sou 1999 88 d2 
  
 SOU 1999:88 
  
 271 
  
 4 Polisspåret 
 Kapitlets innehåll 
 I detta kapitel redovisas vår granskning beträffande polisspåret. Inled- ningsvis diskuterar vi något kring begreppet, varvid vi gör en åtskillnad mellan  
 polisspåret  
 och de enskilda  
 polisärenden 
 , som förekommer i utredningsmaterialet. 
 Vi har bedömt det som nödvändigt att uppehålla oss en hel del vid bakgrunden till den misstro som funnits mot delar av Stockholms- polisen, en misstro som enligt vår analys utgör en viktig del av diskussionen kring polisspåret. Kapitlet innefattar därför redogörelser för bl.a. den s.k. Norrmalmsutredningen och Stockholms polisstyrelses utredning angående högerextremism inom Stockholmspolisen. 
 I kapitlet finns vidare en beskrivning av hur polisspåret på ett mer övergripande plan hanterats inom Palmeutredningen samt av den ut- redning som bedrivits och dess resultat. Vi har delat in framställningen i uppslag som är inriktade på enskilda polismän, teorier som berör polisen i allmänhet och sådant som inte nödvändigtvis behöver gälla polisen men som ändå kopplats till polisspåret. 
 Polisspåret som term förekommer inte inom Palmeutredningen. En redogörelse för den utredning som kan sägas ha förekommit i denna del har därför inte någon självklar avgränsning. Vi tar upp sådant som vi uppfattat som någorlunda levande föreställningar i diskussionen kring polisspåret i den mån det återspeglas i Palmeutredningens material. Någon egen utredning av sådant som Palmeutredningen inte gjort men kanske kunde ha gjort har vi inte, här lika lite som i andra delar, engagerat oss i. Av det sagda följer att allt som sagts och skrivits om polisspåret inte tas upp i betänkandet. Det kan bero på att vi själva inte uppmärksammat det eller på att vi inte bedömt det som tillräckligt substantiellt för att beröra i ett sammanhang som detta och att det inte finns någon dokumenterad utredning att redovisa. 
 De reflektioner och bedömningar som vi ansett oss böra anlägga i dessa delar återfinns delvis i anslutning till redovisade utredningsupp- slag, delvis i ett avslutande avsnitt, genomgående under rubriken 
  
 272  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Sammanfattande anmärkningar 
 . En kort sammanfattning av våra slutsatser beträffande polisspåret finns i kapitel 8. 
 Förekommande polismän är anonymiserade enligt vad som angetts i kapitel 1. De polismän som mer eller mindre uttryckligt har förknippats med polisspåret benämns polisman A, polisman B osv., fram till polisman L. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 273 
  
 4.1 
  
 Bakgrund 
  
 4.1.1 
  
 Allmänt om polisspåret 
  
 Polisspår och polisärenden 
 Polisspåret har uppkommit utanför den polisiära mordutredningen. Journalister och andra från polisen fristående granskare har pekat på polisiära åtgärder eller enskilda polismäns handlingar som eventuellt skulle kunna sättas i samband med mordet. Det har bl.a. rört sig om polismän som var i tjänst under mordnatten och därvid påstås ha agerat konstigt, polismän som uppges ha extrema politiska uppfattningar vilka skulle kunna ha legat till grund för ett motiv att mörda statsministern eller polisiära funktioner som fungerat så illa under utredningen att misstanken väckts att det rört sig om avsiktligt nedsatt effektivitet. 
 Det finns naturligtvis åtskilliga uppslag – de flesta – som ursprung- ligen härrör från källor utanför utredningen, men som sedan uppmärk- sammats av utredarna och införlivats med utredningsmaterialet. Det som skiljer polisspåret från många andra av de spår som under åren förekommit i diskussionen efter mordet är att det aldrig inom PU betraktats som något egentligt uppslag. Det är därvid signifikativt att polisspåret inte motsvaras av något särskilt avsnitt i polisens ut- redningsmaterial, i vart fall inte något avsnitt som bär en till polisspåret associerbar beteckning. Rent faktiskt förekommer i utredningen i och för sig uppslag med anknytning till personer som är poliser i sådan mängd att dessa samlats särskilt (de ligger under avsnitt D, Allmänna tips). PU:s inställning, från Simmons spaningsledning till den nuvarande förundersökningsledningen, har emellertid varit att det inte funnits något utredningsbart polisspår och att tanken på ett sådant i stort sett faller på sin egen orimlighet, men att det inte kan uteslutas att mördaren eller någon av hans medhjälpare är polis, på samma sätt som vederbörande kan vara läkare, lärare, journalist etc. I den meningen, menar man, är det lika oegentligt att tala om ett polisspår, som om ett  
 läkar-, 
  lärar- eller journalistspår. 
 Mot den bakgrunden måste vissa distinktioner göras. Med polis- spåret menas misstanken att polisen som sådan eller en grupp inom polisen varit inblandad i mordet. PU har inte funnit några indikationer på ett sådant spår och har därför inte utfört några utredningsåtgärder med den inriktningen. Däremot har PU utrett ett mycket stort antal uppslag angående enskilda polisers eventuella inblandning i mordet, liksom ett antal andra uppslag som skulle kunna peka på en polisiär inblandning, t.ex. iakttagelser av  
 walkie-talkies 
  i Stockholms city under 
  
 274  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 mordkvällen. Med ett mindre noggrant språkbruk är det därmed möjligt att hävda såväl att polisspåret aldrig utretts som att det utretts utförligt. 
 Det finns därför anledning att skilja mellan  
 polisspåret  
 , definierat på det nyss angivna sättet, och  
 polisärenden  
 . 
  
 · 
  
 Polisspåret  
 : Misstanken att polisen som sådan eller en grupp inom polisen är inblandad i mordet. 
  
 · 
  
 Polisärenden  
 : Utredningsuppslag som gäller personer som är poliser eller uppslag som annars kan ha ett samband med personer som är poliser. 
 Ett stort antal polisärenden har således utretts, medan något polisspår i princip inte existerar i utredningsmaterialet. 
 Begreppen överlappar uppenbart varandra. Distinktionens betydelse ligger i hur uppslagen uppfattas från utredningssynpunkt. Polisspår är brottsmisstankar där det från utredningssynpunkt är sakligt relevant att poliser förekommer. Polisärenden är uppslag som i största allmänhet motiverar utredning och där den utredde råkar vara polisman, vilket i och för sig leder till vissa från polisens synpunkt formella krav på hur utredningen skall genomföras. Något sakligt skäl att göra distinktionen skulle knappast föreligga om det inte vore för diskussionen kring polisspåret och utredningsmaterialets uppläggning. 
 Polisspårets innebörd 
 Någon etablerad definition av polisspåret finns inte. Begreppet har sitt ursprung i den allmänna debatten, där det använts av journalister och andra från polisen fristående granskare för att peka på polisiära åtgärder eller enskilda polismäns handlingar som eventuellt skulle kunna sättas i samband med mordet. 
 Själva termen – bestämd form singularis – styr tanken till  
 en 
 , mer eller mindre sammanhängande, teori om hur och varför mordet begicks. Ett antal omständigheter skulle alltså kunna bindas samman till just ett spår. Det faktiska språkbruket är emellertid ett annat: polisspåret är en samlande beteckning för ett antal tips, uppslag och teorier om mordet och dess bakgrund. Det betyder att skilda element i polisspåret inte behöver vara förenliga med varandra, än mindre kunna sättas samman till ett mönster där varje bit har sin plats. Detta utesluter inte att det kan finnas ett mönster; tanken synes snarast vara att spåret är så pass outrett att vad vi kan se är fragment av ett mönster, som skulle kunna framträda och tydliggöras om vi bara visste mer. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 275 
  
 De företeelser, som brukar förknippas med polisspåret är sins- emellan av olika art. En grupp är tips och uppslag beträffande enskilda polismän. De misstankar det därvid kan vara fråga om kan gälla dels något som kan sättas i samband med brottet, dels politiska uppfatt- ningar av så extrem art att de skulle kunna ha utgjort ett brottsmotiv. Denna grupp sammanfaller med det som definierats som polisärenden (begreppen är, som sagt, överlappande). 
 En andra grupp utgörs av andra iakttagelser, tips eller uppslag som berör polisen som myndighet och kan sättas i samband med mordet. Det föreligger då alltså dels en koppling till polisen, t.ex. en iakttagelse av en polisbil, dels någon form av samband mellan iakttagelsen och mordet, iakttagelsen har t.ex. gjorts i mordkvarteren vid den tidpunkt då mordet begicks. 
 En tredje grupp av företeelser i polisspåret är iakttagelser av samma slag som de nyss nämnda, som inte innehåller någon given koppling till polisen men som skulle kunna ha en sådan koppling. Det rör sig med andra ord om uppslag som kan misstänkas gälla polisen eller poliser och kan sättas i samband med mordet. En iakttagelse av civila personer som kommunicerar med  
 walkie-talkie 
  kan t.ex. avse poliser, med tanke på att polisen var en av relativt få yrkesgrupper som vid denna tid använde sig av sådan apparatur (mobiltelefoner av dagens typ var inte i bruk 1986). 
 En fjärde grupp är iakttagelser av samma typ som har koppling till polisen utan att ha något direkt samband med mordet. Det kan gälla ett allmänt mystiskt polisiärt beteende, men i allt väsentligt innehåller denna grupp sådant som har med extremism eller palmehat att göra. 
 Det har sitt intresse att notera till vilken av dessa grupper skilda element i polisspåret hör. De faktiska och rättsliga möjligheterna till utredning skiljer sig åt. Från resurssynpunkt är det rimligt att prioritera utredningsinsatserna utifrån vilken grupp av uppslag det är fråga om. Den prioriteringen är i sin tur avhängig av den allmänna kunskap som finns om hur mordet gick till och de antaganden som kan göras utifrån den kunskapen. De resurser som läggs ned på att utreda en polisiär konspiration bör t.ex. sättas i relation till sannolikheten av att mordet är ett resultat av en konspiration. Från den synpunkten finns det alltså två prioriteringsgrunder, dels själva uppslagets art och substans, dels hur uppslaget kan fogas in det redan framtagna utredningsmaterialet. 
  
 276  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Översikt över polisspårets innehåll 
 Utpekade enskilda polismän 
 En stor mängd polisärenden bör inte räknas till polisspåret. Det gäller framför allt tips som inkommit till polisen och utretts utan att de uppmärksammats utanför utredningen och som inte innehåller något konspiratoriskt inslag. Till polisspåret hör däremot uppslagen gällande enskilda poliser, som tillhör den krets poliser som förknippats med den s.k. baseballigan. Den utbredda misstro som funnits mot dessa poliser har medfört att tips angående någon av dem inte minst i massmedierna rönt särskild uppmärksamhet och rest förväntningar på noggranna utredningsåtgärder. Till polisspåret hör vidare uppslag gällande enskilda poliser, som uppvisat eller påstås ha uppvisat nazistiska eller högerextrema åsikter. Förväntningar på utredningsåtgärder har här funnits även då det saknats ett direkt samband mellan det som läggs polismannen i fråga till last och mordet. 
 Kärnan i denna del av polisspåret gäller en grupp enskilda poliser eller f.d. poliser. För personerna i denna grupp gäller att ett eller flera av följande kriterier är uppfyllda: 
  
 à 
  
 har uppvisat eller påstås ha uppvisat nazistiska eller högerextrema åsikter 
  
 à 
  
 har uttalat eller påstås ha uttalat kraftig aversion mot Mills 
  
 à 
  
 har varit föremål för iakttagelser eller påstådda iakttagelser som kan sättas i samband med mordet 
  
 à 
  
 innehar privat revolver av den typ mordet sannolikt begåtts med 
  
 à 
  
 har besökt Sydafrika under apartheidregimens tid 
  
 Med en grövre indelning rör det sig alltså om två slags kriterier, dels de som förknippats med polisiärt övervåld, dels de som har att göra med extrema åsikter. I praktiken uppfyller flera av de aktuella polismännen bägge kriterierna. 
 När en polis ur denna krets nämns i samband med polisspåret är det med misstanken att vederbörande ingått i någon form av samman- svärjning som legat bakom mordet. Det betyder att det från utred- ningssynpunkt inte är tillräckligt att konstatera att den utpekade polismannen inte kan vara gärningsman (t.ex. på grund av att han har alibi), eftersom vederbörande fortfarande kan ha en roll i den miss- tänkta sammansvärjningen. De som intresserar sig för polisspåret söker därför efter personliga eller andra samband mellan de förekommande poliserna, samband som man i sin tur söker länka vidare till mordet. Från denna synpunkt är det t.ex. relevant om några poliser ur denna 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 277 
  
 krets tillsammans i organiserade former gett uttryck för en kraftig aversion mot Mills. 
 Det finns vidare några polisärenden som förekommit i diskussionen kring polisspåret utan att de utpekade för den skull hör till de ovan nämnda kategorierna. Det gäller t.ex. en officer med vapenintresse och kopplingar till polisen. Det gäller även en del enskilda polismän, som inte synes ha något samband med baseballigan etc. Ett sådant polis- ärende som synes vara fristående från de nämnda uppslagen gäller den polisman, som bl.a. företog en märklig resa kort efter mordet. 
 Uppslag som berör polisen i allmänhet 
 Polisspåret innehåller ett antal uppslag som mer eller mindre uttryckligt pekar ut poliser och som också innefattar ett påstående om att uppslaget kan sättas i samband med mordet, dvs. mer konkreta sammansvärj- ningsanklagelser. Det gäller uppgiften om ett privat polismöte i Stockholm dagen före mordet  
 (Södermötet)  
 , där mordet skulle ha planerats eller diskuterats på något sätt. En tid före mordet skall det vidare ha förekommit ett möte med deltagande av bl.a. poliser i Norr- köping, där deltagarna skall ha konspirerat mot regeringen och Mills  
 (Norrköpingsmötet)  
 . 
 En annan uppgift av detta slag gäller den s.k.  
 Polisfesten.  
 Dagen efter mordet hölls en polisfest i Stockholm med deltagande av ett stort antal polismän. Det förekommer uppgifter om att det vid denna fest skulle ha utbringats en skål för mordet, en uppgift som skulle kunna uppfattas som ett tecken på polisiär inblandning. 
  
 Buss 43  
 kallas ett tips som härrör från en journalist. Denne iakttog kring tidpunkten för mordet två mystiska män i anslutning till 43:ans buss. Han utpekade männen som två av dem som ingår i kretsen kring baseballigan. Även bussföraren redovisade iakttagelser. 
  
 Uppgifterna om dåvarande  
 länspolismästaren Simmons uppe- hållsort under mordnatten  
 hör också hit. Det har ifrågasatts om denne, som han själv uppgett, befann sig i Borlänge på mordnatten. Miss- tanken är att Benson i själva verket var i Stockholm och att han således ljugit om sina förehavanden vid tidpunkten för mordets begående. Eftersom det är en misstanke som rör den dåvarande chefen för Stockholmspolisen och omständigheter som kan sättas i ett tidsmässigt samband med mordet kan det räknas till polisspåret i denna del. 
  
 Det är väl känt och dokumenterat att polisens insatser under mord- natten var anmärkningsvärt otillräckliga. Även i den följande mord- utredningen har en många fel och misstag begåtts. Till polisspåret hör 
  
 278  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 därvid de hypoteser och teorier angående polisiär inblandning i brottet som framförts som förklaring till de otillräckliga polisinsatserna. En hypotes gäller  
 fördröjning i sambandscentralen  
 , vilken också kan ut- vidgas till en mer vittgående  
 teori om polisiär medverkan i direkt an- slutning till mordet 
 . I den mer vittgående teorin om polisiär medverkan eller cover up ingår också iakttagelser rörande poliser och polisbilar i anslutning till brottsplatsen. Iakttagelserna gäller bl.a. en radiobil med ett polisbefäl som enligt vissa bedömningar skall ha befunnit sig för tidigt i mordplatsens närhet och dessutom tagit en anmärkningsvärd färdväg dit. 
 Uppslag som eventuellt kan förknippas med polisen 
 Det finns en grupp uppslag som brukar nämnas i samband med polisspåret trots att de inte nödvändigtvis behöver avse polisen eller enskilda polismän. Tipset, iakttagelsen etc. kan alltså tänkas vara korrekt och relevant för utredningen men ändå inte ha med polisspåret att göra. Det mest omtalade gäller ett vittne, som redovisat iakttagelser av män med misstänkt  
 walkie-talkie 
  utrustning. Iakttagelserna gjordes kring tidpunkten för makarna Crosby tunnelbaneresa och gjordes dels på Gamla stans tunnelbanestation, dels i Dunn gränd i Gamla stan ( 
 Hester i Gamla stan 
 ). Två finländska kvinnor har redogjort för ett möte med en man som stod utanför Dekorima, dvs. intill mordplatsen, och talade i en  
 walkie-talkie. 
  Mannen pratade finska och en av kvinnorna kände igen honom från ett gym i Upplands Väsby. Mötet ägde rum kort före mordet (  
 Dekorimamannen 
 ). Ett vittne som bodde i innerstaden har redovisat iakttagelser av en bil, vars förare först talat i en radiosändare och därefter med en rivstart avlägsnat sig från platsen. Iakttagelserna, som gjordes på Drottninggatan kort före mordet, indike- rade att det kunde ha rört sig om en polisbil (  
 Bilen på Drottninggatan  
 ). 
 Extremistiska uppfattningar eller rörelser inom polisen 
 Ett centralt inslag i polisspåret utgörs av uppgifter om olika former av extremism inom poliskåren. Dessa uppgifter har inget direkt samband med mordet, men kan – på samma sätt som extremrörelser på andra håll i samhället – vara av intresse vid eftersökandet av ett eventuellt motiv för brottet. De uppgifter som förekommer rör högerextremism i vid mening. Tecknen på sådan extremism föranledde polisstyrelsen i Stockholm att i mars 1987 initiera en utredning där diverse företeelser undersöktes. Det är delvis dessa företeelser som återkommer i polis- spåret. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 279 
  
 4.1.2 
  
 Vissa utredningar avseende förhållanden vid Stockholmspolisen 
  
 Bakgrund 
 Vaktdistrikt 1 (VD 1) inom Stockholmspolisen innefattar grovt uttryckt Stockholms city, Norrmalm och Vasastan. Som synonym till VD 1 an- vänds ofta Norrmalmspolisen. Under början av åttiotalet kom Norr- malmspolisen att ifrågasättas för sina arbetsmetoder i vissa fall. Kulmen nåddes hösten 1983, då en grupp polismän från VD 1 anhölls för misstänkt övervåld i tjänsten. Incidenten resulterade sedermera i rättslig prövning och fällande domar mot polismän (se nedan). 
 För att komma tillrätta med ett ökande gatuvåld i innerstaden hade länspolismästaren Benson 1982 låtit inrätta fyra särskilda s.k. gatuvåldsgrupper (GVG). Två grupper bildades inom VD 1, de togs från  
 C-turen 
  respektive  
 G-turen. 
  De påbörjade sitt arbete samtidigt 
 i mars 1982, men synes ha uppfattat sin uppgift på olika sätt.  
 G-turens 
  GVG kom att utmärka sig dels för effektivitet i rensningsarbetet, dels för kontroversiella polisiära metoder. I massmedia fick gruppen namnet baseballigan, vilket lär ha haft att göra med att de ingående poliserna ofta var civila och kunde bära s.k. baseballmössor. Alla gatuvålds- grupperna upplöstes formellt vid årsskiftet 1982/83. Polismännen i G- turens GVG kom dock i stor utsträckning att fortsätta tjänstgöra till- sammans som s.k. områdespoliser. De fortsatte därvid med huvudsak- ligen  
 GVG-verksamhet, 
  dvs. samma verksamhet som tidigare, men bokfördes som områdespoliser (jfr nedan). De polismän som anhölls i det nämnda fallet från 1983 hörde till denna grupp och kom alltså ur baseballigan. 
 Norrmalmsutredningen 
 Mot den angivna bakgrunden beslöt tf polismästaren i Stockholm Mcintyre att tillsätta en arbetsgrupp för att se över förhållandena i främst VD 1. Direktiv utfärdades den 13 december 1983. Arbets- gruppen bestod av tf polisöverintendenten Clay, tf polis- intendenten Maldonado, poliskommissarien Ward och kriminalinspektören Lee. Justitiedepartementet utsåg efter tf polischefen Garner begäran en observatör, lagmannen Dodson. Polisstyrelsen utsåg informationssekreteraren Wood att vara styrelsens observatör. Gruppen redovisade sitt arbete i en 
  
 280  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 rapport i september 1984. Den har allmänt kommit att kallas Norr- malmsutredningen. 
 1 
  
 I de delar som är av intresse i förevarande sammanhang redovisades följande. De två  
 GVG-grupper 
  som bildades i VD 1 kom omgående att arbeta på olika sätt. Den ena,  
 C-turen, 
  arbetade enligt instruktioner och de intentioner som fanns bakom inrättandet av  
 GVG-grupperna. 
  Den andra,  
 G-turen, 
  drog snart på sig kritik från såväl kollegor som allmänheten. Kritiken från kollegorna gick ut på att  
 G-turen 
  använde bryska metoder och missbrukade möjligheten att arbeta i civila kläder. Av rapporten framgår att det är en spridd uppfattning inom polisen att ingripanden på allmän plats bör göras av uniformerad personal, efter- som det annars lättare uppstår störningar. När man arbetar samman i grupper av detta slag bör därför civila polismän fungera enbart som spanare, understödda av uniformerad personal, som tillkallas för ingripanden.  
 G-turen 
  arbetade dock i det närmaste helt civilt i en väl sammanhållen grupp. Inom VD 1 framfördes bl.a. uppfattningen att verksamheten borde stoppas för att förhindra ett olyckligt slut. Trots den tendens till stegrad våldsanvändning, som kunde avläsas både i gruppens egna rapporter och i framförda klagomål, vidtog ledningen för VD 1 inga åtgärder. Gruppen arbetade i hög grad på egen hand, dvs. utan befälsstyrning. Under hösten tillsattes en kommissarie med uppgift att försöka styra gruppen rätt. Denne bedömde emellertid att det inte var möjligt att komma tillrätta med gruppens arbetsmetoder och föreslog i stället att den skulle upplösas. Verksamheten fortsatte likväl året ut, då samtliga  
 GVG-grupper 
  upplöstes efter beslut av chefen för ordningsavdelningen. 
 Av utredningen framgår att  
 G-turens 
  ingripanden i övervägande antalet fall gjordes när polismännen burit civila kläder. Detta stämde inte med givna direktiv eller med hur VD 1:s andra  
 GVG-grupp 
  arbeta- de. Gruppen hade ingen egentlig ledning. Under maj till september 1982 hade den inget ordinarie befäl. Den leddes då av polismän inom gruppen enligt polisinstruktionens förmansbegrepp. Verksamhetens målinriktning ändrades, de metoder som användes av polismännen har de sannolikt utformat själva, hette det i rapporten. 
 Någon kontinuerlig kontroll av tjänstgöringen förekom inte. Det verkar som om polisledningen inte hade klart för sig när enskilda polismän var i tjänst och när de inte var det.  
 2  
 Arbetsgruppens intryck 
  
 1  
 Norrmalmsutredningen. Slutrapport, Stockholms polisdistrikt, Ordningsav- delningen, Utredningen, Norrmalms VD,  
 1984-09-24. 
  Rapporten omfattar drygt 40 sidor samt bilagor. Citat i det följande är hämtade ur rapporten. 
  
 2  
 Arbetsgruppen har funnit att vakthavande befäl i vissa tjänstgöringsturer inte har full kontroll över personalen. Det förekommer t.ex. att anmälan före arbets 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 281 
  
 var vidare att vissa av verksamhetsgrenarna i VD 1 fått sköta sig själva. 
  
 GVG-grupperna 
  upplöstes alltså formellt i och med utgången av 1982. Om utvecklingen därefter skrev Norrmalmsutredningen: 
 Medlemmarna i  
 G-turens 
  GVG kom efter upplösningen att placeras i skilda områden som områdespoliser. De flesta i  
 H-turen. 
  Områdespolisverk- samhet enligt gällande tjänsteföreskrifter synes dock inte ha bedrivits i någon större omfattning av dessa poliser. Man kan i stället hävda att de fortsatte huvudsakligen med  
 GVG-verksamheten 
  men bokfördes som om- rådespoliser. Polisinspektör med uppgift att samordna områdespolisverk- samheten försökte vid flera tillfällen att ändra inriktningen för områdes- poliserna från  
 G-turens 
  GVG utan att lyckas. Förhållandet anmäldes till  
 VD-ledningen. 
  Distriktsledningen företog ingen åtgärd och det har under utredningen framkommit att ledningen varit medveten om polismännens sätt att arbeta. I oktober 1983 inträffade den händelse som ledde till att flera polismän som tidigare ingått i  
 G-turens 
  GVG anhölls som misstänkta för bl.a. olaga tvång. 
 I ett senare sammanhang gjordes följande bedömning: 
 Det är förvånande att polismännen i gruppen även efter denna upplösning tilläts tjänstgöra tillsammans. Detta synes ha skett i stor omfattning vilket framgår av rapporter och uppgifter som lämnats till utredningen. Även vid många av dessa tillfällen har gruppen arbetat utan befäl, vilket även var fallet vid det tillfälle då de flesta av gruppens medlemmar anhölls för bl.a. olaga tvång i oktober månad 1983. 
 På ett mer allmänt plan konstaterade utredningen, utan att specifikt knyta det till  
 G-turens 
 GVG-grupp: 
  
 Det förekommer uppgifter i utredningsmaterialet som visar att enskilda polismän intar attityder som inte är förenliga med polisrollen. Detta kan gälla t.ex. attityder till missbrukare och s.k. utslagna personer. 
 Det framkom också att VD 1 hade problem med vissa polisers attityder till kvinnliga kollegor. I ett arbetslag –  
 B-turen 
  – motarbetades kvinn- liga poliser aktivt: befälet tillät i praktiken inte kvinnor i yttre tjänst. Trots att förhållandena var kända hade ledningen inte förmått göra 
 paus inte sker till vakthavande befäl och det har också inträffat att vakthavande befäl inte haft kännedom om att polismän infunnit sig till tjänstgöring eller om de anmält sig vid arbetspassets slut. – Gruppen fann det alarmerande att sådant kunnat inträffa. 
  
 282  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 något åt dem.  
 3  
 Utredningen rekommenderade att befälet i fråga skulle omplaceras. Det sägs inte vilket befäl som avses. I annat sammanhang framgår att det rör sig om polisman B (se nedan). 
 Beträffande våldsanvändning fann utredningen att VD 1 som helhet inte utmärkte sig i förhållande till andra vaktdistrikt, i vart fall inte om man beaktade en del för VD 1 specifika omständigheter (t.ex. var polismännen i detta distrikt ensamma om att regelbundet behöva transportera gripna och omhändertagna i hiss, vilket erfarenhetsmässigt ofta ledde till stök och bråk).  
 G-turens 
  GVG utmärkte sig däremot, bl.a. genom att i högre grad än andra rapportera våld mot polisman. Utredningen noterade vidare: De polismän som ofta rapporterat våld har också blivit anmälda för övervåld. Även i detta hänseende intar gatuvåldsgruppens medlemmar en särställning. En närmare gransk- ning av gruppens anmälningar visade att bakgrunden ofta var att handfängsel använts: 
 För att kunna anbringa handfängsel har i många fall s.k. fotsvep använts för att få omkull den som skulle frihetsberövas. I vissa fall har s.k. distrak- tionsslag använts. Våldet har noga redovisats i anmälan. Distraktionsslag beskrivs ofta som knytnävsslag eller batongslag. Den ofta använda beskrivningen nedläggning framåt enligt rikspolisstyrelsens anvisningar orsakar ofta skador i ansiktet. 
 Av rapporten framgår att utredningen ansåg att övervåld förekommit i  
 G-turens 
  GVG, även om man var försiktig med att precisera det till enskilda tillfällen.  
 4 
  
 Norrmalmsutredningen definierade i huvudsak problemet med G- turens GVG, dvs. baseballigan, som en ledningsfråga: 
 Utredningens uppfattning är  
 --- 
  att gruppen utförde ett bra arbete men kritiken gäller arbetsmetoderna och den riktar sig i första hand mot VD- ledningen som lämnade gruppen att sköta sig själv. 
  
 3  
 Det faller i någon mån utanför vårt perspektiv men har ändå sitt intresse i sammanhanget att något utveckla detta. Utredningen visade att den kvinna som senast placerats i  
 B-turen 
  omedelbart begärde förflyttning, vilket accepterades. Inga kvinnliga poliser i denna tur fick tjänstgöra i radiobil. En kvinnlig polis har till arbetsgruppen uppgivit att yttre befälet i turen skulle aktivt arbeta för att hon inte skulle kunna bli hundförare om hon hade detta önskemål, heter det vidare. En kvinnlig polis uppges ha funnit sig tillrätta i arbetslaget. Hon tjänstgjorde i receptionen eller som arrestvakt. Det kan tilläggas att det i varje tur måste finnas en kvinna som kan tjänstgöra i arresten. 
  
 4  
 Enskilda händelser har inte bedömts i arbetsgruppen. Det har inte heller framkommit några sådana som inte tidigare varit kända och i vanlig ordning utretts vid juridiska avdelningen eller av justitieombudsmannen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 283 
  
 Av intresse i förevarande sammanhang är också den skrivelse från de fackliga organisationerna vid VD 1 som inkom till utredningen i början av dess arbete. Den innehåller konkreta beskrivningar av hur arbetsmiljön i vaktdistriktet ter sig och förslag på åtgärder som skulle förbättra personalens arbetssituation. Det framgår emellertid också att personalen var påfallande missnöjd med rådande förhållanden. Därvid skymtar kraftiga spänningar mellan polismännen och deras uppdrags- givare, i vid mening. Följande uttalande kan noteras: 
 I detta sammanhang kan nämnas att den enskilde polismannen ofta kommer i en konfliktsituation vad avser lagarna LAS, AOS och LOS. Med tanke på åklagarnas, domstolarnas och politikernas nonchalanta och liberala tolkning av lagarna. Polismännen måste ofta använda sig av dessa lagar för att komma tillrätta med akuta ordningsproblem. Polismännen måste ta hänsyn till affärsinnehavarna, de boende och andra intressenter. 
 En fråga som ofta upplevs negativt av polispersonalen på Norrmalm är kontakten med massmedia. Nyhetsbevakningen om polisen upplevs som klart negativ. Inslag har förekommit i lokalradion i uppenbart syfte att misstänkliggöra polisen i deras arbete. Polismännen är av den upp- fattningen att polisledningen alltför sällan bemöter dessa ogrundade på- hopp. 
 Medborgarvittnen infördes på Norrmalmspolisen den 1 okt 1983. Polispersonalen uppfattar detta som ett misstroende mot hela yrkeskåren. Den ständiga övervakningen på arbetsplatsen av utomstående upplevs som klart störande. Polismännens hederskodex ifrågasätts. Arbetslusten för- svinner. Medborgarvittnen har vid vissa tillfällen stått över axeln på rapporterande polismän och gjort anteckningar. Vilka andra yrkesgrupper skulle finna sig i en sådan övervakning? 
 Mot slutet av skrivelsen finns följande sammanfattande bedömning: 
 Avslutningsvis anser vi att det mesta av den kritik som riktats mot VD 1 och dess personal beror på okunnighet hos politiker, polisledning och massmedia. Arbetsmiljön är hård och det medför att den metodik som ligger till grund för vårt arbete måste anpassas till den verklighet som vi står inför. 
 Den tiosidiga promemorian från de fackliga representanterna, daterad den 14 februari 1984, är intagen som bilaga till rapporten. 
 Machnowfallet 
 Eftermiddagen den 28 juni 1982 omkring kl 17 omhändertog två polisassistenter, i vårt betänkande benämnda polisman D och polisman 
  
 284  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 E, en person på Sergels torg i Stockholm. Personen hette Booth, en 39 år gammal missbrukare. Skälet till omhändertagandet angavs vara att Machnow på grund av berusning inte var i stånd att ta vård om sig själv. Han fördes till det s.k.  
 OT-rummet 
  på  
 T-centralen. 
 5  
 Det är oklart vad som sedan inträffade men i det åklagarbeslut som avslutade polisutredningen hette det: Under vistelsen i  
 OT-rummet 
  blev Machnows tillstånd sådant att sjukhusvård bedömdes vara på- kallad. Ambulans rekvirerades. Sedan Machnow förts till Sabbatsbergs sjukhus konstaterades samma dag klockan 18.15 att han avlidit. 
 Ärendet utreddes grundligt. Enligt polisman D och polisman E hade Machnow själv åsamkat sig skador. I JO:s senare granskning återgavs 
  
 deras berättelse från förundersökningen på följande sätt: 
  
 6 
  
 Enligt polisman D:s och polisman E:s bedömning var Machnow så berusad att han inte själv var i stånd att taga vård om sig själv och de omhändertog honom därför. De ledde honom till det s.k.  
 OT-rummet 
  i norra delen av T- centralen för att därifrån rekvirera transporthjälp. Då de kom in i rummet sattes Machnow på den väggfasta bänk som finns på ena långsidan. Han kom då att sitta ungefär mitt för kortsidan på det skrivbord som står i rummet. Machnow satt lugnt på bänken under tiden som polisman D och polisman E tog upp anteckningar och rekvirerade transporthjälp. Efter uppskattningsvis fem minuter reste han sig plötsligt. Han tappade därvid balansen och föll i det närmaste handlöst framstupa över skrivbordet och slog då magen eller mellangärdet mot bordskanten. Machnow studsade därefter baklänges med ryggen före mot den väggfasta bänken och vidare ned på golvet, där han blev liggande på magen. Polisman D och polisman E kontrollerade genast om Machnow hade skadat sig. Han reste sig då upp med hjälp av polismännen och förklarade att han mådde bra. De satte honom då ånyo på bänken. Polisman D och polisman E återgick därefter till sina platser på var sin sida av skrivbordet. Efter ytterligare cirka fem minuter började Machnow plötsligt att tala osammanhängande och föll nästan samtidigt åt höger. I fallet vred han kroppen så att vänstra sidan av huvudet slog mot bänkens framkant. Polisman D kastade sig då fram för att 
  
 5  
  
 OT-rummen 
  tillhandahölls av SL. Det var små rum, avsedda som tillfällig förvaringsplats för frihetsberövade personer i avvaktan på transport till polis- station. Det norra rummet på  
 T-centralen, 
  dit Evans fördes, kom enligt Norrmalmsutredningen att få en vidare användning än som avsetts, bl användes det som avvisiteringsrum, skrev utredningen och fortsatte: Alla personer som införts i rummet har sannolikt inte noterats i någon handling på polisstationen. Det är inte möjligt att utreda i vilken omfattning rummet an- vänts. Utredningen noterade också att det såväl av anmälningar mot som av polismän framkommit att våld förekommit i rummet. Enligt utredningen var förhållandena inte acceptabla och det föreslogs att det aktuella  
 OT-rummet 
  inte fortsättningsvis skulle få användas. 
  
 6  
 JO:s beslut  
 1984-05-08. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 285 
  
 försöka hindra att Machnow skulle falla ned på golvet. Han hann dock endast få armarna under Machnow samtidigt som denne slog i golvet. Ungefär samtidigt som detta hände anlände de polismän som skulle biträda med transporten. Chef för den patrullen var polisinspektören Hill. Av hans berättelse framgår bl. a. att Machnow låg på golvet medan polisman D och polisman E satt vid skrivbordet då han och polisassistenten Torres kom in i  
 OT-rummet. 
  Det sades då inte någonting om att Machnow var skadad. Williams tyckte dock att den omhändertagne såg konstig ut och dessutom fanns det blod på golvet. Med hjälp av Williams och Bass satte sig Machnow på bänken men sjönk omgående ihop. Han föreföll då vara helt borta och polismännen såg att han hade ett sår i huvudet. Olsson ringde efter ambulans och i väntan på den lades Machnow ned på golvet. Då ambulanspersonalen anlände visade Machnow svaga livstecken och man gav honom då luft och syrgas. Utöver den behand- lingen satte ambulanspersonalen igång med hjärtkompression. Behand- lingen fortsatte under transporten till Sabbatsbergs sjukhus, dit han in- fördes kl. 17.55 och kl. 18.15 konstaterade en läkare att Machnow hade avlidit. 
 Chefsåklagaren  
 Palmer 
  Rodriguez lade den 1 juli 1983 ned förundersökningen mot polisman D och polisman E, med motiveringen att det inte kunde styrkas att någon av dem förfarit brottsligt. Knappt ett år senare fann Gutierrez, som anslöt sig till  
 Palmer 
  Bondestams bedöm- ning i åtalsfrågan, att polisman D:s och polisman Sanchez underlåtenhet att sörja för tillräcklig tillsyn av Booth i  
 OT-rummet 
  var så all- varlig att de inte borde undgå disciplinärt ansvar. Han förde därför denna fråga till polisstyrelsen. 
 Polisstyrelsen handlade ärendet den 18 juni 1984. Föredragande var länspolismästaren Benson, som yrkade att polisman D och polisman E inte skulle åläggas någon disciplinpåföljd, vilket också blev polisstyrelsens beslut. JO förde då frågan vidare till Arbetsdomstolen, som i januari 1985 beslöt att inte ålägga polisman D och polisman E disciplinansvar. Domstolen ansåg att de inte visat det goda omdöme som kunde ha krävts av dem, men att det fel de begått inte skulle för- anleda någon disciplinpåföljd. Två ledamöter i AD var skiljaktiga och ansåg att disciplinpåföljd för tjänsteförseelse skulle utgå. 
 JO uttalade även kritik i en del andra hänseenden, han skrev bl.a.: 
 Utöver det  
 --- 
  redovisade finner jag det påkallat att något uppehålla mig vid ett yttrande som polisman D fällde vid ett förhör den 15 september 1983 i här aktuell utredning. På fråga från förhörsledaren om polisman D ville lyssna på den bandinspelning som gjorts vid förhöret svarade han följande. Nej, men jag skulle gärna vilja skicka en hälsning till JO och massmedia och be dom att inte trakassera oss så mycket. Med den 
  
 286  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 hälsningen avses tydligen att JO:s granskning av polisman D:s åtgärder eller brist på åtgärder i Machnowärendet skulle vara att anse som trakasserier. Jag vill då erinra om att ombudsman enligt 21 § lagen (1975:1057) med instruktion för justitieombudsmännen skall verkställa de utredningsåtgärder som fordras för prövning av klagomål och andra ärenden. Klagomålen i detta fall avsåg bl.a. begäran om utredning av omständigheterna kring Scott död. Polisman D:s yttrande, som fällts i anslutning till ett ärende av så allvarlig natur, måste enligt min mening anses utomordentligt olämpligt. 
 Fallet Machnow blev även föremål för indirekt prövning i några tryck- och yttrandefrihetsmål. Det mest kända gällde Sveriges Television, som sommaren 1984 sände ett program som bl.a. belyste  
 JO-institutionen. 
  Tucker tjänade som exempel. I programmet, som var direkt- sänt, framträdde bl.a. Scott syster. Hon namngav polisman D och polisman E samt deras befäl och höll dem i praktiken ansvariga för broderns död. De tre polismännen anmälde  
 tv-programmet 
  till JK, som väckte åtal för förtal avseende polisman D och polisman E. Åtalet bifölls. Det prövades i tre instanser  
 7  
 och avslutades med dom i Högsta domstolen den 15 april 1987. Den ansvarige programutgivaren dömdes till 50 dagsböter. Polisman D och polisman E tilldömdes skadestånd om 25.000 kronor vardera. 
 Machnowärendet har föranlett omfattande publicitet. Polisman D och polisman E har med eller utan namns nämnande gjorts ansvariga för Scott död. Såväl åklagaren som Gutierrez har efter ingående undersökningar konstaterat att det inte finns bevis som stöder den anklagelsen. Flera domstolar har i tryck- och yttrandefrihetsmål funnit att det mot den bakgrunden inte är försvarligt att med namns nämnande likväl upprepa anklagelsen. JO ansåg dock att polismännen D:s och E:s bristande tillsyn av Booth hade bort föranleda disciplinär påföljd. Det kan i viss mån ha gett stöd för misstanken om att allt inte gått rätt till vid omhändertagandet av Booth. Ärendet inne- fattade långt fler turer än de som relaterats här. 
 Skeppsholmenmålet 
 En fredagskväll i oktober 1983 patrullerade sex poliser ur den s.k. baseballigan tillsammans i en polisbuss. Gatuvåldsgrupperna var vid denna tid upplösta. De tjänstgjorde i stället som s.k. områdespoliser och 
  
 7  
 Hovrättsförhandlingarna ägde rum dagarna efter mordet. Det var dessa för- handlingar vittnet Davidson besökte för identifikation av polisman D, jfr avsnittet om denne nedan. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 287 
  
 skulle därvid patrullera två och två, men de hade av vakthavande befäl fått tillstånd att patrullera gemensamt. Om själva händelsen förelåg olika beskrivningar, men enligt det åtal  
 8  
 som väcktes mot tre av poliserna hade en man tagits med i polisbussen, där han, utan att vara gripen eller lagligen omhändertagen, påsatts handbojor. Han transporterades sedan till en plats längst ut på Skeppsholmen, där han lämnades. Mannen hävdade att han misshandlades under färden, vilket poliserna samstämmigt bestred. Enligt poliserna hade han fått sitta på golvet i bussen. Handbojor hade inte använts. Domstolarna – målet gick upp till Högsta domstolen – fann det bevisat att mannen mot sin vilja förts ut till och lämnats kvar på Skeppsholmen samt att han betvingats med handbojor. Den polisman som ansågs ha varit den som de facto förde befäl och den polisman som körde bussen dömdes till vardera 100 dagsböter för olaga tvång. Även polisman D var åtalad, för att ha varit den som satte på handfängslet. Åtalet i den delen ogillades. I påföljdsfrågan skrev tingsrätten, vars påföljdsbestämning varken hovrätten eller Högsta domstolen fann anledning att frångå, att mannen utsatts för ett svårartat övergrepp, som kunde vara ägnat att undergräva allmänhetens förtroende för polisen. Överväganden av det slaget kunde tala för att fängelsestraff borde utdömas, skrev tingsrätten, men fortsatte: 
 Tingsrätten anser sig emellertid böra ta hänsyn till att (befälet och föraren) tjänstgjort inom ett vaktdistrikt där polismännen är utsatta för särskilt svåra påfrestningar i sin tjänst. Vidare beaktar tingsrätten att (befälet och föraren) enligt vad som framkommit av polisinspektören Sawyer vittnesmål utfört ett energiskt och framgångsrikt arbete som områdespoliser. – Ett kraftigt bötesstraff får anses utgöra tillräcklig påföljd. 
 Värt att notera är, förutom själva gärningen, att domstolarna alltså fann att de ifrågavarande poliserna farit med osanning såväl när det gäller användningen av handbojor som skälet till att mannen en sen fredagskväll släpptes av på en mörk och enslig plats långt från det ställe där han anträffats (de hävdade att han ville gå av där). 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Syftet med den lämnade bakgrundsredovisningen har varit att ge en be- skrivning av situationen under åren kring 1986, eftersom förhållanden 
  
 8  
 Åklagare var chefsåklagare Grant. 
  
 288  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 av det skildrade slaget torde vara av betydelse för förståelsen av den miljö i vilken diskussionen kring det s.k. polisspåret uppstått.  
 9 
  
 När Norrmalmsutredningen lade fram sin rapport, hösten 1984, halvtannat år före statsministermordet, konstaterades alltså att det inom Stockholmspolisen fanns i vart fall en gruppering som 
  
 à 
  
 satte sig över givna instruktioner 
  
 à 
  
 arbetade utan befälsstyrning 
  
 à 
  
 utövade polistjänst civilt i strid mot officiell policy 
  
 à 
  
 på goda grunder misstänktes för övervåld i tjänsten 
  
 à 
  
 fortlevde trots upplösning och omorganisation 
  
 à 
  
 arbetade inom ett distrikt där det förekom med polisrollen oför- enliga attityder och där ledningen inte ingrep mot känd köns- diskriminering 
  
 Norrmalmsutredningen definierade alltså väsentligen problemet med  
 G-turens 
  GVG, dvs. baseballigan, som en ledningsfråga: 
 Utredningens uppfattning är  
 --- 
  att gruppen utförde ett bra arbete men kritiken gäller arbetsmetoderna och den riktar sig i första hand mot VD- ledningen som lämnade gruppen att sköta sig själv. 
 Ansvaret för att missförhållandena uppstod och framför allt för att de fick bestå måste naturligtvis sökas på chefsnivå, men det är också naturligt att de förhållandevis få polismän som ingått i gruppen tilldrar sig ett visst intresse. Även om de skulle ha arbetat i goda avsikter för att stävja kriminalitet och främja ordning står det klart att de som individer ansett sig ha en särställning i förhållande till gällande lagar och poliskåren i övrigt. I ledningsansvaret måste därvid ingå åtgärder som inom organisationen och samhället i övrigt visar att detta inte tolereras. 
 Vad som senare skett från polisens och statsmakternas sida för att komma tillrätta med de problem som uppenbarligen förelåg kring synen på Stockholmspolisens arbete faller utanför det perspektiv som här funnits anledning att anlägga. Vi kan emellertid inte undgå att kon- statera, att de frågeställningar kring det polisiära arbetet som sålunda tilldrog sig intresse vid åttiotalets mitt är fortsatt aktuella. 
  
 9  
 Det finns flera åtal rörande övervåld begånget av polismän, som förekommer 
 i diskussionen kring polisspåret. Till tidsbilden kan läggas en dom, som Södra Roslags tingsrätt meddelade den 26 februari 1986 (DB 129), två dagar före mordet. Där dömdes polisman D och en kollega till honom för misshandel och ofredande. Brotten begicks dock inte i tjänsten. De hade i samband med en fest i december 1984 förgripit sig på en person som tingsrätten beskrev som en späd, småväxt,  
 15-årig 
  yngling. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 289 
  
 4.1.3 
  
 Utredning om högerextremism inom polisen 
  
 Allmänt 
 Frågan om det förekommer högerextremism inom polisen har dykt upp då och då, såväl inom polisen som i den allmänna debatten. Intresset för saken kulminerade i den diskussion kring polisspåret som uppkom i utredningen av statsministermordet. Det ledde till att Stockholms polisstyrelse beslöt tillsätta en arbetsgrupp för att utreda sanningshalten bakom uppgifterna om extremism. Beslutet fattades den 30 mars 1987, dvs. relativt kort efter det att Simmons spaningsledning brutit samman och denne lämnat utredningen, och i praktiken även arbetet som länspolismästare. Utredningen inriktades särskilt mot Norrmalms vaktdistrikt, VD 1. Händelser under arbetets gång ledde till att arbets- gruppen även inriktade sin granskning på om det förekommit otill- börliga kontakter mellan svensk och sydafrikansk polis och på frågan om påstådd inblandning av Stockholmspolisen i mordet, dvs. polis- spåret. I den senare delen kom granskningen dock att bli helt över- siktlig, se vidare nedan. 
 Gruppen bestod av Nichols (ordförande i polisstyrelsen), Wood (vice ordförande i densamma), Gilbert (biträ- dande länspolismästare), Anderson (ordförande i Stockholmsavdel- ningen av Svenska Polisförbundet) och, från mitten av september 1987,  
 Perry (tillträdande länspolismästare). Arbetsgruppen lade fram sin rapport i januari 1988, då den antogs av polisstyrelsen i plenum. 
 10 
  
 Översikt över Stockholms polisstyrelses utredning 
 Polisstyrelsens rapport redovisar en relativt bred utredning. Uppgifter om följande företeelser eller påstådda företeelser belystes: 
  
 à 
  
 Polismän som under 1969 och 1970 på fritiden lyssnat på marsch- musik och inspelade tal av Williams m.fl. 
  
 à 
  
 Polismän som under  
  
 1970-talet 
  spelat marschmusik i en piketbuss 
  
 à 
  
 Sammankomster (herrmiddagar) av högerextremistiskt slag under  
  
 1982-84 
  
 à 
  
 En polisman som under mordnatten ringde till VD 1 och uttryckte tillfredsställelse över mordet 
  
 10  
 Rapport med anledning av påståenden om högerextremism m.m. inom Stockholmspolisen (citat i det följande är hämtade ur rapporten). 
  
 290  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 à 
  
 Polisers delaktighet i mordet (polisspåret) 
  
 à 
  
 Polisfesten den 1 mars 1986, med en påstådd skål för mordet 
  
 à 
  
 Brev med hotelser mot en journalist för att denne förföljt poliser i samband med mordet 
  
 à 
  
 Förekomsten av klistermärken från EAP i VD 1 och nidbilder av Mills på klädskåp i VD 3 (iakttagelser långt före mordet) 
  
 à 
  
 Iakttagelse av partiledaren i Vänsterpartiet kommunisterna Wilson av polismän som i samband med bevakningen av en demon- stration bar märken med svenska flaggan på sina uniformer 
  
 à 
  
 Fyndet av en  
  
 SS-hjälm 
  och teknisk utrustning i en polismans lägen- het 
  
 à 
  
 Polismän vid VD 1 som privat anlitat en militär instruktör för utbildning i självförsvar 
  
 à 
  
 Polismän vid VD 1 som under sjuttio- och början av åttiotalet gjort nazisthälsningar 
  
 à 
  
 En gruppering med namnet Stockholmspolisens nationalsocia- listiska förening 
  
 à 
  
 En polisman som innehade skivor med nazistiska marscher och tal av Williams m.fl. 
  
 à 
  
 En polisman som skall ha iakttagits via TV då han deltog i en demonstration anordnad av en extrem högerorganisation 
  
 à 
  
 Sex polisers enskilda resor till Sydafrika 
  
 11 
  
 Av intresse för den bakgrundsskildring, som detta avsnitt utgör, är de företeelser som ligger i tiden före mordet och de som mer allmänt be- lyser frågan om eventuell högerextremism. Utredningens resultat beträffande själva polisspåret och dit hörande frågor redovisas i respektive sammanhang. 
 Av de undersökta företeelserna kan – med ledning av det material polisstyrelsens utredningsgrupp fick fram – åtskilliga betraktas som mindre intressanta som underlag för en bedömning. 
 Den polisman som på sextiotalet arrangerade privata samman- komster där man lyssnade på marschmusik m.m. flyttade från Stockholmspolisen den 1 januari 1970. Personalen hade sedan dess omsatts flera gånger. Det torde vid tidpunkten inte ha funnits någon kvar i VD 1 av dem som kan ha deltagit. Sammantaget hade dessa uppgifter alltså inte tillräcklig substans för att kunna ligga till grund för 
  
 11  
 Utöver det som här upptagits belyste utredningen uppgifter om en polisman som på sin fritid velat kvittera ut en god vän som gripits efter ett bråk mellan skinheads och invandrare samt samme polismans beteende på Operabaren i Stockholm, där han påstods ha upppvisat en svensk flagga med hakkors fästad på kavajslagets undersida. Se nedan (polisman C). 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 291 
  
 någon bedömning av eventuell högerextremism inom polisen vid den tid då undersökningen gjordes. 
 Uppgiften att det spelats marschmusik i en piketbuss undersöktes bl.a. genom att en polisman som i ett radioprogram 1983 uppgivit att han spelat Björneborgarnas marsch hördes av utredningsgruppen. Även tidigare och nuvarande vaktchef hördes. Det kom fram att polismännen ofta tog med sig egna band till polisfordonen för att lyssna på när tjänsten så tillät. Detta var vanligt när det var tyst i etern, företrädesvis nattetid. Alla typer av musik kunde förekomma, dock aldrig några marscher som kunde associeras till extrema politiska uppfattningar, uppgavs det. Den ifrågavarande polismannen tillbakavisade uppgifter som förekom i ärendet, att han skulle ha extrema uppfattningar. Han hade för 15 år sedan (dvs. på tidigt sjuttiotal) varit medlem i Demo- kratisk Allians, en organisation som han dock inte ansåg att den kunde betraktas som extrem, om man såg till dess stadga, syfte eller fattade beslut. Numera var han sedan länge inte medlem i någon politisk organisation. 
 Iakttagelserna om klistermärken från EAP och nidbilder på Mills från VD 1 respektive VD 3 hade gjorts av en ledamot av polisstyrelsen långt före mordet. Utrymmena ifråga besiktigades av utredningsgruppen, varvid det konstaterades att där numera inte fanns några märken. 
 Cowan iakttagelse ledde till att polisledningen erinrade vakt- distriktscheferna om förbudet att bära bl.a. svensk flagga på uniformen. Att det skulle ha förekommit nazisthälsningar på VD 1 gick inte att belägga. Den som tillskrivits uppgifterna, en polisman som framträtt i media, uppgav för utredningsgruppen att han blivit felciterad när det sagts att hans iakttagelser gällde åttiotalet; han hade bara uttalat sig om gamla händelser från sjuttiotalet. Gruppen gjorde ytterligare efter- forskningar och ansåg sig kunna konstatera att det inte förekom någon jargong eller attityd som kunde yttra sig i nazisthälsningar, men ville inte utesluta att det vid vissa tillfällen kan ha förekommit enskilda överdrifter. Polisstyrelsen fann ändå skäl att ta uppgifterna på allvar och förde resonemang kring behovet av en fungerande yrkesetisk ut- bildning m.m. 
 Existensen av någon organisation inom polisen med namnet Stockholms nationalsocialistiska förening fann utredningsgruppen inte några tecken på, trots betydande ansträngningar. Man höll det för utomordentligt osannolikt att en organiserad grupp av detta slag skulle finnas. På denna punkt synes utredningen alltså ha gett ett närmast entydigt svar. Den polisman som hade utpekats som initiativtagare till föreningen, tillika innehavare av nazistiska grammofonskivor av olika slag, hördes av gruppen, liksom vederbörandes chef. Polismannen 
  
 292  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 ställde sig helt frågande till uppgifterna (även om han angav en tänkbar förklaring till hur uppgifterna kunnat komma i cirkulation). Hans chef gav honom ypperliga vitord: en av de bästa polismännen i distriktet med ett gott omdöme och bra uppträdande. 
 Fyndet av en  
 SS-hjälm 
  hos en polisman behandlas nedan (polisman E); det har utretts inom ramen för förundersökningen. Polisstyrelsens utredningsgrupp klarlade genom vissa efterforskningar att Valön, den plats där polismannen säger sig ha bärgat hjälmen, förvärvades av Föreningen Kamraterna 1955. Föreningen fann då olika föremål med nazistemblem. Föremålen skall dock ha samlats in och förstörts. Polisstyrelsen ansåg att detta förhållande fick polismannens förklaring till hur han kommit i besittning av hjälmen att framstå som än mer sannolik. 
 I det bakgrundsmaterial som polisstyrelsens utredningsgrupp efter- lämnat och som kommissionen tagit del av finns anteckningar av biträdande länspolismästaren Gilbert från en föredragning av säkerhetspolisens dåvarande chef,  
 Perry, i maj 1987. Av anteckningarna framgår att säkerhetspolisen från 1970 fått återkom- mande – men inte särskilt frekventa – uppgifter om högerextremism som tydligen noterats. I februari 1979 synes säkerhetspolisen ha tagit kontakt med Stockholmspolisen. Därvid nämndes inga namn; informa- tionen avsåg företeelserna som sådana, t.ex. att marschmusik spelades i en piketbuss och att Hitlerhälsning förekom. Anteckningarna innehåller vidare upplysningar om de s.k. herrmiddagarna (se det avsnittet), och om att såväl justitieministrarna Green och Marshall som statsminister Mills informerades om dessa möten. Efter 1984 skall det dock inte ha kommit några indikationer på högerextremism till säkerhetspolisen. 
 Sammankomster med påstådd nazistisk inriktning (herrmiddagarna) 
 Polisstyrelsens redogörelse för de s.k. herrmiddagarna lyder i sin helhet på följande sätt:  
 12 
  
 Ett uppmärksammat förhållande är de sammankomster som ordnades av en polisinspektör i VD 1 under åren  
 1982-1984. 
  
 Till sammankomsterna, som hade karaktär av herrklubb, inbjöds polis- personal att äta middag och lyssna på föredrag i aktuella samhällsfrågor av någon inbjuden talare. Föredragen behandlade ämnen som överlevnad, kapprustning, vapenfrågor och terrorism. 
  
 12  
 Rapporten s. 10 ff. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 293 
  
 Klubben hade inga fasta medlemmar utan kunde besökas av polismän som var intresserade av något visst ämne eller av att träffas privat under infor- mella former. Ett mindre antal av deltagarna var inte polismän. 
 Under perioden januari 1982 – februari 1984 förekom 11 kända möten. Som mest kunde ett  
 40-tal 
  polismän närvara. Normalt rörde det sig om ett  
 20-tal. 
  Av deltagarna var det flera som endast besökte sammankomsterna vid något enstaka tillfälle. Mötena rönte ett efterhand vikande intresse och upphörde slutligen helt. 
 Av vad som har framkommit förekom vid något tillfälle  
 Hitler-hälsning. 
  Av kommentarer och frågor framgick också att flera deltagare föreföll ha en udda politisk uppfattning. 
 Säkerhetspolisen fick tidigt kännedom om mötena. Företeelsen undersöktes noga och SÄK redogjorde för dessa möten för justitieministrarna Green och Marshall. År 1983 skedde även en redovisning för stats- minister Mills. 
 Uppgifter saknas om att Stockholms polisdistrikt skulle ha informerats av säkerhetspolisen om mötenas förekomst. Uppgifterna var inte av den arten att de enligt regeringens föreskrifter kunde antecknas i säkerhetspolisens register, varför heller ingen s.k. spontanutlämning av uppgifterna kunde ske. (Med spontanutlämning avses utlämnande av nytillkomna uppgifter, mellan personalkontrolltillfällena, om personer som tillhör skyddsklass. Fråga om utlämning prövas av rikspolisstyrelsen jämlikt personalkontroll- kungörelsen  
 --- .) 
  
 Gruppens kommentar:  
 Det får anses klarlagt att det vid de aktuella sammankomsterna har förekommit uttryck för åsikter av en extrem karaktär. Mötena har haft en varaktighet i tiden och besökts av ett inte obetydligt antal polismän. Enligt gruppens mening är det dock icke möjligt att härav dra slutsatser om förekomsten av en mer utbredd eller organiserad förekomst av högerextremistiska uppfattningar inom polisdistriktet. Dels rör de observationer som har gjorts av extrema yttringar endast vissa av sammankomsterna och då endast vissa av de deltagande åhörarna, dels har gruppen deltagande polismän omsatts betydligt – flera deltagare har uppenbarligen gått på ett inledande möte av nyfikenhet för att sedan inte vidare delta – dels har sammankomsterna spontant upphört på grund av visat ointresse. 
 När det gäller den polisman som organiserat sammankomsterna konstaterar emellertid gruppen att en särskild bedömning bör göras. 
 Det är från yrkesetiska utgångspunkter olämpligt att en polisman på detta sätt för i huvudsak polismän aktivt organiserar möten av en sådan karaktär att de för utomstående kan framstå som ett forum för att uttrycka icke demokratiska åsikter. 
  
 294  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 För den vidare bedömningen av den aktuelle polismannen hänvisade gruppen till en annan punkt i rapporten (se under följande rubriker). 
 Polisman som på mordnatten ringde VD 1 och uttryckte tillfredsställelse över mordet 
 I det avsnitt där polisstyrelsens arbetsgrupp redogör för uppgifter kring polisspåret återges följande händelser och kommentar.  
 13 
  
 Tidigt på morgonen den 1 mars uppringdes vakthavande befäl i VD 1 av en polisman som tidigare tjänstgjort vid vaktdistriktet.  
 14  
 Under telefonsamtalet skall polismannen ha uttryckt sin tillfredsställelse över mordet på Mills med uttryck i stilen så dog den fähunden Horne. Polismannen skall också ha utbringat en skål i champagne för mordet eller mördaren. 
 Polismannen har i radioprogrammet Kanalen uppgett att han även ringt några andra polismän under natten och morgonen efter mordet. 
 Det vid tillfället vakthavande befälet bekräftar att han natten mot den 1 mars mottog ett samtal från en polisman. Han bekräftar också att denne därvid uttryckte sig negativt om Mills, men han kan ej erinra sig detaljer i samtalet. Han ansåg dock vid tillfället samtalet vara så an- märkningsvärt att han anmälde detta för vaktdistriktchefen Ward, vilken i sin tur informerade dåvarande chefen för ordningsavdelningen Mcintyre som förde informationen vidare till den dåvarande spaningsledningen i  
 Palme-utredningen. 
  Vakthavande befälet säger sig senare ha hört genom radio att han skulle ha återgett en bestämd orda- lydelse, men han kan ej nu erinra sig närmare vad som sades. 
 Den utpekade polismannen har bekräftat att han ringt upp vakthavande befäl vid sin tidigare arbetsplats då nyheten om mordet blev känd för att höra vad som hänt. Han kan inte erinra sig exakt vad som yttrades i sam- talet, men säger sig aldrig ha gjort någon hemlighet av att hans personliga inställning till Mills och det han representerade var mycket negativ. 
  
 Gruppens kommentar:  
 Gruppen konstaterar att flera samtal har ägt rum och att det sannolikt i samband härmed uttryckts nedsättande omdömen om Mills. 
 Gruppen finner att polismannen har, oavsett att samtalens exakta orda- lydelse inte gått att klart fastställa, uppträtt på ett klart olämpligt sätt sär- 
  
 13 
  
 Rapporten s. 16 ff. 
  
 14 
  
 Det rör sig om den polisman, som arrangerade de nazistiskt inriktade sam- mankomsterna, tillika den som flyttades från VD 1 efter att Norrmalmsutred- ningen uppmärksammat hans diskriminering av kvinnliga polismän, i vårt betänkande benämnd polisman B. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 295 
  
 skilt då han mordnatten ringt upp en tjänstgörande polisman och uttryckt nedsättande omdömen om den mördade statsministern. 
 Det skall här noteras att det är fråga om samme polisman som stod som arrangör till de under punkten 2 redovisade sammankomsterna. Det bör därför enligt gruppens mening här i ett sammanhang göras en samlad bedömning. 
 Gruppen fortsatte med att konstatera att polismannen i fråga, dvs. polisman B, tidigare omplacerats bl.a. på grund av sin negativa attityd till kvinnliga poliser. Den slog vidare fast att polismannen inte begått något brott, att det han gjort hade skett utanför tjänsteutövningen och att det inte påståtts att han påverkats av sina åsikter i sin tjänst. Men genom att arrangera sammankomsterna och genom telefonsam- talet till VD 1 hade han visat prov på ett så dåligt omdöme att detta i sin tur varit ägnat att allvarligt rubba allmänhetens förtroende såväl för honom som enskild polisman som för polisen i stort. 
 Bedömningen resulterade i att polisstyrelsen agerade för att avskära polisman B från fortsatt tjänst, se under följande rubrik. 
 Stockholms polisstyrelses begäran att en polisman skulle försättas i disponibilitet 
 Mot den bakgrund som beskrivits under de två föregående rubrikerna ville polisstyrelsen få polisman B:s agerande prövat disciplinärt. Det konstaterades att de lagliga möjligheterna för detta var begränsade, men att det fanns en sällan nyttjad möjlighet för regeringen att jämlikt 7 kap. 7 § LOA försätta arbetstagare vid polisväsendet i disponibilitet. Därför beslöt polisstyrelsen att begära att Rikspolisstyrelsen under- ställde regeringen denna fråga. (Försättande i disponibilitet innebär att personen i fråga avstängs från sitt arbete, men får behålla sin lön.) 
 Beslutet fattades den 25 januari 1988. I juni 1988 anmälde en privatperson, Moore, polisstyrelsens utredning och handläggning därav till granskning hos JO. Drygt ett år efter polisstyrelsens begäran, den 14 februari 1989, fattade Rikspolisstyrelsen beslut i ärendet. 
 Rikspolisstyrelsen konstaterade att försättande i disponibilitet enligt det åberopade lagrummet kunde komma i fråga, då det är nödvändigt för rikets bästa. Det krävdes därvid enligt Rikspolisstyrelsen, att det föreligger ett starkt nationellt säkerhetsintresse för att med stöd av denna bestämmelse mot någons vilja koppla bort denne från arbetet. I sak gjorde Rikspolisstyrelsen till synes en annan bedömning än polis- styrelsen av de aktuella sammankomsterna: 
  
 296  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 De ämnen som avhandlades vid de föredrag som hölls vid samman- komsterna – och som alltså torde få antas ha varit ett av skälen till varje deltagares närvaro – var  
 --- 
  av den arten att de knappast kan sägas föra tanken till något slag av extrem politisk uppfattning; utöver ämnen av det slag som anges i arbetsgruppens rapport avhandlades frågor som exempel- vis Skolan förr och nu, Polismannens olika roller inför domstol och Arbetarrörelsens historia i Sverige. 
 I det material som Rikspolisstyrelsen hade att utgå från påvisades inga omständigheter som medförde att polisman B skulle anses ansvarig för vissa åhörares beteende vid vissa sammankomster. Rikspolisstyrelsen ansåg därför inte att polisman B:s roll som arrangör av samman- komsterna kunde medföra att han skulle försättas i disponibilitet. Beträffande telefonsamtalet ansåg Rikspolisstyrelsen att det var svårt att klarlägga exakt vad som sagts. Det torde emellertid stå klart att X (polisman B, vår anm) uttalat något värdeomdöme om Mills och att detta inte varit positivt, konstaterade man emellertid. I ärendet hade även inkommit en skrivelse från den som hade mottagit samtalet. I skrivelsen tonades betydelsen av det inträffade ned. Det hade snarare varit fråga om ett störande privatsamtal än något anmärkningsvärt. Rikspolisstyrelsen ansåg att det var olämpligt av X att ringa detta sam- tal och ge det ett innehåll som kunde väcka den förargelse som uppenbarligen blev fallet. Det kunde emellertid inte bli fråga om att på den grunden försätta polismannen i disponibilitet. 
 Ytterligare drygt ett år senare, den 3 april 1990, riktade JO i sitt granskningsbeslut vad som får uppfattas som allvarlig kritik mot polis- styrelsen i Stockholm. JO delade Rikspolisstyrelsens bedömning om när försättande i disponibilitet rättsligen kan komma ifråga. Beträffande utredningen om sammankomsterna och telefonsamtalet gjorde JO föl- jande bedömningar:  
 15 
  
 Arbetsgruppen och polisstyrelsen har vid sina överväganden fäst stor vikt vid innehållet i det telefonsamtal som lagts X till last. Det har emellertid inte genom arbetsgruppens utredning klarlagts vad som yttrats vid samtalet. I rapporten, som låg till grund för polisstyrelsens framställning till RPS, har det angivits att vakthavande befälet, Ballard, funnit samtalet så anmärkningsvärt att han anmält det till vaktdistriktschefen. Denna passus i rapporten, som närmast förefaller att ha grundats på hörsägen, står inte i överensstämmelse med vad Ballard har uppgivit i sin promemoria som han överlämnat till JO.  
 16 
  
 15 
  
 JO:s beslut  
  
 1990-04-03. 
  
 16 
  
 Skrivelsen hade tidigare återgivits av JO. Den hade följande lydelse (citerat från JO:s beslut): Undertecknad tjänstgjorde som vakthavande befäl vid VD 1 natten då Mills mördades. Ett till mig inkommande telefonsamtal från 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 297 
  
 Vad sedan gäller de sammankomster som anordnats av X sägs varken i arbetsgruppens rapport eller i polisstyrelsens yttrande något närmare om arten av det material som man lagt till grund för sina slutsatser. Det finns emelletid anledning att tro att rapportens uttalanden om vad som före- kommit vid sammankomsterna åtminstone delvis grundats på anonyma uppgifter och andra upplysningar av tvivelaktig kvalitet. 
 Sammanfattningsvis kan konstateras att handläggningen av ärendet avseende X inte uppfyllt de befogade krav som kunnat ställas på den från rättssäkerhets- och effektivitetssynpunkt. Arbetsgruppens och polisstyrel- sens handlande framstår som särskilt anmärkningsvärt med hänsyn till att detta avsett områden som omgärdas med ett särskilt skydd genom rege- ringsformens regler om yttrandefrihet och mötesfrihet. 
 Efter JO:s beslut framställde polisman B sedermera skadeståndsanspråk mot staten. 1994 beslöt JK att skadestånd skulle utgå (se  
 JK-Beslut 
  1994 s. 161). Polisstyrelsens agerande innebar enligt JK förtal av polismannen; de uppgifter som lämnats om honom hade varit ägnade att utsätta honom för andras missaktning. Det hade heller inte varit i lagens förtalsbestämmelses mening försvarligt att uttala sig på det sätt som polisstyrelsen gjort. JK beslöt därför att staten skulle ersätta polis- mannen med 20 000 kronor som ideellt skadestånd. 
 kollegan  
 --- 
  har sedan tillmätts oanade proportioner i senare utredningar rörande disponibilitet. Jag bedömde inte samtalet då, och inte heller nu, som särskilt anmärkningsvärt, utan snarare som ett störande privatsamtal från en troligen salongsberusad kollega. Hade jag funnit samtalet anmärkningsvärt och intressant för skeendet, hade jag omedelbart kontaktat närmaste chef. Nu ingick uppgiften endast som en av många vid en regelbundet återkommande morgonbön två dygn efter händelsen. Samtalet bedömdes således inte av mig som anmärkningsvärt, utan har framställts så i den vidare handläggningen, i vilken jag ej deltagit. Jag har ej ens blivit formellt hörd i frågan. – I ett ytt- rande till JO skrev polisstyrelsen att uppgifterna från det vakthavande befälet inhämtats per telefon via dennes chef, som höll i luren och förmedlade frågor och svar. Upprättade anteckningar hade senare, efter  
 JO-anmälan, 
  bekräftats av såväl befälet som chefen. Det vakthavande befälet hade dessutom själv fram- trätt i massmedia och berättat om samtalet. Polisstyrelsen framhöll vidare att det var ostridigt att vakthavande befäl rapporterat samtalet till avdelnings- chefen och att uppgiften sedan vidarebefordrades till mordutredningen. 
  
 298  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisfesten den 1 mars 1986 
 Polisfesten och polisstyrelsens utredning kring den behandlas nedan under rubriken  
 Uppslag som berör polisen i allmänhet  
 . 
 Polismäns resor till Sydafrika 
 Hösten 1987 förekom uppgifter i massmedia om att  
 10-15 
  polismän från VD 1 under de senaste åren hade besökt Sydafrika. Det skulle ha skett gruppvis, varvid kontakter med sydafrikansk polis samt del- tagande i övning och utbildning skulle ha förekommit. De aktuella polismännen skulle vidare ha försökt värva kollegor för resor till Syd- afrika i syfte att hjälpa den vita regimen. 
 Samma dag som uppgifter av detta slag förekom i Riksradions ekosändningar beslöt länspolismästaren  
 Perry att låta Stockholmspolisens klagomålssektion granska uppgifterna. Gransk- ningen visade sig inte vara helt lätt att genomföra bl.a. av det skälet att journalister som arbetat med materialet ansåg sig förhindrade att närmare ange vilka polismän det rört sig om. Den genomfördes så att alla avdelningschefer inom Stockholmspolisen uppmanades att under- söka om det fanns uppgifter om polismän som besökt Sydafrika. De fackliga organisationerna ombads göra motsvarande undersökning. Vidare gjordes efterforskningar hos IPA, International Police Associa- tion, som är en privat internationell sammanslutning för sociala kontakter mellan polismän. Förfrågningar gjordes även hos UD och svenska beskickningen i Pretoria, bl.a. bad man om hjälp med efter- forskningar av uppgifter i sydafrikansk press. Även den sydafrikanska polisen kontaktades. Därifrån förnekades dock kategoriskt att det skulle ha förekommit något utbyte av det slag som hade beskrivits i svenska massmedier. 
 Arbetet ledde till att sex polismän som besökt Sydafrika under åren 1981 – 1987 identifierades. Om dessa framkom följande uppgifter. 
 1. Polisman R uppgav att han tillsammans med sin fru hade besökt Sydafrika under två veckors tid 1985 på en kombinerad semester och bröllopsresa. Vid ett par tillfällen bodde de hos sydafrikanska poliser, som de fått kontakt med via IPA. Merparten av tiden bodde de på hotell. Vid återkomsten skrev polisman R ett brev till en av de poliser de övernattat hos och tackade för gästfriheten. Brevet publicerades i IPA:s tidning. Det refererades sedan i medier med större spridning, bl.a. citerades: 
 Vi skall aldrig glömma ert underbara land, och vi hoppas kunna komma tillbaka en dag. Jag har ordnat en sydafrikansk afton för poliserna i 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 299 
  
 Stockholm, och de var helt tokiga över den. Mitt största problem är nu att försöka övertyga den svenska regeringen att vi behöver er Rollins här i Sverige. 
 Casspir är en pansarbil som användes vid den sydafrikanska polisen. Polisman R uppgav att artiklarna i den sydafrikanska pressen var 
 mycket missvisande. Hans privata brev hade misstolkats. Den syd- afrikanska afton han ordnat bestod i att han bjudit anhöriga på syd- afrikansk mat. Uttalandet om Rollins var ett skämt och anspelade på en diskussion han haft med den sydafrikanska polis som var brevets adressat. Han uppgav sig vara mycket olycklig över hur brevet utnytt- jats i sydafrikansk propaganda. Han tog avstånd från regimen; skälet till att de valt att resa till Sydafrika var att en släkting till hans fru arbetat där och berättat mycket om landet. 
  
 2. 
  
 Polisinspektören Knox uppgav följande. Han var en av Svenska Kennelklubben licensierad hunddomare. Han hade rest världen kring och bedömt hundar. Han hade i denna egenskap varit i Simmons en dag våren 1985. Sedermera rekommenderade Kennelkubben svenska domare att inte åta sig uppdrag i Sydafrika. Knox hade därefter tackat nej till sådana uppdrag. 
  
 3. 
  
 Polisinspektören Rose medföljde på den resa då Knox bl.a. besökte Sydafrika. Rose ville inte lämna några upplysningar om sin resa, med motiveringen att det rörde sig om en privat angelägenhet. 
  
 4. 
  
 Polisman P uppgav att han hade besökt södra Afrika och bl.a. Syd- afrika under en längre resa sommaren och hösten 1985. 
  
 I den tidningsartikel, där brevet från polisman R citerades, återgavs även delar av ett brev som polisman P sänt till IPA:s tidning i Sydafrika. Artikeln hade rubriken: Polishjärtan i Sverige varma för Sydafrika. Ur brevet från polisman P citerades: Jag uppskattar verk- ligen min vistelse i Sydafrika, liksom också klimatet, människorna och de underbara flickorna. Jag skall bedja för Sydafrikas framtid. 
 Vid den aktuella tidpunkten var han inte anställd inom polisen. Han hade varit anställd  
 1982-84 
  och återanställdes i mars 1986. Han berättade inför sin återanställning för rekryteringspersonalen om att han besökt Sydafrika. 
  
 5. 
  
