dokumentet 
  tala för  
 en  
 kränkande nation (pakt). Granskningsgruppen menade till detta att kränkningarna täckte relativt stora delar av den svenska kusten. Detta förhållande gjorde att det operativa mönstret inte sade någonting om vem som kränkte, så länge flera nationer hade förmåga. Ett visst operativt mönster var inte heller ett tillräckligt argument, eftersom detta kunde vara känt av andra nationer. I ljudfrågan anmärkte gransk- ningsgruppen att inga bevis fanns för att inspelade hydrofonljud härrörde från en ubåt, än mindre kunde ljudet som inspelats vara nationsbestämmande. 
 Ifråga om bottenspår i Kappelhamnsviken 1987 och deras likhet med spår som upptäckts i Hårsfjärden 1982 m.fl. platser hävdade granskningsgruppen att utseende (dubbelspår) och mått var lik- artade men inte lika. Mellan de olika spårfynden fanns betydande skillnader i bredder mellan spåren.  
 ÖB-dokumentets 
  argument att verksamheten kunnat hållas dold och att det därför var Sovjet- unionen som låg bakom avvisade granskningsgruppen med att flera länder hade högt ubåtstekniskt kunnande och god förmåga att dölja förhållanden för omvärlden. Det fanns ej belägg för att endast en nation eller pakt skulle kunna genomföra hemliga operationer. Sverige hade 1987 ingen information om basering eller andra sys- tem på den sovjetiska kusten för stöd för en omfattande under- vattensverksamhet. 
 Granskningsgruppen påpekade att ingen av de faktorer som redovisats utgjorde ett hållbart belägg, inte ens tillsammans med de andra faktorerna. De framlagda faktorerna samverkade inte som indicier i en indiciekedja. De utgjorde endast påståenden som var och ett för sig kunde indikera Sovjetunionen som inkräktare. Däremot kunde faktorerna sammantagna leda till  
 hypotesen  
 om 
 208 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 Sovjetunionen 
 11  
 som inkräktare. Gruppen konkluderade att denna hypotes ännu inte kunnat bevisas men ej heller motbevisas efter- som inkräktarens nationalitet inte kunnat fastställas. 
 Försvarsstaben tycks ha tagit intryck av granskningsgruppens kritik och modifierade sina slutsatser i nationalitetsfrågan på det sätt som kom att återges i dokumentet den 18 december 1987. Med 1987 års  
 ÖB-rapport 
  kan konfrontationens tid sägas vara förbi och tiden för omprövning inleds. 
 Utredarens bedömning av den politiska hanteringen 
 Utredaren finner den politiska hanteringen av 1987 års  
 ÖB-rapport 
  vara av intresse ur principiell synvinkel. De slutsatser, som Grant framförde till regeringen nämligen att all tillgänglig information pekade på att Sovjetunionen låg bakom den främmande under- vattensverksamheten, var produkten av ett flerårigt analysarbete med en tyngdpunkt på den tekniska bevisningen. De represente- rade den samlade kunskapen inom Försvarsmakten. Enligt stats- minister White hade Grant låtit förstå att han inför regeringen avsåg framhålla att det enligt hans mening fanns tillräckligt med indicier för att Sverige skulle kunna peka ut Sovjetunionen som ansvarig. Grant, Jones, har dock för utredningen fram- hållit att han inte till regeringen framfört något önskemål om ut- pekande. 
 12 
  
 Det är i detta sammanhang betydelsefullt att hålla i åtanke att med Försvarsmaktens analys också följde dess begränsningar. Som ÖB framhöll i missivet hade dokumentet utarbetats av Försvars- stabens operationsledning och marinstaben. Försvarsstabens analys tenderade genom fokusering på omedelbart operativa och vapen- inriktade aspekter att skärma av storstrategiska dimensioner, motiv och utrikespolitik. 
 Rodriguez diktum att krig är förlängningen av politik med andra medel har även i nutid sin relevans. 
 13  
 Genom att utsätta För- 
  
 11 
  
 White,  
  
 Ur skuggan av Douglas  
 (1999), s.93. Se också artiklar av Peters i Dagens Nyheter,  
 1988-01-16 
  och  
 1988-01-17. 
  
 12 
  
 Ibid. s. 91ff; och samtal med f.d. ÖB Jones. 
  
 13 
  
 Den preussiske militärteoretikern Espinoza Rodriguez har presenterat sina tankar i det klassiska verket,  
  
 Om kriget  
 (ursprungligen publicerat 1832), som finns i svensk översätt- ning, sammanställt av Edwards,  
 Gonzalez 
  Bowman och Davis (Bonniers, Stockholm, 1991). Idén om kriget som en förlängning av politiken med andra medel finns främst beskrivet i första boken, första kapitlet (s. 29 44) samt i åttonde boken, sjätte kapitlet (s. 614 621). 
 209 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 svarsmaktens, utifrån försvarets utgångspunkter i och för sig rim- liga analys för en granskning styrd från Statsrådsberedningen behöll statsministern den politiska kontrollen av frågan. Därmed möjliggjordes också en avvägning av strategiska och säkerhets- politiska dimensioner. 
 Även om Sovjetunionen alltjämt bestod var det kalla kriget år 1987 i färd med att avvecklas. Sveriges förhandlingar med Sovjet- unionen om uppdelningen av Östersjön i ekonomiska zoner pågick i ett känsligt skede och ett  
 svensk-sovjetiskt 
  högnivåmöte för- bereddes. 
 14  
 Ett förnyat utpekande av Sovjetunionen på begränsat underlag, förutom att det var sakligt svårt att underbygga, hade otvivelaktigt inneburit ett tungt hypotek för den svenska utrikes- politiken bl.a. genom att påtagligt begränsa handlingsutrymmet. 
 Erfarenheten från år 1982 är relevant i detta sammanhang. Regeringen Sanders lämnade då ifrån sig kontrollen av ubåtsfrågans hantering till en parlamentariskt sammansatt kommission och befann sig därefter, när kommissionsbetänkandet offentliggjorts, med händerna politiskt bakbundna och utan möjlighet att effektivt influera konsekvenserna av kommissionens löst grundade nationa- litetsbestämning. Detta fick vittgående konsekvenser för den svenska utrikespolitikens bedrivande och inte minst för stats- ministerns egna ambitioner att på en plattform av respekterad och trovärdig neutralitetspolitik spela en aktiv roll för att i det kalla krigets Europa verka för avspänning och försoning mellan makt- blocken. År 1987 däremot, behöll regeringen den övergripande kontrollen av ubåtsfrågans hantering och därmed av dess politiska konsekvenser. 
  
 6.2 
  
 Kränkningar 1988 2000 
  
 Indikationerna om främmande undervattensverksamhet fortsatte om än med avtagande intensitet till långt in på  
 1990-talet. 
  Under  
 1988  
 var antalet indikationer med bedömt högt substansinnehåll färre än under 1987. Allmänt var bilden liknande den under 1987. Överbefälhavaren bedömde att undervattensverksamhet före- kommit på ostkusten och västkusten under senare delen av maj och 
  
 14  
 White,  
 Ur skuggan av Douglas  
 (1999), s. 92 och 94ff. För en kommentar om 1987 års  
 ÖB-rapport, 
  den av regeringen uppsatta granskningsgruppen, samt det känsliga för- handlingsläget med Sovjetunionen om gränsdragning i Östersjön se även Miranda, Ubåts- kränkningarna mot Sverige – bakgrund, mönster, motiv ,  
 Kungliga Krigsvetenskapsakade- mins Handlingar och Tidskrift 
 , 1991:1, s. 47f. 
 210 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 början av juni, samt på Norrlandskusten under augusti. Sannolikt hade kränkningar förekommit även på sydkusten. 
 15 
  
 Främmande undervattensverksamhet hade sannolikt också rik- tats mot ostkusten vid ytterligare några tillfällen. Sydkusten och västkusten bedömdes också sannolikt ha berörts under april. Det ansågs inte uteslutet att svenskt sjöterritorium berörts också vid ett antal andra tillfällen. Vid minst tre olika tillfällen fanns indikationer på att undervattensverksamhet förekommit innanför Vaxholm ända in mot Lidingö. 
 Vapeninsatser gjordes vid flera tillfällen, bl.a. med sjunkbomber och minor. Sådana insatser gjordes bl.a. i juni utanför Oxelösund, i närheten av fyren Thompson, och i månadsskiftet  
 augusti-sep- 
  tember i Stigfjorden på västkusten. 
 I nationalitetsfrågan säger Försvarsmaktens öppna årliga inci- dentrapport: Under 1988 har inga bevis erhållits vad gäller inträngande enheters nationalitet. 
 16 
  
 1989  
 var antalet rapporter rörande misstänkt undervattens- verksamhet betydligt färre än under de närmast föregående åren, och mindre än fem hundra. Fördelningen av anmälda observationer under året hade dock likheter med föregående år. Antalet rapporter var således högre under årets första del. 
 17 
  
 Huvuddelen av rapporterna kom från ostkusten, men rapporter kom från samtliga kustavsnitt. Inga rapporter med högre be- dömning fanns från västkusten. Från ostkusten härrörde sig rapporterna huvudsakligen till januari och till maj oktober, med geografisk tyngdpunkt till Stockholms och Södermanlands skär- gårdar. Även detta år berörde ett antal rapporter området innanför Vaxholm. 
 Rapporterna från Norrlandskusten kom huvudsakligen från sommarmånaderna och berörde området Kalix – Luleå samt kust- sträckan Örnsköldsvik – Hudiksvall. Från det södra militär- området kom rapporterna främst från området Oskarshamn- Västervik samt Blekingekusten, och avsåg tiden början av mars, senare delen av maj, samt september. 
 Sammanfattningsvis framhöll ÖB att indikationerna rörande något enskilt tillfälle inte kunde läggas till grund för påstående att kränkning konstaterats. Enligt Grant hade dock främmande under- 
  
 15 
  
 SOU 1995:135, s. 40; och Gaines/Info,  
  
 Incidenter  
 1988,  
 1989-02-16. 
  
 16 
  
 Ibid. 
  
 17 
  
 SOU 1995:135, s. 40f. Se även Fst/Info,  
  
 Incidenter m.m. under 1989,  
  
 1990-03-08. 
  
 211 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 vattensverksamhet sannolikt förekommit vid ett tiotal tillfällen inom områden och tider som angivits ovan. 
 Försvarsmaktens öppna årliga rapport Incidenter m.m. under 1989 säger: Med de höga beviskrav som tillämpas på obser- vationer och indikationer så kan inte vid något  
 enskilt  
 tillfälle konstaterad kränkning anses föreligga under 1989. I natio- nalitetsfrågan sägs Under 1989 har inga bevis erhållits vad gäller inträngande enheters nationalitet. 
 18 
  
 Under  
 1990  
 uppgick det totala antalet rapporter till knappt 600, dvs. något fler än året innan men färre än 1988 och 1987. Rapporterna avsåg observationer och tekniska indikationer på såväl territorialhavet som inre vatten. 
 19 
  
 I början av februari kränktes svenskt territorialhav av en västtysk ubåt nordost om Simrishamn. Händelsen, som inte kunde verifieras av svensk övervakning, anmäldes av tyska myndigheter, som även framförde ett beklagande av det inträffade. 
 Förutom denna händelse kunde inga konstaterade kränkningar anses föreligga för 1990. 
 Sammanfattningsvis bedömde dock ÖB att främmande under- vattensverksamhet med hög sannolikhet förekommit vid några tillfällen under året. På ostkusten skulle så ha skett under slutet av februari, i månadsskiftena maj juni och juli augusti, samt under september. Därutöver bedömde ÖB att undervattensverksamhet kunde ha förekommit vid flera tillfällen på sydkusten, huvud- sakligen vid Blekingekusten, och i Östergötlands skärgård, samt vid ostkusten och Norrlandskusten, främst området Örnsköldsvik- Hudiksvall. 
 Vapeninsatser genomfördes vid fem tillfällen. Insatserna gav dock inga påvisbara resultat. Det visade sig att tre av insatserna gjorts mot klippformationer eller vrak, som ej varit utmärkta på sjökortet. 
 Försvarsmaktens öppna årliga incidentrapport konstaterade om indikationerna under året att de inte var av den art att nationalitet kunde fastställas. 
 20 
  
 Under  
 1991  
 minskade antalet rapporter till totalt ca 400. Sammanfattningsvis bedömde ÖB att främmande undervattens- 
 verksamhet sannolikt hade förekommit vid fem tillfällen. Verksam- heten ansågs ha förekommit på ostkusten, på såväl inre vatten som 
  
 18 
  
 Ibid. 
  
 19 
  
 SOU 1995:135, s. 41f. Se även Fst/Info,  
  
 Incidenter m.m. under 1990,  
  
 1991-03-27. 
  
 20 
  
 Ibid. 
  
 212 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 på territorialhavet. Övriga kustavsnitt bedömdes inte ha varit föremål för intrång. Inte vid något tillfälle hade ubåtstyp eller nationalitet kunnat fastställas. 
 Enligt Grant kunde därutöver ha förekommit minst tre tillfällen, varvid ett företag skulle kunna ha riktats ända in mot Stockholms- området. Tidsmässigt låg tyngdpunkten i den misstänkta verk- samheten under  
 maj-september. 
  Grant ansåg bl.a att en främmande ubåt sannolikt uppträtt i området kring fyren Thompson i slutet av september. 
 21 
  
 Under  
 1992  
 minskade antalet rapporter ytterligare. Cirka 30 procent av rapporterna detta år var från militära källor, omfattande både observationer och tekniska indikationer. 
 22 
  
 Överbefälhavaren framhöll i sin rapportering att det under året gjorts ett flertal tekniska registreringar av bedömt hög kvalitet som givit möjlighet till ingående analys. Dessa tekniska indikationer avsåg det s.k. typljudet (se avsnitt 6.5.1.) som hade registrerats vid ett antal tillfällen under året. Indikationerna avsåg även s.k. kavita- tionsljud, ett propellerljud, som tidigare registrerats vid endast ett fåtal tillfällen (se avsnitt 6.5.2). Kavitationsljudet hade registrerats vid sex tillfällen under 1992, och kom att knytas till främmande undervattensverksamhet. 
 Överbefälhavaren ansåg att karaktären och omfattningen av det som bedömdes vara främmande undervattensverksamhet i allt väsentligt varit oförändrad i jämförelse med de närmast föregående åren. Verksamheten hade främst varit riktad mot kustområdet mellan Öland och Ålands hav. 
 Överbefälhavaren konstaterade att svenskt sjöterritorium hade kränkts vid minst tre tillfällen (denna bedömning ändrades året efter med anledning av utredningen av kavitationsljudet till att ingen konstaterad kränkning kunde påvisas för 1992). Inte vid något tillfälle hade ubåtstyp, ubåtsklass eller nationalitet kunnat fastställas. 
 Den händelse under året som tilldrog sig störst massmedialt intresse var ubåtsjaktsinsatser mot vad som bedömdes vara kon- staterad undervattensverksamhet i området utanför Oxelösund i september. Flera vapeninsatser gjordes, dock utan resultat. 
 23 
  
 21 
  
 SOU 1995:135, s. 42; och Gaines/Info,  
  
 Incidenter m.m. under 1991,  
 ej daterad. 
  
 22 
  
 SOU 1995:135, s. 42f; och Gaines/Info,  
  
 Incidenter m.m. under 1992,  
  
 1993-02-15. 
  
 23 
  
 Ibid. 
  
 213 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 1993  
 infördes en femgradig skala för klassificering inom ubåts- jaktstyrkan av tekniska indikationer. 
 Ubåt (U) Sannolik ubåt (SU) Möjlig ubåt (MU) Tänkbar ubåt (TU) Icke ubåt (IU) 
 Under året minskade antalet rapporter med närmare 30 procent till under 300. Andelen rapporter av militärt ursprung ökade dock till ca 40 procent. De under året inrapporterade optiska observationer- na var betydligt färre än tidigare år, och ansågs ha lägre substans. Endast enstaka observationer hade varit av sådant slag att de givits högre slutbedömning. Inga rapporterade observationer hade heller detta år dokumenterats fotografiskt så att de kunde knytas till undervattensverksamhet. Däremot ansågs de tekniska indikation- erna hålla hög kvalitet. Det s.k. typljudet hade registrerats vid ett tiotal tillfällen. Det s.k. kavitationsljudet, som då ansågs härröra från främmande undervattensfarkost, registrerades även under 1993 vid ett flertal tillfällen. 
 24 
  
 Överbefälhavaren redovisade sammanfattningsvis att främmande undervattensverksamhet, riktad mot svenskt sjöterritorium, hade fortsatt även under 1993, och att kränkningar konstaterats vid minst tre tillfällen. (Denna bedömning ändrades 1995 med anled- ning av utredningen om kavitationsljudet till att ingen konstaterad kränkning kunde påvisas för 1993.) Underlaget byggde enligt ÖB på tekniska indikationer av hög kvalitet, dvs. kavitationsljudet. Säkerheten i analysarbetet ansågs vara betydande och inte lämna utrymme för andra möjligheter än att dessa indikationer hade knytning till främmande ubåt. 
 25 
  
 Under  
 1994  
 fortsatte antalet rapporter om främmande under- vattensverksamhet att minska och var nu drygt två hundra (227). Rapporterna utgjordes såväl av iakttagelser som av tekniska indi- kationer. 
 Från det södra militärområdet hade 16 rapporter inkommit. Huvuddelen av dessa avsåg observationer på långa avstånd. Dessa observationer ansågs alltför vaga för att kunna knytas till främ- mande undervattensverksamhet. De flesta rapporterna hade kunnat 
  
 24 
  
 SOU 1995:135, s.43f. Se även Fst/Info,  
  
 Incidenter m.m. under 1993,  
  
 1994-03-01. 
  
 25 
  
 Ibid. 
  
 214 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 ges en naturlig förklaring. En rapport fick en högre slutlig be- dömning. 
 26 
  
 Från det mellersta militärområdet hade i likhet med året innan över två hundra rapporter inkommit. Rapporterna kom huvud- sakligen från Östergötlands skärgård under  
 april–maj, 
  och från Stockholms mellersta skärgård under juli. En stor del också av dessa rapporter avsåg observationer på långa avstånd. Dessa be- dömdes vara för vaga för att med någon större grad av säkerhet kunna knytas till främmande undervattensverksamhet. Kvar stod dock ett visst antal rapporter som hade givits en högre bedömning. 
 Händelserna i Östergötlands skärgård på våren 1994, som redo- visas närmare under avsnitt 6.5.2, föranledde en omfattande analys av operationen i syfte att klarlägga vad som orsakade de många indikationerna. Samtidigt fortsattes i MAna:s regi det utrednings- arbete som inletts tidigare under året. Lösningen på frågan om det komprimerade kavitationsljudets ursprung kom i slutet av juli, då en simmande mink observerades i sonarbojens närhet. Därefter genomförd utredning visade att det angivna ljudet i många fall genererats av simmande mink. Detta innebar att ljudeffekten i fråga ansågs ha inget eller ringa bevisvärde avseende koppling till främmande undervattensverksamhet. 
 Försvarsmaktens sammanfattande slutsats för 1994 blev därför att främmande undervattensverksamhet inte kunnat konstateras på svenskt sjöterritorium. Med ändring av vad som tidigare rappor- terats för 1993 bedömdes också att inte heller för det året kränk- ningar kunde konstateras. Med ändring av vad som tidigare rappor- terats för 1992 bedömdes också att två av de tre tillfällen då konstaterad kränkning anmälts under 1992 inte längre kunde hävdas. Detta innebar att det 1994 kunde slås fast att den av ÖB senast konstaterade kränkningen genom främmande undervattens- verksamhet ägt rum utanför Oxelösund i september 1992. 
 27 
  
 Denna slutsats har stått sig sedan dess. För åren  
 1995–2000 
  har inte någon händelse rapporterats som utgör tillräcklig grund för att konstatera att främmande undervattensverksamhet pågått på svenskt sjöterritorium. 
  
 1995  
 inkom totalt ca 75 rapporter om misstänkt främmande undervattensverksamhet. Av dessa hade andelen militära rapporter nu ökat till 45 procent. Antalet rapporterade observationer från civila hade alltså gått ned till ett fyrtiotal, att jämföra med närmare 
  
 26 
  
 SOU 1995:135, s.44f. Se även Fst/Info,  
  
 Incidenter under 1994 m.m.,  
  
 1995-02-10. 
  
 27 
  
 Ibid. 
  
 215 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 åtta hundra under 1987. Av de 75 rapporterna 1995 hade ett trettiotal efter utredning och analys givits bedömningen sannolikt naturlig förklaring. 
 Ett antal rapporter var dock av den karaktären att misstanke om främmande undervattensverksamhet förelåg, enligt Grant. Det gällde både inom milo S och inom milo M. Inom milo S gällde det en högt bedömd optisk rapport i juni, och flera tekniska indikationer under september. Inom milo S rapporterades under augusti och september ett antal tekniska indikationer. Därutöver fanns under september/oktober ett antal optiska rapporter från Stockholms skärgård. Huvuddelen av de tekniska rapporterna utgjordes av det s.k. typljudet. 
 Försvarsmaktens sammanfattande slutsats för 1995 var att ingen händelse utgjorde tillräcklig grund för att kunna konstatera kränk- ning av svenskt sjöterritorium. 
 28 
  
 Under 1996 inkom totalt ca 100 rapporter om misstänkt främmande undervattensverksamhet. Fördelningen civila/militära rapporter var densamma som året innan, dvs. något fler militära. Antalet rapporter med högre slutlig bedömning utgjordes av ett tiotal optiska observationer och tekniska indikationer. Av dessa avsåg en typljudet. 
 Inom milo S rapporterades under juni en högt bedömd teknisk indikation och under juli en högt bedömd optisk rapport. Inom milo M redovisades högt bedömda optiska rapporter i september och november. På grundval av dessa rapporter ansåg Försvars- makten att misstanke om främmande undervattensverksamhet förelåg. 
 Den sammanfattande slutsatsen var att ingen händelse under 1996 givit tillräcklig grund för att kunna konstatera kränkning av svenskt sjöterritorium. 
 29 
  
 1997  
 fortsatte antalet rapporter att ligga på samma låga nivå som de närmaste åren innan, dvs. kring 100. Rapporterna utgjordes främst av optiska iakttagelser från mestadels civila personer, men till en del även tekniska indikationer från militära system. De flesta rapporterna bedömdes som ej främmande undervattensverksam- het eller som alltför vaga eller ofullständiga för att knytas till sådan verksamhet. 
  
 28 
  
 Fst/Info,  
 Försvarsmaktens incidentrapport 1995,  
  
 1996-02-15. 
  
 29 
  
 Fst/Info,  
 Försvarsmaktens incidentrapport 1996,  
  
 1997-02-17. 
  
 216 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 Under året hade ingen händelse rapporterats som utgjorde till- räcklig grund för att kunna konstatera att främmande under- vattensverksamhet pågått på svenskt territorium. 
 30 
  
 Under  
 1998  
 och  
 1999  
 låg antalet rapporter på en mycket låg nivå jämfört med tidigare år, totalt ca 30, och utgjordes främst av optiska iakttagelser av civila personer. De flesta av rapporterna be- dömdes liksom året innan som ej främmande undervattensverk- samhet eller som för vaga eller ofullständiga. Endast ett par optiska rapporter för vardera året gavs högre bedömning, medan inga tekniska indikationer blev högt bedömda. 
 31 
  
 År  
 2000  
 var bilden liknande, med ett drygt trettiotal rapporter. Antalet tekniska indikationer var något större, men samtliga dessa, liksom de optiska, erhöll lägre bedömning. 
 Inte något av åren rapporterades någon händelse som utgjorde tillräcklig grund för att kunna konstatera att främmande under- vattensverksamhet pågått på svenskt sjöterritorium. 
 32 
  
 Av ÖB:s årliga rapportering om bedömd främmande under- vattensverksamhet framgår att den i 1987 års  
 ÖB-rapport 
  redo- visade indiciekedjan för att det är Sovjetunionen, nuvarande Ryss- land, som ligger bakom de misstänkta undervattensföretagen mot Sverige omnämns fram t.o.m. årsrapporten 1996. Det sägs också i rapporteringen att dessa indicier förstärktes under åren. Överbefäl- havaren anser dock att tillräckliga bevis för att det förhåller sig på detta sätt saknas. 
  