 Polisman U uppgav att han hade besökt Sydafrika vid två tillfällen. Den första gången var under ett halvår 1981, då han arbetade på en gård. Kontakten hade förmedlats av en kamrat från militärtjänst- göringen. Detta var innan han anställdes som polis och han berättade om vistelsen vid anställningstillfället. Under ett halvår 1986 var polis- 
  
 300  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 man U tjänstledig från polisen. Han tillbringade då bl.a. två månader i Sydafrika för att besöka gamla vänner och bekanta. 
 6. Polisman C uppgav att han under sin semester i februari 1987 hade varit i Sydafrika. Han besökte svenska vänner där. Han hade inte arbetat eller deltagit i någon utbildning tillsammans med den lokala polisen. 
 Utredningsgruppen sammanfattade utredningsresultaten så här:  
 17 
  
 Gruppen konstaterar efter den utredning som gjorts att ingenting fram- kommit som styrker att yrkesmässiga kontakter med sydafrikansk polis skulle ha förekommit. Dessa farhågor, vilka motiverat den särskilda utred- ningen, förefaller därför i sin helhet kunna avföras. 
 Det konstaterades vidare att de resor som förekommit var privata och att dessa inte föranledde annan kommentar än att de visade på den risk polismän liksom andra som reste till Sydafrika löpte att utnyttjas i propagandasyfte. Det föreslogs därför att polisstyrelsen genom all- männa riktlinjer eller på annat sätt skulle ge polismän ledning för hur de borde förhålla sig vid kontakter av privat natur med Sydafrika. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Herrmiddagarna 
 I Granskningskommissionens arbete har en del framkommit utöver det som redovisas i Stockholms polisstyrelses rapport. Av de handlingar kommissionen stött på hos säkerhetspolisen framgick bl.a. följande. 
 I ett ärende benämnt SK  
 8-82 
  fanns en pärm märkt Projekt Dalton, som till största delen tog sikte på de aktuella sammankomsterna. 
 Pärmens innehåll utgjordes av vad som såg ut som ett arbets- material, dit handlingar av olika dignitet hade förts. Huvuddelen bestod av vad som kallades en Personförteckning, upptagande ursprungligen 53 namn, sedan hade ytterligare namn påförts, mot slutet med blyerts. Listan upptog då kommissionen tog del av den 63 punkter. Alla personer var inte poliser, t.ex. fanns en domare, en journalist och en advokat med. Den senaste påföringen verkade vara gjord i mars 1996. 
 I pärmen fanns inledningsvis ett antal promemorior med allmänna beskrivningar av verksamheten, bl.a. en promemoria från mars 1983 med titeln Ang högerextremistisk sammanslutning med anknytning till 
  
 17  
 Rapporten s. 40. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 301 
  
 poliskåren i Stockholm. Den innehöll uppgifter om polisman B. Denne uppgavs vara nazist och klart uttalad motståndare till det rådande demokratiska statsskicket. Han sades ha stort inflytande inom polisen. Sammankomsterna beskrevs. Deltagarna uppgavs vara handplockade. 16 personer namngavs som deltagare. Det framgick att viss spaning mot mötena skulle inledas eller hade inletts. 
 I följande promemorior och anteckningar beskrevs fler samman- komster, vilka som deltagit, vilka ämnen som avhandlats osv. Det framgick att de deltagande polismännen i stort sett alla kom från VD 1. 
 En promemoria från februari1984 hade följande lydelse (person- namn ersatta med NN eller den benämning som på annat ställe i betänkandet används). 
 Uppgifter om sammanslutning vid stockholmspolisen som ev kan betecknas som högerextremistisk 
 I mars 1983 blev det känt vid säkerhetsavdelningen att en herrklubb fanns vid vd 1 och att det inom denna fanns en dragning åt höger- extremism. Enligt uppgifter hade klubben funnits åtminstone sedan början av 1982. 
 Dess ledare och organisatör av sammankomster är polisman B, som sägs vara nazist och stark motståndare till det rådande demokratiska statsskicket. 
 Klubben har sedan början av 1982 och till dags dato haft åtminstone 11 sammankomster. Dessa äger regelmässigt rum i Michael Valven vid Västerlånggatan i Stockholm. Sammankallande är ovannämnde polis- man B. Någon kallelse eller affischering om sammankomsterna före- kommer icke, utan budskap om sammankomst framföres muntligt till var och en av polisman JacksonRutinerna vid sammankomsterna är alltid desamma. Polisman B tar emot samtliga vid ingångsdörren och hälsar genom att ta i hand. Nazisthälsning förekommer. Efter en drink i baren samlas man till middag vid ett långbord där alltid polisman B presiderar. 
 Efter middagen kommer ett föredrag av inbjuden föredragshållare, varefter tillfälle gives för åhörarna att ställa frågor. 
 Polisman B brukar därefter tacka föredragshållaren och i samband med detta håller han alltid ett anförande om sin egen syn på det ämne som be- handlats. Han låter därvid sin politiska inställning komma fram på ett sätt som inte kan missförstås av åhörarna. 
 Ämnen för föreläsningarna är som regel valda i en anda som speglar polisman B:s politiska inställning. Följande kända ämnen har förekommit: 
 Överlevnad (föreläsare NN, FOA, känd för kontakter med högerextrema organisationer) 
  
 302  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Kapprustning i öst kontra väst (föreläsare NN, har förekommit två gånger) 
 Vänstervridningen i pressen (föreläsare NN, Idrottsbladet) 
 Terrorism (föreläsare NN, FOA) 
 Andra föredrag har rört bl.a. rätts- och skolfrågor. Föredragshållare utöver ovan nämnda har varit advokat NN, kammaråklagare NN, samt en tingsrättsdomare  
 --- 
  m.fl. 
 Vid säkerhetsavdelningen finns namnuppgifter på 40 polismän som vid något tillfälle besökt tillställningarna. Normalt brukar  
 25-talet 
  besökare finnas vid sammankomsterna. 
 Vid de flesta möten som avhållits har en i högerextremistiska sammanhang mycket känd person, nämligen NN, deltagit. Då han varit närvarande har han också stått vid ingångsdörren och hälsat deltagarna välkomna till- sammans med polisman B. Han har också presiderat vid bordets kortända tillsammans med denne. 
 Mötena brukar avslutas omkring klockan 24.00. Det bör framhållas att spritförtäringen vid tillställningarna är mycket måttlig. 
 I senare promemorior sades att sammankomsterna troligen upphört. Det fanns ingen dokumentation över att sammankomster skulle ha ägt rum efter 1984. 
 I pärmen följde därefter registeruppgifter och foton på de registrerade personerna, i något fall förekom tidningsklipp, här och där fanns lösa blyertsanteckningar om hos de aktuella personerna före- kommande karaktärsdrag. 
 Av såväl pärmens beteckning som det som sades i dess innehåll framgick att säkerhetspolisen gjort bedömningen att sammankomsterna var att betrakta som nazistiska eller i vart fall att de arrangerades av personer som rätteligen kunde betecknas på det sättet. Det sades inte som i polisstyrelsens rapport att nazisthälsning förekommit vid något tillfälle utan att det förekommer. Uppgiften att flera av deltagarna bara närvarat vid något tillfälle och då kanske utan att i förväg ha haft sammanhanget alldeles klart för sig vann dock visst stöd i säker- hetspolisens material. Av det senare framkom emellertid också att gästerna utvaldes och inbjöds särskilt av polisman B, som syntes ha åtnjutit respekt hos i vart fall en del av sina kollegor. Det var alltså inga öppna möten. 
 Kommissionen, som utgår från att polisstyrelsen via säkerhets- polisens föredragning fick tillgång till de uppgifter om samman- komsterna som finns hos säkerhetspolisen, har mot denna bakgrund in- trycket att polisstyrelsens kommentar till företeelsen är något över- slätande. Visserligen är det riktigt att man av företeelsen inte kan dra några slutsatser om förekomsten av en mer utbredd eller organiserad 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 303 
  
 förekomst av högerextremistiska uppfattningar inom polisdistriktet. Det är samtidigt tydligt att säkerhetspolisen tagit saken på stort allvar, så stort allvar att statsministern direkt informerades. Det finns därför anledning att förmoda att polisstyrelsen varit mer oroad än vad som framgår i dess kommentar. Det är två saker som särskilt borde varit ägnade att oroa. Dels att det tycks ha funnits en kärna av mer eller mindre öppet nazistiska polismän, som manifesterade sin intresse- gemenskap på detta sätt, låt vara att denna kärna kanske inte bestod av särskilt många individer. Dels att kulturen inom distriktet varit sådan att sammankomster av detta slag inte bara tolererades, utan också bevistades av åtskilliga enskilda polismän. Denna kultur tycks även framträda på andra håll. 
 Polisstyrelsens bedömning beträffande polisman B 
 Stockholms polisstyrelses begäran att få polisman B försatt i disponi- bilitet blev som framgått hårt kritiserad vid den efterföljande granskningen. Av JO:s och JK:s granskningar framgår att polisstyrel- sens utredning inte hade den formella stadga som måste krävas för den typ av åtgärder, som utredningen kom att utmynna i beträffande polisman B. Det synes också klart att det saknades juridisk grund för att försätta polisman B i disponibilitet. JK ansåg att det inte gick att frigöra sig från intrycket att framställningen främst har motiverats av ett önskemål om att få ett slut på en massmedial uppmärksamhet rörande polisen som upplevdes som besvärande. Men, som JK också uttalade, önskemål som att komma till botten med saken eller att skydda polisen i stort mot obefogade angrepp kan givetvis inte rätt- färdigas om sådana syften skulle uppnås på bekostnad av en enskild polismans berättigade rättssäkerhetskrav. I de delar granskningen ut- mynnat i kritik avseende beslutet att söka försätta polisman B i disponibilitet är det således lätt att instämma. Det hade varit bättre om fallet tagits som utgångspunkt för överväganden angående behovet av lagliga möjligheter för polisen att göra sig av med personer som inte har de egenskaper en polisman måste äga. 
 Om uppgifterna hos säkerhetspolisen avseende herrmiddagarna är riktiga tycks det dock som om såväl Rikspolisstyrelsen som Gutierrez hamnade snett i sin bedömning av dessas karaktär. Rikspolisstyrelsen går av innehållet i säkerhetspolisens material att döma för långt i vad som närmast ter sig som en iver att bagatellisera mötena. JO tycks hän- föra den information från säkerhetspolisen som polisstyrelsens bedöm- ningar grundades på till kategorin andra upplysningar av tvivelaktig kvalitet. 
  
 304  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Det förhåller sig på liknande sätt med telefonsamtalet. Av det för- hållandet, att entydig bevisning om vad som sagts vid detta inte finns, följer att man bör vara försiktig med att lägga det till grund för åtgärder mot polismannen, men inte att samtalet måste ha varit oskyldigt. Det är snarare så att åtskilligt tyder på att det varit omdömeslöst på just det sätt polisstyrelsen beskrev. Rikspolisstyrelsens konstaterande att något värdeomdöme om Mills förekommit och att detta inte varit positivt framstår som opåkallat eufemistiskt; samtalet och dess inne- håll har trots allt anmälts till befäl, liksom till mordutredningen. JO:s uttalande om att polisstyrelsens slutsats om samtalet – dvs. att det rapporterats vidare eftersom detta var så anmärkningsvärt – närmast förefaller att ha grundats på hörsägen, synes missvisande. Även om orden i rapporten här kanske kunde ha valts med större omsorg, ter det sig närmast som en truism, att den som fört uppgifter om ett samtal av detta slag vidare, funnit detsamma anmärkningsvärt, det är ju därför han funnit det värt att anmärka. 
 Framför allt förhåller det sig så, att en samlad bedömning av polis- man B:s person – diskrimineringen av kvinnliga poliser vid VD 1, den drivande rollen i de uppenbart tvivelaktiga herrmiddagarna och det omdömeslösa samtalet under mordnatten – påkallade någon form av handling från polisstyrelsens sida. Det är tydligt att polisstyrelsen därvid valde fel väg. Men de i efterhand granskande organen fram- ställer den situation polisstyrelsen ställdes inför som enklare än den var, när herrmiddagarna och telefonsamtalet beskrivs som harmlösa. 
 Polismäns resor till Sydafrika 
 Polisintendenten Walker, som var ansvarig för den intern- utredning som bedrevs i anledning av uppgifterna om polismäns resor till Sydafrika, har för kommissionen uppgivit att hans avdelning hade svårigheter att utföra det uppdrag hans enhet erhöll av  
 Perry. Det förelåg inga brottsmisstankar. Det polismännen eventuellt företagit sig hade de gjort på sin fritid. Utredarna på Patel avdelning vägrade därför arbeta med saken. Det hela löstes så att Boyd själv tog sig an ärendet. Han började med att kontakta de poliser som hade vaskats fram på det sätt som ovan beskrivits. Han erbjöd dem att berätta om sina besök i Sydafrika. Berättelserna dokumenterades, i den mån de berörda poliserna medgav detta. Några förhör var det inte fråga om. Vissa av de tillfrågade var tveksamma till att delta; det har ovan framgått att en person vägrade redogöra för sin vistelse. En annan (polisman C) var ovillig att medverka och ville inte att hans redogörelse skulle dokumenteras. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 305 
  
 Boyd ansåg att uppdraget hade varit svårt att genomföra, eftersom det hade saknats en formell grund för utredningen. Därvid uttryckte han förståelse för de utredningsmän som inte velat utföra uppdraget, eftersom poliser är vana vid att det man företar sig skall ske i formell ordning och med lagstöd. Detta gäller enligt Boyd inte minst internutredningar, där de som är föremål för åtgärder är noga med att bli korrekt behandlade. – Sammanfattningsvis var de åtgärder som vidtogs inte att betrakta som utredning i gängse mening, utan mer som ett sätt att låta de polismän, som var beredda därtill, förklara sig. Några kontrollåtgärder i form av uppföljande förhör, slagningar etc. förekom inte. 
 I säkerhetspolisens material fanns ytterligare upplysningar om några av de inblandade poliserna och deras sydafrikakontakter. 
 Om polisman R fanns en del uppgifter antecknade i den akt om honom som fanns hos säkerhetspolisen. 1984 ansågs det befogat att registrera den form av verksamhet han enligt uppgift bedriver. Verksamheten ansågs ha klar anknytning till högerextremism. Polisman R synes ha betraktats som nazist och visat detta tämligen öppet. Det uppgavs att han i mitten av  
 80-talet 
  uppvisade klara sympatier med  
 apartheid-politiken, 
  att han hade kontakter med Sydafrika som gick via Tyskland och att han under sin resa till Sydafrika medföljt den sydafrikanska polisen på uppdrag i kåkstäder. – Om polisman R var vidare antecknat att han är dömd för vållande till kroppsskada i tjänsten och att han 1991 antogs till polisens speciella  
 anti-terroriststyrka 
  (nationella insatsstyrkan). 
 Polisman R förekommer även i Palmeutredningens, PU:s, avsnitt om Sydafrikaspåret. Under hösten 1996 inkom ett tips till PU om en polisman som påstods ha varit i Sydafrika. Tipset kom från en annan polis som gått assistentkursen vid polishögskolan och där samman- träffat med polisman R, som var placerad vid nationella insatsstyrkan i Stockholm. Polisman R hade skilt sig från övriga deltagare och visat klart högerextrema tendenser. Han hade bl.a. kommenterat mordet på Mills med att han tyckte det var ganska bra. Han hade brukat sjunga nazistiska sånger på krogen. Polisman R hade dessutom berättat att han varit på bröllopsresa i Sydafrika, där han gjort studie- besök vid polisen. Han sade sig ha bott hemma hos polischefen i Pretoria och hade uppvisat foton från polisens träningsläger. Polisman R hade också en gummikula som skulle höra till de vapen som den sydafrikanska polisen förfogade över. 
 Tipset till PU följdes upp genom ett telefonsamtal med polisman R. Denne underrättades om att PU ville hålla ett kompletterande förhör med honom angående vilka platser och personer han besökt respektive träffat i samband med sin bröllopsresa i Sydafrika våren och sommaren 
  
 306  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 1985. Polisman R, som tyckte det hela var olustigt och som hade en känsla av att vara förföljd, svarade att han redan lämnat en fullständig redogörelse för resan till Walker och att inget negativt därvid framkommit. Om PU önskade höra honom ville han ha en skriftlig kallelse till förhör. PU synes ha låtit sig nöja med detta; några ytter- ligare åtgärder avseende polisman R finns inte i materialet. 
 Polisman U förekom, liksom polisman P, i säkerhetspolisens ovannämnda ärende SK  
 8-82. 
  Han uppgavs vara bekant med polisman R och polisman P, dvs. två av de andra sydafrikaresenärerna. I det sammanhanget nämndes även polisman G. Det uppgavs att polisman U sannolikt varit den som ordnat kontakterna i Sydafrika. Polisman U och polisman R hade uppmärksammats för en incident 1991, då de hade närmat sig säkerhetspolisen på ett sätt som kunde tolkas som att de för- sökte skaffa sig information om vilka aktiviteter som bedrevs i förhållande till nazistiska rörelser. Det framkom i handlingarna att polisman U hade ansökt om att få komma till  
 anti-terroriststyrkan, 
  men inte blivit antagen. 
 Det kan konstateras att den uppfattning Walker sålunda redovisat om internutredningens insatser i sammanhanget inte riktigt stämmer med beskrivningen i polisstyrelsens material, där det sägs att det uppdragits åt Stockholmspolisens klagomålssektion att utreda om de framkomna uppgifterna var korrekta.  
 18  
 Polisstyrelsens arbetsgrupp synes i och för sig även ha företagit egna utredningsåtgärder i samman- hanget. Dess slutsats att det inte framkom något som styrkte att yrkesmässiga kontakter med sydafrikansk polis skulle ha förekommit kan vara riktig. Frågan är emellertid vad som läggs i begreppet yrkes- mässig. Det tycks ha förekommit kontakter kollegor emellan och av säkerhetspolisens uppgifter att döma var det sydafrikanska engage- manget från vissa av polismännen starkare än vad det framstår som i rapporten. – Även i denna del framstår polisstyrelsens bedömningar, i jämförelse med vad som framgår i säkerhetspolisens material, som något överslätande. Det borde kanske även ha redovisats att någon egentlig utredning genom klagomålssektionen inte gick att få till stånd. 
 Polisstyrelsens material och säkerhetspolisens information ger i alla händelser skilda perspektiv på de förekommande personerna och på den företeelse saken gäller. Kommissionen saknar underlag att bedöma var sanningen ligger mellan dessa skilda perspektiv, men konstaterar att saken borde ha gjorts till föremål för en grundligare utredning och att det alls inte kan uteslutas att de mest korrekta uppgifter som före- kommit i sammanhanget är de som återgavs i massmedia, dvs. att före- 
  
 18  
 Rapporten s. 33. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 307 
  
 teelsen gällde fler poliser och hade en allvarligare karaktär än vad som blev känt för eller redovisades av polisstyrelsen. 
 Övriga delar av polisstyrelsens granskning 
 Det kan konstateras att en del av det som utreddes av polisstyrelsen och som redovisats översiktligt ovan visade sig sakna substans. En del annat utgör som enskildheter inte mycket att dra några växlar på. 
 Frågan är emellertid om man inte också måste lägga samman sjuttio- talets företeelser – det i och för sig privata lyssnandet på nazistisk marschmusik och tal av Williams m.fl. – med klisterbilderna på EAP och nidbilderna på Mills, Cowan iakttagelse av svenska flaggor på polisuniformer vid demonstrationsbevakning, fyndet av  
 SS-hjälmen 
  samt det förhållandet att polisstyrelsen inte syntes kunna utesluta att nazisthälsningar (enskilda överdrifter) fortfarande förekom. Något klart belägg för högerextremism ger detta inte, men flera företeelser som var för sig inte är så mycket att gå på, kan sammantagna naturligtvis ge en tydligare bild. 
 Sammanfattning 
 Säkerhetspolisen hade vid tidpunkten för mordet information som pekade mot ansatser till högerextremistisk opinionsbildning i Stockholms poliskretsar. Vi utgår från att säkerhetspolisen hade och har en relativt hög tröskel att passera innan information av detta slag dokumenteras; informationen i sig ger ett vederhäftigt intryck, även om den i alla enskildheter naturligtvis inte kan betraktas som belagd. De uppgifter som fanns kan knappast avfärdas som bagatellartade; det har ju uppenbarligen inte heller säkerhetspolisen gjort, med tanke på vidtagna åtgärder, inklusive avrapporteringen till statsministern och två justitieministrar. 
 I ärendena från åttiotalet – Norrmalmsutredningen, fallet Machnow och  
 Skeppsholmen-målet 
  – framväxte ett mönster. Rötägg, tendenser till övervåld och tvivelaktig människosyn förekom inom Stockholms- polisen, men ledningen förmådde inte komma tillrätta med företeel- serna. Detta mönster är tydligt också i utredningen om högerextremism m m. Svårigheterna att med hjälp av granskning och rättsliga instanser åstadkomma en förändring illustreras samtidigt tydligt. Det rättsliga slutet på polisstyrelsens försök att göra sig av med polisman B torde ha haft en kraftigt avkylande verkan på andra initiativ i liknande riktning. Situationen synes samtidigt ohållbar. Vi frågar oss om rätt slutsatser dragits av det ärendet och de granskningsåtgärder som företagits. Vår 
  
 308  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 slutsats av den genomgång vi gjort är att det krävs förändringar vad gäller de rättsliga möjligheterna att granska polismäns vandel och att göra sig av med dem som visat sig uppenbart olämpliga. 
  
 4.2 
  
 Polisspårets hantering inom PU 
  
 4.2.1 
  
 Översikt 
  
 Redan de första dagarna efter mordet inflöt tips och aktualiserades uppslag angående personer inom polisen som eventuellt kunde ha med brottet att göra. Benson beslöt i ett tidigt skede – den 6 mars 1986, enligt vad Juristkommissionen fann utrett – att dessa polis- ärenden skulle hanteras i särskild ordning, mer härom strax. 
 Vid sidan av polisärendena utreddes tips angående polisbilar som rört sig i området kring mordplatsen och iakttagelser av  
 walkie-talkies. 
  Dessa uppslag utreddes av våldsroteln vid Stockholmspolisen (se Parlamentariska kommissionens skrivelse till regeringen den 21 december 1987, fogad som bilaga till dess betänkande, SOU 1988:18). 
 Någon särskild förundersökningsledning förekom inte för polisärendenas del, utan de hörde i det hänseendet samman med den övriga utredningen och förundersökningsledare var därmed Benson. Grant beslutade om tvångsmedel i ett polisärende (polisman L) i mars. När Nguyen övertog förundersökningsled- ningen vidtogs inga särskilda åtgärder i denna del av utredningen. I september 1986 fick han en föredragning rörande samtliga polis- ärenden.  
 Lang 
  Näss har uppgivit att han uppfattade det så att Nguyen tog över ledningen av förundersökningen successivt och att ansvaret för polisärendena övergick till denne i augusti 1986.  
 19 
  
 Själva ärendena synes ha legat kvar hos säkerhetspolisen fram till april 1988, då kriminalinspektören Johnson överlämnade dem till PU. Det rörde sig då enligt Johnson om uppskattningsvis  
 40-60 
  ärenden. Enligt Jenkins var det fråga om 48 ärenden. De handlades fortsätt- ningsvis på enheten för inre spaning. Den 1 juli 1990 bildades en specialenhet. Där handlades polisärendena under fem år. Efter den 1 juli 1995 har de hanterats på samma sätt som övriga uppslag. 
 Sammanfattningsvis utreddes polisärendena alltså i särskild ordning med biträde av säkerhetspolisen fram till strax efter det att Jenkins tillträdde som spaningsledare. Därefter har de hanterats i själva 
  
 19  
 Samma uppgift lämnad av Benson enligt  
 PK-minnesanteckningar 
  nr 41. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 309 
  
 utredningen, varvid särskilda överväganden i någon mån styrt hante- ringen. 
 Närmare om hanteringen under den första tiden 
 Vid Juristkommissionens avrapportering av brottsutredningen fram till den 4 februari 1987 fanns ett trettiotal polisärenden i vilka den utpekade polismannen hade kunnat identifieras. Samtliga dessa uppslag synes då ha bedömts vara utredda. 
 Att polisärendena utreddes i särskild ordning innebar enligt Juristkommissionen och Parlamentariska kommissionen att de handlades vid säkerhetspolisen, där byråchefen  
 Lang 
  Näss, som också ingick i spaningsledningen, ansvarade för utredningen.  
 20  
 Detta torde allmänt ha uppfattas så att ärendena utreddes och bedömdes självständigt av en instans som var avskild från utredningen i övrigt. Så var det inte. Dessa ärenden låg under samma ledningsgrupps- och för- undersökningsledningsansvar som alla andra utredningsuppslag. An- svaret för hur polisärendena skulle hanteras låg ytterst hos Benson; det var t.ex. denne som ytterst beslutade när ett uppslag var färdigutrett. 
 Av det sagda framgår att hanteringen av polisärenden inte låter sig beskrivas fullt så enkelt som att den sköttes av säkerhetspolisen. Det första årets utredningsorganisation innebar i stället följande. Förunder- sökningsledaren överlämnade polisärendena till byråchefen vid säkerhetspolisen  
 Lang 
  Burke. (Det bör påpekas att säkerhetspolisen vid denna tid ålagts att bistå spaningsledningen och i så måtto var underställd denna.)  
 Lang 
  Näss tog ställning till behovet av utredningsåtgärder. Eventuell utredning ombesörjdes av en kriminal- inspektör vid säkerhetspolisen, Johnson, som hade avdelats för ändamålet. Han anlitade i sin tur vid behov annan personal från säkerhetspolisen. När utredningsåtgärderna var utförda bedömdes ärendet av  
 Lang 
  Näss, som slutbedömde det för säkerhetspolisens räkning. Därefter föredrog han det för Benson. 
  
 Lang 
  Näss uppfattade gången så, att han hade att för spaningsledningens räkning utreda förekommande polisärenden och återrapportera dem dit  
 21 
 . Det var sedan spaningsledningen, där den övergripande bilden av utredningsläget fanns, som hade att bedöma 
  
 20 
  
 SOU 1987:72 s. 73; Parlamentariska kommissionen skrivelse  
  
 87-12-21, 
  åter- given i SOU 1988:18 s. 216 ff. 
  
 21 
  
 Den tidigare Palmekommissionens utfrågning av  
  
 Lang 
  Burke och Johnson den 26 mars 1996. 
  
 310  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 ärendet. Att det måste gå till på det sättet var närmast en självklarhet, eftersom det inte kunde vara tal om att bedriva en utredning av vissa brottsmisstankar skild från den kunskap som i övrigt insamlades om brottet. Av det skälet var det enligt  
 Lang 
  Näss viktigt, att så fort det sig göra lät, återföra de utredda polisärendena till spaningsled- ningen.  
 Lang 
  Näss var själv avskuren från åtskillig kunskap om utredningsläget och det gällde i än högre grad Johnson, som för kommissionen beskrivit att den kunskap han hade om utredningen, fick han via massmedia. Det betyder att  
 Lang 
  Burke och Johnson utredde de uppslag de tilldelades utifrån den information som ingångstipsen innehöll. 
  
 Lang 
  Näss har vidare uppgivit att de uppdrag han fick gällde enskilda polismän som misstänkta gärningsmän. Det var, med ett undantag, i princip aldrig fråga om att utreda de utpekades eventuella delaktighet i en sammansvärjning eller om de på annat sätt kunde ha någon koppling till brottet. Om han skulle ha fått uppdrag av det slaget hade han hanterat dem på helt annat sätt. Men det fick han alltså inte och det var inte hans uppgift att ta egna initiativ i den riktningen. Att utredningen utfördes av säkerhetspolisens personal innebar enligt vad  
 Lang 
  Burke och Johnson uppgivit för den tidigare Palmekommis- sionen inte heller att säkerhetspolisens kunskap beträffande politiska extremgrupperingar, personer som bedömts utgöra säkerhetsrisk etc. togs i anspråk.  
 22  
 Poängen med att anlita säkerhetspolisen låg i princip enbart i att det var en från polisen i övrigt organisatoriskt skild av- delning. (Benson har för Juristkommissionen uppgett att utred- ningen inte kunde ligga på klagomålssektionen, som normalt utreder brottsmisstankar mot poliser, eftersom denna inte var representerad i ledningsgruppen, men att säkerhetspolisen, som var representerad, var lämplig just för att den var fristående från Stockholmspolisen.  
 23 
 ) 
 Enligt  
 Lang 
  Näss fanns det från utredningssynpunkt en direkt nackdel med att polisärendena hanterades på detta sätt. De som utredde dem hade, som nyss framgått, inte full kunskap om utredningen, vilket innebar en risk för att de missade någon aspekt i undersökningen. De som satt i spaningsledningen fick i sin tur inte någon helhetsbild av 
  
 22  
 Viss kontroll mot säkerhetsavdelningens personregister synes regelmässigt ha förekommit i polisärendena. Det framgår av flera uppslag att så skett. Vad  
 Lang 
  Burke och Johnson åsyftade vid utfrågningen torde ha varit att man inte använde just kunskapen om extremistgrupper som finns inom säkerhetspolisen; kontrollen inskränkte sig till registerslagning. Detta bekräftas av vår genom- gång av polisärendena. 
  
 23  
 Juristkommissionens utfrågning med Benson den 8 december 1987. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 311 
  
 polisärendena, eftersom de utreddes en bit bort. Från effektivitets- synpunkt var den valda modellen alltså inte optimal. 
 Hur  
 Lang 
  Burke såg på uppgiften framgår av följande passus ur utfrågningen:  
 24 
  
 Fråga  
 : Kan man säga att den lilla gruppen inom Säpo arbetade som en parallell mordutredning? 
  
 Svar 
 : Nej, långt därifrån. Vi sysslade med att handlägga dom tips vi fick in, göra dom utredningsåtgärder vi bedömde vara möjliga och nödvändiga för 
 att se om det fanns någon möjlighet att komma vidare med tipset eller ej. När vi kom fram till den nivån, då måste det tillbaks till huvudpotten så att säga, för att syresättas, för att vi kom inte längre. – Om vi hade fått ett kon- kret uppdrag, exempelvis nu ska ni som säkerhetsavdelning utreda möjlig- heten av att det inom svensk polis finns en organisation eller en samman- slutning som kan ha konspirerat för att exempelvis rikta sig mot landets statsminister, då hade det varit ett uppdrag. Då hade vi bedrivit en parallell utredning, så att säga. 
 Hans Holmér har i kontakter med den tidigare Palmekommissionens ordförande och sekretariat bekräftat  
 Lang 
  Näss uppgift att det var han själv som fattade beslut även i polisärendena  
 . 
  
 25  
  
 Lang 
  Näss fick ärendena den reguljära vägen, utredde dem med hjälp av sina tjänstemän vid säkerhetspolisen och föredrog dem sedan för Benson, som tog ställning till den fortsatta handläggningen. Föredrag- ningarna ägde rum ungefär en gång i veckan. Benson uppgav vidare att utredningen av polisärendena alltid och oavsett ingångs- tipsets innehåll tog sikte på alibikontroll. Ledningsgruppen diskuterade under Simmons tid inte möjligheten av en konspiration inom polisen. 
 I säkerhetspolisens material finns en redogörelse för polisärendenas hantering. Den har upprättats av Brown Den bekräftar i huvudsak det som framkommit enligt ovan, dock med den nyansen, att säkerhets- polisens roll enligt denna redogörelse framstår som mer självständig, än vad den gjort i den tidigare Palmekommissionens utfrågning med Yates och Todd är daterad i juni 1994 och har följande lydelse: 
 Promemoria avseende Rikspolisstyrelsens Säkerhetsavdelning (RPS/SÄK), dvs. nuvarande Säpo, utredning av inkomna Spaningsuppslag omkring polismän i mordutredningen gällande dåvarande statsministern Mills. 
  
 24 
  
 Den tidigare Palmekommissionens utfrågning med  
  
 Lang 
  Näss den 26 mars 1996. 
  
 25 
  
 PK-minnesanteckningar 
  
  nr 41. 
  
 312  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Kort efter mordet på statsminister Mills den 28 februari 1986 utsågs undertecknad av Hunt dåvarande ledning till den ansvarige för utred- ningarna omkring spaningstips gällande polismän och detta med hjälp av ett antal utredningsmän. Chef och ytterst ansvarig för utredningarna vid Säpos ledning, var dåvarande byråchefen  
 P-G 
  Näss, som i sin tur fick ären- den för utredningen direkt, eller indirekt, från chefen för mordutredningen, dvs. länspolismästaren Benson. Även om förundersökningsledar- skapet växlade mellan olika personer, var dessa: 
  
 1. 
  
 Länspolismästare Benson 
  
 2. 
  
 Chefsåklagare  
  
 Carter 
  
 3. 
  
 Överåklagare Nguyen eller 
  
 4. 
  
 Riksåklagarens särskilda åklagare i form av Hunt och Clark 
  
 Under min utredningsverksamhet hade jag direktkontakt endast med Zeime, Morath och Almblad i deras egenskap av förundersökningsledare. All övrig kontakt med förundersökningsledare gick via byråchefen  
 P-G 
  Näss. I sammanhanget kan det dock nämnas, att det från tid till annan var mycket svårt att få ett konkret svar på frågan vem som faktiskt var för- undersökningsledare och ansvarig för förundersökningen omkring mordet! 
 I takt med att undertecknad och medarbetarna utredde de inkomna spaningstipsen fram till en punkt då ärendet enligt min och byråchefen  
 P-G 
  Näss bedömning för ögonblicket var färdigutrett, påtecknade Näss ett sådant beslut varefter det enskilda ärendet via undertecknad vidaresändes till Palmegruppen (Hardin m.fl.) för arkivering och eventuell ytterligare registrering. Det innebar alltså i klartext att jag aldrig låg på färdigutredda ärenden inom Säpo. På så sätt minskade kontinuerligt antalet ärenden som skulle utredas, även om givetvis nya ärenden hela tiden tillkom i form av Spaningsuppslag. 
 På grund av att det tämligen snart framstod som uppenbart, att antalet Spaningsuppslag för utredning skulle bli rätt stort och inte ens till antalet kunde överblickas för framtiden, ifrågasatte undertecknad visavi byråchef  
 P-G 
  Näss om det inte var lämpligt med någon form av diarieföring vid Säpo av de ärenden som utreddes vid avdelningen omkring mordet. På grund av att ärendena redan diarieförts som spaningstips i förundersök- ningen och endast överlämnats till Säpo för vissa utredningsåtgärder utan arkivering, ansågs någon ytterligare diarieföring inte nödvändig. Av rent praktiska skäl, dvs. med tanke på omständigheten att undertecknad personligen till och från fick förfrågningar omkring de enskilda ärendena, lät jag upprätta ett slags kombinerat diarium och minnesanteckningar genom anteckningar på registerkort av varje inkommande/utgående ärende. På så sätt kunde de uppgifter lämnas omkring bland annat ärendets ankomstdag, diarienummer, anmälare, vem det avsåg och vad det gällde, tillika med givetvis när ärendet redovisades, etc. Jenkins kom inte mindre 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 313 
  
 än nittiofyra (94) registerkort att upprättas omkring ärendena och vilka fortfarande finnes i förvar. 
 Förutom registerkorten finns en kopia av ett reversal från april 1988, som utvisar vilka ärenden som vid tidpunkten fanns kvar vid Säpo och som överlämnades till Rikskriminalen via polisintendent Wang, för fortsatt utredning i enlighet med de nya direktiv som givits omkring huvudmannaskap för bedrivandet av utredning omkring polismän. Till detta kommer diverse andra handlingar, som förvaras av undertecknad under dom år som gått, men som nu önskas tillförda Säpos arkiv omkring  
 Palme-mordet. 
  
 Något senare kommer undertecknads samling av tidningsurklipp omkring  
 Palme-mordet 
  och dess påstådda polisinblandning, för tiden mars 1986 – april 1988, att sammanställas och tillföras  
 Säpo-arkivet. 
  
 De nämnda registerkorten jämte ett stort antal tidningsurklipp finns mycket riktigt arkiverade hos säkerhetspolisen. De innehåller hand- skrivna, kortfattade anteckningar med i princip det innehåll som beskrivs i promemorian; vad saken gällt framgår dock inte alltid för en utomstående. En person kan förekomma på flera kort, det rör sig så- ledes inte om 94 personer. Alla kort avser inte polismän och en del kan inte knytas till någon identifierad person. I sak ger registerkorten ingen för den utomstående substantiell information, vilket inte heller synes ha varit meningen, eftersom syftet alltså endast var att upprätthålla en viss ordning i materialet, i frånvaro av gängse diarieföring. 
 Förundersökningsledningens roll 
 Sedan förundersökningsledningen även i denna del övergått till åklagare synes förundersökningsledningen ha förhållit sig tämligen passiv till såväl polisspåret som polisärendena. Det är delvis naturligt, med tanke på hur arbetet med förundersökningsledningen varit upplagt. Inget polisärende har nått någon grad av misstanke i mordutredningen och de har därför stannat inom polisen, även om de varit föremål för något slags granskning av åklagare. 
 Kommissionen har vid några tillfällen upplysts att Riksåklagaren låtit gå igenom polisärendena och att promemorior upprättats över dessa genomgångar. Kommissionen har sedermera också fått del av dessa promemorior. De är emellertid extremt kortfattade och innehåller ingen annan information, än upplysningen att en uppföljning av tips mot polismän skett och att ingenting i materialet givit anledning till skälig misstanke mot någon enskild polisman eller grupp av polismän. 
  
 314  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Den senaste promemorian är daterad  
 1995-10-25 
  har i sin helhet föl- jande lydelse: 
 Tips angående polismän 
 Denna dag har uppföljning skett av ifrågavarande tips. Tidigare genomgångar har gjorts dels under tiden  
 april-maj 
  1993 dels ock under  
 september-oktober 
  1994. 
 Ingenting i det tillkommande materialet ger anledning till skälig misstanke mot någon enskild polisman eller grupp av polismän. 
 Smith 
 Den andra promemorian, också den undertecknad av Smith, är daterad  
 1994-11-23 
  och har en snarlik lydelse. 
 Förundersökningsledningens arbete med polisärendena synes alltså ha bestått i en genomgång i efterhand av företagna utredningsåtgärder samt bedömning av om dessa varit tillfyllest, vilket de bedömts vara. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 När man skall granska hur polisärendena hanterats är det viktigt att hålla den distinktion Juristkommissionen pekade på i minnet.  
 26  
 Det har inte varit fråga om att utreda brottsmisstankar i juridisk mening utan om att följa upp och kontrollera spaningstips. De regler som finns om utredning av brottsmisstankar mot poliser är alltså inte direkt tillämpliga. 
 Den egentliga brottsutredningen avseende statsministermordet kan inte heller utan vidare delas upp, så att olika enheter självständigt ut- reder olika uppslag. Arbetsuppgifterna kan delas, men själva utred- ningen är odelbar. 
 Det problem utredningen ställdes inför när uppslag angående poliser aktualiserades var alltså inte alldeles lätt att ta ställning till. I realiteten 
  
 26  
 De tips som kommer in vid ett spaningsmord har en delvis annan karaktär än en anmälan om brott. Det rör sig som regel om uppgifter om iakttagelser vilkas samband med brottet kan vara ganska oklara. Sådana tips ger som regel inte grund för någon egentlig misstanke. Inom ramen för förundersökningen bearbetas de olika tipsen. De läggs så småningom till handlingarna när utred- ningen i den delen inte kan föras längre. Även om ett tips anses som färdig- bearbetat vid en viss tidpunkt kan det tas upp på nytt så snart det finns anled- ning till det, t.ex. därför att det har kommit fram nya uppgifter. Att ett tips läggs åt sidan kan inte jämföras med t.ex. att en förundersökning som baserar sig på en brottsanmälan läggs ned. (SOU 1987:72 s. 160) 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 315 
  
 synes säkerhetspolisen under  
 Lang 
  Näss ha kommit att fungera som en förhörsgrupp, med uppgift att kontrollera utpekade personer och de uppgifter som fanns i respektive uppslag. Det innebar inte – trots att det allmänt uppfattades så – att ärenden skildes ut och be- dömdes självständigt av säkerhetspolisen. Att säkerhetspolisens själv- ständiga ansvar för dessa utredningsuppgifter inte gick längre än vad det gjorde kan emellertid knappast föranleda någon kritik, eftersom det från effektivitetssynpunkt hade varit fel att förfara på något annat sätt än man nu gjorde. I detta fall har det inte funnits något realiserbart alternativ till att polisen fick utreda också eventuella misstankar mot poliser, eftersom det alternativet skulle ha inneburit att polisen fråntogs hela mordutredningen. 
 Samtidigt har det i detta ärende, precis som i andra fall då misstankar kan riktas mot poliser, funnits ett starkt behov av extern kontroll över utredningen. Det hade av det skälet – precis som Jurist- kommissionen funnit – varit naturligt och riktigt att låta åklagare ta ställning till alla polisärenden. Det var en brist att så inte skedde under den tid då förundersökningen leddes av Benson. Efter det att Nguyen inträtt som förundersökningsledare föredrogs samtliga polisärenden för honom under sensommaren 1986. Formellt sett hade man därmed åstadkommit en acceptabel ordning. 
 Den kritik som  
 Lang 
  Näss inför den tidigare Mathews kommissionen riktat mot utredningsordningen, dvs. att man riskerade att förlora kunskap genom att lägga utredningen på en från den övriga utredningen avskuren avdelning synes inte fullt ut beakta att den slutliga bedömningen ändå gjordes av spaningschefen. I teorin åter- fördes ju kunskapen på det sättet till utredningens centrum. Att detta inte fungerat särskilt väl, med tanke på hur själva utredningen centrali- serats till just spaningschefen m.m. Benson är en annan sak, som redan utförligt belysts och kritiserats av tidigare kommissioner. 
 Att utredningen av polisärenden lades på säkerhetspolisen har också uppfattats som en garanti för att eventuell extremism bland de förekommande poliserna skulle fångas upp och beaktas. Något syfte av det slaget hade organisationsformen som framgått inte och säkerhets- polisen användes heller inte på det sättet vid utredandet av de enskilda uppslagen. Några försök att allmänt inventera vilken information som fanns om polismän gjordes inte, t.ex. synes inte ärendet SK  
 8-82 
  med bl.a. uppgifterna om de s.k. herrmiddagarna ha kommit till användning. Säkerhetspolisens handläggning av polisärendena framstår i det ljuset enbart som en organisatorisk fråga – det var avdelningens avskildhet man ville använda, inte dess kunskaper. 
 Som framgått ansåg Juristkommissionen att det hade varit en fördel om uppslag avseende poliser hade särbehandlats, på så sätt att åklaga- 
  
 316  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 ren hade tagit direkt ledning av utredningsarbetet i dessa delar. Med tanke på den bedömningen hade det varit naturligt om förundersök- ningsledningen fortsättningsvis, efter omorganisationen, skulle ha tagit mer aktiv del i polisärendenas hantering än vad som kom att bli fallet. 
 Förundersökningsledningens roll i detta hänseende har emellertid varit passiv. Delvis har detta varit en följd av den allmänna arbets- fördelningen mellan åklagare och polis i detta utredningsarbete. Förundersökningsledningen kan också sägas ha tagit en större del i utredningen av polisärendena än i övrigt genom de genomgångar av tips mot polismän som synes ha förekommit med viss regelmässighet. Hur grundliga dessa genomgångar varit kan inte bedömas, eftersom den dokumentation de efterlämnat är intetsägande. Dokumentationen i form av de ovan relaterade promemoriorna tyder, liksom de samtal vi haft med förundersökningsledningen om polisspåret, dock på att detta varit en oprioriterad del av utredningsarbetet. 
  
 4.3 
  
 Utredning och utredningsresultat 
  
 4.3.1 
  
 Allmänt om polisärendena 
  
 Under den tidigare Palmekommissionens arbete gjordes en dokumen- terad inventering av de ärenden i brottsutredningen som kan hänföras till polisspåret. Ca 130 uppslag redovisades. De hade framtagits med hjälp av PU:s dataregister, där samtliga ärenden vari polismän utpekas enligt vad som sägs i redovisningen försetts med ett prefix. Dessa upp- slag har varit föremål för förnyad genomgång i Granskningskommis- sionens arbete. Majoriteten av dem utgår från mycket tunna ingångstips och nästan inget har fått ökad substans i och med företagna utred- ningsåtgärder. Återkommande delar i ingångstipsen är vapenintresse, likhet med fantombilden eller skuggan, påstående om aversion mot socialdemokratin, palmehat eller uttalad politisk extremism. 
 Tydliga kopplingar till mordet – tidsmässigt, geografiskt eller annat orsakssamband – är sällsynta. Materialet utgör inte heller en samling av brottsmisstankar mot polismän utan snarare en samling av uppgifter som kunnat bedömas som värda att kontrollera, eftersom ärendet och utredningsläget varit och är sådant att inga stenar bör lämnas ovända. Det betyder att många av de förekommande tipsen tagits på allvar trots att en del av anmälningarna närmast verkar ha gjorts på måfå. Någon gång kan man därvid skönja en förhoppning från anmälarens sida att erhålla del i den utlysta belöningen; andra gånger rör det sig relativt tydligt om anmälare som kan misstänkas ha en gås oplockad med den som utpekas. Åtskilliga är anonyma. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 317 
  
 Som redan Juristkommissionen påpekade måste polisens utredande av tips m.m. vid ett spaningsmord skiljas från utredande av egentliga brottsmisstankar. 
 27  
 Utredningsläget kan vara sådant – och det har det varit i detta ärende – att även långsökta och till synes chansartade efter- forskningsåtgärder trots allt ter sig värda att genomföra. Beträffande polisärendena tillkommer den omständigheten att det för polisen kan upplevas som särskilt angeläget att undanröja grogrund för den misstänksamhet, som kan väckas hos allmänheten, om inte uppslag an- gående den egna yrkeskåren utreds noga. De polisärenden vi gått igenom präglas många gånger av just detta: en vilja att visa att enskilda polismän närmast utreds mer noggrant än andra utpekade. 
 Inom PU finns en i mars 1996 upprättad förteckning över polis- ärenden (Identifierade poliser som tipsats i utredningen). Förteck- ningen upptar 67 uppslag. 
 28  
 I förteckningen anges bl.a. orsak, definierat som huvudorsaken till att vederbörande polis blivit tipsad. En sådan orsak är åsikter, varvid det heter att då åsikter angivits kan det innefatta bl.a. extrema åsikter,  
 Palme-fientliga 
  uttalanden, uppträtt mystiskt etc, dvs. det är fråga om en vid definition. 
 I 24 fall har endast åsikter angetts som orsak till tipset. I ytterligare 9 fall har åsikter angetts tillsammans med någon annan omständighet, vanligtvis vapen. I 12 fall anges fantombilden ensam som orsak, i ytterligare ett fall finns den med tillsammans med annan omständighet. I 6 fall anges vapen som orsak, i ytterligare 8 fall tillsammans med annan omständighet. 
 Det är svårt att sammanfatta anledningen till förekommande tips så grovt. Helhetsbilden är dock tydlig och den bekräftas av vår genom- gång av materialet. Åsikter, likhet med fantombilden samt vapeninne- hav eller vapenintresse är de dominerande misstankarna bakom tipsen. (Åsikter skall då alltså förstås i vid mening, det kan t.ex. inne- fatta att en berusad polisman i ett privat sammanhang uppges ha gjort aggressiva uttalanden om Mills eller socialdemokratin.) 
 Det betyder att ingångstipsen i stort sett genomgående har ett mycket begränsat samband med själva brottet. Detta innebär i sin tur att polisärendena sammantaget inte framstår som en central och viktig del i den egentliga brottsutredningen. Det rör sig från den utgångspunkten snarare om utredningens periferi. Det betyder inte att det saknats skäl 
  
 27 
  
 SOU 1987:72 s. 160 (citerat ovan s. 61). 
  
 28 
  
 Skillnaden i förhållande till den tidigare Palmekommissionens av oss upp- följda genomgång, som alltså omfattar fler uppslag (132), består bl.a. i att den senare innehåller flera uppslag angående samma polisman och uppslag där en utpekad polis inte kunnat återfinnas eller som inte nödvändigtvis behöver avse poliser över huvud taget. 
  
 318  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 att utreda dem, men utredningsåtgärdernas angelägenhetsgrad måste beaktas vid bedömningen av hur de prioriterats och utförts. 
 Mot den angivna bakgrunden finns det ingen anledning att redogöra för samtliga polisärenden. Redovisningen här inriktas i stället på de utredningsåtgärder som är relevanta för bedömandet av hur polisspåret utretts. Därvidlag har det också sitt intresse att mer stickprovsvis redovisa en del uppslag som inte har med diskussionen kring polis- spåret att göra. 
  
 4.3.2 
  
 Uppslag inriktade på enskilda personer 
  
 Allmänt 
 I detta avsnitt redovisas utredning som förekommit mot personer som kan sägas ha beröring med diskussionen kring polisspåret. Redo- visningen och därmed urvalet styrs av den utredning som faktiskt före- kommit inom PU rörande polisärenden. Som framgår är det ibland ganska slumpmässigt mot vilka och med vilken inriktning utrednings- åtgärder kommit att vidtas. 
 Polisman A 
 Polisman A var en vapenintresserad och vapenkunnig polis som vid tiden för mordet tjänstgjorde vid Stockholmspolisen, där han arbetade i Norrmalmspolisens piketstyrka. Kort efter mordet lämnade han sin tjänst för att driva egen verksamhet med vapenhandel, något han påbörjat redan tidigare. Verksamheten bedrevs tillsammans med en f.d. militär. I den rollen levererade polisman A vapen och skyddsutrustning till polisen, bl.a. till mordutredningen under Benson. En tid efter mordet anställdes han vid Televerket Radio, en anställning han dock inte innehade särskilt lång tid. Hans namn aktualiserades tidigt i utredningen genom ett tips angående vapeninnehav och intresse för nazismen. Intresset för polisman A återuppväcktes och kulminerade i samband med uppdagandet av hans inblandning i den insmuggling av buggningsutrustning, som förekom i den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären. 
  Stora mängder vapen och ammunition togs då i beslag hos A, liksom diverse föremål som tydde på att A sympatiserade med nazismen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 319 
  
 Översikt över utredningsåtgärderna 
  
 29 
  
 Polisman A har varit aktuell i utredningen i ett antal omgångar. Den första påbörjades efter ett anonymt tips den 10 mars 1986 från en per- son som uppgav sig vara tidigare kamrat med A. Enligt tipsaren innehade polisman A en magnumrevolver, var motståndare till det socialdemokratiska partiet samt hade under skoltiden varit intresserad av kriget och nazismen. Det är troligt att utredningen då initierades även utifrån allmänna kunskaper inom polisen om polisman A:s person. Utredningen avslutades rätt snart med ett beslut om att uppslaget skulle läggas ad acta; beslutet är icke daterat. 
 I juni 1986 kom ett tips från en uppgiftslämnare, som hade besökt polisman A:s hem och då iakttagit bl.a. en hel del vapen. Efter nya ut- redningsåtgärder lades även detta uppslag ad acta, den 28 augusti. Dessförinnan, den 19 augusti, hördes dock polisman A tämligen in- gående av säkerhetspolisen. Detta är det första dokumenterade förhöret med polisman ChangEn tredje omgång synes ha inletts i mars 1987, då ett anonymt, ospecificerat tips angående polisman A och dennes affärskollega den f.d. militären inkom. I det skedet handlades uppgifterna om A inte längre vid säkerhetspolisen. Några egentliga utredningsåtgärder synes emellertid inte ha vidtagits i detta sammanhang, av dokumentationen att döma. 
 Den fjärde utredningsomgången utlöstes av den s.k. Romero affären 1988. Ett flertal tips kom då in, som ett resultat av upp- märksamheten kring bl.a. polisman Scott hördes särskilt om ett vykort med en gåtfull text, vykortet hade beslagtagits hos polisman A tillsammans med vapen, ammunition och bilder av polisman A där han utförde nazistiska symbolgester. Ett av hans vapen provsköts. PU övertog flera av de beslag tullen gjort hos polisman A. I denna veva hölls även ett förhör med A. I protokollet uppges att förhöret är en komplettering till ett förhör som hade hållits två år tidigare; PU intresserade sig åter för polisman A:s alibi. 
  
 29  
 Här återges de åtgärder som återspeglas i PU:s material. Det finns även en akt över polisman A hos säkerhetspolisen. Den innehåller en del senare hand- lingar angående A:s vapenhandel och uppgifter om förhållandena vid Tele- verket Radio, där polisman A under juni till december 1986 var säkerhetschef (det synes ha förekommit misstankar om att A tog egna provisioner i samband med upphandling och andra liknande oegentligheter, men inget i handlingarna bestyrker misstankarna). I akten finns även handlingar som berör PU:s intresse för A. När innehållet i dessa handlingar tillför informationen i  
 PU-materialet 
  något av intresse har detta anmärkts. 
  
 320  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 En femte utredningsvända förekom  
 1989-90 
  i anledning av ett tips om ett vapen, som skulle ha ägts av polisman ChangI uppslaget finns ett läkarintyg angående polisman A. Det utfärdades 1992 av en läkare vid Södersjukhuset och gäller A:s tillstånd när han skrevs ut den 28 februari 1986. Intyget synes medge slutsatsen att utredningen angående polisman A:s alibi inte bedömdes som avslutad vid denna tidpunkt. 
 Försommaren 1993 hölls så de mer ingående alibiförhören med personer som träffat polisman A under morddagen och mordkvällen. De får betraktas som en uppföljning av ursprungstipsen. Alibiutred- ningen beträffande A hade vid denna tid således pågått från mars 1986 till sommaren 1993, dvs. i närmare sju och ett halvt år. 
 Sammanfattningsvis har följande förhållanden kring polisman A, såvitt framgår av PU:s dokumentation, varit föremål för mer eller mindre grundlig utredning: 
  
 à 
  
 hälsotillstånd och förehavanden på morddagen 
  
 à 
  
 lägenheten på Regeringsgatan 85 
  
 à 
  
 vapeninnehav, inklusive provskjutning 
  
 à 
  
 innebörd och bakgrund till det vykort som ingick i tullbeslaget 
  
 à 
  
 påstående om att polisman A efter mordet sålt en revolver 
  
 Utredningsresultat 
 Beträffande  
 hälsotillstånd och alibi  
 finns en den 24 mars 1986 daterad promemoria från säkerhetspolisen, med följande innehåll: 
 Enligt en säker och tillförlitlig källa, vilken önskar vara anonym, har föl- jande inhämtats rörande polisman Patel lades in med sprucken blindtarm den 21 eller 22 februari 1986. Den 26 mars besöktes polisman A, och han var då ej i kondition att ens klä på sig själv. Även den 27 mars besöktes polisman A och vid detta tillfälle iakttogs att han knappt var kapabel att gå själv.  
 30  
 Den 28 februari skrevs han ut på egen begäran, då han inte trivdes. Polisman A var placerad i en sal med 3 äldre män. Polisman A är sjukskriven till den 1 april 1986.  
 31 
  
 Från denna tid finns även en kort promemoria om polisman A:s vapen och vapenhandel. Det torde emellertid vara utredningen kring 
  
 30 
  
 Troligen rör det sig om felskrivningar, när besöken dateras till den 26 och 27 mars, inte minst med tanke på att promemorian är daterad den 24 mars. Antag- ligen avses den 26 och 27 februari. 
  
 31 
  
 Denna promemoria finns inte i säkerhetspolisens akt om polisman A, se vidare nedan under  
  
 Övrigt. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 321 
  
 hälsotillståndet som föranledde det odaterade avskrivningsbeslut, som antecknats på ursprungstipset från den 10 mars och undertecknats av  
 Lang 
  Näss: 
 Beslut 
 Då verkställd utredning visat att polisman A  
 1986-02-21--28 
  varit intagen på sjukhus för bukoperation och vid utskrivningen ej varit återställd skall vidare åtgärder i saken ej vidtagas, då misstanke om brott ej föreligger. 
 Den 19 augusti hölls förhör med polisman A vid säkerhetspolisen. Det odaterade beslutet får antas ha fattats före detta förhör, eftersom det finns ett nytt, inte närmare motiverat, beslut om ad  
 acta-läggning 
  från den 28 augusti. Detta beslut, liksom förhöret, synes ha föranletts av de uppgifter som inkommit från den nedan omtalade uppgiftslämnaren. 
 I förhöret den 19 augusti tillfrågades polisman A om sina förhållan- den morddagen och kvällen. Han uppgav att han skrevs ut kl 11 och åkte hem till sin bostad på Söder i taxi. Kl 19 fick han besök av en tjänsteman från Försvarets materielverk, FMV, vars namn han inte ville uppge. Vid  
 20-21-tiden 
  fick han besök av två kollegor, varav en var Roy; den andre kunde han inte komma ihåg namnet på. På natten, vid  
 1-2-tiden 
  blev han uppringd av en  
 piket-kollega, 
  som berättade om mordet. 
 I förhör den 18 oktober 1988, ett förhör som enligt förhörs- protokollet utgör en komplettering till augustiförhöret från 1986, upp- gav polisman A att han besöktes av kollegan Kemp på eftermiddagen den 28 februari 1986, omkring kl  
 15-16 
  samt att det var Roy som ringde på natten. På fråga sade polisman A vidare att  
 FMV-tjänste- 
  mannen var Smith fick vid detta tillfälle även frågor om  
 lokalen på Regeringsgatan 85  
 . Den hyrdes från 1985 till hösten 1986 och var smygkontoriserad. Inga vapen förvarades där. Den var med till visshet gränsande sannolikhet inte uthyrd vid tillfället för statsminister- mordet. Endast polisman A och hans kollega den f.d. militären hade nycklar. 
 Den 28 februari 1992 utfärdades ett läkarintyg angående polisman A. Det begärdes in av PU i samband med uppgifter i massmedia om polisman A. Intyget är undertecknat av chefsöverläkaren Martin I vid Södersjukhuset. I intyget sägs bl.a.: 
 Enligt min uppfattning är det osannolikt att polisman A skulle kunnat företa några längre språngmarscher eller förflyttat sig snabbt i trappor inom de närmaste dagarna efter sin utskrivning. 
 Journalanteckningar finns bifogade. Martin I hade inte undersökt polisman A eller själv haft honom som patient. Av intyget framgår att 
  
 322  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Martin I uttalar sig om hur det typiskt sett förhåller sig med en patient som haft åkommor av det slag polisman A hade och undergått den behandling denne hade varit föremål för. 
 Försommaren 1993 hölls slutligen ett antal ingående förhör med personer som varit i kontakt med polisman A under morddagen. 
 Thord A uppgav följande. Han kom i kontakt med polisman A när denne var skjutinstruktör för livvaktsgruppen. Han hade haft en del flyktiga kontakter med polisman A, bl.a. hade han besökt denne i hans bostad några gånger. De hade inget privat umgänge, men delade vapenintresset. Besöket morddagen vid  
 3-4-tiden 
  var en artighets- visit; polisman A var ganska svag och inte intresserad av något längre besök. Kemp hade vid något tillfälle besökt Regeringsgatan 85. Det var en vanlig lägenhet, tungt möblerad. Hans intryck var att den var till för polisman A och den f.d. militärens gemensamma firma. Kemp hade inte medverkat med polisman A på något möte på Söder. Han hade på senare tid inte haft med polisman A att göra. 
 Roy uppgav följande. Han jobbade vid tiden för mordet på Norrmalm, i piketen. Roy träffade polisman A  
 1982-83 
  i samband med skjutövningar där polisman A fungerade som skjutledare. Han hade sedan arbetat tillsammans med A som skjutinstruktör. Det var återkommande utbildning för framför allt piketpersonal. De hade inte annat än undantagsvis umgåtts privat. Besöket hos A på mordkvällen mindes han dåligt, men han hade talat med kollegan Barrett och kommit fram till att de jobbade civilt den kvällen och var hemma hos polisman A. Även om minnena var väldigt diffusa kom han ihåg att A var dålig och bar morgonrock. På frågan kan du komma ihåg hur han rörde sig? svarade Roy: Han gick som en  
 95-åring, 
  små steg och framåtböjd på grund av smärta i magen. Det liksom det är den enda bild jag har av han. Såvitt Roy kom ihåg var det ingen annan där samtidigt. Han mindes inte varför man besökte polisman Thompson – Roy tjänstgjorde alltså mordkvällen och deltog i spaningarna på mordnatten. Han ringde till polisman A på natten och berättade om mordet. Skälet till att han ringde var bl.a. att de fick sitta och vänta en del. Han hade träffat A bara någon enstaka gång efter mordet (i augusti/september  
 -86 
  flyttade Roy från Stockholm). – Roy fick frågor om han hade pratat politik med polisman A någon gång. Det hade han inte. Roy hade inget minne av att ha besökt Regeringsgatan 85. 
 Per H uppgav följande. Han hade träffat polisman A när denne fungerade som skjutinstruktör. De umgicks inte privat. De besökte polisman A på mordkvällen, men Barrett mindes inte exakt när. Han var för övrigt inte helt säker på att det var mordkvällen. De körde målad polisbil men var civila. Polisman A gick i morgonrock och var skröplig, han hade varit inne och opererats, Barrett kom inte ihåg för vad. Han 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 323 
  
 trodde att anledningen till besöket var att Roy, som i likhet med polisman A var skjutinstruktör, skulle diskutera någon sådan ange- lägenhet med polisman A. Besöket kanske varade en halvtimma. Det diskuterades inget politiskt. 
 Per A, vid förhörstillfället avdelningsdirektör vid FMV, uppgav följande. Han hade känt polisman A sedan 1982 eller 1983. De träf- fades vid vapentester i samarbete mellan försvaret och polisen. De var bägge intresserade av skytte och vapen och träffades fortfarande. Polisman A var numera agent för en vapenfirma från vilken FMV köpte vapen. Före 1986 hade han varit hemma hos polisman A tre, fyra gånger, i samband med skjutövningar. (Per A nämnde i sammanhanget bl.a. namnet på den f.d. militären.) Av polisman A:s poliskollegor hade Hunter träffat polisman F några gånger. – Han hade fått höra att A låg på sjukhus med brusten blindtarm. Han kände en person vars far dött i den åkomman och visste att det var allvarligt samt beslöt därför att besöka polisman A och överlämna en chokladask på fredagen den 28 februari efter arbetets slut. När han kom – oanmäld – till sjukhuset fick han veta att A skrivits ut samma dag. Han ringde då A och frågade om han fick komma och hälsa på. Polisman A, som normalt var framåt och hög- ljudd lät som ett litet barn egentligen. Hunter kom dit vid  
 sex-tiden 
  och de satt och pratade någon timma. Polisman A var ensam. På fråga uppgav Hunter att A rörde sig väldigt dåligt. Skälet till att polisman A hade lämnat sjukhuset trots att han var så dålig var att han inte trivdes med miljön, personalen osv. – Hunter hade besökt kontoret på Regeringsgatan, troligen dock efter detta tillfälle. Han trodde att det var den f.d. militären som stod för den lägenheten. Den var liten och deras firma växte snart ur den. – Efter besöket hade Hunter åkt direkt hem; han bodde då fortfarande hos sin mamma. – Via försvaret, som hade kontaktats av polisen, blev han omedelbart efter mordet tillfrågad om han kunde hjälpa till att identifiera mordkulan. På söndagmorgonen hämtades han av en polisbil och sammanträffade med Taylor. Han kom fram till att det var en Morales, kaliber .38 eller 
 .357. Efter att ha fått upplysningar om kulans vikt förstod han att det var en .357 Magnum, på räfflorna kunde man se att det var en Ferguson  Johnson eller någon av kopiorna. Sedan hörde han ingenting på många herrans år, förrän han kallades för en provskjutning av sin Harris. Det var således det andra tillfället han hade haft med mord- utredningen att göra (och detta förhör var det tredje). – Hunter trodde definitivt inte att polisman A har med mordet att göra. De hade aldrig pratat politik. 
 Av de uppgifter som de hörda sammantaget lämnade framgick vidare att polisman A betraktades som särpräglad, i olika hänseenden 
  
 324  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 extrem och upptagen av sitt vapenintresse. Samtliga tillfrågades om polisman A:s politiska åsikter, vilka beskrevs som högerorienterade. 
 Beträffande  
 vapeninnehav m.m.  
 har utredningen gett följande resultat. 
 En uppgiftslämnare berättade vid ett förhör i juni 1986 om ett besök i polisman A:s hem, som han gjort å yrkets vägnar. Bland diverse upp- slagna böcker fanns Mein Kampf. Bostaden var särpräglad. Under ett följande besök gjorde polisman A utfall mot Mills. Uppgifts- lämnaren beskrev polisman A som helt oberäknelig, han växlade från total affekt till total avslappning på några sekunder. Uppgiftslämnaren hade funnit situationen olustig och associerat till mordet. 
 Polisen synes ha tagit fasta på uppgifterna om vapen. Polisman A fick frågor om dessa i förhöret den 19 augusti 1986. Han uppgav att han hade haft alla sina vapen i behåll på morddagen; inget var utlånat. I juni 1986 hade han besökts av några poliser i anledning av en ansökan om vapenlicens. Därvid hade hans vapensamling inventerats. Kort senare lades uppslaget ånyo ad acta; i ett beslut den 28 augusti 1986 anförde  
 Lang 
  Näss: 
 Inkomna uppgifter om polisman A:s vapeninnehav föranleder ej vidare åtgärd, då verkställd utredning visat att polisman A kan avföras från utred- ningen. 
 I mars 1987 inkom ett anonymt tips angående polisman A och den f.d. militären. Det föranledde viss ny utredning. Den gjordes denna gång vid rikskriminalen och berörde de bägge utpekade och deras vapen- handel. Åtgärderna innefattade slagning, viss sondering bland kollegor m.m., men inga direkta förhör. 
 I juli 1988 redovisade SKL sina undersökningar av kulor från prov- skjutning av vapen som tillhörde polisman A. Kulorna visade inga överensstämmelser med mordkulorna. 
 I oktober 1989 övertog PU beslag som hade gjorts i tullärendet. I det mycket omfattande materialet ingick bl.a. patroner av den typ som Mills dödades med. Blyisotopisk jämförelse begärdes. Resultaten redovisades av SKL i mars 1990. De torde få förstås så att kulorna inte visade någon överensstämmelse med proven avseende mordkulorna. 
 I juli 1988 hörde journalisten Cooley av sig och uppgav att tullbeslaget innehöll  
 ett vykort med kryptisk text  
 m.m. Vykortet hämtades omgående in till PU.  
 32  
 Dess avsändare, Blevins, hördes. 
  
 32  
 Vykortets text löd Svinet på den andra sidan låter sej fortfarande förfäras av fantombilden, men järnvägsspåret blir allt hetare. Sätt dej snarast i förbindelse med Enskedemannen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 325 
  
 Dennes sambo hördes samma dag för kontroll av Dalton alibi. Det framgår i uppslaget att Svenska Dagbladet innehållit en artikel om vykortet samma dag som tipset kom in och att Blevins i anledning av detta hört av sig till polisen. Dagen efter hördes polisman A om vykortet. (Förhörsvittne på polisman A:s begäran var polisman B.) Polisman A var vid detta tillfälle anställd hos Protector AB, vilket synes ha varit hans eget företag. Inget av värde framkom; vykortet tycks ha varit ett privat skämt. 
 I december 1989 inkom ett tips från en anställd vid en vapenfirma angående en revolver Harris .357. Vapnet skulle vid tiden för mordet ha ägts av polisman A, som sedan sålt det till en HawkinsVapnet var troligen en ombyggd 38:a med 2 1/2 tums pipa. Tipset är utrett och polisman A har lämnat upplysningar i uppslaget. 
 Utöver dessa utredda uppslag finns det en del uppgifter som inte synbarligen föranlett någon utredning, i vart fall inte någon utredning som uttryckligen inriktats på respektive tips. 
 Överåklagaren Mendoza, som var förundersökningsledare i smuggelmålet mot bl.a. polisman A, vidarebefordrade i juli 1988 en uppgift från en person som ca ett halvår efter mordet hade hört ett samtal mellan polisman A och polisman B. De hade sagt att de visste vem som utfört mordet, men att man aldrig skulle kunna finna mördaren. Uppgiftslämnaren hördes av PU. Han uppgav då att han inte uppfattat det som att polisman A och polisman B vetat vem mördaren var, utan snarare att de genom sina känningar i utredningen – kollegor som fungerade som livvakter åt Benson – fått insikter om vem som var mest intressant i utredningen. Förhörsprotokollet ger intryck av att uppgiftslämnaren något ville modifiera de uppgifter han enligt Mendoza skulle ha lämnat till denne. 
 Ett underuppslag i utredningen från juni 1988 har följande bak- grund. Vid en diskussion inom PU angående polisuppslag drog sig kriminalinspektören Brewer I till minnes att han en gång råkat höra fragment av ett samtal mellan polisman A och en viss person, här kallad NN. Samtalet utspann sig medan man väntade på en hiss i polis- huset. Samtalet gick ut på att Sverige var på väg åt helvete och att något borde göras. NN hade sagt att det fanns folk som skulle se till att det blev ändring. Händelsen inträffade i december 1985 eller januari 1986. Brewer I hade endast hört fragment och ansåg själv inte att man kunde dra några större växlar på det han hört. Han tillade att samtalet förts helt öppet och inte haft något konspiratoriskt över sig. – Det be- slöts sedermera att ett uppslag skulle skrivas över Black iakttagelser. Det skedde alltså i juni 1988, dagarna efter det att den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären 
  tagit sin början. När de beskrivna diskussionerna 
  
 326  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 inom PU hade ägt rum framgår inte. Det finns ingen ytterligare utred- ning redovisad i anslutning till uppslaget. 
 Vid tiden för Pierce  
 Carlsson-affären 
  förekom även tips om att polis- man A liknade fantombilden. Dessa föranledde ingen särskild åtgärd. 
 Uppgifter om utredningen angående polisman A som framkommit i den tidigare Palmekommissionens utfrågningar 
 Polisman A blev tidigt aktuell i utredningen. Uppslaget handlades av säkerhetspolisen.  
 Lang 
  Burke och Johnson har inför den tidigare Palmekommissionen uppgett följande om ärendet.  
 33  
 Ingångsuppgifterna beträffande polisman A var inte mycket att ta på. Realia i ärendet var faktiskt enbart förhållandet att han hade vapen. Det fanns också någon uppgift om att han skulle ha extrema uppfattningar, men utöver det fanns inga påtagliga misstankar. Detta måste ställas i relation till ut- redningsåtgärderna; det fanns många väntande ärenden som var viktiga. Man fick relativt snabbt fram uppgifter om polisman A:s sjuk- husvistelse och den brustna blindtarmen, bl.a. hade kollegor besökt honom dagarna före mordet. Det ansågs helt omöjligt att polisman A i sitt tillstånd skulle ha kunnat delta i en mordoperation den dag han skrevs ut. Det var en sådan skälighetsbedömning, som gjorde att man tyckte sig kunna lägga ärendet åt sidan. 
  
 Lang 
  Näss påpekade att den lokal polisman A disponerade på Regeringsgatan kunde ha varit av intresse, om platsen för mordet hade kunnat vara planerad i förväg. Men eftersom fakta i målet utesluter detta var lokalen enligt  
 Lang 
  Näss ointressant. 
 Polisman A:s eventuella kontakter på ledningscentralen hade inte utretts. Inte heller hade A satts i samband med högerextremism eller herrklubbsmötena i Gamla stan. Utredarna hade inte kontakt med den subversiva roteln inom säkerhetspolisen. Enligt Johnson var alla de poliser som utreddes i denna ordning extrema på något sätt, det var i många fall skälet till att de dragit på sig spaningstips. Men likväl saknades det tecken på en konspiration och utredningen inriktades inte på det. Följande passus ur utfrågningen är illustrativ: 
  
 Fråga  
 : Vad tjänar då dom här utredningarna till om man inte så att säga vidgar perspektivet utan bara hade ett smalt schakt att betrakta? 
  
 Svar 
 : Det måste ju ändå vara någonting som talar för att det finns en konspiration, och de som ändå talade om konspiration det var privatspanare och journalister som ville ha ett  
 Pulitzer-prize. 
  Deras önskedröm var ju, det 
  
 33  
 Uppgifterna och citaten i det följande är hämtade från den tidigare Mathews kommissionens utfrågning med  
 Lang 
  Burke och Johnson den 26 mars 1996. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 327 
  
 var ju alldeles uppenbart, alla privatspanares och journalisters önskedröm var att det skulle vara en polis som hade mördat honom. Man ville ju det, det var uppenbart. Men återigen, vi var ju tvingade att hålla oss till realia och det vi hade, det var ju alltså enskilda polismän, kanske de var nazistsympatisörer, kanske var de långt ute på högerkanten på annat sätt eller extrema på något annat håll. Men vi kunde aldrig se någon formation eller något sådant som vi kunde göra oss nytta av i en förundersökning. Jag kan aldrig säga att jag sett något sådant. 
 Beträffande det förhör som hölls av Johnson med polisman A i augusti 1986, där även  
 Lang 
  Näss närvarade, upplystes att polisman A var påtagligt nervös inför förhöret. Han var även spritpåverkad. När han informerades om att förhöret skulle gälla mordet på statsministern blev han märkbart lättad.  
 Lang 
  Burke och Johnson tolkade hans reaktion så, att han varit rädd för att förhöret skulle handla om något annat. Det gjordes också vissa efterforskningar, men man kom inte längre än till att sätta det i samband med att han kort senare slutade sin anställning vid Telverket Radio, möjligen hade han förfarit oegentligt i något upphandlingsförfarande.  
 34 
  
 Benson sammanträffade den 14 maj 1996 med företrädare för den tidigare Palmekommissionen. Enligt de minnesanteckningar som upprättades uppgav Benson följande angående sin kännedom om polisman A. 
 35 
  
 Polisman A  
 --- 
  kände han till sedan tidigare bl.a. på det sättet att A på RPS uppdrag utrett behovet av ett nytt tjänstevapen. Polisman A var utbild- ningsansvarig i vapenfrågor på 70- och  
 80-talet. 
  Benson visste att han var vapentokig i en positiv mening, nämligen duktig på vapen. Han var även känd för sin  
 Palme-fientliga 
  attityd och högeranstrukna åsikter. Uppslag som kom in i förening med vad som sålunda var känt om honom samt hans omvittnade handlingskraft gjorde att en utredning gjordes be- träffande honom. Såvitt Benson minns kom det fram att polisman A var nyopererad vid tiden för mordet, men hur ärendet avslutades minns han inte. 
  
 34  
 I säkerhetspolisens akt finns en anteckning från dagen för förhöret (19 augusti 1986). Den är gjord av Johnson och innehåller i princip de uppgifter som här återgivits. Det framgår att polisman A varit orolig för att förhöret skulle gälla hans arbete på Televerket Radio. När det stod klart att det inte skulle göra det utan handla om statsministermordet pustade polisman A enligt anteck- ningen högt av lättnad. – Jfr även säkerhetspolisens noteringar om förhållan- dena vid Televerket Radio (återgivet i fotnot ovan). 
  
 35  
 PK Minnesanteckningar nr 41. 
  
 328  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Uppgifter om polisman A i andra uppslag 
 Uppgifter om polisman A finns även i andra delar av utredningen, vilket framgår på andra ställen i betänkandet, se särskilt avsnittet om Södermötet och samröret med Mitchell delaktighet i den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären 
 36 
  
 Som framgår på annat ställe var polisman A involverad i den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären. 
  Han drogs in i den genom och tillsammans med två polismän med vilka han tjänstgjort i Norrmalmspolisens piketstyrka, Garza och Ford åtalades därvid i juni 1989 för varu- smuggling, valutabrott och olaga vapeninnehav, efter att under månadsskiftet  
 juni-juli 
  året innan ha varit anhållen i två dagar. Han friades från ansvar av Stockholms tingsrätt; polisman A ansågs ha begått de handlingar som lades honom till last under uppfattning att nödsituation förelåg. Han dömdes däremot till 40 dagsböter för olaga vapeninnehav. Svea hovrätt dömde honom emellertid till ansvar på samtliga punkter. Enligt hovrätten utgjorde förhållandena – så som de tilltalade i målet uppgav sig ha uppfattat dem – inte någon nödsituation. Hovrätten bedömde straffvärdet för polisman A:s brott som jäm- förelsevis högt och noterade att denne var den ende av de åtalade som agerat för ekonomisk vinnings skull. Polisman A dömdes till 120 dags- böter, varav 20 ansågs avtjänade genom de dagar han suttit anhållen. 
 Domens bakgrund var för polisman A:s del att han i april 1988 hade kontaktats av sin förre kollega Garza, som då hade i uppdrag att i tjänsten på olika sätt biträda Taylor. Polisman A hade i ett tidigare skede av Palmeutredningen levererat vapen m.m. till Garza, då på Simmons uppdrag. Garza bad denna gång polisman A undersöka möjligheterna att anskaffa avlyssningsutrustning och dörr- kontroller. Polisman A fick sedermera en lista på specificerad utrustning. Han kontaktade ett företag i Hamburg, PK Electronics och fick klart för sig att utrustningen inte kunde inköpas den vägen för leverans till Sverige, utan att Rikspolisstyrelsen skulle komma att underrättas officiellt om utförseln från Västtyskland. Detta var inte lämpligt och andra alternativ övervägdes därför. Polisman A överens- kom sedermera med en branschkollega i utlandet att denne mot en provision om 250.000 kronor skulle köpa och föra ut utrustningen från Västtyskland till London, där den skulle levereras till A. 
 Polisman A beställde utrustningen hos PK Electronics; den kostade knappt en halv miljon kronor. Leveransen skedde i huvudsak i två 
  
 36  
 Se även den mer utförliga redovisningen i kapitel 5,  
 Avsnitt Y – Turkiet (PKK)  
 . 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 329 
  
 omgångar. Efter diverse försök att lösa saken på annat sätt reste A till London och tog hem, dvs. smugglade, godset via Arlanda den 28 april 1988. 
 Även den andra leveransen hämtades av polisman A i London. Införseln över den svenska gränsen gick då till så att A reste med utrustningen till Köpenhamn, där han möttes av Garza, som kört ned från Stockholm i en bil som han tidigare fått utanordnad från säker- hetspolisen. De for sedan gemensamt till Helsingör, där de tog färjan till Helsingborg. Polisman A reste som däckspassagerare medan Garza ensam förde bilen med utrustningen till den svenska tullkontrollen. Avsikten var att de två skulle förenas på andra sidan och fortsätta tillsammans till Stockholm. Garza blev emellertid föremål för kontroll i tullen och varusmugglingen avslöjades. När Garza inte dök upp tog polisman A sig på egen hand till Stockholm. Detta var den 1 juni 1988. 
 Övrigt 
 Kommissionen har i sin granskning av material hos säkerhetspolisen stött på följande uppgifter om polisman ChangDen ovan citerade promemorian från säkerhetspolisen som daterats den 24 mars 1986, enligt vilken polisman A på sjukhuset besöktes av kollegor dagarna före mordet, fanns inte bland de handlingar hos säker- hetspolisen som kommissionen tagit del av. Däremot fanns andra hand- lingar, som innehöll upplysningar kring samma sakförhållanden. 
 Bland handlingarna fanns således en handskriven anteckning på ett registerutdrag. Enligt anteckningen, som inte finns i PU:s material och som är daterad den 18 mars 1986, var polisman A känd av kollega som ej vill framträda med namn. Polisman A kan ej ha haft med det inträffade att göra enl. denne. Event. skall A ha blivit utskriven från sjukhus efter bukoperation den 28/2. Enligt ytterligare en (odaterad) anteckning på samma registerutdrag står Besökt av kollega den 27/2, då denne låg på SÖS. Polisman A trodde då att han skulle bli utskriven den 28/2. Opererad för brusten blindtarm. 
 I säkerhetspolisens akt fanns vidare en utredningsanteckning daterad den 8 juni 1986, med följande lydelse: 
 Polisman A förekommer ej i avdelningens register men han skall någon gång under åren  
 1982-1983 
  ha deltagit i möten arrangerade av en förening vilken politiskt hör hemma långt ut på högerkanten. Föreningen består av poliser och en åklagare och den leds av en person vilken har karakteriserats som nazistsympatisör, med det kan ej påstås att hela föreningen som sådan är nazistisk. 
  