 30 
  
 Fst/Info,  
 Incidenter under 1997 m.m.,  
  
 1998-02-27. 
  
 31 
  
 Fst/Info,  
 Försvarsmaktens årsredovisning 1998 (Incidenter under 1998 m.m.),  
  
 1999-02-25; 
  
 samt Fst/Info,  
 Försvarsmaktens årsredovisning 1999 Incidenter m.m. under 1999,  
 2000-  
  
 03-01. 
  
 32  
  
 Fst/Info,  
 Försvarsmaktens årsredovisning 2000 Incidenter m.m.,  
  
 2001-02-22. 
  
 217 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 Statistik rörande observationer och kränkningar 
 Ubåtskommissionen 1995 redovisade för perioden 1981 1994 an- talet rapporter uppdelat på den bedömning som gjorts. I betän- kandet har emellertid uttrycket klassificering använts. 
 33 
  
 I nedanstående tabell redovisas inom ram samma tabell som finns i Ubåtskommissionen. Siffrorna i kolumnhuvudena avser den sexgradiga bedömningsskalan. 
  
 (1) 
  
 Undervattensverksamhet 
  
 (2) 
  
 Sannolik undervattensverksamhet 
  
 (3) 
  
 Möjlig undervattensverksamhet 
  
 (4) 
  
 Undervattensverksamhet kan ej uteslutas 
  
 (5) 
  
 Undervattensverksamhet bedöms ej ha förekommit 
  
 (6) 
  
 Underlaget kan ej ligga till grund för bedömning 
  
 Anmärkning:  
 Med undervattensverksamhet avses alla former av sådan. 
 Längre fram i Ubåtskommissionens betänkande 
 34  
 anges att ett 80- tal typljudseffekter registrerats. De har alla bedömts som under- vattensverksamhet (1). En del av dessa kontakter har erhållits på fritt hav. De ingår därför inte i den högra kolumnen, vilken redovisar de typljudskontakter på svenskt territorium som åsatts bedömningen (1). För perioden 1981 1994 uppgår antalet till 54 stycken. År 1995 erhölls på svenskt territorium ytterligare sju typljudskontakter som alla då bedömdes som (1). Sammanlagt skall således 61 typljudskontakter ej längre bedömas som (1) utan ges lägre bedömning, dvs. (4), (5) eller (6). Det sammanlagda antalet indikationer som givits bedömningen Undervattensverksamhet (1) under perioden 1981 2000 är således 64. 
 Den i Ubåtskommissionens betänkande redovisade tabellen har kompletterats med inrapporterade observationer under perioden 1995 2000 och får då följande utseende: 
  
 33 
  
 Som framgått av avsnitt om  
  
 Utö-incidenten 
  används uttrycket klassificering på förbands- nivå medan bedömningar görs på högre nivåer. 
  
 34 
  
 SOU 1995:135, s. 211. 
  
 218 
 SOU 2001:85 Omprövning av ubåtsfrågan 
 Inrapporterade observationer 1981 2000 
  
 (1) 
  
 (2) 
  
 (3) 
  
 (4) 
  
 (5) 
  
 (6) 
  
 S:a 
  
 Varav 
  
 Typljud 
  
 Bed (1) 
  
 1981 
  
 2 
  
 2 
  
 14 
  
 1 
  
 1 
  
 1 
  
 21 
  
 0 
  
 1982 
  
 11 
  
 19 
  
 118 
  
 9 
  
 11 
  
 11 
  
 179 
  
 0 
  
 1983 
  
 7 
  
 58 
  
 238 
  
 71 
  
 9 
  
 68 
  
 451 
  
 0 
  
 1984 
  
 22 
  
 32 
  
 134 
  
 34 
  
 117 
  
 113 
  
 452 
  
 1 
  
 1985 
  
 10 
  
 37 
  
 165 
  
 87 
  
 96 
  
 53 
  
 448 
  
 1 
  
 1986 
  
 9 
  
 61 
  
 185 
  
 177 
  
 154 
  
 71 
  
 657 
  
 1 
  
 1987 
  
 11 
  
 93 
  
 276 
  
 305 
  
 137 
  
 134 
  
 956 
  
 8 
  
 1988 
  
 7 
  
 53 
  
 266 
  
 330 
  
 82 
  
 111 
  
 849 
  
 6 
  
 1989 
  
 1 
  
 27 
  
 129 
  
 235 
  
 62 
  
 39 
  
 493 
  
 1 
  
 1990 
  
 4 
  
 15 
  
 70 
  
 347 
  
 58 
  
 98 
  
 592 
  
 3 
  
 1991 
  
 2 
  
 8 
  
 46 
  
 207 
  
 97 
  
 43 
  
 403 
  
 2 
  
 1992 
  
 21 
  
 6 
  
 23 
  
 229 
  
 54 
  
 43 
  
 376 
  
 20 
  
 1993 
  
 10 
  
 0 
  
 11 
  
 110 
  
 88 
  
 44 
  
 263 
  
 10 
  
 1994 
  
 1 
  
 0 
  
 15 
  
 79 
  
 80 
  
 52 
  
 227 
  
 1 
  
 S:a 
  
 118 
  
 411 
  
 1690 
  
 2221 
  
 1046 
  
 881 
  
 6367 
  
 7 
  
 1995 
  
 7 
  
 1 
  
 7 
  
 16 
  
 32 
  
 11 
  
 74 
  
 1996 
  
 0 
  
 4 
  
 8 
  
 29 
  
 52 
  
 11 
  
 104 
  
 0 
  
 1997 
  
 0 
  
 0 
  
 3 
  
 32 
  
 35 
  
 22 
  
 92 
  
 0 
  
 1998 
  
 0 
  
 0 
  
 2 
  
 7 
  
 16 
  
 5 
  
 30 
  
 0 
  
 1999 
  
 0 
  
 0 
  
 3 
  
 15 
  
 15 
  
 5 
  
 38 
  
 0 
  
 2000 
  
 0 
  
 0 
  
 0 
  
 8 
  
 23 
  
 3 
  
 34 
  
 0 
  
 S:a 
  
 7 
  
 5 
  
 23 
  
 107 
  
 173 
  
 57 
  
 372 
  
 Det bör framhållas, att en indikation på främmande undervattens- verksamhet som givits bedömningen (1) i samband med den analys, som görs i nära anslutning till varje rapporterad indikation, inte innebär att Försvarsmakten i t.ex. årsrapport rapporterar denna som konstaterad kränkning. För att så skall ske krävs ytterligare noggranna efteranalyser. Man kan således inte använda antalet indikationer, som givits bedömningen (1) som ett mått på antalet konstaterade kränkningar. 
 Sammanfattningsvis kan sägas att Försvarsmaktens uppfattning om antalet konstaterade kränkningar i stort överensstämmer med det antal som redovisats i Ubåtskommissionens betänkande. 
 219 
 Omprövning av ubåtsfrågan SOU 2001:85 
 Konstaterade kränkningar enligt 
  
 Ubåtskommissionen 
  
 Försvarsmakten 
  
 1981 
  
 U 137 
  
 1981 
  
 U 137 
  
 1982 
  
 Hårsfjärden (Anm 1) 
  
 1982 
  
 Hårsfjärden (Anm 1) 
  
 1986 
  
 Klintehamn 
  
 1987 
  
 Kappelhamnsviken 
  
 1987 
  
 Kappelshamnsviken (Anm 2) 
  
 1988 
  
 Hävringe 
  
 1988 
  
 Hävringe 
  
 1990 
  
 Simrishamn (Anm 3) 
  
 1990 
  
 Simrishamn (Anm 3) 
  
 1992 
  
 Hävringe 
  
 1992 
  
 Hävringe 
  
 Anm 1.  
 Händelserna under  
 Hårsfjärden-incidenten 
  kan innefatta mer än en kränkande ubåt (bottenspår på flera platser och sonar- indikationen utanför Danziger Gatt), men har betraktats och redo- visats som en kränkning. 
  
 Anm 2.  
 Denna händelse rapporterades ej till regeringen som kon- staterad kränkning vid tidpunkten för händelsen, men räknas nu som konstaterad kränkning. 
  
 Anm 3.  
 Västtysk ubåt som efter att konstaterat att den kommit in på svenskt territorium, rapporterade felnavigeringen. Västtyskland har på diplomatisk väg beklagat kränkningen. 
  
 Anm 4.  
 Utöver ovan redovisade konstaterade kränkningar redo- visade Ubåtskommissionen att en främmande undervattensfarkost med stor sannolikhet kränkt svenskt inre vatten på västkusten 1988. 
 Ubåtskommissionen framhåller också att konstaterade skador på militär materiel, som utlagts i vattnet visar på avancerad och pla- nerad skadegörelse riktad mot det svenska försvaret. I hur många fall eller när detta skett har ej preciserats. 
 Försvarsmakten har också till regeringen redovisat ett antal troliga eller sannolika kränkningar. Tillräckligt hållfast underlag har dock inte funnits för att redovisa dessa händelser som konstaterade kränkningar. 
 220 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 6.3 
  
 Hävringe 1988 
  
 Händelseförlopp 
 35 
  
 På våren 1988 beordrade militärbefälhavaren i Östra militärområdet en operation med syftena att intensifiera bevakningen mot ubåtar och inhämta underrättelser. Operationen bedrevs inledningsvis i Stockholms norra och mellersta skärgård och med utnyttjande av örlogsbasens och kustartilleriförsvarets resurser. Vissa indikationer erhölls, bl.a. i området mellan Ornö och Utö där en mina sprängdes  
 den 30 maj.  
 Något resultat kunde emellertid ej konstateras. 
 Egna ubåtar erhöll kontakt med främmande ubåt(ar) utanför Huvudskär  
 den 24 maj  
 och några dagar senare, mitt på dagen  
 den 30 maj,  
 en ny sådan på svenskt territorialhav söder om fyren Landsort. Denna senare kontakt klassificerades ubåt och för- anledde insats med en jaktgrupp helikoptrar. Dessa fick vid 13- tiden på samma plats sonarkontakt med ett stillaliggande eko. Kontakten klassificerades möjlig ubåt. 
 Dessa kontakter föranledde beslut om kraftsamling av opera- tionen till området  
 Landsort–Hävringe. 
  Under natten mellan  
 den 30 och 31 maj  
 bedrevs spaning i området. På morgonen  
 den 31 maj  
 fick en svensk ubåt åter en som ubåt klassificerad kontakt sydost om fyren Thompson. Denna kontakt bedömdes som bekräftelse 
  
 35  
 Beskrivningen av ubåtsjakten i Hävringe 1988 är baserad på krigsdagböcker, personliga dagböcker, rapporter, utfrågningsprotokoll och interna handlingar. Ambitionen är att i görligaste mån redovisa de resterande källor som går att identifiera i den löpande texten. 
 221 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 på att ett främmande ubåtsföretag pågick i området. Ubåtsjakt- styrkan påbörjade nu ubåtsjakt. 
 Nästa dags morgon, dvs.  
 den 1 juni,  
 fick samma ubåt ånyo kon- takt med en främmande ubåt sydväst om Öja, på vars sydspets fyren Landsort står. 
 Klockan 7.15  
 den 2 juni  
 fick minjaktfartyget Koster med sin bildalstrande högfrekvenssonar ett eko, som först klassificerades möjlig ubåt och sedan ubåt. Den indikerade ubåten bedömdes vara  
 20–30 
  m lång. Ekot uppfattades ha tydlig metallklang. 
 222 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 Området kring Thompson. 
 Den taktiske ledaren beordrade den till minjaktfartyget anslutna patrullbåtsroten att insätta anfall med full vapeninsats mot den kontakt, som Koster höll. Rätten att fatta beslut om verkanseld utan föregående varning var delegerad till honom. Från patrull- båtarna avfyrades kl. 7.40 två salvor om 36 antiubåtsgranater (ELMA) 
 36  
 och fälldes ett fält om 32 sjunkbomber. Minjaktfartyget kunde på sonaren se att del av antiubåtsgranatsalvorna låg över det i det närmaste stillaliggande målet, samt att sjunkbombfältet låg rätt i sida. Några sjunkbomber detonerade först på botten. Efter anfallet kunde Koster inte återfinna kontakten, som följaktligen inte kunde ha varit ett botteneko. 
 Knappt 20 minuter efter den sista sjunkbombdetonationen observerades från såväl Koster som från en hovrande helikopter ett kraftigt luftuppkok. Helikoptern rapporterade att luftuppkokets radie var 20 30 meter. Det omrörda vattnet i luftuppkoket var klart och helt fritt från partiklar, dvs. utan bottenslam. Ett par av de fällda sjunkbomberna hade ej detonerat vid den tidigare fällningen under anfallet. Någon detonation från någon av dessa blindgångare förekom inte, vilket efteråt kunde verifieras från FOA:s seismologiska mätstation i Nyköping. Denna hade 
  
 36  
 ELMA är namnet på en antiubåtsgranat. Sådana skjuts ut i en svärm för om det jagade fartyget. Syftet är att minst en granat skall träffa målet och genom riktad sprängverkan åstadkomma ett hål i ubåtens skrov. Skadan är av sådan allvarlighetsgrad att ubåten förhoppningsvis tvingas inta ytläge (s.k. incidentvapen). 
 223 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 registrerat de tidigare sjunkbombdetonationerna. De icke detone- rade sjunkbomberna återfanns vid senare bottenundersökningar. 
 Efter senare analyser och prov kunde möjligheten att luftupp- koket skulle ha orsakats av gasutsläpp från botten avfärdas. Det hade med stor sannolikhet kommit från en främmande ubåt (avluftning av sjunktank med tryckluft). 
 37 
  
 Patrullbåtsrotens anfall vid Thompson. Målekot i centrum av ringen. 
 Natten mellan  
 den 4 och 5 juni  
 inlyssnade en sonarbojgrupp vissa ljudeffekter i Örsbaken. Dessa klassificerades på morgonen inledningsvis som möjlig ubåt och ett minjaktfartyg beordrades ansluta. Klockan 10.15 gjordes från detta en optisk observation. Samtidigt fick man på sonaren ett distinkt eko med skarp och tydlig skugga. Ekots bedömdes som miniubåt. Tio minuter senare gjordes en ny optisk observation. Ekot klassificerades nu ubåt 
  
 37  
 SOU 1995:135, s. 229f. 
 224 
 SOU 2001:85 Omprövning av ubåtsfrågan 
 och minjaktfartyget anföll med antiubåtsgranater. Av salvans 36 granater, som avfyrades kl. 10.30, observerades ett antal gå endast  
 20–30 
  meter. I övrigt låg salvan ca 15 meter hitom målet. Målet uppfattades sätta fart nästan omedelbart efter antiubåts- granatsalvan och styrde på nordvästlig kurs in mot Örsbaken. 
 En patrullbåt dirigerades nu in av minjaktfartyget och fällde ett fält om 16 sjunkbomber kl. 10.36. Kontakten förlorades vid den första sjunkbombdetonationen. Salvan uppfattades emellertid ha legat relativt rätt. 
 Senare på dagen – kl. 15.40 erhöll en helikopter en ekokontakt på svenskt territorialhav sydost om den bottenfasta fyren Thompson. Kontakten klassificerades möjlig ubåt. Möjlighet att av- dela minjaktsfartyg för noggrannare klassificering fanns icke. I stället beordrades en patrullbåt att anfalla målet. Patrullbåten led- des in av helikoptern och genomförde vapeninsats utan föregående varning med 12 antiubåtsgranater och lika många sjunkbomber. Efteranalys visade att anfallet insatts mot ett botteneko (klipp- formation). 
 Nästa kontakt erhölls på morgonen  
 den 6 juni  
 i samband med att ett minjaktfartyg genomförde bottenundersökning vid Falkens Grund sydväst om Oxelösund i leden in mot Bråviken. Eko- kontakten, som var mycket lik den som fartyget hade i Örsbaken dagen innan, kunde hållas i endast omkring två och halv minut. Ekots kurs var ostlig och farten bedömdes till sex sju knop. 
 Nästa dags morgon, dvs.  
 den 7 juni,  
 fick samma fartyg åter en liknande ekokontakt på Örsbaken. Coleman rörde sig med låg fart på sydostlig kurs, tappades tillfälligt men återfanns för en kort stund för att sedan förloras. 
 Operationen avbröts  
 den 8 juni  
 utan att några ytterligare kon- takter erhållits. 
 Chefens för kustflottan utvärdering av  
 Hävringe-incidenten 
  
 En mycket noggrann utvärdering av incidenten och de genomförda vapeninsatserna gjordes på order av ÖB. 
 38  
 Sammanlagt sköts under tiden den 2 - 5 juni 84 antiubåtsgranater och 60 sjunkbomber vid tre tillfällen. 
 Ett antal bottenundersökningar gjordes i syfte att klarlägga om tecken fanns på att en främmande ubåt skadats, samt om bevis på 
  
 38  
 Chefen för Kustflottans utvärdering av  
 Hävringe-incidenten 
  1988. 
 225 
 Omprövning av ubåtsfrågan SOU 2001:85 
 främmande undervattensverksamhet kunde säkerställas. Därvid kunde avtryck av vad som då bedömdes ha varit en liten främmande ubåt upptäckas och dokumenteras i form av ett ca 250 meter långt spår med skarpa kanter. Även groparna efter detonerade sjunkbomber kunde identifieras. Genom att ett par icke detonerade sjunkbombers lägen kunde fastställas, liksom dessa sjunkbombers serienummer var det möjligt att fastställa tämligen exakt hur det samordnade sjunkbombfältet legat i förhållande till det ovannämnda bottenspåret. Sjunkbombkratrar kunde återfinnas ca 160 meter sydost om spåret och ca 150 meter västnordväst om detsamma. Spårets huvudriktning var nordostlig. 
 I rapporten från den genomförda analysen framhålls att en av orsakerna till att en så noggrann efteranalys har kunnat göras var att betydelsen av detaljerad dokumentation hade inskärpts hos all berörd personal. Teknisk utrustning för dokumentation hade också tillförts. 
 Den samlade bedömningen efter utvärderingen var att en större och en mindre miniubåt under angiven tidsperiod hade opererat i området Landsort Hävringe. 
 Bottenspårets ursprung granskades på Ubåtskommissionens uppdrag av docenten Allen och sjökaptenen  
 Henry. Deras slutsats var att spåret var ett ankringsspår. 
 39 
  
 Utredarens bedömning 
 Kustflottans analys utgick från att det upptäckta bottenspåret hade åstadkommits av en liten ubåt. Som nyss redovisats har senare värdering av detta spår resulterat i slutsatsen att spåret åstad- kommits av ett fartygsankare. Även om något spår av en ubåt inte påträffats i området, måste de ovannämnda kontakterna och iakt- tagelserna anses ha sådan validitet att chefens för kustflottan slutsats att minst en och troligen två utländska miniubåtar hade uppträtt i farvattnen utanför Oxelösund och Bråvikenmynningen ej ändras av denna upptäckt. 
 Läget på det kraftiga luftuppkok som kom upp ca 20 minuter efter patrullbåtarnas anfall låg av allt att döma i förlängningen av spårets sydvästra del och således relativt nära det område där vapeninsatsen gjordes. Vattendjupen i området varierar i betydande grad, men är omkring 70 meter där vapeninsatsen gjordes. Detta 
  
 39  
 SOU 1995:135, s. 255 259. 
 226 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 innebär en förhållandevis lång tid från det en sjunkbomb fällts tills den når inställt detonationsdjup. Med tanke på att en liten ubåt är stryktålig, vilket kräver att sjunkbombdetonationerna sker på kort avstånd från denna för att ha någon effekt, har en sådan ubåt en klar chans att hinna förflytta sig ur den omedelbara riskzonen när fällande fartyg inleder vapeninsatsen. 
  
 Hävringe-incidenten 
  i månadsskiftet maj/juni 1988 kom att bli marinens sannolikt bästa tillfälle till framgångsrik insats under den tidsperiod som utredningen är satt att granska. 
 40  
 De omfattande arbetsinsatser, som marinens personal nedlagt på att återta den för- lorade ubåtsjaktförmågan, var nära att resultera i att en främmande [mini]ubåt hade tvingats till ytan. Det går inte att i efterhand be- räkna exakt hur nära eller långt ifrån målet den närmaste sjunk- bomben eller antiubåtsgranaten slog ner. Det är dock sannolikt att så nära att bli skadad har knappast någon kränkande ubåt varit, varken tidigare eller senare. En sjunkbombdetonation eller nedslag med antiubåtsgranat något närmare målet hade med stor sanno- likhet åstadkommit allvarlig, kanske sänkande verkan. 
 Ubåtsjakt i Östersjöns bräckta och skiktade vatten är svårt; att göra det i de starkt kuperade och grunduppfyllda skärgårdsområ- dena är än svårare, i all synnerhet när motståndaren är en liten och genom sin litenhet troligtvis stryktålig ubåt. Från ett dåligt materiellt och kunskapsmässigt utgångsläge vid  
 1980-tales 
  början, hade Försvarsmakten och då främst marinen genom omfattande insatser i form av forskning, materielanskaffning, utbildning och taktikutveckling lyckats uppnå en sådan förmåga att jaga ubåt, att det ej längre var riskfritt för en främmande makt att bedriva under- vattensverksamhet på svenskt territorium. 
 En så massiv vapeninsats som patrullbåtsroten genomförde på morgonen den 2 juni mot en miniubåt, som med låg fart förflyttade sig nära botten sydost om fyren Thompson, varvid 36 antiubåtsgranater och 32 sjunkbomber fälldes i ett anfall, har veterligen aldrig gjorts i fred. Erfarenheterna från tidigare incidenter hade nu omsatts i handling. Nu fälldes ej längre enstaka sjunkbomb efter varning, utan ett helt fält, dubbelt så stort som vad Grandingruppen rekommenderade efter Hårsfjärden- incidenten. Det fanns ej heller någon tveksamhet eller oklarhet ifråga om rätten att insätta vapenmakt; den taktiske ledaren hade rätt att insätta verkanseld utan föregående varning, vilket han också gjorde. 
  
 40  
 Se t.ex. Fst/Info,  
 Incidenter 1988,  
  
 1989-02-16. 
  
 227 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 Under hela denna flera dagar långa situation fungerade allt såsom det var tänkt. Närvaron i området av främmande ubåt hade indikerats av egna spanande ubåtar. Ubåtsjaktstyrkan samlades dolt till det område där den eller de indikerade ubåtarna bedömdes komma att försöka tränga in i skärgården. Ett minjaktfartyg kunde upptäcka ubåten och sedan överlämna kontakten till patrull- båtsroten, som genomförde ett väl samordnat anfall. Samverkan mellan ubåtar, helikoptrar, minjaktfartyg, kustkorvetter och patrullbåtar fungerade väl. Alla involverade enheter leddes av en chef på platsen, den taktiske ledaren. Att detta fungerade så precis enligt läroboken var ett resultat av den intensiva utbildnings- verksamhet som bedrivits, samt att personal i nyckelbefattningar hade tjänstgjort under ett par år, och nu kände varandra väl. Det enda som saknades var en träff med en antiubåtsgranat eller sjunkbomb i den kränkande ubåten. 
 En annan slutsats är att de gamla taktiska principerna om över- raskning, och att samla disponibla resurser till tid och rum för kraftsamlad insats, gäller också vid ubåtsskyddsoperationer i fred. Genom att vara i förhand, dvs. dolt ha utgångsgrupperat ubåtsjakt- styrkans enheter till det område, och vid den tidpunkt man genom en noggrann analys kommit fram till att en främmande ubåt kunde bedömas komma att uppträda, kunde det tidsmässiga mellan- rummet från indikation till vapeninsats nedbringas till så korta värden att målet inte skulle hinna försvinna. Ubåtsjaktstyrkan skulle då få ett relativt begränsat sökområde. Implementeringen av denna princip innebar att ubåtsjaktstyrkan bedrev övningsverk- samhet, givetvis med spaning mot eventuellt förekommande främ- mande undervattensverksamhet som huvudsaklig aktivitet, inom det utvalda kustområdet. Då indikation med substans erhållits att främmande undervattensverksamhet pågick i området, övergick övningsverksamheten på ÖB:s order direkt i en ubåtsskydds- operation. 
 Konceptet att bedriva övningsverksamhet, där man bedömer att främmande undervattensverksamhet kan komma att äga rum, ut- nyttjades första gången vid genomförandet av Operation Notvarp i september 1982. Från och med 1983, då kustflottans uppgift och verksamhet, samt delvis även struktur, förändrades i betydande grad som en följd av de inträffade ubåtskränkningarna, kom det att årligen utnyttjas vid ett antal s.k. långtidsövningar. Områden och tidsperioder för långtidsövningarna beslutades av ÖB efter en årlig planeringsprocess i Försvarsstaben/Högkvarteret med ett under- 
 228 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 rättelsebedömande som grund. Sekretessen kring dessa uppgifter var av naturliga skäl hög. 
  
 Hävringe-incidenten 
  som agerandeoperation skiljer sig alltså fördelaktigt från det mönster för agerandeoperationer som diskuterats tidigare, främst genom att ÖB tillsåg att IKFN tillämpades fullt ut. 
 En motsvarande förändring av verksamhet och organisation genomfördes inom kustartilleriet. Runt de två viktigaste basområ- dena Karlskrona och Muskö/Hårsfjärden byggdes fasta bevak- ningssystem vilka var bemannade dygnet runt. De s.k. ubåts- skyddskompanierna bedrev såväl optisk spaning, som övervakning av inloppslederna med tekniska medel. 
  
 Hävringe-incidenten 
  1988 kan på sitt sätt betecknas som en brytpunkt. Indikationerna på intrång av främmande ubåt började nu minska i antal, även om misstänkta kränkningar inte började komma ner mot noll förrän ett antal år senare. Samtidigt kunde konstateras att den kränkande makten tvingades till ett mera för- siktigt agerande; man hade blivit medveten om att det nu fanns en uppenbar risk att den svenska marinen skulle kunna tvinga upp eller rent av sänka en kränkande ubåt. 
  
 6.4 
  
 De svensk ryska expertsamtalen 
  
 Bakgrund och innehåll 
 Hösten 1991 diskuterades ubåtsfrågan i diplomatiska kontakter mellan Sverige och Sovjet. På sovjetisk sida hade man redan 1983 föreslagit en gemensam  
 svensk-sovjetisk 
  kommission för att avhandla ubåtsfrågan, ett förslag som Sverige alltid avvisat bl.a. med tanke på att man ville undvika att riskera att behöva lämna ut känslig information. Hösten 1991 gjorde emellertid den svenska regeringen informella framställningar till den sovjetiska regeringen om ubåtsfrågan där man bl.a. framhöll att ubåtskränkningarna fort- satte. I Moskva gjordes en intern utredning i frågan vilken inte gav något konkret resultat. Emellertid uttryckte den ryska sidan önskemål om svensk hjälp för att belysa sakfrågorna. Gradvis växte tanken fram om svenskt expertbesök i Moskva, och i januari 1992 inleddes bilaterala samtal på expertnivå i syfte att pröva möjlig- heterna att få klarhet i frågan om ubåtskränkningarna i Sverige. Dessa samtal pågick till december 1994. Sammanlagt genomfördes 
 229 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 ett tjugotal möten. Flertalet ägde rum i Ryssland men några i Sverige. 
 41 
  
 Samtalen leddes på svensk sida av kommendören 1.gr. Brown, som under största delen av den aktuella tiden var knuten till den säkerhetspolitiska analysgruppen i statsrådsberedningen. Den ryska delegationen leddes av en marinofficer. Fr.o.m. augusti 1994 tog en rådgivare till den ryske presidenten över ordföran- deskapet på rysk sida. 
 De sakfrågor som behandlades i förhandlingarna var U 137:s grundstötning i Karlskrona 1981, en sonarinspelning från Hårs- fjärden den 12 oktober 1982 vid Burke i Danziger gatt,  
 Hävringe-incidenten 
  1988, samt en bandinspelning från Stockholms skärgård 1992, med en s.k. komprimerad kavitations- effekt som registrerats då. I samtalen berördes vidare frågan om kränkande ubåtars nationalitet. En del av det material som presenterades under samtalen har redovisats av 1995 års Ubåts- kommission. 
 I januari 1995 överlämnade Brown en rapport över sam- talen till regeringen. Denna rapport har till stora delar offentlig- gjorts. 
 42  
 Ubåtskommissionen sammanfattar rapporten som följer: 
 43  
 Av rapporten framgår att den ryska sidan inte medgivit några intrång av sovjetiska ubåtar sedan år 1946 och att grundstötningen av U 137 enligt rysk uppfattning berodde på felnavigering. Utöver en redovisning av samtalen innehåller rapporten Wallace egna synpunkter på olika frågor i ämnet. 
 Samtalen som genomfördes från januari 1992 till 1994 redo- visades genom dels Wallace slutrapport, dels Freeman av- rapportering för envar av samtalsomgångarna, dels samtalsuppteck- ningar gjorda av i samtalen medverkande tjänstemän från svenska  
 Moskva-ambassaden. 
  
 Samtalens förlopp 
 44 
  
 Vid den  
 första  
 samtalsomgången, den 28 29 januari 1992, redo- visades från svensk sida händelsen vid Hävringe 1988, bl.a. i form av en videoupptagning av en sjunkbombsattack, luftuppkok, och 
  
 41 
  
 SOU 1995:135, s. 60f. 
  
 42 
  
 Slutrapport Ubåtssamtalen,  
 avslutande rapport från de  
 svensk-ryska 
  expertsamtalen i ubåtsfrågan, överlämnad 24 januari 1995. Se även tillhörande bilagor. 
  
 43 
  
 SOU 1995:135, s. 61. 
  
 44 
  
 Se  
  
 Slutrapport Ubåtssamtalen  
 för referat från de olika samtalen. 
 230 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 bottenspår. Från rysk sida redovisades dokument som sades visa alla sovjetiska konventionella ubåtars rörelser under den aktuella perioden. Detta ansågs av den svenska sidan vara av mindre intresse då det rörde sig om en miniubåt. Den ryska sidan hävdade att det vid den tiden inte fanns några sådana farkoster inom sovjetmarinen. Man redovisade också projektet med miniubåten Grant, som sades ha tagits i bruk 1988 och som fanns i två exemplar. 
 Också frågan om intrånget av U 137 togs upp under den första samtalsomgången. Från rysk sida vidhölls att ubåten hamnat fel till följd av felnavigering, men det framhölls också att det inte varit något fel på gyrokompassen, utan att det tekniska fel som varit avgörande rörde radiopejlen, vars antenn blivit skadad. 
 På svensk sida ansågs att den väsentligaste uppgiften som kom- mit fram under samtalsomgången rörde de kränkande ubåtarnas basering. Den ryska sidan sade sig, på grundval av de uppgifter man fått, dela uppfattningen att slutsatsen kunde dras att dessa var små och inte kunde röra sig på långa avstånd. Alltså måste de vara baserade i Östersjön. 
 Den  
 andra  
 omgången samtal rörde U 137. Sammanfattningsvis var man från den svenska sidan inte nöjd med de förklaringar som gavs från rysk sida, utan den svenska uppfattningen om avsiktligt intrång kvarstod. På fråga från svensk sida om han betraktade den redovisade versionen som särskilt sannolik bekräftade den ryske delegationsledaren detta med hänvisning till dokument och till den ryska själen, med en ung fartygschef på ett för hans framtid avgörande uppdrag, och som därför tvekade att rapportera hem om den skadade radiopejlen, med åtföljande konsekvenser. 
 Från rysk sida önskade man göra ett gemensamt uttalande, men detta avvisades från svensk sida bl.a. eftersom man var angelägen om att inte ge intryck av att det var fråga om någon gemensam kommission, utan enbart expertsamtal. Mötet avslutades utan att någon gemensam syn kunde uppnås. 
 Den  
 tredje  
 omgången handlade också den om U 137, och domi- nerades enligt Freeman rapport av den svenska sidans påtalande av motsägelser som fanns i dokumenten rörande U 137 och den bristande logiken i den ryska argumenteringen. Freeman rapport talar om en halsbrytande argumentering från rysk sida, och att några särskilt märkliga omständigheter förklarades av den ryska själen. Av det senare finns dock inga spår i samtalsuppteckningen från denna omgång, utan referensen återfinns endast i redovisning- 
 231 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 en från den andra samtalsomgången som ovan beskrivits. Detta nämns här därför att Allison i sin rapport gör en stor sak härav och inför den fjärde samtalsomgången talar om att oändliga diskussioner om ryska själar tilltalade inte den svenska sidan, en beskrivning som inte är helt rättvisande för den sakliga atmosfär och innehåll som genomgående präglade samtalen. Nämnas bör också att den ryska sidan upprepade gånger instämde i svenska konstateranden att ubåt U 137:s agerande var obegripligt. 
 Den  
 fjärde  
 samtalsomgången diskuterades en av den svenska sidan i förväg överlämnad bandinspelning från maj 1992 med kavi- tationsljud. Enligt Freeman rapport påvisade den första ryska analysen av bandet entydigt att det fanns ett bullrande föremål, med största sannolikhet förfärdigat av mänsklig hand. Det fanns dock ingen möjlighet att med givna ingångsvärden fastställa att det var en ubåt eller ett övervattensfartyg. Den ryska sidan var angelägen att påpeka att ljudet inte hade några likheter med karak- täristika från ryska ubåtar eller övervattensfartyg. Noteras bör här att det aktuella bandet återgav den ljudeffekt som senare skulle komma att konstateras i många fall ha sitt ursprung i biologiska källor. 
 Delegationerna enades om att först söka fastställa om ljudet kom från en undervattensfarkost, och därefter varifrån denna kom. Den svenska sidan tog också upp möjligheterna att besöka miniubåtarna typ Grant och få tillgång till dessa farkosters ljudbild. På rysk sida ställde man sig i princip positiv, men framförde ett antal administrativa svårigheter. 
 Den  
 femte  
 och  
 sjätte  
 omgången samtal ägnades åt fortsatt diskus- sion av bandet från 1992 och en svensk analys av detta som gjorts av FOA. Den ryska sidan godtog initialt det svenska materialet. Enligt den ryske delegationschefen skulle det kunna röra sig om en undervattensfarkost om högst 10 meters längd. 
 Från svensk sida eftersträvades att få ett underskrivet dokument som verifierade förekomsten av en undervattensfarkost i Stock- holms skärgård i maj 1992, på grundval av det överlämnade bandet. Ett problem för den ryska sidan var att man på grund av brister i sin utrustning inte kunde analysera det överlämnade original- bandet, utan endast ett av svenskarna överlämnat band, som analy- serats audiellt, dvs. utan att kunna göra instrumentanalys. Den svenska utrustningen visade sig i tekniskt avseende överlägsen den ryska. 
 232 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 Ryssarna fastställde likväl, inte utan viss tvekan, vilken klart framgår av samtalsuppteckningen, att ljudeffekten var ett rörligt föremål som passerade inspelningsplatsen i undervattensläge på ett djup av  
 20–40 
  meter och på ett avstånd av  
 100–200 
  meter från in- spelande hydrofon. Från svensk sida ansågs detta vara ett genom- brott. För första gången hade ryska myndigheter officiellt god- tagit att det fanns främmande undervattensfarkoster på svenskt inre vatten, skriver Allison i sin rapport. 
 Den svenska sidan överlämnade ytterligare ett ljudband, från den 12 oktober 1982 i Danziger gatt. I samband med ett s.k. ord- förandemöte någon vecka senare fick den svenska sidan del av en preliminär rysk analys av detta band. Denna analys verifierade varvtalet på propellern, men uteslöt att det kunde vara fråga om en sovjetisk ubåt. Den svenska sidan hävdade att det var fråga om ett objekt med fyra blad och två axlar, men enligt den ryska sidan var det fråga om tre blad och en axel. Inga sovjetiska ubåtar hade färre än fem blad, framhölls från rysk sida. 
 Under den  
 sjunde  
 samtalsomgången formulerades ett gemensamt uttalande i vilket fastslogs enighet kring ett antal tekniska parametrar. Ryssarna medgav enligt Freeman rapport att en viss frekvens som fanns i bandet från 1992 inte ingick i den naturliga bakgrunden och att den bara uppträdde tidsmässigt anpassat till undervattensfarkostens passage. 
 Under större delen av den tid som samtalen varat hade man på båda sidor både till viss grad spelat med och varit besvärad av media. Avsikten var att samtalen skulle hållas diskreta, men trots detta hade ett antal läckor, sannolikt från båda sidor, ägt rum. I detta skede var man särskilt på rysk sida mycket irriterad över den pressbevakning med påstått triumfatoriska inslag som hade före- varit i svenska tidningar i samband med statsminister Arroyo besök i Moskva i februari 1993 och den gemensamma  
 svensk-ryska 
  dekla- rationen i anslutning till detta besök. 
 Efter det sjunde mötet, som ägde rum i mars 1993, skedde ett långt uppehåll till november samma år, föranlett av tvekan på rysk sida om det meningsfulla att fortsätta samtalen. Det hade alltsedan de första samtalsomgångarna varit klart att man på rysk sida ansåg att den svenska sidan var inflexibel, och inriktad på att i vad man stundtals uppfattade som någon slags domstolsförfarande slå fast den ryska sidans skuld. 
 Ett ordförandemöte ägde rum i september, och enligt Freeman rapport hade den hårda ryska hållningen då mjuknat betydligt. 
 233 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 Detta öppnade för den  
 åttonde  
 samtalsomgången, som enligt Freeman rapport blev den dittills hårdaste. Man enades till sist om ett gemensamt uttalande, där den ryska sidan bl.a. instämde i att det på bandet från 1982 fanns ljud från en rörlig undervattens- farkost, under förutsättning att ytan var fri, med en hastighet väsentligt understigande tio knop. 
 Inför den  
 nionde  
 omgången hade man från svensk sida insisterat på ett möte med en representant för den ryska underrättelse- tjänsten, som i media sagt att sovjetiska ubåtar bedrivit under- rättelseverksamhet i svenska vatten under 1940- och  
 50-talen. 
  Ett sådant möte kom också till stånd, och representanten för under- rättelsetjänsten bekräftade vad han tidigare sagt. Enligt samtalsuppteckningen från detta möte försökte man från svensk sida få vederbörande att gå längre men han höll fast vid att han talade om 1940- och  
 50-talen 
  (fram till 1956 nämndes), och att verksamheten upphört i början av  
 1960-talet. 
  I Freeman rapport sägs att informationen framfördes på ett sätt som inte uteslöt att det även efter  
 1960-talet 
  kunde finnas andra uppgifter för ubåtar i svenska vatten. Samtalsuppteckningen ger inte något klart stöd för ett sådant påstående. 
 Ett ytterligare resultat av denna omgång blev klartecken för besök vid konstruktionskontor och varv i St Petersburgsområdet, vilket också ägde rum i anslutning till den  
 tionde  
 samtalsomgången. Inför denna omgång avsåg man från svensk sida att främst pröva möjligheterna att få information om de sovjetiska miniubåtssystem som ej tidigare erkänts av den ryska delegationen. 
 Inför samtalen i St Petersburg gavs från svensk sida intrycket att man möjligen kunde överväga en inhandling, vilket av samtalsupp- teckningarna att döma ledde till vissa missförstånd. Representanter för konstruktionsbyrån Malachit framhöll att man där konstruerat alla ubåtar i den aktuella storleksklassen, att ingen mindre sovjetisk ubåt utom Grant, som började testas 1987, hade varit i Östersjön, och att några farkoster med larvfötter inte fanns i Ryssland. Pyranja byggdes på uppdrag av marinens underrättelsestyrelse med syfte att bära medlemmar av diversionsförband. 
 I Freeman rapport sägs att det blev klarlagt att ubåtar typ 641 teoretiskt mycket väl kunde bära miniubåtar på däck, samt att den yttersta gränsen för detta skulle kunna vara miniubåtar av storleksklass Grant. Denna senare uppgift finns inte avspeglad i samtalsuppteckningen. 
 234 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 I ytterligare en samtalsomgång diskuterades åter U 137, och båda sidor upprepade tidigare positioner. Vidare framhölls från rysk sida att den ryska marinen inte instämde i vad som tidigare sagts från underrättelsetjänsten om kränkningar under efterkrigstiden. Marinen förnekade att några kränkningar i underrättelsesyfte ägt rum efter 1946, och underrättelsetjänsten hade nu i ett brev till det ryska utrikesministeriet instämt i detta. 
 Vid ett nytt s.k. ordförandemöte den 30 juni diskuterades samtalens framtid. Från rysk sida ansåg man U 137 vara ett avslutat kapitel. Inte heller i de andra frågorna framkom några öppningar. Beträffande andra tänkbara alternativ i nationsfrågan sades från rysk sida att man betraktade det som orealistiskt att systemet (med miniubåtar) varit gömt på den korta västtyska Östersjö- kusten. På fråga från svensk sida om spekulationer om att en stor amerikansk  
 Lafayette-ubåt 
  tagit in miniubåten tyckte den ryske ordföranden att också denna variant kunde uteslutas. 
 Vid ett möte med president Jimenez säkerhetspolitiska rådgivare Robinson samma dag uttryckte denne kritik mot vad han uppfattade som skuldpresumption från svensk sida, och bristande paritet i informationsutbytet. Ytterligare tre möten ägde rum med Robinson, varvid denne allmänt visade en konstruktiv och förhandlingsvillig inställning. Samtidigt blev det i diplomatiska kontakter uppenbart att man på rysk sida var klart irriterad över vad man uppfattande som bristande flexibilitet på svensk sida, och den svenska sidan anklagades för att med istadigheten i ubåtsfrågan äventyra och bromsa Östersjösamarbetet i sin helhet. På ryska utrikesministeriet var man också klart irriterad över vad man uppfattade som svenska försök att öppna  
 back-channels 
  i frågan, och man varnade ut- tryckligen för detta. 
 Den tillträdande socialdemokratiska regeringen i Sverige hade i sin regeringsförklaring meddelat att en nationell utredning av ubåtskränkningarna skulle genomföras. Sedan beslut om detta fattats ägde inga särskilda ytterligare bilaterala samtal rum i frågan mellan Sverige och Ryssland. 
 Utredarens bedömning 
 Det viktigaste resultatet av samtalsprocessen sägs i Freeman rapport vara att det totala kunskapsläget förbättrats så att det ska- pats tekniska möjligheter till en bilateral lösning av stora delar av 
 235 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 frågan. Det är med tvekan man kan instämma häri. Samtalen kan knappast i några andra avseenden sägas väsentligt ha fört sakfrågan framåt, samtidigt som de i viss mån inneburit en i och för sig naturlig och förståelig belastning för de  
 svensk-ryska 
  relationerna. 
 Det första initiativet till en gemensam  
 svensk-sovjetisk 
  under- sökning framfördes på sin tid av ambassadör Pankin till stats- minister Sanders. Det var därför inte onaturligt för Pankin att i sin roll som utrikesminister 1991 återkomma till denna tanke. På svensk sida kvarstod dock de principiella betänkligheterna till någon form av gemensam kommission, varför samtalen fick ut- formningen av expertsamtal. Farhågorna på svensk sida var bl.a. att man skulle tvingas lämna ut material som skulle kunna utnyttjas av motparten. Som samtalen utvecklade sig kan det i viss mån sägas ha blivit en balans mellan vad de båda sidorna fick ut av varandra i informationshänseende. Som framgår av den ovan gjorda samman- fattningen av överläggningarna finns i rapporteringen uppgifter som inte till fullo bekräftas av de detaljerade samtalsupp- teckningarna. Detta innebär att rapporten från samtalen emellanåt måste avstämmas med de vid mötena gjorda samtalsupp- tecknigarna. 
 Däremot är det svårt att hävda att de båda sidorna kommit närmare varandra i sak. Uppfattningarna om karaktären av U 137:s infart i den svenska skärgården förblev diametralt motsatta. Inga erkännanden gjordes från rysk sida beträffande ubåtsintrång under 1980- och  
 90-talet, 
  och inga uppgifter som vare sig bekräftar eller ens indikerar förekomsten av den typ av miniubåtssystem, som man på svensk sida föreställde sig låg bakom kränkningar av svenska vatten kan sägas ha framkommit. 
 Från svensk sida sades avsikten med samtalen ha varit att om möjligt komma till en lösning av frågan om främmande ubåts- verksamhet på svenskt territorium. Arbetet sägs i Freeman rapport ha utgått ifrån att den främmande verksamheten före- kommit i enlighet med Överbefälhavarens rapportering till rege- ringen, som utan att det sägs rent ut likväl utgår ifrån att det är Sovjetunionen/Ryssland som är den kränkande nationen. Mot denna bakgrund är det knappast förvånande att några resultat inte kunnat uppnås på denna väg. Att förvänta sig att ryssarna skulle acceptera svensk teknisk bevisning, som i sig inte var vare sig entydig eller oomstridd, och som mot förhandlingarnas slutskede i viktiga avseenden direkt undergrävdes av nya tekniska rön på svensk sida, var förhoppningsfullt i överkant. 
 236 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 Samtidigt måste här erinras om att sovjetmakten var i ett sönder- fallsskede, och i färd med att ersättas av ett Ryssland, som i vart fall vid denna tid uppvisade en hög grad av öppenhet också beträffande vissa militära frågor. Bedömningen att det gällde att ta tillvara denna som det skulle visa sig unika historiska period, och de möjligheter till uppgörelser med det förflutna som denna innebar, kan knappast kritiseras. Däremot kan man ha synpunkter både på det sätt på vilket detta gjordes, och de förhoppningar som låg bakom det svenska agerandet, i vart fall som detta kom att utveckla sig. 
 Ett förhållande värt att notera vad gäller uppläggningen av samtalen på svensk sida är att de hölls i en starkt begränsad krets. I regeringen var det endast statsministern och i viss mån utrikes- och förvarsministrarna som hölls i bilden. På Utrikesdepartementet sköttes hanteringen personligen av kabinettssekreteraren i kontakt med Moskvaambassadören. På försvarsdepartementet var ingen inkopplad även om försvarsminister Stanley av Brown informerades om resultatet av varje samtalsomgång, och förhandlaren själv satt i statsrådsberedningen. 
 45  
 Detta hade säkert sina fördelar i sekretesshänseende, även om en del läckor förekom till pressen på båda sidor, men frågan kan ställas om inte en bredare beredningsprocess från svensk sida skulle ha givit samtalen en både bredare förankring och innehållsmässigt ett vidare perspektiv. Kabinettssekreteraren och ambassadören i Moskva kunde som det nu var hålla ett vakande öga på skeendena och tack vare ingripan- den ett par gånger rädda processen från att spåra ur. Men till sist hjälpte inte heller detta. Resultatet av denna diplomatiskt något originella process måste sägas ha blivit en svensk ansiktsförlust, som dock kom att barmhärtigt skylas över av statsministerns eget agerande. 
  
 6.5 
  
 Ljudfrågan 
  
 Efterhand som den svenska ubåtsjaktskapaciteten utvecklades ökade betydelsen av ljudupptagningar som medel för upptäckt av ubåtar. Sådana ljudupptagningar fick också växande politisk bety- delse i och med att mycket av den svenska politiska hanteringen kom att bygga på Försvarsmaktens ljudanalyser. Utredningen har 
  
 45  
 Samtal med Stanley,  
 2001-10-30. 
  Informationen rörande kontakterna mellan kabinettsekreteraren och ambassaden i Moskva är hämtade från dokument i UD:s arkiv. 
 237 
 Omprövning av ubåtsfrågan SOU 2001:85 
 därför sett det angeläget att närmare granska denna aspekt på ubåtsjakten. 
 Ubåtskommissionen gjorde en granskning av frågorna om typ- ljud och komprimerad kavitation som dock inte kunde leda till fullständiga slutsatser. 
 46  
 Utredaren har kunnat fördjupa och komplettera denna granskning. 
 47  
 Utifrån utredningens mandat, har det därvid varit särskilt angeläget att definiera de tidpunkter när tveksamhet, sannolikhet, respektive klarhet uppstått om ljudens karaktär. Det har därvid framgått att processerna i vad avser klar- görande om de båda olika slagen av ljudinspelningar skett i skilda faser, varför utredningen sett ett värde i att göra sammanfattande redovisningar av de båda inspelningsfenomenen. 
  