 330  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Blair känner den kollega vilken i sin tur känner polisman A och även besökte denne på sjukhus den 27/2 1986, då polisman A opererats för blindtarmsinfektion och enligt uppgiftslämnaren skulle skrivas ut från sjukhuset den 28/2. 
 Slutligen fanns i polisman A:s akt en skrift från senare tid, en promemoria daterad den 14 augusti 1996, upprättad av Brown Den hänvisade till den just citerade utredningsanteckningen. Johnson hade inför sitt sammanträffande med den tidigare Palmekommissionen tagit reda på vilka polismän som lämnat upplysningarna om A. Det var Blair och Harris Enligt promemorian hade Johnson talat med dessa den 26 mars 1996. Om Smith står: 
 När han tillfrågades om han hade besökt polisman A på sjukhuset vid något tillfälle under angiven tid, förklarade han jakande, att han hade besökt honom  
 dagen för mordet på statsminister Finley!  
 Förutom B var hela piketgruppen, dvs.  
 5-6 
  poliser, med vid polisman A:s sjukbädd vid tillfället. Polisman A låg vid tillfället i sin säng och hade mycket ont. Det kom B mycket väl ihåg från sitt besök hos honom. 
 Polisman B 
 Polisman B finns bakom några rätt uppmärksammade delar i polisspåret. De herrmiddagar med påstådd högerextrem prägel som organiserades för poliser under början av åttiotalet arrangerades av polisman B. Under mordnatten ringde en polisman till VD 1 och ut- tryckte tillfredsställelse över mordet. Det var polisman B som ringde. Polisman B är vidare identisk med det polisbefäl, som flyttades från VD 1 på grund av sin negativa hållning till kvinnliga poliser. (Dessa förhållanden har behandlats ovan, framför allt i avsnittet om Stockholms polisstyrelses utredning om högerextremism.) Av utred- ningsmaterialet hos PU framgår att polisman B är bekant med polisman A 
 ,  
 han uppträdde bl.a. som förhörsvittne vid något av förhören med denne. 
 Beträffande polisman B finns ett uppslag i PU. Det består av ett anonymt telefontips från oktober 1987, där en person uppgav att polisman B, samma dag som det tillkännagavs att Benson avgått, hade jublat över detta. B hade vid tillfället bevistat en ambassad, troligen den australiensiska, där det skulle ha pågått en fest till firande av Simmons avgång. I december 1987 beslöt  
 Lang 
  Näss att tipset inte föranledde någon åtgärd, då uppgifterna på intet sätt kan ha betydelse för utredningen av Palmemordet. – Polisman B förekommer 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 331 
  
 också tillsammans med polisman A i ett tips, se avsnittet om polisman ChangFörutom dessa uppslag, som alltså inte föranlett några vittgående åtgärder, har ingen utredning med sikte på polisman B förekommit i PU. 
 Däremot har polisman B som framgått ovan varit föremål för ingående granskning i Stockholms polisstyrelses rapport om höger- extremism. Han förekommer också i Norrmalmsutredningen, som synes ha lett till att han omplacerades. 
 Vid Granskningskommissionens arbete har följande framkommit. Vid förfrågan hos säkerhetspolisen angående polisman B upplystes att han inte förekommer annat än som säkerhetsgranskad (det gäller för alla polismän). Polisman B är emellertid som framgått en centralgestalt i det avsnitt som kallas Projekt Dalton i säkerhetspolisens ärende SK  
 8-82. 
  Förutom vad som framgår i redogörelsen för herrmiddagarna ovan, finns i en annan del av samma ärende två promemorior intagna under polisman B:s namn. Den ena är den ovan nämnda promemorian från 1983 där herrmiddagarna omtalas första gången. Den andra är en promemoria från 1980 där det från fullt tillförlitlig källa uppges att en svensk polisman, identisk med polisman B, deltagit i ett möte med en nazistisk organisation (Sveriges Nationella Förbund), i vilken han uppges ha varit välkänd. 
 Polisman C 
 Polisman C anställdes som polis 1979. Han tillhörde kretsen kring baseballigan. Polisman C har också omtalats i samband med att han hade varit aktiv för att få en person från organisationen Bevara Sverige Svenskt, BSS, som hade gripits vid ett misshandelsbråk, släppt från arresten. Det har inkommit flera tips angående polisman C under utredningen, dock inget som är direkt knutet till mordet. I stället gäller tipsen vapeninnehav, tvivelaktiga åsikter och uppseendeväckande be- teende. 
 Ingångstipset i huvuduppslaget angående polisman C kom i mars 1986. Uppgiftslämnaren pekade ut bl.a. polisman C som högerextre- mist och uppgav att denne ägde en s.k. magnumrevolver. I C:s krets hade uppgiftslämnaren iakttagit en man som liknade en av fantom- bilderna (skuggan). 
 I samband med att tipset lämnades utreddes polisman C:s anställ- ningsförhållanden och vapeninnehav. Det företogs vidare kontroll vid säkerhetspolisen (C var ej känd) och av var C befunnit sig vid tiden för mordet. Det gjordes även en provskjutning av polisman C:s Ferguson  
  
 332  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Johnson .357 Magnum. (Kulorna kontrollerades dock inte förrän 1990, då SKL uttalade att inget tydde på att kulorna utskjutits ur samma vapen som mordkulorna.) Utredningen klarlade ganska snart att polisman C hade deltagit i en militärövning vid K 4 den aktuella tiden, mer precist befann han sig morddagen på övning utanför Överkalix. Polisman C hördes aldrig själv. I ett på ingångstipset antecknat Beslut  
 1986-08-13 
  skrev  
 Lang 
  Näss: 
 Föranleder ej vidare åtgärd då verkställd utredning visat att polisman C vid tiden för iakttagelser av skuggan fullgjort tjänstgöring vid K4 Arvidsjaur under sådana förhållanden att han kan avföras från utredningen. 
 I november 1987 inkom ett nytt tips. Det hade föranletts av den upp- märksamhet kring polisspåret som då förekom i massmedia. Tipsaren trodde att polisman C ingick i baseballigan och satte sin iakttagelse i samband med detta. Enligt uppgiftslämnaren hade polisman C på en pizzeria i en småstad uppvisat ett vapen av den typ amerikanska polisen använder. Händelsen skulle ha inträffat för några år sedan. 
 Uppgiftslämnaren hade fått informationen från en annan person. När den personen kontaktades av PU visade det sig att även denne hade uppgiften i andra hand. Uppgiften kom ursprungligen från en man, beträffande vilken endast förnamnet var känt. Mannen bodde inte längre i staden, men det lämnades en del andra uppgifter om honom, t.ex. vad hans hustru hette och var han numera tjänstgjorde. Någon ytterligare uppföljning företogs dock inte. 
 Från december 1987 finns vidare utredningsanteckningar rörande baseballigan och polisman C:s placering där. Utredningen ledde till nya förhör med den ursprunglige uppgiftslämnaren och foto- konfrontation. Inga direkt nya uppgifter framkom dock. Kort därefter lades ärendet åter ad acta efter beslut av  
 Lang 
  Burke. Polisman C hördes inte heller denna gång. 
 Med datering fem år senare, oktober 1992, finns en utrednings- anteckning. Där konstateras att polisman C 
 varit föremål för omfattande utredning, varvid man bl.a. har kontrollerat hans vapeninnehav och alibi för tiden, då Mills mördades. Något anmärkningsvärt har härvid inte framkommit. 
 Det noterades vidare att polisman C 1980 erhöll licens för en Harris .357 Magnum och att vapnet var provskjutet. Uppslaget bör möjligen knytas till vad som tidigare är känt och gjort beträffande polisman C, avslutade utredningsmannen. 
 Polisman C är även omnämnd ett flertal gånger i uppslaget an- gående Y (se nedan). Det framgår där att polisman C var god vän 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 333 
  
 med Y. Flera från varandra oberoende uppgifter i uppslaget pekar på ett i skilda hänseenden extremt beteende från polisman C:s sida. Det finns vidare flera från varandra oberoende uppgifter om att polisman C förevisat vapen på ett sätt som väckt uppseende. 
 Kommissionen har tagit del av en akt om polisman C hos säker- hetspolisen. Sakligt sett innehöll den inget värt att notera i detta sammanhang, utöver det som redan framgått av materialet hos PU. 
 Utanför PU förekommer polisman C i polisstyrelsens utredning om högerextremism, jfr ovan. Polisman C berörs av i vart fall tre avsnitt i den utredningen: uppgiften om att han på sin fritid velat kvittera ut en god vän, här benämnd Y, som gripits efter ett bråk mellan skinheads och invandrare, påstående om en händelse på Operabaren i Stockholm, där polisman C skulle ha uppvisat en svensk flagga med hakkors fästad på kavajslagets undersida (oklar tidpunkt) och polismäns resor till Sydafrika. 
 Natten den 8 november 1986 greps 23 personer i Gamla stan i Stockholm, misstänkta för misshandel efter en attack på en grupp invandrare. Samtliga gripna utom två, Y och en kamrat till denne, var s.k. skinheads. De gripna frigavs senare under natten efter konfronta- tioner och identifiering. Y kvarhölls dock eftersom han var bosatt i USA och inte hade fastställbar adress i Sverige. Kort efter det att Moore kamrat hade släppts ringde polisman C till vaktdistrikt 3, enligt vad som framgår av den promemoria som vakthavande befäl vid vakt- distriktet senare upprättade. C uppgav sig vara kriminalinspektör samt att Y och dennes kamrat var ett par av hans bästa vänner. Polisman C sade vidare att Y inte var någon buse och att denne inte gjort något olagligt. C ringde sedan ytterligare en gång för att kvittera ut Savage Senare på natten infann sig polisman C på polisstationen och bekräftade Moore tillfälliga adress i Stockholm. Sedan uppgifterna kon- trollerats släpptes Y, eftersom adressen därmed var fastställd. 
 Vakthavande befäl anmälde det inträffade till polisens klago- målssektion (internutredning). Biträdande länspolismästaren beslutade att inte föra saken vidare till åklagare, eftersom misstanke om brott inte förelåg. Händelsen uppmärksammades sedan i massmedia, varefter biträdande länspolismästaren beslöt att i, som det heter i polisstyrelsens rapport, klarläggande syfte anmäla det inträffade till åklagare. Åklagaren höll förhör med den vakthavande kriminalinspektören och lade sedan ner förundersökningen med motiveringen att brott inte förelåg. Polisstyrelsens utredningsgrupp inhämtade för sin del uppgifter från polisman C och de två polismän vid vaktdistrikt 3 som talade med denne under natten. I sin bedömning konstaterade polisstyrelsen att polisman C inte agerat i tjänsten: 
  
 334  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Frågan har i stället gällt om det inträffade kan uppfattas så att polisman C 
  
 37 
  
 på ett otillbörligt sätt allmänt sökt utnyttja sin ställning som polis för att 
  
 förmå vakthavande befäl att frige Y  
 38 
 , eller om agerandet endast är att se som ett försök att identifiera och i övrigt lämna sådana upplysningar om Y att denne för uppfyllande av gällande regler skulle kunna friges. 
 Det kan konstateras att uppgift står mot uppgift vad gäller innehållet i det eller de telefonsamtal som utväxlades mellan polisman C och företrädare för VD 3. Enligt vakthavande befäl skall polisman C ha ringt vid två till- fällen, varit mycket upprörd och uttryckligen sagt sig vilja kvittera ut DavisPolisman C bestrider att han uttryckt sig på det sätt som uppgetts liksom att han skulle ha varit upprörd. Hans enda syfte med telefonsamtalet var att ge sådana informationer om Y att denne inte längre skulle behöva kvarhållas. 
 Han kan vidare bara erinra sig ett telefonsamtal. 
 Gruppen gör bedömningen att då uppgift står mot uppgift, det icke är möjligt att belägga att polisman C på ett otillbörligt sätt sökt utnyttja sin ställning som polis för att få Y frisläppt.  
 (---) 
  Gruppen drar också slutsatsen att eftersom inget i utredningen tyder på att polisman C utgett sig handla i tjänsten, det i vart fall icke skulle kunna vara fråga om annat än ett olämpligt beteende på fritid, vilket inte enligt gällande regler kan föranleda någon disciplinär prövning. 
 Det upplystes avslutningsvis att Y inte, som tydligen påståtts i något sammanhang, lämnat landet efter det att han släppts. 
 Kommissionen har som nämnts tagit del av polisman C:s akt hos säkerhetspolisen  
 ,  
 där det fanns en promemoria från 1986 med rubriken Bevara Sverige Svenskt (BSS) – Knytningar till personal vid Stockholms pd och KVS (Kriminalvårdsstyrelsen, vår anm.). Den behandlar bl.a. den här aktuella händelsen. Det framgår att Y vid det aktuella tillfället själv kände till att en polisman skulle fixa ut honom. Det hade inte gått att utröna hur Y, som alltså var i polisens förvar, kunde veta detta. En kontroll hade dock visat att en känd BSS- medlem, (namnet här uteslutet),vilken är anställd som vaktkonstapel i arresten, tjänstgjorde denna natt. Det omtalas även att det var känt att personal vid Allmänna häktet var medlemmar i BSS. 
 Polisstyrelsens utredningsgrupp bedömde även påståendet om att polisman C skulle ha iakttagits på Operabaren då han visat upp en nål med en svensk flagga med ett hakkors fastsatt på kavajslagets under- sida. Det finns ingen uppgift om när händelsen skulle ha inträffat. Polisman C bestred inför utredningsgruppen kategoriskt beskyllningen. Ursprunget till uppgiften – som tydligen förekommit i massmedia – 
  
 37 
  
 Polisman C var anonymiserad i rapporten och kallades där F. 
  
 38 
  
 Jfr föregående not; Y benämndes K i rapporten. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 335 
  
 gick inte att härleda. Mot C:s bestridande fanns det enligt gruppen inget som talade för att den var riktig. 
 Slutligen identifierade polisstyrelsen polisman C som en av de sex polismän som rest till Sydafrika. Resan hade för hans del ägt rum i februari 1987; han hade besökt svenska vänner som bodde där. Han uppgav sig inte ha arbetat eller deltagit i någon utbildning tillsammans med sydafrikansk polis. (Polisstyrelsens bedömning av resorna framgår ovan.) Av utredningsakten framgår att polisman C var ovillig att medverka i utredningen av Sydafrikaresorna. Till skillnad från övriga berörda ville han inte yttra sig på band och motsatte sig även i övrigt dokumentation av saken. Den som tar del av akten kan endast med viss svårighet få fram att den polisman som i utredningen benämns F är identisk med polisman McfarlandTipset angående polisman D och buss 43 är ett av de tidigast om- talade spåren med anknytning till polisen. En gång torde det ha betraktats som hela polisspårets upphov. Det utgår från iakttagelser som journalisten Davidson anmälde till utredarna om en man som strax efter mordet betett sig märkligt vid en busshållplats på Houston gatan, en hållplats som är belägen i en för mördaren möjlig flyktväg. Tidigt inkom också uppgifter från en bussförare på linje 43. Buss- förarens och Johnson uppgifter kunde avse samma händelse, vilket ökade intresset. Redan på ett tidigt stadium, men inte från allra första början, identifierade Davidson den person han sett som polisman Eaton in- gick i baseballigan. Tillsammans med polisman E var han föremål för utredning i anledning av Scott död i det s.k.  
 OT-rummet. 
  Han friades från ansvar i polisutredningen och tilldömdes i flera tryck- och yttrandefrihetsmål skadestånd från de medier som anklagat honom för Scott död. Polisman D är vidare utpekad i ett helt annat uppslag, av en person som i massmedia kallats vittnet Wilson. 
  
 Buss 43.  
 På morgonen den 3 mars 1986 inkom ett tips från Tucker Han hade åkt med buss 43 längs Birger Jarlsgatan mot Roslagstull, dvs. norrut, på mordkvällen vid tiden för mordet. Vid hållplatsen vid Eriksbergsgatan gick en mystisk man på bussen. Mannen åkte dock inte med utan gick av igen innan bussen lämnade hållplatsen. Davidson återkom med sitt tips under eftermiddagen, han lämnade då något fler detaljer. Den 4 mars lämnade en bussförare (i fortsättningen kallad bussföraren) ett tips om två mystiska personer som stigit på buss 43 ungefär 23.30 vid Eriksbergsgatans hållplats. Ett odaterat tips från 
  
 336  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 samma uppgiftslämnare och med likartat innehåll finns också i uppslaget. Det har lämnats vid personligt besök. Den som mottog det har på spaningsuppslaget antecknat att bussföraren inte verkade vara riktigt normal i huvudet. Den 5 mars lämnade Davidson samma tips igen, nu vid personligt besök. Han berättade då också att han den 4 mars identifierat mannen på bussen som polisman D. Han hade känt igen D då han besökte en rättegång där D var målsägande. Målet gällde förtal i anledning av att Sveriges Television lämnat uppgift som innebar att bl.a. polisman D gjordes ansvarig för Scott död (se  
 Machnowfallet  
 ovan). Den 9 mars återkom bussföraren till polisen angående de uppgifter han lämnat; han var rädd att hans tips kommit bort. Han preciserade med hjälp av bussens färdskrivare vissa tids- uppgifter. 
 Den 11 mars hördes Davidson vid säkerhetspolisen. Han lämnade en fyllig berättelse, som låg i linje med vad han tidigare uppgivit. Han sade nu även att han trodde sig ha hört skotten och att han gått till rättegången för att kontrollera om den han sett var identisk med polis- man E eller polisman D. Samma dag hördes bussföraren av säker- hetspolisen. 
 Den 13 mars hördes polisman D, även han av säkerhetspolisen. Polisman D uppgav att han redan hade hörts den 11 mars. Mordkvällen hade han varit hemma med sin fästmö. Poliserna föreslog att de skulle hålla ett omgående förhör med fästmön. Det ville polisman D inte, med motiveringen att det skulle kräva hämtning från arbetsplatsen och leda till förlust av lön. Polisman D ville att hon skulle kallas i vanlig ord- ning. 
 Den 14 mars hördes fästmön. Hon bekräftade att polisman D tillsammans med henne varit hemma under mordkvällen. Morgonen efter hade de väckts av polisman E, som ringde och berättade att Mills var död. D och E skulle tillsammans besöka sin advokat kl 10 på lördagsmorgonen. 
 Samma dag hölls förhör med Johnson dotter. Davidson hade uppgett att han på mordkvällen besökt en teater där dottern arbetade och sedan tagit buss 43 hem. Syftet med förhöret med dottern var att kontrollera det Davidson sagt. Innebörden av de uppgifter dottern lämnade var att det var tveksamt om Davidson besökt teatern den aktuella kvällen. Några dagar senare bekräftade emellertid skådespelerskan Miller i förhör att hon träffat Davidson på teatern på mordkvällen. 
 Den 18 mars hölls ett s.k. konfrontationsförhör med Davidson och bussföraren. Av förhörsprotokollet att döma verkade det tveksamt om de hade åkt med samma buss. 
 Den 20 mars hölls förhör med en annan bussförare, Unni E. Unni E körde buss 43 en senare tur under mordkvällen. Hon beskrev en 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 337 
  
 passande händelse vid Eriksbergsplan samt en person med Johnson signalement som gick av Ingmarsgatan. (Unni E uppgav i senare förhör att hon känt sig påverkad av förhörsledaren vid detta tillfälle, se vidare nedan i avsnittet  
 Sammanfattande anmärkningar  
 .) 
 I april hördes en passagerare, som enligt vad som framgick hade åkt med samma buss som Tucker Han uppgav att bussföraren var en man. Även passagerarens kvinnliga sällskap från den aktuella kvällen är hörd; förhöret hölls utomlands. Hon bekräftade de uppgifter passage- raren lämnat. 
 I mitten av maj hördes bussföraren igen. Han berättade att han den 2 maj hade kontaktats av Davidson under ett arbetspass på buss 43. Han hade därefter besökt Johnson hem. Davidson hade visat bilder ur tid- skriften 399, där det fanns bilder på polisman D och polisman E. Bussföraren hade då omedelbart känt igen polisman Thompson ett år senare, i juli 1987 hölls ett nytt förhör med polisman D:s fästmö. Enligt beslut av åklagare skulle hon ha hämtats utan föregående kallelse, men hon kom i stället att höras i hemmet eftersom hon hade ett litet barn att ta hand om. Hon bekräftade sina tidigare uppgifter. Hon blev å polisman D:s vägnar upprörd över förhöret. 
 I månadsskiftet  
 oktober-november 
  1987 redovisades hela ärendet för den dåvarande spaningsledaren Johnson, som även studerade handlingarna. Därefter synes uppslaget i praktiken ha lagts ad acta. 
 I december 1987 hölls emellertid ett förhör med en man, Å, som enligt vad polisman D tidigare uppgivit tillbringade fredagen den 28 februari 1986 med polisman D. Å:s uppgifter stödde D:s berättelse. Han hade dock lämnat polisman D och dennes fästmö när de skulle äta vid  
 19.30-20-tiden. 
  
 I uppslaget finns flera handlingar som är ägnade att allvarligt rubba tilltron till bussförarens utsagor. Han har sålunda i ett radioprogram hävdat att en av de män som steg på buss 43 vid det aktuella tillfället på mordkvällen var en kvinna utklädd till man, han har i ärendet infört material som rör en bygglovstvist där han var part, han har till utred- ningen meddelat att mordet begåtts av dåvarande redaktören för tidningen Dagens Nyheters debattsida etc. 
 Det sista underuppslaget i ärendet är daterat i maj 1993. Det är ett tips som åklagaren Smith vidarebefordrade från Harris hade i samband med ett  
 tv-program 
  den 3 eller 4 mars 1986 lämnat uppgifter till Martinez Det gällde polisman D. Under det samtal Lang hade med Davidson kom Benson förbi, varvid Lang lämnade över Davidson till Garcia med orden här är en som vet vem mördaren är. Det är oklart varför tipset förts vidare liksom varför det skett vid denna sena tidpunkt. 
  
 338  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Vittnet Wilson.  
 I massmedia har en person som benämnts vittnet Wilson redovisat en iakttagelse av polisman D. Mordkvällen var han på restaurang Monte Carlo. Han träffade där en kvinna, West lämnade restaurangen vid  
 22.30-tiden, 
  gick Kungsgatan mot Vasa- gatan, vek av okänd gata norrut och kom så småningom till Middleton kyrkogata. Mellan Holländargatan och Middleton kyrkogata iakttog de en atletisk man med en rödaktig  
 walkie-talkie. 
  På Middleton kyrkogata 7 eller 9 gick de in i en öppen port för att värma sig. De tände inte ljuset. Plötsligt kom en man springande nedför trappan. Han sprang nästan på paret på sin väg ut. Mannen med Ramirez har Wilson identifierat som polisman Shaffer – Wilson säger sig ha anmält sina iakttagelser till polisen redan veckan efter mordet, men polisen återkom inte, trots att detta hade överenskommits. 
 Det första uppslaget i utredningen angående Glenn, som synes vara identisk med Wilson, är från maj 1988. Det framgår inte om det är Glenn som tagit kontakt med PU eller tvärtom. Glenn lämnade 
 i huvudsak de uppgifter som framkommit i massmedia. Det framgick vidare att han och Glass hade fortsatt ut på Sveavägen och fram till mordplatsen, där de hade bevittnat upplivningsförsök och kvarstannat tills ambulansen lämnat platsen. De hade sedan gått hem till Glass i Gamla stan, där hon bodde i en liten lägenhet på Stora Nygatan. Ett nytt förhör hölls kort senare. 
 Vid slagning framkom att Glenn, som till yrket var sjuk- vårdsbiträde, hade viss kriminell belastning, men ej var känd av säker- hetspolisen. Ett nytt förhör hölls av PU i slutet av maj. Det gick till så att Glenn hämtades vid Centralstationen, varefter han vallades runt på de platser varifrån han redovisat iakttagelser. Samma dag som detta ägde rum hördes Nelson sambo per telefon. En vän till Glenn hördes kort därefter. I september 1988 upprättades en promemoria över ett samtal PU haft med journalisten Simmons, där denna redovisade kontakter med Glenn, liksom en del bedömningar angående denne. I oktober samma år föreslog utredningsmannen enligt vad som anteck- nats att uppslaget skulle läggas ad acta av följande skäl. 
 Utredningen visade att Glenn lämnat motstridiga uppgifter om mordkvällen och natten. Identifieringen av polisman D hade gjorts uti- från tidningsbilder långt efter mordet. Utredaren betraktade identifie- ringen som misstänkt självsuggestion. Nelson uppgift att han ringt till dåvarande palmeutredningen efter mordet hade inte avsatt några spår i form av spaningsuppslag, varför uppgiften kunde miss- tänkas vara osann. Den kvinna Glenn varit tillsammans med mordkvällen och natten hade inte kunnat identifieras. Vid vallningen på Stora Nygatan visade Glenn negativt intresse för försöket att spåra Glass. Journalisten Alvarez uppgifter visade vidare att Glenn 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 339 
  
 ändrat sin berättelse på ett sätt som gjorde att man svårligen kunde fästa tilltro till denne. 
 Polisman E 
 Polisman E förekommer inte som direkt utpekad i något uppslag, i vart fall inte något som utretts inom PU. Intresset för polisman E i utred- ningen väcktes i samband med att några personer vid en vattenläcka i hans lägenhet hösten 1987 fann en Thomas, ett par  
 walkie-talkies 
  och iakttog något som de uppfattade som radioutrustning. Detta föranledde utredning och sedermera omfattande publicitet i massmedia. Polisman E ingick i baseballigan. Tillsammans med polisman D var han föremål för utredning i anledning av Scott död i det s.k. OT- rummet. Han friades från ansvar i polisutredningen och tilldömdes i flera tryck- och yttrandefrihetsmål skadestånd från de medier som an- klagat honom för Machnows död. 
 Den som upptäckte vattenläckan var Hans C, som ägde den fastighet där polisman E bodde. I anledning av detta hölls ett utförligt förhör med honom. I huvuddrag framkom följande. 
 Hans C upptäckte själv vattenläckan i taket på husets tvättstuga. Tvättstugan var belägen under polisman Sanchez lägenhet. Efter att ha sökt polisman E och rådgjort med kollegor till denne gick han in i lägen- heten tillsammans med fastighetsskötaren och en kollega till polisman E, Gregory När läckan skulle eftersökas var man tvungen att frilägga rör. I samband med det flyttades en del saker i ett skåp. Bland sakerna fanns två  
 walkie-talkie-apparater 
  och en svart hjälm, på vars sidor fanns ett  
 SS-märke 
  respektive ett hakkors. Hans C kände ett starkt obehag inför hjälmen. Han noterade i lägenheten vidare ett antal jävla apparater alltså som blinkade och rasslade. Det rörde sig dels om två stereoanläggningar, dels om annat, bl.a. en telefon som hade en helt annan karaktär än vad som vanliga Chaney har. Telefonen var dock i och för sig av en typ som man kunde se i annonser. Hans intryck var att telefonen var sammankopplad med inspelningsutrustningen. 
 Hans C reagerade på mängden saker, väldigt mycket var uppställt. Av förhöret framgår vidare att lägenheten var 41 kvm och bestod av ett rum samt kök, matrum, hall och badrum. Det rum där sakerna stod uppställda var alltså förhållandevis litet. Vidare framgår det att Ortiz reflektioner över det som stod uppställt i lägenheten gjordes efter det att hjälmen och  
 walkie-talkie-apparaterna 
  hade hittats; detta hade väckt hans misstänksamhet. 
  
 340  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Hans C berördes som sagt illa av det inträffade. Han funderade på hur han eventuellt skulle gå vidare. Han var verksam som kommunal- politiker och satt i kommunfullmäktige på ett socialdemokratiskt mandat. Av den anledningen var han bekant med Wood, som var vice ordförande i polisstyrelsen. Han beslöt sig för att tala med denne. Av olika skäl blev detta inte av förrän ca två veckor efter händelsen/ upptäckten. Den 5 oktober 1987 lämnade han sin redogörelse till Wood, varefter det hela rullade igång. 
 Fastighetsskötaren Cooke hördes samma dag som Zamora Utöver vad som framkom i förhöret med denne uppgav Cooke bl.a. att den polisman som var med bar civila kläder och avlägsnade sig efter  
 3-4 
  minuter, eftersom han kände sig överflödig. Hans C och Cooke var i lägenheten och arbetade ca  
 1-1 
  1/2 timme. Enligt Cooke tedde sig lägenheten mer som en radiostudio eller dylikt än som ett hem. Han irriterade sig särskilt på en bandspelare som slog till och från rätt så ofta. Det fanns lampor som lyste eller blinkade. Han fick uppfatt- ningen att allt som förekom i rummet var avlyssnat. När de lämnade lägenheten sa Cooke till Hans C att han inte ville gå in i lägenheten ensam igen. Jag förstår dig, svarade Zamora När de kom ut fann de två uniformerade poliser utanför den låsta ytterporten. Den ene var närmast aggressiv och ville kontrollera lägenheten. Hans C motsatte sig detta och efter en stunds dividerande gav sig polismännen av. – Be- träffande själva vattenskadan uppgav Cooke att denna bestod i en normal förslitningsskada. 
 Polisassistenten Ramirez hördes i november 1987. Ramirez såg ingen nazisthjälm (den torde ha kommit fram efter det att han gått). Han ansåg att det som fanns i rummet var fullt normala grejor. Telefon- svararen slog på när det ringde. Han ville själv stänga av den när polisman E ringde upp medan Ramirez fortfarande var kvar i lägen- heten. Svararen började då blinka och spela in. På fråga sade dock polisman E att det inte spelade någon roll att bandet rullade. 
 Ett utförligt förhör hölls i detta sammanhang också med polisman I (jämför om denne nedan). Polisman I tjänstgjorde som vakthavande befäl och chef för den s.k.  
 A-turen. 
  I var polisman E:s chef. 
 Polisman I hade fått kännedom om att det var en vattenläcka i polisman Sanchez lägenhet och sände ut en tillgänglig polisman till platsen. Syftet var att bereda hantverkare tillträde till lägenheten och begränsa eventuella skador. Han betraktade detta som ett vanligt polisiärt jobb. 
 På direkt fråga upplyste polisman I att han väl kände till att det fanns en nazisthjälm som förekommit inom polisen. Den hade figurerat i en  
 15-20 
  år. När man talat om saken poliser emellan hade många igenkännande sagt: Jaså, är det den jävla hjälmen ... Han visste att den förekommit vid en fest på Valön, där polisfacket har en rekrea- 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 341 
  
 tionsanläggning, ett par år tidigare. Polisman E hade tillvaratagit en del saker efter festen, bl.a. polisman I:s metspö, och tydligen även den ifrågavarande hjälmen. Polisman I betraktade detta med hjälmen som otroligt oskyldigt. Polisman I uttryckte vidare en viss uppgivenhet när det gällde möjligheten att genom grundlig utredning komma till ett slut med misstänkliggörandet av polismän. Själv var han beskylld för att vid en polisfest dagen efter mordet ha utbringat en skål för mordet. Trots att detta var gripet ur luften och att det hade dementerats i massmedia fortsatte uppgiften att cirkulera. Under det fortsatta förhöret redogjorde polisman I för bakgrunden till den aktuella festen, varvid det bl.a. framgick att I var centerpartist och hade suttit i kommun- fullmäktige i Nacka. 
 I uppslaget finns två handlingar från journalisten Black intagna, varav en är rubricerad som minnesanteckning från telefonsamtal 14.10 kl 10.45 med Wood, Sth polisstyrelse och annan utgör en kopia på brev till dåvarande justitieministern  
 Mora 
  Cox. Av den förstnämnda handlingen att döma hade Black haft kontakter med Wood och fått detaljerade uppgifter angående vattenläckan hos polisman E och de uppgifter som därvid lämnats av Zamora Det fram- går att Black hade lovat att tills vidare hålla tyst, men jag ger dig inte många timmar till. 
 Polisman E själv hördes i oktober 1987. Anledningen till förhöret uppgavs vara vissa fynd gjorda i polisman Sanchez lägenhet  
 --- 
  i slutet av september 1987 vid lokalisering av en vattenläcka, i form av kommu- nikationsradioutrustning  
 (Walkie-Talkies), 
  elektronisk utrustning, etc.. Förhöret var ingående. I förhörsprotokollet framkommer bl.a. följande. 
 Han kände till anledningen till förhöret, eftersom polisman I hade berättat att han blivit uppringd av en journalist som ställt frågor kring vattenläckan och den hjälm som upphittats. Journalisten hade upplyst polisman I om att han fått sina uppgifter från en man vid namn Obrien i polisstyrelsen. 
 När läckan upptäckes befann sig polisman E hos sin sjuka mor i Göteborg. 
 Beträffande hjälmen uppgav polisman E att han hade den om hand, men han var inte dess ägare. Han hade omhändertagit den efter en fest på Kamraternas rekreationsö Valön för ett par år sedan. Han hade ingen aning om vem som ägde den. Hjälmen användes, enligt vad som synes framgå av förhörsprotokollet, för practical jokes med anspelning på de uppgifter som förekommit i medierna om högerextremism och så- dant hos Norrmalmspolisen, reportagen i radioprogrammet Kanalen nämns särskilt. Hjälmen var riktig, det var inte fråga om teater- rekvisita. 
  
 342  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Beträffande  
 walkie-talkie-utrustningen 
  uppgav polisman E att han skaffat denna omkring  
 1983-84 
  när han tillsammans med sin dåvarande flickvän bodde på landet. Det rörde sig om en s.k. PrivatRadio, att användas vid friluftsaktiviteter.  
 39  
 Utrustningen hade emellertid inte just kommit till någon användning. 
 Polisman E uppgav att det i lägenheten i övrigt fanns TV, stereo- anläggning (förstärkare, radiodel, kassettbandspelare,  
 CD-spelare 
  och spolbandspelare), 2 videobandspelare, en hemdator, en transformator samt en telefonsvarare. 
 Han förnekade bestämt att han skulle ha haft någon utrustning för avlyssning eller liknande och synes ha ställt sig frågande inför uppgifterna om elektroniska prylar. Han berättade vad han använde sina saker till och fick också frågor om sin videokamera. 
 Polisman E mindes inte vad han gjorde på mordkvällen, men kom ihåg att han morgonen efter väcktes av sin dåvarande flickvän med beskedet Du måste lyssna på TV:n, statsministern har blivit mördad. 
 Han bodde vid detta tillfälle i inte i den lägenhet där vattenläckan inträffade, dit hade han flyttat ganska exakt ett år senare. Han minns inte om han tjänstgjorde den 28 februari 1986, men trodde att han hade haft fridagar vid den tidpunkten. Han antog att han hade tillbringat kvällen i hemmet med sin dåvarande flickvän. 
 Av protokollet framgår att förhörsledaren på uppmaning från förundersökningsledningen, erbjöd polisman E en poliskontroll av det som fanns i lägenheten. Polisman E ville emellertid inte låta utföra kontrollen; han trodde inte att det skulle göra varken till eller från i massmedias ögon eftersom man i alla fall skrev och sade bara det man ville. 
 Han ångrade sig emellertid (se förhörsledarens berättelse nedan) och i slutet av november 1987 beslöt förundersökningsledaren, biträdande riksåklagaren Hunt, att husrannsakan hos polisman E skulle äga rum. I beslutet angavs att denna företogs på E:s egen begäran. I protokollet finns bl.a. intagna fotografier på diverse  
 stereo-, 
 TV-, 
  tele- fon- och datautrustning. Det som avbildats utgör såvitt kan bedömas normal  
 hem-utrustning. 
  
 Den f.d. flickvännen hördes av säkerhetspolisen fem dagar efter förhöret med polisman E. Hon uppgav att hon varit sammanboende och förlovad med polisman E. De hade varit tillsammans under tiden 1982- 1986. Hon hade inte underrättats om varför hon kallats. I protokollet 
  
 39  
 I uppslaget finns en i mars 1984 utfärdad licens för polisman E. Ändamålet är angivet som Fritidsändamål som ridning, fiske och vildmarksliv privatradio intagen. Licensinnehavare är. Licensen har annulerats i juli 1987 på grund av bristande betalning. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 343 
  
 har därvid antecknats att av det skälet kunde hon inte känna till att hon skulle tillfrågas närmare om vad hon och polisman E gjorde fredagen den 28 februari 1986 under dagen och kvällen. Det framgår inte på vilket sätt förhörsledaren ansåg sig kunna utgå från att hon inte hade talat med polisman E om saken efter förhöret med denne (polisman E uppgav för övrigt att de hade god kontakt med varandra och talade i telefon  
 3-4 
  gånger per vecka). 
 Hon uppgav att de vid denna tid bodde på den adress polisman E uppgivit. Hennes minne av mordet var från morgonen den 1 mars då hon blev uppringd av sin mor, som förmedlade nyheten. Hon såg sedan på TV tillsammans med polisman E, som hon väckte. Hon hade inget minne av vad de gjorde dagen och kvällen innan, men trodde att hon själv arbetade. Sedermera har hon med stöd av tjänstgöringslistor från sin arbetsgivare uppgett att hon arbetade såväl fredag som lördag (hon tjänstgjorde i en affär i Stockholm). När hon hade ett arbetsschema av det slaget brukade hon aldrig gå ut på kvällen. Eftersom de brukade göra allt tillsammans utgick hon från att även polisman E tillbringade kvällen i hemmet. – Hon bekräftade E:s uppgifter angående radiout- rustningens anskaffande. Enligt henne var utrustning av det slaget vanlig i de lantliga trakter där de en tid bodde eftersom telefonen inte alltid var pålitlig. Hon tillade att de använt den vid kanotpaddling. 
 Utöver det sagda, som kan utläsas ur PU:s uppslag angående vatten- läckan hos polisman E, har den tidigare Palmekommissionen via utfrågning av  
 Lang 
  Burke och Johnson inhämtat kompletterande upplysningar. 
 40  
 De har berättat följande. 
  
 Lang 
  Näss kallades till chefen för säkerhetspolisen  
 Perry en fredageftermiddag i oktober 1987. Han sammanträffade där med vice ordföranden i Stockholms polisstyrelse Wood. Denne uppgav att han fått information från en fastighetsägare i Alvik, som gick ut på att det varit en vattenläcka i en lägenhet och i samband med det hade man gjort iakttagelser av apparater i lägenheten som man bedömde utgjorde en radiocentral. Dessutom hade man funnit en gammal  
 SS-hjälm 
  i ett skåp.  
 Lang 
  Näss fick i uppgift att utreda detta. Säkerhetspolisen ordnade därför en spaningslokal från vilken polisman Sanchez lägenhet kunde övervakas. På onsdagen veckan därpå återkom Öhrn och berättade att han innan han kontaktat säkerhets- polisen lämnat uppgifterna till journalisten Nicholson hade velat publicera uppgifterna, men Obrien hade förmått honom att avvakta polisens utredning. Black hade gått med på att vänta en vecka. Den följande dagen, torsdag, avsåg emellertid Black att ge offentlighet åt hela saken. Trots att säkerhetsavdelningens spanare då i praktiken var 
  
 40  
 Den tidigare Palmekommissionens utfrågning den 26 mars 1996. 
  
 344  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 på plats beslöt man i det läget att avblåsa övervakningen, som be- dömdes meningslös i det polisman E ju skulle komma att varskos genom publiceringen. I stället sattes en vanlig utredning i gång, som omgående inleddes med att polisman E hördes. 
 I samband med förhöret upplystes polisman E om att han hade möjlighet att begära att få en husrannsakan gjord, för att säkra be- visning om sin oskuld. Detta avvisade polisman E i affekt. Efter ett par dagar återkom han och undrade om erbjudandet kvarstod. Förhörs- ledaren Johnson vände sig då till riksåklagaren och begärde att få genomföra en husrannsakan hos polisman E. Enligt Johnson kan en hus- rannsakan inte genomföras med den misstänktes samtycke. Det krävs laga grund och ett beslut. Johnson underströk i sammanhanget att han som utredningsman ansåg sig ha lika stor rätt att bevisa någons oskuld som att bevisa någons skuld, även om han betraktade åtgärden som extra- ordinär. På direkt fråga hur man visste att Sanchez lägenhet var i samma skick som i samband med vattenläckan och om den utrustning som avfotograferades var densamma som den utrustning hyresvärden sett, svarade Johnson att de ansett sig kunna spåra de apparater som veder- börande beskrivit i förhör, bl.a. hade den blinkande apparaten identifi- erats som en vanlig telefonsvarare. 
 I polisstyrelsens utredning angående högerextremism inom Stockholmspolisen behandlades även fyndet av nazisthjälmen hos polisman E. Polisstyrelsens utredningsgrupp klarlade genom vissa efterforskningar att Valön, den plats där polisman E sade sig ha bärgat hjälmen, förvärvades av Föreningen Kamraterna 1955. Man fann då olika föremål med nazistemblem. Föremålen skall dock ha samlats in och förstörts. Polisstyrelsen ansåg att detta förhållande fick E:s för- klaring till hur han kommit i besittning av hjälmen att framstå som än mer sannolik. Polisstyrelsen konstaterade slutligen att oaktat vad man kan ha för åsikt om det lämpliga i att någon privat innehar en nazisthjälm, detta ändå måste anses tillhöra den enskilde polismannens privatliv.  
 41 
  
 Vid kommissionens granskning av handlingar hos säkerhetspolisen har följande framkommit. Polisman E finns enligt uppgift inte registre- rad på annat sätt än de spår som avsätts vid den säkerhetskyddskontroll som alla poliser genomgår. Vi har alltså fått uppgiften att det inte finns någon akt angående polisman E. Inte heller gav vår registerförfrågan någon hänvisning till ärende där polisman E förekommer. 
 I ärendet SK  
 8-82 
  finns emellertid ett omfattande material om polisman E. Det gäller uteslutande vattenläckan. Handlingarna be- kräftar det  
 Lang 
  Näss uppgav inför kommissionen om att över- 
  
 41  
 Rapporten s. 28. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 345 
  
 vakning av polisman E förbereddes men gick om intet på grund av den massmediala uppmärksamheten. I stället hölls alltså förhör på vanligt sätt med polisman E. Av handlingarna framgår dock att polisman E faktiskt var övervakad via en lägenhet. Även längre gående åtgärder förbereddes; en tjänsteman från säkerhetspolisen, som uppträdde under falskt namn och använde falsk legitimation, skaffade sig t.ex. via hyres- värden falska nycklar till Sanchez lägenhet. Såväl dokumentationen som beskrivna åtgärder ger ett för förhållandena vant och välordnat intryck. 
 Det material som på detta sätt dokumenterar säkerhetspolisens operationer synes ej ha överlämnats till PU, i vart fall finns det inte i det material kommissionen gått igenom. De handlingar som vi på detta sätt endast återfunnit hos säkerhetspolisen gäller vidtagna spanings- åtgärder och vad som därvid framkommit. 
 Polisman F 
 Polisman F tjänstgjorde mordkvällen i den s.k. Södermalmspiketen. Patrullen var en av de två som svarade på larmanropet och beordrades till platsen. Den anlände dit efter Holmes men före den andra piketen. Patrullen har uppmärksammats även för att den strax före mordet befann sig i de kvarter som låg i det som skulle komma att bli mördarens flyktväg. Den var därvid sysselsatt med att bistå polisman F då denne skulle flytta sin privata bil, som stod parkerad på Regeringsgatan 103. Det har vidare uppmärksammats att polisman F, som var en av de fyra poliser som beordrades uppta förföljandet av gärningsmannen, efter att ha förflyttat sig upp för trappan i Tunnel- gatans ände, stannade och kräktes, något som enligt honom själv berodde på att han samtidigt som patrullen fick larmet svepte en burk  
 Coca-cola. 
  
 Den 2 mars 1986 hördes polisman F om sina iakttagelser på mord- platsen. 
 Den 11 mars inkom ett tips angående polisman F, enligt vilket polisman F var vapenfixerad, hade åsikter på den yttersta högerkanten och bodde på Regeringsgatan nära Nalen. Samma dag hördes polisman F ånyo om sina iakttagelser på mordplatsen och om sina före- havanden just före mordet. 
 Enligt en utredningsanteckning från juni 1986 var polisman F ej känd vid säkerhetspolisen. Utredningen i övrigt, som synes ha utförts under den tiden, består enligt dokumentationen i kontroll av polisman F:s tjänstgöringsförhållanden, vapeninnehav (licens för tre vapen), bostadsort och anställningsförhållanden. –  
 Lang 
  Näss lade ärendet ad acta efter beslut i juni 1986: 
  
 346  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Verkställd utredning visar att polisman F varit i tjänst vid tillfället och att i övrigt inget framkommit om honom som är av betydelse för utredningen. 
 I september 1986 hördes polisman F än en gång om sina iakttagelser på mordplatsen m.m. 
 I mars 1989 lämnade journalisten Gutierrez information om polisman Clark uppgav att en person, som träffat polisman F sommaren 1985, ansett att denne uppträtt anmärkningsvärt, uttryckt ett starkt samhällshat och verkat obalanserad. Enligt Gutierrez var polisman F anställd hos polisman A efter mordet. Tipset synes inte ha föranlett någon utredningsåtgärd. 
 I juni 1990 begärde PU med förtur provskjutning av polisman F:s Harris .357 Magnum. Drygt åtta månader senare inkom utlåtande från SKL ang vapnets provskjutning. Resultatet var negativt, dvs. inget tydde på att de upphittade kulorna utskjutits ur vapnet. 
 I mars 1992 inkom ett tips från en uppgiftslämnare, som hade inhämtat uppgifter om polisspåret i massmedia. Uppgiftslämnaren be- rättade bl.a. om en händelse före mordet som tydde på att polisman F var fientligt inställd till Mills och kunde låta det komma till ut- tryck på ett aggressivt sätt. Uppgiftslämnaren angav andra personer som skulle kunna höras om händelsen. Uppgiftslämnaren hördes ytterligare en gång knappt ett år senare. Några andra uppföljnings- åtgärder finns inte dokumenterade. 
 Som framgått är polisman F själv aldrig hörd om de tips där han utpekats. Däremot föreligger alltså ett antal förhör med honom i en annan del av utredningen, nämligen den som gäller förhållandena kring mordplatsen efter mordet. 
 I det första förhöret sades inget om trappor eller illamående etc. I det andra, en dryg vecka senare, omtalades bilflytten och hur han sprang uppför rulltrappan som då gick igång. Inget sades heller denna gång om hans illamående. I förhöret i september 1986 uppgav F att han åkte baklänges uppför rulltrapporna för att ge dem som tog trapporna säkring. Han kom därvid sist upp av polismännen. 1994 hördes han i anledning av uppgifter i ett  
 TV-program. 
  Han berättade då om illamåendet och sade att han var en av de poliser som kom att springa uppför trapporna som leder upp till Malmskillnadsgatan. Han hade just innan druckit en burk  
 Coca-cola 
  och det var orsaken till att han måste kasta upp efter språngmarschen. 
 Ur utredningen i övrigt kan följande noteras  
 .  
 Polisman F anlitades som skjutinstruktör, varvid han hade efterträtt polisman Mitchell slutade en tid efter mordet som polis, men kom sedan tillbaka. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 347 
  
 Enligt en av Johnson i mars 1992 upprättad promemoria har polisöverintendenten Brown uppgett att polisman F dyrkade polisman A. Enligt samma promemoria var polisman F vapenfixerad och politiskt långt ut på högerkanten. Informationen hade Brown lämnat vid besök hos Johnson i november 1988. Johnson hade omgående lämnat uppgifterna vidare till PU (se vidare nedan om Södermötet, där promemorian återges). 
 Polisman G 
 Det finns ett flertal tips som gäller polisman G. De första inkom samma dag som fantombilden offentliggjordes, dvs. den 6 mars 1986. De utgick just från polisman G:s likhet med fantombilden, men innefattade också uppgifter om vapenintresse och en personlighet som skulle kunna vara förenlig med en gärningsmans. På ett av spaningsuppslagen finns en handanteckning: OBS! Kompis med (namnet på polisman L). I april 1986 lämnade en officer vid ett regemente där G tjänstgjort detaljerade uppgifter om denne. G var mycket lik fantombilden och var i övrigt en mycket sannolik gärningsman, bl.a. mot bakgrund av hans skicklighet med vapen och hans attityd. 
 I ett underuppslag från mars 1992 finns ett samtal med en läkare antecknat. Läkaren ringde till tipsmottagningen i mars 1992 och berättade att han den 31 oktober 1988 hade berättat för PU om en patient som hade betett sig avvikande och gjort märkliga uttalanden. Patienten var polisman G. Denne hade vid tre tillfällen under 1988 vårdats på en narkomanvårdsavdelning, där personer tas in för korttidsbehandling och avgiftning. Läkaren förde vidare uppgifter från personalen vid avdelningen. Polisman G hade varit medicinberoende. Beroendet skulle, uppgav läkaren, enligt polisman G:s egna uppgifter ha uppkommit 1985 sedan han återkommit från Främlingslegionen. Polisman G skulle ha gjort ett antal anmärkningsvärda uttalanden, som hade väckt personalens uppmärksamhet.  
 42 
  
 I uppslaget finns även följande antecknat i anslutning till uppgiften att läkaren varit i kontakt med utredningen redan 1988: 
  
 42  
 Han skulle bl.a. ha sagt: Skjuta någon på en meters avstånd är som att an- vända knark. Man vill göra om det. Han hade uttryckt ett allmänt kommunist- hat. Han hade sagt sig känna  
 33-åringen, 
  att han förekom i dennes antecknings- bok, att han förhörts i Palmeutredningen, att han skyddades av polisbefäl, att han ständigt gick beväpnad med minst två knivar och en pistol samt att han ibland sov med sitt tjänstevapen under huvudkudden. 
  
 348  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Det överenskoms vid det tillfället att polis skulle besöka (läkaren) på hans arbetsplats, för att erhålla mer fullständiga uppgifter. I nära anslutning till detta samtal kom utredningen om mordet på Mills att koncentreras till den tidigare misstänkte Parker, varför något besök av polis ej blev aktuellt eller i vart fall skjutet på framtiden. 
 I april 1994 inkom ett nytt tips från sjukvården, denna gång från en psykolog som arbetade vid samma sjukhus som den nämnde läkaren. Uppgiftslämnaren ansåg att polisman G hade en personlighetsprofil som passade in på en gärningsmans och ställde en från den utgångs- punkten relativt detaljerad diagnos på G. Strax dessförinnan finns registrerat ett tips om polisman G som hänför sig till dennes likhet med fantombilden. Bilder på G bifogades. I september 1996 inkom ett tips från en polis som träffat polisman G i USA. Det grundade sig på att G var allmänt avvikande och på att uppgiftslämnaren hört talas om en polis som skulle ha varit aktuell i utredningen av mordet. Uppslaget angående polisman G avslutas av en kort promemoria där det framgår att G numera var anställd vid citypolisen, men att han sedan ett drygt år var tjänstledig för studier i USA. Promemorian är daterad i september 1996. 
 Utredningen angående polisman G inleddes omgående. Säker- hetspolisen höll ett ingående och till synes bryskt förhör i polisman G:s hem på eftermiddagen samma dag som de första tipsen kom in (se vidare om G:s  
 JO-anmälan 
  nedan). Det konstaterades att polisman G bar mustasch och helskägg. På fråga uppgav han att han sett ut så sedan en månad tillbaka. Han fick vidare redogöra för vad han gjort på mord- dagen och kvällen. Han uppgav att han på kvällen varit tillsammans med sin sambo hos hennes bror i en stockholmsförort för att hjälpa till med en flytt. Han hade emellertid mått dåligt och åkt hem med taxi vid  
 21-tiden. 
  Han hade gått och lagt sig omkring kl 23. Ungefär 23.30 hade hans sambo ringt och frågat hur han mådde. – Polisman G medverkade till att hans sambo, som kom hem under förhöret, kunde höras vid samma tillfälle utan att de dessförinnan fått tillfälle att samråda. Sambon bekräftade bl.a. att hon ringt hem vid  
 23-23.30 
  på mordkvällen och att polisman G då svarat. – Dagen efter fotograferades polisman G av personalen från säkerhetspolisen för att dokumentera skäggväxten. 
 – Enligt anteckning i en av förhörsledaren upprättad promemoria var polisman G:s skägg och mustasch vid förhörstillfället inte längre än att det kanske kunde ha odlats fram från och med morddagen. 
 På spaningsuppslaget från den 6 mars 1986, enligt vilket det till spaningsledningen inkommit ett flertal uppgifter om polisman G:s likhet med fantombilden, finns en beslutsanteckning undertecknad av 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 349 
  
 Lang 
  Näss: Beslut  
 1986-06-12. 
  Ärendet föranleder ingen vidare åtgärd .... 
 Utredningsåtgärderna mot polisman G blev föremål för JO:s pröv- ning (JO:s beslut  
 1988-02-19). 
  Anmälan ingavs genom att krimi- nalkommissarien Williams vid ett besök hos JO i mars 1987 lämnade en redogörelse för ingripandena mot Polisman G, så som denne uppfattat dem. Det framgår att polisman G upplevt de vidtagna åtgärderna som mycket obehagliga. 
 Efter att ha konstaterat att de förhör som hållits med polisman G och hans sambo haft stöd i rättegångsbalken ägnade JO en hel del uppmärksamhet åt en genomsökning som ägt rum av polisman G:s klädskåp på VD 1. Enligt Gutierrez var det i någon mån osäkert om ingreppet var att betrakta som husrannsakan i regeringsformens mening eller om det varit ett utflöde av det civilrättsliga förhållandet mellan polismyn- digheten och polisman G såsom arbetstagare/skåpinnehavare. JO var närmast benägen att se det som en husrannsakan. Någon direkt kritik från JO:s sida utmynnade resonemanget dock inte i. Till saken hör att det förblev oklart vad den som ytterst föranstaltat om åtgärden, polis- överintendenten Johnson, åsyftat med densamma. Enligt Wranghults egen uppfattning avsåg han inte att någon husrannsakan skulle göras, utan endast att de allmänna utrymmen som polisman G disponerade skulle undersökas. JO:s beslut, som kan betraktas som något överslätande, avslutas med en bedömning som bekräftar att JO haft överseende med enskildheter, men ogillade helheten: 
 Jag har  
 --- 
  svårt att värja mig för intrycket att man gått onödigt bryskt tillväga mot polisman G och att det i viss mån förekommit påtryckningar för att denne skulle gå med på olika åtgärder. Det förefaller således som om åtgärderna mot polisman G borde ha kunnat genomföras på ett betydligt smidigare sätt. 
 Vissa uppslag, som har sakligt samband med de föregående 
 Löjtnant X 
 Under november 1987 inkom uppgifter om Davis X var mycket lik fantombilden. Han hade bakgrund som fallskärmsjägare och ingick i en antisabotagestyrka inom flygvapnet samt hade mycket god tillgång till vapen. Det uppgavs att X umgicks i kretsar som var politiskt extrema. Säkerhetspolisen anlitades för att biträda med utred- ningen. Vissa efterforskningar gjordes och säkerhetspolisen återkom i april 1988 med besked från  
 Lang 
  Näss att det fanns näring i tipset. 
  
 350  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Förhör med uppgiftslämnaren hölls sommaren 1988. Det framgick att Thomas anlitades för utbildning, där han bl.a. förevisade vapen. Den grupp där Thomas ingick hade flera gånger utmärkt sig genom att ta sig in i hårt bevakade anläggningar m.m. Uppgiftslämnaren förknippade ett antal personer med Thomas, bl.a. polisman A, som enligt uppgiftslämnaren hade goda relationer till Thomas och en namngiven hög officer, som enligt uppgiftslämnaren var brun. Williams och polisman A skulle ha sammanförts av den höge officeren. 
 Det gick inte att via efterforskningar fastställa var Thomas befunnit sig vid tiden för mordet. I november 1988 hördes han själv. Han uppgav sig ha märkt att han numera betraktades som en säkerhetsrisk. Han berättade om sin verksamhet och upplyste bl.a. om att han vid ett tillfälle samarbetat med Rikspolisstyrelsen i en övning som bestod i att lura sig in hos Överbefälhavaren. Williams och en kollega hade fått låna en polisbil och polisoveraller. För polisens del medverkade polisman A och Welch 
  
 .  
 X och kollegan lånade polis- männens legitimationer och tog sig sedan in i staben samt avbröt övningen i anslutning till Överbefälhavarens tjänsterum. Polisman A och Garza befann sig under operationen utanför byggnaden i ett civilt fordon. De hade samband medelst  
 walkie-talkie. 
  (Det framgår inte när detta företag genomfördes). 
 Den vapensats som Thomas använde vid utbildning tillhandahölls av FMV, där den tagits fram av bl.a. den i uppslaget angående polis- man A förekommande Per A. 
 X hade aldrig innehaft någon revolver kaliber .357. Han var mycket vapenintresserad, men hade blivit av med sina licenser 1980, efter det att han dömts för att ha skjutit skarpt in genom ett butiksfönster. Enligt Thomas berodde beteendet på att han fått en  
 black-out 
  sedan han under en penicillinkur druckit sprit. Sommaren 1988 hade han erhållit en ny licens för en pistol. 
 Vid tiden för mordet hade han deltagit i en övning på Gotland. Den påbörjades den 24 februari 1986 och avslutades den 28 februari vid lunchtid. Från den tiden fram till ankomsten till hemmet i Västsverige har löjtnant X alibi. Det framgår av förhörsprotokoll som finns intagna i uppslaget. Hans hustru har i förhör uppgivit att X sov hemma på mordnatten. 
 Förutom polisman A, Garza och Hunter förekommer i utredningen vid ett tillfälle en polis som synes kunna vara identisk med polisman C. 
  
 43  
 Garza är identisk med den Per K som även förekommer på annat ställe i be- tänkandet, bl.a. i kapitel 5,  
 Avsnitt Y – Turkiet (PKK). 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 351 
  
 Denne kände Thomas och hade arbetat i piketstyrkan vid Stock- holmspolisen. 
 Slutligen kan nämnas att uppslaget innehåller en kort Samman- fattning av avsnittet  
 ---, 
  daterad i januari 1991. Den lyder på följande sätt: 
 Efter inkommet tips granskades personen och dennes förehavanden för aktuell tid.  
 Lambert 
  personal hjälpte till att få fram allt material för att kunna göra en totalbedömning av ärendet. 
 OBS att bland det redovisade materialet finns känslig information, vad avser antisabotageskyddet. 
 Information och utredningen i övrigt tillsammans med förhör har givit att den utpekade personen har haft ett alibi för den aktuella tiden, ävenledes saknas motiv. Man kan även konstatera att de vapentyper man förfogat över ej överensstämmer med den vapentyp som kan vara aktuell i ärendet. 
 Detta faktum utesluter dock ej att man kan ha haft tillgång till annat vapen, men detta är ett faktum som gäller envar. 
 Ärendet föreslås bli ad acta lagt. 
 Y 
 Y förekommer i ett uppslag som initierats av en journalist. Journalistens uppgifter kom in till PU i augusti 1990. Uppslaget om Y kan kopplas samman med polisspåret på det sättet att Y var god vän med polisman C och andra poliser. Y är den person som polisman C vid ett tillfälle sägs ha försökt fixa ut från arresten. Y hade vidare nära band till och bodde ofta hos en läkare, som hade adress på Birger Jarlsgatan vid den plats där de påstådda iakttagelserna rörande buss 43 skall ha gjorts. Y kan även anses höra till avsnittet extrema gruppe- ringar; han hade anknytning till BSS och Sverigedemokraterna. 
 I september 1990 inkom bl.a. ett tips som härrörde från en vän till Y. Uppgiftslämnaren hördes i oktober 1990 och lämnade uppgifter om Y och dennes kamrater, bl.a. polisman C. Extrema åsikter och delvis kraftigt asocialt beteende påtalades som grund för att sätta dem i samband med mordet. 
 Utredningen angående Y är relativt utförlig, även om den kom igång sent. Diverse slagningar gjordes omgående efter det att journalistens uppgifter kom in i augusti 1990. Förhör med Y och läkaren hölls i april 1991. Det framgick bl.a. att bägge mordkvällen befunnit sig på en gård söder om Stockholm, således inte i fastigheten på Birger Jarlsgatan. Flera år senare, hösten 1994, hölls förhör till kontroll av de uppgifter Y och läkaren hade lämnat. Det framställdes även en förfrågan till 
  
 352  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 säkerhetspolisen om ett antal personer i Y:s bekantskapskrets; svar er- hölls i januari 1995. 
 Utredning avseende övriga polismän med anknytning till polisspåret 
 Under denna rubrik redovisas uppslag, som kan sägas ha viss anknytning till diskussionen om polisspåret. 
  
 Polisman H.  
 I april 1988 inkom uppgift från en polis som arbetat vid VD 1  
 1980-81. 
  Denne hade sett polisman H bära revolver i ett arm- hålshölster. I det uppslag där tipset redovisas finns ingen utred- ningsåtgärd dokumenterad. Det hänvisas till ett annat uppslag, som gäller polisman E. I det ärendet är polisman H hörd, dock endast om sin roll i samband med upptäckten av vattenläckan. 
 Det hänvisas vidare till ännu ett uppslag, som gäller provskjutning. Det framgår där att polisman H hade licens bl.a. för en Harris .357 Magnum. Provskjutning av polisman H:s vapen begärdes i augusti 1993, till synes som ett led i provskjutningen av alla sådana vapen. I samband med provskjutningen hölls förhör enligt fastställt formulär angående vapnet m.m. Därav framgick att polisman H någon enstaka gång hade använt ammunition av typen Winchester .357 Metal Piercing. Patronerna,  
 3-4 
  st, hade han fått av polisman A. Han uppgav också vad han gjort på mordkvällen; han hade varit hemma med sin sambo. 
 I ett utlåtande från februari 1994 uttalade SKL att det inte iakttagits några överensstämmelser mellan provkulorna och mordkulorna, varvid det dock anmärktes att jämförelsen inte var meningsfull, eftersom PU vid provskjutningen inte använt rätt ammunition, dvs. sådan som förekom vid mordet. Två år efter detta besked, i mars 1996, kallades polisman H till ny provskjutning. En sådan genomfördes, nu med rätt kulor. I ett utlåtande från maj 1996 konstaterade SKL att inga överensstämmelser kunde iakttas. 
  
 Polisman I  
 är identisk med det på annat ställe förekommande polisbefäl som beordrade ut poliser till polisman Sanchez vattenläckande lägenhet. Det var också polisman I som höll tal på polisfesten den 1 mars 1986, där det – på tämligen lösa grunder – gjorts gällande att det förekommit en skål för mordet (se nedan,  
 Polisfesten den 1 mars 1986 
 ). Det finns också ett sent inkommet spaningsuppslag angående polisman I; i mars 1992 inkom ett tips till åklagaren Smith. Det förmedlades av en annan åklagare, Bailey, som hade kontaktats av en Delgado angående polisman I. – Delgado hördes i samma veva. Ett tiotal dagar 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 353 
  
 före mordet hade han iakttagit polisman I utanför sin bostad. Polisman I hade uppträtt störande. Delgado hade tilltalat honom varvid I ropat fanskapet klarade sig i kväll, men nästa gång tar vi honom, det är Horne vi är ute efter och den där jävla sossen har förstört hela samhället. Vid tillfället var polisman I enligt Delgado påverkad. Delgado tog med polisman I in till sig för att lugna ner denne. I stannade någon timma eller två. Han fortsatte säga saker som att Williams var ett fenomen, antydde att han bar revolver och uttalade hotelser mot en kvinna som bodde under Lewis I brukade besöka kvinnan i fråga av och till. – Förhörsledaren har gjort en anteckning angående förhöret, av vilken framgår att Delgado hade druckit alkohol före förhöret och att det varit svårt att hålla den röda tråden. Förhörsledaren bedömde dock att Delgado uppfattat händelserna så som de återgetts i förhöret. – I maj 1992 hölls förhör med polisman I. Han tillbakavisade uppgifterna att han skulle ha uppträtt som påståtts. Däremot medgav han att han någon gång vid den aktuella tiden efter en fest begett sig till området i fråga för att söka upp sin särbo. Han var spritpåverkad och hade inte klart för sig vad klockan var. Han hade sökt kontakt med kvinnan genom att kasta sten på hennes fönster. Han ville minnas att de bägge bjudits in till Allen Det var inte uteslutet att det där förekommit något politiskt käbbel. De angivna uttalandena finner han helt orimliga; han brukade inte uttrycka sig på det sättet, inte heller i berusat tillstånd. Han hade inget vapenintresse och hade inte haft annan kontakt med vapen än via militärtjänsten och sitt tjänstevapen. I fick vissa frågor om vad han gjorde på mordkvällen och svarade att han sannolikt var hemma i bostaden; nyheten om mordet hade han fått av kollegan polisman B, som hade ringt, förmodligen på morgonen den 1 mars. – Några ytterligare utredningsåtgärder, förutom slagning, har ej vidtagits. 
  
 Polisman J  
 dömdes strax före mordet till fängelse för brott i tjänsten. Han fick därefter sluta som polis. Det besked han kort före mordet erhöll från Högsta domstolen och som innebar att domen stod fast, kom att sättas i samband med mordet. 
 Den 7 mars 1986 kom ett tips från en  
 tv-reporter. 
  Denne hade i sin tur fått tips från en polis, som ville vara anonym, att en annan polis begått mordet. Polismannen kunde inte identifieras med ledning av uppgifterna.  
 Lang 
  Näss lade ärendet ad acta i juni 1986 då inga ytterligare uppgifter inkommit. I efterhand står det klart att det var polisman J som åsyftades, men det gick alltså inte att få fram vid denna tid. – Samma dag som detta tips kom in anmälde en anonym polisman att han misstänkte att mordet kunde ha begåtts av polisman J, som arbetade vid vaktdistrikt 3 i Stockholm. Polisman J skulle morddagen 
  
 354  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 eller dagen innan ha fått en dom på fyra månaders fängelse fastslagen. I väntan på domen skulle polisman J vidare ha uttalat något stort kommer att hända ... – Den 9 mars 1986 kom ett anonymt tips om att två polismän åhörts säga att polisman J var mördaren. Den 24 mars 1986 inkom ännu ett anonymt tips angående en polisman som mord- dagen eller dagen innan fått avslag på sin ansökan om pröv- ningstillstånd i ett mål där han dömts för brott. Polismannen namngavs inte, men tipset torde mycket väl kunna avse polisman Case – I september 1986 hördes polisman Case Han uppgav att han varit hemma på mord- kvällen. I omedelbar anslutning till förhöret hördes Watson, som uppgav att polisman Scott varit hemma på mordkvällen och natten. Watson hade visserligen gått och lagt sig vid  
 8-9-tiden, 
  men hade väckts på natten av J, som fått reda på nyheten om mordet. Utredningen utvisade att polisman J 1985 dömdes till fyra månaders fängelse för olaga frihetsberövande, falsk tillvitelse och myndighetsmissbruk. Han var långtidssjukskriven från den 16 januari 1986 till den 19 mars 1986 och slutade därefter formellt som polis. Han var alltså inte i tjänst morddagen. Polisman J förekom inte i vapenregistret. I september 1986 skrev  
 Lang 
  Näss av ärendet med motiveringen Föranleder ej vidare åtgärd då verkställd utredning visat att polisman J ej kan ha haft med gärningen att skaffa. – Mer än fem år senare, i januari 1992, hölls förhör med Ramirez hade då han hördes uppgivit att Ellison hade ringt honom på mordnatten och meddelat nyheten. Ellison mindes vid förhöret att de hade talats vid och att det var före kl 3 på natten; han kom inte ihåg om det var han som ringde J eller tvärtom. – Ytterligare ett år senare, i februari 1993, besökte den inledningsvis nämnde tv- reportern PU och Jenkins för en intervju. I samband härmed diskuterades den ovan nämnda uppgift som  
 tv-reportern 
  tidigare lämnat. Han kunde numera upplysa att den person tipset gällt var polis- man Johnson ville dock fortfarande vara anonym. 
  
 Polisman K  
 hade en chefsbefattning inom polisen. Knappt ett och ett halvt år efter mordet, i juli 1987, inkom ett anonymt tips, med signaturen PHT 652, till Riksåklagaren. Det gällande polisman K, med bl.a. en uppgift om att denne hade haft mycket pengar senaste året. Kort därefter kom ett nytt anonymt tips (samma signatur som ovan) som utpekade polisman K som mördaren. Några månader därefter, i november 1987, daterade  
 Lang 
  Näss en tjänsteanteckning: 
 Ärendet föredraget för åklagare varvid på mitt förslag beslutats att inga åtgärder för närvarande skall vidtagas, då uppgifterna om polisman K ej innehåller någon substans. Ytterligare kontakter avvaktas. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 355 
  
 Ungefär ett år efter det första tipset, i juni 1988, kom ett anonymt brev (samma signatur som tidigare) om polisman K, med bl.a. följande uppgifter om denne: han snokade i regeringskansliet före mordet och berättade att han höll på med en deckare om hur statsministern mördas. Tidigare skulle han ha klagat över dålig ekonomi, men numera hade han råd med vad som helst. 
 Drygt två och ett halvt år efter detta, i januari 1991, hölls ett förhör med polisman K. Han hade själv begärt att få bli hörd, sedan han fått kännedom om att hans namn förekom i utredningen. Polisman K uppgav att han var politisk ointresserad och hade uppfattat Mills ungefär som han uppfattade alla andra politiker. Han redogjorde för sina ekonomiska förhållanden, varvid framgick att han vid tiden kring mordet upptagit en del lån, anskaffat en del i en fastighet samt öppnat en affär tillsammans med sin hustru (hustrun hade sedan insjuknat och planerna hade gått om intet). Han hade arbetat med försvarets bered- skapsplanering kring bl.a. regeringskansliet. Det gällde dock inte personskyddet, som sköttes av säkerhetspolisen. I det sammanhanget hade han fått skissera ett scenario, som bl.a. innefattade att stats- ministern mördades. Innan denna uppgift var slutförd inträffade mordet. Uppdraget kom därefter att upplevas som olustigt och materia- let förstördes. Ytterst få kände till dessa förhållanden. Det var tänkbart 
 att han någon gång hade yttrat sig på ett sådant sätt att det kunde miss- förstås som att han höll på med en deckare, det skulle dock i så fall ha varit efter mordet. Polisman K underströk att han inte haft någon insikt om statsministerns personskydd. 
  
 Polisman L  
 tjänstgjorde vid tiden för mordet på fordonsroteln vid Stockholms polisdistrikt, men var sedan 7 januari 1986 sjukskriven. Veckan efter mordet lämnade kollegor till polisman L tips om denne. Ett antal omständigheter av intresse kom fram. 
 Polisman L stämde ganska bra in på det signalement som fanns. Han uppgavs vara lik fantombilden, innehade en revolver av ett slag som skulle kunna vara aktuellt som mordvapen och han uppgavs frekventera restaurang Karelia, som är belägen i kvarteren kring mordplatsen. 
 Dessutom framkom att han i ett tidigare tjänsterum haft artiklar rörande politiska våldsbrott m.m. uppsatta på väggen. – Beträffande revolvern kom det fram att denna beslagtagits den 6 januari 1986 under anmärk- ningsvärda omständigheter. En bil hade påträffats den natten stående på tvären framför ett övergångsställe på Regeringsgatan 66. Bilen var i oordning, med ett fönster trasigt, dörrarna olåsta, tändkablarna löst hängande under instrumentbrädan etc. Bilen, som inte var stöldanmäld, visade sig tillhöra polisman L. Denne uppgav sedermera att det var han som hade disponerat bilen vid tillfället. I baksätet påträffades en 
  
 356  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 portfölj, som innehöll diverse papper, en kikare och en med fem patroner laddad revolver av märket Harris .38 special. 
 Polisman L hade efter mordet företagit en uppmärksammad bilresa söderut tillsammans med en Rivera De hade färdats i en svart Mercedes med sotade rutor och dragit till sig uppmärksamhet. De hade vid flera tillfällen kontrollerats av polis, varvid de lämnat motstridiga besked om sina förehavanden och planer. – Edwards hade dessutom för egen del lämnat uppgifter om iakttagelser han gjort före mordet (han skulle sedermera också ange polisman L för mordet). Sammantaget var omständigheterna så anmärkningsvärda att polisman L och Edwards greps när de den 7 mars 1986 på sin resa anlöpte Malmö med färja efter ett besök i Köpenhamn. Polisman L hördes omgående och fick även delta i en konfrontation. Han släpptes därefter. Samtidigt med förhöret genomfördes efter beslut av chefsåklagaren Grant husrannsakan i polisman L:s bostad. Polisman L uppgav vid förhöret att han då mordet begicks besökt ett nöjesställe i Norrtälje till- sammans med ett antal angivna personer. Uppgifterna kontrollerades och visade sig ge stöd för polisman L:s uppgifter. Inget annat som kunde ge grund för misstankar mot honom framkom. 
 I april 1986 beslutade  
 Lang 
  Näss att det inte skulle vidtas några ytterligare utredningsåtgärder mot polisman Figueroa L:s va- pen provsköts dock drygt ett år senare. Enligt besked från SKL talade inget för att mordplatskulorna utskjutits ur revolvern i fråga. – Upp- gifter angående polisman L fortsatte att flyta in från Rivera Redan den tidigare utredningen hade emellertid, som det heter i  
 Lang 
  Näss utredningsunderlag, visat att Edwards saknar trovärdighet. 
 Utredningsåtgärderna avseende polisman L blev föremål för JO:s prövning (JO:s beslut  
 1986-10-22). 
  I en anmälan till JO i mars 1986 riktade polisman L kritik mot säkerhetspolisen för dess ingripande mot honom.  
 Lang 
  Näss kommenterade klagomålen utförligt. Han skrev bl.a. 
 Polisman L har uttryckt farhågor att han kan få svårt att gå tillbaks till tjänsten som polis. Skulle dessa farhågor till någon del besannas torde emellertid orsaken därtill icke stå att finna i annat än polisman L:s egna förhållanden och icke bero på säkerhetsavdelningens handläggning av detta ärende. 
 JO bedömde dels gripandet och förhöret den 7 mars 1986, dels den samtidigt företagna husrannsakan i polisman L:s bostad. JO godtog genomgående de överväganden säkerhetspolisen gjort och fann inte att förhör, hämtning eller husrannsakan genomförts på något otillbörligt sätt. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 357 
  
 Polisman L, som inte synes ha återkommit i polistjänst, begick självmord i vittnens åsyn i oktober 1993. 
 Exempel på polisärenden helt utanför polisspåret 
 Som framgått ovan finns det en stor mängd polisärenden, de flesta har inget med det i den allmänna diskussionen uppmärksammade polisspåret att göra. Som illustration till hur dessa utredningsuppslag kan se ut och vilka åtgärder de föranlett redovisas och diskuteras här fem slumpvis utvalda uppslag. Syftet är inte primärt att ifrågasätta de åtgärder som vidtagits, utan att visa att det ibland synes kunna vara svårt att avväga utredningen på ett rimligt sätt. Varje ärende ger också en blixtbelysning av de omfattande arbetsinsatser som gjorts och bidrar därför till en beskrivning av brottsutredningen som helhet. 
 Ärende 1 
 Det finns polisärenden där ingångstipsen är tunna men där en utredning likväl initierats. 
 Ett sådant exempel är följande uppslag. Ingångstipset från den 16 mars 1986, som är anonymt, utpekar en namngiven polis. Polismannen var enligt tipset extremist och palmefientlig. Tipsmottagaren bedömde att uppgiftslämnaren var seriös och att polismannen borde kontrolleras. Säkerhetspolisen begärde i juni 1986 hos det polisdistrikt, där polismannen tjänstgjorde, att hans förehavanden undersöks på ett diskret sätt. Och vidare: Enär det åligger säkerhetsavdelningen att undersöka detta spaningsuppslag önskar vi erhålla en bedömning av (polismannens) person samt hans eventuella extrema åsikter. Säker- hetspolisen efterfrågade även vapeninnehav samt tjänstgöringstider mellan den 27 februari och 1 mars 1986. 
 Ett svar från polisdistriktet finns intaget i uppslaget. Det framgår att polismannen tjänstgjorde  
 21.30-24.00 
  den 28 februari och att han innehade jaktvapen. I svarsbrevet tillades Young ytterligare uppgifter redovisas senare. 
 På en kopia av ingångstipset finns följande antecknat: 
 Beslut  
 1986-08-13 
  
 Föranleder ej vidare åtgärd då verkställd utredning visat att (polismannen) genom sin tjänstgöring är utesluten som gärningsman och i övrigt inget framkommit som kan knyta honom till dådet. 
  