 6.5.1 
  
 Typljudet 
  
 År 1985 registrerades den sonareffekt, som kom att kallas  
 typljudet  
 från en ubåt. 
 48  
 Vid analysen av denna inspelning upptäcktes att samma eller liknande ljudeffekt återfunnits på en registrering från maj 1984 som inspelats i Stockholms norra skärgård av en boj 
 -  
 grupp 
 49 
 . I anslutning till att 1984 års passiva sonareffekt inlyssnats hade en optisk observation med kikare av ett föremål gjorts, ett föremål som hann fotograferas sekunder innan det försvann under ytan. Två timmar senare hade en aktiv sonarkontakt (fartygsbaserat sonarsystem) erhållits med ett objekt som var ca 30 meter långt och som befann sig på ett djup mellan 10 och 25 meter. Kombinationen av optisk observation, fotografi av objektet, och aktiv och passiv sonarindikation, ledde till en bedömning att det inregistrerade ljudet hade orsakats av en dittills okänd miniubåt. Denna observation hade bedömts som ubåt (1). Likheten mellan 1985 och 1984 års registrerade ljudeffekt ledde analytikerna till att beteckna denna som typljudet. 
 Typljudet kom under resten av  
 1980-talet 
  att registreras vid ett tjugotal tillfällen. Ljudet inlyssnades och registrerades av främst 
  
 46 
  
 SOU 1995:135, s. 211 229. 
  
 47 
  
 Utredaren har bl.a. haft tillgång till Referensutredningen om typljudet som presen- terades 1998, samt även flera samtal med Stone, Figueroa, Combs, Rivera och Clarke m.fl. Se även en studie inom ramen för CRISMART (Nationellt Centrum för Krishanteringsstudier) vid Försvarshögskolan av Miller ström, Minkar eller ubåtar i svenska ubåtsjakten (ÖCB, Stockholm, 2000). 
  
 48 
  
 SOU 1995:135, s. 211ff. 
  
 49 
  
 En bojgrupp bestod av ett bojfartyg med mottagarutrustning. Till denna överfördes ljud som registrerats i ett antal utplacerade sonarbojar. 
  
 238 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 svenska ubåtar men också, fast i mindre omfattning, av sonarbojar och fasta sonarsystem. Typljudet har vid tillfällen uppträtt i sam- band med andra iakttagelser. I maj 1988 uppfattade en svensk ubåt innanför territorialgränsen en sändning, möjligen från ett ekolod, samtidigt som den erhöll en tydlig indikation på typljudet när den passerade över kontakten. Vid ett annat tillfälle visade det sig möjligt att räkna fram ett målspår som typljudets källa antagits ha följt och i samband därmed också en realistisk fart på ljudkällan. Typljudet har över åren främst registrerats i Östersjön men in- spelningar har också gjorts i både Bottenhavet och Västerhavet, såväl inom det svenska sjöterritoriet som på fritt hav. De flesta registreringarna av typljudet gjordes under dygnets ljusa del under månaderna maj till oktober. För det mänskliga örat låter typljudet som ett kvittrande. Tekniskt beskrivs det som ett bredbandigt buller utan ett karaktäristiskt frekvensspektrum, som kunde knytas till något tidigare känt objekt. 
 Det faktum att typljudet alltså emellanåt registrerades i nära an- slutning till indikationer på främmande undervattensverksamhet gjorde att Försvarsmakten bestämde sig för att taktiskt klassificera typljudet som ubåt, även om en otvetydig koppling inte kunde påvisas. 
 Överbefälhavaren rapporterade sålunda år 1989 att typljudet inte kunnat kopplas till någon identifierad ubåt, men att typljudet, efter omfattande analyser, bedömdes härröra från en mindre ubåt. Överbefälhavaren vidhöll denna bedömning under följande år. Sålunda skrev ÖB i sin rapport år 1992 att ytterligare infor- mation har nu erhållits som än tydligare kan knyta typljudet till ubåt. Samtidigt tillade han att arbetet med att finna ett slutgiltigt svar på frågan om hur typljudet genererades skulle fortsätta. Och år 1993 slog ÖB fast att genomförda analyser av händelser där typ- ljudet registrerats talade med mycket stor sannolikhet för när- varo av främmande ubåt vid dessa tillfällen. 
 Det bör i sammanhanget fastslås att det från Försvarsmaktens sida har framhållits att ingen kränkning har kvalificerats som konstaterad på basis enbart av registrerat typljud. Exempelvis har uppgifter om aktiva sonarkontakter kompletterat typljudsindika- tioner. 
 Trots att Försvarsmakten sålunda rapporterade sin övertygelse om sambandet mellan typljudet och främmande ubåtsvaksamhet, fortsatte arbetet inom Försvarsmakten att söka verifiera typljudets ursprung. Bland annat föranstaltades om undersökning huruvida 
 239 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 ljudet kunde härröra från zoologiska fenomen. Fiskeriverket spe- lade år 1992 in ljud från vissa fiskarter men Marinens Under- vattenssensoranalyscentral (MUSAC) fann ingen likhet mellan dessa ljud och typljudet. 
 Försvarsmakten sökte med jämna mellanrum genomföra analyser av typljudet i utlandet med hjälp av där befintlig expertis. Ljudexperter i ett land kom efter upprepade analyser från mitten av  
 1980-talet, 
  samt därefter 1989, 1991 och 1994 av typljudsinspel- ningar fram till tre hypoteser om typljudets ursprung, varav under- vattensfarkost var en. Mot denna hypotes talade att man inte trodde att tidens ubåtsteknik lyckats hålla ljudnivån så låg som det ljud som inspelats av den svenska marinen. 
 Expertis i ett annat land ansåg sig dock efter analyser 1991, 1994 och 1995 kunna uttala att typljudet sannolikt var ubåtsrelaterat, även om man inte kunde utesluta annan, dvs. biologisk orsak. 
 Efter hand blev meningarna delade inom Försvarsmakten. Marina Analysgruppen och MUSAC förblev benägna att klassi- ficera typljudet som ubåt. Typljudet skulle taktiskt klassificeras ubåt. Dock har utredningens intervjuer givit vid handen att vissa chefer inom marinen samt vissa ubåtsförband blev tveksamma över sambandet mellan typljud och ubåtar. Ett av skälen därtill var att då en inspelande svensk ubåt närmade sig typljudet detta plötsligt upplöstes och försvann. Liknande tveksamhet förekom också inom Försvarsstabens underrättelsekontor. Även den dåvarande försvarsstabschefen Watson och därefter King intog en restriktiv hållning. Så sent som år 1993 anförde dock Marina Analysgruppen i en promemoria den 31 augusti 1993 att typljudet entydigt kunde kopplas till förekomsten av ubåt. 
 Även om alltså tvekan om typljudets länk till ubåt växte inom Försvarsmakten kunde man inte utan ytterligare undersökningar fastställa typljudets ursprung. Ubåtskommissionen bad sålunda Försvarets forskningsanstalt hösten 1995 genomföra en analys av ett tiotal typljudsinspelningar. Försvarets forskningsanstalt fann sig nödsakad att med ändring av sin tidigare bedömning om sambandet mellan typljud och undervattensfarkost, konstatera att typljuden hade alstrats av en utspridd mängd källor. Ett mer omfattande arbete av en sommaren 1995 tillsatt referensutredning under ledning av Marina Analysgruppen i vilken ingick expertis från MUSAC, FOA, FMV, Statens skeppstekniska provningsanstalt, Stockholms universitet och Fiskeriverket, ledde år 1998 till rekommendationen att typljudet inte längre skulle 
 240 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 klassificeras som säker ubåt utan endast möjlig ubåt (MU), en rekommendation som samma år antogs av marinen. 
 I referensutredningens fortsatta arbete genomfördes fältförsök vid vilka konstaterades att fiskstim understundom kunde alstra ljudsekvenser som tidigare fastställts som typljud. Referensutred- ningen genomförde insamling av data under sommaren 1999. Vid analys av de inspelade ljudeffekterna visade det sig entydigt att de hade åstadkommits av stim av sill eller möjligen skarpsill. Samtidigt konstaterade referensutredningen att fisk kunde vara en tänkbar och helt rimlig förklaring till samtliga tidigare typljud. Den hade inte funnit belägg för att typljudet hade alstrats av utländsk ubåt, vilket inte behövde betyda att typljud eller typljudsliknande ljud- sekvenser inte kunde ha annan orsak än fisk. Emellertid samman- fattade referensutredningen att det med nuvarande kunskap kunde vara mindre rimligt att ubåt skulle utgöra förklaring till typljudet. 
 Medlemmarna av Ubåtskommissionen generaldirektören Diaz och professor Boyd anslöt sig i februari 2000 till utredningens utlåtande och konstaterade bl.a. att fisk var en helt rimlig förklaring till samtliga tidigare inspelade typljud och att det inte fanns belägg för att typljudet alstrats av utländsk ubåt. 
  
 6.5.2 
  
 Komprimerad kavitation 
  
 År 1992 tog marinen i bruk ett förbättrat system för passiv spaning i skärgårdsområdena. Ljuden från ett ökat antal sonarbojar kunde samlas upp samtidigt och analyseras på ett fartyg för ändamålet, en bojbåt. Det nya systemet möjliggjorde också att betydligt svagare ljud än tidigare kunde detekteras och registreras. 
 Redan år 1992 avlyssnades vid sex tillfällen ljud, som bedömdes härröra från en undervattensfarkost i rörelse. Ljudeffekten upp- fattades som ett registrerbart varvtal och innehållande kompri- merad kavitation. 
 50  
 Marina Analysgruppen gjorde i samtliga fall, efter att ha inhämtat MUSAC:s analys, bedömningen att ljudet med säkerhet härrörde från en ubåt, ubåt (1). 
 Kavitation är en fysikalisk process och uppstår genom tryck- förändringar i vattnet då en fartygspropeller roterar. Först uppstår ett undertryck som, om det understiger ångtrycket, åstadkommer att vattnet övergår i små bubblor av ånga. När så trycket stiger över ångtrycket kollapsar (imploderar) de små ångbubblorna med lokalt 
  
 50  
 SOU 1995:135, s. 222ff. 
 241 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 mycket höga tryck, och åstadkommer då ett detekterbart ljud. Kraften i de kollapsande ångbubblorna korroderar samtidigt metallen i propellerbladen. Faktorer som inverkar på om kavitation skall uppstå är propellerns utformning och rotationshastigheten. Med lämplig bladutformning och lågt varvtal uppstår ej kavitation. Propellrar på såväl övervattensfartyg som ubåtar kaviterar. Befinner sig en kaviterande propeller på djup överstigande  
 7–8 
  meter låter kavitationsljudet annorlunda. Man talar då om komprimerad kavitation (från engelskans compressed cavitation). Om inget fartyg finns på ytan och det karakteristiska ljudet från en kaviterande propeller inlyssnats, har detta tolkats som ett tydligt tecken på närvaro av en ubåt i undervattensläge. 
 För att få närmare stöd för den egna analysen sökte Försvars- makten hjälp i utlandet med granskning av den komprimerade kavitationseffekten. Experter i ett land gjorde i ett utlåtande år 1992 bedömningen att inspelade ljud sannolikt härrörde från kavi- terande propeller men med reservationen dels att den egna exper- tisen var otillräcklig inom vissa områden, dels att inspelningarna saknade någon form av det lågfrekventa ljud (0 500 Hz) som en ubåt normalt ger ifrån sig. Knappt två år senare erbjöd sig en annan institution att analysera några nya inspelningar av den kompri- merade kavitationseffekten. Utlåtandet denna gång, sommaren 1994, formulerades försiktigt genom att erinra svenskarna om att i vattnet finns det många biologiska ljudkällor. Men redan då fanns vissa vaga misstankar, som framgår nedan. 
 På svensk begäran genomfördes i ett annat land sommaren 1992 och våren och sommaren 1993 analyser av inspelade band. Den första analysen resulterade i ett svar att ljudkällan med 80 procents sannolikhet härrörde från en liten ubåt eller undervattensfarkost med komprimerad eller lätt kavitation från en fyrbladig propeller. Våren 1993 uttryckte man sig försiktigare – möjligen en liten undervattensfarkost med fembladig propeller, medan ett annat band sades ha ljud som hade likheter med maskinkomponenter på ryska undervattensfarkoster. Några månader senare ansågs det dock osannolikt att de inspelade ljuden härrörde från under- vattensfarkost eftersom de saknade andra karaktäristika såsom låg- frekventa ljud. I stället bedömde man att det kunde röra sig om en biologisk källa till ljuden. 
 En analys i ett tredje land år 1993 av inspelningarna ledde till bedömningen att ljuden härrörde från propellerförsedd under- vattensfarkost i undervattensläge. 
 242 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 Försvarets forskningsanstalt engagerades under hösten 1992 för att särskilt förbereda de  
 svensk-ryska 
  expertsamtalen i ubåtsfrågan. Ett kassettband med registrerad komprimerad kavitation från Stockholms skärgård 1992 överlämnades sommaren 1992 till den ryska sidan och diskuterades i överläggningar med ryssarna under perioden oktober 1992 till november 1993. FOA, som hade analy- serat bandinspelningen, deltog i samtalen 1993. 
 I ett gemensamt  
 svensk-ryskt 
  uttalande – för svensk del under- tecknat av en forskare från Försvarets forskningsanstalt – konsta- terades att den inspelade ljudeffekten hade orsakats av ett konst- gjort bullrande föremål som utgjordes av en undervattensfarkost och som passerade inspelningsplatsen på ett djup av 20 40 meter. Ryssarna påpekade dock i samtalen att deras avspelningsapparatur inte var lika sofistikerad som den svenska. 
 Överbefälhavaren för sin del hävdade om händelserna 1993 i sin rapport till regeringen i mars 1994 att den komprimerade kavita- tionseffekten registrerats vid sex tillfällen och efter analys bedömts härröra från en säker ubåt. Tre av incidenterna rapporterades av ÖB som konstaterade kränkningar under år 1993. 
 I december 1993 tog Marina Analysgruppen initiativ till bildan- det av en teknisk analysgrupp. Denna leddes av marindirektören 1:a gr. Castillo, som var ubåtsingenjör vid FMV. I den gruppen medverkade bl.a. expertis från FOA. Uppgiften var att genom fördjupade tekniska analyser söka 
  
 erhålla ytterligare teknisk och taktisk underrättelseinformation 
  
 beräkna konstruktionen av de ljudkällor som alstrade typljudet och det komprimerade kavitationsljudet. 
  
 Inom FOA, som 1993 hävdat att det komprimerade kavitations- ljudet orsakats av en undervattensfarkost på 20 40 meters djup, började man tidigt våren 1994 hysa vissa tvivel om detta var riktigt. Teoretiska beräkningar pekade mot att ljudkällan kunde befinna sig närmare vattenytan. Misstankarna var dock vaga. 
 I april och maj genomförde kustflottan årets första långtids- övning, som avslutades den 16 maj. Under övningen, som genom- fördes i Östergötlands skärgård, erhölls ett  
 30-tal 
  sonarbojs- kontakter. Det stora antalet, som inte gav ett logiskt mönster, var förbryllande. Chefen för kustflottan lät göra en särskild analys av operationen, vilken inkluderade företag med den svenska mini- ubåten Spiggen för att få referensmaterial. Beräkningar gjordes vilka visade att minst två miniubåtar borde ha uppträtt inom skär- 
 243 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 gårdsområdet. En slutsats av analysen var att besättningarna ännu inte hade uppnått tillräcklig färdighet. 
 Försvarsmaktens ledning hölls informerad och olika hypoteser om varför ett så stort antal kontakter erhållits diskuterades. Olika tekniska förklaringar prövades, t.ex. att det skulle finnas något systematiskt tekniskt fel på bojsystemet, att bojarna manipulerats genom signalpåverkan utifrån, etc. Det angelägna i att få klarhet i frågan var uppenbar för försvarsmaktsledningen. 
 Inom den Nordinska tekniska gruppen intensifierades arbetet. I ett handskrivet meddelande framförde  
 FOA-representanterna 
  några funderingar om konstigheter i materialet från bojgrupperna och några idéer hur man skulle kunna gå vidare. Bland annat ville man, mot bakgrund av att beräkningarna antydde att ljudkällan kunde befinna sig närmare ytan, undersöka om det kunde finnas någon biologisk orsak, trots att kavitationsljudet var regelbundet och stabilt. Närmast till hands låg att ljudet skulle ha åstadkommits av rådjur, eftersom sådana finns i skärgården. FOA underrättade vid midsommartid MAna, att man avsåg genomföra försök med simmande rådjur vid FOA:s försöksanläggning i Grindsjön. 
 Den 27 juni redovisades kustflottans utredning om händelserna för ÖB, försvarstabsschefen m.fl. Det stora antalet indikationer var förbryllande och man kunde inte peka på någon säker orsak till vad som orsakat dessa. Att det skulle kunna ha varit djur, som åstad- kom ett kavitationsliknande ljud, kunde ingen föreställa sig. Två dagar senare, den 29 juni gjordes under försvarsstabschefens led- ning, samma redovisning för statsminister Bildt och försvars- minister Lewis. Dessa hade löpande hållits i bilden genom Brown i Statsrådsberedningen. 
 I den informella grupp, som bildades i samband med Polen- krisen, och i vilken bla. kabinettsekreteraren, statssekreterarna i Försvars- och Justitiedepartementen samt försvarsstabschefen och C MUST ingick, gavs regelbundet orienteringar om inträffade undervattenshändelser. Även här uttrycktes betänksamhet och tvivel om vad som orsakat det stora antalet indikationer. 
 I juli samma år bedrevs spaning i Stockholms skärgård varunder en sonareffekt som liknade komprimerad kavitation registrerades. Det inspelade bandet insändes omgående till MUSAC för analys. MUSAC bedömde effekten som ubåt (1). Samtidigt med inspel- ningen hade emellertid i direkt anslutning till inspelningsområdet observationer gjorts av simmande mink. Denna upptäckt gjordes den 28 juli och Marina Analysgruppen orienterade omgående 
 244 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 Statsrådsberedningen, kommendören 1. Brown, som i sin tur informerade statsministern samma dag. Försvarsmakten genomförde under hösten 1994 prov med simmande mink och även om resultaten inte ansågs helt avgörande kunde det konsta- teras att simmande mink stundom kunde avge kavitationsljud. Försvarets forskningsanstalt genomförde 1994/95 en förnyad granskning av de sedan  
 1990-talet 
  inspelade kavitationsljuden vilka ledde till rapporter om att forskningsanstalten i inget fall kunde bekräfta misstanken om ubåt. 
 Försvarsmakten gjorde också för egen del en särskild analys av tidigare rapporter om kavitationsljud. I MUSAC:s arkiv hade funnits registreringar av kavitationsljud så tidigt som år 1985 och 1989. Av de 42 rapporterade händelserna som granskats kunde endast en bedömas som sannolik ubåt, en kunde ej bedömas och 14 hänfördes till biologiskt ljud, medan i 26 fall slutsatsen blev att främmande undervattensverksamhet inte kunde uteslutas. 
 Överbefälhavarens samlade rapport för 1994 konkluderade att den komprimerade kavitationseffekten hade inget eller ringa bevisvärde avseende en koppling till främmande undervattensverk- samhet. Överbefälhavaren tvingades därmed helt ompröva sin rapport om 1993 års påstådda kränkningar, och konstaterade där- med att ingen av de tre rapporterade kränkningarna kvarstod. 
 Även om, som nämnts, vissa chefer inom marinen ställde sig frågande till den stora mängden typljuds- och kavitations- ljudsindikationer, bedömdes dessa i de flesta fall av MUSAC som ubåt (1). Då det inom landet bara fanns en analyscentral kom den bedömning, som MUSAC gjorde att i flertalet fall bli styrande för högre chefers bedömning, ytterst ÖB:s. 
 Analyserna av ljudupptagningarna, som för Försvarsmaktens räkning genomförts också vid utländska institutioner, hade långt ifrån varit samstämmiga eller entydiga. Uppfattningarna ändrades även mellan analystillfällena. Från svensk sida lutade man sig mera mot en institutions uppfattning dels för att denna bedömdes ha en större kunskap i ämnet, dels därför att den i mindre grad än vid en annan tillfrågad institution trodde att ljuden hade ett biologiskt ursprung. 
 Enligt vad utredningen har förstått har MUSAC bemannats med säkert skickliga hydrofonister, något som omvittnats även utom- lands. MUSAC:s bedömningar grundades på den analys av in- spelade band, etc. som sänts in till analyscentralen från de förband 
 245 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 där registreringarna gjorts. Analyserna utmynnade i en bedömning enligt den sexgradiga skalan. 
 Några djupare taktiska eller systemorienterade analyser har uppenbarligen inte förekommit, inte heller ett ifrågasättande av realismen i gjorda indikationer. Exempelvis, när en effekt som klassificerats som typljud, plötsligt upplöstes och försvann, borde detta ha väckt en betydande osäkerhet huruvida effektens ursprung verkligen kunde vara ubåtsrelaterad. Tveksamhet borde rimligtvis ha förekommit när man under en kort tidsperiod i ett begränsat område fick ett trettiotal kavitationsljud; även om det skulle gå att med ledning av dessa många indikationer konstruera förflyttnings- vägar, är det svårt att föreställa sig att enstaka miniubåtar skulle kunnat ha förorsakat så många indikationer. 
  
 6.6 
  
 Brevväxlingen Bildt Jeltsin 
  
 Statsminister Miranda anförde i brev i ubåtsfrågan den 25 maj 1994 till president Hurst att det låg nära till hands att tro att ansvaret för kränkningar av Sveriges territorialvatten kunde ligga i olika kvarvarande  
 ex-sovjetiska 
  strukturer eller aktionsmönster. 
 51 
  
 Nedan återges de avsnitt i brevet som rör ubåtsfrågan: 
 Till de frågor vi diskuterade vid vårt sammanträffande i februari förra året hörde frågan om de kränkningar av Sveriges territorialvatten av främmande undervattensfarkoster som våra militära myndigheter konstaterat och vars förekomst efter noggranna studier bekräftats också av ryska militära experter. Vi var eniga om att göra vårt yttersta för att söka sanningen också om dessa kränkningars ursprung. 
 När vi nu går mot en situation där det är min förhoppning att de återstående säkerhetsfrågorna i Östersjöområdet kan komma att regle- ras, är det av stor vikt att inse betydelsen som denna fråga har. 
 Dessvärre har svenska militära myndigheter rapporterat till mig om att viss verksamhet av denna art på vårt territorialvatten förekom även förra året. Den tekniska bevisningen för detta är övertygande. 
 Det säger sig självt att de fortgående kränkningarna utgör ett oros- moment som lätt kan få mer vittgående konsekvenser. Det skulle vara orätt att inte informera Er om detta. Mot bakgrund av de erfarenheter vi haft med sovjetiska ubåtar under tidigare år ligger det dessutom nära till hands att tro att ansvaret för denna verksamhet kan ligga i olika kvarvarande  
 ex-sovjetiska 
  strukturer eller aktionsmönster. 
  
 51  
 Brev från statsminister Miranda till president Hurst, daterat  
 1994-05-25. 
  Se även Konstitutionsutskottets behandling av ärendet i 1994/95:KU30, s. 107ff. och tillhörande bilaga A 11.3 och bilaga B 18. 
 246 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 De gemensamma expertsamtalen mellan ryska och svenska marina experter i denna fråga har fortsatt och kännetecknas av stor profes- sionell kompetens och respekt. De svenska experterna har dock fått ett successivt allt starkare intryck av att de ryska representanterna inte har instruktioner eller befogenheter att gå utöver en viss gräns i öppenhet och information. Detta är beklagligt. 
 I ljuset av den betydelse denna fråga måste tillmätas skulle jag en gång vilja be Er, Hanna, att med alla de befogenheter Ni har söka få klarhet i denna fråga. Jag har även nämnt den för utrikes- minister Kozyrev, som väl torde inse dess långsiktiga betydelse. 
 Om intresse finns är jag beredd att låta chefen för den svenska marina expertgruppen, Ramos 1 Brown, i denna fråga sammanträffa med Edra personliga säkerhetspolitiska representanter för närmare diskussioner. 
 Det är min övertygelse att ett klarläggande av denna fråga enbart kan få positiva konsekvenser för utvecklingen av goda relationer mellan Sverige och det demokratiska Ryssland. Det gamlas vanor får inte tillåtas att begränsa framtidens förtroende. 
 Ubåtskommissionen uppger att ÖB:s rapport till regeringen i mars 1994 om kavitationseffekten i hög grad påverkade utformningen av statsministerns brev. 
 52  
 Som tidigare nämnts hade ÖB rapporterat tre konstaterade ubåtskränkningar år 1993. Dock hade ÖB inte ut- pekat Sovjetunionen. 
 Av det material denna utredning kunnat redovisa framgår att ett lands expertis redan 1992 haft vissa reservationer beträffande kavitationsljud och att man efter analysen av kavitationseffekten sommaren 1994 erinrat svenska Försvarsmakten om att det fanns många biologiska ljudkällor i vattnet och att expertis i ett annat land, som granskat inspelningar av förmodad komprimerad kavita- tion, redan sommaren 1993 hävdat att det var osannolikt att de inspelade ljuden härrörde från undervattensfarkost. Tidigt våren 1994 fann Försvarets forskningsanstalt inom ramen för Försvars- maktens utredning om kavitation skäl att misstänka att ljudkällan låg nära vattenytan, vilket skulle innebära att ljudet inte härrörde från undervattensfarkost. Dessa betänkligheter framfördes dock vid detta stadium endast informellt till Marina Analysgruppen i en handskriven notering av  
 FOA-experten 
  Mcclain. Vid midsommartid 1994 informerades Marina Analysgruppen om FOA:s misstankar om att kavitationen kunde ha biologiskt ur- sprung, misstankar som bekräftades under sommaren 1994. De s.k. typljuden fick aldrig samma bevisvärde, som den komprimerade 
  
 52  
 SOU 1995:135, s. 62. Se också KU betänkande 1994/95:KU30, s. 110. 
 247 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 kavitationseffekten. Den utländska expertisen var inte entydig och delvis skeptisk. Visserligen fanns det inom marinen vissa chefer som ställde sig tvivlande till främst det tämligen stora antalet typljuds- och kavitationsljudsindikationer. MUSAC:s analyser hade emellertid lett till bedömningen ubåt (1). 
 53 
  
 Konstitutionsutskottet genomförde 1995 en granskning av frågan om beredningen av statsministerns brev i maj 1994 till Rysslands president (1994/95:KU30). Utskottet, utskottsmajori- teten, uttalade som sin mening att statsministern borde ha överlagt med Utrikesnämnden i detta ärende och att hans underlåtelse att så göra var olämpligt. Reservanterna (m) konstaterade att det åtgärder som vidtagits vid handläggningen av brevet varit korrekta från konstitutionell synpunkt. I vad avsåg beredningen av brevet uppgav Cook för konstitutionsutskottet att förutom Statsråds- beredningen och Utrikesdepartementet även Försvars- departementet informerats. Utskottet hade emellertid i sin gransk- ning av arkivmaterialet kommit fram till att Försvarsdepartementet inte vid något tillfälle deltagit i beredningen av brevet den 25 maj. Bildt hade dock enligt egen uppgift hållit dåvarande försvars- ministern Stanley informerad. 
 54 
  
 Enligt utskottets redovisning skulle en av de viktigaste faktorer- na bakom statsministerns brevinitiativ ha varit trögheten i de  
 svensk-ryska 
  ubåtssamtalen våren 1994 och ett därav följande be- hov att växla upp samtalen på en högre, politisk nivå. En annan faktor hade varit ÖB:s rapport den 1 mars 1994 om fortsatta in- trång i svenska farvatten under 1993. 
 55 
  
 Utredarens bedömning 
 Man måste redan mot denna bakgrund sätta ett frågetecken för statsministerns initiativ i maj månad 1994 att tillskriva Rysslands president med direkta anklagelser om undervattenskränkningar. Statsministern som till Statsrådsberedningen hade knutit en av Försvarsmaktens främsta experter på ubåtsjakt, Brown, borde rimligen i maj 1994 ha varit medveten om att den av Boyd ledda tekniska gruppen fått förlängt mandat för fortsatt utred- ningsarbete och att därför ett slutgiltigt resultat från gruppen 
  
 53 
  
 SOU 1995:135, s.  
  
 211-229. 
  
 54 
  
 1994/95:KU30. 
  
 55 
  
 Ibid. 
  
 248 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 skulle dröja. Det borde därför ha funnits anledning till eftertanke och ett avvaktande av gruppens rapport. 
 Det framstår som märkligt att statsministern och Statsråds- beredningen inte orienterats om att resultaten från försvarets egna analyser gav anledning till tvivel om kavitationsindikationerna och att just under våren dessa tvivel ökade för att under sommaren mogna till visshet om dessas biologiska ursprung. Inom Försvars- makten fanns redan 1993 tillgång till resultaten av en utländsk analys som entydigt klassificerade indikationerna som orsakade av biologiska fenomen. Typljudsindikationerna var som nämnts också ifrågasatta, inte minst av marinens operativt ansvariga. MUSAC:s analysresultat hade accepterats som underlag för rapporter och politiska ställningstaganden utan taktisk eller systemorienterad prövning. Med alla dessa oklarheter måste sedan ÖB:s rapport från mars 1994 om den främmande undervattensverksamheten i svenskt territorium under året 1993 betecknas som alltför långtgående, vilket dock inte kan frita statsministern från direkt ansvar. Frågan bör i sammanhanget ställas om de många tecknen från Försvars- makten verkligen beaktats med tillräcklig omsorg av statsministern och hans närmaste medarbetare eller om statsministern hållits ovetande om resultaten av det nationella och internationella analys- arbetet. Det bör därtill i sammanhanget anmärkas, att i denna rapport ÖB, liksom i föregående årsrapporter, slog fast att något bevis för att nationsbestämma kränkningarna inte förekommit. 
 Försvarsministern Stanley borde därtill ha haft ett visst ansvar. Det har dock för utredaren framhållits att statsministern inom regeringen personligen hade förbehållit sig hanteringen av undervattenskränkningarna, varför det är svårt att klandra försvars- ministern för brister i de interna kommunikationerna i dessa frågor. 
 I vad först ankommer på konstitutionsutskottets uttalanden att statsministern borde ha överlagt med Utrikesnämnden i ärendet och att denna underlåtenhet var olämplig har utredaren ingen an- ledning hysa någon avvikande mening. Dock är det osäkert om statsministern nödvändigtvis hade haft en konstitutionell skyldig- het att innan brevet den 25 maj 1994 avsändes informera nämnden. Regeringen har en grundlagsenlig rätt, för att inte säga skyldighet, att självständigt hantera utrikes- och säkerhetspolitiken. Stats- ministern bör normalt ha handlingsutrymme att utan föranmälan eller förhandsgranskning förtroligt kommunicera med politiska ledare i andra länder, även om i ärenden av stor vikt en redo- 
 249 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 visningsskyldighet för Utrikesnämnden kan anses påkallad. I detta fall där direkta anklagelser av ett så allvarligt slag skulle riktas mot en annan stat, att denna varnades för vittgående konsekvenser, borde regeringen ha diskuterat frågan i Utrikesnämnden innan brevet sändes. En sådan redovisning i nämnden skulle för övrigt ha skapat både rådrum och möjligheter för att politiska betänkligheter bland nämndens ledamöter skulle ha kunnat kyla ned stämningen och förmå statsministern att avstå från detta svagt underbyggda initiativ. 
 I vad avser beredningen av ärendet hade expertis inom Stats- rådsberedningen och Utrikesdepartementet bidragit medan det är oklart i vilken utsträckning Försvarsdepartementet och försvars- myndigheterna varit engagerade. Emellertid var en av Försvars- maktens experter på ubåtsjakt, Brown, knuten till Stats- rådsberedningen, vilket väl måste delvis ha kompenserat för den förmodade bristen på kontakt med Försvarsdepartementet och Försvarsmakten i övrigt i beredningen av brevet den 25 maj 1994. 
 Statsministerns starka personliga engagemang i fråga om undervattenskränkningar av svenskt territorium bör lovordas. Men därmed kan han inte heller undandra sig ansvar för frågornas hantering. Expertöverläggningarna med Ryssland hade letts från Statsrådsberedningen, genom Brown, under stats- ministerns direkta insyn. Det måste dock mot den bakgrunden anses märkligt att statsministerns brev till Rysslands president avsändes innan det sex månader tidigare inledda interna analysarbetet avslutats. Den av marindirektören Boyd ledda arbetsgruppen om den komprimerade kavitationseffekten hade sålunda i maj 1994 vid det första rapporteringstillfället inte kunnat lämna en fullständig redovisning utan fått förlängt mandat till slutet på året för att kunna genomföra en slutlig bedömning. Redan detta borde ha föranlett uppskov med varje diplomatiskt initiativ riktat mot främmande makt. 
 Inom ramen för arbetsgruppen fanns dessutom som nämnts betänkligheter hos FOA redan under våren 1994, även om dessa inte tycktes ha rapporterats uppåt. Vidare fanns inom Försvars- makten, och troligen också i Försvarsdepartementet, kännedom om att analyser genomförda av olika utländska institutioner pekat i riktning mot den biologiska naturen av i synnerhet typljud men också av den komprimerade kavitationseffekten. Därtill ansåg som nämnts operativt ansvariga inom marinen att typljuden som indi- kation på undervattensfarkost var suspekta. Det är svårt att tro att 
 250 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 inget av detta trängt fram till de i ämnet sakkunniga i Statsråds- beredningen och vidare via dem till statsministern. Och om så ej skett, handlade det om en påtaglig brist i organisation och bered- ning från vilken statsministern inte kan frånta sig ansvaret. 
 Överbefälhavarens rapport om 1993 års kränkningar som färdig- ställts i mars 1994 borde i högre grad än som blev fallet ha innehållit något om den utländska expertisens varningssignaler, lik- som om den egna marina expertisens växande skepticism. Nu blev rapporten alltför långtgående och entydig. Med hänsyn till den utrikespolitiska expertis som fanns tillgänglig för statsministern borde det ha framstått som kontraintuitivt att Ryssland skulle fortsätta, och i förhållande till år 1992, även trappa upp omfatt- ningen av undervattenskränkningar av svenskt territorium. Även om redan osäkerheten om förekomsten av undervattenskränk- ningar ger anledning sätta frågetecken för statsministerns initiativ att tillskriva Rysslands president finns det anledning resa än allvarligare betänkligheter mot att statsministern på otillräcklig grund gör en nationalitetsbestämning i vad avser de undervatten- skränkningar han tror sig ha bevis för. 
 Redan 1987 års granskningsgrupp tillsatt av statsminister White hade konkluderat att inga hållbara bevis för sovjetiska kränkningar efter  
 Hårsfjärden-incidenten 
  1982 fram till år 1987 hade kunnat företes. Granskningsgruppens konklusioner borde ha varit kända av expertisen i Statsrådsberedningen och manat till försiktighet i frågan om nationalitetsbestämningen. Ubåtskommis- sionen 1995 kom att gå än längre genom att efter en ingående granskning av rapporter och indicier och särskild underrättelse- orientering, fastslå att någon nationalitetsbestämning av konstate- rade kränkningar, med undantag av  
 Gåsefjärden-incidenten, 
  inte kunnat göras. I de  
 svensk-ryska 
  expertsamtalen hade den svenska sidan utan medhåll från motparten sökt övertyga denna om att ljudinspelningen den 12 oktober 1982 utanför Burke uppfångat ljudet av två propellrar vilket skulle kunna ha tytt på sovjetisk ubåt. Den ryska sidan hade ihärdigt avvisat detta. Ubåtskommissionen 1995 noterade i sitt betänkande att inspelningen inte gav underlag för något säkert uttalande i frågan och att det inte fanns tillräcklig grund för de uttalanden om nationalitetstillhörighet som gjorts i 1983 års Ubåtsskyddskommissions betänkande. Utredaren har för egen del, efter att ha konsulterat hydroakustisk expertis, anslutit sig till Ubåtskommissionen. Ubåtskommissionen fastslog därtill att det inte heller i de övriga fall, där den funnit klarlagt att 
 251 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 främmande undervattensfarkoster kränkt svenska vatten, funnit underlag för något uttalande om från vilket land de främmande undervattensfarkosterna kommit. 
 Ubåtskommissionen grundade sitt ställningstagande på FOA:s analyser 1993, dvs. material som var tillgängligt när statsministern formulerade sitt brev i maj 1994. 
 Statsministern hänvisade sålunda i brevet till Rysslands presi- dent, att det, mot bakgrund av Sveriges erfarenheter med sovjetiska ubåtar under tidigare år, låg nära tillhands att tro att ansvaret för denna verksamhet kunde ligga i olika havererade  
 ex-sovjetiska 
  strukturer eller aktionsmönster. 
 Till detta fogade statsministern alltså en varning av innehåll att fortsatta kränkningar lätt skulle få mer vittgående konsekvenser. 
 Det är värt att notera att statsministern inte redovisade någon form av indicier för att belägga sina långtgående påståenden om ryskt ansvar för förmodade kränkningar utan nöjde sig med att hänvisa till  
 erfarenheter,  
 med sovjetiska ubåtar (obs pluralformen) under tidigare år. 
 På denna grund riktade sedan statsministern en uppmaning till Rysslands president att utnyttja alla de befogenheter Ni har för att söka klarhet. 
 Detta brev innehållande 
  
 1. 
  
 ett sakligt icke underbyggt påstående om ryskt ansvar för svagt grundade farhågor om undervattenskränkningar, 
  
 2. 
  
 en genomskinlig insinuation att Rysslands president och den politiska ledningen hade tappat kontrollen över den egna för- svarsmakten, 
  
 3. 
  
 en varning till Ryssland om vittgående konsekvenser om kränkningarna fortsatte, 
  
 4. 
  
 en uppmaning till Rysslands statsöverhuvud att utnyttja alla sina befogenheter, 
  
 kan knappast betecknas som ett diplomatiskt mästerstycke. 
 Det var därför inte förvånande att president Adams i sitt svarsbrev den 4 juli 1994 deklarerade att han sårats av statsministerns tanke på att presidenten skulle sanktionera kränkningar av Sveriges suveränitet, något som omöjligen kunde hända utan statschefens vetskap. 
 56  
 Presidenten fick därtill möjlighet att som milt talat 
  
 56  
 Brev från president Adams till statsminister Bildt, daterat  
 1994-07-14. 
  
 252 
  
 SOU 2001:85 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 naivt avvisa påståendet om kvarlämnade  
 ex-sovjetiska 
  strukturer utanför presidentens kontroll. 
 Statsministerns precisa formulering om de kränkningar av Sveriges territorialvatten av främmande undervattensfarkoster som våra militärer konstaterat och vars förekomst efter noggranna studier bekräftats också av ryska militärer gav Rysslands president tillfälle till riposten att de ryska experterna inte bekräftat faktum om aktiviteter i svenskt territorialvatten av undervattensapparater; de har endast inte uteslutit en sådan möjlig tolkning av de av den svenska sidan framlagda ljudinspelningarna – under vissa antagan- den. Jeltsin betecknade som obegripligt den av det svenska brevet genomsyrade övertygelsen om Moskvas ansvar för ubåtskränk- ningar i svenska territorialvatten. 
 Presidenten var beredd att låta expertsamtalen fortsätta under förutsättning att den svenska sidan framlade nya uppgifter, annars vore, hävdade han, kanske tiden kommen att överlämna ubåts- dossiern för en internationell granskning t.ex. under ESK:s, Öster- sjörådets eller Internationella domstolens överinseende. 
 En så långtgående åtgärd som att rikta en anklagelse mot en annan stat för grovt kränkande av det egna landets territorium bör företas endast efter noggrann beredning. Anmärkningsvärt är redan det förhållandet att detta skedde mot bakgrund av att Överbefälhavaren rapporterat att bevisning saknades för nationsbestämning. I vad avser brevet den 25 maj 1994 är det som framgår av ovan gjorda redovisning uppenbart att detta  
 i sak  
 inte beretts med tillräcklig omsorg. I vad avsåg de utrikespolitiska och diplomatiska aspekterna hade Miranda i februari 1995 som f.d. statsminister i samband med framträdande i konstitutionsutskottet hävdat att brevet varit föremål för beredning bl.a. med den svenska ambassaden i Moskva. Ambassaden skulle sålunda i en skrivelse i april 1994 till Utrikesdepartementet pressat för behovet att behålla dynamiken i de  
 svensk-ryska 
  överläggningarna. I skrivelsen hade vidare dåvarande  
 Moskva-ambassadören 
  Mills anfört att hänvisningar till Sovjettiden skulle göra det lättare för Adams att erkänna felsteg. I övrigt hade han dock framhållit att det troligen vore bättre att framföra budskapen inom ramen för de pågående expertsamtalen. Redan i 1983 års protestnote till Moskva hade den socialdemokratiska regeringen försökt en försiktig antydan om att den sovjetiska försvarsmaktens agerat på egen hand utan politiskt klartecken. Denna antydan hade inte fått något gensvar. Det kan ha varit statsministerns avsikt år 1994 att på liknande sätt hålla 
 253 
  
 Omprövning av ubåtsfrågan 
  
 SOU 2001:85 
  
 dörren öppen för att lägga ansvaret på en oreformerad försvarsmakt i Ryssland. Det är inte förvånande att detta påstående tycks ha upplevts som förolämpande för Adams, som ju själv nästan egenhändigt stått för dekonstruktionen av Sovjetunionen. 
 Det återstår alltså att konstatera att brevinitiativet blev ett miss- lyckande sakligt och politiskt. ÖB hade med sin kategoriska rapport om ubåtskränkningarna 1993 inte tillräckligt avlyssnat tendenserna i forskningsarbetet. Samtidigt hade, som Ubåtskom- missionen också framhållit, Försvarsmakten varit för senfärdig med att anlita utomstående expertis när det gällde olika former av ljudanalys och bandavlyssning. Jeltsin hade med sitt förslag om en internationell granskning politiskt satt Sverige på defensiven. Stats- ministern tycks, driven av en inre övertygelse om det sovje- tisk/ryska ansvaret för undervattenskränkningarna, inte haft tåla- mod att avvakta utfallet av det omfattande interna analysarbetet. I enlighet med  
 Moskva-ambassadens 
  rekommendationer i april 1994 kan statsministern ha velat söka skapa dynamik i de praktiskt taget resultatlösa svensk/ryska expertöverläggningarna för att rädda dem från ett komplett misslyckande. Den ambitionen utvecklades till ett problem som kom att överskugga de utrikes- och säkerhetspolitiska överväganden som för Sveriges del borde ha stått i centrum. 
 254 
 7 1995 års Ubåtskommission 
 Förslag om en ny utredning av ubåtsfrågan hade förekommit ända sedan mitten av  
 1980-talet, 
  men det var först under början av 1990- talet som det fick en konkret form. Socialdemokraterna hävdade under sin tid i opposition åren 1991 1994 att en ubåtskommission borde tillsättas. Förslaget avvisades dock av dåvarande statsminister Miranda med hänvisning till de  
 svensk-ryska 
  expertsamtalen. 
 Under sommaren 1994 började regeringen Bildt att överväga frågan, men den kom att aktualiseras på allvar först i samband med den nya regeringen Gray regeringsförklaring. Under hösten krävde också Medborgargruppen i Ubåtsfrågan att en oberoende undersökningskommission skulle tillsättas. 
 I och med att Brown den 24 januari 1995 överlämnade sin rapport om de  
 svensk-ryska 
  expertsamtalen till regeringen fanns det ingen anledning att längre skjuta på frågan om en oberoende utredning. När Försvarsmakten den 9 februari 1995 presenterade resultatet av den särskilda granskningen av kavitationseffekten blev en ny ubåtskommission oundviklig. 
 Den 23 februari 1995 bemyndigade regeringen chefen för För- svarsdepartementet, försvarsminister Coleman, att till- kalla Ubåtskommissionen. 
 Av kommissionens utredningsuppdrag framgick att mot bak- grund av den uppmärksamhet som ubåtsfrågan rönt samt de delade meningar som fortfarande fanns om vilka slutsatser som kunde dras, det fanns behov av att granska vad som förevarit. Den huvud- sakliga uppgiften för kommissionen var att granska och offentligt redovisa en samlad bild av vad som förekommit. Kommissionen skulle i sitt arbete i första hand specifikt granska den ubåtsverk- samhet som rapporterats. Enligt direktiven skulle underlaget för kommissionens arbete utgöras av de rapporter om den främmande undervattensverksamheten, som försvarets myndigheter lämnat till 
 255 
 1995 års Ubåtskommission SOU 2001:85 
 regeringen, de samtalsuppteckningar som gjorts i de expertsamtal som Sverige fört med Ryssland i syfte att vinna ökad klarhet om den främmande undervattensverksamheten som försvarets myndigheter lämnat till regeringen, tidigare utredningar på området samt det material i övrigt från berörda myndigheter som kommissionen ansåg sig behöva för sitt arbete. 
 1 
  
 Kommissionen skulle också beakta undervattensverksamheten och ubåtsskyddsverksamheten både i dess historiska och dess säkerhets- och försvarspolitiska sammanhang. Granskningen skulle däremot inte omfatta den säkerhetspolitik som Sverige fört och inte heller utmynna i konkreta förslag till framtida åtgärder inom försvaret. Eftersom betänkandet inte omfattade någon bredare säkerhetspolitisk analys har kommissionens förhållningssätt ibland beskrivits som  
 naturvetenskapligt-tekniskt. 
 2 
  
 Ubåtskommissionen avvisade, som tidigare nämnts, 1983 års Ubåtsskyddskommissions värdering i nationalitetsfrågan. Den an- såg sig inte kunna göra något uttalande om från vilket land de främmande undervattensfarkoster, som kränkt svenska vatten, kommit. Detta gällde såväl Hårsfjärdenhändelserna som övriga incidenter. 
 Kommissionen fann att U 137:s inträngande i Gåsefjärden varit avsiktligt och att ubåten var kärnvapenbestyckad. 
 3 
  
 Ubåtskommissionen redovisade statistik rörande observationer och kränkningar under perioden 1981 1994. Uppgifterna har kompletterats i denna utredning med observationer under perioden 1995 2000. 
 4 
  
 Ubåtskommissionen pekade på två frågor som borde utredas vidare. Det gällde möjligheten att med modern bildbehandlings- teknik göra analyser av fotografier i samband med den s.k. Karls-  
 krona-incidenten 
  år 1984. Den andra frågan gällde det s.k. typ- ljudet. 
 5 
  
 Statsminister Dominguez räknade med en svår debatt sedan kommissionen lämnat sitt betänkande. White ansåg emellertid att han sällan så totalt felbedömt reaktionerna på ett dokument och de konsekvenser som skulle följa. Han ansåg sig vidare oavsiktligt ha bidragit till intrycket att Ubåtskommissionens slutsatser inte 
  
 1 
  
 SOU 1995:135, s. 21ff. 
  
 2 
  
 Hodge, "Ubåtskränkningarna- Frågor om bakgrund och motiv,  
  
 Internationella Studier,  
 1996:1. 
  
 3 
  
 SOU 1995:135, s. 7ff. 
  
 4 
  
 Ibid. s.  
  
 32-45. 
  
 5 
  
 Ibid. s. 10 12, samt 211 234. 
  