 Lang 
  Näss 
  
 358  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Vad som framgår är att polismannen kontrollerats, att det framkommit att han tjänstgjorde då mordet begicks, att han hade licens för vissa jaktvapen samt att säkerhetspolisen tydligen bedömt att han inte haft med gärningen att göra. Uppgifterna i själva ingångstipset, att polis- mannen var extremist, har föranlett en fråga till den lokala polismyn- digheten, men det framgår inte om den besvarats. En möjlighet är att svaret förmedlats muntligt men att det inte – av hänsyn till polismannen och kanske till att utredningsåtgärden som sådan bedömts som tvivel- aktig – dokumenterats. 
 Ärende 2 
 Det finns polisärenden som är mycket grundligt utredda utan att det av uppgifterna i uppslaget framgår varför. 
 Ett sådant exempel utgick från uppgifter från en tulltjänsteman i norra Sverige. Han anmälde den 11 mars 1986 till säkerhetspolisen, att en namngiven polisman den 2 mars 1986 anlänt till sitt hem i en liten blå bil, troligen Passat eller Miranda. Polismannen hade uppträtt konstigt och företedde likheter med fantombilden. Polismannen arbeta- de vid tillfället i Stockholm. 
 Företagen utredning visade att polismannen inte var lik fantombilden och – som det får förstås – att den bil han hade färdats i inte kunde vara den i utredningen vid det tillfället aktuella blå Passaten.  
 Lang 
  Näss lade ärendet ad acta enligt ett beslut i april 1986, med motiveringen: Då (polismannen) vare sig har ett fordon av aktuellt märke och nummerkombination och det ej heller i övrigt finnes skäl att fortsätta utredningen avskrives ärendet då misstanke om brott ej föreligger. 
 I oktober 1986 togs ärendet upp igen. Det gjordes en slagning på polismannen och tjänstgöringslistor infordrades. 
 Två och ett halvt år efter det att tipset lämnats, i oktober 1988, hördes polismannen ingående av personal från PU på sin vistelseadress i en norrländsk stad. Han arbetade då som garagebiträde hos polisen i staden. Han tillfrågades om sina tjänstgöringsförhållanden på mord- 
 dagen (han slutade arbetet ca kl 17, for hem och var hemma under kvällen samt for på morgonen på en planerad semester till hemmet i norra Sverige). Han fick redogöra för resan hem, var han gjort pauser etc. Dagen därefter hördes han ånyo ingående och kompletteringsvis. Han hade bl.a. uppgivit att han vid tiotiden läst på en kvällstid- ningslöpsedel i Uppsalatrakten att Mills mördats. Han konfronte- rades nu med upplysningen att kvällstidningarna inte utkommit förrän vid  
 11-tiden 
  och att han således inte kunde ha sett någon löpsedel vid 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 359 
  
 angiven tidpunkt. Polismannen svarade till detta bl.a. att han kanske hade passerat Uppsala något senare än vad han först uppgivit. Han ställdes inför ett flertal frågor av samma misstrogna innebörd. Dagen därefter hördes hans mor. Hon fick besvara frågor om när sonen kom hem, om dennes intresse för politik m.m. Samma dag hölls förhör med polismannens läkare på en vårdcentral. Därefter synes utredningsupp- slaget ha övergivits. 
 Det är uppenbart att polismannen utsatts för rätt pressande åtgärder. Läsaren av uppslaget får ingen vägledning om skälet till dessa. I förhören från 1988 antyds att utredarna anser sig ha skäl att ifrågasätta en del uppgifter som polismannen hade lämnat. Ingångstipset är emellertid efter den redan 1986 företagna kontrollen helt innehållslöst; det enda det säger är att polismannen for på semester till hemmet den 1 mars 1986. Utöver detta framskymtar att han kanske är en något sär- präglad person, som uppenbarligen inte trivts i Stockholm. – Som det ser ut i handlingarna är frågan här inte om uppslaget utretts tillräckligt, utan om det 1988 funnits fog för att överhuvudtaget företa några åtgärder.  
 44 
  
 Ärende 3 
 Ett annat polisärende där åtgärder vidtagits på ett sent stadium utan att de framstår som självklart befogade gäller en polisman, som hade ådragit sig uppmärksamhet från kollegor på grund av beteenden som synes ha varit excentriska snarare än extrema. 
 Första tipset inkom i veckan efter mordet, den 6 mars 1986. Det angavs att polismannen var vapenintresserad, innehade en revolver kaliber .357 Magnum och att den ammunition han brukade använda var av just den typ som Mills mördats med. Vidare var han lik fantombilden och politiskt blå, dock utan att vara känd för några extrema åsikter. Tipsaren, en kriminalinspektör, hördes av säker- hetspolisen den 22 april 1986. Han uppgav då att det var uppgifterna om vapen och ammunition som fått honom att tänka på polismannen. Förhörsledaren, som hade tjänstgjort med den utpekade, upprättade en promemoria, där han angav att det föreföll honom osannolikt att kollegan skulle haft något med mordet att göra och att den utpekade polismannen hade mellanblont helskägg. Vapenkontroll visade att 
  
 44  
 I samband med att vårt utredningsmaterial tillställdes PU för synpunkter har en av de utredningsmän som var engagerade i detta uppslag uppgivit att skild- ringen inte är rättvisande. Polismannen hade lämnat oriktiga uppgifter och hans berättelse gav anledning till frågor. Vi har ingen anledning att ifrågasätta detta. Men faktum kvarstår, att ingångsuppgifterna är mycket lösliga. 
  
 360  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 polismannen hade licens för fem pistoler och två revolvrar, dock ingen kaliber .357. Polismannen var enligt en utredningsanteckning inte känd hos säkerhetspolisen.  
 Lang 
  Näss lade ärendet ad acta enligt ett beslut i juni 1986: Verkställd utredning visar att (polismannen) ej innehar vapen av aktuell typ och att i övrigt inte framkommit någon omständighet om honom som är av betydelse i målet. 
 Ungefär två år efter mordet inkom ett nytt tips om polismannen. Även detta härrörde uppenbart från en kollega, även om avsändaren var anonym. Uppgifterna var i princip de samma som de tidigare utredda.  
 Lang 
  Näss beslöt på den grunden att inte vidta någon ytterligare åtgärd i ärendet. 
 Nästa handling i uppslaget är ett förhörsprotokoll från förhör med polismannen, hållet tio år efter mordet, i april 1996. Det framgår inte vad som påkallat åtgärden. En nyhet framkommer dock: polismannen innehade en revolver av kaliber .357. Den var av märket Schmidt och direktimporterad från USA. (Vid den tidigare vapenkontrollen vid tillståndsregistret hade angivits en Schmidt .38 special, importerad från USA.) Polismannen fick nu frågor om ammunition, vad han gjorde mordkvällen (troligen hemma med sambon) samt om hur länge han burit helskägg (femton år). Ungefär fem månader senare, i augusti 1996, hördes polismannens sambo. Hon uppgav att de varit hemma i villan på mordkvällen och att de varit uppe sent; hon mindes att de ännu varit vakna då de tillsammans hörde nyheten på radio. Hon var säker på att polismannen inte varit i Stockholms city mordkvällen. 
 Förhören från 1996 ter sig långsökta. Det är svårt att se vad som framkallat dem, möjligen var det vapenuppgiften (Schmidt är dock enligt vad som uppges från PU inte aktuell som vapentyp). In- gångstipset ger inte mycket att gå på. Polismannen har gemensamt med många av de poliser som utretts att han betraktats som udda, även om det i hans fall alltså verkar ha rört sig om excentricitet och inte extremism (i tipset från  
 Longframhålls t.ex. att polismannen hade svårt för att åka annat än Palmer i tjänsten). 
 Ärende 4 
 Drygt ett år efter mordet, i april 1987, inkom ett brev som vidare- befordrades till säkerhetspolisen. Det innefattar ett mycket tunt in- gångstips, som utretts med kraftig fördröjning. Tipset löd: 
 Ang.  
 Palme-mordet. 
  En person från Göteborg som heter (polismannens namn) var i Sthlm dessa dagar under motiveringen han skulle på poliskurs. Han är  
 EAP-are. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 361 
  
 Ytterligare nästan ett och ett halvt år senare, i september 1988, upp- rättades ett spaningsuppslag över tipset. Polismannen, född 1934, bosatt och tjänstgörande i Göteborg, identifierades, viss efterforskning rörande hans person synes också ha gjorts. Det antecknades vidare i uppslaget att säkerhetspolisen inte haft några upplysningar som knyter samman polismannen med EAP. I oktober 1988 gjordes en slagning, inget anmärkningsvärt framkom. 
 Ännu ett år senare inhämtades uppgifter om polismannen från en polischef i Göteborg. Det framkom att polismannen hade genomgått vidareutbildning i Stockholm vid tiden för mordet. Vissa karaktärs- upplysningar lämnades också. 
 I februari 1990, dvs. nästan tre år efter det att tipset inkom, hölls förhör med polismannen. Han fick lämna upplysningar om var han befann sig vid tiden för mordet (han kunde inte presentera något alibi) och, efter att ha konfronterats med uppgiften om samröre med EAP, om sin politiska hemvist. I det hänseendet uppgav han att han en gång för länge sedan gått med i Högerpartiet och att detta hängt kvar, utan att han för den skull var någon hängiven anhängare till Moderata sam- lingspartiet. 
 Inledningsvis har tipset uppenbarligen bedömts som värdelöst, en bedömning som knappast kunnat föranleda kritik om den fått kvarstå. PU:s inventering – processande – av materialet synes sedan ha lett till utredning. Å ena sidan kan utredningen inte klandras för att den strävat efter att vända varje sten i sökandet efter en lösning. Å andra sidan ter sig åtgärderna som i detta fall pliktskyldiga och senfärdiga.  
 45  
 Samtidigt måste man ha förståelse för att uppslagen är närmast oräkneliga till antalet och att det tagit tid för utredningen att nå fram till uppslag som med fog prioriterats lågt. I bedömningen måste emellertid också vägas in hur den som varit föremål för utredningsåtgärderna uppfattat och upplevt dem. Integritets- och rättssäkerhetsaspekter får inte glömmas bort. 
 Ärende 5 
 Ett exempel på ett polisärende som enbart utgår från likhet med fantombilden utgör följande uppslag. 
 En namngiven polisman utpekades i ett tips från slutet av mars 1986 av en person, som ansåg att polismannen var lik fantombilden. Det 
  
 45  
 I samband med att PU granskat vårt utredningsmaterial har apropå detta upp- slag påpekats att fördröjningen under den tid PU var sysselsatt med utred- ningen mot Parker får anses naturlig, eftersom personalen då var mycket hårt arbetsbelastad. 
  
 362  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 angavs även att polismannen skulle vara en enstöring. Det sist- nämnda tillbakavisades dock av utredningsmannen hos säkerhets- polisen, som kände till den utpekade sedan tidigare, och i egenskap av förhörsledare vid förhör i juni 1986 konstaterade att kollegan var sig lik. 
 Emellertid kunde den utpekade inte prestera något alibi, varför en omfattande utredning företogs till kontroll av uppgifter han lämnat om att han morddagen vid  
 16-tiden 
  rest norröver i egen bil, där han morgonen efter hjälpt en åkare med tidningsutkörning. 
 Med tanke på fantombildens utredningsvärde har polismannen utsatts för en onödig och antagligen påfrestande undersökning, dess- utom synes utredningsresurser ha förspillts. Bortsett från att utred- ningen i detta fall skedde såväl i närmare anslutning till brottet som till tipsets inkomst föranleder ärendet reflektioner liknande dem som redovisades i föregående ärende. 
 Ärende 6 
 Det finns uppslag bland polisärendena som inte kan bedömas vid en granskning. 
 Ett uppslag i avsnitt H upptar en uppenbarligen feldaterad (1983-  
 03-06) 
  promemoria, som enligt handskrivna anteckningar på den- samma synes härröra från säkerhetspolisen. Promemorian behandlar ett spaningstips angående ett tvillingpar, av vilka en var polis. Bröderna hade bildat ett eget politiskt parti. I promemorian har en uppgifts- lämnare ifrågasatt om bröderna kan sättas i samband med en polisbil som skall ha iakttagits i närheten av mordplatsen på mordkvällen. 
 En handskriven anteckning anger att ärendet enligt diariet är redovisat vid okänd tidpunkt och att det handlagts av  
 Lang 
  Burke. I september 1994 har det gjorts en slagning på polismannen (inget anmärkningsvärt framkom). 
 Det är vad som finns i ärendet, som alltså inte kan bedömas. Andra exempel av samma slag finns redovisade nedan ( 
 Vissa iakttagelser av polisbilar under mordkvällen  
 ). Bedömningen i fall av detta slag måste vägas mot vad som uttalats om de just redovisade fallen, som synes överutredda. Det går inte att påstå att ett uppslag som detta är under- utrett, det är det sannolikt inte. Däremot är det ett exempel på slarvig dokumentation. Därvid får tas i beaktande att det i ett utrednings- material av sådan omfattning som  
 PU-materialet 
  är oundvikligt att vissa delar framstår som ostädade. I ett uppslag som det förevarande finns inget som tyder på att något av innehållsligt värde gått förlorat genom den bristfälliga dokumentationen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 363 
  
 4.3.3 
  
 Uppslag som berör polisen i allmänhet 
  
 Fördröjning i sambandscentralen m.m. 
 Allmänt 
 En misstanke som framförts i olika sammanhang är att polisens handläggning av larmet om mordet medvetet fördröjdes, med följd att polisen kom sent till brottsplatsen och att gärningsmannen därmed fick ett försprång. Till den diskussionen hör även misstankar om att en polisbil – den s.k. kommissariebilen – dök upp i mordplatsens närhet för tidigt för att den skulle ha kunnat kallats dit genom larmet. 
 Dessa misstankar har det gemensamt att de riktas mot flera tjänstgörande polismän samtidigt, polismän som i en större eller mindre grupp skulle ha agerat gemensamt och i samråd. Något utpekande av en eller flera av dessa polismän som direkt inblandade i själva gärningen synes det däremot inte vara fråga om. Polisernas roll skall i stället ha bestått i att försvåra möjligheten att upptäcka och gripa gärnings- mannen eller att på annat sätt skyla över brottet. I den meningen gäller misstankarna mot polisen alltså snarare bristande vilja att utföra tjänste- åligganden än delaktighet i mordet. I vart fall synes de för brottsutred- ningen ansvariga ha uppfattat saken så, eftersom det inte inom mordut- redningen vidtagits några utredningsåtgärder med direkt sikte på de framförda misstankarna. 
 Det finns ingen utredning av huruvida det skett en fördröjning i sambandscentralen etc. Den polisman som tog emot larmet är t.ex. inte hörd i mordutredningen. I andra delar finns relevant information inhämtad, men då i annat syfte och registrerad i allmänna avsnitt. Utan att föregripa senare bedömningar kan det därmed konstateras att man i brottsutredningen varit obenägen – eller inte ansett sig ha haft skäl – att befatta sig med denna del av polisspåret. 
 Det finns således inga till de framförda misstankarna avgränsade utredningsuppslag att redovisa i dessa delar, samtidigt som det aktuella händelseförloppet på sina ställen belyses i utredningsmaterialet. Exem- pelvis kan diskussionen kring den nyss nämnda kommissariebilen i viss mån utredas med hjälp av vad kommissarien i allmänt utredningssyfte tillfrågats om. Det är vidare så, att en del utredningsåtgärder, vilka rubricerats som allmänna åtgärder, i praktiken föranletts av de uppgifter kring polisspåret som förekommit i massmedia under årens lopp. I den meningen har det gjorts vissa utredningsansatser. Dessutom innehåller Juristkommissionens efterlämnade arbetsmaterial ett stort antal mycket grundliga förhör angående bl.a. polisens agerande kring och efter mordet. Juristkommissionen har t.ex. haft ett samtal med den operatör som tog emot larmet, ett samtal som finns dokumenterat. Slutligen har 
  
 Walker 
  
 SOU 1999:88 
  
 det funnits möjlighet för kommissionen att ställa frågor till aktuella befattningshavare inom polisen (när detta bedömts meningsfullt i beaktande bl.a. av den tid som förflutit sedan händelsen). 
 Det är alltså möjligt att redovisa viss utredning kring de aktuella frågorna. Men det är likväl viktigt att ha klart för sig att man från mordutredningens sida aldrig föresatt sig att fullt utreda dessa omstän- digheter. 
 Fördröjning av larmanropet 
 Vår framställning i denna del bygger vidare på det som redovisats i kapitel 2, under rubriken  
 Tidpunkter för mordet, polisens larmanrop och polisens ankomst till brottsplatsen 
 . 
 Den tillgängliga utredningen angående förhållandena vid sambands- centralen under minuterna efter det att larmet från växeltelefonisten vid Järfälla taxi kom in består av Juristkommissionens samtal med opera- tören Garner och minnesanteckningar från de samtal den tidigare Mathews kommissionens ordförande och sekretariat hade med operatörerna Garner och Warren46  
 Information om vad som skett vid sambandscentralen framkommer vidare indirekt i uppgifter som lämnats av de poliser som svarat på eller annars hört larmet över radion. 
 Juristkommissionen höll den 3 september 1986 vad som i kommis- sionens anteckningar rubricerats som en intervju med Flores Av an- teckningarna framgår följande. Han tog emot ett telefonsamtal från Järfälla taxis växel. Växeltelefonisten sade att någon var skjuten i kors- ningen  
 Tunnelgatan-Sveavägen. 
  Garner försökte få fram fler uppgifter om händelsen men växeltelefonisten visste inte så mycket. Han sade till henne att anropa taxin och be chauffören möta polisen. Därefter registrerade han ett ingripandemeddelande, IM. Detta skedde enligt datorn kl 23.23. Han gick ut med ett områdesanrop i område ett. En piket svarade från Norra Bantorget. Den fick uppdraget. En annan piket, som också låg nära brottsplatsen, fick även den uppdrag att bege sig dit. Han larmade inte ambulans, eftersom han först ville ha bekräftat att skottlossning verkligen ägt rum; hans tanke var att den patrull som kom först till platsen vid behov kunde larma ambulans. Strax efter att piketbussarna fått uppdraget, Garner uppskattade det till högst tre minuter senare, kom ett s.k. ilanrop från en av dem. Det togs emot av en annan operatör vid sambandscentralen, Collins Det framgår inte 
  
 46  
  
 PK-minnesanteckningar 
  nr 31 och 33. Därutöver har Juristkommissionen hållit ett stort antal utfrågningar/samtal med övrig personal som tjänstgjorde i sambandscentralen mordkvällen. Det som där framkommer belyser dock inte de allra första minuterna efter mordet. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 365 
  
 av samtalsanteckningarna vad detta samtal gällde. Garner tog emot ett samtal från kommissarie Flores, som undrade om han borde åka till platsen. Det skedde ungefär samtidigt som ilanropet kom in. – Garner uppgav att han hade tjänstgjort tillfälligt vid sambands- centralen i ett par år. (På annan plats framgår att han normalt tjänst- gjorde i  
 C-turens 
  piket; det var den piket som befann sig vid Brunke- bergstorg och svarade på larmet samt anlände som andra polisbil till mordplatsen.) 
 Av minnesanteckningar från de samtal den tidigare Palmekommis- sionens ordförande och sekretariat hade med Garner den 20 mars 1996, dvs. tio år efter händelsen, framgår utöver det som framkommit ovan följande. Det fanns två sätt för en operatör att ta emot ett larm. Antingen gjorde man en handanteckning och gick ut med larm direkt, för att därefter registrera händelsen och åtgärden i datorn. Eller också började man med att registrera händelsen i datorn, för att därefter gå ut med larmet och sedan registrera åtgärden i datorn. Han hanterade larmet om skottlossning från Järfälla taxi på det senare sättet, dvs. han knappade in uppgifterna på datorn först, och gick sedan ut över radion med ett larmanrop. Sedan han fått svar från först Norrmalms- piketen (vid Norra Bantorget) sedan Södermalmspiketen (vid Brunke- bergstorg) registrerade han i datorn att dessa beordrats till platsen. 
 Beträffande den information han fick från Järfälla taxi uppgav han att växeltelefonisten hade givit ett stressat intryck och att han känt viss osäkerhet om de uppgifter hon lämnade. I anteckningarna upptas också kommentarer från Garner till de uppgifter operatören Franklin lämnat, se vidare nedan i anslutning till redogörelsen för vad Franklin uppgivit. 
 Av minnesanteckningar från de samtal den tidigare Palmekommis- sionens ordförande och sekretariat vid samma tid hade med Franklin framgår följande. Han hade arbetat  
 åtta-nio 
  månader på sambands- centralen när mordet inträffade. Mordkvällen var en fredag efter lön och det var ganska stökigt. Han fick en förfrågan från Larmcentralen, LAC, om någon som skulle vara skjuten i hörnet Sveavägen- Tunnelgatan. Han tittade på sin s.k. statusskärm, där de fem senaste ingripandemeddelandena syns, men den händelse LAC frågade om fanns inte med där.  
 47  
 Han ropade då ut en fråga till sina kollegor i sambandscentralen men fick inget svar. Han bad att få återkomma till LAC. När samtalet avslutats tittade han igen på statusskärmen och såg 
  
 47  
 Operatörerna hade flera skärmar vid sina bord. En där de själva registrerade in det de gjorde och en annan där de kunde avläsa övrig aktivitet. Det var den senare som kallades statusskärm. Den visade alltså händelser som var aktuella och hade till syfte att underlätta synkroniseringen av arbetet och förhindra dubbelarbete. 
  
 366  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 då ett IM om en misshandel  
 Sveavägen-Tunnelgatan. 
  Han ringde upp LAC och bekräftade att sambandscentralen fått in händelsen; han talade vid detta tillfälle med en annan person på LAC än den som hade ringt upp. 
 Franklin hade inte hört kollegan Ruiz anrop eller patrullernas svar, vilket inte var så konstigt med tanke på hur de var placerade i för- hållande till varandra. Däremot borde han ha sett Ruiz IM om det hade varit infört. Hans förklaring till att han inte gjort det var att Garner måste ha tagit emot larmet och gått ut med larmanropet innan denne registrerat uppgifterna i datorn; det var först när man avslutade registreringen genom att trycka på sänd som uppgifterna lagrades och kom upp på statusskärmarna. 
 Garner har enligt minnesanteckningarna från samtalet med honom kommenterat detta på följande sätt. Han kunde tänka sig två förkla- ringar. Den ena var att Franklin helt enkelt sett fel och missat att händel- sen fanns på skärmen. I det sammanhanget påminde sig Garner att han först inte kodade händelsen som misshandel utan som kontroll person/ fordon. Adressuppgiften fanns dock med och det var därför enligt Garner mindre sannolikt att Franklin inte skulle ha sett den. Den andra för- klaring han kunde tänka sig hängde samman med den tröghet som fanns i datorsystemet. Ett inregistrerat IM kom omedelbart upp på operatörens egen skärm, men det kunde dröja, ibland upp till ett par minuter, innan det kom upp på statusskärmarna. Detta var en av orsakerna till de dubbelföringar som regelmässigt inträffade i arbetet på sambandscentralen. Med dubbelföringar avsågs att en operatör registre- rade in ett larm, varefter en annan operatör fick uppgift om samma händelse från annat håll och också registrerade in händelsen, eftersom det första ingripandemeddelandet inte hade hunnit komma upp på statusskärmen. Det var enligt Garner allmänt känt att detta inträffade. 
 Befälen i de bägge piketpatrullerna intervjuades av Maynard sionen, Parker (Norrmalmspiketen) den 24 juli 1986 och Gomez (Södermalmspiketen) den 27 augusti 1986. Parker bekräftade att hans patrull svarade på larmet. De var vid det tillfället i färd med att tanka på en bensinmack vid Norra Bantorget. De for till mordplatsen med blåljus påslaget. En annan piket och en befälsbil fanns på platsen, liksom ambulans – av samtalsanteckningarna framgår inte om det var en eller två ambulanser – vars personal höll på att lasta in båren med den skjutne. Även Gomez bekräftade att hans patrull svarat på larmet. De hade alldeles dessförinnan passerat på Malmskillnadsgatan vid trappavsatsen ovanför Tunnelgatan. När radioanropet kom befann sig piketbussen fortfarande på Morrowgatan nästan framme vid Brunkebergstorg. De uppgav sin position och for mot mordplatsen. (På annat ställe framgår att de åkte ned Beridarbansgatan den korta biten 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 367 
  
 till Booker  
 torgs-rondellen 
  och därefter Sveavägen raka vägen till platsen; den sammanlagda sträckan torde uppgå till drygt en halv kilo- meter.) Då de kom fram mot Kungsgatan svängde en radiobil upp alldeles framför dem; det var kommissarie Peterson bil. De anlände med andra ord i stort sett samtidigt med Holmes till mordplatsen, även om han nådde dit först och därigenom och på grund av att han var högsta yttre befäl i vaktdistriktet den aktuella kvällen blev chef på brottsplatsen. 
 Även kommissarie Holmes intervjuades. Det skedde den 28 augusti 1986. Enligt redogörelsen uppgav han följande. Han befann sig i radiobil på Kungsgatan då han anropades av en man som kom springande och ropade att det var skottlossning i korsningen Tunnel-  
 gatan-Sveavägen. 
  Sullivan ville snabbt komma till platsen och tog därför inte reda på vad mannen hette. När bilen var framme vid trafik- ljusen i korsningen  
 Sveavägen-Kungsgatan 
  hörde Sullivan larman- ropet från sambandscentralen. Strax därefter var de på plats. En piket från VD 3, dvs. den just omtalade Södermalmspiketen med Gomez som befäl, anlände ögonblicket efter Sullivan.  
 10-12 
  personer stod runt en man som låg och blödde. Två personer höll på med livräddande åtgärder. Sullivan tittade på mannen samt såg att denne låg i en stor blodpöl och var mycket nedblodad. Sullivan ansåg inte att det var något han kunde göra. En man pekade mot trapporna upp till Malm- skillnadsgatan och sade Dom sprang ditåt. Sullivan gav Söder- malmspiketens befälhavare order om att uppta förföljandet. Denne frågade efter signalement. Sullivan sade att det skulle de få senare. Poliserna från piketstyrkan sprang iväg. 
 Sullivan uppgav vidare att det i folksamlingen fanns en kvinna som var mycket uppriven. Han kände vagt igen henne, men kunde inte komma på vem hon var. Det var svårt att prata med henne, men han fick klart för sig att den skjutne var hennes man. Efter kontakter med vittnena konstaterade Sullivan att dessa inte hade iakttagit särskilt mycket, de hade främst koncentrerat sig på offret. Han meddelade sambandscentralen att gärningsmannen hade sprungit upp mot Malm- skillnadsgatan. Då hade han ännu inget signalement. Hans chaufför Alvarado meddelade honom strax senare ett signalement. Alvarado tog över rapporteringen till sambandscentralen. Ännu ett signalement kom fram som också larmades ut; det var förvirrande, man visste inte om det rörde sig om två gärningsmän. Sullivan gjorde nya försök att tala med den skjutnes hustru och fråga henne vem hon var. Hon var mycket upprörd och skrek något om att hon var Brown och att mannen var Mills. Sullivan trodde först inte på detta, men kände sedan igen henne och gick fram till den skjutne och kände igen statsministern. När man på brottsplatsen fick klart för sig vem offret var uppstod en 
  
 368  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 viss förvirring och förstämning. Först hade allt gått på rutin – nu fick det en annan dimension. Han meddelade sambandscentralen att offret var statsministern. 
 Ambulansen kom enligt Sullivan snabbt, personalen försökte med livräddande åtgärder, lastade in båren och for efter några minuter. Enligt vad Sullivan uppgav var den tid som kommit att anges för polisens ankomst till mordplatsen, 23.23, felaktig. Klockan var enligt hans uppfattning 23.28 då han anropades på Kungsgatan. Polisen kom inte alls så snabbt till platsen som det påståtts utan  
 sex-sju 
  minuter efter gärningen. 
 Kommissariebilen 
 Under mordkvällen tjänstgjorde poliskommissarie Flores som s.k. yttre befäl. Han fanns i radiobil 1520, där Rodriguez var förare. Bilen befann sig i Kungsträdgården när larmet om skottlossning på Sveavägen gick ut. Terry hörde andra svara på anropet och kallas till platsen. Han beslöt att själv bege sig dit. Patrullen for upp Hamngatan, sedan Regeringsgatan höger och så småningom Martin gata vänster upp till Malmskillnadsgatan, där trapporna från Tunnelgatan mynnar ut. Det har ifrågasatts varför patrullen tog denna väg, som, enligt vad som från en del håll uppgivits, inte – med bil – skulle kunna leda fram till brottsplatsen. Det har vidare ifrågasatts varför Terry inte hejdade den person, som hans bil ostridigt mötte på Martin gata. Personen visade sig vara identisk med den person som följt efter gärningsmannen, dvs. vittnet Diaz Slutligen har det, med ledning av uppgifter om hur vittnet Thompson förflyttat sig, ifrågasatts om inte kommissariebilen i själva verket måste ha befunnit sig på platsen innan larmet gått ut. 
 I förhållande till de uppgifter som förekommit i diskussionen kring polisspåret finns det i princip ingen relevant utredning om Terry i PU 
 . 
  
 48  
 Han är hörd om sina iakttagelser vid mordplatsen och har därvid även upprättat en egen promemoria. Värd att notera är Fleming uppgift att det tog högst  
 11/2-2 
  min från det att larmet gick tills hans bil svängde in på Martin gata, liksom en iakttagelse beträffande vittnet Thompson: denne var inte det minsta andfådd (vilket alltså kan tolkas 
  
 48  
 Det finns ett uppslag med ett anonymt och från mordsynpunkt helt substans- löst tips om Flores. Tipsaren uppgav sig ha sett Terry ha kontakter med kriminella under vänskapliga former. Den enda anknytningen till mordet låg i att tipsaren påminde om att Terry under mordnatten fär- dades i radiobilen 1520. Uppslaget har inte föranlett några utredningsåtgärder i förhållande till Terry. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 369 
  
 som att han inte hade sprungit hastigt efter mördaren, något som bestyrks av annan utredning). 
 Sammanfattande anmärkningar 
  
 Fördröjning i sambandscentralen.  
 Som vi redovisat i kapitel 2 anser vi det klarlagt att den till platsen larmade polispiketen anlände till mordplatsen senast kl 23.25.30 och att den troligen anlände i vart fall en minut tidigare. Vi har vidare bedömt det som troligt att larmet gått ut (påbörjats) en halv minut innan polispiketen anlände, dvs. senast 23.24. Utifrån vad som är känt om hur polisens sambandscentral fick kännedom om händelsen, jämfört med vad som i övrigt kan antas om skeendet, framstår det vidare som osannolikt att operatören vid sam- bandscentralen avslutat det mottagna larmsamtalet före 23.23. Med rimliga antaganden om förloppet och i beaktande av de osäkerheter som råder beträffande flera enskildheter i detta framstår det som ett möjligt resultat av en normal hantering om larmet skulle ha gått ut vid den tidpunkt då vi funnit det troligt att det gått ut, dvs. ungefär 23.24. 
 Sammantaget förefaller det oss troligt att händelserna utspelat sig på ungefär följande sätt: 
  
 à 
  
 Mordet begicks ungefär 23.21.30 
  
 à 
  
 Taxichauffören Harrell hade kontakt med sin växel kring 23.22 
  
 à 
  
 Han talade med växeln ungefär 30 sekunder; samtalet var slut före 23.23 
  
 à 
  
 Växeltelefonisten tog fram numret till sambandscentralen och fick kontakt före 23.23 
  
 à 
  
 Växeltelefonisten och operatören vid sambandscentralen talade ungefär 30 sekunder 
  
 à 
  
 Därefter – dvs. efter 23.23 – gick operatören ut med larmet 
  
 à 
  
 Larmet besvarades först av Norrmalmspikteten och strax därefter av Södermalmspiketen 
  
 à 
  
 Södermalmspiketen åkte omgående till mordplatsen och anlände dit ungefär  
  
 23.24.00-23.24.30 
  
 à 
  
 En halv till en minut senare vinkades Sollentunaambulansen in till mordplatsen 
  
 à 
  
 Personalen var sysselsatt med undersökning, livräddande åtgärder, lastning på bår och ilastning i ambulansen ungefär tre minuter från det att ambulansen vinkats in; klockan var därefter knappt 23.28 
  
 à 
  
 Kl 23.28.00 meddelade ambulanspersonal att man var på väg mot sjukhuset 
  
 370  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Denna beskrivning av händelseförloppet ger utrymme för möjligheten att hanteringen på sambandscentralen inte var så snabb som den bör vara. Men det är svårt att ha någon bestämd mening om detta. Å ena sidan är det möjligt att det tog en minut från det att operatören på sambandscentralen hade fått underlag för att gå ut med larmanropet tills han faktiskt gjorde det. Å andra sidan är det också möjligt att samtalet från växeltelefonisten vid Järfälla Taxi kom fram senare än det tidigast kan antas ha gjort. Enligt vår beräkning föreligger i alla händelser inget som kan beskrivas som påtagliga fördröjningar. Vid bedömningen av skeendet och de inblandades åtgärder finns det här åter anledning att påminna om att händelsens extrema karaktär inte var känd i detta skede. 
 Samtidigt bör det understrykas att den enskilt viktigaste faktorn för vår analys och beräkning är den tid vi bedömer att ambulanspersonalen tillbringade på platsen (jfr redogörelsen i kapitel 2). Vi anser det därvid även möjligt att det endast förlöpte två minuter från det att ambulansen vinkades in till det att den andra ambulansens personal meddelade att man var på väg till Miller. Detta ger utrymme för hypoteser om en viss fördröjning. I det sammanhanget är operatören Summers uppgift till LAC strax före 23.25, då han uppgav sig inte känna till larmet, av intresse. Den talar med viss konkretion för möjligheten att larmet vid den tiden ännu inte gått ut (att det i vart fall måste ha varit på gång vid den tidpunkten följer av det enligt vår mening klarlagda förhållandet att den larmade Södermalmspiketen var på plats senast 23.25.30). Sammantaget finner vi det i och för sig mer sannolikt att Summers besked till LAC i sak var felaktigt – beroende på något slags kommu- nikationsproblem inom sambandscentralen – än att larmet då ännu inte gått ut. Men bägge alternativen måste med tillgängliga fakta betraktas som möjliga. 
 Dessa förhållanden, dvs. att det troligaste är att ingen påtaglig för- dröjning skett, ställda mot möjligheten av att det gått upp till två minuter efter det att man på sambandscentralen fått kännedom om larmet till det att larmanropet gick ut, skall jämföras med hypotesen om en konspiration, som alltså är att en analys av tidsuppgifterna pekar på en medveten fördröjning av larmet i sambandscentralen. Om detta är två saker att säga. 
 För det första talar omständigheterna enligt vår mening alltså mot att det överhuvudtaget skett någon påtaglig fördröjning; det är mer sanno- likt att så inte skett än att det förekommit. 
 För det andra är den möjliga fördröjningen ett par minuter. Om det för en krets av konspiratörer hade varit ett centralt moment i handlings- planen att passivisera sambandscentralen borde detta emellertid ha skett på ett sätt som tillförsäkrade konspirationen en större marginal. Mot 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 371 
  
 detta kan hävdas att konspiratörerna kanske hade tänkt sig en större marginal, men att detta omöjliggjordes av att samtalet från LAC till Franklin avslöjade den pågående fördröjningen. Det skulle i så fall visa på flera svagheter i brottsplanen, t.ex. att man inte styrde inkommande samtal och att i vart fall inte Franklin tillhörde de sammansvurnas krets. 
 Om en eventuell fördröjning i stället för att vara ett centralt moment bara var ett av flera sätt för personer inom polisen att kasta grus i spaningsmaskineriet skulle den framstå som mer tjänlig och logisk. Då borde emellertid även fler medhjälpare ha dykt upp för att från olika håll försvåra arbetet. Det kan hävdas att det var just vad som skedde. dvs. det osystematiska eftersöket, den otillräckliga avspärrningen, de fragmentariska vittnesuppgiftsanteckningarna, kaoset på sambands- centralen, det felaktiga rikslarmet och så vidare, fram till villospår som Weber och PKK – allt detta skulle då vara belägg för att polisen på många håll gjorde vad den kunde för att försvåra spaning och utredning. Det skulle förutsätta att poliser överallt i Stockholm varit mer eller mindre införstådda med att statsministern skulle mördas. Blotta möjligheten av ett par minuters fördröjning av larmet i sam- bandscentralen är mycket långt från att kunna tolkas som ett tecken på detta. 
 Det sagda innebär inte att förhållandena på sambandscentralen och tidsuppgifterna kring polisens ankomst till mordplatsen m.m. är till- fredsställande utredda. Det framstår till en början som svårbegripligt att polisen inte på samma sätt som LAC registrerade såväl kommunikation som tidsuppgifter. Om det skett skulle hela diskussionen kring den eventuella fördröjningen kunnat inskränkas till en uppspelning av bandet. Lika anmärkningsvärt är att man inom sambandscentralen fäste så liten vikt vid att datorernas klockor visade exakt och rätt tid. Som vi påpekat på annat ställe har datorklockorna visat fel tid bägge gångerna kommissionen besökt sambandscentralen. Dessutom visade olika datorer olika tid, vilket gav ett ungefärligt intryck åt en verksamhet där precision rimligen måste eftersträvas. 
 Anmärkningsvärt är också att den s.k. logglistan från mordkvällen och mordnatten inte bevarades. En automatisk utskrift av alla note- ringar i sambandscentralens dator görs fortlöpande. Den har i normal- fallet endast betydelse då datorsystemet på något sätt havererar. I detta fall skulle den ha kunnat sparas för att användas som bevismedel. 
 Till dessa missförhållanden kommer att polisen inte gjort några försök att rekonstruera sitt eget arbete under den första tiden efter mordet. Det stod ju mycket tidigt klart att de inledande åtgärderna fungerat dåligt och, bl.a. genom Peterson redogörelse och uppfattning om tidsförhållandena, att frågor kring polisens ankomst till mordplatsen skulle komma att ställas. Trots det saknas det helt 
  
 372  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 dokumenterade ansatser till självrannsakan och uttryck för en vilja att lära av uppenbart begångna misstag. Det synes också ha lett till att misstagen kommit att upprepas i andra sammanhang, t.ex. i samband med de s.k. Stureplansmorden 1994. Vi återkommer till dessa frågor i våra övergripande bedömningar, men konstaterar redan här att under- låtenheten att snabbt och grundligt utreda de polisiära förhållandena på mordplatsen och i sambandscentralen har bidragit till den jordmån där polisspåret vuxit fram. Det är särskilt tydligt när det gäller polisled- ningens sätt att hantera Holmes och de uppgifter han lämnade.  
 49 
 Sammanfattningsvis kan det synas som om diskussionen om en fördröjning i sambandscentralen helt hade kunnat avfärdas om det inte vore för samtalet från LAC till operatören Franklin i sambandscentralen, ett samtal vars innehåll inte har kunnat ges någon tillfredsställande förklaring och som gör att det trots allt måste betraktas som en möj- lighet att en fördröjning förekommit. Det grundläggande skälet till att det inte gått att sätta punkt för diskussionen om en medveten fördröj- ning är emellertid de missförhållanden som allmänt rådde i sambands- centralen och polisens ovilja att själva snabbt söka bringa klarhet i för- hållandena. Detta gör att vi får leva med att vissa enskildheter kan förbli oförklarade. 
  
 Kommissariebilen 
 . Det har alltså hävdats att den färdväg den s.k. kommissariebilen valde var anmärkningsvärd, eftersom den inte ledde till mordplatsen utan en trappavsats flera kvarter från brottsplatsen; med bil skulle detta vägval vara otjänligt för den som ville ta sig till hörnet  
 Sveavägen-Tunnelgatan. 
  Premissen är dock felaktig. Ett kvarter söder om Tunnelgatstrappan ligger Apelbergsgatan, via vilken det går att köra med bil ned till Sveavägen. Polisbilen hade alltså kunnat fortsätta den vägen ned till mordplatsen och anlända med bara några sekunders fördröjning jämfört med om Tunnelgatan hade varit farbar med bil. Det var alltså ingen återvändsgränd som kommissariebilen körde in på. Att patrullen i och för sig inte valde den närmaste vägen till mordplatsen är uppenbart och har av Alvarez för- klarats med att en annan patrull kom från samma håll som kommissariebilen och att han därför valde att täcka in en alternativ (flykt)väg från platsen för den uppgivna skottlossningen. Rodriguez handlande i det sammanhanget och vad han uppgivit om det förefaller oss naturligt och förenligt med de polisiära bedömningar 
  
 49  
 Harris uppfattning om tiden för polisens ankomst får enligt vår mening anses tillförlitligen vederlagd, inte minst med tanke på vad som är känt om tiden för ambulansernas avfärd från mordplatsen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 373 
  
 han hade att göra. Med tanke på den flyktväg mördaren tog var be- dömningen förutseende. Det är inte rimligt att vända detta förutseende mot patrullen och i stället utgå från att skälet till att den begav sig till rätt plats skulle ha varit att den på förhand haft kännedom om attentatet och attentatsplatsen. 
 Det var naturligtvis olyckligt att Thompson inte hejdades, eftersom denne ju hade kunnat lämna värdefull information till ledning för patrullens och den övriga polisens spaningsarbete. Bilden kompliceras ytterligare av att vittnet inte gjorde någon ansats att själv hejda polisbilen. För Fleming vidkommande bör det vidare understrykas att det inte finns något som talar för att varken Terry eller någon annan som inte befann sig på brottsplatsen visste särskilt mycket om brottet vid denna tidpunkt. Det man hade att gå på var ett larm om skottlossning i hörnet  
 Sveavägen-Tunnelgatan, 
  det var allt. Några slut- satser av Fleming underlåtenhet att hejda Thompson kan man enligt vår bedömning inte dra, se vidare strax nedan. 
 Det finns inga hållfasta belägg för att kommissariebilen kom för tidigt. Tvärtom talar omständigheterna för att Rodriguez egna uppgifter om skeendet stämmer. 
 Slutligen bör frågan ställas om de omständigheter som anförts sammantaget leder till annan bedömning än de överväganden som gjorts beträffande var och en av dem för sig. Den enskilda omständig- het som kan te sig besvärande för Flores är att Thompson inte stoppades. Om patrullen nu tagit denna väg för att eventuellt genskjuta en eventuell gärningsman borde väl Thompson ha hejdats? Efter- som så inte skedde kan man fråga sig om syftet med patrullens närvaro i området kan ha varit ett annat. Det ställer i sin tur valet av färdväg i en annan dager osv. Vi har förståelse för att man kan fundera i de banorna, men anser ändå inte att underlåtenheten att hejda Thompson kan läggas till grund för konspirationsmisstankar. Det är fullt tänkbart att patrullen bedömde att Thompson inte kunde ha haft med en skottlossning att göra. Spaningen måste i ett skede som det aktuella och med den begränsade information patrullen hade ske med urskillning; det var inte fråga om att kontrollera alla personer i området. Även om det alltså från flera synpunkter skulle ha varit bättre om Thompson hade kontrollerats, är det förhållandet att så inte kom att ske inte direkt anmärkningsvärt och därför inte heller ägnat att väcka några misstankar om att patrullen skulle ha varit ute i otillbörliga ärenden. 
  
 374  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Södermötet 
 Bakgrund 
 Det har som en del av polisspåret framförts att det skall ha ägt rum möten av konspiratoriskt slag mellan polismän tiden före mordet. De brukar kallas Södermötet eller Mötena på söder, eftersom det eller de skall ha ägt rum på Söder i Stockholm. Kommissionen har i utred- 
 ningsmaterialet endast kunnat identifiera uppgifter om ett möte. Uppgifterna innebär i praktiken att mordet skulle ha planerats vid detta möte. Södermötet har vid skilda tillfällen omtalats i medierna. Därvid har det hänvisats till en polischef i Stockholm, som känt till mötena, vilket gav uppgifterna en ökad trovärdighet. 
 Utredningen 
 Av en tjänsteanteckning i uppslaget, signerad av Jenkins, fram- går att journalisten Dominguez hade kontaktat Ölvebro och berättat bl.a. följande. Dominguez hade en källa som var polischef i Stockholm. Denne hade av en annan polischef fått höra att ett antal polismän träffades dagen före mordet på Söder i Stockholm. De aktuella polismännen var polisman A, Garza, Sanford, Shaw och Stewart50  
 Dessutom deltog en vapenexpert (torde åsyfta Thomas, se ovan). Vid mötet hade disku- terats vapen och eventuellt också planer på att mörda Mills. Tjänsteanteckningen är daterad den 13 maj 1991, medan utskriften är daterad den 3 mars 1992. Anteckningen synes alltså ha aktualiserats i samband med den utredning som sedermera kom igång (våren 1992). 
 Den 27 februari 1992 meddelade polisintendent Jones vid polismyndigheten i Stockholm i anledning av uppgifter i TV- programmet Norra Magasinet Hans Ölvebro att polisintendent Brown berättat för Weaver om Södermötet. Det skulle ha skett på Ellis tjänsterum, troligen före 1988. 
 Med datering den 3 mars 1992 finns en promemoria upprättad av Johnson angående uppgifter han fått av Norman och hur han vidarebefordrat dem. Promemorian har följande innehåll. 
 I samband med  
 TV-programmet 
  Norra Magasinet  
 1992-02-27 
  framkom uppgifter om att en polischef till olika personer, bland andra till mig skulle ha lämnat information om en sammankomst på Söder där polimän deltagit. Denna sammankomst skulle kunna ha något med mordet på Murphy 
  
 50  
 Per K förekommer på andra ställen i vårt betänkande, t.ex. i kapitel 5. Johnson är ej att förväxla med den kriminalinspektör som hanterade polisärendena för säkerhetspolisens räkning. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 375 
  
 Horne att göra. Det framkom också att den uppgiftslämnande polischefen skulle ha varit polisintendent Brown vid Stockholmspolisen. 
 Någon uppgift av angivet slag har inte lämnats till mig. Däremot besöktes jag av polisintendenterna Brown och  
 Chen 
  Bentley  
 1988-11- 
  07 varvid Norman enligt mina efter samtalet förda anteckningar uppgav följande. 
 Han känner väl polisman A som arbetat under Norman. Polisman A är kall- sinnig och okänslig och fullt kapabel att mörda. Han är vapenfixerad och står politiskt långt ut på högerkanten. Polisman A efterträddes som vapen- instruktör av polisman F. Även han vapenfixerad och långt ut till höger. Polisman F dyrkade polisman Mitchell hade en lägenhet i hörnet  
 Tunnelgatan-Regeringsgatan 
  och var den polisman i piketbuss 3230 som under kvällen för mordet flyttade sin bil. Polisman F var en av de poliser som beordrades förfölja mördaren. Polisman F kräktes när han sprungit uppför trappan. Polisman A begärde sig ut från sjukhus den 28:e efter genomgången blindtarmsoperation. Polisman A har en lunkande gång även i normala fall. Polisman F har senare drabbats av oförklarlig viktminsk- ning. Slutade som polis men är tillbaka vid piketen VD 1. Polisman A har en god vän, (namnet på den f.d. militären), som var anställd på säkerhetssidan inom televerket. 
  
 1988-11-08 
  antecknade jag följande. 
 Besökte Palmegruppen tillsammans med Rpc och Öd. Förvissade mig om att Jenkins kände till den information som Brown lämnade  
 1988-11-07. 
  
 Utredningen tog fart i och med att Weaver tog kontakt med Jenkins. Det var i sin tur framkallat av uppgifterna i Norra Magasinet. Det framgår av Blackwell tjänsteanteckning att PU tidigare kände till själva påståendena. Vad som skedde den 27 februari var att Greene källa, som alltså var Weaver, kontaktade Ölvebro. Enligt Jordan promemoria från den 3 mars 1992 hade han i november 1988 vid ett möte med Palmegruppen förvissat sig om att Jenkins kände till de uppgifter Norman lämnat till Johnson. Dessa uppgifter omfattade dock inte Södermötet. 
 Weaver och Norman hördes samma dag. Chefsåklagaren Smith närvarade. De relativt ingående förhören visade att Weaver och Norman hade klart skilda bilder av vad som förevarit dem emellan. 
 Weaver, som hördes först, berättade att han vid ett tillfälle, som han sedermera preciserade till i vart fall efter november 1989 (efter att Parker hade frikänts), suttit i Ellis tjänsterum. Norman hade då berättat om ett möte före mordet med högerextremister närvarande. Uppgifterna föreföll Weaver lätta att kontrollera. Norman kunde i princip namnge alla personer som varit med, till och med adressen 
  
 376  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 nämndes enligt vad Weaver hade för sig. Beträffande namnen mindes Travis, Garza och Levy, eventuellt även polisman Coleman hade vidare resonerat kring polisman A som möjlig gärningsman; sättet som gärningsmannen rört sig på kunde förknippas med en person som nyligen opererats. Vid mötet hade även en piketpolis, som varit en av de första på mordplatsen, närvarat. Weaver mindes inte namnet (den han beskriver överensstämmer med polisman F, vår anm.). Ellis uppgifter var mycket detaljerade och initierade, ett helt scenario. Norman hade vidare uppgett att uppgifterna var kända för spaningsledningen. – Efter ett samtal med Dominguez, där denne uppgett att spaningsledningen inte kände till de uppgifter Weaver hört från Norman, sökte Weaver upp Norman 
 för att kontrollera saken. Norman sa att han talat med Baker och Hunt om uppgifterna. Weaver frågade också om Norman verkligen trodde på det här med konspirationsteori om poliser. Det besvarade Norman med att diskutera några poliser i vars förehavanden man hade mycket lite insyn (han nämnde Sanford). Weaver fortsatte: 
 Men då sa jag åt honom (dvs. Norman, vår anm.), det är allvarliga anklagelser. Tror du verkligen att det skulle vara möjligt att flera poliser, och då mena han det att, det här är killar som är så hårda så att dom till och med skulle kunna hålla tätt om det här. 
 Weaver hänvisade vidare till att Norman var mycket betrodd inom polisen och att han hade polisledningens öra, han fick t.ex. ofta företräda myndigheten i stora frågor som  
 fotbolls-EM 
  i Stockholm. 
 – Weaver var förbannad, inte så litet heller på Norman för att denne två gånger vilselett honom om att spaningsledningen var informerad trots att denna som han nu förstod varit ovetande. 
 Norman, som hördes av PU senare samma dag, Cooper kommentera de i massmedia cirkulerande uppgifterna om Södermötet. Han kände inte till några möten, uppgiften var för honom helt obekant. Han hade inte vidarebefordrat någon information om sådana möten. Däremot hade han av journalisten Smith, som han träffat ganska ofta, fått upp- gifter om en av sina underlydande polismän. Polismannen i fråga, polisman F, hade betett sig anmärkningsvärt på brottsplatsen. Under förföljandet av gärningsmannen hade han ovanför trapporna till Malm- skillnadsgatan stannat och kräkts. Dessutom var han bosatt längs flyktvägen. Norman hade undersökt uppgifterna och fått dem bekräftade samt därefter fört dem vidare till  
 Perry. Han kom sedan att träffa Baker och Richards (utredningsman vid PU) i ärendet. Han daterade detta till någon tid efter det att Juristkommissio- nen lämnat sin rapport – hösten  
 -87 
  eller våren  
 -88. 
  Han hade fört 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 377 
  
 motsvarande uppgifter vidare till Johnson. Då hade han även be- rättat en del om polisman F:s relation till polisman A. Uppgifterna om polisman F hade han diskuterat med Weaver. 
 När Norman konfronterades med Espinoza uppgifter ifrågasatte han om inte denne blandat ihop rykten om möten, vilket man kan ha talat om, med uppgifterna angående polisman Garcia ifrågasatte om det inte slagit lite kullerbyttor i huvudet på Weaver. Vissa uppgifter i Espinoza berättelse var enligt Norman uppenbart fel- aktiga, t.ex. tidpunkten för deras diskussion. Den ägde rum mycket tidigare än november 1989. I övrigt verkade Norman ha kunna tänka sig att han återgett journalisten Barnett teorier och att det är på den punkten som Weaver kan ha blandat ihop saker och ting. 
 I förhöret med Norman uppgav denne att Weaver tidigare kommit i onåd på olika sätt hos polisledningen för att han ifrågasatt pågående förändringsarbete och att han som socialdemokratisk kom- munpolitiker bevisligen mullvadat med politikerna på ett sätt som starkt irriterat Christensen och Gilbert ... Så han har levt på undantag. Det fanns absolut inga motsättningar mellan Norman och Weaver, tvärtom. 
 I juni respektive september 1992, dvs. rätt långt senare, hölls förhör med två av de poliser som utpekats som deltagare i Södermötet. Bägge tillbakavisade kategoriskt att de skulle ha deltagit i några möten av det angivna slaget. Förhören är relativt ingående och innehåller information om de utpekade poliserna och till viss del deras inbördes relationer. Därvidlag synes utredningen i någon mån ha tagit sikte på att klarlägga eventuella nätverk. Man kan notera att de poliser som hörts är de vilkas namn framstår som de mest överraskande i sammanhanget. Polisman A, Garza och Aguirre K är inte hörda i ärendet, inte heller Thomas, som alltså torde vara den åsyftade militären. 
 Uppgifter som lämnats till kommissionen 
 Jones har inför kommissionen lämnat en redogörelse som överensstämmer med vad som framkommit i PU:s utredning, med följande avvikelser och kompletteringar. 
 Det som fick Weaver att kontakta PU var de uppgifter som lämnades i  
 TV-programmet 
  Norra Magasinet. 
 Han kunde inte erinra sig exakt när det första samtalet mellan honom och Norman ägde rum, men det måste ha varit 1990 eller 1991. Norman hade tagit upp ämnet av sig själv. Weaver hade varit obenägen att lyssna till vad Norman hade att säga. Han anser över- huvudtaget att Norman pratar väl mycket och uppgav på direkt fråga att 
  
 378  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 han ansåg Norman vara lösmynt. Det hade enligt Weaver lett till viss förvåning inom polisen att Norman ägnade tid åt att samtala med journalisten Harris Eftersom Weaver vid det aktuella tillfället egentligen inte ville lyssna på vad Norman hade att säga förblev han stående i rummet. Norman redovisade ett scenario med en hel del detaljer om hur det här skulle ha kunnat gå till. Norman känner de personer han talade om – dvs. de som skulle ha deltagit i den eventuella konspirationen – väldigt väl. Norman har varit länge inom Stockholms- polisen, är mycket betrodd och få har så bra kontakter som han. De personer han talade om, bl.a. Johnson, var dessutom hans egna skydds- lingar, som han inte hade någon anledning att misstänkliggöra på detta sätt. Weaver tog därför de uppgifter som Norman lämnade på stort allvar. Varför skulle Norman nämna något om detta möte om det inte ägt rum? och varför skulle han lämna ut sina skyddslingar? var frågor som Weaver ställde sig när han lyssnade till Norman. 
 På fråga uppgav Weaver att han i och för sig uppfattade det så att Norman spekulerade i tänkbara händelseförlopp, men att denne var så initierad i det han talade om, att det måste tas på allvar. Weaver var dock klar över att det rörde sig om hypoteser. 
 Det är riktigt att han senare tog kontakt med Norman för att kon- trollera att denne verkligen talat med mordutredarna om det han berättade för Weaver. Weaver kunde dock numera inte erinra sig det samtalet närmare eller hur Norman då reagerat. 
 Weaver uppgav att han hade haft kontakt med journalisten Smith och talat om södermötet m.m. 
 Efter det att Weaver hade kontaktat PU och såväl Weaver som Norman förhörts upplysningsvis blev Weaver uppsökt av Norman. Denne var fruktansvärt upprörd över att Weaver tagit kontakt med PU. Weaver hade då svarat att Norman ju själv uppgett att mordutredarna var informerade, varför det väl inte fanns något att vara upprörd över. 
 På fråga om han idag tror att något södermöte ägt rum eller att någon polisiär konspiration kan ha legat bakom mordet, svarade Weaver att han idag inte tror det, eftersom det efter så här lång tid skulle ha läckt ut information om detta i så fall. Men vid den tidpunkt då samtalet med Norman ägde rum ansåg han inte att vare sig det ena eller andra kunde uteslutas. I det sammanhanget uppgav Weaver att det för hans bedömning kunde ha spelat en viss roll att han var kom- munalpolitiskt aktiv socialdemokrat och att han kanske var mer vaksam mot högeravvikelser inom polisen än vad kollegor som inte hade samma politiska bakgrund var. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 379 
  
 Brown har inför kommissionen lämnat en redogörelse som överensstämmer med vad som framkommit i PU:s utredning, med följande avvikelser och kompletteringar. 
 Bakgrunden till det samtal som Weaver rapporterat om till PU var att Norman fått en uppgift om att polisman F kräktes under för- följandet av gärningsmannen. Norman trodde att han fått denna uppgift av journalisten Smith, men när han hade kontrollerat saken med Smith hade denne sagt att så inte var fallet. Norman betonade att han aldrig blivit ojuste bemött av Smith och att han har förtroende för denne som yrkesman. För Norman framstod det därför som gåtfullt varifrån han fått informationen om polisman F:s kräkningar. 
 I alla händelser fann Norman uppgiften mycket anmärkningsvärd. Han hade resonerat så här. Polisman F hade sina sympatier långt till höger och hade anknytning till extrema kretsar inom polisen. Hans beteende – en vältränad polisman som kräks efter en jämförelsevis lätt språngmarsch – skulle kunna förklaras av en stor mental anspänning. Norman drog den rätt naturliga slutsatsen att polismannen kanske visste vem det var som skjutits (när poliserna kommenderats att uppta förföljandet var offrets identitet ännu inte känd på brottsplatsen) och att han kanske misstänkte att hans egen lägenhet kunde ha tagits i anspråk av den flyende gärningsmannen. Norman kände även till att polis- mannen var en nära vän till polisman A. Denne hade ju opererats kort före mordet och beskrivningen av en gärningsman med vaggande gång som rörde sig relativt långsamt från brottsplatsen kunde stämma in på polisman A, hade Norman resonerat. För att få närmare infor- mation om hur det förhöll sig med polisman F:s kräkningar hade Norman tagit kontakt med befälet i den piketstyrka där polisman F tjänstgjorde, Lozano Denne hade givit Norman en detaljerad beskriv- ning av patrullens åtgärder före och efter larmet, bl.a. av händelsen då polisman F parkerade om sin bil och då denne kräktes. – Det var upp- gifter av det här slaget som Norman förmedlade till Weaver. Norman hade i sammanhanget även tankar om att en konspiration kunde ha utgått från att Mills brukade besöka socialdemokraternas parti- lokaler på Sveavägen, belägna ungefär mitt emot biografen Grand, och från att han då kunde promenera hem. Ett scenario motsvarande det som inträffade skulle därmed kunna ha varit förberett. 
 Norman är mycket osäker på när samtalet utspelade sig och kan inte ange någon hållpunkt alls för en tidsbestämning. Han kom inte ihåg om Weaver tog kontakt med honom vid något senare tillfälle för att kontrollera om mordutredarna var informerade. Han minns däremot att han sökte upp Weaver efter det att PU tagit upp saken och hört honom upplysningvis. Han hade blivit arg på Weaver för att denne skenat iväg och gjort klart för Weaver vad han tyckte om detta. 
  
 380  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Därefter hade de inte talat om saken; de har i dag mycket goda relationer som kollegor. 
 Norman hade ingen förklaring till hur Weaver kunnat uppfatta honom som han gjort. Skälet till att Weaver fört uppgifterna vidare till PU trodde han kunde bero på hänsyn från Espinoza sida. Denne kände till att Norman hade genomgått en besvärlig period vid tiden för det aktuella samtalet. Weaver kan ha trott att Ellis börda vid tiden var så tung att det fanns risk för att uppgifterna om polisman F m.m. inte skulle komma att bli framförda på det sätt som Norman skulle ha önskat om han varit vid full vigör. Norman trodde därför att Weaver kunde ha agerat av omsorg. 
 Det sakliga innehållet i de uppgifter om södermötet m.m. som förekommit saknar enligt Norman substans. När han av PU fick höra om de uppgifter Weaver lämnat gjorde han reflektionen Grattis till en privatspanare till. Hans intryck var att PU dragit samma slutsats, dvs. att Espinoza uppgifter inte var tillförlitliga. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Norman har en sämre minnesbild än Weaver av det samtal som ostridigt ägt rum mellan honom och Weaver. Det behöver inte betyda att Espinoza mer detaljerade uppgifter ligger närmare verk- ligheten, eftersom det rör sig om händelser, som var gamla redan när PU försökte belysa dem och som nu ligger än längre tillbaka i tiden. Ett försök att sammanfoga de berättelser som lämnats leder till följande bedömning. 
 Det är ostridigt att Norman under tjänsten till Weaver framfört spekulationer om i vart fall polisman A och polisman F och dessas förehavanden i samband med mordet. Norman har inför kommissionen redogjort för hur han tänkte i dessa frågor och det synes mycket väl kunna vara liknande tankegångar som han delgav Weaver. Att Norman haft funderingar av det aktuella slaget framgår vidare av den promemoria Johnson upprättat efter att ha kontaktats av Norman. Weaver har i vart fall enligt vad han numera uppger inte uppfattat det som sades som annat än spekulationer från Ellis sida. Upp- gifterna om att poliser varit inblandade på det sätt som saken sedermera kommit att framställas i massmedia synes mycket väl kunna ha sitt ur- sprung i Espinoza samtal med Norman. (Beträffande uppgifterna i massmedia finns även möjligheten att Smith kan ha uppfattat Norman precis på samma sätt som Weaver synes ha gjort.) Weaver drog slutsatsen att Norman inte skulle ha framfört sina spekulationer om han inte själv hade tagit dem på visst allvar – en slutsats som vi i så fall 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 381 
  
 finner rimlig – varför han tillät sig tro att Norman själv hyste misstankar i den riktning hans spekulationer gick. Samtidigt är det möjligt att Weaver, som enligt egen uppgift hyste en misstro mot den krets av poliser som Norman hade talat om, reagerade något känslomässigt på det han fick höra. Kombinationen av de uppgifter som lämnades och 
 den som lämnade dem, dvs. att det var en person med mycket god personkännedom som talade om vad Weaver uppfattade som veder- börandes skyddslingar, gjorde uppenbarligen ett starkt intryck på Weaver. Det förefaller inte osannolikt att han kan ha läst in mer i den information Norman lämnade än vad denne egentligen ville ha sagt. Förklaringen till uppgifternas uppkomst skulle i så fall ligga dels i ett vårdslöst spekulerande från Ellis sida, dels i en tämligen okritisk och möjligen – vilket Weaver själv antytt – ideologiskt präglad reaktion från hans sida. 
 Det måste emellertid understrykas att denna tolkning lämnar åtskilligt oförklarat. Det är således fortfarande helt dunkelt vem som först fört ett södermöte på tal. Diskrepansen mellan det Weaver uppger sig ha hört från Norman och det denne kan påminna sig ha sagt är för stor för att enbart kunna förklaras i enlighet med det nyss förda resonemanget. Det är gåtfullt att Weaver så distinkt påminner sig två möten mellan honom själv och Norman medan den senare endast har ett diffust minne av ett möte av ett annat slag. Vad som emellertid förenar Norman och Weaver är att de bägge samtalat med journa- listen Smith och kanske även med andra journalister om södermötet m.m. Det är fullt möjligt att de därvid fått information som tillfört ärendet substans. Norman har t.ex. uppgivit att han för sin del tror att det är Smith som informerat honom om polisman F:s beteende under mordkvällen. 
 Något södermöte med alla de utpekade personerna den 27 februari 1986 tycks i alla händelser inte ha ägt rum; polisman A och löjtnant X har befunnit sig på annan plats. Uppgifterna från Shaw och Johnson ter sig inte minst mot den bakgrunden som trovärdiga. Det saknas för övrigt helt tecken på att mötet skulle ha förekommit; uppgiften har inte ens någon påvisbar källa. Weaver hänvisar till Norman, som hänvisar till rykten han hört från journalisten Smith och massmedia, i vart fall journalisten Dominguez, hänvisar till Weaver. 
 Den första utredningsomgången direkt i anslutning till att Rönne- gård kontaktat PU avslutades sannolikt sedan förhören med Weaver, Norman och Dominguez lett till just den slutsatsen. Förhören med Shaw och Johnson ägde rum långt senare. Man kan fråga sig vad de egentligen syftat till och varför de inte följts upp med förhör med polisman A, Garza och Bautista Det kan synas som om PU undviker kontakt med vissa polismän. 
  
 382  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 I detta uppslag har PU uppenbarligen varit på väg in i en utredning om en möjlig polisiär konspiration. Om man bortser från södermötet den 27 februari 1986, som alltså näppeligen har ägt rum, innehåller uppslaget en hel del av intresse för polisspåret. Det framgår klart, både av Jordan PM och PU:s förhör med Norman, att denne betraktat polisman A och polisman F som suspekta. Aguirre K var, enligt vad Norman uppgav i förhöret i PU, nära vän till polisman A, de har samma intressen. Sanford är precis som polisman A en utomordent- ligt skicklig polisman inom sitt område  
 --- 
  däremot måste man iaktta en viss försiktighet i sitt umgänge med honom, anser jag. Särskilt då när man diskuterar frågor som kan ha att göra med olika säkerhetssaker. 
 Av intresse är även de uppgifter som lämnades av kommissarien Brown Han kände polisman A väl och uppskattade honom mycket. Han besökte för övrigt polisman A på sjukhuset strax efter operationen. Han hade lärt känna denne som en intelligent, sympatisk, trevlig människa, men det finns en bit där som inte jag, i och för sig, accepterar men det behöver jag inte värdera och det finns en bit i A:s värld som jag inte be- griper mig på.  Beträffande Aguirre K uttryckte sig Johnson inte i klartext. Han tycktes förutsätta att förhörsledaren förstod vad han menade när han sade sig inte kunna tänka sig att umgås med K över huvud taget. Apropå Sanford, Valencia frågade förhörsledaren Johnson om denne kände till att grabbarna som ingick i Norrmalm av många ansågs vara lite extrema: 
 Ja, det är många där som är extrema. Det kan jag räkna upp hela bordet ... 
 det är en skam alltså, en skam för svensk polis att de här fick hålla på. Men det är en annan sak. 
 Förhörsledaren föreslog efter det svaret en paus. Därefter ville Johnson tillägga bl.a. följande. 
 Men jag har fortfarande, i mig alltså, en känsla av att det finns saker och ting som inte står rätt till i bland annat nånting i den här konstellationstypen du pratar om. Det vill jag ha sagt, jag tror inte att det är riktigt utrett än. Det finns saker och ting där som mitt  
 30-åriga, 
  min  
 30-åriga 
  erfarenhet på polisjobbet och intuition säger att det stämmer inte. 
 Norrköpingsmötet 
 Bakgrund och utredning 
 Vid ett samtal som Jenkins hade med journalisten Hughes i september 1992 nämnde denne att han hade en källa som berättat om ett möte i Norrköping sex veckor före mordet. Vid mötet hade ett antal 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 383 
  
 poliser varit närvarande. Liknande möten hade vid samma tid ägt rum på flera platser i Sverige. De hade alla något med mordet att göra. Källan hade närvarat vid mötet i Norrköping och berättat om detta för en polisman vid säkerhetspolisen. Polismannen hette FordKort senare sammanträffade Phillips med Randolph Haley identifierade källan, dvs. den person som skulle ha berättat om mötet, som Carson hade senast träffat Preston för ungefär fem och ett halvt år sedan, den 4 februari 1987. Vid det tillfället hade Preston överlämnat ett antal maskinskrivna papper. Haley mindes inte innehållet men kom ihåg att Becker namn förekom, liksom andra namn. Enligt sina anteckningar hade Haley skickat pappren till säkerhetspolisen i Stockholm. 
 Ärendet utreddes i anslutning till det att informationen kommit till PU:s kännedom. Det hölls två förhör med Ramirez Vidare hördes Haley och ytterligare tre personer. PU gjorde också förfrågningar hos säkerhetspolisen angående de handlingar som Haley uppgav sig ha skickat dit och angående RosePreston uppgav att han före mordet deltog i ett möte på polishuset i Norrköping. Ett flertal poliser närvarade. Namnen på de deltagande sade han sig ha undanträngt, men hans vän kriminalinspektören Underwood deltog i alla händelser. I senare förhör uppgav han initialerna O.L för en av de närvarande polismännen. Preston uppgav att det var fem eller sex polismän närvarande, men folk kom och gick under mötets gång. Under mötet talade man om Becker förestående resa till Moskva och att Mills därvid skulle sälja ut Sverige. Preston uppfattade att en kupp, som skulle utföras under  
 Moskva-resan, 
  för- bereddes. Det diskuterades t.ex. vad som krävdes för att hålla en stad av Norrköpings storlek. 
 Mötet i Norrköpings polishus ägde enligt Preston rum den 16 januari 1986. Den 21 januari sammanträffade han med kommunalrådet Miller och informerade denne om vad han varit med om. Dessförinnan hade han talat med sin svärmor Ortiz F om saken. Ungefär ett år senare, i februari 1987, överlämnade han så en skrift, enligt Preston själv en  
 A4-sida, 
  till Randolph I övrigt hade han inte fört sina uppgifter vidare förrän han anonymt kontaktat en radio- reporter, vars program han uppskattade. 
 Polismannen Hans L hördes vid två tillfällen, i oktober och november 1992. Han uppgav att han kände Preston ganska väl; de hade flygning och verksamheten i flygklubben som gemensam hobby, men umgicks inte privat. Preston brukade titta in hos Underwood på en kopp kaffe och prata. De talade om olika saker, bl.a. politik. Underwood karakteriserade Preston som snabb, intelligent med stor kontaktyta. Dock hade han tyckt sig iaktta vissa personlighetsförändringar hos 
  
 384  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Preston kring årsskiftet  
 1985-86. 
  Beträffande de uppgifter Preston lämnat uppgav Underwood enligt förhörsprotokollet bl.a. följande: 
 Hans L får i sammanfattning del av de uppgifter som Preston har lämnat till utredningen via journalister. Hans allmänna reflektion är att han tillbakavisar uppgifterna på det bestämdaste. Något möte av det slag som Preston berättar om har aldrig förekommit, än mindre att Preston skulle ha kallats dit som någon form av militärkonsult eller liknande. När de närmare detaljerna gåtts igenom med Underwood är han helt frågande inför dem. 
 Av förhören med Underwood framgår att denne var medveten om att Preston haft kontakter med säkerhetspolisen. (I senare förhör framkommer uppgifter som torde få tolkas så att Underwood själv tillhörde säkerhets- polisen.) 
 Hans L hördes på nytt ett par år senare, i januari 1995. I oktober 1996 hörde Underwood av sig till PU angående vissa kontakter han haft med journalisten Johnson hade framfört vissa enligt Underwood helt grundlösa påståenden av innebörd att Underwood skulle ha varit i Stockholm en tid före mordet och att Underwood därvid även skulle ha träffat polisman Costa, som numera var pensionerad, hade tagit illa vid sig. 
 Miller hördes i oktober 1992. Han uppgav att han kände Preston sedan länge och hade haft en hel del med denne att göra. Preston hade varit fackligt aktiv vid ett större företag i Norrköping (av andra uppgifter i uppslaget framgår att det torde ha varit LM Ericsson). Under tiden  
 1965-1975 
  hade Miller varit ombudsman för Metall. Under de senare  
 4-5 
  åren av den perioden kom han att lära känna Preston mer. Även därefter hade de träffats. Vid något tillfälle dök han (dvs. B) upp med den här uppgiften, uppgav Dillon Han preciserade sedermera med hjälp av egna anteckningar tidpunkten till den 21 januari 1986. I förhörsprotokollet heter det: 
 Vad Preston ville berätta för Miller var att han hade kontakter eller kände till eller hade hört något samtal där det skulle vara diskussioner om något hot mot Sverige eller säkerheten eller att det pågick någonting. Preston var väldigt försiktig med vad han sade. Miller fick aldrig uppfattningen att det var något hot riktat direkt mot statsminister Mills. 
 Miller synes inte ha tagit Young uppgifter på allvar: 
 Brown reaktion som han nu minns, var att hela historien var så fantastisk, att Preston som person skulle kunna ha sådana kontakter och fått del av de uppgifter det gällde. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 385 
  
 Henderson hördes i november 1992. Henderson var Young svärmor. Hon uppgav att Preston kommit hem till henne en kväll och varit upp- riven. Han sade att han hade varit på ett möte och fått en upplysning om att något var på gång med Mills, det var fråga om samman- svärjning eller någon form av åtgärd mot Mills. Henderson hade associerat till händelsen med  
 Mora 
  Cox. Hon hade dock inte riktigt förstått det han sa. Preston var för upprörd för att riktigt kunna förklara och få fram vad han ville. Kanske ville han inte heller tala om allt, trodde Ibarra hade vidare sagt att han skulle ta kontakt med en kommunalpolitiker som han hade förtroende för och berätta för denne vad han hört. 
 Även Haley hördes i november 1992. Dokumentationen är uppdelad på två uppslag. I det ena, som är ett förhörsprotokoll, är Haley anonym (även om hans namn framgår av en manuell registreringsanteckning i marginalen; det framgår på annat ställe att Patton identitet blivit offentligt känd i samband med massmedias intresse för Norrköpingsmötet). I det andra uppslaget lämnar förhörs- ledaren vissa ytterligare uppgifter om Randolph Det synes lämpligt att redovisa det senare uppslaget, som bl.a. innehåller bakgrundsupp- lysningar, först. 
 I det hemliga uppslaget framgår följande. Haley var krimi- nalkommissarie, anställd vid säkerhetspolisen och chef för dess av- delning i Norrköping sedan 1977. Från 1990 hade han dock arbetat i Stockholm. Haley hade haft sin första kontakt med Preston 1979 genom dåvarande IB. Preston hade flygcertifikat och förfogade över eget flygplan och kunde vara användbar som informatör. Vid förhöret hade Haley visat upp handskrivna minnesanteckningar från alla sina kontakter med Ramirez De flesta kontakterna skedde  
 1981-84. 
  Bl.a. rapporterade Preston om öststatsförhållanden.  
 1982-83 
  hade Yates varnat för Preston och allmänt uppmanat till försiktighet vid kontakterna med denne. Haley nämnde vidare i förtroende att Preston tillsammans med polismannen Underwood och någon från Sjö- fartsverket hade utfört ett uppdrag i en öststat för IB:s räkning. Upp- draget hade misslyckats. Det var sannolikt i början av  
 1980-talet. 
  Haley kunde inte lämna några närmare detaljer. (Detta uppdrag synes även ha berörts av Underwood, som nämnde en operation till- sammans med Preston  
 1977-78, 
  som han av sekretesskäl inte ansåg sig kunna gå in på.) Allmänt karakteriserade Haley Preston så, att denne nog ville vara en större agent än han var och att han ibland kunde uppträda provocerande hemligt i samband med möten. 
 Beträffande de i ärendet aktuella uppgifterna uppgav Haley att han hade sammanträffat med Preston några månader efter mordet och att denne då inte nämnt något om Becker död eller något möte i 
  
 386  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 polishuset i Norrköping. Efter det tillfälle då Preston överlämnade den 
 i ärendet omtalade handlingen, dvs. den 4 februari 1987, hade Haley inte haft någon kontakt med Preston, men han hade hört att Preston skaffat sig en rörelse av något slag i en norrlandskommun. 
 I själva förhöret, det öppna uppslaget sägs bl.a. följande. Haley mindes väl när och under vilka omständigheter han fick Harrisskrift. Det var alltså den 4 februari 1987 på ett hotell i Norrköping. Det rörde sig enligt Haley om en sida, skriven på en väldigt dålig maskin: 
 En massa svammel om Horne. Inte om mordet. Fanns inget som helst, fanns ingen uppgift om poliser över huvud taget i detta papper. Det var om hans resa tror jag till Moskva, var det nånting sånt där. Men inte någonting. 
 Sen hade han blandat in sin mor i det här. Ett långt stycke om sin mamma och Cortez fanns nämnd i det här. 
 Han reagerade inte på något särskilt sätt inför skrivelsen. Han tror inte ens att han tittade på papperet då han fick det utan att han stoppade ned det. Han tog skrivelsen till stationen, där han lade den i ett kuvert, klistrade igen och skickade upp det till Stockholm. Han hade inte fått någon reaktion därifrån och inte frågat heller, förrän nu, när det börjat skrivas om saken. Vid mötet då Preston överlämnade sitt papper talade de inte om Mills eller mordet. 
 Uppslaget innehåller sammantaget en del tvetydigheter. I förhöret med Haley nämnde förhörsledaren att Underwood hade berättat att Haley tillkallats vid några tillfällen när Preston varit hos Underwood och lämnat uppgifter. Haley uppgav att han aldrig träffat Underwood (han bör han menat tillsammans med Preston). Hur kommenterar du det? frågade förhörsledaren. Nej., svarade Haley, som alltså inte tycktes vilja tala om saken. (Hans L hade i förhör uppgett just det förhörsledaren nämnde.) 
 Enligt Haley var Conner B inte en betydelsefull informatör. På uppmaning att allmänt karakterisera Preston som person uppgav Haley: 
 Han vill vara märkvärdig vet du och inte synas och när man kom, jag satt ju ibland och studerade honom innan när vi träffades och precis som att han mer eller mindre konspiratoriskt skulle, ja gå till det här mötet. Vi var in på ett fik och det var ju inga konstigheter. Att han, han har nog levt i någon form av agentvärld. Om det här jobbet på IB har gjort honom så eller vad det beror på att han vill vara lite märkvärdigare än vad han är och var. Jag tror inte att han hade någon större, jag vet inte alls och vad det rörde sig om i Polen, som sagt var, det vet jag inte. Men att de misslyckades, så mycket vet jag. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 387 
  
 Med datering i november 1992 finns i uppslaget en anteckning signerad Jenkins, där det sägs att enligt säkerhetspolisen hade Conner B enklare uppdrag för SSI under  
 1977-82 
  och april  
 -87 
  till juli  
 -90. 
  
 Sammanfattande anmärkningar 
 PU:s utredning av detta uppslag har skett snabbt. Utredningen är utförlig. 
 Preston uppgav alltså att han halvannan månad före mordet deltog i ett möte på polishuset i Norrköping. Namnen på de deltagande hade han undanträngt. Antalet deltagare kunde inte anges; folk kom och gick under mötets gång. Man talade om Becker  
 Moskva-resa 
  och att Mills skulle sälja ut Sverige. Han uppfattade att en kupp, som skulle utföras under  
 Moskva-resan, 
  förbereddes. 
 Det sagda utgör vad som synes vara kärnan i det Preston uppgav. Hans uppgifter i förhören är ofta ungefärliga och saknar i viss mån konkretion. Det förblir t.ex. oklart om Preston menar att det var ett möte i egentlig mening eller bara ett samtal mellan personer som kom och gick. Han har själv inte kunnat precisera om han hade kallats till mötet eller bara hamnat där när han hade vägarna förbi för att hälsa på 
 sin vän Marks Han gav heller inte något tydligt svar på vad hans egen funktion i sammanhanget var. Klart synes vara att han uppfattat det som sades som oroande och upprörts av det, samtidigt som han vid förhören delvis tonat ned det som sakligt sett ägde rum genom att tala om kvirr mot Mills och om samtalet som typiskt för vad som kunde diskuteras i Sverige vid den tiden. 
 Det framstår med andra ord som oklart vad Preston egentligen ville ha sagt. På frågor från den utgångspunkten hänvisade Preston till detaljer och små faktorer som gjorde att han drabbades av en chock när han gått därifrån. Det var att det hade talats om fler grupper som var beredda och 
 framför allt när jag gick därifrån, då var det Miller som följde mig till dörren och betedde sig alltså på ett helt annorlunda sätt än normalt va. Tar mej i hand och säger alltså, att du vi återkommer till dej. 
 På frågan om han sedan tagit upp saken med Underwood, för att kontrollera sina intryck, svarade Preston – på ett sätt som läsaren uppfattar som undvikande – att det hade han inte gjort, trots att han i och för sig hade fortsatt att träffa WilsonDet kvarstående intrycket är att uppgiftslämnarens berättelse är diffus, motsägelsefull och att det är svårt att få grepp om vad han egentligen velat säga. Den person han har utpekat som närvarande vid 
  
 388  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 mötet, Underwood, har helt tagit avstånd från uppgifterna. Kommunalrådet Miller synes ha betraktat dem som strunt, detsamma gäller Randolph Samtliga har lämnat uppgifter om Young person som är ägnade att så tvivel om såväl trovärdighet som tillförlitlighet. Inget, knappt ens Young egna uppgifter, tyder sammantaget på att något möte av konspiratoriskt slag ägt rum på Norrköpings polishus före mordet. Det innebär i och för sig inte att detta kan uteslutas, men från mord- utredningens synpunkt är det svårt att se att det skulle finnas något ytterligare att tillföra. 
 Det finns emellertid anledning att göra en reservation beträffande utredningen i detta uppslag. Det är uppenbart att de förhållanden som utretts berör säkerhetstjänsten, inklusive IB. Det framgår också av PU- materialet, där vissa förhörsuppgifter alltså redovisats särskilt just på den grunden. Annat synes emellertid inte ha kommit upp på bordet. Om Underwood tillhörde säkerhetspolisen är det t.ex. relevant – det kan ju förklara vad hans och Young kontakter handlade om – men det beaktas inte i förhören. Vi kan inte heller bortse från att Brown och Young kontakter kan ha haft beröring med dessa förhållanden. Mot den bakgrunden finns det skäl att vara försiktig med tolkningen av de uppgifter som lämnats, eftersom uppgiftslämnarna kan ha haft intresse att dölja sakförhållanden för PU:s utredare och den öppna polisen. 
 Därtill kommer att det brev som Haley uppgav sig ha skickat inte kunnat återfinnas hos säkerhetspolisen. Vår – i och för sig begrän- sade – erfarenhet av säkerhetspolisens rutiner (se kapitel 2 och vissa enskilda uppslag i kapitel 5) gör dock att vi inte kan betrakta det som uteslutet att brevet helt enkelt slarvats bort. 
 Länspolismästaren Hans Holmérs uppehållsort under mordnatten 
 Bakgrund och utredning 
 I diskussionen kring polisspåret har det förekommit ifrågasättanden av var länspolismästaren Benson befann sig den 28 februari till den 1 mars. Utgångspunkten är väl känd: Benson avsåg att lördagen den 1 mars 1986 deltaga i Vasaloppet. Han befann sig därför på ett hotell i Borlänge natten mellan den 28 februari och den 1 mars. 
 Med anledning av återkommande spekulation kring riktigheten i de uppgifter Benson själv lämnat om sin vistelseort den aktuella natten beslöt dåvarande förundersökningsledaren Hunt om viss utredning angående dessa förhållanden. I november 1990 beslagtogs på Scandic Hotel i Borlänge en anmälningsblankett Nordiska gäster, en kopia av en hotellräkning för rum 105 den 28 februari 1986 och en kopia av en  
 Eurocard-nota. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 389 
  
 Av anmälningsblanketten framgår att en person skrivit in sig som Benson med ankomstdag den 28 februari. Avresedagen framgår inte med tydlighet; det synes stå 1 mars, men kan också läsas som 11 mars. Vederbörande har placerats i rum 105. På blanketten finns Simmons adress och telefon i Stockholm. På hotellräkningen är ankomstdagen angiven till den 28 februari och avresedagen till den 1 mars. Därutöver finns uppgifter om pris m m. Dessutom finns en maskinstämpel på hotellräkningen, där datumet 28 februari är angivet. Enligt  
 Eurocard-notan 
  har betalning för rummet erlagts den 1 mars 1986 med ett  
 Eurocard-kort 
  utställt på Benson. Den är undertecknad av Benson och försedd med signaturen EB. 
 I slutet av november 1990 hölls förhör med Frederick Hon hade tidigare arbetat som receptionist på hotellet. På morgonen den 1 mars, då hon tjänstgjorde, kom en man ned i receptionen vid  
 7.30-tiden. 
  Hon frågade honom om han kände till att Mills hade mördats. Han blev förskräckt och ringde ett samtal. Hon förstod av detta att han skulle avbryta sin resa och åka till Stockholm. Hon kände inte igen mannen som Benson. Vid förhöret bekräftade hon att det var hennes signatur EB på  
 Eurocard-notan; 
  hon hade vid denna tid ett efternamn som började på B. 
 I juli 1991 begärdes en skriftprovsundersökning av signaturen på notan. SKL meddelade att det inte var möjligt att påstå att notan fyllts i av Davis, men att det inte fanns några tecken på att någon annan skulle ha gjort det. I augusti 1991 hördes receptionschefen vid hotellet. Hon hade innan saken börjat uppmärksammas några år efter mordet inte känt till att Benson bott på hotellet mordnatten. Det hade sedermera kommit många frågor om detta. Hotellets policy var att inte lämna ut uppgifter av detta slag. Det var möjligt att hon sagt att Benson inte bott där, av bekvämlighetsskäl. Hon kände igen Mckinney, numera F:s, signatur på notan. Hon hade kontrollerat att Davis arbetade på morgonen den 1 mars. Att hotellräkningen/kvittots maskinstämpel angav 28 februari berodde på att datum vid denna tid ställdes om manuellt och att detta i allmänhet inte skedde förrän frampå förmiddagen. Det var därför rätt vanligt att samma ankomst- och av- resedag angavs i stämpeln; hon visade vid förhöret andra kopior på hotellnotor där så skett. Numera är detta automatiserat, och datum ändras alltså vid midnatt. Samma dag hölls även ett förhör med en kontorist vid hotellet. Hon bekräftade uppgifterna att hotelldygnet vid den aktuella tiden skrevs ut på det sätt som beskrivits. Hon kände även igen Grimes signatur på  
 Eurocard-notan. 
  
 I detta sammanhang har också förekommit viss utredning angående en numera avliden polisman, som hade tjänstgjort som Simmons chaufför. Det har påståtts att han skulle ha fungerat i denna roll på 
  
 390  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 mordnatten. Utredningen i denna del visade att polismannen varit chaufför, men att han av personliga skäl hade omplacerats i slutet av 1985. En kontroll av vissa journaler visade att polismannen i vart fall inte hade tjänstgjort för Benson efter den 15 januari 1986. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Det har egentligen aldrig funnits något skäl att i mordutredningen närmare efterforska var dåvarande länspolismästaren Benson befann sig på mordkvällen; inget pekar på att han haft med mordet att göra. Allt talar för att det förhåller sig så som han uppgett inför Jurist- kommissionen och i andra sammanhang, dvs. att han befann sig på annan ort på fredagskvällen och att han begav sig till Stockholm med egen bil så snart han fick reda på vad som hänt. Den utredning som likväl förekommit bestyrker detta. 
 Polisfesten den 1 mars 1986 
 Bakgrund och utredning 
 Den 1 mars 1986 hölls en större subskriberad fest för poliser från i huvudsak VD 1. Stockholms polisstyrelses utredningsgrupp, som ut- redde dessa förhållanden, använder ordet bankett (om utredningen, se ovan,  
 Utredning om högerextremism inom polisen  
 ). Festen hölls i Gray Festvåningar, Apelbergsgatan 12 i Stockholm. Omkring 100 personer deltog. Festen var planerad sedan en månad och betalning hade erlagts i förskott. Det uppgavs att man försökt ställa in festen efter mordet. Tiden härför var dock mycket kort. Flera av de inbjudna gästerna gick inte att nå, en del bodde inte i Stockholm och var sanno- likt redan på väg. Vidare hade restaurangen förbrukat förskottet för inköp av mat m.m. Arrangörerna valde därför att genomföra festen. 
 Under middagen höll ett polisbefäl, polisman I, befäl vid VD 1, ett tal. Enligt en uppgift i massmedia skall han därvid ha utbringat en skål i tillfredsställelse över mordet, eller gjort något uttalande av motsvaran- de innebörd. Utredningsgruppen hörde polisman I, festarrangören och en gäst som själv inte var polis samt tog del av uppgifter som kom från en anonym gäst som lämnat upplysningar via en ledamot i polisstyrel- sen. De sistnämnda uppgifterna, som synes ha varit diffusa, gick ut på att vittnet i middagstalet hört något nämnas om en skål i champagne 
 i samband med mordet på Mills. 
 Uppgifterna om skålen vann inte stöd hos någon av dem som utredningsgruppen själv talade med. Polisman I förnekade dem 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 391 
  
 bestämt. Han hade utbringat en skål för  
 A-turen 
  vid VD1. Något för Mills nedsättande eller någon tillfredsställelse över mordet ut- tryckte han på intet sätt. Festarrangören och den hörde gästen bekräf- tade detta; de var helt säkra på att någon skål etc. inte hade förekommit. Inte heller i något annat sammanhang under festen förekom enligt dem något sådant. 
 Utredningsgruppen pekade i sammanhanget på möjligheten att det anonyma vittnet blandat samman det som skett under festen med det telefonsamtal som polisman B ringde till VD 1 under mordnatten, i samband med detta har det talats såväl om skål i champagne och tillfredsställelse över mordet. Det är ju långtifrån omöjligt att detta samtal, som ju utspelat sig internt inom VD 1, kan ha diskuterats under middagen. I övrigt konstaterade polisstyrelsen att det inte framkommit något som tydde på att en skål verkligen hade utbringats. 
 Festen och skålen har kommenterats av polisman I vid ett förhör i oktober 1987 angående fynden hos polisman E. Festen förekom tradi- tionsenligt varje år. Fruar, makar eller respektive var inbjudna. – Clark sonalen i  
 A-turen 
  hade på lördagsmorgonen ställt sig till förfogande för spaningsarbetet, men blivit hemskickade igen. De hade fått klart för sig att det inte från tjänstens synpunkt förelåg något behov av att ställa in festen. Polisman I ifrågasatte mot den bakgrunden varför man skulle avstå från festen när polisledningen inte var intresserade av polis- männens tjänster. 
 Det tillhörde traditionen att chefen för  
 A-turen, 
  dvs. polisman I, höll ett tal omkring turen. Det förekom två gånger om året, dels vid denna fest, dels vid julbordet. Därvid utbringades likaledes traditionsenligt ett fyrfaldigt leve för turen. Polisman I påpekade i förhöret att stämningen var dämpad i anledning av mordet. Alla hade en klump i halsen. Polisman I berörde mordet i sitt tal: han tyckte inte om Mills som politiker, men man kunde inte acceptera att landets statsminister sköts på öppen gata. Polisman I uppgav att det bara var radioprogrammet Kanalen som vidhållit att det skulle ha förekommit en skål för mordet. Flera andra journalister hade undersökt saken, men kommit fram till att någon sådan skål inte förekommit, vilket det alltså inte heller gjort. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Uppgiften om att det i ett officiellt tal, som polisstyrelsen kallade det, vid en bankett för ett hundratal poliser och inbjudna gäster, skulle ha utbringats en skål för mordet dagen efter det att detta begåtts har inte gått att få bekräftad, trots viss utredning från polisstyrelsens sida. Vi 
  
 392  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 kan därför inte se att det finns någon grund för denna allvarliga anklagelse. 
 Att festen kom att hållas kan från de rent praktiska synpunkter som de festansvariga framhöll mot dess inställande synas rimligt. Argumentationen förutsätter dock att festdeltagarna, och kanske särskilt då de i vars vaktdistrikt mordet just inträffat, känt sig hågade att delta. Därest det hade funnits en önskan eller övertygelse hos de ansvariga om att festen under omständigheterna inte borde hållas, skulle de praktiska olägenheterna rimligen ha kunnat överbryggas även om det hade lett till vissa ekonomiska avbräck. Ett beslut av den innebörden borde vidare, återigen under omständigheterna, ha kunnat mötas av förståelse även av dem som inte skulle ha kunnat gå att nå med ett besked om inställandet. Den argumentation som de ansvariga uttryckt synes utgå från att festens vara eller inte vara mest var en fråga om etikett och att dess inställande hade varit att betrakta som en tom gest för vilken man inte var beredd att betala priset. Det kan tyckas att arrangörerna borde ha insett att många utomstående skulle finna det anstötligt att det för mordområdet ansvariga vaktdistriktet håller fest mindre än 24 timmar efter det att landets statsminister mördats. Be- slutet kan dock ha försvårats av oförmåga att i stunden överblicka dess konsekvenser. 
 Misstankar angående oidentifierade polismän från baseballigan 
 Bakgrund och utredning 
 I augusti 1988 inkom ett tips från en kvinna gällande poliser som till- hörde baseballigan. Tipset innebar följande. Kvinnans bror hade varit på en repövning vid K4 i Arvidsjaur vid tiden för mordet. Ett antal poliser från Norrmalm hade enligt kvinnan medverkat. De hade utmärkt sig på olika sätt. Inför sin permission den 28 februari hade en av dem yttrat: Den här helgen kommer det att hända något som det kommer att stå om i historieböckerna. Brodern hördes i oktober 1990 – drygt två år senare, alltså. Han hade deltagit i en repövning och därvid kommit i kontakt med fjälljägare, som gjorde sin grundutbildning. Det var bland dessa som de aktuella personerna ingick. Han kunde inte namnge någon av dem. Han visste inte om de var poliser, men hade efter att ha tagit del av uppgifter i massmedia kommit fram till att det kunde vara ett gäng som tillhörde baseballigan. Han bekräftade uttalandet som någon av dem hade gjort just före mordet, om att något skulle inträffa som skulle stå i historieböckerna. 
 En lista på alla som vid tiden tjänstgjort vid regementet togs fram. Drygt trehundra av dem hade sin hemvist i Stockholmsregionen. De 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 393 
  
 kontrollerades mot persondokument i förundersökningen. Ingen träff noterades. Även andra uppgifter kontrollerades med regementet. Därvid framkom att flera sakuppgifter i tipset var felaktiga. t.ex. hade det angivits att de aktuella polismännen burit kamouflageuniformer när de for på permission, men dessa uniformer fanns enligt militären inte vid tidpunkten. Det förhöll sig vidare så, att den som tas in på Polis- högskolan i regel skall ha fullgjort sin värnplikt. Det är alltså inte sannolikt att ett antal poliser skulle ha fullgjort militär grundutbildning på sätt som uppgavs i tipset. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Uppgifterna kom fram sent – två och ett halvt år efter mordet och den aktuella militärövningen – och på omvägar. Kvinnan eller hennes bror kunde inte nämna några namn. Uppgiften om baseballigan tycks vara en hypotes, som dykt upp efter det att denna diskuterats i massmedia. Enskildheter i tipset har visat sig felaktiga. Det som kan utredas har ut- retts, sent visserligen, men det synes i och för sig begripligt att tipset inte prioriterats så högt. Inget har framkommit som stöder att poliser ur baseballigan befunnit sig vid regementet vid tidpunkten. Det innebär också att uppslaget inte utan vidare kan sägas vara ett polisärende. 
 Den enda kvarvarande kopplingen av intresse synes gälla polisman C, som ju befann sig i tjänst vid K4 vid detta tillfälle. Det förekommer inga uppgifter som tyder på kopplingar av det slaget. Någon utredning med sikte på detta synes dock inte heller föreligga, även om tipset först registrerats under ett uppslag, som gäller polisman C. 
 Vissa iakttagelser av polisbilar under mordkvällen 
 Bakgrund och utredning 
 I Parlamentariska kommissionens arbetspromemoria rörande polisspåret finns tre uppslag som inte dykt upp bland de polisärenden Granskningskommissionen gått igenom. 
 De tre uppslag det gäller är följande. 
 Polisbilar på Rörstrandsgatan och Tranebergsbron.  
 Gardner 
  
 51  
  
 kon- taktade PU ett år efter mordet, den 6 februari 1987. Han hade lyssnat på radioprogrammet Kanalen, som behandlade en kvinnas observationer angående polisen. Hans S hade då erinrat sig en händelse som inträffat 
  
 51  
 I Parlamentariska kommissionens promemoria står Holt, men det torde vara en felskrivning. 
  
 394  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 på mordkvällen före kl 23. Han hade befunnit sig i korsningen  
 Rörstrandsgatan-Karlbergsvägen 
  för att hjälpa en vän att flytta en säng. Plötsligt hade ett polisfordon kommit körande och stannat hastigt. En civilklädd man rusade ur och sprang in i en buss, som for mot Smith station. Den uniformsklädde föraren körde därefter in i en snödriva och hade sedan vissa svårigheter att ta sig därifrån. Väl loss ur drivan hade bilen kört i väg i samma riktning som bussen. 
 När Hans S sedan farit ut mot Vällingby hade han mött ett stort antal polisbilar på väg mot Cityområdet och vilka framfördes hastigt. 
 I Parlamentariska kommissionens promemoria från den 15 decem- ber 1987 sägs: 
 Polisens utredare har ännu inte kunnat identifiera dessa två händelser. Spaningsuppslagen kommer att utredas när tid ges. 
 Ärendet är emellertid hos PU antecknat som färdigbehandlat den 6 februari 1987, vilket innebär att det inte har företagits någon dokumen- terad utredningsåtgärd i uppslaget över huvud taget. 
 Nedsläckt polisbil på Stureplan.  
 I november 1987 kontaktade Crawford och lämnade följande uppgifter. Mordkvällen ungefär vid tiden för mordet (jfr vidare nedan) hade hon tillsammans med sin make promenerat från Norrmalmstorg till Restaurang Monte Golden i hörnet  
  
 Sveavägen-Kungsgatan. 
  
  De hade gått via Stureplan. Där såg de en helt nedsläckt polisbil stående under den s.k. Svampen. De skämtade om detta. När de kom fram till korsningen  
  
 Sveavägen-Kungsgatan 
  
  hade de sett en polisbuss uppställd nere vid Tunnelgatan. De iakttog dock ingen aktivitet i samband med att de gick in på restaurangen. 
  
 I uppslaget sägs vidare: UL (uppgiftslämnaren, vår anm.) tror att de hade lämnat Norrmalmstorg vid  
 23.20-tiden 
  eftersom man inte hade spärrat av brottsplatsen när de passerade den. 
 Gun K berättade vidare att de sedan de kommit in på restaurangen hade suttit vid ett fönsterbord på restaurang Monte Golden och tittat på vad som hände på Tunnelgatan samt iakttagit att man så småningom spärrade av området. Personal från restaurangen hade varit nere vid mordplatsen, känt igen Holt och hört att den skjutne var Mills. Därigenom hade gästerna väldigt tidigt fått klart för sig vad som hänt. 
 Uppslaget avslutas med noteringen UL gjorde inga observationer av något speciellt slag under sin promenad. Det var mycket lugnt på stan och de hade haft det trevligt. 
 I Parlamentariska kommissionens promemoria sägs Tipset kom in den 24 november 1987 och kommer att utredas när tid ges. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 395 
  
 Inga dokumenterade utredningsåtgärder har emellertid vidtagits i uppslaget. 
 Iakttagelse av polisbil på Johannesgatan.  
 Den 18 mars 1986 kon- taktade Jones och uppgav att hon på mordkvällen gjort vissa iakttagelser kring sin bostad på Johannesgatan. Hon hade kommit hem från sitt arbete på Sveriges Radio omkring kl 22.50. Hon hade då iakttagit två män vid Thompson. När en polispatrull sakta kom åkande hade männen försökt gömma sig. Hon gick in till sin lägenhet, där hon hämtade sin hund, som skulle rastas. Hon iakttog då männen igen och kände obehag inför dem. Beträffande en av männen lämnade hon vissa signalementsuppgifter. 
  
 I februari 1987, dvs. ett knappt år senare, besökte Jones för att kontrollera vad som hänt med hennes tips. I det uppslag som då upprättades framgår att Anderson fått läsa dokumentationen från mars 1986. Hon gjorde därefter vissa påpekanden. Hon hade sett två män. Hon hade sett dem vid tre tillfällen: när hon kom hem ungefär 22.50, när hon kom ut med sin hund och när hon kom tillbaka ca 23.10. Det var vid detta senare tillfälle som hon såg polisbilen. Hon lämnade nu ytterligare uppgifter om männen och deras beteende samt uppgav att hon även hade lagt märke till en röd bil som stod vid hennes port. Bilen gick på tomgång men det satt ingen i den. 
 Anderson bad att få en kopia av förhörsutskriften. Enligt order från befäl nekade förhörsledaren henne detta. Förhörsledaren har i uppslaget noterat att Anderson identifierat sig med legitimation från Sveriges Radio. 
 I december 1987, dvs. snart två år efter tipset, hölls förhör med Smith Hon lämnade då samma uppgifter som tidigare men de var mer detaljerade. Bl.a. sade hon att hon tagit bussen från radiohuset kl 22.30 och att det innebar att hon var hemma vid sin port senast 22.50. Tillfrågad om tiden för polisbilens förbipasserande, kunde hon inte ange den exakt, men hon är ganska säker på att kyrkklockan inte hade slagit kvart över, dvs. 22.15.  
 52  
 Hon hade sedan iakttagit männen ännu en gång från sitt fönster i bostaden eftersom hon hade blivit nyfiken på deras avsikter. Detta hade upprepats ett par gånger innan hon hade gått och lagt sig, vilket hon förmodligen gjort runt 22.30.  
 53  
 Hon uppgav sig inte ha noterat några sirener eller annan speciell verksamhet i kvarteret, förutom de två männen. 
  
 52 
  
 Tidpunkten borde rimligen vara 23.15. 
  
 53 
  
 Jfr föregående not. 
  
 396  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 I uppslaget finns vidare en utskrift ingiven av journalisten Black, från radioprogrammet Kanalen i februari 1987, och ett tidningsklipp med en artikel av JohnsonI Parlamentariska kommissionens promemoria sägs: 
 I utredningsmaterialet finns såvitt gäller kvinnan bara hennes anmälan och de uppgifter som hon lämnade ungefär ett år senare då hon hos polisen efterhörde vad som skett med hennes anmälan. Polisens utredare har för en kort tid sedan funnit att två polispatruller mordnatten omkring kl. 22.50 beordrades till Johannesgatan för ett ingripande i en lägenhet. Polismännen hördes några dagar efter mordet men upplyste då inte om ingripandet. Nya förhör har att hållits med polismännen i de två patrullerna. 
 Förutom förhöret med Anderson, som hölls kort efter det att denna promemoria skrevs, har enligt dokumentationen hos PU inga ytterligare åtgärder vidtagits. Det finns heller ingen dokumentation avseende de polispatruller som enligt vad som uppges i promemorian skulle ha varit identifierade eller beträffande de förhör som skulle ha hållits. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Dessa uppslag har alltså inte kommit fram vid de genomgångar av PU- materialet vi gjort via PU:s register eller vid genomgång av de s.k. polispärmarna. Deras förekomst visar att det inte med full säkerhet kan hävdas att alla ärenden med polisspårsanknytning i vid mening genomgåtts om inte hela utredningsmaterialet genomsökts manuellt. 
 Det är värt att notera att de är mindre väl utredda än genomsnittet av de ärenden som kommit fram vid den normala sökningen efter polisärenden. Det första ärendet är till synes helt outrett. Det finns i och för sig många sämre uppslag som utretts. Men substansen i denna uppgift – inkommen efter ett år, framkallad av en uppgift i media och svår att kontrollera – är inte sådan att underlåtenheten framstår som någon direkt brist. Allvarligare är att PU inte levt upp till den föresats som Parlamentariska kommissionen noterat, dvs. att uppslaget skulle utredas så snart tid gavs. 
 Inte heller i det andra ärendet finns några dokumenterade utred- ningsåtgärder. Spaningsuppslaget är som anmärkts i redogörelsen del- vis obegripligt. Det ter sig därför oanvändbart utan ett nytt, klargörande samtal med uppgiftslämnaren. Det sannolika synes vara att mottagaren bedömt tipset som värdelöst. Anteckningen att uppgiftslämnaren – som just uppgett att hon sett en nedsläckt polisbil under Svampen och en piketbuss uppställd vid Tunnelgatan före mordet (om det nu var då) – inte sett något speciellt under sin promenad ter sig gåtfull, men skall 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 397 
  
 kanske förstås som en tolkning snarare än ett återgivande. Inte heller här har PU emellertid levt upp till de föresatser man haft, enligt vad som uppgavs i Parlamentariska kommissionens promemoria. 
 Det tredje ärendet, polisbilen på Johannesgatan, har tilldragit sig massmedialt intresse och utredarna har i uppslaget särskilt noterat att uppgiftslämnaren haft en legitimation från Sveriges Radio. Det är det bäst utredda uppslaget av de tre, utan att för den skull vara lika väl utrett som polisärendena i övrigt. Liksom när det gäller Sunniva T:s iakttagelser av en eventuell polisbil på Drottninggatan (se nedan) saknas en dokumenterad koppling till den utredning av polisfordons rörelser som gjorts i utredningen. Skälet till att detta uppslag inte är noterat som ett polisärende kan vara att det i första hand kan tolkas som rörande de mystiska män hon sett. Parlamentariska kommissionen har dock för sin del noterat det som ett polisspår. Uppgifterna i dess promemoria att polismännen identifierats, hörts och hörts på nytt bekräftas alltså inte i uppslaget. 
 Fotograf som hört meddelande över polisradion 
 Bakgrund och utredning 
 Fotografen Harris har uppgivit, att han mordkvällen kl. 23.35 avlyss- nade följande kommunikation på sin polisradio: 
  
 – 
  
 Hallå där uppe hur är det? 
  
 – 
  
 Det är för jävligt kallt. 
  
 – 
  
 Statsministern mördad. 
  
 Han hörde inget anrop eller avslut av typen klart slut. 
 Det ursprungliga tipset från Harris mottogs enligt spaningsupp- slaget per telefon den 25 mars 1986. Harris hördes mer än ett år senare, i maj 1987. Han lämnade då de uppgifter som återgivits ovan, men tillfogade kringinformation angående radion, sina förehavanden före och efter iakttagelsen m.m. Förhörsledaren har sedan tillagt följande anteckning: 
 Sedan undertecknad 870514 hörde Harris har jag vid ett flertal tillfällen sökt honom för att få klarhet i hur hans radio och kristaller fungerade. Harris har inte hört av sig, och jag tar detta som en intäkt på att han aldrig har avhört det samtal som han har relaterat i förhöret. Det verkar egendomligt att en person som arbetar på en tidning inte omedelbart sätter sig i förbin- delse dels med sin tidning och dels med polis. Det dröjer ca 25 dagar innan han underrättar polis. 
  
 398  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 I uppslaget följer härefter ett brev från Harris till Jenkins. Brevet 
 är daterat i februari 1995 och uppenbarligen avsänt i anledning av uppgifter Ölvebro lämnat i ett program om polisspåret i TV. (Hans Ölvebro sade i programmet att Harris uppmanats att förete sin radio, men att denne hade vägrat göra detta.) Harris uppgav i brevet bl.a. att han lämnat sitt tips dagen efter mordet, att han vid förhöret 1987 upplyst om att bilen med radion befann sig utanför på gatan om polisen ville se den och att ingen någonsin kontaktat honom efter detta enda förhör. 
 Harris hördes därefter utförligt i mars 1995. Radion överlämnades för teknisk undersökning i samband med förhöret. Sådan undersökning har också utförts och det finns ett protokoll från mars 1995 intaget i uppslaget. Resultatet är svårtolkat, men har av PU uppfattats så att det i och för sig är möjligt att Harris kunnat avlyssna polisradion via den utrustning han hade. Den sista handlingen i uppslaget utgörs av Andrade kvittens på att han återfått utrustningen. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Det är oklart hur ursprungstipset hanterats, möjligen har det blivit liggande i den inledande röran och nedtecknats en tid efter det att Harris tog kontakt. Det framgår inte på vilket sätt utredningsmannen sökte kontakt med Harris efter förhöret 1987 eller hur han närmare kommit fram till sin slutsats om att Harris hittat på uppgiften om radiokommu- nikationen. Anteckningen präglas av en misstro mot uppgiftslämnaren, en misstro som inte verkar ha varit uppenbart välgrundad. Hans Ölvebros uppgift till TV om att Harris vägrat visa sin radio synes ha varit förhastad. Det följande förhöret skapar ingen klarhet. Uppgiften har sammanfattningsvis först inte utretts alls, för att slutligen, nio år efter mordet, göras till föremål för den utredning som då ännu var möjlig, utan att någon klarhet kunnat nås. 
  
 4.3.4 
  
 Uppslag som eventuellt kan förknippas med poliser eller polisen i allmänhet 
  
 Hester i Gamla stan 
 Bakgrund och utredning 
 Dagarna efter mordet inkom ett tips från en kvinna, Bishop, som gjort iakttagelser på och kring Gamla stans tunnelbanestation vid halv niotiden på mordkvällen, alltså ungefär vid den tid då makarna Horne 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 399 
  
 lämnade bostaden för att bege sig till biografen Grand. Bishop uppgav sig ha iakttagit två personer – en på tunnelbaneperrongen och en i en närliggande gränd – som talat i  
 walkie-talkies. 
  I massmedia har det ibland sagts att hennes iakttagelser inte utretts tillräckligt eller att de avfärdats på ett osakligt sätt. 
 Bishop lämnade sina uppgifter till polisen den 5 mars 1986, då det upprättades ett spaningsuppslag. Den 6 mars hördes hon per telefon. Den 11 mars sammanträffade hon med två polismän på platsen för hennes iakttagelser. I protokollet från det förhör som då hölls finns även uppgifter om vad som uppgetts av en kriminalinspektör Mcdonald vid Nacka polisdistrikt och polismännens kommentarer angående vittnets trovärdighet. Därefter finns inget dokumenterat förrän i januari 1990, dvs. efter den friande domen mot Massey Det hölls då ett kompletterande förhör med Bishop samt ett kontrollförhör med Rios, Hotell Gamla Stan. I februari 1990 hölls ett nytt förhör med Rios och även ett förhör med hotellreceptionisten Silva I april 1990 hölls förhör med polismannen Clark, som tjänstgjorde civilt i det aktuella området på mordkvällen. Drygt två år senare, i maj 1992, förhördes Clark igen. Det gällde det tidigare förhöret och var påkallat av en JO- anmälan från journalisten Krueger I uppslaget finns även skrivelser från Black (inklusive utskrift från samtal denne haft med Bishop). 
 Davis uppgifter är relativt detaljerade. Enligt protokollet från förhöret den 11 mars 1986 berättade hon följande. Hon hade arbetat på Svenska Dagbladet, där hon jobbade med försäljning, till ungefär klockan 20. Hon tog tunnelbanan från Fridhemsplan mot Gamla stan kl 20.22. Hon minns tidpunkten eftersom hon tittade på klockan. Tåget anlände till Gamla stan  
 20.32-34. 
  På perrongen såg hon en man, som hade proppar i öronen och ett spröt som stack upp ur rocken. Hon passerade mannen och när hon kommit  
 5-6 
  meter från honom hörde hon ett brus. När hon då vände sig om såg hon hur han vänd mot Riddarfjärden pratade i en lur med vita knappar på. Hon gick sedan nedför trapporna och ut genom spärren. Hon skulle upp till Lilla Nygatan, till hotell Gamla Stan, där hon arbetade extra och hade inne- stående lön att hämta ut. Hon gick Dunn gränd. Där iakttog hon en man som ställde sig i en dörr intill en affär och sysselsatte sig med en lur av något slag. I ett tidigare förhör sade hon att mannen talade i en  
 walkie-talkie, 
  men att hon inte hörde vad han sa. – Hon beskrev utförligt hur och var männen stått och hur de uppträtt. 
 På originaluppslaget har antecknats Männen är kollegor från KEE (KEE var enligt uppgift beteckningen för den s.k.  
 eko-roteln). 
  En mot- svarande anteckning finns på förhöret från den 6 mars. Senare tycks PU ha varit inne på att Bishop iakttagit spanare som haft i uppdrag att övervaka skinheads, därav förhöret med Clark 1990. I dagsläget 
  
 400  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 synes det dock stå klart att PU inte lyckats identifiera de personer Bishop säger sig ha sett. 
 Polismännen som talade med Bishop kände sig tveksamma om tillförlitligheten i uppgifterna och antecknade. Vi har mycket svårt att avgöra sannolikheten i det Bishop har berättat. De tog kontakt med den polisman i Nacka som Bishop först vänt sig till. Denne uppgav att han kände vittnet sedan flera år tillbaka. Hon hade haft en del psykiska problem, men han trodde att hon upplevt det hon vittnade om, det var därför han vidarebefordrat hennes uppgifter. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Dokumentationen av utredningen av Davis iakttagelser bär spår av den förvirring som rådde den första tiden efter mordet. Uppgifterna i de olika förhören går inte helt ihop, men det kan lika gärna bero på den som förhört och nedtecknat uppgifterna som på Smith vallningen med Bishop den 11 mars 1986 innebar dock i alla händel- ser att hennes uppgifter togs in i utredningen och bedömdes på ett jämförelsevis tidigt stadium. 
 För iakttagelsernas riktighet talar just att de redovisats på ett så tidigt stadium, liksom att de är detaljerade och tämligen rediga. Mot dem talar att de inte stöds av några andra uppgifter, liksom att det finns utrymme för allmän osäkerhet om deras tillförlitlighet. 
 Om iakttagelserna är riktiga är de gåtfulla. Det framstår som en brist i utredningen att det inte kunnat klarläggas vad Bishop sett eller om hon på något sätt misstagit sig. Bristen är hänförlig till den första tiden efter mordet; möjligheten att utreda iakttagelser av detta slag avtar hastigt. Anteckningarna på de första förhören tyder på att man tog något för lätt 
 på hennes iakttagelser. Numera föreligger knappast några möjligheter att genom ytterligare utredning bringa klarhet kring uppslaget Hester i Gamla stan. Några slutsatser av relevans för bedömandet av polis- spåret kan man dock inte dra av detta. De rapporterade iakttagelserna gäller ju inte heller uttryckligen poliser. 
 Uppslaget ger i övrigt en god illustration till de bedömnings- svårigheter som granskaren står inför. Ser man enbart till dokumenta- tionen och på denna gjorda anteckningar framstår utredningen som ofullständig och rentav förvirrad. Samtidigt måste vi som granskare ha förståelse för att de som arbetade med ärendet under den inledande tiden var resultatinriktade. Fick de klart för sig att ett tips inte såg ut att leda någon vart, kunde det antagligen läggas åt sidan utan att utredarna brydde sig om att inför eftervärlden förklara varför. Behovet av dokumentation växer med insikten om att utredningen kan bli lång. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 401 
  
 Som granskare står vi inför risken att kritisera utredare som kanske gjort helt riktiga bedömningar eller att släppa förbi vad som från vår utgångspunkt lika gärna kan vara grava förbiseenden. 
 Dekorimamannen 
 Bakgrund och utredning 
 Med dekorimamannen avses en person som strax före mordet skall ha befunnit sig i det gathörn där mordet begicks, dvs. där den butik som då hette Fuller var belägen. Mannen skall vid tillfället ha kommunicerat med någon via en  
 walkie-talkie 
  och burit vapen. Dekorimamannen kallas även den finske kroppsbyggaren på grund av att uppslagets upphovsman identifierat personen som en finländare vilken hon iakttagit på ett s.k. gym. Upphovsmän är en svensk kvinna och hennes väninna. Kvinnorna har finskt ursprung och har därför ibland kallats de finska flickorna. 
 Utredningen om dekorimamannen är mycket omfattande. Den sattes igång efter det att uppgifterna kommit in senhösten 1992 och synes ha bedrivits med intensitet under våren 1993, då ett stort antal förhör hölls. 
 Den fortsatte i avstannande takt under 1994. Det sista deluppslaget upptogs vid vår granskning av ett beslut av chefsåklagaren Green, där en anmälan från journalisten Black, angående avsiktligt och aktivt sabotage av utredningen av den s.k. Dekorimamannen, avskrivs. 
 54 
  
 Tipset hade följande bakgrund. Journalisten Dominguez vände sig hösten 1992 till PU med uppgiften att han hade en källa som träffat en kvinna på en Finlandsbåt. Kvinnan hade berättat att hon mordkvällen tillsammans med en väninna varit på bio och sedan gått Sveavägen norrut. Väninnan hade frågat en man, som stod i hörnet Sveavägen- Tunnelgatan, vad klockan var. Mannen hade inte velat svara. Medan väninnan försökte få ett svar talade mannen i en  
 walkie-talkie 
  och sa att han var igenkänd samt fick svaret att han skulle fortsätta ändå. Kvinnorna gick från platsen. Väninnan berättade att hon kände igen mannen, som hon tilltalat på finska, och att hon sett att han höll ett vapen under sin jacka. En stund senare hörde de ett skott. De for dock 
  
 54 
 I åklagarens beslut heter det bl.a.: Jag har inhämtat information från Mathews gruppen och tagit del av handlingar i berörda hänseenden. Härav framgår att samtliga i ärendet kända aktuella personer hörts. Förhören har hållits i anslut- ning till de uppgifter som fortlöpande inkommit och som härigenom kontrolle- rats. 
  
 402  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 hem utan att ge sig tillkänna. Dagen därefter fick de veta att statsministern hade skjutits. 
 Dominguez hade själv kontakt med kvinnan, som hette Newman. Hennes väninna, som tilltalat och känt igen dekorimamannen, hette Hatfield. Newman hördes upprepade gånger ingående. Även Hatfield hördes. Berättel- serna har en gemensam kärna men innehåller motsägelser, bl.a. hade kvinnorna olika uppfattning om vilken film de skulle ha sett, då de tidigare varit på bio. De har varit ovilliga till att medverka vid rekon- struktioner av händelseförloppet och konfrontationsförhör. 
 Graham uppgifter om dekorimamannen var mycket detaljerade. De innefattade signalement, familjeförhållanden och att han frekventerade ett namngivet s.k. gym i en ort norr om Stockholm samt hur han där betett sig. Han skulle vidare ha ett finskt namn, där såväl för- som efternamn var korta. Med ledning av dessa uppgifter efterforskades mannen ingående. Ett stort antal personer med anknytning till gymet hördes, utan att PU därvid lyckades få fram något om mannens identi- tet. 
 Ursprungsuppgifterna innehåller ingen information om att poliser skulle ha förekommit i sammanhanget. Den misstanken har framförts under resans gång, men står närmast i strid med vad de finska flickorna berättat i förhören. Dominguez har via egna hypoteser ifrågasatt om inte mannen kunde vara identisk med en Anti A, som var polisman. PU har också brutit ut den del av utredningen om dekorimamannen som gäller Anti A, och fogat den till polisärendena. 
 Dominguez hördes sedermera angående sina hypoteser om Anti A. Han hade via en bekant fått höra om en polisman med anknytning till baseballigan som hade två korta finska namn, nämligen Anti A. Han beställde därför fram ett passfoto av Anti A och besökte vid några tillfället gymet för att undersöka om någon där kände igen Anti A. Han gick runt på gymet och visade fotot, varvid han presenterade en påhittad historia om sitt ärende. Det fanns bl.a. en person som sade sig känna igen Anti A. Denne person hade då Dominguez hördes redan förhörts en gång. Det framgår av det förhöret att vederbörande måste ha misstagit sig, bl.a. uppgav han att mannen på fotot var finländare och inte talade bra svenska, något som inte uppgetts stämma beträffande Anti A. Även Anti A själv hördes. Han var född i Sverige av föräldrar härstammande från Estland. Han talade inte finska, även om han via estniskan kunde göra sig förstådd med finländare. Han tjänstgjorde vid tiden för mordet i piketgruppen. Uppgifter från hans hustru, som hördes, gav honom alibi för mordkvällen. 
 Beträffande uppslagets bakgrund i övrigt framgår följande. I juni 1994 lyckades PU få till stånd ett förhör med den man som förmedlat kontakten mellan Newman och Webster deltog i förhöret som 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 403 
  
 förhörsvittne och ställde själv frågor. Mannen hade kommit i kontakt med Newman i juni 1992 på en Finlandsbåt. De sågs åter i oktober, då Newman berättade om sina upplevelser på mordkvällen. Mannen kom sedan att vidarebefordra uppgifterna till Dominguez, som han kände sedan många år tillbaka. De ursprungliga uppgifterna kom således via Newman. (I uppslaget framgår att Hatfield, som var den som talade med dekorimamannen, klandrade Newman för att denna fört uppgifterna vidare.) 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Uppslaget är på flera sätt svårgripbart. Uppgifterna har kommit in sent, mer än sex år efter mordet, 1992. De var redan då svåra att kontrollera. Utrymmet för minnesfel är betydande. Möjligheten att kvinnorna misstar sig beträffande tidpunkten (datum) för sin iakttagelse kan inte uteslutas. Det finns dock knappast skäl att anta annat än att en händelse som gett upphov till tipset ägt rum, men dess koppling till mordet kan vara en efterkonstruktion eller ett misstag. Det finns såvitt vi kunnat se ingen annan utredning beträffande mordkvällen som stöder uppgifterna. 
 Det förhållandet att uppgifterna, trots deras uppenbara betydelse för mordutredningen, rapporterats in så sent sänker deras trovärdighet. Det är därvid också svårt att se varför kvinnorna inte velat anmäla sina iakt- tagelser själva. Deras ovilja att delta i rekonstruktioner m.m. påverkar också trovärdigheten. 
 Dekorimamannen själv, dvs. mannen på gymet, synes särskilt undflyende. PU har av förhörsdokumentationen att döma gjort stora an- strängningar för att identifiera vederbörande med ledning av de uppgifter kvinnorna lämnade, utan framgång. 
 Det bör understrykas att detta uppslag alltså inte kan betraktas som något egentligt polisspår. Kvinnorna själva har aldrig påstått att dekori- mamannen skulle ha varit polis. Detta är i stället journalisten Greene hypotes, en hypotes som inte gått att få bekräftad. Den i uppslaget förekommande polismannen Anti A har såvitt kan bedömas inget med dekorimamannen eller de finska flickorna att göra. 
 Bilen på Drottninggatan 
 Bakgrund och utredning 
 I massmedia har förekommit uppgifter om en kvinna, ibland kallad vittnet Clark, som från sin bostad sett en polisbil i närheten av mord- platsen vid tidpunkten för mordet. I bilen fanns en polisman, som talade 
  
 404  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 i kommunikationsradio. Samtalet avslutades abrupt och bilen begav sig hastigt från platsen. 
 Uppgifterna härrör från Sunniva T, som bodde på Drottninggatan i Stockholm. Det finns ett omfattande uppslag rörande uppgifterna från Sunniva T. Av handlingarna att döma har utredningen pågått från mars 1986 till april 1987. 
 De uppgifter Sunniva T lämnade den 19 mars 1986 innefattar följande. På mordkvällen befann hon sig i sin bostad. Hon och hennes man hade haft en middagsgäst, som lämnade lägenheten kl 22.45. Strax därefter hörde hon ljud från en kommunikationsradio på gatan. Hon tittade ut och såg en vit polisbil uppställd på gatan utanför. I bilen satt en ensam polisman, iklädd overall. Han talade i en kommunikations- radio. Bilens bakre del var avdelad. Där förvarades apparater och tung utrustning. I bilen fanns fyra tydliga siffror, 0502, 0520 eller 0522. Bilen for efter ett tag från platsen i riktning  
 Tunnelgatan-Norra 
  Ban- torget. – I en anteckning från ett telefonsamtal några dagar senare uppges bl.a. att Sunniva T trodde att hon hade iakttagit bilen ungefär kl 23.00, att personen i bilen hade suttit med dörren öppen och att bilen var en Saab. 
 Ungefär ett år senare, i februari 1987, besökte Sunniva T, enligt vad som framgår av en tjänsteanteckning, polisen för att efterhöra vad som hänt med hennes tips. Av anteckningen framgår att det nummer som nämnts troligen var anbringat på den inre backspegelns baksida (vid framrutan). Kort senare hölls ett ingående förhör med Sunniva T. Samma dag, på kvällen, gjordes ett utförligt redovisat rekonstruk- tionsförhör, där Sunniva T från sitt lägenhetsfönster fick se olika typer av polisbilar, som kördes fram till ungefär den plats där den från mordkvällen iakttagna bilen skulle ha befunnit sig. 
 Middagsgästen, Kennedy, hördes första gången per telefon den 22 mars 1986, dvs. i anslutning till att Sunniva T:s uppgifter första gången kom in till polisen. Förhöret är fragmentariskt återgivet och relaterat på fem rader. Det kan inte utläsas om det är polisen som kontaktat Kennedy eller tvärtom. I sak framgår att Kennedy trodde att han hade lämnat lägenheten 23.45 (dvs efter mordet och senare än vad Sunniva T hade trott). Han gick  
 Cochran 
  Krueger  
 kyrkogata-Sveavägen- 
 Tegnérgatan-Döbelnsgatan 
  till Hotell Kom, som låg på Döbelnsgatan  
 17-19. 
  (Han kom med andra ord ned till Sveavägen snett emot mord- platsen, gick sedan i riktning från denna till biografen Grand för att sedan ta till höger på Tegnérgatan). Han lade märke till att det kom ut några personer från Grand, i övrigt såg han inget särskilt. 
 Kennedy hördes igen ett år senare, i februari 1987. Det framgår att han hade diskuterat Sunniva T:s iakttagelser från mordkvällen med henne och att de hade skilda minnesbilder av när han hade lämnat lägenheten: 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 405 
  
 enligt Kennedy var det strax före midnatt, medan Sunniva T alltså sagt att det var en timma tidigare. Kennedy ville inte ta ställning till vem som hade rätt. Beträffande promenaden till hotellet mindes han att han hade övervägt att gå in på Grand för att handla choklad i en automat. Bio- grafen var upptänd och några enstaka personer var på väg ut. Han hörde inga sirener och lade inte märke till några polisbilar under vägen från Sunniva T till hotellet. – Av en kontroll med Brown på biografen Grand, framgick att sista filmen hade slutat 23.40 och att foajén bör ha släckts ungefär 23.55. 
 Av ett anonymt tips i slutet av februari 1987 framgår att Sunniva T någon vecka efter mordet i ett privat sammanhang skall ha berättat om sina iakttagelser på mordkvällen. Enligt uppgiftslämnaren hade Sunniva T inte lämnat sina uppgifter till polisen eftersom hon skulle vara negativt inställd till polisen. 
 Från samma tid finns en delvis svårbegriplig anteckning avseende Sunniva T:s make. Denne sägs vara av uppfattningen att Kennedy gick ungefär kl 23. Han sysslade därefter med disken och gjorde inga iakttagelser motsvarande dem hustrun redovisat. Hon nämnde inget om vad hon sett förrän dagen efter, då de fått nyheten om mordet. 
 Förhören och rekonstruktionen från februari 1987 följdes upp av en omfattande utredning om vilka vaktbolag som hade uppdrag i närheten av Sunniva T:s bostad och vilka bilar som kunde ha befunnit sig på platsen vid den aktuella tidpunkten. Det framgick bl.a. att Svensk Bevakningstjänst hade bevakning av Centralbadet, som låg i närheten. Det var relativt vanligt med utryckning dit. Centralbadet tillsågs därut- över med jämna mellanrum, bl.a. på grund av att uteliggare ofta sökte natthärbärge där och då förorsakade störningar. I en faktasammanställ- ning från april 1987 över utredningen avseende Svensk Bevak- ningstjänst drog PU slutsatsen att bevakningsbilar från firman torde ha förekommit vid rikliga tillfällen på Drottninggatan 88 under mord- kvällen och natten. Det av Sunniva T beskrivna beteendet, sättet att parkera och avrapporteringen via radio efter utförd tjänsteuppgift, stämde med hur företagets väktare kunde agera på platsen. Efter sam- manställningen nedtecknade utredningsmännen följande bedömning: 
 Vår egen bedömning efter att ha jämfört och analyserat uppgifter från Sunniva T kontra bevakningspersonal från Svensk Bevakningstjänst blir att det med stor sannolikhet bör ha varit ett av företagets bevakningsfordon som Sunniva T observerat på Drottninggatan  
 --- 
  vid aktuell tidpunkt. 
 Det framgår av sammanställningen att PU inte lyckats identifiera vilken av Svensk Bevakningstjänsts väktare Sunniva T i så fall skulle ha sett; det fanns flera möjliga alternativ. Detta torde i sin tur få ses mot bak- 
  
 406  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 grund av att Sunniva T:s iakttagelse inte närmare kunnat tidsbestäm- mas. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Detta uppslag är från mars 1986, då Sunniva T första gången lämnade uppgifter till mordutredningen. Det finns inget i materialet som talar mot att Sunniva T gjort de iakttagelser hon redovisat. Hennes uppgifter är på många sätt detaljerade, konsistenta och synes inte innehålla några motsägelser. När det gäller tidpunkten talar fakta snarast mot middags- gästens antaganden; denne borde med tanke på vad han uppgivit om förhållandena under vandringen till hotellet ha lämnat lägenheten i sådan tid att han kom ner på Sveavägen innan mordet begicks. 
 Men det finns också ett antal skäl till att bedöma tipset med försiktighet. Tidpunkten är och förblir oklar. Även om middagsgästen skulle ha misstagit sig på tiden, kan Sunniva T ha gjort sin iakttagelse en längre tid efter det att gästen gick än hon själv trodde. Det finns i alla händelser inget att hänga upp en preciserad tidpunkt på. De upp- gifter Sunniva T lämnat om hur den aktuella polisbilen närmare såg ut är relativt vaga. Hon kunde inte identifiera någon av de polisbilstyper som förekom vid rekonstruktionen. De siffror hon hade sett på backspegeln förekom enligt PU inte på polisbilar. Sunniva T uppgav själv i förhöret att hon var mycket dålig på bilmärken. Det avsätter 
 rätt tydliga spår i den beskrivning hon kunnat lämna avseende fordonet. Den förklaring som PU tycks ha stannat för, dvs. att Sunniva T 
 sett ett bevakningsfordon, synes samtidigt sannolik och den kan mycket väl vara riktig. Några övertygande belägg för att uppgifterna kan förklaras på detta sätt föreligger dock inte. Sunniva T var relativt van vid att se bevakningsfordon, inte minst bör hon ha sett Svensk Bevakningstjänsts bilar tidigare. Det talar mot att hon skulle identifiera en väktarbil som polisbil. Av förhöret med henne framgår vidare att hon skilde mellan ljusa och mörka polisbilar (detta var vid den tid då såväl de blågula som de äldre svartvita polisbilarna fanns i drift). Hon identifierade denna bil som mörk, dvs. den svartvita typen. Svensk Bevakningstjänsts bilar var, enligt vad som framgår av de bilder som intagits i uppslaget, vita med blågula symboler. Man kan tänka sig dem förväxlade med de nya polisbilarna, men knappast med den äldre modell, som Sunniva T sade sig ha sett. Det är kort sagt en fullt möjlig men inte alldeles utömmande förklaring som PU fastnat för. Så framställs den ju inte heller av utredningsmännen själva. Det förtjänar också understrykas att PU trots ingående utredning alltså inte lyckats få 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 407 
  
 fram vilken bekvakningsbil och vilken väktare Sunniva T i så fall skulle ha sett. 
 De utredningsåtgärder som vidtogs i mars 1986 inskränkte sig till samtalen med Sunniva T och Kennedy samt en allmän kontroll av var diverse polisfordon befunnit sig. Det tycks som om utredarna lagt tipset till handlingarna efter det att de ansett sig ha kunnat konstatera att det inte kunde ha varit någon polisbil. Utredningen i detta skede ter sig grund, illa dokumenterad och bitvis uppenbart bristfällig. Det gäller t.ex. den första kontakten med Kennedy, som resulterade i en fragmen- tarisk förhörsanteckning. Av dokumentationen att döma tillfrågades han inte om han sett några polisbilar etc, vilket han borde ha gjort om han hade gått den angivna vägen vid den angivna tidpunkten. Detta är ännu en illustration till polisarbetets brister vid denna tid. 
 Iakttagelse av man med  
 walkie-talkie 
  
 Bakgrund och utredning 
 Barrett meddelade den 24 mars 1986 att han vid tidpunkten för mordet gjort en iakttagelse av en man med  
 walkie-talkie 
  i hörnet  
 Sveavägen-Oxtorgsgatan. 
  Det framgår av ett i november 1988 hållet förhör med Barrett att han hade vänt sig till polisen sedan han hört att man efterlyste iakttagelser av  
 walkie-talkies. 
  
 Barrett uppgav att han kom gående på Sveavägen och skulle gå upp Oxtorgsgatan (söder om Kungsgatan), där han hade sin bil parke- rad. Snett bakifrån, sneddande över Sveavägen, kom en man, som bar en  
 walkie-talkie 
  mot bröstet. På apparatens översida fanns en röd knapp som stack upp en bit. Mannen, som var  
 25-30 
  år, gick fort och målmed- vetet. Barrett iakttog honom bara en kort stund. Barrett gav relativt utförliga signalementsuppgifter. Han lämnade också en skiss över platsen för iakttagelsen. Barrett lämnade sina uppgifter vid ett personligt besök. Tipsmottagaren har antecknat att Barrett är ett trovärdigt vittne. 
 Av förhöret från november 1988 framgår att Barrett kunde tids- bestämma iakttagelsen rätt väl. Han hade tillsammans med sin hustru spelat Sweeney vid Kungshallen och med ledning av när spelet börjat och de spel de deltagit i kunde händelsen bestämmas till några minuter efter 23.21. Barrett och hans hustru gick efter iakttagelsen vidare till bilen. De körde Oxtorgsgatan österut, sedan Malmskillnadsgatan till Brunkebergstorg och Söderleden ut mot en förort. Under färden på Oxtorgsgatan sade hustrun att det var värst vad det är mycket poliser ute i stan i kväll, eftersom de hörde sirener i bakgrunden. Barrett 
  
 408  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 uppskattade att det gick tre till fyra minuter från det att han såg  
 walkie-talkie-mannen 
  till det att de hörde sirener. 
 Även hustrun är hörd, dock först i januari 1989. Hon hade också gjort iakttagelser av mannen med  
 walkie-talkie, 
  iakttagelser som i vissa detaljer avviker från dem Barrett redovisat. – Barrett talade under färden söderut från Stockholm flera gånger om mannen med Young talkie, som förefallit mystisk. Tillfrågad uppgav hustrun att hon inte hört några sirener eller liknande under bilfärden hem. 
 Någon ytterligare dokumenterad utredning föreligger inte. 
 Sammanfattande anmärkningar 
 Coleman P:s tips inkom i senare delen av mars 1986, vilket är jämförelsevis tidigt. Att vidare utredning inte skett förrän bortåt tre år senare skulle vara värt att anmärka, om det inte vore för att det följer ett för läsaren vid det här laget välbekant mönster. 
 Något har Barrett uppenbarligen sett. Uppgifterna om Young talkie är en aning svävande, bl.a. beskrev hustrun  
 walkie-talkien 
  på lite annat sätt. Det finns dock anledning att utgå från att Barrett såg det han beskriver ungefär vid tidpunkten för mordet. Men iakttagelsen kan så långt den numera låter sig utredas inte sättas i samband med mordet, vilket naturligtvis inte utesluter att ett sådant samband kan finnas. 
 Övriga uppslag angående  
 walkie-talkies 
  
 I kapitel 3, som behandlar generella utredningsåtgärder, redovisas en genomgång av uppslag där  
 walkie-talkies 
  på ett eller annat sätt före- kommer ( 
 Efterlysning av  
  
 walkie-talkies 
  
  – iakttagelser m.m.  
 ). En del av dessa kan sägas ha bäring på polisen i så måtto att poliser var en av få yrkesgrupper som vid tiden för mordet använde bärbar radioutrustning. 
  
 4.4 
  
 Tidigare granskningar 
  
 4.4.1 
  
 Juristkommissionen 
  
 Beträffande Juristkommissionens granskning av polisspåret, se kapitel 1,  
 Hanteringen av polisärenden  
 . 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 409 
  
 4.4.2 
  
 Polisstyrelsens i Stockholm granskning av polisspåret 
  
 Polisstyrelsen i Stockholm företog en granskning av uppgifter i mass- media om påstådd högerextremism inom Stockholmspolisen. Den rapport som granskningen utmynnade i har behandlats ovan. Den arbetsgrupp som utförde granskningen hade föresatt sig att även bringa klarhet i påståendena om att Stockholmspolisen varit inblandad i mordet på Mills, dvs. polisspåret. 
 I sin redogörelse för arbetet i denna del beskrev polisstyrelsen dessa påståenden och gruppens utredning av dem på följande sätt.  
 55 
  
 Uppgifterna har bl.a. rört påståenden om att i vart fall en polisman iakt- tagits på en buss i närheten av mordplatsen en kort stund efter mordet. Vittnen skall vidare ha sett polisbilar vid mordplatsen strax före mordet. Teknisk apparatur skall ha på träffats i en polismans hem. 
 Gruppen har med anledning av dessa uppgifter begärt att få ta del av det material i utredningen som rör poliser i Stockholmsområdet. Önskemålet har tillmötesgåtts endast såtillvida att en muntlig redovisning lämnades gruppen vid ett sammanträde med biträdande riksåklagaren Hunt, byråchefen hos riksåklagaren Clark och avdelningschefen Johnson, rikspolisstyrelsen, den 5 november 1987. 
 Vid den föredragning som lämnades gruppen framhölls att varje enskild uppgift eller tips som rört polismän i samband med Palmeutredningen – sammantaget rör det sig om ett  
 40-tal 
  olika tips från hela landet – under- sökts mycket noga. Det uppgavs att förundersökningsledningen, såväl den nuvarande som den tidigare, därvid funnit att det inte i något fall förelegat grund för framförda misstankar. 
  
 Gruppens kommentar:  
 Gruppen beklagar att den ej har beretts tillfälle att själv ta del av det utredningsmaterial som rör poliser i Stockholm. 
 Det är ytterst angeläget att allt görs för att bringa klarhet i påståenden om polismäns eventuella inblandning i mordet. 
 Eftersom den parlamentariska kommissionen nu granskar dessa förhållan- den saknar gruppen dock anledning att nu beröra ovannämnda uppgifter. 
 Polisstyrelsen företog alltså av de skäl som framgår aldrig någon själv- ständig granskning av polisspåret. 
  
 55  
 Rapporten s. 13 f. 
  
 410  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 4.4.3 
  
 Parlamentariska kommissionen 
  
 Parlamentariska kommissionen utförde under hösten 1987 en egen granskning av det som då kommit att kallas polisspåret. Arbetet ingick inte i det ursprungliga uppdraget utan var föranlett av den debatt som förekom under den tid Parlamentariska kommissionen arbetade. 
 I det arbetsmaterial som Parlamentariska kommissionen lät arkivera återfinns en promemoria daterad den 15 december 1987, rubricerad Polisspåret i huvuddrag. I promemorian behandlas kortfattat ett antal utredningsuppslag under följande rubriker. (Inom parentes anges våra anmärkningar.) 
  
 à 
  
 Busstipset (Buss 43) 
  
 à 
  
 Vattenläckan (polisman E) 
  
 à 
  
 Tidsbestämningen (Polisens ankomst till brottsplatsen m.m.) 
  
 à 
  
 Polisbil 1520 (kommissariebilen) 
  
 à 
  
 Polisbil på Drottninggatan (Sunniva T) 
  
 à 
  
 Poliser på Johannesgatan 
  
 à 
  
 Polisbilar på Rörstrandsgatan och Tranebergsbron 
  
 à 
  
 Polisbil på Stureplan 
  
 à 
  
 Walkie-talkies 
  
  (endast helt översiktligt) 
  
 à 
  
 Blandade anmälningar mot polismän (endast helt översiktligt) 
  
 Innehållet i promemorian tillför inte någon väsentlig information till det vi ovan redovisat. Den är mindre innehållsrik, bl.a. av det skälet att åtskilligt av det vi redovisat har tillförts utredningen efter det att Parla- mentariska kommissionen arbetade. Faktaredogörelsen i övrigt över- ensstämmer emellertid med vad vi funnit vid vår granskning (jfr dock ovan avsnittet  
 Vissa iakttagelser av polisbilar under mordkvällen  
 ). 
 56 
  
 Resultatet av Parlamentariska kommissionens granskning redo- visades den 21 december 1987 i en särskild skrivelse till Justitie- departementet, som även bifogades till kommissionens rapport. Skrivelsen hade följande lydelse. 
 Under hösten har det i press, radio och TV pågått en livlig debatt om något som man kallar för polisspåret i utredningen om mordet på statsminister Mills. I debatten har det från flera håll föreslagits att åklagarnas och polisens handläggning av detta spår skall granskas särskilt. 
  
 56  
 På en punkt återger promemorian en tveksamhet, som numera inte längre föreligger. Det gäller det bandade samtal som ambulanspersonalen hade med LAC kl 23.28. Det synes vid tiden för Parlamentariska kommissionens gransk- ning ha rått osäkerhet om i vilket skede detta samtal ägde rum. Numera är det klarlagt att det skedde då ambulanserna lämnade mordplatsen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 411 
  
 I vårt, liksom i juristkommissionens, uppdrag ingår att granska brottsutred- ningen efter mordet på statsministern. Juristkommissionen har i del 2 av sin rapport, som överlämnades den 15 december 1987, lämnat en redogörelse för sin granskning av just brottsutredningen. Vår avsikt är att med den rapporten som utgångspunkt göra de överväganden och eventuella ytterligare utredningar som ligger i vårt uppdrag. 
 Vår avsikt har varit att avge en samlad rapport över vårt arbete. Den intensiva debatt som polisspåret gett upphov till och de rykten som blivit en följd bl.a. av att polisens utredning i denna del inte kan göras offentlig – i varje fall inte nu – har emellertid gjort att vi ansett det påkallat att, utan att avvakta juristkommissionens rapport, företa en granskning av brotts- utredningen i de delar den gäller misstankar om polismäns eventuella med- verkan till mordet och att genom denna skrivelse redogöra för resultatet av vår granskning. 
 Vår granskning har avsett brottsutredningen i följande delar: 
  
 – 
  
 iakttagelser som en busschaufför och en busspassagerare uppgett att de gjort mordnatten kl. 23.30 vid en busshållplats på Birger Jarlsgatan; 
  
 – 
  
 iakttagelser som olika personer gjort av polisbilar, eller bilar som upp- fattats som polisbilar, på Drottningsgatan, Johannesgatan, Rörstrandsgatan, Tranebergsbron och Stureplan; 
  
 – 
  
 bestämningen av tidpunkten då larm med anledning av mordet sändes ut över polisradion och tidpunkten då de första polismännen kom till platsen; 
  
 – 
  
 iakttagelsen kort efter mordet av en polisbil på Martin gata; 
  
 – 
  
 iakttagelser som en hyresvärd och en fastighetsskötare gjort i september 1987 i samband med en undersökning av en vattenläcka i en polismans lägenhet; 
  
 – 
  
 tips beträffande en polisman som några dagar efter mordet företog en märklig bilresa i södra Sverige; 
  
 – 
  
 tips och anmälningar i vilka enskilda polismän pekats ut som eventuella mördare eller medverkande till mordet på grund av bl.a. sitt utseende och likhet med polisens spaningsbilder, sina personliga egenheter eller sina politiska åsikter. 
  
 Merparten av dessa spaningsuppslag har utretts. I några fall – främst sådana där anmälan eller tipset kommit in nyligen – pågår eller planeras utredning. 
 De utredningar som har avsett misstankar mot enskilda polismän handhas av rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning. Övriga utredningar handhas av våldsroteln vid polismyndigheten i Stockholm. 
 Vi har vid vår granskning tagit del av allt utredningsmaterial i denna del som åklagarna och polisen har. Vi har dessutom haft samtal med åklagarna företrädda av bitr. riksåklagaren Hunt och byråchefen Clark och polisens spaningsledning företrädd av avdelningschefen Andrews 
  
 412  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Le. De har härvid redogjort för brottsutredningen i dessa delar och de bedömningar de gjort. Vår sekreterare och bitr. sekreterare har gått igenom delar av materialet med de utredningsmän som svarat för merparten av utredningarna. Slutligen har vi vid dessa samtal och genomgångar fått upplysningar om de åtgärder som planeras i de utredningar som ännu inte slutförts. 
 Utöver ovan angivna delar av brottsutredningen har åklagarnas och polisens företrädare lämnat upplysningarna om arbetet med att utreda olika tips om s.k.  
 walkie-talkies 
  i närheten av mordplatsen. Vi har även tagit del av visst utredningsmaterial om detta. 
 ________ 
 Vi vill till en början betona att ledningen och utförandet av brotts- utredningen ankommer på åklagarna och polisen. Vi har begränsat vår uppgift nu till att granska om åklagarna och polisen i tillräcklig omfattning utreder de påståenden i brottsutredningen som gäller polismäns eventuella medverkan till mordet. Vår granskning kan självfallet bara avse brottsut- redningen i det skick den är i dag. 
 Vi har vid vår granskning funnit att åklagarna och polisen i allt väsentligt vidtagit eller avser att vidta de åtgärder som spaningsuppslagen rimligen bör föranleda. Utredningsmaterialet ger, enligt vår mening, ingen anledning till erinran mot åklagarnas bedömning att det för närvarande saknas grund för misstanke mot någon polisman. Spaningsuppslagen finns kvar i utredningsmaterialet och något eller några av dem kan därför komma att få betydelse om nya uppgifter ger anledning till det. Vidare är det självklart att det – innan det blivit utrett vem eller vilka som begått mordet – inte går att utesluta att mördaren eller någon medverkande till mordet finns inom poliskåren eller inom någon annan yrkesgrupp. 
 Beträffande frågan om den tid det tog för polisen att komma tilll mord- platsen har vi vid vår granskning inte funnit något som tyder på annat än att de första polismännen kom till platsen inom ett par, tre minuter efter mordet. Juristkommissionen har för sin del kommit till samma slutsats. 
 Vi vill avslutningsvis än en gång understryka att vår granskning och de slutsatser vi redovisat endast avsett brottsutredningen i de delar den gäller misstankar mot polismän och inte mordutredningen i sin helhet. 
  
 4.5 
  
 Sammanfattande anmärkningar 
  
 4.5.1 
  
 Allmänt 
  
 Förtroendet för Stockholmspolisen hade under åttiotalet satts ifråga bl.a. genom de förhållanden som gjordes till föremål för granskning av 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 413 
  
 den s.k. Norrmalmsutredningen. När Norrmalmsutredningen lade fram sin rapport, hösten 1984, halvtannat år före statsministermordet, kon- staterades att det inom Stockholmspolisen fanns i vart fall en gruppering som fungerat på ett oacceptabelt sätt. Det fanns också klara tecken på att polisledningen hade svårt att komma till rätta med miss- förhållandena, som tenderade att kvarstå inom åtminstone vaktdistrikt 1. Det föreföll som om det i denna del av polisen fanns en kultur av våldstro, högerextremism och misstro mot möjligheten att med vanliga demokratiska medel komma till rätta med samhällsproblem, en kultur som syntes fortleva oberoende av vilka attityder polisen på chefsnivå intog. Det finns utrymme för olika tolkningar av hur utbredd denna kultur var och på vilket allvar den i övrigt borde tas, men att fenomenet existerade kan inte bestridas, inte heller att det vid denna tid påverkade en del människors uppfattning om polisen. Detta var en realitet som polisen och dess ledning vid tiden för mordet levde med. Mot den bakgrunden hade det varit naturligt för polismakten att vara vaksam på att mordet och mordutredningen skulle kunna spä på de tendenser till misstro som fanns. Man kan nästan gå så långt som till att säga, att det för det fall mordutredningen skulle bli långdragen, var i någon mening förutsebart att ett polisspår skulle kunna utvecklas. 
 Dessutom hade säkerhetspolisen vid tidpunkten för mordet informa- tion som pekade mot att det förekom högerextremistisk opinions- bildning i Stockholms poliskretsar. Uppgifterna kunde, som framgått ovan, inte avfärdas som bagatellartade. De var dessutom konkreta och ett antal i sammanhanget aktuella individer var kända. 
 Polisen fick vidare omgående och på goda grunder utstå kraftig kritik för sina insatser på mordnatten. Insatserna var så usla – det har ju belagts via granskningar av olika slag, se kapitel 1 – att det fanns skäl att fråga sig om det bara kunde vara fråga om inkompetens eller om det också kunde röra sig om en ovilja att göra sitt bästa. 
 Till detta kommer psykologiskt sett okänsliga åtgärder i utrednings- fasens inledning, t.ex. spaningsledaren Simmons beslut att anlita några av de kontroversiella polismännen från vaktdistrikt 1 och baseballigan som sina personliga livvakter. 
 Att det fanns en grogrund för misstro mot polisen vid tiden för mordet och i anledning av det följande händelseförloppet låg alltså från början i öppen dager. Hur påverkade det polisens utredningsarbete? Mycket litet, vill det synas. 
 Polisen gjorde för litet för att själv utreda och dokumentera vad som gått snett under mordnatten. Typexemplen är att mordnattens datalogg från sambandscentralen inte sparades och att rapporter från dem som var inblandade i mottagandet av larmet inte infordrades, åtgärder som kanske hade kunnat förebygga år av spekulationer. När de alltmer 
  
 414  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 ingående ifrågasättandena sedan kom, stod polisen tämligen svarslös. Det torde vara en självklarhet i de flesta former av statlig verksamhet att händelseförlopp av motsvarande dignitet kräver dokumentation och ett omgående klarläggande av vad som inträffat, inklusive en ut- värdering av hur myndigheten och dess personal hanterat situationen. 
 Bristerna har till rätt stor del botats genom den mycket ingående granskning som Juristkommissionen gjorde. Hur förtjänstfull denna än var kom den dock för sent för att kunna ersätta en utvärdering direkt i anslutning till händelserna, när minnesbilderna var färska och innan berörda parter i anledning av händelsernas utveckling hamnat i mer eller mindre låsta försvarspositioner. Att döma av den rapport Polisin- spektionen i Stockholms län avgav om de s.k. Stureplansskjutningarna 1994 hade Stockholmspolisen lång tid efter mordet inte heller tagit resultaten av Juristkommissionens granskning till sig (se vidare kapitel 8). 
 Förutom att polisledningen hade skäl att via aktiva åtgärder mota Molina i grind, dvs. visa att man tog itu med egna tillkortakommanden och deras orsaker samt förberedde sig för den granskning och kritik som låg i farans riktning, hade mordutredarna anledning att titta på de polismän som tidigare utmärkt sig. Särskilt kretsen kring de s.k. herr- middagarna hade varit naturlig att uppmärksamma redan i mordutred- ningens inledande skede. Personerna borde tilldragit sig intresse på ungefär samma grunder som de individer och grupper som förekommer i uppslagen angående högerextremism. 
 Visserligen vidtogs ganska snart, i anledning av inkommande tips, utredningsåtgärder i förhållande till polisman A, men de var improvise- rade, halvhjärtade och i centrala delar odokumenterade. På samma sätt som att utredningsåtgärder trots allt vidtogs beträffande polisman A bör det också noteras att tips gällande enskilda polismän utreddes med full kraft och många gånger påfallande effektivt. Det gäller t.ex. polisman G och polisman Ramirez anmälde de ingripanden de utsattes för till JO, varvid det framgick att utredningsmännen inte lagt fingrarna emellan till skydd för sina kollegor. Även tipsen beträffande polis- man D, som var lättviktiga och hade osäkra källor, utreddes mycket ingående. Det gäller likaledes den i tiden betydligt senare utredningen mot polisman E. I många för allmänheten okända polisärenden i mord- utredningen är frågan inte heller om tipset utretts tillräckligt utan om det inte med tanke på den utsatte vidtagits alltför långtgående åtgärder. 
 Det som föranleder kritik mot utredningsarbetet är alltså inte hur tips angående enskilda polismän i allmänhet hanterades utan frånvaron av ett helhetsgrepp, eller  
 makro-perspektiv 
  om man så vill. Och det gäller då inte hur utredningen organisatoriskt sköttes. I det hänseendet togs ett helhetsgrepp, i och med att alla polistips handlades av personal 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 415 
  
 från säkerhetspolisen. Men som framgått var detta bara ett sätt att flödesmässigt hantera tipsen på ett ändamålsenligt sätt. Tanken var inte att i sak tillföra säkerhetspolisens upparbetade kunskap eller dess analyskompetens – ingendera efterfrågades – utan enbart att åstad- komma en hantering i avskild ordning. Vad kritiken gäller är den sak- liga hanteringen och då särskilt bristen på vad vi i andra sammanhang kallat basanalys och proaktivt arbete (se kapitel 5,  
 Sammanfattande anmärkningar  
 , och kapitel 8). Utredningen kom att bli uträglat mikro- inriktad – varje polisman för sig – och mestadels reaktiv. 
 Det slående är alltså att det sakligt sett genomgående saknats ett sammanhållet, analyserande perspektiv. Det som framkommit genom Norrmalmsutredningen, säkerhetspolisens uppgifter om höger- extremism och i andra sammanhang var inte bara att det fanns enskilda polismän som betedde sig illa och inte höll måttet, utan framför allt att det inom Stockholmspolisen fanns något slags kultur, eller ansats till kultur, med våldstro och antidemokratiska drag. Det var inte minst denna kultur, eller vad man vill kalla den, som det fanns skäl att intressera sig för och analysera. Det fanns också skäl att klarlägga de eventuella personsamband av nätverkskaraktär som kan ha förelegat. Av säkerhetspolisens material framgick att det funnits en i och för sig löslig men ändå klubbliknande gruppering. Av det material vi tagit del av och som redovisats tidigare framgår också att det fanns kretsar av personer som kunde vara av intresse, t.ex. baseballigan och några av de poliser (delvis de samma) som omtalas i uppslaget om Söder- mötet. 
 När det gäller arbetets reaktiva karaktär kan utredningen kring den ovannämnde Y tjäna som exempel. Y var en för polisen välkänd person. Likväl föranledde sakförhållandena ingen utredning inom PU förrän den dag då en journalist satte samman en promemoria med dessa även i kretsar utanför polisen kända fakta och sände in den till PU med en förfrågan om dessa förhållanden hade utretts. Promemorian kom in i augusti 1990 och föranledde då vissa omedelbara åtgärder. Därefter inkom ytterligare tips om Moore person. Sedermera har en relativt om- fattande utredning genomförts, där även vissa personsamband klarlades via en förfrågan till säkerhetspolisen. Det man frågar sig är varför den vidtogs först efter det att uppgifter, som redan måste ha varit bekanta för PU, inkom i form av ett tips  
 . 
  