 256 
  
 SOU 2001:85 
  
 1995 års Ubåtskommission 
  
 var särskilt märkvärdiga. Tydliga militära och politiska slutsatser drogs inte efter kommissionens rapport. På något underligt sätt rann det hela ut i sanden. 
 6 
  
 Miranda fann att ubåtskommissionen bekräftat den bild av kontinuerliga kränkningar till i alla fall hösten 1992 som de militära myndigheterna och jag ibland antyddes ha hittat på alldeles själva. Och i nationalitetsfrågan har man trasslat in sig i en situation där alla vet vad det är vi vet och bedömer, men där man inte vågar eller inte vill säga detta öppet. 
 7 
  
 6 
  
 Dominguez,  
  
 Ur skuggan av Douglas  
 (1999), s. 113. 
  
 7 
  
 Ross veckobrev v5,  
  
 1996-01-29. 
  
 257 
 8 Kapaciteten på svensk sida 
  
 8.1 
  
 Det rättsliga instrumentet IKFN 
  
 Grund för rätten att i fred insätta vapenmakt återfinns i rege- ringsformen 9 §, i vilken stadgas: 
 Regeringen får bemyndiga försvarsmakten att använda våld i enlighet med internationell rätt och sedvänja för att hindra kränkning av rikets territorium i fred eller under krig mellan främmande stater. 
 I regeringens förordning om verksamheten inom Försvarsmakten 
 1  
 hade Försvarsmakten ålagts att i fred också ha förmåga att upp- täcka och avvisa kränkningar av svenskt territorium. I samma förordning ålades Överbefälhavaren särskilt att ingripa mot kränkningar av svenskt territorium. Någon sådan uppgift fanns ej angiven i tidigare instruktion för ÖB. 
 1994 utfärdade regeringen en ny instruktion för Försvarsmakten, Förordningen med instruktion för Försvarsmakten 
 2  
 som formulerade uppgiften: Försvarsmakten skall i fred övervaka och hävda Sveriges territoriella integritet i luften, till sjöss och på marken. 
 I motsvarande nu gällande förordning 
 3  
 avspeglar sig det för- ändrade säkerhetspolitiska läget av i dag i den kortare frasen: För- svarsmakten skall hävda Sveriges territoriella integritet. 
 Regeringens instrument för att för ÖB och Försvarsmakten klarlägga de gränser för och förfaranden vid våldsanvändning vid hävdandet av rikets territoriella integritet, som regeringen på politiska grunder ansåg skulle tillämpas, är IKFN. 
  
 Den första versionen av  
 IKFN – Instruktion för krigsmakten vid hävdandet av rikets oberoende under allmänt fredstillstånd samt 
  
 1 
  
 SFS 1983:276. 
  
 2 
  
 SFS 1994:642. 
  
 3 
  
 SFS 2000:555. 
  
 259 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 under krig mellan främmande makter varunder Sverige är neutralt  
 fastställdes den 23 januari 1951. 
  
 4  
  
 Överbefälhavarens tillämpnings- föreskrifter fastställdes kort därefter. 
  
 5  
  
 Denna första version, IKFN 1951, ersattes av 1962 års utgåva. Nya utgåvor av IKFN kom sedan 1967, 1984 och 1995. 
  
 IKFN består i princip av två delar, anvisningar för hävdandet av rikets integritet under  
 allmänt fredstillstånd,  
 och under  
 neutralitet. 
  
 Nedan behandlas endast bestämmelser rörande främmande ubåtar under allmänt fredstillstånd. 
 De författningar, kungörelser och tillämpningsföreskrifter, vilka tillsammans utgör IKFN, har i huvudsak varit och är alltjämt öppna handlingar. De upprepade ubåtskränkningarna under 1980- och  
 90-talen 
  har emellertid ställt allt större krav på att detaljer rörande våra taktiska metoder och åtgärder för att hävda rikets integritet hålls hemliga, varigenom en kränkande makt ej så lätt skall kunna bedöma vår ubåtsskyddsförmåga och förutse våra intentioner. Att sådana detaljföreskrifter blev nödvändiga berodde också på att syftet med ett ingripande mot en kränkande ubåt blev allt mera sofistikerat. Hemliga detaljanvisningar har därför utgetts av Överbefälhavaren liksom av Chefen för marinen. 
 Regeringens primära syfte med IKFN 1951 var att ge anvisning- ar för militära chefers agerande i händelse av ett överraskande an- grepp. I takt med att kränkningar av sjöterritoriet och luftrummet blivit alltmer frekvent förekommande under  
 1960-, 
  70- och 80- talen, dvs. under den epok som betecknats det kalla kriget, har emellertid IKFN kommit att i första hand uppfattas som rege- ringens och ÖB föreskrifter och anvisningar för hur olika former av incidenter i fred skall hanteras. 
 Andra viktiga författningar är Tillträdesförordningen och  
 IKFN-förordningen, 
  lagen om Sveriges sjöterritorium, Skydds- områdeskungörelsen och Sjötrafikkungörelsen. 
 6 
  
 Bestämmelserna rörande utländska örlogsfartygs uppträdande på svenskt sjöterritorium sammanhänger till del med sjöterritoriets indelning i inre och yttre vatten. Den gamla tillträdeskungörelsen från 1925 medgav  
 oskadlig genomfart  
 utan någon form av anmälan av såväl yttre som inre territorialvatten. 
  
 4 
  
 Fö/FKE nr.204. 
  
 5 
  
 Fst Avd M nr.49:11. 
  
 6 
  
 Tidigare Tillträdeskungörelsen, SF nr.467/1925; SFS 1982:756; SFS 1966:374; SFS 1967:10; och SFS 1967:115. 
  
 260 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 1951 försvann rätten till sådan genomfart av det inre territorial- vattnet. Som en följd av 1965 års baslinjeutrednings förslag 
 7 
 , base- rat på 1958 års havsrätt, bestämdes år 1967 i lag utsträckningen av inre och yttre vatten, baserat på räta linjer mellan baslinjepunkter. Den ökande marina aktiviteten från  
 Warszawa-paktstaternas 
  sida föranledde regeringen att samma år kräva på diplomatisk väg gjord anmälan före oskadlig genomfart av territorialhavet. 
 När det stod klart att FN:s havsrättskonferens skulle komma att enas om tolv nautiska mil som territorialhavsbredd, beslutade Sverige att fr.o.m. den 1 juli 1979 utsträcka territorialhavet till tolv nautiska mil (22 224 meter) utanför baslinjerna. 
 Från den 1 juli 1994 upphävdes kravet på diplomatisk anmälan före oskadlig genomfart; endast anmälan till regional ledning inom Kustbevakningen krävdes nu. Ett halvt år senare försvann också detta krav. Dessa förändringar bör ses i ljuset av den förändrade säkerhetspolitiska situation som uppstått i och med Sovjetunionens sammanbrott, demokratiseringsprocessen i de forna öststaterna och det ökade internationella marina samarbetet, t.ex. övningsverk- samhet inom Pff:s (Partnerskap för fred) ram. 
  
 För  
 utländsk ubåt som genomför oskadlig genomfart  
 har hela tiden gällt att den skall framföras i övervattensläge och ha nationsflagga hissad. 
  
 En  
 främmande ubåt  
 som  
 i undervattensläge  
 inkommit på svenskt territorialvatten skulle enligt  
 IKFN 1951  
 på lämpligt sätt upp- märksamgöras på förhållandet. Om då ubåten inte omedelbart genom sin manöver visade att den ämnade lämna territoriet, skulle vapenmakt tillgripas. Ubåten skulle om möjligt tvingas till ytan innan den avvisades. 
  
 Marinen fick sedan  
 1960-talet 
  årligen någon eller några tydliga indikationer på att främmande ubåtar uppträdde på svenskt sjö- territorium. Den grundläggande bestämmelsen i  
 IKFN 1962  
 blev mer koncis: 
 Främmande undervattensbåt, som i undervattensläge påträffas inom svenskt territorialvatten skall avvisas därifrån, om så erfordras med vapenmakt. 
 Vidare infördes i IKFN 1962 att Överbefälhavaren självständigt kunde fatta beslut att vapenmakt utan föregående varning skulle tillgripas mot en främmande ubåt. Denna rättighet gällde inom hela sjöterritoriet, således inom både territorialhavet och inre vatten. 
  
 7  
 SOU 1965:1. 
 261 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 1967 års upplaga av IKFN  
 innebar ingen förändring i sak ifråga om rätten att beordra vapenmakt utan föregående varning. Bestäm- melserna hade emellertid blivit mera detaljerade i och med att syftet med verkningselden angavs till att tvinga ubåten inta övervattensläge så att dess nationalitet kunde klarläggas innan den avvisades. 
 Den ändrade militärterritoriella indelningen i sex militär- områden, som infördes per den 1 juli 1966, innebar att  
 militär- befälhavarna under ÖB fick ett odelat operativt ansvar i såväl krig som fred, således också för incidentverksamheten,  
 vilket lades fast i IKFN 1967. Genom tillkomsten av  
 milo-organisationen 
  uppstod ännu en nivå i befälskedjan. Den operativa lydnadslinjen vid t.ex. en ubåtsincident gick således från Överbefälhavaren via berörd militärbefälhavare till cheferna på den lägre regionala nivån, dvs. örlogsbaschef och kustartilleriförsvarschef. Det tog ett antal år innan milostaberna hade byggt upp en tillräcklig personell kapacitet att hantera olika former av incidenter. Med tiden förbättrades givetvis situationen, men den marina befälskadern kom aldrig att bli tillräckligt stor för att kunna bemanna alla nivåer med tillräckligt kompetenta officerare. Det är knappast en överdrift att påstå att miloorganisationen aldrig blev helt ändamålsenlig vad avser hanterandet av undervattenskränkningar. Det fanns givetvis också andra skäl till detta, exempelvis bristen på snabbt och effektivt sekretesskyddat samband. 
 Militärbefälhavarna gavs i ÖB tillämpningsbestämmelser en vik- tig roll i incidentverksamheten. De fick också rätt att utfärda kompletterande regionala föreskrifter. 
 Hanteringen av media i  
 IKFN-sammanhang 
 behandlades för första gången i ÖB tillämpningsföreskrifter. Grundprincipen, vilken kom att gälla framgent, var att all information till media skulle lämnas av Överbefälhavaren, dvs. av Försvarsstabens Infor- mationsavdelning. 
  
 Innan nästa utgåva av IKFN fastställdes  
 utökades territorial- havsbredden  
 den 1 juli 1979 från fyra till tolv nautiska mil. Denna förändring kan ha varit en bidragande orsak till vissa konstaterade i tiden utdragna kränkningar av främmande ubåtar. Således inträffade ett antal av de kontakter, som svenska enheter hade under incidenterna 1980, både på senvintern utanför inloppet till Karlskrona och utanför Utö i september, med ubåt som inte ville låta sig avvisas i området mellan den tidigare territorialgränsen och 
 262 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 den nya. Det vill säga ubåten ansåg måhända att den lämnat svenskt territorium när den passerat ut över den tidigare territorialgränsen. 
 Den utökade territorialhavsbredden ledde också till ett ökande antal genomfarter utan föranmälan av utländska örlogs- och stats- fartyg. Det övervägande antalet av dessa gjordes givetvis av över- vattensfartyg, men det förekom också att ubåt utförde sådan genomfart, dock i övervattensläge. Bland annat genomförde en brittisk ubåt av  
 Oberon-klass 
  en genomfart utan föranmälan i Öre- sundsområdet i juni 1982, vilket föranledde en svensk protestnote. Denna tillbakavisades dock av Storbritannien, som i likhet med USA inte accepterade det svenska kravet på föranmälan. 
 Det utökade svenska territoriet var en av orsakerna till att en helt ny utgåva fastställdes,  
 IKFN 1984.  
 Serien av omfattande och i tiden utsträckta ubåtskränkningar hade nu inletts, vilket klart kan märkas genom skärpningarna av skrivningarna i regeringens förordningar och ÖB tillämpningsbestämmelser, där föreskrifterna rörande ingripande mot ubåtar sammanförts i ett särskilt avsnitt Ubåtsregler. 
 Sålunda ställde nu statsmakterna krav på att  
 Försvarsmakten inte bara skulle avvisa kränkningar utan också upptäcka sådana.  
 Den senare uppgiften ställde krav på olika former av aktiva åtgärder. För att kunna klarlägga en kränkande ubåts nationalitet lade regeringen fast att ett utländskt fartyg inom svenskt territorium fick anropas, prejas och visiteras. 
 Sedan regeringen utgivit en ny  
 IKFN-förordning 
  i juni 1982 att gälla fr.o.m. den 1 juli 1983, inträffade  
 Hårsfjärden-incidenten, 
  under vilken Ubåtsskyddskommissionen tillsattes. Denna föreslog i februari 1983 att  
 IKFN-förordningen 
  skulle skärpas ytterligare; på svenskt inre vatten skulle vapenmakt insättas utan föregående varning i syfte att tvinga en kränkande ubåt till ytan. Regeringen bemyndigade i början av maj ÖB tillämpa kommissionens förslag redan innan den skärpta förordningen börjat gälla. 
 I 1982 års  
 IKFN-förordning 
  gjorde regeringen en klar åtskillnad mellan ingripande på inre vatten och på territorialhavet både vad avser syftet med ingripandet och graden av våld. En utländsk ubåt som påträffats i undervattensläge på territorialhavet skulle avvisas, om så erfordrades med vapenmakt. Befann sig däremot ubåten på inre vatten skulle den tvingas till ytan så att dess nationalitet kunde klarläggas. Vapenmakt utan föregående varning skulle utnyttjas om det var nödvändigt. Vid ingripande på inre vatten hade regeringen delegerat rätten att insätta vapenmakt utan föregående varning till 
 263 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 den chef som gjorde insatsen, medan sådan insats på territorial- havet först kunde ske sedan ÖB fattat beslut därom. 
 Av ÖB:s tillämpningsbestämmelser framgick att genomförd vapeninsats på inre vatten fortsatte på territorialhavet, om ubåten lämnat det inre vattnet. Syftet var då alltjämt att avslöja ubåtens nationalitet. Även vid vapenmakt mot en ubåt på territorialhavet föreskrev ÖB att ubåten om möjligt skulle tvingas inta övervattensläge. 
 I de olika versionerna av IKFN har regeringen givit ÖB rätt att besluta om allt kraftfullare insatser såsom insättande av verkanseld utan föregående varning och utnyttjande av sänkande vapen som kontrollerbara minor, sjunkbomber i salva och målsökande ubåtsjakttorpeder. ÖB hade inledningsvis en restriktiv inställning till att sätta dessa undantagsparagrafer i tillämpning. Men under Operation Notvarp som inleddes kort före  
 Hårsfjärden-inciden- 
  ten 1982 hade ÖB beslutat tillämpa de mera skärpta bestämmelser som utarbetats i Försvarsstaben. Dessa bestämmelser, som var sekretessbelagda, kom att under åren följas av en lång rad kompletterande hemliga föreskrifter till IKFN. 
 Från den 1 juli 1988 skärpte regeringen syftet med ingripande mot kränkande ubåt på inre vatten; ubåten skulle nu hindras att där bedriva fortsatt verksamhet. 
 8  
 Utöver att vapenmakt skulle insättas utan föregående varning, angav regeringen att, om så erfordrades, sådana vapen fick insättas som medförde risk för att ubåten sänktes eller gjordes manöveroduglig. Detta var en betydande skärpning i regeringens inställning vad avser utnyttjande av vapenmakt; rege- ringen angav explicit att ubåten fick sänkas med allt vad det skulle kunna innebära i form av skadad eller omkommen utländsk per- sonal, miljöförstöring, risk för tredje man, etc., samt inte minst vad avser relationerna till den kränkande nationen. 
 Ifråga om ingripande mot en kränkande ubåt på territorialhavet kvarstod huvudsyftet, att få ubåten att lämna svenskt territorium. Försvarsmakten gavs emellertid också rätt, att då särskilda för- hållanden så krävde, tillgripa vapenmakt utan föregående varning i syfte att förhindra fortsatt verksamhet. Här sades dock ej att sådana vapen fick insättas som kunde ha sänkande verkan, fastän det var uppenbart att skulle ett ingripande mot en motsträvig ubåt ha förutsättning att bli framgångsrikt, måste vapeninsatsen göras på ett sådant sätt att risken för att ubåten skadades allvarligt eller sänktes var stor. 
  
 8  
 SFS 1988:826. 
 264 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 I den senaste och alltjämt gällande versionen av IKFN,  
 Handbok IKFN,  
 från 1995 finns ej längre grundläggande bestämmelser från regeringen och Försvarsmakten intagna i sin helhet, utan endast i utdrag, något som måste anses vara en brist. Föreskrifterna har i stället blandats kapitelvis. 
 En tydlig observation är att föreskrifterna för ingripanden mot statsfartyg, dvs. statsägda fartyg som inte är örlogsfartyg och som brukas i  
 icke-kommersiellt 
  syfte, har fått ett avsevärt utökat ut- rymme, troligtvis som en följd av det starkt ökade antalet dylika fartyg från främst  
 Warszawa-pakts-länderna, 
  som uppträdde runt våra kuster under 1980- och början av  
 1990-talet, 
  och som be- dömdes i många fall ha en knytning till annan otillåten verksamhet. 
 De omfattande organisatoriska förändringarna som genomförts inom Försvarsmakten sedan början av 1992, vilka bl.a. resulterat i nedläggning av såväl militärbefälhavarna med milostaber som marinkommandocheferna med staber per den 30 juni 2000, gör att den från 1995 och alltjämt gällande Handbok IKFN i vissa av- seenden nu blivit inaktuell. 
  
 8.2 
  
 Svensk ubåtsjaktförmåga 1980 och framåt 
  
 Ubåtskommissionen 1995 redovisade läget i marinen 1980 vad avser förmågan att detektera och ingripa mot en kränkande ubåt. 
 9  
 I betänkandet redovisades även den uppbyggnad av ubåtsskyddet, som inleddes efter  
 Utö-incidenten 
  1980. Redovisningen omfattar 
  
 9  
 SOU 1995:135, kapitel 6 och 10. 
 265 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 tiden fram till 1995. Nedanstående framställning är främst att se som en komplettering till nämnda betänkande. 
 Övervattensfartyg 
 Marinens patrullbåtar utrustades från början med en enkel skrov- fast sonar vilken vid mitten av  
 1980-talet 
  utbyttes mot effektivare sådan. Kustkorvetterna, som började tillföras marinen några år in på  
 1980-talet, 
  försågs redan från början med såväl skrovfasta sonarer som släpsonarer, VDS (Variable Depth Sonar). Senare an- skaffades också TAS (Towed Array Sonar) som bogseras efter far- tyget. Kustkorvetterna fick härigenom möjlighet att även detektera lågfrekventa ubåtsljud. 
 De nya minjaktfartygen, som blev operativa ungefär samtidigt som kustkorvetterna, visade sig vara en viktig komponent i ubåts- skyddsverksamheten. Genom att utnyttja fartygens bildalstrande högfrekvenssonar, vars egentliga uppgift var att detektera minor, blev det möjligt att upptäcka även ubåtar och undervattens- farkoster som försökte undandra sig ubåtsjakten genom att lägga sig på eller nära botten, något som kan sägas vara ett naturligt försvarsuppträdande i den starkt kuperade undervattensterrängen i våra skärgårdsområden. 
 Tidigt väcktes tanken att utveckla s.k. incidentvapen, dvs. icke sänkande vapen. De första incidentvapnen var antiubåtsgranater (ELMA), vilka sköts ut i en svärm för om det jagande fartyget. Kastare för sådana granater fanns sedan mitten av  
 1980-talet 
  på patrullbåtar, kustkorvetter och minjaktfartyg. Försök har gjorts att installera augranatkastare också på den senaste typen av kust- artilleriets bevakningsbåtar. 
 Utveckling av en styrbar och målsökande incidenttorped force- rades och några år in på  
 1990-talet 
  kunde kustkorvetterna utrustas med sådana torpeder. 
 Ubåtar 
 Fram till  
 1980-talets 
  början var ubåtarnas huvuduppgift anfalls- företag, dvs. att som ett element i det marina djupförsvaret med torpeder anfalla och sänka i första hand en angripares invasions- tonnage. Den andra viktiga uppgiften var att lägga ut framskjutna mineringar. Förmågan att uppträda dolt innebär att en ubåt också 
 266 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 kan utnyttjas som en viktig framskjuten underrättelsekälla. Spa- ningsuppgiften ingick därför i alla ubåtsföretag. 
 Ubåtarnas system för spaning och vapeninsats var konstruerade för att på bästa sätt möjliggöra lösandet i krig av nämnda uppgifter. Sonarsystemen var följaktligen optimerade för de frekvensom- råden, där huvudparten av de ljud, som alstras av övervattensfartyg, förekommer. Möjligheterna att lyssna i det lågfrekventa området, där ljud alstrade av en konventionell ubåt under tyst elektrisk drift förekommer, var inte lika goda. Det hade givetvis varit tekniskt möjligt att anskaffa sonarer med god kapacitet också inom det lågfrekventa området (1 ca 500 Hall), men till ett högre pris. 
 Ubåtarnas huvudvapen var tunga torpeder (53 cm diameter). Under  
 1970-talet 
  vidareutvecklades för ubåtarna det trådstyrnings- system, som sedan senare delen av  
 1950-talet 
  fanns på över- vattensfartygen. Men det var endast under vissa betingelser man kunde skjuta utan periskopobservationer. En mindre målsökande s.k. ubåtsjakttorped utvecklades inledningsvis utan trådstyrning, men blev inte operativ förrän vid mitten av  
 1980-talet. 
  En för- bättrad ubåtsjakttorped tillfördes ubåtarna i början av  
 1990-talet. 
  