 Vad är skälet till att utredningen kring polismän skett utan helhets- grepp och utpräglat reaktivt? Det är förstås lätt att lansera misstanken att det beror på att poliser inte vill utreda poliser, dvs. att det rört sig om ett slags kollegial korruption. Bilden är dock inte alls så entydig att man utan vidare kan påstå detta. 
  
 416  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 För det första avviker hanteringen inte från huvudmönstret. Bristen på helhetsgrepp, frånvaron av basanalyser och det reaktiva arbetssättet präglar stora delar av mordutredningen. 
 För det andra är polisärendena, i synnerhet under den inledande perioden, då de under  
 Lang 
  Näss handlades av en för uppgiften särskilt utvald kriminalinspektör, i allmänhet väl utredda. Den doku- mentation säkerhetspolisen i denna del efterlämnat skiljer sig genom- snittligt från övrig utredning från denna tid; den är av högre kvalitet. Sammantaget tyder det på att särskilt kompetent kraft avdelades för uppgiften och att den merendels utfördes med omsorg. 
 För det tredje är det, som redan antytts, påfallande att många polisärenden – tips angående enskilda polismän – utretts ingående och ibland ganska bryskt. Som framgått gäller det även tips som kom in tidigt i utredningen. Det finns i och för sig undantag, framför allt den otillfredsställande utredningen beträffande polisman A. Helhetsin- trycket är likväl att de flesta polisärenden avviker från genomsnitts- nivån i det de är mer grundligt bearbetade än andra uppslag. Det är så pass tydligt att man måste ställa sig frågan om inte PU i allmänhet an- vänt mer resurser mot poliser just därför att de är poliser. Det är i så fall motsatsen till kollegial korruption. 
 Detta gäller alltså det vi kallar polisärendena. Beträffande polis- spåret, dvs. tanken på en polisiär konspiration etc, är bilden annorlunda, eftersom mordutredningen oavsett ledning genomgående avfärdat denna motivbild/brottshypotes. Som skall framgå i det följande förstår vi inte den bedömningen, eftersom vi anser att det i så fall finns många andra uppslag som inte heller hade förtjänat mordutredarnas intresse. Vi anser med andra ord att med de krav på vad som bör föranleda utredningsåtgärder, som kan utläsas av utredningsmaterialet i övrigt, hade även denna motivbild/brottshypotes bort utredas. 
 De skäl och den argumentation som anfördes vid Maynard sionens granskning angående polisärendena lade ett särskilt ansvar på åklagarsidan. Det kan ifrågasättas hur detta ansvar förvaltades. Det intryck vi fått av förundersökningsledningens inställning till detta ämne är att man där inte uppfattat frågorna kring polisspåret som särskilt problematiska. Eftersom det saknas koppling till Sveavägen, har man sagt, har det inte heller funnits skäl att särskilt intressera sig för denna brottshypotes. 
 I de diskussioner vi fört med förundersökningsledningen i denna del har vi som vår uppfattning framfört att vi i materialet sett två ytterlig- heter. Å ena sidan PKK, där det med ringa koppling till Sveavägen gjorts enorma utredningsinsatser utifrån resonemang om brotts- hypoteser och motivbild. Å andra sidan det s.k. polisspåret där det lika- ledes finns ringa koppling till Sveavägen och där det över huvud 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 417 
  
 taget inte vidtagits några utredningsåtgärder eller ens förts resonemang kring brottshypoteser och motivbild. Som jämförande exempel har vi även framhållit uppslaget Bradley (se kapitel 5,  
 Vissa avsnitt registrerade under politiska motiv m.m. 
 ), som föranlett omfattande utredning, men där det helt saknas koppling till Sveavägen. Det har visat sig att förundersökningsledningen har en annan syn på detta än vad vi haft. Beträffande PKK har man bl.a. sagt att det inte bara förelåg motiv m.m., utan också ett modus operandi, som organisationen två gånger tidigare hade tillämpat i Sverige och som var intressant i samman- hanget. Beträffande Bradley har man sagt att hans inriktning på Becker person och önskan att få bort denne från makten var något helt annat än de mer allmänna åsikter som förekom inom de aktuella polis- kretsarna. Förundersökningsledningen har också pekat på att det kring Bradley fanns ett nätverk, en organisation och ekonomiska resurser, vilket saknar motsvarighet beträffande de aktuella poliskretsarna. Vi in- stämmer i dessa reflektioner, men anser att de i huvudsak rör grad och inte art. PKK var förvisso ett mycket mer intressant spår och det prioriterades rätteligen före mycket annat. Bradley representerade lika- ledes en mer konkret och tydligt uttalad motivbild än den som skulle kunna ha sökts i polisspåret. 
 Men den grundläggande invändning som förundersökningsled- ningen gjort avseende polisspåret – och även avseende andra motiv- bilder, som t.ex. Bofors vapenaffärer – håller inte vid en jämförelse med de nämnda uppslagen, som alltså också väsentligen saknar kopp- ling till Sveavägen. Argumentationen måste i stället inriktas just på motivbild, brottshypoteser m.m. I det hänseendet är det alltså riktigt att PKK och andra uppslag i den kategorin är mer intressanta, men det slags näring eller substans som funnits i uppslagen PKK och Bradley finns också, om än i mindre grad, i polisspåret. 
 Likväl har ingen analys eller utredning skett. Under våra samtal med förundersökningsledningen har det hänvisats till att de aktuella polis- männen bara är enskilda polismän, som inte ingår i några nätverk och som saknar organisation. Det har också framkommit att dessa ställ- ningstaganden är grundade på allmänna bedömningar; det finns ingen annan utredning gjord än den som framgår av det vi redovisat. För- undersökningsledningen har med andra ord ansett sig kunna utgå från att det inte finns några nätverk eller organisationer. Det anser vi oss inte kunna utgå från efter att ha tagit del av materialet. Vi anser att just detta borde ha utretts, bl.a. på den grunden att det i det material vi stött på och redovisat finns indikationer på att det förhåller sig på ett annat sätt än vad förundersökningen sagt sig ha utgått från. 
 Förundersökningsledningen har vidare hänvisat till att chefs- åklagaren Smith varit avdelad för att särskilt granska utred- 
  
 418  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 ningen avseende polismän, att han vid flera tillfällen gått igenom materialet och att han därvid föredragit resultatet för förundersöknings- ledningen. Som framgått ovan har Smith upprättat promemorior i anledning av denna granskning. Dessa är emellertid enligt vår mening inte användbara som underlag för en efterföljande granskning; den information de innehåller säger inte mera än att Smith uppger sig ha granskat vissa, ej specificerade, uppslag och att han inte funnit skäl till vidare åtgärder. Vi anser att det är anmärkningsvärt att för- undersökningsledningen inte i sak dokumenterat dessa genomgångar. 
 Parlamentariska kommissionen uttalade i sin redovisning att ett an- tal polisärenden var under granskning eller att PU utlovat att de skulle granskas i sinom tid. Det hade kunnat förväntas att dessa ärenden skulle ha följts upp av förundersökningsledningen. Som framgått av vår redovisning har emellertid utredningsföresatser som Parlamentariska kommissionen förespeglades aldrig blivit utförda. 
 Enligt vår mening har förundersökningsledningen såväl beträffande polisärendena som polisspåret försummat sin uppgift. Det är så mycket mera anmärkningsvärt som denna sak särskilt lyftes fram av Juristkommissionen, som pekade på det ansvar som hade bort åvila åklagaren beträffande denna del av utredningen.  
 57  
 Saken har vidare tidigt tilldragit sig stor uppmärksamhet och alltså föranlett ett särskilt initiativ av Parlamentariska kommissionen. Enligt vår mening är detta ett tydligt exempel på att förundersökningsledningen sådan den utövats under Riksåklagaren i praktiken inte uppfattat sig som ansvarig för hela brottsutredningen. Ledningsansvaret har därmed inte fungerat. 
 Sammanfattning 
 Som framgått anser vi att ett helhetsgrepp borde ha tagits med in- riktning på vissa grupper inom polisen, varvid en basanalys borde ha gjorts och eventuella nätverk kartlagts. Beroende på resultatet av ett sådant arbete och den kunskap som ett mer aktivt sökande hade kunnat leda fram till, skulle det eventuellt även ha varit befogat med aktiva utredningsåtgärder mot vissa polismän. Som likaledes framgått anser vi att ett sådant arbete i så fall skulle ha utförts 1986 eller i vart fall under åren närmast efter mordet. Vår ståndpunkt är föranledd av en jäm- förelse med vilka omständigheter som i andra sammanhang föranlett 
  
 57  
 Så här skrev Juristkommissionen (även citerat i kapitel 1): Med hänsyn till de syften som ligger bakom särregleringen av utredningar om brottspåståenden som riktas mot polismän skulle det enligt vår mening ha varit en fördel om dessa utredningar hade särbehandlats på det sättet att åklagaren hade tagit direkt ledning över utredningsarbetet i denna del. (SOU 1987:72 s. 161). 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 419 
  
 utredning. Förundersökningsledningen har haft ett särskilt ansvar för att tips rörande polisen eller poliser blir korrekt hanterade. Det får anses ha framhållits redan av Juristkommissionen. 
 Vi vill slutligen tillägga, att det inte är utan egen förskyllan som polismakten drabbats av diskussionen kring polisspåret. Sakligt sett finns det inte så mycket substans i den diskussionen, men frånvaron av substans har kunnat kompenseras av den grogrund för misstro och bristande tilltro till utredningsinsatserna som polisens egna åtgärder givit upphov till. Polisspårsdiskussionens uppkomst kan inte heller skyllas på massmedia eller enskilda privatspanare, eftersom misstron alltså delvis har haft fog för sig och dessutom finns företrädd inom polisen själv. När det gäller en så uppmärksammad del som det s.k. Södermötet har ryktesspridningen således härstammat eller i vart fall fått stöd från polisens egna led. 
  
 4.5.2 
  
 De enskilda uppslagen 
  
 De synpunkter vi haft i de uppslag som redovisats under rubriken 
 Uppslag som berör polisen i allmänhet  
 och  
 Uppslag som eventuellt kan förknippas med poliser eller polisen i allmänhet  
 framgår i de  
 Samman- fattande anmärkningar  
 som finns i anslutning till respektive uppslag. Vi har inte funnit något uppslag, som idag motiverar ytterligare utredningsåtgärder.  
  
 58  
  
 Inte heller beträffande polisärendena anser vi oss ha anledning att anmäla någon avvikande mening beträffande de be- dömningar som PU gjort då utredningen avslutats, vilket skett i samtliga fall. 
  
 I övrigt vill vi beträffande polisärendena redovisa följande syn- punkter. 
  
 Polisman A.  
 Några brottsmisstankar har aldrig funnits mot polisman A. Ser man till vad som föranlett utredning mot andra polismän och i övrigt kan det dock lätt konstateras att flera spaningsindikationer funnits: vapeninnehav, extremism, palmehat, kontakter i kretsar som måste bedömas som intressanta från spaningssynpunkt, arbetslokalen 
 i mordplatsens närhet samt personliga omständigheter. 
 Den inledande alibiutredningen kring polisman A var otillräcklig och alltför dåligt dokumenterad. Det är möjligt att utredarna skaffade sig så mycket information att de blev övertygade om att polisman A 
  
 58  
 Att ett uppslag vid vår granskning inte befunnits kräva ytterligare bearbet- ning innebär givetvis inte att vi utesluter att uppslaget kan vara av intresse. Det som bedömts är om PU med hänsyn till vad som framkommit och kända fakta i övrigt numera har anledning att vidta ytterligare utredningsåtgärder eller inte. 
  
 420  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 inte kunde vara gärningsman. Den första anteckningen från säker- hetsavdelningen tyder på att det informellt hade gjorts förfrågningar angående polisman A och att uppgifterna om hans sjukhusvistelse då hade kommit fram. Promemorian från 1996 i säkerhetspolisens material visar att fler efterforskningsåtgärder än vad som framgår av PU- materialet företogs. Dess innehåll reser dock vissa frågor. Det finns sålunda skäl att fråga sig när besöket av hela piketgruppen vid polis- man A:s sjukbädd kan ha ägt rum. Om det verkligen var den 28 februari, måste det ha varit innan A begärde att få bli utskriven. I så fall borde det ha beaktats att smärtorna inte hindrade honom från att bege sig hem, varvid tillståndet inte kan betraktas som ett medicinskt alibi. I alibifrågan väger de personer, som besökte polisman A i dennes hem under mordkvällen tyngre. Dessa personer hördes som framgått inte förrän 1993, vilket betyder att den inledande utredningen måste anses summarisk. 
 Polisman A borde alltså ha gjorts till föremål för mer ingående utredningsåtgärder från början. Det som sedermera gjorts, har gjorts för sent. 
  
 Polisman B.  
 Det finns, förutom de ovan nämnda, inga tips eller uppslag som kopplar samman polisman B med mordet eller på annat sätt för in honom i utredningen. De tips som förekommit har ingen utredningsbar substans. Det finns emellertid anledning att fråga sig om inte en person, som avsatt den typ av spår i skilda internutredningar som polisman B har gjort, borde ha blivit föremål för en viss kontroll. PU:s förhåll- ningssätt synes visa i hur hög grad utredningsarbetet i denna del varit reaktivt, dvs. drivet av impulser utifrån, i stället för proaktivt, dvs. initierat av egen analys och efterforskning. 
  
 Polisman C.  
 Utredningen visade att polisman C har alibi för mordtill- fället. Evans  Wesson .357 Magnum är provskjuten; inget tyder på att den använts som mordvapen. Vad gäller den typen av hårddata får polisman C anses färdigutredd och utesluten som gärningsman. In- gångstipsen är också tunna; någon direkt koppling till mordet föreligger inte i något av dem. Det finns således ingenting som kan knyta polis- man C till brottet och föranleda utredningsåtgärder av det skälet. 
 Buss 43 och utpekandet av polisman D  
 . Utredningens resultat synes vara att bussföraren och Davidson åkt med samma buss och att iakt- tagelser som därvid gjorts i och för sig kan vara intressanta med tanke på plats och tidpunkt. Utredningen var utförlig och tog betydande resurser i anspråk. Bägge uppgiftslämnarna tillförde utredningen mycket material. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 421 
  
 Varken Johnson eller bussförarens utsagor är trovärdiga. Buss- förarens uppgifter i vad angår polisman D och polisspåret är som fram- gått av redovisningen inte värda att ta på allvar. Johnson identifikation av polisman D har låg trovärdighet; han uppgav själv i förhör att han gått till rättegången för att känna igen mannen på busshållplatsen. 
 Polisman D har dessutom ett visst alibi genom de uppgifter hans sambo lämnat. Hans egna uppgifter om vad han gjorde morddagen stöds av vad vittnet Å uppgivit. Men framför allt saknas det alltså anledning att fästa avseende vid de påståenden som gjorts om honom i ursprungstipsen. Uppslaget kan därför avföras som ointressant för såväl mordutredningen som polisspåret. 
 I övrigt är följande värt att notera från utredningen av detta uppslag. Åtskilliga utredningsåtgärder har inriktats mer på att spräcka uppgiftslämnarnas tips än på att kontrollera dem. Det kan i och för sig tyckas bakvänt, men kontroll av ingångsuppgifters hållfasthet är nödvändig och kan visa sig vara effektiv från resurssynpunkt. Det 
 gäller dock knappast helt och hållet i detta fall. Försöken att spräcka Johnson berättelse genom att söka bevisa att han inte varit på den plats han uppgett, att han inte åkt med den buss han påstått osv var resultat- lösa och ledde bara till resursslöseri, vid en tidpunkt i utredningsarbetet 
 – våren 1986 – då resursprioritering var viktig. Med tanke på att Johnson identifikation av polisman D saknade värde ter sig flera åtgärder onödiga. Läsaren kan få intrycket att utredningen i detta fall mer inriktades på uppgiftslämnaren än på uppgifterna och att skälet till det var att den utpekade var polis. Av intresse är en anteckning i ett förhör med föraren av en annan buss, med vilken utredarna ett tag synes ha trott att Davidson åkte. Den busschauffören körde som framgått ovan en senare tur mordkvällen. I ett andra förhör påpekade hon i en skriftlig anteckning att hon i ett tidigare förhör utsatts för påverkan: 
 Jag påpekar att tidigare förhör skett under viss påverkan och att det känts besvärande efteråt. Dels har förhörsledaren angett att han velat spräcka en annan persons vittnesmål och att det var därför jag blev kallad, och dels kände jag mig styrd vad gäller min uppgift om en äldre passagerare i bussen. Minnesbilden är sann, den är korrekt återgiven i förhöret - men min känsla då och nu är att jag utsattes för påverkan. Förhörsledaren blev positiv vid den minnesbilden och jag kan ha blivit stimulerad att koppla ihop minnet med just den bussturen, men jag känner mig utsatt för påverkan och anser inte att förhöret var opartiskt genomfört, och det känns inte för mig riktigt att under de omständigheterna gå ed på att så var fallet. 
 Det går att hysa en viss förståelse för att utredarna ville belägga svart på vitt att Johnson utsaga var otillförlitlig, något de antagligen omgående bedömde vara fallet. Johnson berättelse var dock i långa 
  
 422  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 stycken alldeles korrekt. Som uppgiftslämnare blev han mot den bak- grunden något omilt behandlad. Till utredarnas försvar bör noteras att den som hörde bussföraren andra gången uppmanade henne att skriva ned de synpunkter hon hade på det första förhöret samt fogade dem till protokollet. 
 Vittnet Franklin utpekande av polisman D.  
 Utredningen genomfördes på ett tillfredsställande sätt sedan den första dokumenterade kontakten i början av maj 1988. Det sena utpekandet av polisman D har låg trovärdighet, sättet det skett på utgör i sig självt en indikation på bristande trovärdighet. När det gäller Glass – som ju skulle kunna ge stadga åt Nelson berättelse – pekar utredningen på att Glenn inte velat eller kunnat bidra till att hon hördes. 
  
 Polisman E.  
 Utredningen genomfördes snabbt och grundligt. Något till mordet kopplat ingångstips finns inte i uppslaget, som i stället gällt misstänkt politisk extremism och ett mer allmänt misstänkt innehav av radioutrustning. Mot den bakgrunden har det funnits skäl att intressera sig för uppgifterna. Med tanke på att polisman Sanchez namn förekommit i diskussionen kring polisspåret och att han tillhört den s.k. baseballigan var det också naturligt att undersöka saken. 
 Det bör noteras att fynden alltså gjorts långt efter mordet och att polisman E inte bodde i den aktuella lägenheten vid tiden för mordet. Även om det antas att iakttagelserna av radioutrustning m.m. var korrekta är det med andra ord svårt att se på vilket sätt de kunde infogas i mordutredningen. Utredningen synes dessutom närmast tyda på att fastighetsägaren och fastighetsskötaren misstagit sig på utrust- ningens karaktär. Det är främst uppgifterna från Ramirez, polisman Sanchez egna reaktioner när han fick veta att det var folk i hans lägenhet och de uppgifter han lämnat i förhör som leder till den slutsatsen. – Till det sagda kommer att polisman E har ett visst alibi i form av uppgifterna från den förra fästmön. 
 Bevisvärdet i den husrannsakan som genomfördes en tid senare bedömer vi som mycket begränsat. Det kan sättas i fråga om det är meningsfullt eller ens lämpligt att på detta sätt erbjuda en presumtivt misstänkt en s.k. husrannsakan på vederbörandes egna villkor. Antingen föreligger det ett utredningsbehov eller också gör det inte det, det är det som bör styra tvångsmedelsanvändningen. Frivilliga åtgärder i form av att saker visas upp, eventuellt på plats, kan förstås före- komma, med det är mest förvillande om de presenteras som att polisen 
 har gjort husrannsakan. Budskapet blir som i detta fall dubbelt: å ena sidan för själva åtgärden husrannsakan tanken till jämförelsevis all- varliga brottsmisstankar, å andra sidan leder en motivering, som går ut 
  
 SOU 1999:88 
  
 Polisspåret  
 423 
  
 på att tvångsåtgärden skall vidtas för att bevisa den för tvånget utsattes oskuld, i helt annan riktning. 
 Den övervakning av E som säkerhetspolisen kom att genomföra var måhända inte olaglig men den stod inte i rimlig proportion till vad som hade framkommit. Det ter sig olustigt att säkerhetspolisen så lättvindigt satte igång den operationen. Än mer olustigt är det att säkerhetspolisen illegalt – med användande av falska identitetshandlingar – och lika lättvindigt skaffade sig nyckel till Sanchez lägenhet och förberedde åtgärder i E:s hem. I förening med vad som senare blivit känt om säkerhets- polisens verksamhet väcker förfaringssättet associationer till olovlig avlyssning, inklusive hemfridsbrott. Bortsett från den självklarhet med vilken allt detta verkar ha iscensatts reser händelseförloppet frågor om polismaktens självständighet i förhållande till politiska beslutsfattare och opinionsmässigt tryck. I detta fall synes ju de sakligt och rättsligt 
 sett tvivelaktiva aktiviteterna och planerna ha utlösts av att en ledamot av polisstyrelsen var angelägen om att förhållandena kring polisman E belystes. Slutet blev att E utsattes för en rättskränkning. 
  
 Polisman F.  
 Ingångstipset innehöll inte mycket substans. Polisman F har solitt alibi; han satt i den piketbuss, som anlände till mordplatsen som andra polispatrull. Hans vapen är, sent men ändock, provskjutet. 
 Polisman F:s uppträdande före och efter mordet väcker i och för sig frågor. Uppgifterna om obalanserat uppträdande och stark aversion mot Mills förekommer från flera källor, även kollegor (se utredningen kring södermötet). De uppgifter F lämnat om hur han tog sig upp på Malmskillnadsgatan vid förföljandet av gärningsmannen är mot- sägelsefulla; ena gången stod han still i rulltrappan och åkte baklänges, andra gången sprang han så att han fick lov att kräkas. Det hade an- kommit på de respektive förhörsledarna att klara ut denna motsägelse, som nu i stället är ägnad att väcka den typ av misstro som kommit att ge polisspåret näring. Det kan övervägas om dessa förhållanden kanske ännu skulle kunna redas ut. 
  
 BarrettUppslaget är inte definitionsmässigt ett polisärende. Det kan höra till polisspåret om man tänker sig ett samarbete mellan X och poliser. Som framgår av uppslaget kan man det. X hade i alla händelser alibi och synes inför mordet ha varit sysselsatt med aktiviteter som gör det osannolikt att han samtidigt ägnade sig åt förberedelser för ett statsministermord. 
 Uppslaget angående  
 polisman H  
 reser en fråga om provskjutnings- aktionen (se om denna i kapitel 3). Det är anmärkningsvärt att den första provskjutningen genomfördes på ett felaktigt sätt. Om nu kulorna skulle sändas till SKL borde självfallet rätt ammunition ha använts. 
  
 424  
 Polisspåret 
  
 SOU 1999:88 
  
 Den andra provskjutningen borde ha gjorts omgående efter SKL:s påpekande om att den första inte var meningsfull. Detta kan synas vara en detaljanmärkning från vår sida. Det är det emellertid inte. Om man beslutar om något för utredningen så pass resurskrävande, som en generell vapenkontroll, och för den enskilde så pass ingripande, som en provskjutning av vederbörandes vapen inom ramen för en mord- utredning, måste detta rimligen göras rätt och prompt. Annars riskerar aktionen att framstå som halvhjärtad och vidtagen mest för formens skull. 
 Substansen i ingångstipset angående  
 polisman J  
 var att denne upplevt sig illa behandlad, skulle vara kapabel till dådet och att det avslagna prövningstillståndet kunde ha utlöst det. Det får betraktas som ett i och för sig intressant tips. Det har också utretts på ett rimligt sätt. Lawson M:s uppgifter talar starkt mot att polisman Scott skulle kunna vara gärningsman och  
 Lang 
  Näss beslut i september 1986 att lägga ärendet ad acta ter sig rimligt. Alibikontrollen fördjupades där- efter. Den kontrollen är visserligen sen, men den kan inte betraktas som avgörande för bedömningen av uppslaget. Att PU som i detta fall gjort en sista kontroll, troligen i samband med en förnyad genomgång av ärendet, bör inte vändas emot utredarna. 
 Det kan synas som om PU dragit sig för att vidta utredningsåtgärder mot en chefstjänsteman som  
 polisman K 
 . Ingångstipsen innehåller inte särskilt mycket substans, men väl så mycket som andra polisärenden, där PU gått vidare med diskret efterforskning, slagning och även förhör. Efterforskning av alibi har således inte förekommit i ärendet. 
 Polisman K fick inga frågor om sina förehavanden under det förhör som hölls på hans egen begäran. Tipsen inger samtidigt olust; det är uppenbart att de kan ha kommit från någon som enbart varit ute efter att skada polisman K. I detta fall har ärendet i vart fall i det tidigare skedet föredragits för åklagare. I den meningen hanterades det i sär- skild ordning. Vi anser därför sammantaget inte att någon ytterligare utredningsåtgärd beträffande polisman K hade varit befogad. 
 Utredningen beträffande  
 polisman L  
 var mycket grundlig. Den har genomförts snabbt och lämnat ett för mordutredningens del tydligt svar. – Någon egentlig brottsmisstanke mot polisman L fanns aldrig. Vapnet var visserligen en Harris, men inte av rätt kaliber, dessutom var det vid tidpunkten för mordet beslagtaget av polisen. I efterhand ter sig utredningsåtgärderna bryska, men det är svårt att peka på någon enskildhet där de gick för långt (jfr JO:s granskning). Kollegornas tips, Chavez uppgifter och den märkliga bilresan gjorde det nödvändigt med en utförlig utredning. 
  
 SOU 1999:88 
  
 425 
  
 5 Enskilda uppslag 
 Kapitlets innehåll 
 Med en grov indelning kan utredningsarbetet delas in i dels generella utredningsåtgärder, dels enskilda uppslag. Några generella utrednings- åtgärder har behandlats i kapitel 3. Med enskilda uppslag avser vi utredning som inriktats på en viss individ, på ett visst brottsmotiv eller något annat slags spår. Vår uppgift är mer inriktad på att redovisa ut- redningen av sådana enskilda uppslag än på att granska det generellt inriktade utredningsarbetet. I kapitel 4 har vi särskilt redovisat det s.k. polisspåret. Kapitel 6 ägnas åt det uppslag som rättsligt sett fört längst, nämligen utredningen avseende Massey I kapitel 7 återfinns redo- visningen av vissa uppslag som kan kopplas till den s.k. gärnings- mannaprofilen. I detta kapitel har vi samlat redovisningen av de resterande uppslag, som vi gått igenom. 
 Vår genomgång av de enskilda uppslagen har utgått från den indel- ning av utredningsmaterialet som framkommer i Palmeutredningens registrering. Den kan sägas utgöra en innehållsförteckning för hela utredningsmaterialet. Den är indelad i avsnitt (se kapitel 2,  
 Mathews utredningens material 
 ). Vi har utgått från denna avsnittsindelning. Avsnitten har först granskats översiktligt och sedan mer ingående i de delar som i jämförelse tett sig som de mest substantiella. Redovis- ningen av granskningen följer samma mönster. 
 Materialet är som redan framgått mycket omfattande. Det finns ingen möjlighet för oss att ta ställning till om vårt urval är representativt. Det hade krävt att allt material först skulle ha genomgåtts och att ett urval därefter skett. Någon sådan total genomgång av utrednings- materialet har vi inte gjort och det vore en orealistisk arbetsuppgift för oss. Vi har självfallet haft som strävan att redovisa alla uppslag som är av något intresse från mordutredningens synpunkt, liksom uppslag som på ett eller annat sätt i övrigt ter sig intressanta från gransknings- synpunkt. Men det finns inga garantier för att det inte finns intressanta uppslag, som saknas i vår redovisning. Det är sannolikt att det finns sådant vi skulle ha redovisat, om vi haft tid och resurser att gå igenom utredningsmaterialet även på andra sätt än det vi valt. Vi bedömer dock 
  
 426  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 att den metod vi använt – att utgå från Palmeutredningens avsnitts- indelning och söka efter det väsentliga i varje sådant avsnitt – är den som är bäst ägnad att med en rimlig resursinsats vaska fram det viktigaste. 
 Resultatet av vår genomgång av generella utredningsåtgärder och enskilda uppslag, inklusive de som redovisas på annat ställe i vår rapport, har underställts Palmeutredningen i januari 1999 
 1 
 . I samband med de genomgångar vi därvid haft med förundersökningsledningen och spaningsledningen har vi ställt frågan, om det fanns något enligt deras mening väsentligt uppslag, som inte var med i materialet. Med reservationen att det är svårt att besvara en sådan fråga beträffande ett så omfattande material blev svaret från bägge håll att det inte fanns något från utredningssynpunkt mer påtagligt intressant uppslag som saknades. Från förundersökningsledningens sida nämndes dock ett i vapenavsnittet registrerat uppslag, som på sin tid bedömdes som intressant. Det gällde en man som våren 1987 begick självmord. Ett annat uppslag som inte kommit fram under vår granskning av det förundersökningsregistrerade materialet, men som vi stött på vid en genomgång hos Riksåklagaren av de tvångsmedelsbeslut som fattats i utredningen, rör en man som under en kort tid våren 1988 var föremål för telefonavlyssning. Mannen hade vid tiden för mordet sin arbetsplats 
 i en lokal belägen mellan biografen Grand och mordplatsen och påstods ha gjort en del märkliga uttalanden efter mordet. Båda dessa uppslag har vi tagit fram och gått igenom. De är färdigutredda och männen avförda från utredningen. Vi har inte funnit skäl att särskilt redovisa dem. Uppslagen exemplifierar emellertid det som redan sagts, nämligen att vår metod inte täcker hela materialet och att det finns sådant som inte återspeglas i vår redovisning. 
 Det finns skäl att understryka att vår genomgång av de enskilda uppslagen avser det Palmeutredningen utrett och insorterat under de rubriker Palmeutredningen själv valt att sätta på respektive avsnitt. När vi således redovisar uppslagen under t.ex. rubrikerna Sydafrika eller Vapenhandel Bofors redovisar vi inget annat än de uppslag Palme- utredningen placerat i dessa avsnitt. Det är inte våra rubriker och inte heller en redovisning av vad vi efter en sökning i hela materialet funnit utrett beträffande  
 Sydafrika-spåret 
  eller  
 Bofors-spåret. 
  Det finns 
  
 1  
 Det material som remitterades omfattade fler uppslag i en utförligare redo- visning än det som finns med i betänkandet. Det omfattade enbart redo- visningen av vår genomgång av 
 själva 
 brottsutredningen och således inte resul- tatet av annan informationsinhämtning från vår sida och heller inte våra sam- manfattande anmärkningar eller slutsatser 
 . 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 427 
  
 dock anledning att utgå från att allt som i sak rör respektive avsnitt finns samlat där. 
 Avsnitten redovisas i princip i den ordning som följer av Mathews utredningens avsnittsindelning. Vi har inriktat redovisningen av vår genomgång på uppslag från den första tiden, större uppslag och sådant som på ett eller annat sätt ter sig typiskt eller illustrativt. En stor del av uppslagen är av begränsat omfång och utan intresse. De har därför inte tagits med. 
  
 428  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 5.1 
  
 Avsnitt HA – CIA 
  
 Allmänt 
 Uppslag där CIA eller personer med anknytning till CIA utpekas för att ligga bakom mordet på Mills har i  
 PU-materialet 
  samlats under ett särskilt avsnitt benämnt CIA (HA), vilket är ett underavsnitt till Politiska motiv (H). Avsnittet om CIA består av ett fyrtiotal uppslag. Av dessa utgör de allra flesta tips från privatpersoner som av en eller annan anledning tror att CIA eller CIA tillsammans med annan sam- manslutning såsom israeliska underrättelsetjänsten, brittiska under- rättelsetjänsten, den svenska säkerhetspolisen, baseballigan m.fl. ligger bakom mordet. Utmärkande för dessa tips är att övervägande delen inte innehåller någon konkret information om gärningen, gärningsmannen, eventuella medhjälpare etc. utan mera är av den karaktären att de innehåller teorier och gissningar om varför CIA skulle kunna ligga bakom mordet. Motiven som anges är mycket skiftande. Som exempel kan nämnas att Mills inte fört en tillräckligt USA- vänlig utrikespolitik, att han försökt framkasta en tredje världs- ekonomi vilket skulle göra tredje världen ekonomiskt oberoende, att han kritiserat Vietnamkriget, att han haft kontakter med Price och att han varit farlig för dåvarande presidenten Shelton politik. 
 Ett tiotal tips rymmer mer konkret information och har lett till att PU företagit viss utredning. Några har medfört relativt omfattande utredningsåtgärder. Detta gäller framför allt tre uppslag – Robertson, det s.k. P  
 2-telegrammet 
  och Morris Merparten uppslag, ett trettiotal, har knappast föranlett någon utredning alls, eftersom tipsen är av det slag som inte går att följa upp, dvs. det rör sig om rena spekulationer eller lösa hypoteser. 
 Första tipset 
 Det första tipset vari en person som skulle vara knuten till CIA pekades ut för att ligga bakom mordet inkom till PU så tidigt som den 2 mars 1986. En anonym uppgiftslämnare uppgav att en i Saltsjöbaden boende kines kallad Whitaker eller något i den stilen, och som tidigare skulle ha varit  
 CIA-agent 
  i Singapore, kunde vara gärningsmannen. Whitaker rörde sig, enligt uppgiftslämnaren, med gott om pengar trots att han inte verkade arbeta. – PU gjorde i april samma år försök att genom registerslagning identifiera den utpekade personen, men lyckades inte. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 429 
  
 AyersEfter detta första tips inkom dagarna efter mordet ytterligare uppgifter som anknöt till CIA. Den 5 mars kontaktades PU av Sundsvallspolisen som fått ett telefonsamtal från en man, Horn Denne hade sagt att han visste vem mördaren var men att han inte tänkte berätta det eftersom han ansåg att belöningen var för liten. 
 Vid ett uppföljande telefonsamtal samma dag berättade Lewis att det varit två gärningsmän som begått mordet. Den ene skulle heta Skinner och vara ryss med amerikanskt medborgarskap. Gärnings- männen skulle vara utsända av den sovjetiska underrättelsetjänsten GRU. CIA skulle betala dem 700 000 amerikanska dollar för mordet. Enligt Lewis skulle de färdas i en blå Toyota och de skulle vara kvar i Sverige någonstans på västkusten. 
 Följande dag förhördes Lewis av säkerhetspolisen. Av en promemoria över förhöret framgår att Lewis vid tillfället var intagen på Sidsjöns sjukhus (en psykiatrisk klinik). Vid förhöret ändrade han 
 sina tidigare uppgifter om betalningens storlek. Han uppgav bl.a. att den s.k. fantombilden föreställde Skinner och att denne använt sig av en revolver kallad Undercower 38 SPL. Vidare uppgav han att han redan 1984 träffat Skinner varefter han själv skaffat information om denne. Denna information hade han lämnat till säkerhetspolisen sommaren 1985 och han hade därefter blivit misshandlad av torpeder. 
 Efter en kontroll visade det sig att varken Lewis eller Skinner var kända hos säkerhetspolisen. Uppslaget lades ad acta. 
 1987 respektive 1988 hörde Lewis åter av sig till PU. Han var då intagen på sjukhus respektive häkte. 
 Ivan 
 Den 6 mars 1986 kontaktade journalisten Carroll. Han berättade att en vän till honom Cooper B – även kallad Moore, vilket han här fort- sättningsvis kallas – var i farten på det sättet att han vänt sig till journalister med en historia om  
 Palme-mordet 
  och CIA. Moore hade be- rättat att han kände en amerikansk kille i  
 40-årsåldern, 
  May, som varit  
 Vietnam-veteran 
  och legoknekt i Mora. I november 1985 hade Moore träffat May då denne bodde på hotell Sheraton i Stockholm, där Moore tidigare arbetat. May hade arbetat som budbärare för en organisation kallad ITT som hade med CIA att göra. Vid detta tillfälle hade May tillfrågat Moore om denne ville ha ett jobb – att mörda Mills. Moore hade trott att det var sagt på skoj och tackat nej. May hade då berättat att han blivit kontaktad av någon för att likvidera Mills. När May hade sagt nej hade personen nämnt något om att 
  
 430  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 kontakta någon annan, eventuellt en fallskärmsjägare från Israel. Efter denna händelse hade Moore kontaktat Coleman, säkerhetspolisen och  
 K-G 
  O, Stockholmspolisens narkotikaavdelning. Uppgiftslämnaren Stanley uppgav på fråga att han visste att Moore efter november 1985 sprungit hos såväl Coleman som  
 K-G 
  O. Själv hade han före mordet hört Moore berätta om CIA och Mills. Han kunde dock inte erinra sig några detaljer och menade vid telefonsamtalet att man borde hålla Moore på mattan eftersom denne hade en tendens att göra allting viktigare än vad det var i verkligheten. Moore hade enligt Stanley bl.a. satt upp en skylt på mordplatsen där det stod att CIA mördat Mills. Stanley uppgav vidare att han, efter att föregående dag ha talat med Moore, berättat om saken för sin sambo. Hon hade då påmint sig att hon, då hon vid ett tillfälle åkt tåg från Köpenhamn till Stockholm, träffat en amerikansk man i  
 40-årsåldern. 
  Denne hade bl.a. berättat att han var  
 Vietnam-veteran 
  och att han skulle ta in på hotell Sheraton. Han hade vidare berättat att han brukade träffa folk i Norge och att de skulle mörda Mills. 
 Några dagar senare, den 10 mars, kontaktade Moore själv PU. Sam- tidigt inkom två promemorior från säkerhetspolisen. I promemoriorna redogjorde säkerhetspolisen för de uppgifter en källa lämnat. Upp- gifterna byggde på vad Moore berättat för källan. 
 Den 14 mars förhördes Moore första gången av KK1 (Stockholms- polisens våldsrotel). Därefter förhördes han vid två tillfällen, den 15 mars och den 23 mars, av rikskriminalpolisen. Moore berättade i förhören bl.a. följande. 
 Han föddes i Jugoslavien 1952. 1973 flyttade han till Egypten för den jugoslaviska underrättelsetjänstens räkning. Samma år flyttade han vidare till Libyen, där han arbetade som militär instruktör. Eftersom han hade order om att röra sig i Afrika kom han under en tid att arbeta som vakt i Rova, Mora. Vid ett besök på en safariklubb i Collins kom Moore i kontakt med Smith (eller May) – en f.d. amerikansk officer i USA:s specialstyrkor i Vietnam och välkänd  
 lego-officer, 
  engagerad av Stephens regering. Moore träffade därefter Smith vid ett par tillfällen i Tripoli 1975. I april 1976 lämnade Sanchez. Han kom till Sverige samma år och blev svensk medborgare 1984. 1979 erhöll han arbete som dörrvakt på hotell Sheraton, där han 1984 var tvungen att sluta sin anställning efter bråk med hotellets ledning. Under 1979/80 träffade han Smith på Sheraton. Denne berättade att han arbetade som specialkurir för ITT – International Telephone and Telegraph Corpora- tion. Moore antog att detta var en organisation under CIA, vilket senare skulle ha bekräftats. Därefter träffade han Smith vid ytterligare ett par tillfällen före november 1985, då han och Smith möttes på en gata i Stockholm och sedan gick till hotell Continental för att prata. Samtalet 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 431 
  
 kom in på vapen och Smith hade frågat vilket vapen Moore skulle använda för att likvidera en politiker. Moore hade rekommenderat 44 Magnum eller 357 Magnum med hydrodynamisk explosivitet. Därefter hade Smith erbjudit Moore två miljoner dollar för att mörda Mills. Orsaken till att Mills skulle mördas var att Sinderion, en hemlig organisation i USA med medlemmar som Gutierrez och Finley, inte ville riskera att Mills valdes till general- sekreterare i FN. Smith hade också sagt att den franske presidenten Smith och ledaren för Italiens kommunistiska parti skulle mördas så småningom. 
 I början eller mitten av januari 1986 träffade han åter Smith på en gata i Stockholm. De gick till restaurang Horn för att prata och Smith erbjöd åter Moore två miljoner dollar för att mörda Mills. Smith hade vid detta tillfälle visat ett gult kuvert i C  
 4-format. 
  Kuvertet hade haft brutna lacksigill och utanpå fanns dels en örn, dels top secret stämplat. Kuvertet innehöll en dossier om Mills med bl.a. medicinska tester och en karta över Stockholm med olika punkter såsom Rosenbad, Gamla stan och Sheraton utmärkta. Smith uppgav att USA ville få bort Mills som fredsmäklare mellan Iran och Irak eftersom USA tjänade stora pengar på detta krig. Vid tillfället tillfråga- des också Moore om han kände Kelley, en israelisk fallskärmsjägare som arbetade för den israeliska säkerhetstjänsten. Efter detta samman- träffande kontaktade Moore bl.a. Coleman, säkerhetspolisen,  
 K-G 
  O, Stock- holmspolisens narkotikaavdelning, socialborgarrådet Hughes samt ett par journalister på tidningen Gnistan. För samtliga berättade han om mordplanerna på Mills. 
 På mordkvällen hade Moore varit tillsammans med två kvinnor, som han namngav, till efter midnatt. Han hade fått kännedom om mordet genom att en vän ringt honom under natten. 
 På särskild fråga om Moore var bekant med Weber svarade Moore att han träffat Weber genom dennes flickvän. Moore hade pratat en del med Weber och denne hade vid två tillfällen varit hemma hos Moore. Weber hade ibland utgett sig för att vara  
 CIA-agent, 
  vilket Moore tagit som ett skämt. (Anledningen att detta togs upp av utredarna var att Moore förekom i Foster G:s i och för sig mycket digra telefonbok, se avsnittet om denne.) 
 I mitten av mars eller något senare bestämdes att säkerhetspolisen skulle överta ansvaret för ärendet. Under tiden  
 april-september 
  1986 höll säkerhetspolisen ytterligare sju förhör med Moore. Vidare hölls fram till september 1986 totalt 26 förhör med 16 personer som på ett eller annat sätt hade anknytning till denne. De kvinnor som Moore uppgivit att han varit tillsammans med på mordkvällen bekräftade detta. Ett relativt stort antal personer bekräftade att Moore före mordet i allmänna ordalag 
  
 432  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 uppgivit att Mills skulle likvideras eller att någonting skulle hända Mills. För några av dem hade Moore också nämnt CIA i sammanhanget. Flera framhöll att Moore, samtidigt som han berättat om Mills, nämnt att även andra politiska ledare skulle likvideras. En uppgiftslämnare berättade att Moore tidigare lyckats förutse statskuppen i Sydjemen en dryg vecka innan denna inträffat. Några berättade att Moore sedan hösten 1985 varit besatt av CIA och att han därefter skyllt alla världshändelser på denna organisation. Samtliga förhörda beskrev Moore med ord som mytoman, pajas, intensiv, välinformerad, idérik, fantasi- full, spontan och komplexfylld. 
 I maj 1986 skickade säkerhetspolisen en förfrågan till jugoslaviska myndigheter om Moore. Svar erhölls i september samma år. Av svaret framgår bl.a. att Moore inte fullgjort sin militärtjänstgöring varför militär- domstolen efterlyst honom. Om han skulle återvända till Jugoslavien skulle han, enligt myndigheterna, komma att ställas inför rätta. Ivan be- skrevs såsom en omogen, labil, lat, skrytsam och äventyrslysten person. 
 I maj 1986 gjordes också försök att med hjälp av FBI identifiera Smith, vars efternamn Moore hade givit en något svävande uppgift om, och kontrollera vilka som var anställda inom ITT, men försöket misslyckades. 
 Den 31 oktober 1986 beslöt byråchefen  
 Lang 
  Näss att ärendet skulle läggas ad acta (Föranleder f.n. ej vidare åtgärd). Till beslutet fogades en viss skriftlig redovisning av ärendet med en sammanfattning och bedömning där det konstaterades att utredningen inte kunnat ge svar på om Moore var inblandad i mordet eller om han hört någonting och sedan fantiserat ihop historien runt omkring eller om allt var fantasier. 
 Under 1987 hörde ett par personer av sig till PU och lämnade tips om Moore. Båda personerna hade träffat på Moore under en semesterresa till Bulgarien. Denne hade medfört en större dokumentportfölj inne- hållande tidningsurklipp och andra handlingar om Becker liv och om mordet på denne. En av personerna berättade att Moore utgett sig för att vara journalist vid TT i Stockholm. Uppgiftslämnaren hade under semestervistelsen också träffat på ett ungt par. Dessa hade berättat att Moore suttit bredvid dem på flygplanet ner till Bulgarien. Moore hade pratat oavbrutet under hela flygresan, så att det unga paret inte fått till- fälle att förlova sig i luften som de planerat. 
 I januari 1988 förhördes uppgiftslämnaren Heath sambo. Hon berättade att hon i november 1984 under en tågresa mellan Helsingborg och Stockholm mött en amerikansk man som berättat för henne att han tillhörde en liten grupp av personer från Tyskland, Danmark och Norge. Gruppen planerade att mörda Mills. Mannen, som var 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 433 
  
 fanatiker, hade sagt att han tidigare varit legosoldat i Vietnam och Centralamerika. 
 I september 1988 lyckades PU med hjälp av FBI få fram person- uppgifter på en amerikansk medborgare, Bowman (annat namn än den 
 – osäkra – uppgift som Moore lämnat), som varit gäst på hotell Sheraton under november 1985. I en promemoria daterad i september 1989 an- gående Bowman uppges att denne enligt egen uppgift vistats på hotell Sheraton tillsammans med två affärsbekanta. Syftet med resan till Sverige hade varit att starta ett försäljningsbolag i samarbete med ASEA. Namnet Lee (det namn Moore uppgett) kände Bowman inte till. Bowman hade varit officer vid amerikanska flottan under  
 1953-57. 
  
 I juni 1989 kom ett nytt tips i ärendet in till PU. Uppgiftslämnaren hade på en restaurang i Stockholm träffat en man som sagt att Parker var oskyldig till  
 Palme-mordet. 
  Mannen, som enligt egen uppgift varit helikopterförare i Libyen, hade berättat att han blivit tillfrågad om han ville utföra mordet och att han försökt varna säkerhetspolisen, men där blivit klassad som mytoman och säkerhetsrisk. Mannen hade över- lämnat ett visitkort med namnet (Hunter fullständiga namn). 
 I september 1991 tog PU kontakt med Coleman vid säkerhetspolisen. Coleman berättade att Moore under 1985 vid flera tillfällen tagit tele- fonkontakt med honom. Moore hade i allmänna ordalag berättat om internationell underrättelseverksamhet, främst i Israel, inom CIA och inom KGB. Informationen hade mest varit svammel och efter hand kom Coleman att uppfatta Moore som en mytoman, som ville ikläda sig en roll som betydelsefull informatör. Inte vid något tillfälle hade Moore nämnt att Mills skulle vara hotad till livet. Coleman hänvisade till en promemoria han upprättat i april 1986. Vid denna tid hade säkerhets- polisen också talat med  
 K-G 
  O vid Stockholmspolisens narkotika- avdelning. Av en promemoria daterad i mitten av april 1986 framgår att denne haft kontakter i tjänsten med Moore som lämnat tips om olika brott alltsedan 1983. Moore hade emellertid inte nämnt något om attentats- planer mot Mills före mordet. 
 Under vårvintern 1992 gick PU på nytt igenom hela ärendet. Protokoll över förhör hållna av säkerhetspolisen hämtades in och registrerades i PU liksom en del andra handlingar. 
 Bland dessa handlingar fanns en av säkerhetspolisen den 28 oktober 1986 upprättad promemoria. Promemorian är mycket utförlig och upp- tar femton sidor med utredningsåtgärder och bedömningar. Förutom för förhör som hållits redogörs bl.a. för den asylutredning som gjordes i samband med att Moore kom till Sverige. I asylutredningen gjordes bedömningen att de uppgifter Moore lämnat – om att han inte kunde återvända till Jugoslavien på grund av att myndigheterna hade avslöjat 
  
 434  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 att han varit inblandad i brott mot staten – saknade tilltro, men han fick av humanitära skäl ändå stanna i Sverige. Också den visumansökan som Moore gjorde till Libyen 1986 berörs. Moore erbjöd sig i ansökan att som frivillig försvara Libyen som pilot och uppgav sig ha 6 800 flyg- timmar i  
 MIG-plan. 
  Enligt en av säkerhetspolisen tillfrågad major vid Fst SÄK tar det över 15 år att förvärva en sådan erfarenhet och säkerhetspolisen konstaterar därför i promemorian att Moore, som kom till Sverige vid  
 24-års 
  ålder, under denna förutsättning måste ha börjat flyga  
 MIG-plan 
  vid nio års ålder. Av promemorian framgår också att Moore i maj 1986 varit föremål för husrannsakan. 
 Under genomgången 1992 hölls ett antal nya förhör – åtminstone sex – med personer som förhörts tidigare under utredningen, bl.a. för- hördes Moore själv. Denne lämnade en del nya uppgifter om att säker- hetspolisen och P  
 2-logen 
  i Rom skulle vara inblandade i mordet. Vid övriga förhör framkom inga nya uppgifter. Över genomgången finns en sammanfattning upprättad. 
 Så sent som i februari 1994 finns en förfrågan från PU till säker- hetspolisen registrerad angående den husrannsakan och de beslag som gjordes i maj 1986 hos Moore. I svarsskrift i mars 1994 uppgavs att beslagsprotokollet i original förvaras av säkerhetspolisen. Av en bilagd kopia framgår att beslut om husrannsakan fattats av Benson den 7 maj 1986 på grund av misstanke om olaga vapeninnehav. Vid hus- rannsakan beslagtogs, förutom ett harpungevär, även kalendrar, visit- kortsalbum och adressböcker innehållande 700 namn. Den 4 juni 1986 hade Shepard hävt beslagen utom såvitt gällde harpungeväret, vilket innehav Moore i september samma år av Stockholms tingsrätt dömts för. 
 Kommissionen har sammanträffat med en av de utredningsmän som arbetade mycket med uppslaget angående Moore, kriminalinspektören Mcdonald Moore är enligt Evans en intressant personlighet. Moore hade redan tidigare fungerat som informatör åt både säkerhetspolisen och Stockholmspolisen. I detta ärende lämnade han vad Evans kallade trestegsinformation. Det innebär att informatören först lämnar en sann uppgift som är lätt att kontrollera. Därefter lämnas en sann uppgift som är svår att kontrollera. Slutligen lämnas en osann uppgift som är omöjlig att kontrollera. En del av de uppgifter Moore lämnade i detta uppslag var således sanna, en del var tydligt falska och en del har inte gått att kontrollera. Vissa uppgifter var sammanblandade med en film i vilken Moore hade medverkat som statist. Andra uppgifter gick ihop med vad som finns i andra uppslag angående konspirationer. Enligt Evans var Moore inte någon renodlad informationssvindlare, eftersom han ibland lämnat värdefulla uppgifter. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 435 
  
 Förfrågan till UD angående CIA 
 Den 30 maj 1988 sände PU:s biträdande spaningschef Coleman en skrivelse till UD, kanslirådet Thompson. I skrivelsen efter- frågade PU en skriftlig redogörelse med svar på ett antal frågor. 
 Skrivelsen hade följande lydelse: 
 Under den pågående förundersökningen och spaningarna efter gärningsman alt. gärningsmän vid mordet på statsminister Mills, har s.k. spaningsuppslag inkommit beträffande olika utländska underrättelse- tjänster. För den kriminalistiska bedömningen av spaningsuppslagen krävs en mera ingående kännedom om underrättelseorganisationernas status i relation till regering och parlament, deras organisation och sätt att arbeta m.m. Detta gäller bl. a. CIA, en organisation som för den oinvigde framstår såsom en stat i staten och omspunnen av myter vad beträffar dess verksamheter. 
 I spaningsunderlaget i mordfallet Mills förekommer det under avsnittet H 425 en rad spaningsuppslag, i vilka CIA angives på ett eller annat sätt ha initierat mordet. Dessa ger mindre anledning till konkreta misstankar utan fastmera till hypotetiska antaganden om möjliga motiv. Det har ifrån den svenska säkerhetspolisens sida  
 (RPS-Säk.) 
  anförts, att det skulle kunna vara till fördel för utredningen i ärendet – belysandet av CIA:s verksamhet – om ministern vid svenska ambassaden i Washington lämnade sin syn på organisationen. Åberopande dagens telefonsamtal hemställes om en skriftlig redogörelse såsom svar på följande frågeställningar: 
  
 1. 
  
 Vilken status intager CIA idag i relation till regering och parlament? 
  
 2. 
  
 Har CIA genom konstitution eller eljest tilldelats någon fristående status i exekutivt hänseende i säkerhetsfrågor eller vid utformandet av sin policy i politiska frågor? 
  
 3. 
  
 Vilken är CIA:s främsta uppgift idag, och hur är dess verksamhet organiserad? 
  
 4. 
  
 Hur såg USA på Sverige och svensk politik vid tidpunkten för mordet på statsminister Mills? (Frågan ställes mot bakgrund av de markeringar som gjorts från USA:s sida under  
  
 Vietnam-krigets 
  dagar, hemkallande av ambassadören m.m.) 
  
 5. 
  
 Vilken inriktning kan man presumera att CIA hade för sin verksamhet i Sverige vid mitten av  
  
 1980-talet? 
  
 6. 
  
 Fanns det i början av år 1986 någon anledning för USA och dess underrättelseorgan CIA – utifrån en objektiv bedömning – att i personen och politikern Mills se en sådan fara för de egna intressena, att ett undanröjande av honom låg nära till hands? 
  
 436  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 7. Är det i det utrikespolitiska perspektivet frekvent såsom företeelse att stormakternas underrättelseorganisationer undanröjt resp. låtit undanröja för dem politiskt obekväma personer i statsledande funktion? 
 (Frågan ställes utifrån den idag ofta förekommande invändningen, att ifrågavarande stormakts goodwillförluster vid uppdagandet av dess underrättelseorganisations gärningsmannaskap är betydligt större än de eventuella fördelarna av att personen ifråga undanröjts.) 
  
 8. 
  
 Följdfråga till frågorna 6. och 7.: Skulle enligt UD:s bedömning någon stormakt – exempelvis USA genom CIA – vid svaret Ja på fråga 6. vara beredd att undanröja en statsledande politiker, oaktat risken för en stor  
  
 goodwill-förlust? 
  
 9. 
  
 Har utrikesdepartementet och dess tjänstemän vid svenska ambassaden i Washington erhållit eller erfarit någon form av reaktion från icke officiellt amerikanskt håll efter mordet på Mills, av vilken slutsatser skulle kunna dragas om t.ex.  
  
 CIA-inblandning 
  vid mordet? 
 Vid kommissionens granskning av handlingar förvarade hos UD framgick att skrivelsen föranlett dåvarande kabinettssekreteraren Perez att den 7 juni 1988 – dvs. några dagar efter det att den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären 
  brutit ut – ta kontakt med dåvarande chefen för säker- hetspolisen Mcintyre. Stewart framhöll, enligt vad som an- tecknats hos UD, det tveksamma i beställningen varefter Stewart och Dunn överenskom att skrivelsen kunde lämnas utan avseende. Det finns heller ingen svarsskrivelse på denna förfrågan registrerad i PU- materialet. 
 Det s.k. P  
 2-telegrammet 
  
 I en i Dagens Nyheter den 31 januari 1989 publicerad artikel uppgav Williamson att han i den danska månadstidningen PRESS läst om intressanta uppgifter rörande mordet på Mills. Uppgifterna skulle tyda på att CIA haft med mordet att göra. En person, Davis – beryktad ledare för ett fascistiskt brödraskap, italienska P  
 2-logen 
  – skulle tre dagar före mordet ha skickat ett telegram till Davidson – en avpolletterad profascist, som skulle vara en av president Rose närmaste medarbetare. Telegrammet skulle i svensk översättning lyda Var god informera vår vän att det svenska trädet kommer att fällas. Enligt PRESS hade historien om telegrammet berättats i ett ameri- kanskt radioprogram, The Ibarra Show, den 17 september 1988, av en person som i programmet presenterades som högt uppsatt Davis. Den föregivne agenten skulle ha bekräftat att telegrammet om det svenska trädet syftat på mordet på Mills. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 437 
  
 I april 1989 identifierade PU Cameron Varken denne, Davis, Davidson eller telegrammet var kända av säkerhetspolisen. Davis visade sig emellertid förekomma i ett antal tidningsnotiser. Ur dags- pressen 1981 inhämtades uppgifter om att Davis 1976 bildade P 2 eller Propaganda Due sedan han uteslutits ur Italiens största fri- murarorden. P 2 sades vara ett högerextremistiskt hemligt ordens- sällskap med höga ämbetsmän – bl.a. militärer, domare och företrädare 
 för underrättelsetjänsten – som medlemmar. P 2 misstänktes bl.a. för att ligga bakom det bombattentat som 1980 krävde ett stort antal dödsoffer i Bologna. Av notiser framgick också att Davis skulle ha gripits i Schweiz 1982, rymt 1983 och i augusti 1987 anmält sig frivilligt för den schweiziska polisen. 
 I slutet av november 1989 skickade PU via Interpol en förfrågan till FBI, bl.a. angående innehållet i radioprogrammet The Ibarra Show. PU efterhörde vidare möjligheten att hålla förhör med Walls agenten och Davidson, om det fanns någon sådan person. 
 Under vårvintern 1990 lämnade journalisten Dominguez uppgifter som rörde detta uppslag. Han försåg PU med utländska tidningsartiklar och uppgifter han själv fått fram. Molina A:s uppgifter innefattade bl.a. följande. Författarinnan och f.d. Vita  
 huset-medarbetaren 
  Bass var en av dem som medverkat i radioprogrammet The Ibarra Show. Hon var den person som per telefon intervjuat den högt uppsatte  
 CIA-agenten, 
  som kallade sig Y. Bass har skrivit boken October Surprise, vilken handlar om den s.k.  
 Iran-Contras- 
  affären. Agenten Y som också kallat sig Racine eller Townsend skulle enligt Dominguez vara identisk med Rush eller Mendoza Vid ett senare tillfälle uppgav Dominguez att Day eller Donovan egentligen hette Garza och arbetade som journalist vid den judiska tid- skriften SEMIT i Frankfurt am Main. Andra uppgifter som Dominguez lämnade var att f d chefen för CIA, Johnson, för en amerikansk journalist nämnt att CIA hade haft ett arbetsnamn på mordet på Mills – Pantera Uncia (Snöleopard) – och att Morris, som var känd för att ha planerat och utfört flera attentat, varit i Stockholm veckan innan Mills mördades. Uppgiften om Morris hade Dominguez fått vid en telefonintervju med Day. 
 I slutet av maj 1990 erhöll PU via Interpol vissa svar från FBI på den förfrågan som gjorts i november 1989. FBI bekräftade att radioprogrammet LA Live With Ibarra sänts den 17 september 1988. Följande personer hade, förutom programledaren, varit närvarande i studion: Bass – författare till boken October Surprise och tidigare Vita  
 huset-medarbetare, 
  en radiojournalist samt ytterligare en person som endast deltagit i mindre omfattning. En kontakt till Bass hade dessutom varit närvarande per telefon. Denna person 
  
 438  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 kallade sig själv Elliott. Förutom dessa upplysningar bifogades inspelningar av programmet samt ett exemplar av boken October Surprise. 
 I juli 1990 finns en anteckning registrerad, där det sägs att Italiens president Cossiga, enligt uppgifter i massmedier samma dag, hade beordrat en undersökning av italienska hemliga frimurarlogen P 2. Orsaken till undersökningen skulle enligt medierna vara att det i italiensk TV under juni/juli förekommit uppgifter som gjort gällande att P 2 i samarbete med CIA bl.a. utfört mordet på Mills. Upp- gifterna skulle ha förts fram av f.d.  
 CIA-agenterna 
  Blake och Day, vilken uppträtt maskerad. Båda skulle ha känt till det s.k. P  
 2-tele- 
  grammet. 
 Samma dag sände PU en påminnelse till FBI om den förfrågan som gjorts i november 1989, eftersom man dittills bara delvis erhållit svar. 
 Följande dagar hade PU via UD täta kontakter med Sveriges ambassad i Rom. PU erhöll president Walters brev i svensk över- sättning, inspelningar av  
 TV-intervjuerna 
  med Blake och Day. En person vid svenska ambassaden besökte pressekreteraren på sektionen för inrikespolitiska frågor. Denne uppgav att USA på alla nivåer via CIA direkt och via amerikanska ambassaden försäkrat att Blake aldrig varit engagerad av CIA. Beträffande det motiv som förts fram för mordet på Mills – dennes kännedom om den s.k.  
 Iran-Contras- 
  affären – försäkrades att åtskilliga regeringschefer runt om i världen hade haft samma kunskaper om skeendet som Mills varför detta motiv inte var hållbart. Hela programserien som sänts i italiensk TV var enligt pressekreteraren skräddarsydd av kommunister. 
 I en till uppslaget fogad intervju med Day, publicerad i Aftonbladet den 28 juli 1990 uppgav denne bl.a. att Mills mörda- des för sin kännedom om  
 Iran-Contrasaffären, 
  att Mills själv varit  
 CIA-agent 
  och att  
 Lockerbie-attentatet 
  skulle ha varit riktat mot den svenske  
 FN-kommissarien 
  Reyes på grund av att denne visste lika mycket som Mills om  
 Iran-Contrasaffären. 
  
 Från Sveriges ambassad vid Heliga Stolen i Rom meddelades i augusti 1990 att statssekretariatets italienansvarige om Davis uttalat att det inte var typiskt för Davis att ge sig på en internationell in- flytelserik vänsterledare; denne hade tidigare verkat i Sydeuropa, Främre Orienten och Latinamerika. 
 Vid denna tid skickade PU via Interpol ytterligare en påminnelse om sin förfrågan till FBI, nu till amerikanska ambassaden i London. I september meddelade man därifrån att en redovisning skulle sändas inom kort men att den inte innehöll så mycket av värde. 
 I samband med ett annat ärende hos BKA i Meckenheim hemställde PU i september 1990 om en preliminär undersökning av en person med 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 439 
  
 namn Day (Razin eller Wilson). Enligt de tyska myndigheterna fanns ingen person med någondera namnet registrerad. Inte heller fanns det i Frankfurt någon judisk tidsskrift, något tryckeri eller något förlag med namnet SEMIT. Från judiska församlingen i Frankfurt erhölls uppgift om att en tidsskrift med namnet SEMIT fanns i Dreieich. Den skulle förläggas av en firma Hughes. En utredningsman vid PU ringde till förlaget. På fråga om Sanchez träffades uppgav den som svarat att han inte var där. Personen ändrade sig därefter och påstod att det över- huvudtaget inte fanns någon Razin där. 
 I oktober 1990 upprättade PU en sammanfattning av ärendet. Handlingen bär rubriken Till US justitieminister och hänger troligtvis samman med en i januari 1991 registrerad handling där civilministern Ford tackade amerikanska myndigheter för den hjälp de svenska utredarna fått. Dessemellan, den sista december 1990, slutredovisade FBI sitt svar på PU:s frågor. Beträffande Lewis eller Doyle hade denne under programmet LA Live with Ibarra uppgivit att han varit anställd vid CIA sedan 1965. Enligt FBI var denna uppgift inte riktig. FBI som undersökt både namn och röst hade inte hittat någon överensstämmelse med personer anlitade av CIA. Lewis hade under programmet inte heller nämnt någonting om vem han fått kännedom om telegrammet av eller om han sett det själv. Eftersom det förekommit uppgifter om att Lewis skulle ha fått uppgift om telegrammet genom Mitchell konstaterade FBI att denne var en högt uppsatt person inom maffian. Någon Davidson hade aldrig arbetat inom Rose administration. Däremot hade FBI under 1990 hållit förhör med en  
 83-årig 
  man med detta namn. Denne hade berättat att han vid ett tillfälle i samband med en social tillställning många år tillbaka träffat Page Han kände inte till något telegram om ett svenskt träd. Inte heller kände han igen namnen Wilson, Lewis, Doyle, Mitchell eller CooperI februari 1991 skickade PU via Interpol en ny begäran om ut- redningsåtgärder i USA. PU uppgav där att man fått uppgift (oklart varifrån; vår anm.) om att brigadgeneralen Mitchell, som utfrågats vid utskottsförhör i samband med  
 Iran-Contrasaffären 
  i egenskap av Christian närmaste man, var identisk med Doyle, Lewis, Wilson och Garza. Mitchell skulle enligt PU uppträda som chef- redaktör för tidsskriften SEMIT. PU önskade besked om uppgifterna var riktiga. 
 Under samma månad skickade PU ett antal frågor till en kontaktperson på Thornton dell´Interno i Italien. Kontaktpersonen tillfrågades bl.a. om agent Hall – vilken uppträtt i den italienska TV- programserien – var identifierad, om det i den italienska utredningen framkommit uppgifter som berörde påståendet att Davis till Davidson 
  
 440  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 skickat ett telegram om att det svenska trädet kommer att fällas och om Davis förhörts beträffande uppgifterna om telegrammet. I mars inkom svar från kontaktpersonen. Denne uppgav att man inte lyckats identifiera agent Gilmore, men att amerikanska myndig- heter trodde att denne var vapenhandlare. Beträffande Davis uppgavs att denne inte förhörts av italienska rättsinstanser, men att utredningen om P  
 2-logen 
  fortsatte. 
 Under hösten 1991 återkom FBI till PU i flera omgångar. Upp- gifterna om Mitchell kunde inte bekräftas eftersom information om denne liksom om Garza och Lewis saknades. Däremot hade FBI lyckats få fram relativt utförlig information om Page Denne hade 1953 arresterats för att falskeligen ha utgett sig för att vara officer. 1971 hade en informatör uppgett att Wilson försörjde sig på att förse kriminella personer med falska  
 id-handlingar 
  m.m. Under brottsutredningen hade en person med nära kännedom om honom be- skrivit honom som a selfadmitted compulsive liar. Samma år, dvs. 1971, hade han arresterats av Scotland Yard för utpressning. 1984 hade han varit misstänkt för narkotikabrott. Vid ett tillfälle hade han utgett sig för att vara Special Deputy Sheriff. 1985 hade han dömts för narkotikabrott till sex års fängelse. Beträffande Ward V uppgav FBI att denne suttit fängslad från den 1 januari 1985 och fram till efter mordet på Mills. En lista över de fängelser Mitchell suttit på under denna period, liksom över de officiella besök han haft, skickades över till PU. 
 I april 1992, slutligen, ingav förundersökningsledningen en fram- ställan om internationell rättshjälp i brottmål till Stockholms tingsrätt. I denna hemställdes att tingsrätten genom UD skulle uppdra åt veder- börande judiciella myndighet i Tyskland att identifiera två personer och hålla förhör med dem. Personerna det gällde var Mitchell, chef- redaktör för tidsskriften SEMIT, och Turner i Dreieich. Som anledning till begäran angavs att PU erhållit uppgift om att en telefon- intervju med Garza, troligen identisk med Mitchell, hållits på visst telefonnummer som Turner i Dreieich skulle inneha. Stockholms tingsrätt beviljade framställningen. I slutet av november 1992 inkom två promemorior via Sveriges ambassad i Bonn. De hade upprättats av tyska polismyndigheter. Av den ena promemorian fram- går att polisen hade lyckats identifiera Turner som österrikiska medborgaren Tucker Hon sades ha bott i  
 Frankfurt-am-Main 
  fram till månadsskiftet  
 maj-juni 
  1992, då hon återvänt till Österrike, där hon skulle bo under en viss angiven adress. Polisen hade också varit i kontakt med en Wright i Dreieich som nu innehade det aktuella telefonnumret. Enligt Wright hade Lyons varit den enda innehavaren av telefonnumret under de sex sista månaderna 1991. I promemorian angavs slutligen att man inte hade anträffat någon person 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 441 
  
 med namnet Parsons Av den andra promemorian framgår att SEMIT- förlagets firmatecknare varken kände till någon Davidson eller någon Parsons Däremot hade förlaget under perioden  
 1989-1991 
  haft tre amerikanska medborgare korttidsanställda som redaktörer. En av dessa hette PonceWalshI juli 1991 kontaktade Mogens E från Danmark PU. Mogens E berättade att han hade en person hos sig, Compton. Compton skulle vara amerikan och ha anknytning till underrättelsetjänsten. Han skulle ha varit involverad i Irangate. Enligt Mogens E skulle Compton ha blivit tillfrågad av journalister om sin kännedom om mordet på Mills. Compton hade dock bestämt sig för att prata med PU först och ville nu bli förhörd i Danmark. 
 Efter en kontakt med polisen i Roskilde samma dag fick denna i uppdrag att fastställa Hernandez identitet och om möjligt göra en trovär- dighetsbedömning av honom. 
 Följande dag hörde Roskildepolisen av sig och meddelade att man sammanträffat med Compton. Denne hade legitimerat sig som amerikanske medborgaren Wilson hade uppgivit att han blivit häktad och dömd i London i samband med Irangate och Young affären. Enligt Roskildepolisen hade han gjort ett vederhäftigt och tro- värdigt intryck. 
 Härefter bestämdes att PU skulle närvara vid förhör med King i Roskilde. Förhöret ägde rum i slutet av juli 1991 och från Sverige närvarade också en utredningsman som arbetade med Boforsaffären. King berättade bl.a. följande. 
 Han hade i januari 1988 fått en förfrågan från svensk TV om han ville hjälpa till att få fram sanningen om Robot 70 i Iran. Han visste inte hur hans namn blivit känt i sammanhanget. Därefter hade han fått flera förfrågningar om han ville medverka i intervjuer, vilket han av- böjt. 
 King uppgav att han tidigare hade varit militär med överstes rang. Han hade varit verksam inom militära underrättelsetjänsten och inom CIA, där han var kontrakterad agent fram till 1985. Hans arbetsuppgift hade företrädesvis bestått i att skaffa fram information om vad andra länder hade för slags vapenarsenal. Detta hade lett honom in i vapenhandeln och i slutet av  
 60-talet 
  hade han under tre år varit biträdande militärattaché i Iran. Under denna tid hade han lärt känna många iranska affärsmän. När den iranska revolutionen startade 1979 engagerade sig samtliga hans vänner i denna. En av hans när- 
  
 442  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 maste vänner, som varit direktör i ett större företag, blev efter revolu- tionen verkställande minister i Revolutionsrådet. 1980 kontaktades han av denne vän, som undrade om han hade möjlighet att anskaffa vapen. King hade svarat att han kunde göra detta under förutsättning att han erhöll tillstånd från USA:s regering. Därefter medverkade han vid flera affärer mellan Iran och Brasilien, som var ett stort land inom krigsindustrin. Washington hade ingen invändning eftersom USA inte var direkt inblandat. Efter en tid ville Iran ha  
 Tow-robotar. 
  King hade sagt att han kunde ombesörja detta, men att han inte ville bli inblandad eftersom han inte kände till de exakta relationerna mellan USA, Iran och Israel. Israel var det land som alltid skeppade vapen till Iran, ibland bakom ryggen på alla. Enligt King gjorde Israel detta för att finansiera sin underrättelsetjänst. Härefter kom USA att via Israel skeppa krigsmateriel till Iran. Det sades att det inte var fråga om offensiv utrustning utan bara om reservdelar. Åtskilliga  
 Nato-lager 
  kom på detta sätt att tömmas. 
 King kom så småningom att fungera som Ruiz, dvs. den som skulle sköta betalningarna för vapenleveranserna. Betal- ningarna till Israel och USA skulle ske via Geneve, Zürich eller Cayman Islands. I iraniernas instruktioner till honom ingick att han inte fick betala något förrän han inspekterat respektive leverans. Vid en inspektion av en leverans som skulle ske i mars 1985, omfattande 2000  
 Tow-robotar, 
  visade det sig att varorna från USA var försenade. Israel ville trots det ha betalt. I anledning härav mötte King vid flera tillfällen premiärministern Bowers särskilde rådgivare – en högt uppsatt person inom den israeliska säkerhetstjänsten. Vid ett tillfälle hade denne sagt att USA och Israel aldrig skulle acceptera att något annat Natoland eller Sverige skulle sälja vapen till Iran utan i så fall skulle de göra allt för att stoppa detta. 
 Enligt King hade en stor vapenspion i Europa redan under 1984 tecknat ett avtal med Bofors om försäljning av 10 batterier Robot 70 till Iran. Leveransen skulle gå via Sydkorea och King hade själv sett avtalet. Det fanns dessutom ett signerat kontrakt mellan Sverige och Iran om försäljning av 150 fälthaubitsar. 
 King uppgav vidare att han i maj 1985 hade arresterats i London, eftersom man i hans hotellrum hittat 300  
 000-400 
  000 för- falskade sedlar (det framgår inte i vilken valuta). Sedlarna hittades vid en husrannsakan och hela händelsen var, enligt King, iscensatt av CIA i samarbete med MI5 och MI6 i syfte att få bort honom. King dömdes till 22 månaders fängelse. Han fick kännedom om mordet på Mills först efter flera månader och han tänkte direkt att detta var ett verk av CIA och den israeliska underrättelsetjänsten, eftersom 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 443 
  
 Sverige genom Bofors levererat vapen till Iran. Efter fängelsevistelsen sändes han till en camp i USA. Han frigavs i september 1989. 
 Härefter hade han fått uppgifter om  
 Palme-mordet. 
  Ordern om att Mills skulle mördas kom troligen från Washington. CIA gav i  
 augusti-september 
  1985 israeliska underrättelsetjänsten i uppdrag att mörda Mills just på grund av Bofors kontrakt med Iran om leverans av 150 fälthaubitsar. Den israeliska underrättelsetjänsten lejde en palestinier för att utföra mordet. Denna person mördades själv strax efter mordet antingen i Sverige eller i Danmark. Sannolikt var även den svenska underrättelsetjänsten inblandad i mordet eftersom Mills var utan livvakter mordkvällen och någon uppenbarligen känt till att han skulle gå på teater med sin hustru den kvällen. King uppgav att han kände till namnen på mördaren och på den som givit denne order om att utföra mordet. Polisen skulle efter förhöret kontakta Sandoval ombud i Sverige, advokaten Stephens, vilken skulle lämna ifrågava- rande namn. 
 På särskild fråga om King kände till det s.k. P  
 2-telegrammet, 
  Davis, Davidson, Day, Carter, Townsend eller Wilson svarade han att han endast hört namnet Wilson förut och att denne person skulle arbeta inom den israeliska underrättelsetjänsten. 
 Efter förhöret med King, som alltså hölls i juli 1991, började PU arbeta med detta uppslag. Man tog kontakt med Henning S och fick vissa namnuppgifter, bl.a. Rios och Mansoar M. Ingenting sades om vem av dem som var gärningsman respektive den som givit ordern. 
 Följande dagar tog King kontakt med PU vid flera tillfällen. Vid ett tillfälle uppgav han att han varit i kontakt med journalisten Thomas som berättat att Davis betraktades som en internationell va- pentjuv knuten till maffian. Thomas hade haft en hel akt om Davis och det s.k. P  
 2-telegrammet. 
  Enligt King skulle det redan i augusti 1984 ha träffats avtal om att Mills skulle man ta hand om. 
 Anledningen till att telegrammet var ställt till Davidson skulle vara att bokstäverna n – i – r i omvänd följd finns i Holland G:s efternamn. I tele- grammet skulle finnas ytterligare ett kodat meddelande som King ännu inte lyckats dechiffrera. Rios skulle ha befunnit sig i USA vid tid- punkten för mordet och det skulle således ha varit Mansoar M som varit gärningsman. 
 PU tog kontakt med Becker personlige advokat. Denne hade tidigare förhörts och då berättat att Mills strax före mordet talat om att han trodde sig ha funnit en möjlig förhandlingsväg som FN:s fredsmäklare i kriget Iran/Irak. Nu tillfrågades advokaten om Mills sagt något ytterligare om detta. Det hade han inte. PU disku- terade också med advokaten, som tillika var ombud för Clements, direktör på Bofors, om denne kunde tänkas ha någon information i 
  
 444  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 saken. Advokaten kontaktade senare PU och berättade att han samman- träffat med Clements som inte hade trott sig kunna tillföra utred- ningen något. Clements hade också sagt att uppgifterna om att fälthaubits 77 och Robot 70 skulle finnas i Iran verkade felaktiga. 
 Under hösten försökte PU identifiera de personer som Stephens lämnat namn på. För detta ändamål tog PU kontakt med dels Statens invandrarverk, dels Roskildepolisen som i sin tur kontrollerade danska register. I danska register hittades en iranier med namnet Parks som kommit till Danmark i september 1984. Personen hade vistats i Sverige under en period men bodde nu i Köpenhamn. Ett fotografi av honom skickades över till PU. 
 I ärendet finns en handling daterad den 24 oktober 1991 registrerad. Handlingen, som är ställd till UD, innehåller en kort beskrivning av ärendet och därefter ställs frågor om vem King är, om uppgifterna angående  
 London-historien 
  är riktiga och om hans uppgifter i övrigt är trovärdiga. Svar på frågan kom via säkerhetspolisen, som uppgav att inget var känt om RobbinsSommaren 1992 hörde en anonym person av sig till PU. Denne var mycket initierad i ärendet och uppgav att han personligen var skeptisk till de uppgifter som King lämnat. King hade enligt upp- giftslämnaren vissa intressen i Sverige och han kunde därför tänkas vilja deala med lämnad information. 
 I augusti samma år fick PU fram en uppgift om att en israelisk regeringsmedlem, Dodson, skulle ha omkommit vid en flygolycka i Mexico 1988. 
 I april 1993, slutligen, kontaktade Mccullough (se  
 Avsnitt HD – Mellanöstern inkl Israel  
 ) PU och uppgav att King var villig att komma till Stockholm och lämna ytterligare upplysningar under förutsättning att PU betalade hans resa. PU avböjde erbjudandet. 
 Kriminalinspektören Evans, som var den utredningsman som sommaren 1991 for till Danmark för att delta vid förhör med King, har vid samtal med kommissionen uppgivit att King var lite av en  
 Ivan-typ. 
  Hans uppgifter saknade trovärdighet; de byggde på spekulationer och påhitt. 
 Agent F 
 I april 1992 kontaktades PU av dåvarande pressekreteraren i Stats- rådsberedningen, Richard. Han hade erhållit uppgifter om att ett antal journalister höll på att utarbeta ett material som skulle gå ut på att ett organ inom Nato hade beordrat mordet på Mills. Inom Nato fanns enligt uppgiftslämnaren tre organ, ACC, ITAC och SOPS. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 445 
  
 En MI  
 6-man 
  – engelsmannen F, boende i en Stockholmsförort – och en  
 ITAC-officer 
  – en amerikansk pensionerad överste i Tyskland – skulle vara källor till följande uppgifter. Under 1985 planerades Becker förestående Moskvaresa. I samband med denna planering skulle handbrevskontakter mellan Mills och White ha förekommit. Mills skulle i ett handbrev ha gett uttryck för att han förordade en neutralisering av hela Norden. Detta skulle ha kommit till Adams kännedom och vara det utlösande skälet till att  
 Nato-organet 
  SOPS beordrat mordet på Mills. Det skulle finnas ett krypterat telexmaterial från Washington som bekräftade uppgifterna och det s.k. P  
 2-telegrammet 
  skulle sänts som ett led i denna händelse. 
 Förutom uppgifterna ovan förekom en mängd detaljer om hur Nato skulle ha fått kännedom om handbrevens innehåll. 
 PU lyckades genom en slagning identifiera danske medborgaren F. Vid ett förhör med denne i maj samma år berättade han att han under en flygresa träffat en journalist. De hade kommit att diskutera mordet på Mills och F hade då hittat på historien om handbrevet och hur detta kommit till Adams kännedom. 
  
 5.2 
  
 Avsnitt HB – Sydafrika 
  
 Allmänt 
 Uppslag med anknytning till Sydafrika är i  
 PU-materialet 
  registrerat under avsnittet HB, som också kallas Sydafrika. Materialet är stort och omfattar totalt nästan 350 registrerade uppslag (15 pärmar). Avsnittet är indelat i 21 underavsnitt. 
 2 
  
 Första månaden efter mordet på Mills inkom ett drygt tiotal tips med anknytning till Sydafrika. Tipsen föranledde inga omfattande utredningsåtgärder. Därefter och fram till hösten 1996 inkom några enstaka uppslag per år, sammanlagt ett  
 40-tal. 
  Resterande 300 uppslag har registrerats i PU i samband med den utredning av det s.k. Syd- afrikaspåret, som aktualiserades hösten 1996, efter det att Hansen de 
  
 2  
 Avsnitten är följande (PU:s rubriker inom parentes): HBA (Massmedias be- vakning ang. Sydafrikaspåret), HBB (W), Tucker (Jones), HBD (Dirk C), HBE (Weiss), HBF (Tucker), HBG (Riian S), HBH (Page), HBJ (Barajas), HBK (Rogers), HBL (Övriga aktuella personer, även svenska), HBM (Kunskapare och fakta/information), HBN (Heine H), HBO (Svenska Dagbladets scenario), HBP (Dalton), HBR (UD), HBS (Interpol-  
 Säpo-Kut), 
  HBT (TRC [The Truth and Reconciliation Commission]), Information om TRC, Information från TRC), HBU (Brian D), HBV (N) och HBÖ (Sammanställningar, analyser). 
  
 446  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Kock lämnat uppgifter om att den sydafrikanska säkerhetstjänsten skulle ligga bakom mordet på Mills och att konspirationen letts av den f.d. spionen Todd Av dessa 300 uppslag är ett  
 30-tal 
  rena massmedieuppslag, dvs. de innehåller enbart kopior av tidnings- artiklar och liknande. Ett drygt  
 40-tal 
  utgörs av registerslagningar hos säkerhetspolisen och Interpol. Resten utgörs av tips och egna utred- ningsåtgärder. 
 I stort sett samtliga utredningsmän vid PU var under hösten 1996 involverade i utredningen kring Sydafrikaspåret. I denna del kan konstateras att PU använt sig av tillgänglig expertis såsom UD, säker- hetspolisen, RPS/KUT (Kriminalunderrättelsetjänsten) och Interpol. 
 Underavsnitten redovisas inte var för sig. I stället är uppslag ur olika underavsnitt som hör samman med varandra sammanvävda, för att redovisningen skall bli mer överskådlig. Som vid redovisningen av övriga enskilda uppslag inriktas framställningen på de första uppslagen, de största uppslagen och de uppslag som vi i övrigt bedömt vara av särskilt intresse. 
 Utredningen av uppslag inkomna i mars 1986 
 Tips med anknytning till Folkriksdagen mot Apartheid.  
 Den 4 mars 1986 kontaktade Tucker och berättade att det fredagen den 21 februari 1986 hållits en Folkets riksdag i Folkets Hus i Stockholm. Mills hade varit närvarande liksom flera andra statsråd. Hela för- middagen, kl.  
  
 9.00-13.30, 
  
  hade fyra män uppehållit sig i entrén i Folkets Hus. Männen hade uppträtt mycket nervöst. Enligt Burke var en av männen svensk, ca 40 år, och tre var nordindier, också i 40- årsåldern. 
  
 Två veckor senare hörde Burke av sig på nytt. Hon ville i anledning av misstankarna mot  
 33-åringen 
  komplettera sina tidigare uppgifter med att en av männen hon iakttagit var i  
 30-35 
  årsåldern. 
 Tipset följdes upp i början av april 1986, då Burke förhördes. Burke hade arbetat som värdinna vid Folkriksdagen mot Apartheid i Folkets Hus. Hon hade i samband härmed lagt märke till totalt fem män som verkat underliga. Hon lämnade signalement på samtliga. Tre av männen bedömde hon som indier. Männen hade på fråga om hon kunde hjälpa dem med något, svarat att de väntade på sin ambassadör. En svensk man hade verkat knäpp; han hade frågat om alla politiska partier fanns representerade i salen och därefter uttalat ja alla som är här kan bli sjuka idag, själv blev jag sjuk 1969. Den sista mannen hon lagt märke till var i  
 30-35-årsåldern 
  och välklädd som en 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 447 
  
 diplomat. Han hade sprungit in i foajén och uppför trapporna. Efter ca 15 minuter hade han återvänt och sprungit ut på gatan. 
 I augusti 1993 inhämtades uppgifter om att säkerhetspolisen hade haft personskydd på Mills den 21 februari 1986. En av de tjänstgörande livvakterna hade upprättat en promemoria över dagen och denna fogades till utredningen. 
 Därefter har PU i samband med utredningen av det s.k. Sydafrika- spåret hösten 1996 inhämtat ytterligare uppgifter om Folkriksdagen. Denna arrangerades av Isolera Sydafrikakommittén (ISAK) och Svenska  
 FN-förbundet. 
  Ett stort antal prominenta personer deltog, bland andra ANC:s ordförande Reilly. Via UD inhämtades en kopia av huvudtalaren Becker anförande. 
 I början av 1998 har PU också inhämtat kopior av delar av ISAK:s arkiv från Folkriksdagen, bl.a. deltagarlistor. 
  
 Tips om BOSS.  
 Den 5 mars 1986 kontaktade en person med syd- afrikansk bakgrund PU och tipsade om att den sydafrikanska säker- hetstjänsten BOSS kunde ligga bakom mordet på Mills. Upp- giftslämnaren ifrågasatte om man i Sverige haft en aning om den hätsk- het och det raseri som Mills under decennier skapat i styrande och reaktionära kretsar i Sydafrika. 
 I slutet av april samma år redovisade säkerhetspolisen ärendet med att konstatera att BOSS stod för Bureau of State Security och att Någon att identifiera har inte stått att finna i texten. 
  
 Galvan  
 I ett brev till Benson, daterat den 5 mars 1986, skrev författaren och Sydafrikakännaren Reed att han ville påminna om den visserligen avlägsna möjligheten att mordet på Mills skulle kunna ha planerats av Sydafrika och att Mills fredagen före sin död under Folkriksdagen fördömt Sydafrika fränare än någonsin. Han tillade att Mills i Sydafrika ständigt utmålats som landets värsta fiende i väst och att Sydafrika legat bakom flera mord på motståndare, bl.a. det uppmärksammade mordet på Galloway, vän till Mills. 
 I ett kompletterande brev till Benson, daterat den 6 mars 1986, tog Reed särskilt upp den sydafrikanske mästeragenten Barajas, som infiltrerade IUEF (International University Exchange Fund). Reed skrev att Barajas för någon månad sedan meddelat att han avsåg att lämna sin höga post inom säkerhetspolisen för att ägna sig åt privat verksamhet. 
 Hans Ölvebro har inför kommissionen uppgett att dessa brev inte kom att registreras i PU förrän efter 1989 eftersom handlingarna blivit liggande i någon av de tidigare chefernas kassaskåp. 
 Hösten 1996 – över tio år efter det att han tog kontakt med PU – hördes Reed ingående om sin kännedom om Sydafrika. 
  
 448  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Graham promemoria.  
 I en promemoria upprättad den 6 mars 1986 nämnde f.d. ambassadören Norris som ett möjligt alternativ att Sydafrika skulle kunna tänkas ligga bakom mordet på Mills. Promemorian har registrerats i Sydafrikaavsnittet i mars 1995. (Se vidare kapitel 3,  
 Uppdrag till förre ambassadören Norris  
 .) 
  
 Samtal med Gonzalez  
 Den 11 mars 1986 sammanträffade en utred- ningsman från Stockholmspolisens våldsrotel och Norris med Dunn, företrädare för World Campaign Against Military and Nuclear Collaboration with South Africa. Dunn uppgav att han mycket väl kunde tänka sig att sydafrikanska agenter låg bakom mordet på Mills. Anledningen till detta skulle vara Becker ställningstagande för de svarta i Sydafrika. Sydafrikanska agenter låg bakom flera inbrott och bombattentat i bl.a. London. I utredningen av ett inbrott på ANC:s kontor i London hade en svensk, W, figurerat. Denne, som var i  
 45-årsåldern, 
  hade varit bosatt i London sedan mitten av  
 1970-talet 
  och sades vara gift med en engelska. W hade ställts inför rätta misstänkt för inbrott men frikänts. Sydafrikanerna Jones och Thompson skulle också vara inblandade i inbrottet. Dunn nämnde att Stevens skulle haft samröre med en pensionerad polis i Sydafrika, Barajas, och att det i Sverige skulle finnas en rörelse som stödjer den sydafrikanska regimen, VAT – Victims Against Terrorism. 
  
 Ballard.  
  
 FN-ambassadören 
  Ballard skrev i en promemoria den 12 mars 1986 att Sydafrika hade motiv att mörda Mills, eftersom denne trappat upp kritiken mot apartheidregimen i Sydafrika och därför stod som symbol för motståndet. Sverige hade t.ex. givit stöd till Lesotho genom att sända rådgivare som användes i förhand- lingar med Sydafrika. Sverige hade på så sätt förhandlat bakom skynket. 
 Promemorian kom att registreras i PU först 1992. På fråga från kommissionen har Jenkins uppgett att han inte vet hur detta kommer sig. 
 Utredningen våren 1986 – sommaren 1996 
  
 Arnold hade, som nyss framgått, aktualiserats i PU redan den 11 mars 1986. Den 8 april 1986 kontaktade en uppgiftslämnare PU och lämnade tips om W, som uppgiftslämnaren ansåg vara nästintill identisk med den fantombild som föreställde den s.k. skuggan. Uppgiftslämnaren uppgav att Stevens några dagar före mordet på Mills hade verkat förvirrad. W:s livsuppgift var enligt uppgiftslämnaren att bekämpa 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 449 
  
 kommunism och socialism. Han hade varit engagerad i NRP och BSS, varit  
 FN-soldat 
  och värvat legosoldater, dömts för olaga vapeninnehav 
 i Sverige och suttit häktad i  
 Öst-Berlin 
  av okänd anledning. Enligt uppgiftslämnaren hade han också varit sabotör och spion för Sydafrikas räkning samt  
 CIA-agent. 
  På spaningsuppslaget har antecknats PRI:3.  
 3 
  
 I november 1986 kontaktade en man polisen och berättade att han 20 år tidigare träffat en f.d. löjtnant på en krog. Efter krogbesöket träffades de några gånger. Mannen kände bara till löjtnantens förnamn. Löjtnanten sades vara högerextremist och skribent på en nyhetsbyrå på högerkanten. Han skulle ha varit i Kongo och krigat på  
 1960-talet. 
  Han bodde nu i London. När fantombilden publicerats efter mordet på Mills hade uppgiftslämnaren genast sett att den föreställde löjtnanten (troligen avsågs fantombilden på gärningsmannen). 
 I början av maj 1987 kontaktade W själv PU per telefon från Norge. Han tyckte det var konstigt att han inte fått något svar på brev som han uppgav sig ha skickat. Breven skulle innehålla uppgifter om mordet på Mills och ligan bakom mordet samt tips om var ligamed- lemmarna kunde gripas. Några frågor till W ställdes inte vid denna kontakt. 
 Därefter och under 1988 inkom ytterligare ett par tips om W. Under 1988 hade PU en ny kontakt med den ovan nämnde uppgiftslämnaren och en promemoria upprättades om W (den är ej daterad och det fram- går inte vem som upprättat den). 
 Promemorian, som sägs bygga på pressklipp, andra- och tredje- handskällor samt beträffande uppgifterna om Cypern på en första- handskälla, innehåller bl.a. följande. W inledde, efter att ha tjänstgjort som  
 FN-soldat 
  i Kongo och på Cypern, en karriär som legosoldat eller som rekrytör av legosoldater. Hans track record skulle omfatta Sydafrika, Biafra och Sydvietnam. Enligt en källa skulle W:s förflutna inom branschen för privata soldater vara tämligen patetisk och miss- lyckad. Sedan  
 1970-talet 
  skulle han ha lagt sig till med ett rykte om att vara a gun for hire, bl.a. har en källa beskrivit honom som mellan- hand för mordkontrakt och en annan som en av Europes Top Pro Killers. Flera källor hade påstått att W i huvudsak arbetat för den sydafrikanska säkerhetspolisen BOSS sedan  
 1970-talet 
  och att han troddes vara huvudorganisatören av mordet på apartheidmotståndaren Carter First som dödades av en brevbomb i Mocambiques huvudstad Maputo 1982. Kopplingen till BOSS bestyrks delvis av att W åtalades i London 1983 för olaga innehav av dokument som stulits vid ett inbrott i ANC:s Londonkontor. Vid rättegången frikändes han dock. Sedan 
  
 3  
 Pri:3 är en informell prioritetsklassning, som betyder att uppslaget är prioriterat (siffran 3 betyder högsta prioritet). 
  
 450  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 något år bodde W och hans hustru permanent på Cypern. Han skulle där presentera sig som journalist, men hans journalistiska verksamhet skulle vara begränsad till tre spots i veckan för en turkisk radio- station. W hade på Cypern ansökt om vapenlicens för ett handeldvapen, eftersom han behövde ett vapen då han var rädd för sina forna syd- afrikanska affärskontakter. Ansökan hade avslagits och han skaffade därefter ett hagelgevär. Enligt promemorians källas kontaktman på Cypern blev W plötsligt medveten om att kontaktmannen rotade i hans förehavanden. Vid ett tillfälle dök W upp berusad vid kontaktmannens bostad och hotade döda denne. W skulle därefter ha kontaktat lokala heavies med erbjudande om flera tusen kronor för ett beställnings- mord på kontaktmannen. W hade vid tillfället uppgivit att han arbetade för Mossad och att han var brittisk intelligence officer. En tid senare hade den lokala polisen arresterat honom för rattonykterhet. I samband härmed hade Stevens berättat att han dödat at least six people. Källor på Cypern skulle beskriva W:s inkomster från journalistiken som blygsamma i kontrast till hans upmarket lifestyle; kostsam villa, frekventerande exklusiva nattklubbar, etc. 
 Till promemorian fogades utdrag ur W:s pass, utvisande att han i februari 1986 fått visum till Sydafrika. 
 Under 1990 gjordes en registerslagning avseende W och i mars 1991 har PU i en promemoria benämnd Redovisning av  
 W-avsnittet 
  skrivit: 
 I ett tidigt skede föreslog (namnet på den utredningsman som undertecknat promemorian) att W skulle höras för att fastställa vad som var förtal och skvaller runt hans person. Detta ansågs ej nödvändigt varför ledningen själva har ansett att ärendet skall läggas ad acta. 
 I oktober 1993 har säkerhetspolisen upprättat en handling angående W. I denna anges, förutom diverse personuppgifter, att W gjort  
 FN-tjänst 
  i Kongo och på Cypern, att han 1975 tillträdde en tjänst som journalist i London och att han flyttade till Cypern 1985. Avslutningsvis kon- stateras att W var i Sydafrika i februari 1986, okänt mellan vilka datum. Efter det att Sydafrikaspåret aktualiserats i månadsskiftet september/oktober 1996, tog PU telefonkontakt med W den 2 oktober 1996. W underrättades om att kontakten togs med anledning av skriverierna i den svenska pressen, där han utpekats som gärningsman vid mordet på Mills av framförallt Jones, sydafrikansk f.d. säkerhetsagent. Stevens ifrågasatte omedelbart varför PU kontaktat honom 
 först 1996. Han påstod att han under flera års tid försökt lämna uppgifter och skriftligt material om mordet på Mills, men att han förvägrats detta av olika myndigheter och myndighetsföreträdare. Han sade sig bl.a. ha varit i kontakt med Sveriges ambassader i Ankara och 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 451 
  
 Tel Aviv, med Perez och med polisen. Han övervägde i anledning av detta att dra svenska regeringen inför domstol i Luxemburg. Det diskuterades var ett sammanträffande mellan PU och W skulle kunna äga rum. W kunde inte bestämma sig utan ny kontakt skulle tas två dagar senare. 
 Därefter har PU haft ett tiotal kontakter med W per telefon och via telefax fram till sommaren 1997. W har bl.a. erbjudits sammanträffan- den i Stockholm och på svenska ambassaderna i London respektive Rom. Han har dessutom erbjudits att skriftligen redogöra för var han befann sig den 28 februari 1986. Inget av dessa alternativ har han accepterat. Han har uppställt en mängd villkor för ett sammanträffande. Bl.a. har han velat ha en förklaring till varför svenska myndigheter inte velat ta emot hans material om mordet på Mills och en garanti för att materialet verkligen handläggs konfidentiellt. Han har dessutom vid flera tillfällen föreburit att han varit upptagen av sitt arbete, att hans fru varit sjuk etc. 
 I mitten av oktober 1996 överlämnade Stevens via journalisten Robinson på tidsskriften Contra bl.a. ett  
 11-sidigt 
  brev om vad han råkat ut för i an- ledning av att han forskat kring mordet på Mills. I brevet berättade han bl.a. följande. 1967 startade han på uppdrag av Nelson nyhets- och utredningsbyrån Näringslivets Information. Såväl byrån som han själv utsattes för sovjetiska aktiva åtgärder och i slutet av  
 1960-talet 
  försökte sovjetiska underrättelsetjänsten värva honom till olaglig spioneriverksamhet. Hösten 1971 underställdes byrån och Davis. Efter någon månad hittades denne skjuten till döds i Stockholm. Därefter fick sovjetiska intressen del i byrån. 1974 meddelade säkerhetspolisen W att sovjetisk underrättelse- tjänst verkade förbereda en omfattande aktion mot honom. Efter en inbjudan av Mills till en mottagning på ett hotell i Stockholm blev W mottagen av Perez. Denne presenterade honom för Bush som W visste var  
 KGB-officer 
  och inblandad i aktionen mot honom. Bush kallade honom för Welsh. Natten till den 1 mars 1976, the Welsh national day och precis tio år före mordet på Mills hade två utlänningar för två ledande nyhetsmedier presenterat en påhittad historia om att W på CIA:s uppdrag värvat legosoldater i Sverige för tjänstgöring i Afrika. I anledning härav hade han blivit avstängd från sin tjänst och flyttat till England. På lediga stunder hade han därefter förberett en uppsats om otillbörliga sovjetiska aktiviteter i Sverige. Detta hade kommit till en  
 KGB-chefs 
  kännedom. Under sommaren 1985 hade utkastet till hans uppsats om otillbörliga sovje- tiska aktioner stulits i hemmet. Han och hans fru hade därefter bestämt sig för att flytta till Cypern, vilket de gjort i slutet av 1985. Efter mordet på Mills hade Stevens kontaktats av journalisten Rivers som frågat 
  
 452  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 honom om han hade någon idé om varför Mills mördades. Därefter startade W med egna medel en egen undersökning i denna fråga. W kom en engelsman och två tyskar på spåren. Engelsmannen hade vid flera tillfällen kontaktat Stevens och enligt säkra uppgifter skulle de båda ha arbetat för den sovjetiska underrättelsetjänsten. Då W samlat in ett omfattande material ville han lämna över detta till svenska myndigheter. Detta hade emellertid förvägrats honom av en mängd olika myndigheter. Han hade dessutom blivit uppsökt av en person verksam inom svensk underrättelseverksamhet som varnat honom för att besöka Sverige eftersom någon skulle försöka mörda honom. W hade därefter utsatts för ett mordförsök. Hans blodtryck hade plötsligt blivit farligt högt och han hade förts medvetslös till sjukhus, där hans hustru fått beskedet att hans liv inte kunde räddas. W:s brittiske vän, som han hållit informerad för det fall något skulle hända honom, hade avlidit ett par veckor senare på grund av högt blodtryck. Brevet av- slutas Såvitt jag förstår var två mord planerade att genomföras i Stockholm samma natt, ett på statsministern, och därefter ett, med kodnamnet bröllop, på en man, som efter sin död skulle utpekas som Crosby mördare med hänvisning till ett manuskript som stulits från honom. Mordens planerare hade räknat med att han skulle vara i Stockholm, men där fanns han inte. Han låg och sov i sitt nya hem i östra Medelhavet. 
 Under framför allt hösten 1996 inkom flera nya tips rörande W. Bl.a. inkom uppgifter om att denne uttalat sig hätskt mot Mills i det radioprogram han medverkade i, i den turkiska radion på Cypern. Tipsen har utretts så långt möjligt och PU höll också ett nytt ingående förhör med den inledningsvis nämnde uppgiftslämnaren. 
 Efter sommaren 1997 har inga försök gjorts att kontakta W. 
  
 Hester  
 I början av april 1986 skickade f.d. sydafrikanske med- borgaren Cain ett brev till säkerhetspolisen. I brevet skall Cain ha påstått att han hade viktig information att lämna och därför önskade träffa en säkerhetspolis i hög befattning. 
 Den 12 april 1986 sammanträffade två poliser från säkerhetspolisen med Jones berättade att han för SIDA:s räkning arbetat vid Bai Bang i Vietnam. Under en semesterresa till Sydafrika i februari 1985 hade han gripits av säkerhetspolisen i Kapstaden. Denna hade erbjudit honom ett samarbete när han återvänt till Sverige. Man ville att han skulle utföra bombattentat, mord, etc. Mannen som framställt er- bjudandet hette Cooper och skulle vara chef för  
 Norden-avdel- 
  ningen och ärenden som berörde ANC i Sydafrika. Griebenawer hade visat Cain en dödslista, på vilken Becker namn stod överst. Även dåvarande utrikesministern Beck fanns med på 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 453 
  
 listan. Efter det att Cain återvänt till Sverige fick han besök av en man, Gericke, chef för den sydafrikanska legationen i Stockholm. Även denne försökte förmå Cain att samarbeta. Gericke skulle också vid flera tillfällen ha försökt förmå Cain att ta emot nattgäster i sin bostad. Anledningen till att Sydafrika försökte värva Cain trodde han var dels att Sydafrika hoppades att han hade försvarshemligheter som han kunde avslöja, dels att han i Sydafrika hade ett arv om en miljon kr, som han inte räknade med att kunna få ut. I protokollet över sammanträffandet har avslutningsvis antecknats: 
 Heine H gjorde ett lugnt och sansat intryck på oss. Viss oro att det skulle hända honom eller familjen något fanns. Hans berättelse kom rakt upp och ner och han gjorde inte några ansträngningar för att bli betrodd. 
 I maj 1988 kontaktade Cain säkerhetspolisen i Uppsala. Han lämnade med vissa kompletteringar i stort sett samma uppgifter som 1986. Av förhörsprotokollet framgår att Cain, som flyttat till Sverige 1976 från Sydafrika, var gift med en svensk kvinna och att paret bodde i på en mindre ort, där Cain också drev en verkstad. Han förtydligade uppgiften om nattgäster och berättade att han sex dagar före mordet på Mills fått ett anonymt telefonsamtal med en förfrågan om han kunde erbjuda en sängplats åt en sydafrikansk medborgare. För kort tid sedan hade han fått ett liknande samtal. Detta hade skett tre dagar före mordet på en  
 ANC-ledamot 
  i Paris. Heine H påstod vidare att en namngiven kvinnlig tjänsteman på UD, som tjänstgjort vid ambassaden i Kapstaden, lämnat ut uppgifter om SIDA som Cooper fått tag på. Kvinnan skulle ha haft en intim kontakt med en säkerhetspolis. Cain berättade också att han regelbundet haft besök i sin verkstad av folk från ryska ambassaden, sydafrikanska legationen, etc. På fråga varför han valt att lämna uppgifterna just nu svarade han att han för några dagar sedan såg Robinson och tre negrer på TV, vilket gjort honom orolig. 
 I januari 1990 fick PU in ett tips, där uppgiftslämnaren refererade till en artikel i Aftonbladet och undrade om man kollat den person som under tiden januari 1986 – juni 1988 haft en verkstad på den ort där Cain bodde. 
 Därefter synes PU ha ställt en fråga till säkerhetspolisen om Cain, eftersom det i februari samma år inkom en promemoria därifrån. Där redogjordes för Cain och dennes kontakter med polis, svenska och utländska ambassader, SIDA, m.fl. Promemorian avslutas med konstaterandet att Stokes H:s uppgifter inte är trovärdiga och att denne med största sannolikhet måste klassificeras som underrättelsesvindlare. 
  
 454  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 En månad senare, i mars 1990, besökte journalisten Moore och lämnade uppgift om att ett visst telefonnummer, känt som Brommanumret (se vidare strax nedan), även fanns i  
 018-området, 
  dvs. Uppsala. Där gick numret till en organisation i en viss ort. På denna ort bodde Cain, som enligt Dominguez var sydafrikan och eventu- ellt agent. 
 I september 1990 gjordes en registerslagning på Hester Denne förekom dock inte i de polisiära registren. 
 I juni 1991 har PU ställt en Förfrågan i anledning av mordfallet Mills till UD. PU ville ha besked huruvida en man som hette Potter tjänstgjorde eller hade tjänstgjort på den sydafrikanska lega- tionen i Stockholm. Vidare ställdes frågan om sydafrikanen Cooper var känd vid UD. 
 I svar som inkom en dryg månad senare meddelade UD att det fanns en person med namnet Smith som tjänstgjort vid den sydafrikanska ambassaden i Stockholm under tiden 16 juli 1983 – 31 oktober 1986. Vidare meddelade UD att Cain i mars 1989 besökt den svenska legationen i Kapstaden. Vid ett samtal med en lega- tionstjänsteman hade Cain hänvisat till en brigadier Griebenawer. 
 Efter Heine H:s besök gjordes en uppteckning över det som skickades till säkerhetspolisen. UD hade bett legationerna i Kapstaden och Pretoria att om möjligt kontrollera uppgifterna om Griebenawer. 
 I september 1991 rapporterade legationen i Pretoria att man ställt frågan om Cooper till en pålitlig kontakt, som kände till personer som tidigare arbetat inom den sydafrikanska säkerhetstjänsten. Kon- takten hade nu återkommit med beskedet att namnet var bekant. 
 I samband med att Weiss lämnade uppgifter om mordet på Mills (se nedan) upprättade UD en omfattande promemoria som skickades över till PU. Där beskrivs Heine H:s kontakter med legationerna i Kapstaden och Pretoria samt ambassaden i Harare. Av uppgifterna framgår bl.a. att Stokes H:s svärfader, som hade flyttat till Sydafrika sommaren 1989, uttalat att Cain var psykiskt sjuk och behövde vård på mentalsjukhus. 
 Under hösten 1996 kom ytterligare ett par tips rörande Cain in till PU. 
 Angående det nyssnämnda  
 Brommanumret  
 finns ett särskilt upp- slag, som handlar om ett sammanboende par som på mordnatten fick en påringning av någon som meddelade att Mills var död. 
 I början av mars 1986 hörde en journalist av sig till PU och uppgav att han varit i kontakt med en kvinna Russell, vars sambo kl 23.35 på mordnatten tagit emot ett telefonsamtal. En man med obekant röst hade sagt Nu är Horne död. Mottagaren, som trott att det rörde sig om ett 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 455 
  
 struntsamtal, hade svarat Det struntar väl jag i. På uppslaget finns en anteckning av en utredningsman som varit i kontakt med Televerket. 
 Därefter, i mitten av april 1986, hörde en person, som läst om fel- ringningen i tidningen, av sig till PU. Han framförde uppfattningen att detta borde utredas, vilket skulle kunna göras med lite analytisk för- måga. 
 I oktober 1986 förhördes såväl Russell som hennes sambo. Telefonsamtalet hade enligt Russell kommit kl. 23.25 och sambon hade efter ett tiotal signaler lyft luren. En man, som talade svenska utan bryt- ning, hade sagt Nu är Horne död eller Horne är död. Sambon hade svarat Det skiter jag i och mannen hade då replikerat Jaså, gör du det. När sambon kommit tillbaka till Russell hade han sagt att det var en tokjävel som sade att Horne var död. 
 I juni 1987 kontaktade Howard angående ett telefonsamtal, som han hade ringt till sin syster i Bromma natten till den 1 mars 1986. Han berättade att han mellan kl. 02.00 och 03.00 blivit uppringd av brodern Mcfarland som berättat att Mills var död. Brodern, som numera var avliden, hade sagt att han fått reda på dödsfallet genom ett telefonsamtal från sin son. James hade därefter ringt till sin syster Russell i Bromma. Hennes sambo hade svarat och James hade utan att presentera sig frågat Får jag prata med Robertson? Sambon hade svarat att han inte fick det eftersom hon sov. James hade då sagt Du kan hälsa henne att Mills är död. Enligt James var han och sambon inte kontanta med varandra. De hade bara träffats en gång och aldrig tidigare pratat med varandra på telefon. Det var därför sannolikt att sambon aldrig uppfattat att det var James som ringt. 
 Dagen därpå förhördes Hill son som bekräftade att han ringt sin pappa mellan kl. 01.30 och kl. 02.00 natten till den 1 mars 1986 och meddelat att Mills blivit skjuten till döds. 
 Därefter förhördes Russell och hennes sambo på nytt. Sambon, som var mycket irriterad över förhöret, svarade på fråga att han inte skulle ha känt igen Evans röst men att denne väl borde ha presenterat sig om det nu var han som ringde. 
  
 Svenska Dagbladets scenario  
 . I början av maj 1987 erhöll säker- hetspolisen ett artikelutkast av journalisterna Forbes och Berry på Svenska Dagbladet. Av utkastet framgick att journalisterna hade haft kontakt med en källa som lämnat uppgifter om mordet på Mills. 
 Källan hade uppgivit att den sydafrikanska spionen Barajas var den som planerat mordet. Barajas hade tidigare arbetat som sydafrikansk spion i IUEF i Genève till dess att han 1980 avslöjat sig. Genom arbetet hade Barajas fått full insyn i hur andra länder, främst de skandi- 
  
 456  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 naviska, genom hemliga bidrag stött motståndare till apartheid- regimen. 
 När Mills 1982 återvaldes till statsminister hade detta varit oväntat för regimen i Sydafrika. Allt eftersom Mills arbetat hårdare för sanktioner mot apartheidregimen, framstod det som klart att han var ett hot mot regimen, då han hade ett stort internationellt kontaktnät, både inom fackföreningsrörelsen och socialistinternatio- nalen. Källan hade också sagt att han sett en lista över Sydafrikas fiender – en lista som i pressen skulle ha kallas dödslista. Där var Becker namn nämnt. 
 Barajas hade lämnat sin polistjänst 1985. Enligt källan hade han gjort detta för att kunna organisera mordet. Själv hade Barajas i tidningsintervjuer sagt att han lämnade yrket av personliga skäl och att om han varit svart skulle han ha arbetat för ANC. Källan hade också nämnt Fisher, som beskrivits som en f.d. maffiagangster, boende i Sydafrika. Denne skulle ha varit involverad i ett maffiarelaterat mord i Europa. Giovanno R sades vara intressant eftersom han startat företag i Sydafrika tillsammans med SmithBeträffande själva mordet hade källan berättat att det varit tre personer inblandade. De skulle ha kommit till Sverige i en campingbil några veckor eller månader före mordet. De bodde i skogen, ville inte bli registrerade som hotellgäster. Campingbilen var av en modell med sovplats ovanför förarhytten. Bilen hade de anskaffat med hjälp av en västtysk f.d. bilhandlare. Denna person skulle vara känd av västtysk polis eftersom han ca fem år före mordet dömts till ett eller två års fängelse. Innan han avtjänat straffet hade han flytt till Sydafrika, där han blev medlem i National Party. I dagsläget skulle han vara ord- förande i ett eget partidistrikt i norra Johannesburg. Hans son skulle vara polis i Sydafrika. Mannen hade enligt källan åtagit sig flera dirty jobs åt regimen. Han hade flera gånger efter flykten till Sydafrika rest tillbaka till Västtyskland på falskt pass. Mannen skulle heta Becker. 
 Efter mordet skulle männen ha flytt västerut. Källan hade lämnat signalement på en av de tre männen. Denne sades vara stor, över 180 cm, ha stora fingrar och händer, stort ansikte och rött hår. Källan hade erhållit sin information av en av dem som var inblandade. Han hade dessutom under sommaren 1986 bevistat ett interpolmöte i Sydafrika, där han träffat personer som berättat om mordet. Vid mötet hade flera länder deltagit, bl.a. Chile och Taiwan. 
 Enligt en anteckning av  
 Lang 
  Näss innehöll artikelutkastet sakfel; varken Sydafrika, Taiwan eller Chile var vid den aktuella tiden medlemmar i Interpol. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 457 
  
 Den 22 maj 1987 kontaktade Forbes säkerhetspolisen på nytt och berättade att han fått fram uppgifter om att Sydafrika satsat stora pengar på att köpa infiltratörer. Inom Norden hade denna kampanj gått under beteckningen Operation Krueger. Högerextremister i Norge skulle på detta sätt ha fått flera miljoner kronor. En norrman, Williams, skulle ha deltagit i verksamheten. Denne hade varit bosatt i Örebro och vid tiden för mordet på Mills skulle han ha befunnit sig i Stockholm. 
 Den 27 maj 1987 publicerades artikeln i Svenska Dagbladet. 
 I juli 1987 kontaktade Forbes återigen säkerhetspolisen. Han hade efter ny kontakt med källan fått fram ytterligare uppgifter. De tre männen skulle ha avrest med flygbolaget Luxair från Johannesburg den 2 november 1985 och de skulle ha ankommit Luxemburg dagen därpå. Därifrån skulle två av männen ha rest vidare till München, där de sammanträffat med Becker, som ordnat bilen. Den tredje mannen skulle på annat sätt ha tagit sig till Stockholm, där de tre åter- förenats. Männen skulle ha levt ett utsvävande liv i Stockholm, dock ej på allmän lokal. En av dem skulle eventuellt haft en flickvän i Bromma. Deras leverne hade så småningom kommit till uppdrags- givarens kännedom och de hade uppmanats att genast utföra upp- draget. 
 Samma månad, dvs. i juli 1987, försökte säkerhetspolisen identifiera västtysken Franz Esser. Detta misslyckades dock. 
 Under hösten 1987 inhämtades passagerarlistor från Luxairs flight 1101 från Johannesburg till Luxemburg den 1 november 1985.  
 4 
  
 Under PU:s utredning av Sydafrikaspåret hösten 1996 vidtogs flera nya åtgärder i ärendet. Interpols register kontrollerades och en för- frågan beträffande Franz Esser skickades till Tyskland via Interpol. I svar från Tyskland i juni 1997 ville Interpol Wiesbaden ha mer upp- gifter om sakförhållandena beträffande hur ScottEsser-spåret 
  blev känt. 
 I början av oktober 1996 kontaktade den andra journalisten på Svenska Dagbladet, Berry, per brev Shepard i anledning av Lyons uppgifter (se nedan). I brevet skrev hon bl.a. När dagarna går förvånas jag över att polisen inte hör av sig med tanke på det tips jag förmedlade 1987. Hon skrev också att hon inte trodde att polisen tagit uppgifterna på allvar eller kontrollerat dem särskilt noga. Därefter återgav hon en del uppgifter med ytterligare preciseringar och detaljer. Bl.a. skrev hon att den använda bilen troligen var tysk- eller  
 holländsk-registrerad. 
  Becker skulle ha flytt från ett straff i 
  
 4  
 Uppgiften förbryllar något, eftersom ingångsuppgiften var att männen skulle ha rest den 2 november. 
  
 458  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Tyskland 1977. I Sydafrika skulle han ha anklagats för att ha begått ekonomiska brott. Han blev emellertid inte dömd eftersom han körde ihjäl sig dessförinnan. Den hitlist källan sade sig ha sett innehöll, för- utom Becker namn, också namnen Lee, f.d. generalsekreterare i Europeiska Fackliga Samarbetsorganisationen, och Russell. Berry hänvisade i samband med namnet Russell till journalisten Wong omfattande dokumentation om Sydafrika, där det skulle förekomma en Young som under en period bodde i Sydafrika och gjorde sig en förmögenhet på diamanthandel. 
 En dryg vecka senare tog PU kontakt med Berry, i anledning av att det i en tidningsartikel i Expressen uppgivits att hon hade ytterligare information att lämna. Berry berättade att källan uppgivit att en av de personer han träffat vid polismötet i Durban sommaren 1986 var en man, B. Denne B var antingen en av de tre männen som varit i Stockholm eller en som varit i deras omedelbara närhet. B skulle vara sydafrikan. Polismötet skulle enligt källan antingen vara ett Interpol- möte eller ett  
 IPA-möte 
  (International Police Association). Mordet skulle ha beslutats på högsta nivå, av P.W. Botha. Beträffande bilen uppgav hon att detta inte var en husbil i egentlig mening utan mer en vanlig bil som man bygger om med sovplats ovanpå. Om källan sade Berry att denne var europé som flyttat till Sydafrika för att som hon uppfattat det tjäna pengar och leva ett behagligt liv. Vid förhöret framkom att Berry varit i Stockholm i  
 maj-juni 
  1987 och lämnat uppgifter i ärendet till utredningsmannen Marsh tog efter förhöret med Berry kontakt med Barton, som mindes att han sammanträffat med henne. På fråga om han hade dokumenterat förhöret uppgav han att han inte var säker på det; det be- rodde troligtvis på huruvida något nytt framkommit. 
 I oktober 1996 kontaktades PU av en tjänsteman vid Tullkriminalen i anledning av de uppgifter i massmedia som vid den tiden förekom om Sydafrika. Tulltjänstemannen meddelade att tullen sedan flera år tillbaka haft en husbil i beslag. Husbilen hade anträffats tjuvkopplad i januari 1990. Den var tyskregistrerad och ägaren Bentley R hade okänd adress samt var dömd för brott. I anledning av tipset lät PU genomföra en teknisk undersökning av bilen. I protokoll över undersökningen har det antecknats att inget anträffades som kunnat sättas i samband med mordet på statsministern. 
 Tips om samband mellan mordet på Mills och mordet på ANC- ledaren Morales.  
 I januari 1993 hörde en kvinna som bevistat samma biografföreställning som Mills den 28 februari 1986, av sig till polisen. Hon uppgav att hon tyckte den  
  
 40-årige 
  
  polack, som nyligen hade mördat en svart kommunistledare i Sydafrika, var mycket 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 459 
  
 lik den person hon beskrivit i förhör och som skulle kunna ha med mordet på Mills att göra. 
 I slutet av maj 1993 lämnade en person uppgift om att mordet på Mills skulle kunna ha förövats av samma personer eller samma organisation, som låg bakom dödsskjutningen av  
 ANC-ledaren 
  Morales. Paret som låg bakom mordet på Morales hette  
 Derby-Lewis 
  och han som sköt hette Walus. 
 I september samma år (1993) följde PU upp tipsen och det noterades att varken paret  
 Derby-Lewis 
  eller Walus var kända inom utredningen. I oktober skickade PU en förfrågan till UD. Där beskrevs att flera upp- giftslämnare aktualiserat mordet kring årsskiftet 1992/93 på kom- munistpartiets ledare Morales i Sydafrika och att ett par, Fuentes och Henry, 
  jämte en polsk invandrare Olson, skulle ha gripits och åtalats för detta. Paret  
 Derby-Lewis 
  skulle ha planerat och finansierat mordet och Walus skulle ha utfört det. PU önskade få veta på vilket sätt mordet utförts, om paret  
 Derby-Lewis 
  och Walus tillhörde någon organisation och om det var känt var berörda personer vistades eller vad de hade haft för sig vid tiden för mordet på Mills. PU önskade också få hjälp med personuppgifter och foton. 
 I januari 1994 erhöll PU svar från ambassaden i Pretoria. Enligt den sydafrikanska förundersökningsledningen i anledning av  
 Hani-mordet 
  hade såväl Brooks 
  som Walus varit i Sydafrika vid tiden för mordet på Mills. Detta svar baserades på inrikesministeriets register, som i sin tur baserades på flygplatsernas resandestatistik. Clive  
 Derby-Lewis 
  var mest känd som parlamentariker för konservativa partiet. Mordet hade planerats av honom och Walus tillsammans. Salas hade fått i uppgift att rekognoscera runt Hanis bostad och under- söka dennes rutiner. Det var vid en sådan rekognosceringstur per bil som Walus hade upptäckt Wade ensam utanför sitt hus. Walus hade stigit ur bilen och skjutit fyra skott mot Wade; det första bakifrån på nära håll. Walus, som inte varit maskerad, hade sedan lugnt satt sig i bilen och kört från platsen. Ett vittne hade senare kunnat peka ut gär- ningsmannen. Foton, personprofiler och utskrift av förhöret med Henry, 
  som hade frikänts av domstolen, bifogades. 
  
 Ward. I en  
 PU-promemoria, 
  daterad i maj 1994, framgår att TV- programmet Striptease den 27 april 1994 innehöll en intervju med f.d. generalsekreteraren i Civilförsvarsförbundet Rodriguez berättade i denna att han kort tid efter mordet blivit kontaktad av en person som befann sig i England och som sade sig ha information om mordet på Mills. Enligt personen skulle en konspiration bestående av svenska affärsmän, sydafrikansk säkerhetstjänst och någon vid säker- hetspolisen ligga bakom mordet. Sanchez hade i anledning av informa- 
  
 460  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 tionen varit i kontakt med säkerhetspolisen, som efter några månader hört av sig och sagt att man kontrollerat uppgifterna och nu släppt ärendet. I  
 TV-programmet 
  intervjuades också biträdande spanings- chefen i PU, Coleman. Denne uppgav att det inom PU inte fanns något tips eller uppslag om Bailey uppgifter. I anledning av TV- programmet hade PU gjort en särskild kontroll, varvid konstaterades att Thomas uppgifter stämde, dvs. Bailey uppgifter fanns inte i PU- materialet. 
 Några veckor senare förhördes Sanchez av PU. Han berättade att mannen som kontaktat honom var en brittisk medborgare som han känt sedan början av  
 1970-talet. 
  Mannen hade kontaktat honom på mån- dagen eller tisdagen efter mordet. Han skulle komma till Stockholm dagen därpå och bad då att få träffa Gomez För Sanchez berättade mannen att engelska underrättelsetjänsten MI 6 fått information om att mördaren skulle sökas bland sydafrikanska kontakter och att det fanns ett samband mellan sydafrikansk vapenhandel och mordet. En svensk polisman eller poliskälla vid säkerhetspolisen skulle vara inblandad. Efter det att Sanchez mottagit denna information hade han försökt komma i kontakt med PU per telefon men misslyckats. Han hade därför talat in informationen på band. Bandet hade hans informations- sekreterare lovat att lämna till säkerhetspolisen i Uppsala, eftersom denne kände en person som arbetade där. Bandet lämnades på så sätt till säkerhetspolisen i Uppsala veckan efter mordet. Efter några månader, i  
 maj-juni, 
  hade Sanchez bett informationssekreteraren, som numera var avliden, att kontrollera vad som hänt i ärendet. Denne hade kommit tillbaka med uppgiften att det är utrett och det har inte lett till någonting. 
 Mer konkret hade informationen inneburit att Boforsaffären och provisionerna i denna spelat stor roll för mordet. Ett provisionsföretag AI Services hade mottagit pengar och ägaren i detta hade bott i Sydafrika och Mora. Chefen skulle heta Williams eller Andrews och skulle bo omväxlande i London och Johannesburg. I anledning av informationen hade Sanchez skrivit en artikel i Civilförsvarstidningen, där han påpekade att vapenhandeln och de pengar som fanns där kunde vara ett spår att nysta i. Därefter hade något mycket egendomligt in- träffat, enligt Gomez Han hade blivit uppringd av direktören vid Bofors Martin Ardbo, som försäkrat att detta var absolut felaktigt och att man inte skulle gå vidare på det spåret, eftersom det skulle kunna skapa åtlöje kring civilförsvaret och MurphyYtterligare en vecka senare, i slutet av maj 1994, hörde PU Barton, som bekräftade att han under aktuell tid var sektionschef vid säker- hetspolisen i Uppsala. Barton uppgav att han vid tiden då bandet 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 461 
  
 skulle ha lämnats hade gått en kommissariekurs och att han då ersatts av Hernandez hade ingen kännedom om Bailey uppgifter. 
 I juni 1994 skickade PU en förfrågan i ärendet till säkerhetspolisen i Uppsala. – Svar på förfrågan inkom efter ett drygt halvår, i januari 1995. I svaret, som kom från den person som hade svarat som chef under aktuell tid, redogjordes för att diariet kontrollerats och att det inte fanns några noteringar om att något band angående Palmemordet sänts till Stockholm. Vidare sades att de anställda tillfrågats, men att ingen kände till något band som skulle innehålla ifrågavarande uppgifter. Ett  
 40-tal 
  kriminalpoliser inom Uppsala polisdistrikt hade dessutom till- frågats särskilt, varvid man talat enskilt med de som varit avdelade för tipsmottagning. Inte heller detta hade emellertid lett till något resultat. Allt detta hade fört fram till slutsatsen att det var osannolikt att Bailey informationssekreterare lämnat bandet till säkerhetspolisen i Uppsala. 
 I januari 1995 finns en utredningsanteckning av en utredningsman vid PU registrerad. Av denna framgår bl.a. att Sanchez inför PU yttrat att När jag nu tänker tillbaka på ärendet har jag funderat på om (informa- tionssekreteraren) lämnat bandet för avlyssning och återfått det av kollegan på säkerhetspolisen i Uppsala med uppgift att historien redan var känd eller utan intresse. I så fall kanske ärendet aldrig registrera- des. 
 Utredningsmannen vid PU synes sedan ha vänt sig än en gång till säkerhetspolisen. I  
 PU-materialet 
  finns nämligen en promemoria från säkerhetspolisen, daterad den 4 oktober 1995, där det bl.a. heter: 
 B (utredningsmannen vid PU, vår anm.) undrade hur våra rutiner är be- träffande  
 PALME-tipsen. 
  Tips som skickas med internposten till SÄPO går direkt till E eller J (utredningsmän vid säkerhetspolisen, vår anm.) vilka bokför dessa samt delar ut dem till den handläggare det berör. När tipset är färdigbearbetat, åter till E eller J. Efter bokföring sänds tipsen och redo- visningen tillbaka till RKP/A. Tips som inkommer via SÄPO:s registrator brev och liknande diarieförs, därefter till E eller J som kontrollerar om något är känt vid SÄPO. Bokförs ej av E eller J, enär det redan är diarie- fört. Med förhoppning att B fått svar på sina frågor, om inte får han åter- komma till mig. 
  
 Massey  
 I oktober 1994 tog Mills Stewart kontakt med Jenkins och berättade att han från Sydafrika kontaktats av en svensk journalist, som han hade förtroende för. Journalisten, Bailey, hade träffat en f.d. polisagent i Sydafrika som berättat att han hade information om mordet på Mills. Agenten skulle eventuellt ha tillgång till dokument som kunde bekräfta informationen. Stewart skulle be Bailey sätta sig i för- bindelse med Ölvebro. 
  
 462  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Några dagar senare ringde Bailey upp Ölvebro. Bailey ombads efter ett kort referat av vad som hänt att skriva ned sina uppgifter och skicka in dem till PU. 
 I en  
 17-sidig 
  rapport, som inkom en vecka efter telefonsamtalet, uppgav Bailey att han nyligen kommit hem från en sex veckor lång filminspelning i Sydafrika. Under resan hade han intervjuat en avhoppad f.d. chef för säkerhetstjänstens dödspatruller, Dirk C. Denne hade under intervjun frågat om Bailey ville ha information om mordet på Mills och nämnt att han hade en kollega som hade saker att berätta. Därefter hade Bailey sammanförts med en person, källa A, som tidigare arbetat som teknisk expert i den sydafrikanska säker- hetstjänsten. Källa A berättade att mordet på Mills planerades av Sydafrikas främste spion i modern tid, Mcdonald hade som ung polisaspirant fått i uppdrag att börja studera på universitetet med syfte att infiltrera regimkritiska organisationer. Under  
 1970-talet 
  hade han infiltrerat och saboterat biståndsorganisationen IUEF (International University Exchange Fund) i Genève, vilken leddes av svensken Jones hade genom en iscensatt flykt tagit sig ut ur Sydafrika. Han fick därefter anställning i IUEF och blev bäste vän med Townsend I IUEF blev Barajas vice direktör och informationsansvarig. Han hade som sådan förskingrat stora belopp, bl.a. köptes Daisy Farm in och byggdes upp till träningsläger för den sydafrikanska polismaktens terrororganisationer. Projektet att infiltrera IUEF gick under kodnamnet Operation Daisy. I slutet av  
 1970-talet 
  hade Barajas även försökt infiltrera IDAF (International Defence and Aid for Southern Africa) i London, vilken var en viktig organisation i kampen mot apartheid. Denna hanterade stora penningsummor. Bl.a. gav Sverige via hemliga konton hos SIDA stora bidrag till IDAF:s verksamhet. Denna infiltration misslyckades dock. 1980 hade Barajas, i samband med att en annan sydafrikansk agent hoppat av, avslöjats. Han hade därefter återvänt till Sydafrika. Han hade senare varit inblandad i CCB (Civil Cooperation Bureau), vilket var den organisation som byggt upp The third force i Sydafrika. The third force hade sysslat med aktioner som gått ut på att mörda regimmotståndare, skapa splittring och hat etc. Barajas hade därefter gått över till civil verksamhet och sysslade nu med bl.a. stora fastighetsaffärer. Källa A hade arbetat med Barajas i dennes företag Arias. Företaget hade sysslat med spioneri, attentat och morduppdrag. Barajas umgicks med bl.a. Jones, som var den person som genomfört sprängattentatet mot ANC:s kontor i London. Tillsammans med källa A och Dirk C hade Bailey besökt de gamla träningslägren Vlakplaas, för vilken Dirk C varit chef, och Williams. Båda lägren hade använts för att utbilda och träna agenter att kidnappa, tortera och mörda regimens motståndare. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 463 
  
 Om mordet på Mills hade källa A mer konkret berättat att det planerats i Johannesburg och på flera ställen i Europa. Kodordet för mordet var Hammer. Svenska security agents hade deltagit i opera- tionen genom att kartlägga Becker rörelsemönster och vanor veckorna före mordet. Den avdelning som dessa säkerhetsagenter arbetat vid skulle ha haft en kvinna som chef. Den person som var ansvarig för mordet på plats i Stockholm var Rogers, tidigare kapten i Rhodesias Selous Scouts; ett elitförband som sysslade med kommandoraider, sabotage och mord i Mora med grannländer. Rogers sades bo på en gård nära Beira i Mocambique och syssla med affärer. En annan person som skulle vara inblandad i mordet var Torres, en sydafrikan med skandinaviskt släktskap. Motiven till mordet skulle vara två. Det första rörde Sveriges stöd till kampen mot den sydafrikanska regimen på  
 1980-talet. 
  Sverige var det land som ekonomiskt stödde motståndsrörelserna mest av alla och Mills var den dominerande statsmannen bakom stödet. Det andra skulle vara ett rent privat motiv för Barajas, som sades ha haft en personlig kon- flikt med Mills och en hållhake på denne som gällde försvunna biståndspengar. 
 I rapporten berättade Bailey också att han under sitt Syd- afrikabesök varit i kontakt med Todd Denne hade berättat om sitt liv och bl.a. om sin inblandning i gripandet av Carter 1977. Barajas hade förnekat all inblandning i mordet på Mills. 
 Bailey påpekade att källa A, som var rädd för sitt liv, avsåg att söka amnesti i Sydafrika genom att avlägga vittnesmål inför The Truth and Reconsiliation Commission (TRC), Sanningskommissionen, och att han inte ville framträda om han inte fick garanti om amnesti. Källa A var enligt Bailey beredd att låta sig höras av svensk polis utanför Sydafrika om han fick en sådan garanti. Bailey varnade slutligen PU för att ta kontakt med sydafrikanska myndigheter, eftersom den gamla regimens män i stor utsträckning fanns kvar. Bailey rekommenderade i stället PU att vända sig till Sydafrikas justitieminister Foster, som han själv varit i kontakt med och litade på. 
 I mitten av november 1994 besökte Bailey och en krimi- nalinspektör från Luleå Jenkins. Bailey hade dagen innan haft kontakt med källa A, som var mycket rädd. Man kom överens om att försöka påskynda källa A:s möjlighet att lämna Sydafrika för att i Europa, möjligen i Sverige, kunna skriva ned sitt vittnesmål och begära amnesti. Samma dag uppsöktes Perez, som informerades om situationen och Cooper försöka påskynda förfarandet. Samma dag besöktes också ordföranden i Polisförbundet, Brown. Därvid diskuterades ett kontrakt mellan Bailey och Polisförbundet om att utnyttja Howell material vid ett seminarium under 1995. Som ett led i 
  
 464  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 förberedelserna inför seminariet kom man överens om att källa A också skulle kunna användas varför Polisförbundet var berett att bekosta källa A:s resa till Sverige. 
 I slutet av 1994 upprättade Jenkins en sammanfattning av vad som dittills hänt i ärendet. 
 I ett brev, daterat i februari 1995, från justitieminister Smith till den sydafrikanske justitieministern Dullah Wells, redo- gjorde Robles för de uppgifter som kommit fram i mordutredningen. Därefter gjordes en förfrågan om svensk polis skulle kunna samman- träffa med källa A på svenska ambassaden i Sydafrika. 
 I början av mars 1995 meddelade Shepard Hans Ölvebro att hon talat med dåvarande expeditionschefen i Justitiedepartementet, Jones, som uppgett att Robles varit i kontakt med den sydafrikanske justitieministern. Denne hade lämnat positivt besked beträffande källa A. Samma dag hade Phillips talat med Bailey, som uppgett att han några veckor före Peterson och Smith besök i Sydafrika varit i telefonkontakt med källa A. Denne skulle då flytta. Bailey hade inte fått någon ny adress. Han hade därefter försökt nå källa A per telefon men misslyckats. Bailey hade även talat med källa A:s advokat, som också sökt källa A utan att lyckas nå honom. 
 Därefter stod Jenkins i förbindelse med Bailey i augusti 1995 och i maj 1996. Dessemellan hade Bailey under lång tid varit på resa i Söderhavet. Vid senaste tillfället meddelade Bailey att han varit i kontakt med källa A i april 1996 och att denne då sagt att hans ärende nu tagits upp i Sydafrika och att han var beredd att träffa Bailey någonstans i Europa. 
 Samma dag (den 26 september 1996) som Weiss i Sydafrika lämnade uppgifter om mordet på Mills hörde Bailey av sig till PU. Han berättade att han talat med källa A ett par veckor tidigare. Denne hade då uppmanat Bailey att söka Weiss för att få de uppgifter som källa A lämnat bekräftade. Bailey berättade också att han under dagen försökt nå källa A men misslyckats. Istället hade han till källa A:s advokat framfört att antingen gäller vår över- enskommelse eller skiter Ni i allting och i så fall måste jag lämna ut namn och övriga uppgifter till polisen. 
 I  
 telefax-meddelande 
  till PU i slutet av september 1996 avslöjade så Bailey källa A:s identitet. Källan var Riian S och hans ombud var advokaten Petersen I början av oktober 1996 överlämnade Bailey till PU dokumentation från sin resa till Sydafrika. I mitten av denna månad höll PU ett mycket omfattande,  
 59-sidor 
  långt, kompletterande förhör med HollandReid och Jenkins försökte under sin utredning i Sydafrika 1996 (se nedan) få till stånd ett förhör med Riian S men det 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 465 
  
 misslyckades. Enligt vad Jenkins uppgett för kommissionen förhandlade de med Riian S i 14 dagar men det ledde inte till något. Hans Ölvebro har i samtal med kommissionen betecknat Riian S som informationssvindlare. Samma slutsats har förundersökningsledaren Reid redovisat. 
 Lyons uppgifter hösten 1996 
 Den 26 september 1996 lämnade det f.d. polisbefälet Weiss uppgifter om mordet på Mills i en pågående rättegång mot de Kock i Pretoria. de Kock berättade att han hade vetskap om att Barajas och andra personer i operation Arias låg bakom mordet på Mills och framhöll att dessa fakta måste undersökas. de Wilkerson upp- gifter fick stor uppmärksamhet i såväl sydafrikanska som svenska massmedier. 
 Inom PU rådde dagarna därefter en febril aktivitet. En mängd nya tips strömmade in, samtidigt som PU hade intensiva kontakter med UD och ambassaderna i Pretoria och Kapstaden, vilka i sin tur stod i för- bindelse med sydafrikanska myndigheter. Via UD skaffade PU fram domstolsprotokoll över Lyons uppgifter. Kriminalkommis- Williams i Johannesburg engagerades. Rollins var en av flera svenska poliser som genom SIDA arbetade i den sydafrikanska s.k. Sannings- kommissionens, TRC, utredningsenhet. Johnson att införskaffa all tillgänglig information om eventuell sydafrikansk inblandning i mordet på Mills. PU tog också kontakt med flera Sydafrika- kännare. En kortare sammanfattning över de tidigare uppslagen i avsnittet upprättades. 
 Den 3 oktober 1996 skickade förundersökningsledningen genom Shepard och Reid en Begäran om medgivande för svensk åklagare och polis att i Sydafrika inhämta uppgifter angående mordet på Mills till UD. Ambassadören i Sydafrika, Berger, hade då redan varit i kontakt med Sydafrikas justitie- minister Foster, som understrukit att han var oerhört angelägen att vi går till botten i utredningen av de här påståendena. Wells för- säkrade vid ett möte med Moran den 4 oktober att de svenska utredarna skulle få bästa möjliga assistans på alla plan och att Sydafrika skulle göra sitt yttersta för att bistå teamet som skulle anlända från Sverige. 
  
 466  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Efterforskningsåtgärder i Sydafrika i  
 oktober-november 
  1996 
 Det beslöts sedermera att svenska utredare skulle inhämta uppgifter i Sydafrika. Förundersökningsledaren Reid och spanings- ledaren Jenkins avreste den 10 oktober 1996. De stannade fyra veckor. Under denna tid sammanträffade de med en mängd personer, bland andra justitieministern Dullah Wells, säkerhets- och polis- ministern Sydney Mufamadi, överåklagaren Robinson m.fl. Ett drygt tiotal förhör  
 5  
 genomfördes. Via den sydafrikanska polisen, sannings- kommissionen och andra myndigheter fick Bishop och Ölvebro också tillgång till en del dokumentation, bl.a. utdrag ur de polisiära registren. 
 Av  
 PU-materialet 
  framgår följande om den information som inhämtades i Sydafrika. 
  
 Weiss.  
 Weiss, f.d. överste vid sydafrikanska säkerhetstjänsten och chef för Vlakplaas, hade arresterats den 4 maj 1994. Han hade åtalats för 129 brott och dömts för 89, bl.a. för flera mord. När de Kock lämnade uppgifterna om sydafrikansk inblandning i mordet på Mills ingick de i det de Kock anförde till sitt försvar. Han hade sökt amnesti. Enligt en uppgift till kommissionen från Jenkins dömdes de Kock till 285 års fängelse under tiden Bishop och Phillips var i Sydafrika. 
 Danielsson och Ölvebro sammanträffade med de Kock dagen efter det att de anlänt till Sydafrika, dvs. den 11 oktober 1996. Förhöret hölls liksom övriga förhör på engelska och de Kock hade sin advokat närvarande. 
 de Kock berättade att senator Tucker den 1 oktober 1993 givit honom namn på och adress till en man som kallades The Shooter. Denne var enligt Singleton inblandad i mordet på Mills och var den som avfyrade skotten. de Kock mindes inte namnet på mannen. Detta och adressen hade han skrivit upp i en anteckningsbok, som förstörts i samband med att han greps. Det var dock inte den W som omtalas ovan. Singleton hade gjort mycket klart för de Kock att The Shooter var en svensk intelligence officer, som numera var bosatt i Turkiet och de Kock hade ett minne av att han skulle vara kapten. Anledningen till att Singleton lämnat dessa uppgifter till de Kock var att de två hade ett mycket öppet förhållande till varandra. För det fall de Kock någon gång kom till Turkiet kunde han söka kontakt med mannen. Enligt de Barr hade Singleton arbetat för den sydafrikanska polisen inom STRATCOM – Strategic Communications, som sysslade med propaganda och mer 
  
 5  
 I det följande talas för enkelhetens skull om förhör, vilket det egentligen inte kan sägas ha varit fråga om. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 467 
  
 eller mindre dirty tricks. Singleton hade därefter gått över till a front company of the military intelligence unit, som var känt som Arias. Detta hörde till DCI – Directorate of Covert Intelligence. Chef för Arias var Todd En annan polisman, Page, skulle också vara inblandad i Longreach. Enligt de Kock hade han och Singleton pratats vid i ca 45 minuter i ett läger, som han inte kunde minnas namnet på. Efter detta tillfälle hade han försökt prata med Singleton på nytt, men Singleton hade då inte heller kunnat minnas namnet på The Shooter. Singleton hade hänvisat till Marshall och dennes hustru Brooks och sagt att dessa visste allt om hela operationen, eftersom de tidigare arbetat för Todd Enligt en uppgift från Dirk C skulle en Rogers vara inblandad (se nedan). På fråga uppgav de Barr emellertid att Barajas aldrig skulle ha använt sig av Stewart Enligt de Kock var Dirk C bara ute efter pengar när han lämnade sådana uppgifter. 
 Att The Shooter skulle vara en svensk underrättelseofficer eller en f.d. sådan följdes senare upp i Sverige. I mitten av november 1996 meddelade polisöverintendenten Burke vid säkerhetspolisen att det i Turkiet inte fanns någon person med kaptens grad och förflutet i svensk underrättelsetjänst. 
 Hans Ölvebro har inför kommissionen uppgett att de Wilkerson anteckningar visat sig finnas kvar i kopia och att PU fått del av dem, men att de varken innehöll något svenskt namn, någon adress eller något telefonnummer till Turkiet. 
  
 Tucker.  
 Reid och Jenkins gjorde under Syd- afrikabesöket flera försök att få träffa senatorn för Inkatha Freedom Party, Tucker. Singleton, som inte ville medverka till ett samman- träffande, lät till slut via en partikollega hälsa att han inte lämnat någon sådan information som de Kock påstått. 
  
 Hoffman  
 Den 16 oktober 1996 sammanträffade Reid och Jenkins med Murphy på svenska ambassaden i Pretoria. Murphy förnekade all kännedom om mordet på Mills. Han berättade att han gått i samma skola som Barajas, men att de då inte kände varandra. 1980 hade de blivit goda vänner och de träffades då och då, ett par gånger om året. Murphy hade vid något tillfälle träffat den ovan omtalade W i London. 
  
 Riian S.  
 Om Riian S, se ovan under Massey 
  
 Stewart  
 Rogers hörde redan i början av oktober 1996 av sig till svenska ambassaden i Maputo och meddelade att han var chockad och bestört över anklagelserna mot honom. Han önskade så snart som möjligt få prata med de svenska utredarna och göra klart för dessa att han inte haft med mordet att göra. 
  
 468  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Reid och Jenkins sammanträffade med Rogers på svenska ambassaden i Pretoria den 15 oktober 1996. Rogers berättade att han var född 1949 i Rhodesia. Han hade arbetat 16 år i armén och slutat som kapten i Selous Scouts i oktober 1979. Officiellt hade han inte slutat förrän i april 1990. Efter det att han slutat inom det militära hade han åkt till Sydafrika och startat ett privat företag, som huvudsakligen höll på med säkerhet för kommersiella företag. Sedan flera år tillbaka drev han ett företag i träbranschen i Beira, Mocambique. Under perioden april – november 1986 hade han en affärsrelation med Hill hade då arbetat som fellow director i ett företag kallat Arias. Detta företag byggdes upp särskilt för att göra riskanalyser och hade i princip bara en klient, ett företag som hette Howell, som leddes av Berry hade blivit bekant med Barajas ett och ett halvt år innan Arias startades. Så länge Rogers var involverad i företaget sysslade han endast med riskanalyser. Han märkte varken militära eller polisiära influenser i företaget. Rogers uppgav att han hade besökt många länder, men aldrig Skandinavien. Han kände inte några svenska polis- män och hade inte träffat några sådana. Första gången han hörde talas 
 om mordet på Mills var två veckor före dagens sammanträde, när Sydafrikaspåret aktualiserades i medierna. Rogers visade upp sitt pass till styrkande av att han varit i Sydafrika vid tiden för mordet. På frågor uppgav Rogers att han kände Riian S eftersom denne varit livvakt åt Bennett under tiden i Longreach, att han kände Jones genom Barajas, att han hälsat på de Kock vid ett par tillfällen under  
 Longreach-tiden, 
  men att han inte träffat vare sig Dirk C eller W. 
 En vecka senare lämnade Rogers via sin advokat till Jan Danielsson och Jenkins registreringshandlingar, utvisande att företaget Arias registrerats på Jersey den 17 april 1986. 
  
 Todd  
 Den 1 oktober 1996 skickade den svenske ambassadören i Sydafrika till PU en kopia av ett brev som Barajas skrivit till Svenska Dagbladet i augusti 1987. Brevet hade skrivits i anledning av den artikel, som tidningen hade publicerat den 27 maj samma år, se ovan under   
 Svenska Dagbladets scenario 
 . I brevet beklagade Harper död och framhöll hur smärtsamt och groteskt det var att ha blivit anklagad för att ligga bakom dennes död. Därefter framfördes klagomål mot tidningen, som publicerat artikeln utan att minsta försök gjorts att kontakta Barajas före publiceringen. I brevet ställde Barajas också frågan vem som mera allvarligt skulle kunna tro att den syd- afrikanska polisen, som är tränad i  
 öken-krigföring, 
  skulle ha kunnat campa i tre månader i de svenska skogarna mitt i vintern utan att bli 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 469 
  
 upptäckta, därefter ha förflyttat sig till Stockholm, mördat Mills och sedan ha försvunnit utan minsta spår. 
 Den 18 oktober 1996 hölls ett tre timmar långt förhör med Todd Förhöret hölls i Luanda, Angola, där Barajas suttit fängslad i ett par veckor i anledning av viseringsproblem. Vid förhöret berättade Barajas hur han i början av  
 1970-talet 
  infiltrerat studentrörelsen i Sydafrika, hur han flytt ur landet 1975 och hur han därefter av George erbjudits arbete som informationsansvarig vid IUEF i Genève. 1978 hade han blivit ställföreträdande direktör och Pollard närmaste man. Under denna tid var han i Stockholm ett par gånger. Besöken arrangerades av SIDA och han träffade bl.a. Perez, Martin, Reyes m.fl. 1980 avslöjade en avhoppad sydafrikansk säkerhetspolis att Barajas var sydafrikansk agent och han tvingades därefter återvända till Sydafrika. Under perioden  
 1980-85 
  var han chef för en avdelning inom den sydafrikanska säkerhetspolisen, vilken utbildade ungdomar till infiltratörer. 1984 skrev han i en artikel att Sydafrika, för att förbli en demokrati, inte borde använda sina militära styrkor mot det egna folket. Det hade då utretts huruvida han möjligen var CIA- eller  
 KGB-agent. 
  Därefter tröttnade han på säkerhetspolisen och funderade på att engagera sig politiskt. Han hade vid årsskiftet  
 1985-86 
  tagit kontakt med Watts, chef för DCC (The Directorate of Covert Collection) inom den militära underrättelsetjänsten. Barajas blev erbjuden och accepterade en tjänst som överstelöjtnant och chef för sektionen Davis (övriga världen). 
 I april 1986 startade han företaget Arias, som fungerade som täckmantel för hans arbete i DCC. Longreach sysslade med säker- hetsarbete. Barajas kom vid denna tid i kontakt med Bennett och dennes företag GMR, i vilket Barajas så småningom kom att arbeta. I början av 1987 slutade Barajas sitt arbete i militära underrättelse- tjänsten och han kom därefter att arbeta helt civilt. Han engagerade sig politiskt för National Party och blev av partiet nominerad till Parla- mentet 1987 samt utnämndes till medlem i the President´s Council, där han arbetade till  
 1990-91. 
  Därefter blev han affärsman på heltid. 
 På särskilda frågor uppgav Barajas att han inte varit i Stockholm sedan han arbetade i IUEF, att han inte kände några svenska polismän, att han inte hade några poliskontakter i Sverige och att han aldrig hade träffat Mills. Barajas berättade om Rogers, att denne under en tid varit anställd som konsult i Longreach, att de försökt göra affärer tillsammans i Sydafrika och att Rogers därefter hade flyttat till Mocambique, där han startat sitt träföretag. Om Riian S berättade han att denne fått hans uppdrag att vara säkerhetsvakt åt Bennett på en farm som Bennett ägde. Riian S, som hade fått pengar att driva farmen med, hade levt som en godsägare och spenderat alla tillgångarna. 
  
 470  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Barajas hade i anledning härav avskedat Riian S, som i sin tur under 1987 sålt information till en journalist för att skämma ut Barajas i valkampanjen. Riian S hade några år senare blivit en rik affärsman. Barajas misstänkte att Riian S rörde sig med knarkpengar från Colombia och något senare brast bubblan. Riian S förlorade då allt. 
 Alltsedan Svenska Dagbladet publicerade artikeln om honom 1987 hade rykten surrat om Cantu inblandning i mordet på Mills. Barajas uppgav vidare att förutom Riian S var även Weiss fientligt inställd till honom eftersom han lyckats anpassa sig i det nya samhället, medan de Kock misslyckats med detta. Om Stevens berättade Barajas att han lärt känna denne i USA. W fick Cantu uppdrag att åka till London och spana på PAC. I London lärde Stevens känna Taylor (om Jones, se nedan). Jones hade vid ett tillfälle gett W stulna  
 ANC-dokument. 
  Barajas sade sig känna Jones väl. Jones hade bott hemma hos Barajas under en längre tid då Barajas fått försörja denne. Detta hade Barajas tröttnat på och Jones hade blivit sur. Slutligen försäkrade Barajas att han inte hade något med mordet på Mills att göra och att han till 110 procent skulle samarbeta för att försöka rentvå sitt namn. 
 I ett brev daterat den 25 oktober 1996 ställt till statsminister Bell framförde Barajas via ombud klagomål mot de svenska utredarna. I brevet sades bl.a. att Barajas, som suttit fängslad i två veckor, varit rädd för vad som kunde hända om han inte samarbetade med svenskarna och att Barajas på grund av förhörets längd inte kunnat återvända till Johannesburg med reguljärt flyg samma dag. Vidare anklagades de svenska utredarna för att ha kränkt Cantu rättigheter (flagrantly breaching all priciples of law and that our client was being improperly deprived of his rights by this device ). 
 Ambassadören i Sydafrika, Berger, upprättade i anledning av klagomålet ett förslag till s.k. Sprachregelung (språkregel), vari samt- liga påståenden bemöttes. 
  
 Dirk C.  
 Reid och Jenkins sammanträffade med Dirk C den 23 oktober 1996. Dirk C berättade om sin bakgrund vid den sydafrikanska säkerhetstjänsten. I början av  
 1980-talet 
  var han chef för Vlakplaas; ett träningsläger, där vita rekryter utbildades i att begå diverse våldshandlingar. Dirk C hade själv varit inblandad i mord, bilstölder etc. Han tröttnade emellertid på allt detta och önskade sluta av medicinska skäl. Innan han hann sluta blev han inkallad till chefen, som suspenderade honom utan att Dirk C fick veta varför. Efter flera månader väckte Dirk C talan vid domstol för att få återgå till polis- arbetet. I en stor polisrättegång 1985, då Barajas uppträdde som stjärnvittne, anklagades Dirk C för att ha uppträtt på ett sätt som var 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 471 
  
 ovärdigt hans ställning. Dirk C tilläts sluta vid poliskåren av medicinska skäl den sista januari 1986. I slutet av  
 1980-talet 
  kontaktade han ANC och under ett tag tvingades han lämna Sydafrika. Dirk C berättade vidare hur han runt årsskiftet 1994/95 blivit kontaktad av journalisten Massey Denne hade frågat om han kände till något om mordet på Mills. Dirk C hade då svarat att enligt Riian S är det Rogers som är mördaren och Barajas som ligger bakom. Dirk C hade själv aldrig varken träffat eller hört talas om Rogers förrän Riian S nämnde honom. Om Riian S berättade Dirk C att denne är en tidigare polis, som han kände väl och som arbetat nära Barajas i Longreach. Dirk C spekulerade därefter i vilka uppgifter som Barajas i ett förhör skulle kunna tänkas försvara sig med mot Riian S:s uppgifter och sade there´s rumours that he chased Riian away and all this nonsense. Dirk C uppgav sig vara god vän även med Jones, som i sin tur skulle vara god vän med Weiss. Jones hade beträffande mordet på Mills först sagt till Dirk C att det var en kille som bodde i Turkiet som var mördaren. Jones hade senare specificerat detta och sagt att mördaren var W. Dirk C uppgav sig aldrig ha träffat eller hört talas om W i något annat sammanhang. På särskilda frågor uppgav Dirk C att han aldrig hade besökt Sverige, att han inte kände några svenska polismän och att han inte hade hört talas om att några svenska polismän skulle ha varit i Sydafrika. – I samband med att utredarna sammanträffade med Dirk C överlämnade denne ett ca  
 150-sidigt 
  manuskript, benämnt Hitsquads, som han önskade till- föra utredningen. 
  