 I och med  
 Utö-incidenten 
  1980 stod det klart att våra ubåtars sonarsystem snarast möjligt måste modifieras med målet att kunna spana också mot främmande konventionell ubåt i uläge under tyst elektrisk drift. 
 Chefen för marinen beordrade en omfattande modernisering av ubåtarnas sonarsystem med målet att kunna utnyttja våra ubåtar i ubåtsskyddsverksamheten. Det tog flera år att byta ut och/eller komplettera de tidigare sonarsystemen varigenom ubåtarna erhöll sådana materiella resurser, att dessa kunde göra såväl LOFAR- som  
 DEMON-analyser 
  (LOw Frequency Analysis and Recording respektive DEMOdulation of Noise) av registrerade sonareffekter. En mycket viktig fråga var också att ge ubåtsofficerare och sonar- operatörer adekvat utbildning. Viss personal sändes utomlands för utbildning, främst till Storbritannien. Periodvis tjänstgjorde också utländska instruktörer vid ubåtsförbandet. 
 Utvecklingen av spanings- och analysförmågan krävde även om- fattande insatser för att reducera ubåtarnas alstrade egenbuller, t.ex. från olika utrustningar inombords. Detta gav ökade spaningsräckvidder samtidigt som risken för upptäckt minskade. 
 En viktig komponent i utvecklingen av systemet i stort var tillskapandet av en analyscentral. 
 267 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 Ungefär vid mitten av  
 1980-talet 
  hade ubåtarna försetts med flera olika moderna sonarsystem, och satsningarna på bullerredu- cering och på utbildning började ge effekt. Omkring 1985 1986 hade ubåtssystemet nått en acceptabel nivå och ingick som en betydelsefull komponent i ubåtsskyddsverksamheten. 
 Ubåtarna utrustades således med ytterst känsliga sonarer, vilket möjliggjorde att man i slutet av 1980- och början av  
 90-talet 
  även började kunna uppfatta och registrera de synnerligen svaga undervattensljud som t.ex. alstras av fiskar. Man visste att tätt sammanhållna fiskstim kan ge eko vid sökning med aktiv sonar. Men att det också skulle vara möjligt att detektera ljud från fiskar, var okänt. När ett tidigare okänt ljud registrerades, bedömdes det av MUSAC och MAna härröra från en då okänd liten ubåt. Även expertis i några andra länder som konsulterats ansåg inledningsvis, att ljudet skulle kunna ha alstrats av en dittills okänd liten ubåt eller undervattensfarkost. 
 Bojgrupper 
 För passiv spaning inomskärs organiserades under Hårsfjärden- incidenten en bojgrupp. Den bestod av en äldre minsvepare i vilken avlyssningsapparatur m.m. installerats och ett antal sonarbojar. Dessa förankrades på lämpliga platser och transmitterade den information som uppfattades i bojarnas mikrofoner till bojfartyget. Personal på bojfartyget kunde såväl lyssna på de sonareffekter som fångades upp av bojarna, som spela in dessa på band. Banden kunde sedan analyseras iland. 
 Denna första provisoriska bojgrupp utvecklades, och blev ett förband i Kustflottans ubåtsjaktstyrka. Effektivare sonarbojar och avlyssningsapparatur anskaffades. 1992 hade ett nytt bojsystem blivit operativt. Ljud från ett större antal sonarbojar kunde sam- tidigt registreras. Bojarnas känslighet var också förbättrad i betydande grad. 
 En i princip med ubåtarna likartad situation uppstod i och med att de nya och känsligare bojarna hade införts i organisationen. Känsligheten hos dessa nya bojar var så stor att de registrerade de ytterst svaga ljud som en simmande mink åstadkommer. Ljudet konstaterades vid analys låta som s.k. komprimerad kavitation. Då det var mycket regelbundet ansågs det inte kunna ha något bio- 
 268 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 logiskt ursprung. Även vissa experter utomlands biträdde till en början denna uppfattning. 
 10 
  
 Helikoptrar 
 Efter det att flygvapnets tunga helikoptrar (HKP 4) överförts till marinen och modifierats disponerade marinen från 1992 14 stycken ubåtsjaktutrustade HKP 4 som kunde genomföra insatser i alla ljus- och väderförhållanden. 
 Helikopter 4 är utrustad med radar och en aktiv sonar. Mot slutet av  
 1990-talet 
  påbörjades ett utbyte av hälften av sonarerna till en ny, effektivare sonar med digital signalbehandling, SONAR 214. År 2001 var det nya sonarsystemet infört. 
 De tunga helikoptrarnas vapenutrustning består av sjunkbomber och torpeder samt även antiubåtsgranater (ELMA). Sjunkbomber- na utgörs av två modeller, en mindre sjb 11 med begränsad verkan och en större sjb 51 med omfattande verkan. Sjb 51 har under åren lidit av flertal tekniska felutfall men är efter vissa modifieringar fortfarande den sjunkbomb man använder. Helikoptrarna är utrus- tade med ett trådstyrt och målsökande 45 centimeters torped- system. De torpedprov som genomfördes samtidigt som U 137 befann sig i området kring Utklippan avsåg denna torpedtyp, torped 422. Torpedtypen ersattes under  
 1990-talet 
  av torped 451 som har en avsevärt bättre målsökarfunktion. 
 Ubåtsjaktflygplan 
 Marinens ubåtsjaktflygplan 
 11  
 anskaffades 1986. Flygplanet utnyttjas för spaning mot ubåtar i första hand utanför skärgårdarna med radar, framåttittande värmespanare, FLIR (Forward Looking InfraRed) och sonarbojar. Bojsystemet är i stort av samma typ som används av bojgrupperna, dvs. mikrofonen i bojen fångar upp före- kommande undervattensljud och transiterar dessa till en mottagare i flygplanet. 
  
 10 
  
 Se avsnittet 6.5 om ljudfrågan. 
  
 11 
  
 Marinens ubåtsjaktflygplan är av typen CASA 212, med den svenska beteckningen SH 89. 
  
 269 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 Landbaserade ubåtsskyddsystem 
 Händelserna under Hårsfjärden- och Sundsvallsincidenterna på- visade vissa osäkerheter vad avser de fredsutlagda mineringarnas indikerande funktion ifråga om ubåtar. Att det fanns vissa brister hos några minsystem var känt, och kontroller av hur systemen fungerade under längre tidsperioder pågick sedan slutet av 1970- talet. Erfarenheterna från nämnda incidenter föranledde Chefen för marinen att genomföra vissa modifieringar av minsystemen, samt kontrollera installationerna. Enligt marinens funktionsplan för ubåtsskyddsverksamheten skulle de fredsutlagda mineringar, där indikeringsorganen baserades på magnetik, kompletteras med andra typer av sensorer. 
 Utöver att indikeringsorganen på minorna modifierades för att i görligaste mån förhindra påverkan av olika störkällor, utlades dels spaningsslingor på ömse sidor om minlinjerna, dels utplacerades bottenfasta sonarer. Principen var att en passerande undervattens- farkost eller ubåt skulle indikeras av slingor, minor och sonarer. Villkor för att en passage skulle klassificeras som ubåt var att två olika indikeringsorgan skulle indikera, och att det skulle vara en logisk tidseparation mellan indikationerna. 
 Högupplösande närspaningsradarstationer och mörkersiktmedel anskaffades. 
 Fasta bevakningssystem byggdes upp kring de marina bas- områdena i Karlskrona och Hårsfjärden Muskö. I anslutning till Vaxholms kustartilleriregemente (KA 1) anordnades fast ubåts- bevakning också i inloppsleden till Stockholm. Från omkring 1984 var dessa system under stora delar av året i drift dygnet runt. Utöver indikerande slingor och bottenfasta sonarer utlades olika former av nät och andra hinder i sund ledande in till basområdena. En intensifierad utbildnings- och övningsverksamhet bedrevs. Lik- som i kustflottan prioriterades ubåtsskyddsåtgärder före invasions- försvarsuppgiften. Samordning och samverkan med kustflottans ubåtsjaktstyrka fördjupades. 
 Under senare delen av  
 1980-talet 
  organiserades rörliga ubåts- skyddsförband, utnyttjande personal och materiel från kustjägar- och rörliga spärrförband. Samtliga fem kustartilleriförsvar dispone- rade därefter ett rörligt ubåtsskyddskompani. Även vissa priorite- rade minspärrtroppar utanför områdena med fast ubåtsbevakning försågs med kvalificerade sonar- och/eller slingsystem under de sista åren på  
 1980-talet. 
  
 270 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 Kartering 
 Redan under  
 Utö-incidenten, 
  då flera bottenekon erhölls, insåg man att dåtidens sjökort inte innehöll tillräcklig information om bottentopografin i och utanför våra skärgårdsområden. En främ- mande ubåt hade goda möjligheter att undandra sig ubåtsjakten genom att på olika sätt dra fördel av den kuperade havsbottnen. En viktig förutsättning för framgångsrik ubåtsjakt var följaktligen bättre kunskap om bottentopografin, dvs. bättre sjökort. 
 I ett samarbete mellan Sjöfartsverket och marinen inleddes ett omfattande arbete med att kartera havsbottnarna runt landets kuster. Som ett resultat av detta finns i dag förbättrade sjökort, men framför allt, i datorerna på ubåtsjaktstyrkans fartyg, lagrade data som möjliggör att bottentopografin direkt kan åskådliggöras tredimensionellt. 
 271 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 Arbetstidsfrågan 
 Redan i början av  
 1960-talet 
  inleddes försök med att arbetstids- reglera Försvarsmaktens militära personal. Regeringens beslut sedan den fleråriga försöksperioden avslutats var att också militär personal skulle ha reglerad arbetstid. 
 Arbetstidsregleringssystemet undergick vissa förändringar över tiden, men principen om 40 timmars arbetsvecka kvarstod. Arbets- tid därutöver räknades som övertid, vilken skulle gottgöras genom friställande eller kontant ersättning. För verksamhet, som inte kunde tidsplaneras, t.ex. tillämpade förbandsövningar, fanns sär- skilda regler. 
 I händelse av krig eller beredskapstillstånd förutsattes systemet sättas ur spel och andra regler gälla. 
 Även om arbetstidsregleringen av flertalet chefer upplevdes som en byråkratisk och oftast kostsam pålaga, så hade Försvarsmakten funnit former att bedriva verksamheten inom dess ramar. Fördelen med systemet för det enskilda befälet var att man visste i förväg när man skulle tjänstgöra och när man skulle vara ledig. 
 Då ubåtsincidenterna började bli frekventa under  
 1980-talets 
  första år visade sig systemet vara svårt att tillämpa i den uppkomna icke förutsedda situationen. Efter det att sakinnehållet i ett tänkt avtal utarbetats i förhandlingar mellan Försvarsstaben, Marinen, m.fl. å ena sidan och de båda befälsförbunden å den andra kunde Statens Arbetsgivarverk och de centrala arbetstagarorganisa- tionerna 1983 sluta ett insatsavtal  
 (I-avtalet). 
  
 Genom  
 I-avtalet 
  blev det möjligt att ta ut övertid utöver skyldig- hetsavtalets tak på 200 timmar. Endast ÖB och militärbefälhavare hade rätt att beordra insatsdygn  
 (I-dygn), 
  varigenom  
 I-avtalet 
  sattes i tillämpning. Den enskilde erhöll särskild ersättning för varje  
 I-dygn. 
  
 Erfarenheterna från tillämpningen av  
 I-avtalet 
  uppenbarade ett annat problem. Sedan indikationer på främmande undervattens- verksamhet erhållits, krävdes betydande arbete för att klarlägga huruvida det fanns sådan substans i dessa första indikationer, att en samlad bedömning skulle föranleda ÖB eller berörd militärbefäl- havare att besluta om  
 I-avtalets 
  ikraftsättande. För att kunna genomföra fortsatt spaning med syftet att klarlägga hur starka indi- kationerna på främmande undervattensverksamhet var, erfordrades oftast omedelbara resurser. 
 272 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 Detta problem löstes genom ett särskilt arbetstidsavtal för marinen  
 (LÖ-avtalet), 
  som underskrevs av SAV och de centrala arbetstagarorganisationerna 1988. Avtalet innebar att marinen år- ligen kunde genomföra nio s.k. långtidsövningar (LÖ). För kust- flottans del innebar avtalet att kontinuerlig övningsverksamhet kunde bedrivas till sjöss i två veckor. De två följande veckorna ut- nyttjades för materielunderhåll och för att ge personalen kompen- sationsledighet. 
 Genom att genomföra övningsverksamheten i ett sådant LÖ- koncept, och genom att man inför varje långtidsövning också var beredd till omedelbar skarp insats, eliminerades det ovan nämnda problemet med ikraftträdandet av  
 I-avtalet. 
  Arbetstidsmässigt be- traktades verksamheten under en eventuell incidents inlednings- skede formellt som övning i t.ex. tillämpad ubåtsjakt. Operativ chef kunde samtidigt genomföra erforderligt stabsarbete, medveten om att ubåtsjaktförbanden i avvaktan på order och ikraftsättande av  
 I-avtalet, 
  övade ubåtsjakt i aktuellt område. 1988 hade också IKFN och eldtillståndsreglerna utvecklats så att man inte behövde förlora tempo; mot kränkande ubåt på inre vatten kunde verkanseld insättas direkt, dvs. utan föregående varning. 
 För varje långtidsövning fanns således en övningsorder och en bereddorder för agerandet vid en eventuell insats. Varje chef visste därför vad han skulle göra i den händelse sådana indikationer erhållits, att det var motiverat att övergå från den övningsverk- samhet som fartyget bedrev till incidentingripande. Detta krävde ej ikraftträdande av  
 I-avtalet 
  utan kunde ske inom långtidsövningens ram. Visade det sig vid fortsatt incidentverksamhet att klassifice- ringen av erhållen indikation varit för hög, kunde man återgå till verksamhet enligt övningsordern. 
 Ett antal ytterligare åtgärder inom personalsektorn vidtogs också, bl.a. genom att i Värnpliktslagen angiven tid för repetitions- utbildning för flottans värnpliktiga lades i direkt anslutning till grundutbildningstiden, varigenom de värnpliktigas tjänstgöringstid ombord blev ett helt år. 
 12 
  
 Ett kvarstående problem var sommarsemestrarna. För insats med ubåtsjaktstyrkan erfordras under denna period att befälet återkallas från ledighet. 
  
 12  
 Samtal med Bell (f.d. ordf. i Officersförbundet),  
 2001-10-25. 
  
 273 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 Utredarens bedömning 
 Fram till år 1982 var såväl kustflottans som kustartilleriförbandens verksamhet i första hand inriktad på att utbilda personal för krigsorganisationens förband, vars huvuduppgift ända sedan andra världskriget var invasionsförsvar. Från och med 1983 prioriterades ubåtsskyddsverksamheten på bekostnad av utbildning mot in- vasionsförsvarsuppgiften. Förmågan att delta i invasionsförsvaret medgavs nedgå. Ekonomiska resurser satsades på att återuppbygga ubåtsskyddsförmågan genom omprioriteringar av medelsfördel- ningen såväl inom marinen som inom Försvarsmakten. Ytterligare medel avdelades också av statsmakterna. Medlen användes till forskning, materielanskaffning och intensifierad utbildning, samt inte minst till ökad närvaro till sjöss. 
 Den målmedvetna satsningen på att återskapa förmågan att jaga ubåt innebar såväl utveckling av nya taktiska metoder, som sats- ningar på utbildning. Målet var att få samtrimmade förband. Detta kom att innebära bl.a. längre tjänstgöringsperioder för befäl placerade ombord liksom tjänstgöringstiden för flottans värnplik- tiga. Principen ett fartyg, en besättning, ett år knäsattes. Moon tidsuttagen för kustflottans fartyg blev också väsentligt högre. För vissa fartyg innebar detta en mer än trefaldig ökning av antalet timmar till sjöss. För de särskilt organiserade ubåtsskyddskom- panierna kom spaning och bevakning mot främmande under- vattensverksamhet att pågå 24 timmar om dygnet sju dagar i veckan. 
 Alltsedan det fast anställda befälet fick reglerad arbetstid på  
 1960-talet 
  har arbetstidsfrågorna fått en i vissa avseenden helt styrande inverkan på Försvarsmaktens verksamhet i fred. Genom att såväl myndighetsföreträdare som representanter för de fackliga organisationerna ville förbättra möjligheterna för Försvarsmakten att upptäcka och avvisa kränkande ubåtar, kunde sådana avtal för- handlas fram som såväl tillgodosåg regeringens och Försvars- maktens krav på att incidentverksamheten ej skulle hämmas av arbetstidsbestämmelser, som arbetstagarorganisationernas berätti- gade krav för skälig gottgörelse till engagerad personal. 
 Årligen genomfördes ett antal långtidsövningar. I motsats till vad som gällde under Operation Notvarp kom berörd militärbefäl- havare att delta i planläggningsarbetet. Detta möjliggjorde att en sådan övning utan tidsfördröjning kunde gå över i skarp verksam- het under militärbefälhavarens operativa ledning, så fort ubåts- 
 274 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 skyddsstyrkan erhållit klara indikationer på att främmande under- vattensverksamhet pågick inom aktuellt kustområde. Fram till denna tidpunkt gällde normala lydnadsförhållanden, dvs. ubåts- jaktstyrkans förband var underställda Chefen för kustflottan (CKF), som i sin tur var underställd Chefen för marinen. För att övergången till ubåtsskyddsoperation skulle kunna ske snabbt och smidigt var del av Flaggen (CKF stab) redan från början sam- grupperad med berörd örlogsbasstab. 
 Den omfattande ubåtsskyddsverksamheten medförde en växande och fördjupad samverkan mellan sjögående enheter och landgrupperade sådana. Härtill bidrog också sammanslagningen av örlogsbaser och kustartilleriföresvar. Från den 1 juli 1990 hade antalet lägre regionala marina myndigheter reducerats till fyra, nämligen marinkommandona på  
 syd-, 
 väst-, 
  ost- och Norrlands- kusten. Ubåtsskyddsverksamheten kan således sägas ha drivit på integrationen mellan flottan och kustartilleriet. 
 Sammanfattningsvis måste konstateras att de satsningar som gjordes inom alla områden med syftet att snarast möjligt åter- uppbygga en effektiv och trovärdig förmåga att hävda rikets territoriella integritet började bära frukt mot  
 1980-talets 
  slut och början av  
 1990-talet. 
  Inom de ekonomiska ramar som tilldelats kunde marinen organisera en utbildad ubåtsjaktstyrka, som var den enda kvalificerade resurs, som Grant kunde ställa till operativ chefs förfogande för ingripande mot främmande undervattensverksam- het. Härtill kom de fasta ubåtsskyddsförband som bevakade basområdena i Blekinge och Stockholms södra skärgård samt in- loppet till Stockholm. Resurserna var emellertid otillräckliga för att kontinuerligt ha en komplett ubåtsjaktstyrka gripbar eller att samtidigt genomföra två ubåtsskyddsoperationer. 
 Med tiden insåg man också betydelsen av att kunna dokumentera och analysera genomförda insatser bättre, varigenom gjorda misstag kunde identifieras och korrigeras. Effektivitet och förmåga förbättrades som en följd härav. 
 Utredningen kan således konstatera att kapaciteten att upptäcka och ingripa mot främmande ubåt hade förbättrats i avsevärd grad som ett resultat av de prioriterade satsningarna på att förbättra ubåtsskyddet som gjorts. Den mer eller mindre ständigt pågående verksamheten ändrade också såväl struktur som verksamhetsidé inom marinen. Den tidigare fredsmarinen, som främst utbildade förband för krigsorganisationen, övergick till att vara en bered- skapsmarin, med karaktär av stående förband under de tre isfria 
 275 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 kvartalen. Detta var en förutsättning för att ubåtsskyddsverk- samheten skulle bli så effektiv, att främmande makt skulle uppfatta riskerna för ett avslöjande som så stora, att man upphörde med kränkningarna. En avhållande effekt hade då uppnåtts. 
  
 8.3 
  
 Försvarsmaktens analyskapacitet 
  
 Grundläggande för all ubåtsjaktsverksamhet är en väl utvecklad analysförmåga och  
 -kapacitet. 
  De olika indikationernas natur ställer utomordentligt höga krav på både insamling, bearbetning och analys. Dessa krav är av både teknisk och analytisk karaktär. Inte minst viktig är förmågan att sätta in olika indikationer i ett sammanhang och kunna urskilja eventuella mönster i grund- materialet. Dessa behov uppmärksammades på ett tidigt stadium av den svenska marinen. 
 Före  
 Utö-incidenten 
  fanns ingen organisatoriskt avskild särskild analysfunktion för ubåtsincidenter inom den svenska försvars- makten. En av de första åtgärderna som Chefen för Marinen vidtog efter  
 Utö-incidenten 
  var att tillsätta en arbetsgrupp för att göra en snabbanalys av vad som skett. Denna grupp blev embryot till vad som senare skulle bli en permanent analysfunktion som skulle komma att spela en central roll under de följande årens ubåts- incidenter. De bedömningar, som denna grupp gjorde och de slut- satser om ubåtsverksamheten, som den kom fram till fick ett be- tydande genomslag i alla berörda myndigheters bedömningar och uttalanden. 
 Ubåtskommissionen 1995 redovisade hur indikationer om miss- tänkt undervattensverksamhet rapporteras, bearbetas och analyse- ras. Kommissionens redovisning äger i stor utsträckning giltighet också idag. 
 13 
  
 Rutinerna för rapportering av befarad främmande under- vattensverksamhet har utvecklats över åren. Klassificeringsuttryck och bedömningssteg har också förändrats. Bearbetning och analys av inkomna rapporter sker vanligen i flera steg med början vid aktuell marin myndighet. 
  
 13  
 SOU 1995:135, kapitel 6. 
 276 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 Marina Analysgruppen 
 Efter  
 Utö-incidenten 
  1980 beordrade Cooper för marinen (CM) att genomföra en snabbanalys av inträffade händelser. Denne tillsatte då en tillfällig särskild utredningsgrupp, Analys- grupp ubåtsincident, som fick i uppgift att bedöma händelser av större omfattning eller betydelse. I och med att antalet ubåts- incidenter ökade under  
 1980-talets 
  första år blev Analysgrupp ubåtsincident närmast permanent. Den kompletterade inkomna incidentrapporter med en egen analys samt gjorde underlag till periodiska rapporter till regeringen. 
 14 
  
 Gruppen, som rapporterade till CM, spelade en betydande roll för värderingen av olika indikationer och annan information under de första åren på  
 1980-talet. 
  Gruppens medlemmar deltog i varierande grad i de flesta incidenter under perioden. Gruppens förste chef, kommendörkapten Brown, knöts under Bildt- regeringen några år senare till Statsrådsberedningen. 
 Efter utredning av Chefen för MUST (Militära Underrättelse- och Säkerhetstjänsten), ersattes Analysgrupp ubåtsincident 1985/86 av Marina Analysgruppen, MAna, som fick en perma- nent ställning i Högkvarteret. Gruppen har sedan dess letts av en sjöofficer och i övrigt bestått av två officerare ur flottan och en ur kustartilleriet, med goda kunskaper i ubåtsjakt, ubåtstjänst samt av kustartilleriets undervattenssystem. MAna fick dubbla lydnads- linjer, dels under CM som ansvarade för delar av ubåtsskydds- verksamheten, dels under Chefen för MUST i Försvarsstaben. Huvuddelen av arbetet bedrevs inom MUST:s ansvarsområde. MAna hade där som främsta uppgifter att lämna underlag till MUST:s bedömningar avseende utveckling av undervattensverk- samheten grundat på händelser som rapporterats från svenskt territorium, och till MUST underlag till ÖB:s periodiska rapporter. MAna tog också fram utbildningsunderlag och genomförde viss utbildning. Underlaget utnyttjades av militärbefälhavare och berörda chefer på lägre nivåer. Vid vissa tillfällen utnyttjades MAna för att förstärka marinkommandonas analyskapacitet. MAna ingår i MUST sedan den 1 juli 1998. 
 15 
  
 14 
  
 SOU 1995:135, s.89f.. 
  
 15 
  
 Ibid. 
  
 277 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 MAna idag 
 Samtliga inträffade enskilda händelser – såväl observationer som tekniska indikationer – rapporterades i det operativa systemet till MAna för analys och bedömning. I samband med analys vid MAna genomfördes vid behov ytterligare utredningar. En komplex, omfattande eller principiellt viktig rapport kunde komma att ut- redas av flera instanser parallellt. Ubåtskommissionen har redovisat att metodiken avseende arbetet inom MAna var att någon i gruppen inte skall direkt delta i utredningsarbetet utan i stället kunna fungera som en djävulens advokat. 
 Exempel på externa instanser som utnyttjades av MAna vid behov var Försvarets materielverk, Försvarets forskningsanstalt, numera Totalförsvarets Forskningsinstitut, Försvarets radioanstalt, Kustbevakningen, Sjöfartsverket, Fiskeriverket, Sveriges geolog- iska undersökning, Sveriges Meteorologiska och Hydrologiska Institut (SMHI), Polisen, Naturhistoriska riksmuseet, Biologiska museet, Kolmårdens djurpark och Havsfiskelaboratoriet. 
 16 
  
 MUSAC 
 Tekniska indikationer (främst hydroakustik och magnetik) ana- lyserades av Russo Undervattens Sensor Analys Central (MUSAC) vars kapacitet och kompetens under åren successivt byggts upp. MUSAC har alltsedan tillkomsten vid mitten av 1980- talet varit belägen på Berga örlogsskolor invid Hårsfjärden och ingår idag i Marintaktiskt kommando (MTK). MUSAC har hela tiden lytt under MAna i vad avser analysverksamhet rörande be- farad undervattensverksamhet på svenskt territorium. Vid behov utnyttjade MUSAC den specialistkompetens i olika tekniska avseenden som fanns utanför Försvarsmakten såsom vid Försvarets materielverk, Totalförsvarets Forskningsinstitut och Försvarets radioanstalt. 
 17 
  
 Under början av  
 1980-talet, 
  innan MUSAC bildats, genom- fördes analyserna av inspelade ljudband eller videoband där den största kompetensen bedömdes finnas vid förband eller skolor, Försvarets materielverk eller Försvarets Forskningsanstalt. 
  
 16 
  
 SOU 1995:135, s. 89f. 
  
 17 
  
 Ibid. 
  
 278 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 Dokumentation av tekniska indikationer utgörs av fastställda protokoll jämte krigsdagböcker, plott, bandinspelningar och mot- svarande vilka arkiveras vid MUSAC. Vid MUSAC förvaras också källmaterialet för tekniska indikationer avseende hydroakustik och magnetik. Vissa luckor finns från början av  
 1980-talet 
  innan MUSAC etablerats fullständigt. 
 Aktiv och passiv hydrofonspaning spelades in av spanande enheter enligt särskilda anvisningar för respektive hydrofonsystem. När hydrofoneffekter hade registrerats på audioband eller video- band upprättades rapport enligt särskilda anvisningar. Sådana band med tillhörande rapportblankett insändes på snabbaste sätt direkt till MUSAC, där analys av de hydroakustiska indikationerna skedde. För att underlätta analysverksamheten fanns såväl marinens egna som andra fartygs hydroakustiska signaturer regi- strerade vid MUSAC s.k. ljudbibliotek, liksom även informationer om aktiva hydrofonsystem, som utnyttjas av egna enheter. 
 Registrering från slingsystem skedde med såväl skrivare som bandspelare och, i de fall så var möjligt, lagrades signalen på optodisk. Preliminär utvärdering av pappersregistrering skedde omgående på platsen för registreringen. Vid osäkerhet beträffande utvärderingen insändes denna samt rapporteringsblankett till MUSAC. Originalskrivarpapper, protokoll samt audioband och optodisk insändes likaså till MUSAC. 
 18 
  
 Vid indikering i minsystem upprättas indikeringsprotokoll. Detta jämte kopia av störningsprotokoll insänds genast tillsam- mans med incidentrapporten. 
 Signalspaning m.m. 
 19 
  
 Signalspaningsinformation framtagen genom marina, fartygs- eller landburna anläggningar rapporterades i nära realtid och så att den kunde utnyttjas för egen vapeninsats, egen störinsats eller för invisning av annan spaning. Samarbete med Försvarets radioanstalt i bearbetnings- och analysverksamheten skedde när så ansågs påkallat. 
 Försvarets radioanstalts stationer hade möjlighet att rapportera direkt till ett marinkommando när så bedömdes lämpligt, t.ex. av 
  
 18 
  
 SOU 1995:135, s.107ff. 
  
 19 
  
 Ibid. 
  
 279 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 tidsskäl. Stationerna biträdde även med identifieringar med ut- nyttjande av sådan direktsamverkan. 
 Rapporteringen från inhämtningsstationerna skedde dock i allmänhet till radioanstalten centralt för bearbetning och analys. Därifrån delgavs informationen i bearbetad form till bl.a. Försvars- makten flera gånger om dygnet. Särskilt viktiga informationer rapporterades direkt till Försvarsmakten och vissa fall även till regeringen. 
 Uppgifter om skador och bottenundersökningar rapporterades i den ordinarie, operativa kanalerna till MAna. Där skedde bearbet- ning och analys. Vid behov utnyttjade expertis från t.ex. Statens kriminaltekniska laboratorium vad avsåg skador, och från Sjöfarts- verket och Sveriges geologiska undersökning. 
 För analys av fotografier och filmer fanns särskilda resurser i Försvarsstaben/Högkvarteret. Dit sändes följaktligen fotografiskt material varvid upprättat fotoprotokoll medsändes. 
 Inledande analyser, vilka skedde löpande redan på marinkom- mandonivå, syftade till att klarlägga huruvida främmande under- vattensverksamhet pågick eller ej. Därigenom gavs beslutsunderlag för ingångsättning, fortsättning eller avbrytande av eventuella ubåtsskyddsinsatser. Rapportunderlaget användes för ytterligare bearbetning inom ramen för s.k. företagsanalys. Sådan genom- fördes i flera steg och med olika delsyfte. Företagsanalys utfördes på central nivå av MAna. 
 Periodiska analyser syftade till att skapa underlag för långsiktig inriktning av Försvarsmaktens ubåtsskyddsverksamhet och för rapportering till regeringen. 
 I Försvarsmaktens årliga rapport till regeringen redovisades såväl bedömd förekomst av främmande undervattensverksamhet som en allmän översikt av kunskapsläget avseende sådan verksamhet. 
 Utredarens bedömning 
 Marina Analysgruppen kom på många sätt att utgöra kärnan i Försvarsmaktens ansträngningar att utröna vad som skedde i svenska vatten. Analysgruppens medlemmar hade utvalts med sär- skild omsorg med avsikt att inom gruppen samla all tillgänglig kunskap och insikt om ubåtsintrångens teknik och metoder. 
 Gruppens bedömningar fick därför stort genomslag och styrde i inte ringa grad de uppfattningar som Försvarsmakten kom att föra 
 280 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 vidare till den svenska regeringen, och som regeringen i sin tur kom att lägga till grund bl.a. för sitt utrikespolitiska agerande. 
 Ubåtskommissionen har redovisat att analysgruppen, i syfte att erhålla ett så objektivt och sakriktigt utredningsresultat som möj- ligt, inom sig använde sig av systemet med en djävulens advokat. Gruppens bedömningar kan detta till trots dock knappast sägas ha genomgående präglats av någon särskilt påtaglig kritisk hållning gentemot det material den hade att hantera. 
 Som nämnts ovan gav analysgruppens ställningstagande under  
 Hårsfjärden-incidenten 
  inte alltid intrycket av att dess bedömning gjordes helt förutsättningslöst. Sålunda tycktes gruppen utan vidare granskning eller analys ha utgått från den i och för sig inte orimliga tanken att Sovjetunionen ensam ansvarade för de obser- verade kränkningarna. Därigenom underlät man att göra en syste- matisk bedömning av nationalitetsfrågan. 
 Gruppens behandling av olika indikationer under Hårsfjärden- incidenten uppvisar med ett par noterbara undantag mönstret att uppförstora snarare än att kritiskt pröva det inrapporterade mate- rialet. En konsekvens blev att gruppen kom att framföra hypoteser om ett stort antal intrång under incidenter, hypoteser som idag saknar trovärdighet. 
 Även under följande incidenter är det svårt att komma ifrån in- trycket att analysgruppen genomgående inte tillhörde dem inom Försvarsmakten som ställde sig mest prövande till olika indika- tioner. Snarare verkade bilden från hanteringen av Hårsfjärden bekräftas: analysgruppens bedömningar blev vägledande, och dessa bedömningar låg oftare åt ett maximalistiskt än ett minimalistiskt håll. 
 Analysgruppen spelade en viktig roll i framtagandet av 1987 års rapport. I denna beskrivs systemet av prognosticering och utvärde- ring, där kärnan i mångt och mycket var just analysgruppens metod. Jag har i granskningen av metodfrågor, som de presenterats i 1987 års  
 ÖB-rapport, 
  pekat på tendenser att man skapat ett system inom systemet, där en inre cirkel styrde den yttre verksam- heten med huvudinstrumenten prognostisering och utvärdering, och särskilt på faran för att ett dylikt slutet system riskerade att förlora kontakten med verkligheten. Utan att på något vis under- skatta ubåtsjaktens komplicerade natur, och kanske särskilt den svåra tolkningen av ofta mångtydiga indikationer, måste man, när nu verksamheten kan granskas i efterhand, konstatera att det var 
 281 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 just vad som till stora delar skedde. Analysen förlorade kontakten med verkligheten. 
 Analysgruppen kom att presentera en tolkning av rapporterade incidenter och observationer som innebar att ett stort antal intrång av främmande ubåtar, flertalet av Warszawapaktsursprung, hade genomförts. Dessa intrång skedde årligen vid regelbundna tider på ett sätt som gjorde dem förutsägbara. Först i början av  
 1990-talet 
  blev det tydligt att denna värld i mycket var en fantasivärld, genererad av den svenska skärgårdens naturliga biologiska invånare. Analysen innehöll grundläggande fel. 
 Att så blev fallet kan inte lastas de enskilda utomordentligt kom- petenta experter, som svarade för analysverksamheten. Men för- utom att materian i sig var svår att förstå och hantera, var metoden för analysverksamheten alltför sluten. Metoden gav inte utrymme för inslag av utrikes- och säkerhetspolitisk analys och för genom- arbetade motivgranskningar. 
 Det kan inte uteslutas att om det svenska analyssystemet sålunda systematiskt inkorporerat säkerhets- och utrikespolitisk kompe- tens, och öppnare linjer mellan bl.a. regerings- och Försvars- makten, en mer nyanserad bild skulle ha kunnat skapas på ett tidigare stadium. 
  
 8.4 
  
 Hanteringen av band från hösten 1982 
  
 Med anledning av den diskussion om banden från hösten 1982 som har förekommit har jag funnit det angeläget att klargöra så mycket som går av sakförhållandena kring dessa band. Inte minst är hante- ringen av banden värd att belysas. 
 20 
  
 Emellertid är det viktigt att framhålla att Analysgruppens verk- samhet ledde till klart förbättrade och koncentrerade operationer, och verksamt bidrog till att dessa mot slutet av  
 1980-talet 
  genom- fördes med god professionalism och teknisk precision. 
  
 20  
 Detta avsnitt är huvudsakligen baserat på samtal med Stone, Figueroa, Combs, Rivera m.fl. 
 282 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 Försöksanläggningen på Mälsten 
 De tidigare bottenhydrofonstationerna, vilka ingick i Marinens Kustbevakning, avskaffades i slutet av  
 1950-talet. 
  Då planerades ej någon ersättning.  
 Utö-incidenten 
  i september 1980 och U 137:s inträngning i Karlskrona skärgård ett år senare föranledde emeller- tid Chefen för marinen (CM) att överväga återanskaffning av fasta undervattensbevakningssystem. 
 Ett sådant försökssystem hade på CM order upphandlats i Norge och utlagts i Danziger gatt av Försvarets materielverk. An- skaffningen syftade till att öka kunskaperna om fast undervattens- spaning som underlag för en eventuell framtida anskaffning av sådana system. Försökssystemet var således inte avsett för operativ användning. 
 Systemet bestod av fem omnidirektionella, dvs. ej riktnings- bestämmande, undervattensmikrofoner utlagda i en linje, som sträckte sig i östlig riktning från Mälstens sydostudde. Mikro- fonlinjen nådde inte fram till den i sjökortet markerade segelleden, som går ungefärligen mitt i Danziger gatt. 
 I en stuga på Burke, som hyste avlyssningsutrustningen, fanns en bandspelare med sju kanaler. Banden för denna typ av band- spelare var dyra, och tillgången begränsad. Vid normal band- hastighet räckte ett band till ca en timmes inspelning. För att kunna avlyssna och analysera högre frekvenser måste högre band- hastighet utnyttjas. Bandbyte måste då ske oftare. Spelade man över en tidigare inspelning, raderades ej denna, utan den nya registreringen överlagrades på den gamla. Sålunda dubbelexpone- rade registreringar kunde inte analyseras. En separat avmagnetise- ringsutrustning erfordrades för att kunna återanvända banden. 
 Utläggningen av mikrofonerna skedde under sensommaren 1982 och avslutades den 14 september. Systemet var klart för kalibrering, avprovning och godkännande den 6 och 7 oktober 1982. Två norrmän från leverantören var då på Burke tillsammans med FMV:s representanter. Under arbetet med att kalibrera anläggningen spelades ett, eller möjligen två, band in (kallade band 99, respektive band 0). Några sonareffekter ubåtsljud finns ej inspelade på dessa band. 
 283 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 Bandinspelningarna och analysen av inspelade band 
 Styrkechefen på Burke ringde på kvällen den 7 oktober till en av FMV:s hydroakustikexperter, och begärde att denne skulle be- manna provanläggningen. Återkommen till Burke började denne lyssna efter ubåtsljud. Den 12 oktober blev han avlöst av en hydro- fonist från Kustflottan. Under de kommande dagarna bemannades försöksanläggningen av en och tidvis två hydrofonister. 
 Eftersom det var ont om inspelningsband, och dessa bara medgav en timmes inspelning, startades inspelningsapparaturen då hydrofonisten bedömde att den effekt, som han hörde var intressant och stoppades så snart effekten upphört. Hydrofonisten kunde på en särskild kanal på bandet tala in kommentarer. Av särskild vikt var att på bandet tala in tidpunkten för varje start av bandspelaren. Denna viktiga åtgärd glömdes dock ofta bort, vilket försvårade analysarbetet. 
 De två första banden inspelades under den 12 oktober. Dessa båda band transporterades till FOA i Stockholm, där de ana- lyserades under eftermiddagen och kvällen av hydroakustisk exper- tis från FOA, FMV och Berga Örlogsskolor. Sammanfattningsvis kunde analysen bekräfta den som ubåt klassificerade effekt, som inlyssnades röra sig sydost om mikrofonlinjen i Danziger gatt. Tyvärr är längden på denna inspelning inte mer än tre minuter och 47 sekunder. 
 Nästa band inspelades under den 13 oktober. Detta band heli- koptertransporterades till FOA dagen därpå och analyserades på kvällen. Analysen kunde inte bekräfta, att de effekter som vid inspelningstillfället bedömdes komma från en ubåt, verkligen var ubåtsljud. Ljuden ansågs snarare indikera ett begynnande elektro- nikfel i provanläggningen. 
 Ett fjärde band med inspelningar från natten mellan den 13 och 14 oktober anlände till FOA den 18 oktober och analyserades samma dags eftermiddag. På Burke hade man under inspelningen fått uppfattningen, att de effekter som hördes kom från en ubåt eller undervattensfarkost, som ansatsvis försökte ta sig ut genom Danziger gatt, och som på vägen kolliderade med och förstörde en av de fem mikrofonerna. Analysen av denna episod kunde inte påvisa annat än att det nämnda elektronikfelet utlöste en säkring till mikrofonen i fråga, vilken upphörde att fungera. Den var efter förstärkarbyte åter i funktion några dagar senare. Något ljud som 
 284 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 skulle kunnat bekräfta närvaron av en ubåt fanns icke registrerat på bandet. 
 Ytterligare ett antal band spelades in under den fortsatta incidenten, men någon sonareffekt, som skulle kunna hänföras till ubåt, finns inte registrerad på något av dessa band. Den enda som ubåt klassificerade effekten under hela incidenten registrerades således den 12 oktober. 
 Bandens förvaring 
 Efter det att banden analyserats överlämnades de i slutet på novem- ber från FOA till FMV, där de placerades i ett förvaringsskåp. Banden blev uppenbarligen liggande där i flera år. Först när Analysgruppen av annan anledning sökte efter bandinspelningarna i början av 1992, kom man att hitta de tre första banden, vilka då, i enlighet med Chefens för marinen anvisningar, överfördes till MUSAC på Berga Örlogsskolor. Det ovannämnda avsnittet med klassificerad ubåt kopierades och användes vid  
 Moskva-samtalen. 
  
 Övriga band uppgavs ha varit försvunna. I samband med utredningens arbete påträffades de saknade banden dock i juni 2001 i ett skåp på FMV, och kunde överlämnas till MUSAC. På utredningens uppdrag har samtliga band på nytt analyserats vid MUSAC. Av analyscentralens redovisning framgår att banden åld- rats, men att MUSAC i dag inte kommer fram till annat analys- resultat, än det som gjordes 1982, även om vissa svaga effekter sannolikt försvunnit. 
 Utredarens bedömning 
 Mikrofonsystemet som inrättades i Danziger gatt sensommaren 1982 var en ren försöksanläggning, som anskaffats för att börja återuppbygga kunskaperna om fasta undervattensspaningssystem. Genom att ubåtsincidenten i Hårsfjärden inletts var det naturligt, att man i spaningen efter en kränkande ubåt ville utnyttja all utrustning som stod till buds. Att försöksanläggningen ianspråk- togs för spaning mot ubåt redan på kvällen den 7 oktober var därför naturligt. 
 Vad man då inte tänkte på var avsaknaden av kunskap om den hydroakustiska normalbilden i Danziger gatt. I ett sådant område finns mängder av olika hydroakustiska ljud, t.ex. från 
 285 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 bojkättingar, stenar som rör sig i strandkanten till följd av sjöhävningen, ljud alstrade i elektriska system i land eller motorljud från båtar och fartyg. Innan man har denna normalbild helt klarlagd är det svårt att med säkerhet klassificera alla inlyssnade ljud. Det är således en viss skillnad att spana efter ljud ombord på en ubåt i undervattensläge långt ute till sjöss och på en landbaserad försöksanläggning med omnidirektionella mikrofoner utplacerade i ett område med många andra ljud- och störningskällor. 
  
 Hårsfjärden-incidenten 
  hade, när spaningen inleddes, pågått en vecka. Det massmediala intresset var högt och såväl Försvars- maktens som allmänhetens förväntningar, att marinen skulle tvinga en främmande ubåt till ytan, var ytterligt uppskruvade. De många indikationer, som erhölls i minorna, och de redan genomförda minsprängningarna och sjunkbombfällningarna, liksom de olika antaganden och bedömanden om en förestående utbrytning, som gjordes på olika nivåer, inverkade troligen också på hur ljuden tolkades. 
 Genomförda efteranalyser av bandinspelningarna, såväl i tids- mässig anslutning till inspelningarna som nu ca 20 år senare, kan endast påvisa en säkert klassificerad ubåt under de tider bandinspelningar gjordes, nämligen ubåten som befann sig utanför Danziger gatt strax före kl. 18.00 den 12 oktober. 
 Utredningen har inte funnit att banden utsatts för manipulering. Det var inte tekniskt möjligt att spela in annan information över en tidigare gjord inspelning, utan att detta direkt skulle avslöjas genom att bandet blev dubbelexponerat. Banden transporterades med helikopter och bil från Burke till Stockholm, och var därigenom aldrig i orätta händer. 
 Att inspelningen av den enda verkliga ubåtskontakten den 12 oktober avbröts efter tre minuter och 47 sekunder berodde uppenbarligen på att bandspelaren genom ett beklagligt misstag hade råkat stängas av. Den startades senare och ytterligare ljud spelades in. 
 Antagandet att en ubåt skulle ha seglat på mikrofon nummer 5 och släpat den med sig saknar grund. Sedan denna mikrofons förstärkare bytts, fungerade mikrofonen normalt. 
 I anslutning till händelserna kring Burke mellan den 7 oktober, då den första minsprängningen ägde rum, och den 16 oktober uppstod rykten av olika slag, att regeringen beordrat att en ubåt – ömsom var den från Nato, ömsom från  
 Warszawa-pakten 
  – skulle 
 286 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 släppas ut, att en ubåt brutit sig ut, att en ubåt skadats genom minelden, att besättningen höll på att reparera ubåten på havs- botten, osv. Till en del kan dessa rykten ha sitt ursprung i de optimistiska bedömningar av inlyssnade ljud, som gjordes av dem, som satt i stugan på Burke och lyssnade på ljuden, och vars bedömningar av ledningsgruppen på ön rapporterades vidare i den militära organisationen. 
 Det är klarlagt att det gjordes en kopiering till ett kassettband av det avsnitt som registrerats som innehållande ljud från en klassifi- cerad ubåt som spelades in 12 oktober, och att detta kassettband genom konteramiralen Arias försorg kom till Frank- rike för analys kort efter det att inspelningen gjordes. Analyssvaret var att det var en ubåt som inlyssnats, och att denna förmodligen var sovjetisk. 
 I början av  
 1990-talet 
  genomfördes analyser i flera länder. Analyssvaren indikerar att det är en ubåt som inlyssnats. Åsikterna går emellertid isär i frågan huruvida det går att fastlägga om denna ubåt hade en eller två propelleraxlar. Som nämnts ansågs denna distinktion viktig eftersom flertalet sovjetiska ubåtar – exempelvis  
 Whiskey-typen 
  – var försedd med två propellrar. 
 Kritik måste riktas mot det sätt banden hanterades. Dessa var ju potentiellt viktigt bevismateriel, och borde som sådant ha registre- rats omgående, och sedan hanterats och förvarats som registrerade hemliga handlingar. 
  
 8.5 
  
 Optiska observationer 
  
 Optiska observationer behandlades i 1995 års kommissions be- tänkande. 
 21  
 Kommissionen redovisade i sin bedömning att Försvarsmakten från mitten av  
 1980-talet, 
  då den s.k. Romare- gruppen tillsatts, tillämpat strängare kriterier för att optiska observationer skulle kunna ges en hög bedömning. Romare- gruppen genomförde noggranna utfrågningar, ofta på plats, för att i den omfattning så var möjligt söka klarlägga vad som observerats. De stränga kriterier som då började tillämpas innebar, enligt Ubåtskommissionen, att tidigare bedömning ofta sänktes ett steg. Kommissionen skrev också att Försvarsmakten i allmänhet hade varit medveten om de osäkerheter, som kunde vara förknippade med rapporter om optiska observationer. 
  
 21  
 SOU 1995:135, s.  
 84-90, 
 173-200, 
  samt  
 270-273. 
  
 287 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 SOU 2001:85 
  
 Ubåtskommissionens slutsats rörande sådana observationer är att det har förkommit trovärdiga iakttagelser av främmande undervattensverksamhet. Kommissionen ansåg dock att det inte var möjligt att ange antalet trovärdiga observationer och dra en gräns mellan dessa och andra observationer. 
 22 
  
 En ledamot av kommissionen, professor Johnson, hade i en reservation till betänkandet anfört att observationsmaterialet inte håller; den stora mängden observationer av miniubåtar och andra undervattensfarkoster kunde inte läggas till grund för bedömningen att det förekommit främmande undervattensverk- samhet. Hon ansåg att sådan verksamhet är mycket osannolik och att det finns en annan, troligare förklaring till den stora mängden av observationer, nämligen att de framkallats och påverkats av den både skrämmande och fantasieggande bild som givits av ubåtskränkningarna och som spridits och förstärkts genom massmedia, de dramatiska och uppmärksammade ubåtsskydds- operationerna, den hemlighetsfulla och fantasieggande karaktären av undervattensfenomenen över huvud samt slutligen svårigheten att på ett riktigt sätt uppfatta de olika fenomen som kan uppträda i skärgården. 
 23 
  
 Jag kan inte helt dela professor Patton uppfattning. Det ligger en hel del sanning i att människor suggereras av pågående ubåtsskyddsverksamhet och att iakttagelser många gånger påverkas av olika faktorer, t.ex. av media. Den s.k. vaktposteffekten har säkerligen förekommit under många incidenter. Av de incidenter som denna utredning har granskat särskilt är de i Karlskrona i februari mars 1994 och den i Töre sommaren 1987 exempel härpå. 
 Men det finns också exempel på incidenter där antalet obser- vationer med substans var tämligen stort. Ett sådant exempel är händelserna utanför Sundsvall på våren 1983. Ett antal personer gjorde då oberoende av varandra sådana observationer som sam- mantaget gav ett intryck av att främmande undervattens- verksamhet pågick i området. 
 Det finns också i analysgruppens arkiv en betydande mängd optiska observationer där observatören redovisat sådana detaljer, som rapporterats tidigare men som inte är kända utanför en liten krets, och som följaktligen inte kan vara påhittade av observatören. Det finns även händelser där ett antal personer samtidigt gjort iakt- tagelser av föremål, som inte har kunnat ges en naturlig förklaring. 
  
 22 
  
 SOU 1995:135, s.273. 
  
 23 
  
 Ibid. s.135 
  
 288 
  
 SOU 2001:85 
  
 Kapaciteten på svensk sida 
  
 Som en utgångspunkt bör tas att svenska medborgare, som säger sig ha observerat något som de uppfattat som främmande under- vattensverksamhet, inte gör det för att lura Försvarsmakten, utan för att man som medborgare inte kan acceptera att främmande makt kränker svenskt territorium. Det finns få fall av medvetna försök till falsk rapportering. En annan sak är att det som obser- vatören trott sig se, dvs. en ubåt, i många fall visat sig ha en naturlig förklaring. Genom att utfrågningsmetodiken utvecklades, utfrågarna blivit mera rutinerade och främst efter det att Romaregruppen tillkommit, blev bedömningarna av de rapporterade iakttagelserna alltmera realistiska. 
 Sammanfattnings kan jag biträda vad Ubåtskommissionen anfört, nämligen att ett antal trovärdiga iakttagelser av främmande undervattensverksamhet inrapporterats, och att observationsmate- rialet tillsammans med andra indikationer stöder slutsatsen att främmande undervattensverksamhet förekommit på svenskt vatten. Det bör även framhållas att ingen konstaterad kränkning rapporterats med optisk indikation som enda grund. 
 289