 Thomas  
 Redan den 1 oktober 1996 hörde Jones via en journalist av sig till svenska ambassaden i Pretoria. Samma dag besökte han ambassadören Berger. Jones var upprörd över att personer som han var säker på inte haft med mordet på Mills att göra pekades ut, bland andra Cox uttalade sig nedlåtande om Dirk C, som nu springer omkring och uttalar sig åt alla håll. 
 Jones berättade att han var född i England och arbetade som pilot i Sydafrika och Mocambique. Fram till mitten av  
 1980-talet 
  hade han arbetat som agent i den sydafrikanska säkerhetstjänsten. Han hade bl.a. använts till att infiltrera ANC utomlands, bl.a. i London. 
 Jones förnekade all inblandning i mordet på Mills. Han pekade i stället ut W som den som höll i vapnet. W, som påstods ha högerreaktionära politiska åsikter, hade fått uppdraget att skjuta Mills av den sydafrikanska säkerhetstjänsten inom ramen för Cantu operation Arias. W hade, enligt Jones, anknytningar till den svenska underrättelseverksamheten. Han hade ett förflutet som 
 svensk  
 FN-soldat 
  i Kongo och befann sig i mitten av  
 1980-talet 
  i 
  
 472  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 London. Under flera år, troligen  
 1983-86, 
  samarbetade Stevens med syd- afrikansk säkerhetstjänst som en fully paid agent. Barajas var under denna tid W:s kontaktperson och den som betalade dennes lön. W var enligt Jones tuff på ytan men bröt lätt samman vid förhör. Det var W som hade avslöjat den sydafrikanska säkerhetstjänstens operation i London, ett avslöjande som hade lett till att Jones dömdes till fängelse i två år. 
 Jones, som var övertygad om att hans uppgifter var korrekta, sade sig inte ha några bevis i saken. Han hänvisade dock till Weiss som han brukade hälsa på i fängelset. 
 Reid och Jenkins sammanträffade inte med Jones under sin vistelse i Sydafrika eftersom han befann sig på resa i grann- länderna. 
 I uppslaget finns intaget tidningsartiklar från Expressen den 6 respektive 10 februari 1997, av vilka framgår att Jones skulle ha avlidit den 9 februari 1997. Han hade reparerat en lastbil hos en god vän när lastbilen plötsligt startade och klämde fast honom mot en vägg. 
 Enligt artikeln tydde inget på att det skulle ha varit fråga om något annat än en olycka. 
 Viss övrig utredning under denna tid 
 Under tiden Reid och Jenkins vistades i Sydafrika på- gick ett intensivt utredningsarbete i Sverige. PU inhämtade information om Sydafrika genom att tala med en rad Sydafrikakännare. Samtal hölls också med kabinettsekreteraren Garrett, biståndsministern Perez och ambassadören Martin. Ambassadören Bryant upprättade en särskild promemoria om Becker roll i södra Afrika. 
 Inom PU upprättades vidare en lista över ett tiotal personer som figurerade i utredningen i denna del. Listan skickades över till säker- hetspolisen och till kriminalunderrättelsetjänsten med förfrågan om något var känt om aktuella personer. 
 Som nämnts strömmade mängder av tips in till följd av den mass- mediala uppmärksamheten kring Sydafrikaspåret. Bl.a. kom ett knappt tiotal tips in om att Barajas varit synlig på olika platser i Stockholm vid tiden för mordet på Mills. PU fick i detta sammanhang också in ett par fotografier på en man som påstods vara spanjor och ha varit i Stockholm vid denna tid. Mannen på bilderna var mycket lik Paul följde upp uppgifterna och det visade sig att mannen mycket riktigt var spanjor. Han hette Fisher 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 473 
  
 hade kommit till Stockholm den 16 februari 1986 och rest därifrån ett par veckor senare. 
 PU utredde under hösten 1996 även ett påstående i en kvällstidning om att Barajas vid tiden för mordet bott i organisationen IPA:s (Inter- national Police Association) lägenhet på Kammakargatan i Stockholm. I anledning av det som publicerats hörde flera polismän av sig till PU med uppgifter. PU försökte vidare få fram 1986 års bokningslistor för lägenheten men dessa fanns inte bevarade. PU lät också i den svenska  
 IPA-journalen 
  införa en förfrågan, där svenska polismän som bott i den aktuella lägenheten under den  
 21-28 
  februari 1986 ombads kontakta PU. PU fick på det sättet fram uppgifter om ett knappt tiotal personer som bott där vid tiden för mordet, de flesta deltagare vid  
 polis-SM 
  i bordtennis. Ingen av de som hördes hade stött på någon utlänning i lägenheten eller någon person som kunde stämma in på beskrivningen av SmithUnder denna tid inkom också ett tips om en polisman som påstods ha varit i Sydafrika. Tipset kom från en annan polis som gått assistentkursen vid polishögskolan och där sammanträffat med en person, polisman R. Tipset och den utredning detta föranledde redovisas i kapitel 4,  
 Polismäns resor till Sydafrika  
 och de därpå följande sammanfattande anmärkningarna. 
 N 
 I mitten av mars 1997 uppsökte svenska ambassadören i Mocambique, Adams, PU. Hon ville träffa spaningschefen, men eftersom denne inte var tillgänglig berättade hon för en av utredningsmännen att hon i februari blivit kontaktad av en engelsktalande man, som sade sig vara född i Zambia och ha en bakgrund i den sydafrikanska säkerhets- tjänsten. Mannen hade berättat att han sedan en tid tillbaka kände sig hotad av en f.d. vän, sydafrikanen Jones hade vid något tillfälle pratat om mordet på Mills och i detta sammanhang nämnt en finsk- talande person, som skulle vara inblandad i ett spår som rörde body- buildning och två flickor som gjort iakttagelser på mordplatsen. Watkins uppgiftslämnare hade tidigare sammanbott med N men relationen hade försämrats med åren och uppgiftslämnaren kände sig numera hotad, eftersom han misstänkte att N på något sätt kunde vara inblandad i mordet på Mills. Han hade vid ett tillfälle, 1993 eller 1994, tjuvtittat i en sportväska tillhörig N. I väskan hade han hittat ett band med en inspelning från svenska riksradion på engelska. Programmet rörde just uppgifterna om den finsktalande personen med 
  
 474  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 walkie/talkie och de två flickorna på mordplatsen (jfr kapitel 4, 
 Dekorimamannen 
 ). 
  
 Dagen därpå besökte Adams Martinez. Hon kompletterade sina tidigare uppgifter och berättade att uppgiftslämnaren trodde att N var av nordiskt ursprung, möjligen finländare med släkt i Sverige. Han och N blev bekanta 1986. N hade då skrutit om sina kopplingar till sydafrikanska säkerhetstjänsten. De hade därefter umgåtts relativt mycket och 1992 hade de startat ett bolag som drev färjetrafik i Maputo. N hade haft mycket pengar men dessa hade tagit slut 1994. Han hade då flyttat in i en husvagn i uppgiftslämnarens trädgård. Under hösten 1996 hade N försvunnit från husvagnen. Han hade lämnat kvar en väska och en låda. I lådan fann uppgiftslämnaren den mikrokassett som innehöll ovan nämnda radioprogram. N skulle vidare inneha en mängd vapen, bl.a. en revolver med kaliber 22, en AK 47:a och en  
 Glock-pistol 
  9 mm. Uppgiftslämnaren, som följt mediernas rapporte- ring om Sydafrikas eventuella inblandning i mordet på Mills, trodde att Dirk C:s uppgifter om att Rogers skulle vara mördaren egentligen avsåg Jones skulle prata svenska. 
 Samma dag upprättade PU ett promemoria över landet Mocambique. 
 I början av april 1997 skickade Adams vissa kompletteringar till PU från ambassaden i Maputo. Hon hade på nytt uppsökts av sin uppgiftslämnare, som berättat att N arresterats av mocambikansk polis den 24 mars. Han hade dessutom överlämnat en del material, som bi- fogades. Adams hade tagit reda på att polisen bland N:s tillhörigheter hittat tre pass av sydafrikansk och brittisk nationalitet som alla var utställda i olika namn men föreställde N. Adams skrev också att det i 
 en nyhetstidning den 1 april publicerats en notis om arresteringen, som polisen beskrivit som mycket allvarlig. 
 Den 9 april 1997 publicerades i tidningen Mediafax i Maputo en lång artikel med rubriken En mycket speciell misstänkt. Vem är den sydafrikan som hålls fängslad av PIC? Kan han vara Becker mördare?. PU erhöll artikeln via ambassaden i Maputo. 
 Därefter tog PU kontakt med kommissarien Rollins (se ovan) vid Sanningskommissionen i Sydafrika. Rollins meddelade i mitten av april att det inom Sanningskommissionen fanns en akt på och ett intresse för N. Ett par dagar senare rapporterade Rollins att han kunde gå vidare med N för Sanningskommissionens räkning. PU höll därefter tät kontakt med Rollins, som bl.a. utredde N:s rätta identitet. 
 I slutet av april 1997 åkte Rollins till Maputo. Han kontaktade kort därefter PU och meddelade att han haft två möten med den lokala polis- myndigheten. Han hade därvid fått uppgift om att N skulle ha en revolver Harris .357 Magnum. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 475 
  
 I början av maj 1997 kontaktade Rollins på nytt PU. Eftersom han talade i telefon ville han inte tala i klartext, men han framhöll att han ansåg N vara mycket intressant med utgångspunkt från mordet på Mills. Rollins lämnade följande uppgifter. N hade koppling till Sverige och innehade rätt vapen. Han hade adopterats av en svensk familj vid två års ålder, talade svenska och hade besökt Sverige vid flera tillfällen. Han innehade åtminstone en Ferguson  Johnson .357 Magnum sedan 1983. Denna skulle förvaras i ett kassaskåp i Sydafrika. Eventuellt skulle han inneha ytterligare ett sådant vapen, som han dock inte offici- ellt hade kvar. N hade varit och var fortfarande verksam i sydafrikanska säkerhetstjänsten. Han skulle ha använts för operationer utomlands med liknande tillvägagångssätt som vid mordet på Mills. Han skulle ha bekanta i Sverige som han enligt egen uppgift besökt 1981 och 1988. N satt för närvarande arresterad i Maputo misstänkt för spioneri. Mikrobandet om mordet på Mills hade såvitt framkommit försvunnit. N hade haft besök av representanter för sydafrikanska säkerhetstjänsten och dessa hade eventuellt tagit med sig bandet. Rollins uppgav avslutningsvis att han skulle försöka skicka mer detaljer via kurirpost och han framhöll också att man borde ligga lågt i kontakterna med Sydafrika, eftersom han tyckte det var underligt att svenska myndigheter inte hade underrättats om mannen ifråga. 
 PU företog därefter registerslagningar och en förfrågan till säker- hetspolisen om N:s tre identiteter gjordes. Det fanns emellertid inga uppgifter om N. 
 I mitten av maj 1997 inkom en detaljerad skriftlig rapport från Torres Rapporten hade skickats med en bekant till Rollins, anställd vid SAS. I rapporten skrev Rollins att sydafrikanske medborgaren N gripits i Maputo den 24 mars 1997 på grund av en anmälan mot honom av en bekant om bl.a. mordbrand. Utredningen hade visat att den misstänkte innehade ett antal vapen och olika identitetshandlingar med anknytning till Sydafrika. Det konstaterades att han under lång tid arbetat för den sydafrikanska säkerhetstjänsten. N satt för närvarande anhållen i Maputo, misstänkt för spioneri. Rollins hade sammanträffat med utred- ningsmän, underrättelsefolk och den misstänkte. På grund av rådande omständigheter hade utredningsarbetet, enligt Rollins, inte kunnat be- drivas så grundligt som önskvärt och uppgifterna i promemorian hade därför inte i detalj kunnat kontrolleras. Möjligheterna att bedriva en mer ingående undersökning var emellertid goda, eftersom det fanns ett stort intresse för den misstänkte från Sanningskommissionens sida och Rollins hade erhållit Sanningskommissionens uppdrag att utreda N. 
 Av N:s egna uppgifter och av handlingar hade bl.a. följande fram- kommit. Han var född 1949 i Sydafrika. Han hade växt upp på barnhem och två år gammal adopterats. Av adoptivföräldrarna var pappan 
  
 476  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 brittisk medborgare och mamman svensk. Mamman hade varit missionär i Svensk Lutherska kyrkan i Sydafrika. Bägge adoptiv- föräldrarna var avlidna. Vid tre tillfällen hade han besökt Sverige; i början av  
 1950-talet, 
  1981 och  
 1988-89. 
  1981 hade han hälsat på släk- tingar som han delvis namngav. Vid besöket  
 1988-89 
  hade han också besökt släktingar. Vid bägge tillfällena hade han varit i Stockholm. Beträffande det ljudband, där ett radioprogram rörande mordet på Mills spelats in och som anträffats vid gripandet uppgav N att detta hade han själv spelat in. I samband med de Kocks uppgifter hösten 1996 hade Sydafrikas eventuella inblandning i mordet på Mills diskuterats i Maputo. En svensk man i Maputo hade frågat N vad diskussionen rörde. Tidigare samma dag hade N hört en radiout- sändning om detta mord och han lovade därför den svenske mannen att banda nästa nyhetssändning, vilket han också gjort. Bandet hade emellertid blivit liggande bland hans tillhörigheter. Vid husrannsakan hos N efter gripandet hade polisen hittat tre vapen. Av en passhandling framgick att N var registrerad för ytterligare vapen; en revolver Harris .357 Magnum. N förstod och pratade en del svenska. Till lokala utredare hade han sagt att han talade både svenska och finska. N hade bekräftat att han arbetat för den militära underrättelsetjänsten i Sydafrika sedan 1984 i The Directorate of Covert Collection (DCC). 
 Enligt Rollins hade det funnits misstankar att DCC inte bara sysslade med underrättelseinhämtning utan också deltog i aktiva operationer såsom mord m.m. Bl.a. hade DCC omnämnts vid mordet av Gill September i Paris 1988. Av en källa hade Rollins inhämtat att N be- skrivits som Mr 200%, dvs. mycket duktig både på att hämta in underrättelser och på att utföra operationer. 
 Efter Gonzalez rapport utställde Riksåklagaren en fullmakt för Rollins att bedriva undersökningar i utredningen av mordet på Mills. 
 Genom N:s beskrivning över var han bott vid sina vistelser i Stockholm lyckades PU sannolikt fastställa vilka hotell det rört sig om. Dessa hotell kontaktades men inget av dem hade sparat några för- teckningar över hotellgäster från denna tid. PU:s egen databas med hotelluppgifter kontrollerades utan resultat. 
 De svenska släktingar som N uppgivit att han hade besökt efter- söktes och deras identitet kunde fastställas. Förhör hölls. N:s uppgifter bekräftades, men inget av direkt intresse för mordutredningen fram- kom. 
 PU försökte vid denna tid genom Radio Sweden fastställa när den inspelade radioutsändningen ägt rum. Detta visade sig inte vara möjligt eftersom Radio Sweden inte fick tillräckligt många sökparametrar. 
 I juni 1997 besökte Perez. Han överlämnade en rad handlingar, bl.a. protokoll över polygrafundersökning (polygraf=lögndetektor), 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 477 
  
 sju fotografier funna i en bankbox i Durban, flygbiljett, kopior av fyra pass och vapenkort. 
 N hade polygrafundersökts i mitten av april 1997 i Maputo. Av protokollet över denna framgår att N bl.a. reagerat över frågorna om han deltagit i mordet på Mills respektive om han misstänkte någon särskild för mordet. N hade vid detta tillfälle sagt att han var definitivt säker på att mordet var en sydafrikansk operation och att han hade sina misstankar om vem som var inblandad. 
 De sju fotografierna som återfunnits i N:s bankfack föreställde bl.a. en ung kvinna med långt ljust hår. Några bilder föreställde Eriksdals- badet i Stockholm och en bild föreställde en SAAB ombyggd till husbil med sovplats ovanpå bilen. 
 Flygbiljetten som funnits i N:s bankbox var en tur och retur resa Johannesburg – Stockholm, utställd i Butler den 9 maj 1986. Utresan var bokad till den 23 juni och återresan till den 3 juli. Av biljetten framgick att den ombokats först på resebyrån i Durban, oklart när, och därefter på resebyrån på Vasagatan i Stockholm den 10 juli. I anledning av biljetten kontaktade PU SAS som meddelade att ingen dokumenta- tion sparas längre än fem år. 
 I mitten av juni 1997 kom PU i kontakt med ytterligare personer i Sverige som träffat N. Kontakterna ledde emellertid inte till något. 
 I slutet av juni 1997 meddelade Rollins att det var klart för prov- skjutning med Dalton   
 Wesson-revolver. 
  I anledning härav skicka- de PU över 50 kulor av den typ som användes vid mordet. 
 I mitten av augusti 1997 meddelade Rollins per telefon bl.a. att provskjutningen av Dalton  Johnson var på gång, att det anträffats dagboksanteckningar som tydde på att N varit i Sverige vid jultid 1988, att han fått en uppgift om att N skulle ha haft svenskt pass 1995, vilket ambassaden i Maputo höll på att undersöka samt att kvinnan på fotografiet eventuellt skulle ha arbetat på svenska skolan i Maputo och att PU i den saken skulle kontakta en kvinna vid UD vars barn gått på skolan. 
 I september 1997 inkom protokoll över den provskjutning som ägt rum med N:s revolver. Av en utredningsanteckning upprättad av en utredningsman vid PU samma dag framgår att ammunitionen, tio kulor, inkom med budpost. De två inre kuverten hade hål och locket på plast- burken som kulorna var lagda i hade lossnat. När utredningsmannen öppnade plastpåsen föll en av kulorna ut från det yttre kuvertets hål. På det yttre plastkuvertet fanns en notering om att det var säkerhets- kontrollerat. Vid kontakt med Rollins hade denne uppgett att han inte öppnat det inre kuvertet från laboratoriet, utan bara lagt det i ett större kuvert. Efter diskussioner med Rollins kunde utredningsmannen också konstatera att det större kuvertet fått en extra tejpremsa i bottenkanten. 
  
 478  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Därefter överlämnades kulorna till tekniska roteln för vidarebe- fordran till SKL i Linköping. – Den 29 september 1997 uttalade SKL i ett sakkunnigutlåtande: 
 De båda kulorna jämfördes mikroskopiskt sinsemellan, varvid goda över- ensstämmelser iakttogs beträffande förekommande spårdetaljer. Vid mot- svarande jämförelse med de s.k.  
 OP-kulorna 
  iakttogs inga överens- stämmelser. 
  
 Analysenhetens/GMP-gruppens 
  analys 
 Redan den 2 oktober 1996 begärde PU biträde av kriminalunder- rättelsetjänsten inom Rikspolisstyrelsen med informationsinhämtning och efterföljande analys avseende specifikt angivna delar av Sydafrika- avsnittet. 
 Uppdraget avseende analysen redovisades efter knappt nio månader, den 27 juni 1997, i en tryckt rapport Mordet på Mills – Syd- afrikaavsnittet. Analys av delaspekter. Analysen utfördes av två krimi- nalinspektörer vid  
 Analysenheten/GMP-gruppen, 
  bägge har tidigare in- gått som utredningsmän i Palmegruppen. Rapporten omfattar 21 sidor. 
 I rapporten sägs under rubriken Uppdraget att PU begärt biträde med analys av de delar av Sydafrikaavsnittet som berör en konspiration med koppling till Sydafrikas underrättelse/säkerhetstjänst och där Barajas utpekats som huvudorganisatör för mordet. Under samma rubrik påpekas att arbetet tagit längre tid än man från början trott, vilket berott dels på materialets storlek, dels på att förhören från Sydafrika tagit tid att få utskrivna. 
 Beträffande använd metod sägs i rapporten att kriminalinspektörer- na för att få bättre överblick över materialet använt sig av ett datoriserat analysprogram. Programmet förutsatte egentligen att grundmaterialet är värderat vad gäller källornas tillförlitlighet och informationens sak- riktighet. Denna värdering hade kriminalinspektörerna fått göra själva i detta fall, vilket försvårat analysen och lett till att den till stora delar hade fått formen av hypotetiska resonemang. 
 Rapporten består av två huvuddelar – en genomgång av inhämtad information och en analys som berör motivbilden, Barajas som tänkbar organisatör samt tillvägagångssättet vid mordet. Analysdelen innehåller också avsnitt om motstridiga uppgifter och informations- flöden, uppgiftslämnarnas tillförlitlighet och Barajas vid tiden för mordet. Rapporten avslutas med en sammantagen bedömning och rekommendationer avseende fortsatta utredningsåtgärder. 
 I rapporten konstateras att fem källor lämnat uppgifter om att en sydafrikansk konspiration, organiserad av Barajas, ligger bakom 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 479 
  
 mordet på Mills. Dessa källor är Svenska Dagbladets källa (som alltså inte är identifierad), Weiss, Jones, Riian S och Dirk C. Källornas uppgifter återges kort med angivande av från vem upp- gifterna härrör. Därefter redogörs kort för de personer som påstås vara inblandade, för företaget Arias samt för vad som var känt om underrättelse- och säkerhetstjänsterna i Sydafrika. I ett särskilt avsnitt berörs källornas inbördes förhållande och deras relation till SmithI avsnittet om tillvägagångssättet för mordet sägs att tidigare ana- lyser pekat på att mordet inte i första hand verkat vara en professionellt utförd operation, vilket man kanske skulle kunna förvänta sig om Barajas var organisatör. Det framhålls att även om man ansluter sig till denna bedömning så gör inte det att man helt kan utesluta en syd- afrikansk inblandning. Vissa avdelningar inom den sydafrikanska underrättelse- och säkerhetstjänsten, t.ex. CCB (Civil Cooperation Bureau) inom den militära underrättelsetjänsten hade enligt uppgift anlitat rent kriminella personer för morduppdrag. Exempel fanns på att operatören gått längre än vad som var planerat och man kunde inte bortse ifrån att den sydafrikanska underrättelse- och säkerhetstjänsten skulle kunna ha haft folk i Stockholm vid denna tiden för att bevaka folkriksdagen, vid vilken flera ledande personer inom befrielse- rörelserna i södra Afrika deltog. 
 Innehållet summeras under rubriken Sammantagen bedömning: 
 Uppgiftslämnarnas tillförlitlighet går ej att bedöma och källorna de hän- visar till är okända eller förnekar kännedom. Informationen är motstridig och har karaktären av andrahandsuppgifter vilket gör att inte heller sak- riktigheten kan bedömas. Det framskymtar också motsättningar som gör att möjligheten av medvetet oriktig information inte helt kan uteslutas. Det finns således egentligen ingenting som bekräftar påståendena om att mordet utförts av sydafrikansk underrättelse/säkerhetstjänst med Barajas som organisatör. Vår uppfattning är trots detta att man i nuläget inte utan vidare kan avfärda de lämnade uppgifterna. Motivbilden är svår att be- döma. Attentat utfördes i Europa, även om dessa enligt vad som är känt riktades mot befrielserörelserna och deras representanter. Tillvägagångs- sättet utesluter inte sydafrikansk inblandning. Barajas skulle utan tvekan vara en lämplig organisatör och hans egentliga uppdrag vid tiden för mordet är okänt. 
 Rapporten avslutas med att PU rekommenderas att inhämta mer detalj- kunskap om andra attentat i Europa, bl.a. om mordet på Dulcie Septem- ber. Vidare rekommenderas PU att koncentrera sig på förhållandena strax före och vid mordet avseende de olika underrättelse- och säker- hetstjänsterna, deras organisation, uppgifter och inbördes förhållande samt Cantu uppdrag för militära underrättelsetjänsten och eventuell 
  
 480  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 koppling till CCB. Slutligen listades ett tiotal personer, bland andra Riian S och Tucker, som inte var förhörda men kunde tänkas ha information att lämna. 
 Av rekommendationerna ovan har PU, såvitt vi kunnat se, endast följt upp mordet på Dulcie September. Uppföljningen har möjligen skett som ett resultat av utredningen mot N, då denne innehade en mängd vapen av olika kalibrar. Frågan som PU ställde till Interpol i Frankrike i maj 1997 gällde närmast vilket vapen och vilken ammunition som använts vid mordet. I juni 1997 svarade Interpol i Frankrike att Dulcie September skjutits med kulor av kaliber 22 – longrifle och att mordvapnet troligen var en Wolfe MK 1 med ljud- dämpare. Sedan tidigare, november 1996, visste PU att Dulcie Septem- ber, som var  
 ANC-representant 
  i Paris, mördats på sitt kontor av en okänd gärningsman som skjutit fem skott mot henne. 
 UD:s material 
 Den 28 januari 1997 upprättade departementsrådet Hayes på  
 UD-IR, 
  en promemoria som expedierats inom UD. Promemorian, som ger en sammanfattning av  
 Sydafrika-spåret 
  har följande lydelse: 
  
 Sydafrika-spåret 
  i mordet på Mills 
 Den 26 september 1996 inrapporterade ambassaden i Kapstaden att det i den pågående rättegången mot f.d. polisbefälet, överste Hansen de Kock förekommit uppgifter om samband mellan den forna sydafrikanska säker- hetstjänsten och mordet på Mills. Vid rättegången sade de Kock att han lämnat uppgifter till den sydafrikanska riksåklagaren och att en Operation Longreach under ledning av spionen Barajas, varit inblandad i mordet på den svenska statsministern. De Wilkerson uttalande uppmärk- sammades i media i såväl Sydafrika som i Sverige. Efter diverse kontakter underhand på olika nivåer mellan UD, svenska ambassaden och syd- afrikanska myndigheter överlämnade Sverige den 7 oktober en framställan om inbördes rättshjälp till Sydafrika. Framställningen gick ut på att två personer från  
 Palme-utredningen, 
  chefsåklagare Reid och polis- kommissarie Jenkins, skulle få tillfälle att hos behöriga myndigheter 
 i Sydafrika inhämta information och förhöra personer som kunde vara av intresse för den svenska brottsutredningen. Förutsättningen för förhören var att de skedde på frivillig basis. 
 Utredarna fick under sin fyra veckor långa vistelse i Sydafrika (den 9/10- 7/11) träffa ett stort antal personer som skulle kunna tänkas ha informa- tioner av värde för att lösa mordet på Mills. Från Sydafrikansk sida ställde man upp på mycket hög nivå för att bistå utredarna. Utredarna togs bl.a. emot av justitieministern Dullah Wells och ministern för säker- hetsfrågor, Sydney Mufamadi vid ett par tillfällen. Justitieministern Wells 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 481 
  
 uppgav härvid bl.a. att utredarnas besök i Sydafrika varit till glädje och av värde även för Sydafrika. Det kan också nämnas att förundersök- ningsledaren Shepard, RÅ, fick tillfälle att träffa vicepresident Gates när denne var på besök i Stockholm den 13 november. 
 Utredarna kunde vid sitt besök i Sydafrika bl.a. förhöra Weiss, Barajas och Rogers, som av den avhoppade säkerhetsagenten Dirk C utpekats som Crosby mördare. Eftersom Barajas vid tillfället hölls fängs- lad i Angola på grund av vad som uppgavs vara viseringsproblem hölls förhöret med honom i Angola. 
 Cantu advokat har därefter i en skrivelse till statsminister Bell framfört kritik mot åklagare och polis i deras handläggning av för- undersökningen av mordet på Mills. Utredarna anklagas bl.a. för att flagrantly breaching all principles of law. I skrivelsen antyder advokaten bl.a. att Sverige utövat påtryckningar på Angola för att man skulle hålla Barajas fängslad så att utredarna kunde förhöra honom. En språkregel som utarbetats inför ev. pressfrågor med anledning av anklagelserna bifogas. Skrivelsen har överlämnats till Justitiekanslern för handläggning. JK har bett Riksåklagaren att yttra sig i ärendet. JK har ännu inte avslutat handläggningen av ärendet. 
 UD har den 28 januari fått en informell avrapportering av chefsåklagare Reid om utredarnas besök i Sydafrika. Från detta samtal kan noteras att sydafrikansk säkerhetspolis och vanlig polis bistått utredarna med öppna dörrar. Däremot hade man inte fått någon kontakt med den militära underrättelsetjänsten. Detta kan möjligen bero på att ANC inte har något egentligt inflytande över denna. Underrättelsetjänsten värvade Barajas från säkerhetspolisen fr.o.m. början av år 1986. Det var vid denna tid- punkt Operation Longreach startade. Fr.o.m. 1987 var Barajas säker- hetspolitisk rådgivare åt president George. Det kan också nämnas att för- svarsministern, som egentligen skulle ha deltagit i ett möte mellan utredar- na och justitieminister Wells, i sista stund meddelade att han inte kunde vara med. 
 Det material som inhämtats i Sydafrika analyseras nu av polisutredningen. Utredarna har antytt att det möjligen kan bli aktuellt med ytterligare en resa till Sydafrika. Skälet till det är bl.a. att man inte fick tillfälle att förhöra en person som antas sitta inne med viktig information i ärendet. Det kan också bli aktuellt att bl.a. höra en svensk, W, som bor på den turkiska delen av Cypern, och som av sydafrikanska agenter i de s.k. dödspatrullerna pekats ut som Crosby mördare. W:s namn var aktuellt redan tidigare under utred- ningen. 
 Någon definitiv slutsats om huruvida  
 Sydafrika-spåret 
  kan leda till en lös- ning av mordet på Mills går inte att dra på detta stadium. En fråga som ännu inte kunnat utredas närmare är t.ex., som nämnts ovan, den mili- tära underrättelsetjänstens roll i sammanhanget. 
  
 482  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 5.3 
  
 Avsnitt HC – Iran/Irak 
  
 Allmänt 
 Uppslag som på något sätt anknyter till Iran eller Irak har i PU- materialet samlats under ett särskilt avsnitt benämnt Iran/Irak (HC). Avsnittet är ett underavsnitt till Politiska motiv (H). 
 Avsnittet består huvudsakligen av uppslag innehållande tips och teorier om att Iran/Irak, någon till dessa länder knuten organisation, annan sammanslutning eller enskild person ligger bakom mordet på Mills. Det innehåller ca 100 uppslag. Av dessa inkom omkring 25 redan första månaden efter mordet. Fram till den 31 december 1988 hade knappt 80 uppslag kommit in och därefter, så långt vår granskning sträckt sig, således drygt 20. 
 Generellt gäller att de tips som kom in första månaden oftast inne- håller mer konkret information om misstänkta gärningsmän. Därefter synes uppgifterna i tipsen successivt ha kommit att bli abstrakta och mer motivinriktade. Helt hypotetiska uppslag om vilka som ligger bakom mordet eller om motivet för mordet har blivit vanligare, liksom sådant som inte är möjliga att utreda. Som exempel på helt hypotetiska tips kan nämnas en person som i januari 1993, utan att kunna precisera vad han grundade det på, uppgav sig tro att  
 Amal-milisen 
  skulle ligga bakom mordet. Som exempel på tips som inte är möjliga att utreda kan nämnas ett brev till PU från december 1987, där en anonym upp- giftslämnare påstod att en inte namngiven iransk Khomeynitrogen student fick order om att mörda Mills. 
 Av uppslagen i avsnittet är ett tiotal helt utan verklighetsanknytning eller annars inte värda att ta på allvar. Ett sådant uppslag innehåller t.ex. ett brev från en man, som uppger att han fått en uppenbarelse av innebörd att han med hjälp av 1986 års telefonkatalog över Bagdad skulle kunna peka ut Becker mördare. Ett annat utgörs av ett tips som inkommit från några personer som lekt anden i glaset, varvid de fått kontakt med andra sidan och på så sätt erhållit information om mordet. 
 Åtminstone fem uppslag innehåller tips om personer som påstås uppvisa likheter med den s.k. fantombilden. Flera av uppslagen – i vart fall sju – är sådana att uppgiftslämnaren kan misstänkas vilja komma i åtnjutande av någon förmån såsom ersättning för lämnade uppgifter, t.ex. politisk asyl, inresetillstånd till Sverige eller ekonomisk ersättning (se uppslagen  
 York"  
 och  
 Henderson). Några uppslag – åtminstone fem – har handlagts över en längre tid. Ett par – tre uppslag utgör rena in- formationsuppslag, dvs. de innehåller inte några tips om gärningsmän, anstiftare eller motiv. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 483 
  
 Inte något av avsnittets uppslag är mer omfattande än att det innehåller ett  
 20-tal 
  underuppslag. 
 Under det första utredningsåret utreddes i stort sett samtliga uppslag i avsnittet helt eller delvis av säkerhetspolisen. Efter det att Jenkins tillträdde som spaningschef i mars 1988 har säkerhetspolisen anlitats för vissa avgränsade utredningsåtgärder. 
 Framställningen i det följande inriktas liksom redovisningen av övriga enskilda uppslag på de första tipsen, de största uppslagen och de uppslag som vi i övrigt bedömt vara av visst intresse. 
 De första tipsen 
 Redan dagen efter mordet inkom det första tipset med anknytning till Iran/Irak. Polisen i Köpenhamn meddelade att en man – troligen iranier – besökt Folketingsbiblioteket för att låna en bilderbok över Folketinget. Denna fanns inte inne, men skulle sändas till mannen under ett visst namn på en postlådeadress i Spånga. Samma man skulle enligt uppgift senare ha kommit till Limhamn, där han skulle ha sagt åt polisen att kolla svensk polis och Horne. Ärendet utreddes av säker- hetspolisen, som i en odaterad promemoria konstaterade att det trots kontroll med polisen i Köpenhamn och Limhamn inte gått att identifi- era mannen. 
 Följande dag, den 2 mars 1986, skrev en uppgiftslämnare ett brev till polisöverintendenten Mcintyre och anmälde en iakttagelse, som han gjort den 28 februari efter kl. 16.00. Uppgiftslämnaren hade passerat Sergels torg, där det pågick en demonstration mot kriget mellan Iran och Irak. Han hade särskilt lagt märke till tre män som stod lite vid sidan. En av männen hade varit i  
 25-35-årsåldern 
  och haft mustasch. De två andra männen hade varit betydligt yngre. I en promemoria, daterad den 25 april 1986, konstaterade säkerhetspolisen att det inte gått att identifiera männen, men att demonstrationen haft ett  
 75-tal 
  deltagare och att allt gått lugnt till. 
 Den 3 mars hörde en annan uppgiftslämnare av sig till polisen. Han hade under eftermiddagen den 28 februari iakttagit en man, som han bedömt vara iranier eller irakier, på Riksgatan mellan riksdagshusen. Personen hade varit  
 35-40 
  år och burit en brun överrock. Han hade verkat påverkad av något, varit aggressiv och minst tre gånger ropat Becker namn. Säkerhetspolisen uttalade i en promemoria att tipset inte varit bearbetningsbart. 
 Samma dag, den 3 mars, inkom ett anonymt tips till Södertälje- polisen om en man – Brown – boende i Södertälje. Denne var enligt uppgiftslämnaren innehavare av en pistol och åkte omkring i en vit 
  
 484  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 porsche. Ett par dagar senare kontaktade säkerhetspolisen i Helsing- borg PU och uppgav att den iranske medborgaren Brown försökt lämna landet via Helsingborg/Helsingör tidigt på morgonen den 4 mars. Eftersom Brown saknade pass hade han förvägrats utresa. Enligt säkerhetspolisen i Helsingborg var Brown medlem i en assyrisk före- ning och känd för att syssla med vapen- och ammunitionsaffärer samt med narkotikahandel. Brown var tidigare dömd för bl.a. misshandel. Den 6 mars inkom ytterligare ett tips om Brown från en man som tidigare bott tillsammans med den kvinna som Brown nu var till- sammans med. Mannen uppgav att Brown hade en revolver hemma och att han arbetade på irakiska ambassaden. Den 17 mars följdes upp- gifterna från säkerhetspolisen i Helsingborg upp. Den 21 mars meddelade Södertäljepolisen i ett brev till PU att man på grund av misstanke om olaga vapeninnehav samma dag gjort husrannsakan i Morales H:s bostad, varvid man funnit en ollonpistol av Hayes typ och en stilett. Förhör med Brown hade också hållits. I en promemoria, daterad den 23 april 1986, konstaterade säkerhetspolisen att Brown inte längre var aktuell i utredningen. 
 Den 3 mars kom också ett tips om ett eventuellt motiv för mordet. En kvinna som arbetade vid Swede Health AB – ett företag som sysslade med export av sjukvårdstjänster – uppgav per telefon att Karolinska sjukhuset tidigare behandlat iranska patienter. Klinikchefen hade vänt sig till Mills, eftersom de iranska myndigheterna försökt utnyttja patienterna som PR för sin sak i det heliga kriget. Upp- giftslämnaren misstänkte att Mills därigenom hamnat i onåd hos iranska myndigheter. I en av säkerhetspolisen upprättad promemoria, daterad ett halvår senare, den 11 september 1986, redogjorde säker- hetspolisen för ytterligare förhör med uppgiftslämnaren och konstatera- de att tipset inte lett till någonting. 
 Den 4 mars inkom ett tips som ledde till en tvångsmedelsåtgärd. Posten Bandhagen 1 kontaktade denna dag PU och meddelade att en man, som under förmiddagen kommit in och postat ett brev, överens- stämde med det utlarmade signalementet på gärningsmannen. Han var ca 180 cm lång, hade kraftig kroppsbyggnad, bar en halvlång mörkblå jacka och skinnmössa med öronlappar. Mannen hade skickat ett flyg- postbrev per express till en adress i Frankrike. Som avsändare angavs Iranska Nationella Motståndsrörelsen och en adress i Tullinge. Ärendet föredrogs samma dag för chefsåklagaren Grant, som beslöt att brevet skulle tas i beslag och undersökas. Så skedde, brevet öppnades och en kopia av det skickades för översättning till svenska. Den 5 mars hävdes beslaget, brevet förslöts på nytt och återsändes till postanstalten. 
 I en promemoria daterad den 9 juni 1986 redogör säkerhetspolisen för 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 485 
  
 ärendet. Av promemorian framgår bedömningen att brevskrivaren på inget sätt varit delaktig i mordet på Mills. 
 Tips i anledning av den s.k. fantombilden 
 . Efter det att den s.k. fantom- bilden publicerats i massmedierna lämnades flera tips om att personer med iranskt eller irakiskt ursprung liknade denna bild. Sådana tips har, åtminstone delvis, registrerats i avsnittet Iran/Irak och inte i Tips i samband med publicerade  
  
 fantom-bilder. 
  
 Som exempel på tips som grundar sig på fantombilden och som registrerats i detta avsnitt kan nämnas ett tips som kom in till PU den 8 mars 1986. En kvinna, som arbetade som städerska på varuhuset PUB, kontaktade då PU och berättade att en iransk man, som städat på varu- huset i tre veckor under  
 mars-april 
  1985, var lik fantombilden. I en av säkerhetspolisen upprättad promemoria redogörs för den utredning som därefter företogs. Av ett samtal med städledaren på PUB hade det framkommit att mannen hette Myers Säkerhetspolisen hade därefter inhämtat uppgifter om honom. Det visade sig att mannen, som var medborgare i Pakistan, bodde och drev en klädaffär på Västerlång- gatan i Gamla stan. Vid ett förhör med honom den 11 september 1986 uppgav han att han varit i Pakistan vid tiden för statsministermordet. Uppgifterna överensstämde med de stämplar, som fanns i mannens pass, och säkerhetspolisen konstaterade också att mannen hade hel- skägg, såväl vid tiden då passfotot togs, som vid förhörstillfället. 
 Större uppslag 
  
 Ayid W.  
 Den 12 mars 1986 lämnades ett tips om en irakisk man, Ayid W. Uppgiftslämnaren berättade att Hammond den 13 februari 1986 hade hyrt en bil på den biluthyrningsfirma där uppgiftslämnaren arbetade. Bilen, som skulle ha återlämnats den 20 februari, hade lämnats utanför firman med nycklarna i tändningslåset den 4 mars. Enligt uthyr- ningskontraktet skulle Ayid W bo på Plaza Hotell, med visst angivet rumsnummer. Biluthyrningsfirman hade sökt honom där utan resultat. 
 Samma dag lämnade Carter, anställd vid Hotell Stockholm Plaza, tips om en gäst – en irakisk medborgare – som bott på hotellet vid tiden då Mills mördades. Hotellrummet hade bokats av Iraks ambassad som skulle stå för logikostnaden. Övriga kostnader skulle gästen själv svara för. Den 4 mars hade gästen lämnat hotellet utan att göra rätt för sig. Enligt en parkeringsbiljett hade gästen hämtat ut sin bil ur garaget den 28 februari kl. 23.25. Garaget hade utfart mot Martin gata. 
 Under de närmast följande dagarna utreddes detta uppslag. Det visade sig att man från hotellets sida redan en vecka tidigare, den 4 mars 1986, hade meddelat PU att en irakisk medborgare bott på hotellet 
  
 486  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 från den 4 februari till den 4 mars och att han checkat ut utan att erlägga betalning. 
 Kopior av Flynn pass, biluthyrningskontraktet, hotellfakturan och parkeringsbiljetten hämtades in av PU. Vidare tillhandahöll hotellet en lista över de telefonsamtal Ayid W ringt. Med hjälp av denna relativt digra lista togs därefter mottagarabonnenternas namn och adresser fram. 
 I en promemoria daterad den 15 mars 1986 konstaterade säker- hetspolisen att Hammond har vistats i Sverige för att få läkarvård. Han innehar diplomatpass. Enligt uppgift från säker källa har han återvänt till Irak. Enligt samma källa har Crosby under sin vistelse i Sverige haft täta kontakter med Iraks ambassad. Promemorian avslutas Ingen ytterligare åtgärd RPS/säkerhetspolisen  
 Härefter har Stockholmspolisen de två följande dagarna, den 16 och 17 mars 1986, hållit ett knappt tiotal förhör med främst hotellpersonal och personer som blivit uppringda av Crosby Framför allt kartlades hotellets rutiner beträffande gästs begäran att få ut sin bil från garaget. 
 Den 17 mars 1986 fick Stockholmspolisen besked att utredning av- seende irakiske medb. Ayid W skall överföras i sin helhet till säker- hetspolisen . 
 Uppslaget avslutas med en fyrsidig av säkerhetspolisen upprättad promemoria, Uppföljning samt sammanställning. Denna promemoria är odaterad men det finns en notering att spaningschefen tagit del 860411. Av promemorian framgår att Hammond sökt och fått visering till Sverige på ambassaden i Bagdad den 15 januari 1986. Viseringen gällde under 45 dagar. Som referens hade Hammond uppgivit doktor Stephens vid Betaniastiftelsens sjukhus i Stockholm. Vid en kontroll med Gordon sköterska hade denna berättat att Ayid W besökt sjukhuset i början av februari 1986. Ayid W hade en skottskada och kulan satt eventuellt kvar varför Ayid W remitterades till professor G vid Karolinska sjukhusets neurologiska avdelning. Vid en kontakt med G:s sköterska hade denna uppgivit att Ayid W besökt professor Anderson den 6 februari 1986. Han hade skadats av en kula som gått in genom vänstra kinden, passerat genom skallen och gått ut genom nacken. Eventuellt kunde kulfragment sitta kvar, men någon operation var inte aktuell. Ayid W hade vårdats för samma skottskada i London 1984. I promemorian redogörs också för den utredning som gjorts i övrigt. Det uppges att det från säker källa hade framkommit att Ayid W vid samtalen till irakiska ambassaden velat få hjälp med att skaffa fram flickor och att Hammond på så vis fått kontakt med två prostituerade kvinnor från Malm- skillnadsgatan. Slutsatsen som drogs i promemorian var att det inte finns några uppgifter som tydde på att Ayid W skulle vara inblandad i mordet på Mills. Denna slutsats grundades på 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 487 
  
 – 
  
 att han kom till Sverige så långt innan mordet 
  
 – 
  
 att hotellrummet var beställt i irakiska ambassadens namn 
  
 – 
  
 att han genom sitt leverne väckt uppmärksamhet på hotellet 
  
 – 
  
 att han haft kontakt med en massa olika kvinnor 
  
 – 
  
 att han väckt uppmärksamhet på biluthyrningsfirman genom att inte betala och lämna tillbaka bilen vid rätt datum 
  
 – 
  
 att han stannade kvar på hotellet flera dagar efter mordet. 
  
 Utredningen synes alltså ha avslutats i april 1986.  
 6 
  
 Wagner  
 I slutet av november 1987 översände UD en promemoria till PU. Enligt promemorian hade UD till ambassaden i Abu Dhabi med- delat följande: 
 Från ambassaden i Teheran har secundo återgivna m.i.s.o. erhållits. Vi är tacksamma om ni lyssnar på de ev. informationer brevskrivaren York kan ha att lämna om de tre agenter som uppges ha mördat statsminister Horne. Några löften om uppehållstillstånd etc. kan givetvis inte ges till NelsonI mitten av december samma år (1987) översände UD till PU en ny promemoria, som härrörde från ambassaden i Abu Dhabi. Ambassaden meddelade att man hade kontaktats av York och avtalat möte med honom följande dag. Ambassaden ville nu ha anvisningar om hur man lättast kunde bedöma Johnson trovärdighet och ställde frågan om någon förhörsmall fanns att tillgå. 
 Följande dag uppgav UD i ännu en promemoria att ambassaden i Abu Dhabi meddelat att man nu sammanträffat med York, vars riktiga identitet skulle ha visat sig vara överste T från Iran (han benämns här dock även fortsättningsvis York). York, som enligt egen uppgift syss- lade med planering, skydd och genomförande av den iranska sjöfarten i Gulfen, hade uppvisat ett iranskt pass. Han var född 1942. 
 Han hade berättat följande. Redan i mars 1986 hade han anat oråd då chefen för Pasdarkåren, Mohsin R, nämnt att en agent från hans hemstad gjort en för landet stor insats utomlands. Det visade sig att agenten var en till York ingift släkting från Turkiet. York hade där- efter, vid fler tillfällen, samtalat med agenten. Denne var obildad, full av religiöst patos och hade skrytsamt berättat om hur han mördat Mills. Agenten var 34 år och ca 178 cm lång. Uppdraget att mörda 
  
 6  
 Spaningsledningen har mot detta invänt att ärendet varit föremål för om- registrering och diverse interna kontrollåtgärder efter denna tid. Vad vi åsyftar, här som eljest (jämför kapitel 2  
 Palmeutredningen, Vissa påpekanden  
 ), är att inga åtgärder i själva brottsutredningen (förundersökningsregistrerade åtgärder) förekommit. 
  
 488  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Mills hade lämnats av chefen för Pasdarkårens säkerhetsavdel- ning. Motivet för mordet var en önskan att sätta stopp för freds- processen och Becker engagemang i denna. Agenten och två andra namngivna personer erhöll före mordet fem månaders träning i Iran och Libanon. Därefter förseddes de tre männen med libanesiska pass. De flög till Tyskland och tog sig till Sverige med färja. I Stockholm bodde de på hotell två månader före mordet. Under denna tid hade de täta kontakter med iranska ambassaden som bistod med upplysningar, transporter och tillhandahöll mordvapnet. 
 Själva mordet hade enligt Johnson uppgifter gått till på följande sätt. På mordnatten hade de körts till mordområdet, som hade varit folktomt. När Mills skjutits hade de gått in i ett hus eller genom en grind i närheten. De hade därifrån kunnat iakttaga hur polis och allmänhet strömmat till. Efter mordet hade de bott kvar på hotellet i en vecka. Därefter hade de flugit tillbaka till Iran via Tyskland. 
 York sade sig efter berättelsen vara beredd att lämna ut gärnings- mannens namn och adress i Iran samt att vittna i en kommande rätte- gång under förutsättning att han gavs möjlighet att leva ett fredat liv tillsammans med sina två barn. 
 Ambassaden i Abu Dhabi kommenterade Johnson berättelse med att denne gjort ett samlat och gott intryck. Han var frustrerad av revolu- tionsgardisternas agerande och verkade centralt placerad. Samman- fattningsvis ansåg ambassaden att överstens person snarare styrkte hans berättelse än försvagade den. 
 Samma dag som Johnson berättelse kom till PU:s kännedom gjordes slagningar i det hotellregister som upprättats inom PU. Inga av de uppgivna namnen fanns registrerade. PU begärde också att säkerhets- polisen skulle försöka göra en identitetsfastställelse, kontrollera om aktuella personer rest in i Sverige under angiven tid och hålla eventu- White. 
 Vid jultid 1987 meddelade ambassaden i Abu Dhabi via UD att York ringt från Iran. Han hade påstått att han haft problem med sina kontaktmän. Efter påpekande från ambassaden om att svenska myndig- heter behövde mer information i ärendet för att kunna ta ställning till hans begäran om beskydd, uppgav han att han skulle försöka skicka ett fotografi av den ingifta släktingen. Den tjänsteman vid ambassaden som pratat med York noterade i meddelandet att han tyckte pussel- bitarna stämde alltför väl och påpekade att York inte hade den karaktäristiska iranska brytningen. 
 Härefter förekom en del ytliga kontakter mellan York och ambassa- den. 
 I mitten av januari 1988 meddelade ambassaden i Teheran att Johnson handlingar, såvitt kunde bedömas, var äkta. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 489 
  
 I mitten av februari samma år informerade  
 Lang 
  Stephens om att säkerhetspolisens utländska kontakter inte hade några uppgifter om Wagner En månad senare, i mitten av mars 1988, meddelade säker- hetspolisen att någon identitetsfastställelse inte kunnat ske beträffande de tre personerna, eftersom uppgifterna om dem var alltför knapp- händiga. 
 I slutet av maj 1988 meddelade ambassaden i Teheran via UD att York hört av sig per telefon. Han kunde av säkerhetsskäl inte besöka Teheran, men avslöjade under telefonsamtalet namnet på gärnings- mannen och var denne nu bodde. 
 Under sommaren förekom någon enstaka kontakt mellan ambassa- den i Abu Dhabi och Wagner York fick bl.a. besked om att de uppgifter han lämnat inte varit tillräckligt utförliga för att Rikspolisstyrelsen skulle kunna ta ställning till frågan om att ge honom skydd. 
 I början av september 1988 meddelade ambassaden i Abu Dhabi att man på nytt haft besök av Wagner Han hade berättat att han sedan knappt två månader tillbaka befunnit sig i Dubai på flykt. Han hade gjort ett nervöst, slitet intryck och på nytt berättat om mordet. Vissa detaljer i berättelsen hade skilt sig från vad han tidigare uppgivit. Bl.a. skulle den utpekade gärningsmannen ha skjutit Mills när Mills var på väg mot en bil. 
 I juli 1989, slutligen, meddelade ambassaden i Abu Dhabi att York hört av sig. Han hade erhållit uppehållstillstånd i Dubai och avsåg att söka visering till Sverige. 
  
 Martin  
 I slutet av februari 1988 tog Fuller kontakt med Bailey forspolisen för att lämna uppgifter om mordet på Mills. Han berättade följande. I juni 1986 hade han kommit till Sverige som flykting. Hans asylansökan var ännu inte färdigbehandlad. I början av juni 1986 hade han besökt Aten som turist. Under denna vistelse hade han på en cafeteria träffat två irakiska medborgare, Curry och Nabil. Dessa hade övertalat Fuller att flytta till deras hotell, Emantena, och de kom att få lägenheterna bredvid varandra. En kväll hade Fuller hoppat över till Landry och Richardson balkong för att skrämmas. I lägen- heten fanns då Turner och en okänd man. Dessa talade arabiska med irakisk brytning. Den okände hade burit en större pistol instoppad innanför byxlinningen. Av samtalet hade framgått att den okände hade något att göra med den irakiska säkerhetstjänsten och att han var ute efter att mörda en palestinsk general i Aten. Nabil hade sagt det är lätt, du behöver bara gå tillväga på samma sätt som Beard gjorde i Stockholm med Palme. Fuller hade fått uppfattningen att det hela varit ett skämt men dagen därpå hade han läst i tidningen att en palestinsk general mördats i Aten. Fuller, som blivit rädd, hade där- 
  
 490  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 efter rest till Sverige i sällskap med Gordon Före avresan till Sverige hade Fuller erlagt 2000 dollar till Curry för att han, när de kom till Sverige, skulle få köpa ett tiotal falska pass. Vid ankomsten till Sverige hade emellertid Burnett A bestämt sig för att söka politisk asyl i landet. Han hade ångrat affären med Curry och velat få tillbaka sina pengar. Eftersom Curry vägrat gå med på detta hade Fuller kontaktat Arlandapolisen och anmält Curry för innehav av falska pass. Att han inte då berättat om sammanträffandet i Aten berodde på att han frukta- de för sitt liv. 
 I början av april 1988 började PU arbeta med detta tips. Man för- sökte fastställa Cook identitet och en begäran om förundersöknings- åtgärder i Aten skickades till grekiska myndigheter via Interpol. Skrivelsen till de grekiska myndigheterna innehåller, förutom en redo- görelse för den berättelse som Fuller lämnat, en hemställan om vissa uppgifter: 
  
 a) 
  
 huruvida en palestinsk general blivit mördad i Aten eller på annan ort i Grekland i maj/juni 1986 
  
 b) 
  
 huruvida någon av följande personer varit gäst på hotel Emantena 
  
 1. 
  
 Fuller 
  
 2. 
  
 Ali K 
  
 3. 
  
 Man med förnamnet Turner 
  
 4. 
  
 Okänd irakier, medlem av Iraks säkerhetstjänst 
  
 5. 
  
 Person med namnet Smith 
  
 Därefter inhämtades utdrag ur Smith akt hos Statens invandrarverk. Av akten framgick att Fuller var egyptisk medborgare. Hans ansökan om uppehålls- och arbetstillstånd avslogs i april 1987. I juni samma år avstyrkte Invandrarverket överklagandet. Ärendet hade kort därefter överlämnats till regeringen, som i september 1987 avslagit Smith överklagande. Även irakiske medborgaren Cook akt inhämtades. Denne hade enligt uppgifterna i akten inrest i Sverige med förfalskat pass i februari 1984. I september samma år hade han förklarats som flykting och erhållit uppehålls- och arbetstillstånd. Han hade under 1985 suttit fängslad i Bombay, okänt för vilket brott, och hade därefter i januari 1986 varit häktad i Danmark för försök till bedrägeri. 
 I maj 1988 höll PU ett uppföljningsförhör med Martin På särskild fråga förnekade Fuller att han konstruerat händelsen i Grekland i syfte att undgå en utvisning till Grekland. Salah A blev mycket upprörd över frågan. 
 I början av juni 1988 sammanträffade en utredningsman vid PU med Saunders, i samband med en tingsrättsförhandling i Härnösand. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 491 
  
 Förhandlingen gällde ett åtal mot Fuller för olaga hot mot och miss- handel av Saunders, som under en kort tid runt årsskiftet 1987/88 varit tillsammans med Martin Enligt Saunders hade Fuller redan första veckan börjat tala om äktenskap, vilket hon kopplat ihop med en för hans del hotande utvisning. Fuller hade inte berättat om någon dramatisk händelse för henne. Spontant uppgav hon att Fuller var otroligt bra på att ljuga. 
 Kort efter samtalet med Saunders förhördes Fuller på nytt. Vid detta förhör uppgav han att orsaken till att han åkt till Aten var att han skulle hjälpa en person i  
 Upplands-Väsby, 
  Fuad M, med en visum- ansökan. Fuad M hade förmedlat kontakten med Curry, som redan befann sig i Aten och hade mött Fuller på flygplatsen. Förhörs- protokollet innehåller följande anteckning av utredningsmännen: 
 Vi ifrågasätter Smith uppgifter och tror att Fuller lämnat Clayton i syfte att undgå en utvisning framför allt till Grekland. Innan Clayton ingavs försökte Fuller framtvinga ett äktenskap med Saunders, men förhållandet sprack. 
 Under sensommaren och hösten fortsatte därefter utredningen av upp- slaget. I en promemoria daterad i mitten av augusti 1988 spekulerade en av utredningsmännen över Uppslagets eventuella anknytning till organisationen Hull. Promemorian innehåller en samman- fattning och vissa slutsatser angående likheter dras. Utredningsmannen konstaterade att om Smith berättelse var riktig innebar den att Fuller rörde sig i terroristkretsar. Vidare konstaterade han att det i  
 Upplands-Väsby, 
  där Fuad M var boende, fanns en Abu  
 Nidal-krets, 
  till vilken terroristen Lopez hörde. Denne befann sig enligt uppgift i Sverige vid tiden för mordet, men försvann utomlands strax därefter. 
 I september förhördes såväl Curry som Fuad M. Fuad M berättade att han av en händelse blivit bekant med Fuller under en tågresa. Fuller erbjöd senare Fuad M arbete i Jemen och han reste även till Aten för att skaffa visum till Fuad M. Enligt Fuad M visade det sig att Fuller var opålitlig och en bedragare. Curry bekräftade uppgiften att Fuad M förmedlat kontakten med Fuller och att de båda träffats i Aten i juni 1986, då Fuller hade i uppdrag att skaffa visum för Fuad M till Nordjemen. Enligt Curry var det riktigt att de bott på hotell Emantena. Ali K berättade också att Turner var en person som arbeta- de på hotellets diskotek. Nabil var ursprungligen från Irak men bodde i Aten. Nabil var enligt Curry en politiskt omedveten person som verkade sakna kontakter. 
 Senare under hösten förhördes ytterligare en person i Smith bekantskapskrets. PU erhöll också delvis svar på den förfrågan, som 
  
 492  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 ställts till de grekiska myndigheterna. Det framgick att fyra personer med arabiska namn bott på hotellet. En av dessa hette Romero och var från Syrien. De övriga var okända. Vidare erhölls namnet på en irakier som sades ha arbetat på hotellet under juni 1986. Denne skulle därefter ha flyttat till USA. 
 Den sista handlingen, som registrerats under uppslaget, är en av säkerhetspolisen i januari 1990 upprättad promemoria. I den konstate- rades bl.a. att Fuller bott på hotell Emantina under perioden den  
 8-13 
  juni 1986. Under perioden den 28  
 maj-5 
  juni samma år hade tre personer med namnet Smith bott där. Ingen Turner eller Curry hade bott på hotellet. I promemorian konstaterades också, att 1986 hade generalen vid PLO, Cunningham, dödats av en bilbomb i Grekland. Attentatet hade dock inte inträffat förrän i oktober 1986. 
  
 Iransk-kurdisk 
  
  kvinna.  
 Den 24 oktober 1988 kontaktade en iransk- kurdisk kvinna PU. Hon berättade bl.a. följande. 
 Under shahens tid var hon genom sin familj nära knuten till shahens säkerhetstjänst. Efter revolutionen hamnade hon i fängelse där hon tillbringade två år. Hon räddade sitt liv genom att lovprisa Henry. Nio nära anhöriga och släktingar till henne avrättades. Efter frigivningen involverades hon i revolutionsgardisternas styrkor. Hon blev uttagen att verka i den urbana terroristverksamheten, för att utföra mord och andra terrorhandlingar utomlands i den muslimska gruppe- ringen Hizbullah. I denna hade hon verkat i Syrien, Libanon och Libyen. I kvinnans grupp ingick den i Iran mycket kände Johnson, vilket på svenska betyder slaktaren eller charkuteristen samt dennes bror Jacobson, som var en känslokall massmördare. Jacobson hade förekommit på tidningsbilder i Teheran Times under tiden september  
 1979-januari 
  1980. 
 En kort tid innan han mördades höll Mills ett tal på Sergels torg. Kvinnan hade vid tillfället ifråga passerat förbi Sergels torg och promenerat Drottninggatan fram mot Åhléns. Utanför Åhléns hade hon lagt märke till tre kvinnor, som pratade hennes hemlands språk. När hon tittade närmare på kvinnorna hade hon känt igen en av dem som Smith fästmö eller hustru. Kvinnan hade blivit mycket rädd. Hon hade aldrig tidigare sett fästmön i Sverige och hon fick uppfattningen att denna känt igen henne. Kvinnan arbetade vid detta tillfälle i när- heten. Strax efter händelsen hade det enligt hennes arbetskamrater kommit in en svartmuskig man och frågat efter henne. Mannen hade sökt igenom lokalen, men inte lämnat något meddelande. Kvinnan hade efter denna händelse slutat sitt arbete och bytt bostad på grund av rädsla. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 493 
  
 Enligt kvinnan måste Barnett ha sänt Jacobson till Sverige för att ta livet av Mills. Motivet till mordet skulle ha varit att Mills stoppat vapenleveranser till Iran. Kvinnan berättade också att hon kände en iransk narkotikalangare, B, som hade kontakt med en svensk vapenhandlare. B skulle vid ett tillfälle ha talat om den ökände terroristen Evans, även kallad Schakalen. Kvinnan påpekade att man inte kunde bortse från möjligheten att Evans var den som mördade Mills. Kvinnan berättade också att några dagar efter mordet på Mills avled en iranier som hette Garza Han hade bott i Solna. Sannolikt var det heroin från B som ändade hans liv. Hadi S:s hustru hade i samband med dödsfallet betett sig mycket underligt. Hon hade larmat ambulans först två dygn efter dödsfallet. 
 Några dagar efter det att kvinnan lämnat sin berättelse kontaktade PU de personer som kvinnan refererat till. Två makar förhördes. De uppgav att kvinnan under tre månader, den 21  
 augusti-21 
  november 1985, hade varit provanställd i deras rörelse. Enligt makarna hade hon emellertid saknat yrkeskunskap, varför hon fått sluta efter det att provanställningen löpt ut. Kvinnan hade enligt makarna känt sig för- följd och verkat allmänt oroad. Hon hade haft fula ärrbildningar på kroppen och hade berättat att hon varit utsatt för tortyr. 
 Vidare förhördes en tidigare arbetskamrat till kvinnan. Arbets- kamraten uppgav att kvinnan visat tecken på psykiska problem. Kvinnan hade berättat att hon haft stora svårigheter innan hon lyckades lämna Iran. Arbetskamraten mindes särskilt en händelse som inträffat i tiden före den 21 november 1985. Kvinnan hade tillfälligt lämnat arbetsplatsen för att handla mat. När hon kom tillbaka var hon upprörd, skrämd och misstänkte att någon skuggade henne. Hon gömde sig därför i pentryt. Strax efter kom en okänd, svartmuskig och ovårdad man i  
 30-årsåldern 
  in i lokalen. Mannen hade sökt igenom lokalen och även tittat in på kontoret. Han sade inget. Händelsen inträffade vid den tid då kvinnan slutade på salongen. 
 Därefter rekvirerade PU ett utdrag ur kvinnans personakt hos Invandrarverket. Av akten framgick det att hennes fader och styvmoder hade avrättats under 1981 på grund av att fadern tillverkat vapen åt kurdgerillan. Under  
 1978-79 
  hade kvinnan hjälpt iranier att fly över gränsen till Irak. 1981 hade hon hamnat i fängelse eftersom hon inne- haft vapen och inte burit slöja. Hon hade betalat borgen och lyckats fly upp i bergen. 1983 hade hon efterlysts för människosmuggling, varför hon varit tvungen att fly till Irak. Hon hade varit gift med en man, som varit underrättelseagent under shahens tid. Under revolutionen hade han flytt till Spanien och därefter aldrig avhörts. Kvinnan hade kommit till Sverige som kvotflykting från Iran 1984. 
  
 494  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I mitten av november 1988 kontaktade en anonym kurator PU och ville lämna upplysningar om samma kvinna. Kuratorn berättade om kvinnans familjeförhållanden. Berättelsen överensstämde med de upp- gifter som fanns i Invandrarverkets akt. Enligt kuratorn skulle kvinnan ha kämpat så hårt för att en släkting som var kvar i Iran skulle friges från ett fängelse att hon kontaktat iraniern B som skulle ha goda rela- tioner till iranska ambassaden i Stockholm. Hon hade överlämnat 40 000 kr till denne för vidare befordran till ambassaden, som skulle ha pengarna som borgen eller muta för att släktingen skulle släppas. B hade emellertid lurat henne, varefter hon hämnats på genom att avslöja B:s narkotikahantering för polisen. Kvinnan hade hotat sätta eld på sig själv. Hon hade enligt kuratorn aldrig nämnt något om att hon varit terrorist. 
 I en av säkerhetspolisen upprättad promemoria, daterad i mitten av november 1988, sägs att kvinnan var okänd där. Det konstaterades att det var fullt möjligt att hon suttit i fängelse för sin familjs anknytning till shahens hemliga polis. Enligt säkerhetspolisen var det dock tveksamt om hon efter två år i fängelse skulle bli uttagen till terroristutbildning. Därefter redogjorde säkerhetspolisen för Cannon verksamhet. Det sades att Hizbullah bildades 1979, men organiserades först 1981. Verksamheten kom igång 1982. Vid maktövertagandet ut- talade Khomeyni, att personer över 20 år redan var förstörda av väster- landet. De som togs ut till Cannon terroristverksamhet var i regel ungdomar under 20 år och studenter som studerat utomlands. De första som utbildades hade i uppgift att värna den islamiska revolutionen i Iran och dessutom att delta i kriget mot Irak. Man utbildade personer från olika länder i Iran och personerna sändes därefter tillbaka från Iran. Sammanfattningsvis ansåg säkerhetspolisen kvinnans uppgifter tvivelaktiga med hänsyn till kunskapen om Cannon uppbyggnad. Man rekommenderade dock att fler samtal skulle hållas med henne. 
 Därefter hölls ytterligare förhör med kvinnan. Något som förstärkte uppgifterna i förhållande till hennes tidigare berättelse kom dock inte fram. 
 PU kontaktade också Stockholmspolisen, som bekräftade att kvinnan hade avslöjat B, vilket lett till att denne dömts för narkotika- brott och olaga vapeninnehav. 
 Vidare kontaktade PU Solnapolisen och inhämtade utredningen om Brown död. Uppgifterna stämde inte överens med vad kvinnan hade berättat. Enligt Brown hustru hade Hadi S ca kl. 03.00 tagit Wilson, Valium, Combs och heroin. Hon hade funnit honom död morgonen därpå och tillkallat ambulans före kl. 09.00. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 495 
  
 Vissa från granskningssynpunkt illustrativa uppslag 
 Samma tips registrerat i två olika uppslag.  
 Den 7 mars 1986 lämnade en anonym advokat ett tips om en irakisk medborgare, Baher I, som sades kunna vara inblandad i mordet. Denne skulle ha kommit till Sverige i januari samma år och då sökt politisk asyl. Efter ett miss- lyckat avvisningsförsök hade han återkommit till Sverige. Han hade därvid uppgett en annan nationalitet. – Ärendet utreddes av säkerhets- polisen som bl.a. konstaterade att Baher I under tiden för mordet vistats på en flyktingförläggning i Skåne. I juni 1986 beslöt säkerhetspolisen ad  
  
 acta-lägga 
  
  ärendet. 
  
 Bland uppslagen i detta avsnitt finns ett annat uppslag som med all sannolikhet bygger på samma ingångstips som det just nämnda. Enligt detta uppslag lämnade en anonym advokat samma dag, dvs. den 7 mars 1986, ett tips om en Baher I. Denne sades ha sökt politisk asyl i Sverige och därvid uppgivit olika nationaliteter, såsom pakistanier och iranier. 
 – Säkerhetspolisen konstaterade i en promemoria, daterad i december 1988, att man inte kände till ifrågavarande person. Samma månad har det gjorts en registerslagning just på Baher I. 
 Det synes alltså röra sig om en ingångsuppgift, som utretts i två uppslag, vilket kanske kan ha sin naturliga förklaring i ett stort material. Det är emellertid förvånande att säkerhetspolisen i det ena fallet kommit till ett utredningsresultat men i det andra inte. 
  
 Mustafa V.  
 I början av december 1987 föreslog en uppgiftslämnare per brev att PU skulle undersöka Hamilton V, anställd på iranska ambassa- den i Stockholm. 
 I februari 1988 inkom ett nytt brev från samma uppgiftslämnare som meddelade att han i tidigare brev felaktigt angivit att Hamilton V arbe- tade på Irans ambassad. Det skulle rätteligen vara turkiska ambassaden. 
 I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen i mars 1988 kon- stateras att någon Hamilton V eller person med näraliggande namn inte under  
 1980-talet 
  varit anställd vid Irans ambassad i Stockholm. – Där- efter finns ingen ytterligare åtgärd registrerad. 
 Dokumentationen tyder på ett internt kommunikationsproblem. 
  
 Ghazi Z 
 . I mitten av juni 1988 kontaktade Ghazi Z Norrköpingspolisen och erkände mordet på Mills. Han berättade att han fått upp- draget av iranska ambassaden i Stockholm. Den aktuella kvällen hade han blivit skjutsad till centrum. Man hade pekat ut statsministern för honom och gett honom ett vapen. Därefter hade han skjutit stats- ministern. För uppdraget hade han fått en resa till England och en mindre summa pengar. Vid tiden för mordet bodde han bl.a. hos en kamrat i Tensta, här kallad A. Under tipset finns följande notering: 
  
 496  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Uppgiftslämnaren visar tydliga tecken på att vara psykiskt sjuk och vid kontroll med avd. 26 psyk.avd. i Norrköping uppger man att han är intagen där men hade försvunnit. 
 I mitten av september samma år började PU emellertid utreda upp- slaget. Efter en registerslagning då det framkom att Austin var iransk medborgare förhördes han, genom polisen i Norrköping, i oktober på den psykiatriska avdelning han då vistades vid. Austin uppgav sig ha dåliga nerver och kände sig pressad efter mordet. Han önskade snarast bli skjuten. Han hade inte varit intagen på psykiatrisk klinik vid tiden för mordet. Enligt avdelningssköterskan fanns det inget anmärk- ningsvärt noterat i Ghazi Z:s journal, som sträckte sig från april 1986. 
 Efter förhöret med Austin samtalade PU i oktober med såväl överläkaren Preston som sköterskan L, båda vid Norrköpings lasarett. De berättade båda att Austin var mycket sjuk och ville dö. Han var inte våldsbenägen. Enligt sköterskan hade han erkänt mordet på Mills för att han trodde att han då skulle bli avrättad. PU identifierade också kamraten A och höll ett kort förhör med honom. A berättade att Austin var mycket sjuk. Austin hade besökt honom vid två tillfällen, sommaren 1986 och sommaren 1988. 
 I början av november 1988 förhördes Austin på nytt. PU försökte nu fastställa hans vistelseort den 28 februari 1986. Han berättade bl.a. vid detta tillfälle att han sköt Mills med fem skott framifrån, att det var helt folktomt och att han sedan blev upplockad av en Volvo. 
 Därefter förhördes A ytterligare en gång i mitten av november samma år. Enligt A hade Austin bara besökt honom över dagen vid två tillfällen, troligen i oktober 1986 och i juni 1988. 
 Ytterligare en kamrat till Austin, Farooqi H, spårades och förhördes. Austin hade bott hos Farooqi H vid två tillfällen, båda i tiden efter mordet. Enligt Farooqi H hade Austin aldrig nämnt något om Mills. Han hade däremot varit på en Englandsresa, vilken han bekostat genom att spara socialbidragen de perioder han vistats på sjukhus. Farooqi H hade nu i efterhand kontaktat Austin och frågat varför han utgav sig för att vara Becker mördare. Austin hade då svarat att han hittat på historien för att han ville att polisen skulle skjuta honom. 
 Ett uppslag av denna karaktär kan naturligtvis vara svårbedömt, men i detta fall tyder i vart fall dokumentationen på att Austin borde ha kunnat uteslutas på ett tidigare stadium. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 497 
  
 5.4 
  
 Avsnitt HD – Mellanöstern inkl Israel" 
  
 Allmänt 
 Uppslag som PU bedömt ha huvudsaklig anknytning till Mellanöstern och Israel har i materialet registrerats i det särskilda avsnittet Mellan- östern inkl Israel (HD). Avsnittet är ett underavsnitt till Politiska motiv (H). 
 Avsnittet Mellanöstern inkl Israel består av drygt 90 uppslag. Det innehåller tips, hypoteser, utredning och annan information om att Israel eller andra länder i Mellanöstern, till detta område knutna organisationer och sammanslutningar eller enskilda personer med ur- sprung därifrån, på ett eller annat sätt skulle kunna vara inblandade i mordet. Av dessa drygt 90 uppslag tillkom en tredjedel redan under första månaden efter mordet. Efter ett år hade hälften av avsnittets uppslag tillkommit. Ytterligare ca femton uppslag tillkom fram till och med 1988. Därefter har bara några få uppslag tillkommit årligen. 
 De tips som kom in första månaden innehåller relativt konkret in- formation om personer som påstås kunna vara inblandade i mordet. Därefter synes, liksom i avsnittet Iran/Irak, uppslagen successivt ha blivit mer abstrakta och mer motivinriktade. Tips innehållande rena hypoteser om vem eller vilka som kan tänkas ligga bakom mordet har blivit allt vanligare, liksom andra tips som är svåra eller omöjliga att följa upp. En teori som är vanligt förekommande i uppslagen är t.ex. att israeliska agenter kan ha mördat Mills. 
 Beträffande avsnittets övriga uppslag gäller att ett knappt tiotal upptar tips, som helt eller delvis bygger på att personer med ursprung i Mellanöstern och Israel påstås likna någon av de s.k. fantombilderna.  
 Fem-sex 
  uppslag är tokuppslag (se t.ex. uppslaget  
 Tips tillkommet efter spådom  
 , som redovisas nedan). Några uppslag är sådana att upp- giftslämnaren kan misstänkas ha kontaktat polisen för att komma i åtnjutande av någon form av ersättning för sin information, t.ex. eko- nomisk ersättning, politisk asyl eller beskydd. Åtminstone tre uppslag innehåller tips om mord som enligt uppgiftslämnaren liknar stats- ministermordet. Ett  
 par-tre 
  uppslag innehåller sådant som PU inhämtat i massmedia och sedan utrett. Ett tiotal uppslag har efter lång tid följts upp med framför allt registerslagningar och förfrågningar till säkerhets- polisen. I vart fall ett uppslag har efter lång tid lett till mera omfattande utredningsåtgärder (se  
 Trevino). Två uppslag innehåller beslut om tvångsmedelsåtgärder. 
 Avsnittets uppslag är med ett undantag relativt små och har inte föranlett några mer omfattande utredningsåtgärder från PU:s sida. Det 
  
 498  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 mest omfattande uppslaget innehåller drygt 20 underuppslag (  
 Professor Perry). Ett par andra innehåller drygt 10 underuppslag. 
 Under första utredningsåret handlades i stort sett samtliga uppslag helt eller delvis vid säkerhetspolisen. Efter det att Jenkins till- trädde som spaningschef i mars 1988 har säkerhetspolisen anlitats för vissa avgränsade utredningsuppdrag. 
 I det följande redovisas drygt 20 uppslag relativt utförligt. Först redovisas de första tipsen som lämnades till PU, därefter de största upp- slagen och sist vissa uppslag, som vi från granskningssynpunkt bedömt vara av visst intresse. 
 Tipsen de första dagarna 
 Telefonsamtal till nyhetsbyrån Reuter  
 . Det första tipset lämnades den 1 mars 1986 av en reporter vid nyhetsbyrån Reuter. Reportern meddelade att en engelsktalande man med arabisk brytning ringt från New York och sagt att mordet utförts av representanter för Judiska Aktions- gruppen. Motivet för mordet skulle vara att Mills var antijudisk och hade kontakter med Arafat. Beslut om mordet skulle ha fattats så sent som veckan före mordet. Ärendet, som utreddes av säkerhets- polisen, följdes upp i slutet av april 1986 med en ny kontakt med reportern. Denne uppgav då att han fått intryck av att mannen var en galning. Mannen hade nämnt US – Defence League, som skulle vara en extrem högerorganisation för judar i USA. Ärendet lades ad acta den 5 maj 1986, efter att säkerhetspolisen kontrollerat och konstaterat att de inte hade någon information om Judiska Aktionsgruppen. 
  
 Män på kafeteria i Malmö  
 . Det andra tipset lämnades samma dag, den 1 mars 1986, sent på kvällen av en kvinna i Malmö. Kvinnan berättade att hon vid tre tillfällen, den 20, 21 och 28 februari, runt kl. 16.00 druckit kaffe på en kafeteria i Malmö. Samtliga gånger hade hon suttit bredvid två araber som bara pratat arabiska. De hade vid alla tre till- fällena nämnt Hull. Den 28 februari hade de också nämnt Mills. Vid detta tillfälle hade båda rest sig hastigt kl. 16.25 och lämnat kafeterian bärande på varsin resväska. Kvinnan lämnade signalement på männen. 
 Under samma uppslag finns en tidningsartikel från Hufvudstads- bladet den 13 januari 1986 och två andra tips registrerade. Tidnings- artikeln handlar om att Libyens ledare skulle ha beordrat palestinska terrorister att mörda Västtysklands utrikesminister. Ett av tipsen lämna- des av en journalist på Aftonbladet. Journalisten uppgav att han natten till måndagen den 3 mars 1986 hade blivit uppringd av en invandrad polack, som på dålig engelska hade talat om hösten  
 -85 
  och styrka 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 499 
  
 17. Polacken hade gjort indirekta antydningar om mordet på Mills och refererat till en tidigare i Aftonbladet publicerad artikel Verk av Abu Nidal. Det andra tipset lämnades ett par veckor senare av Peterson, som berättade att han av en bekant hört att en man som liknade polisens signalement skulle finnas i Uppsala, att denne skulle tillhöra en palestinsk grupp Abu Nidal och att mannen skulle göra bomber i Danmark. 
 I en promemoria, daterad i slutet av september 1986, redogjorde säkerhetspolisen för en pågående uppföljning av politiska extrema organisationer. Säkerhetspolisen konstaterade att det inte inkommit några uppgifter som skulle kunna tyda på att de i uppslaget omnämnda organisationerna skulle ha något med mordet på Mills att göra. 
 Nattligt samtal till privatperson.  
 Söndagen den 2 mars 1986 kontak- tades PU av en äldre kvinna. Hon berättade att hon mordnatten kl. 2.15 blivit uppringd av man som talade svenska med utländsk brytning. Mannen hade sagt Horne är skjuten av två judiska högerextremister. 
  
 Horne är död. Därefter hade samtalet brutits. 
 Några dagar senare, den 6 mars 1986, ringdes PU upp av en bekant till kvinnan. Vederbörande undrade varför PU inte hört av sig till kvinnan och ifrågasatte att man tagit hennes uppgifter på allvar. 
 I en av säkerhetspolisen upprättad promemoria, daterad i april 1986, konstaterades att det inte gått att identifiera den som ringde, men att inget tydde på att denne haft med mordet att göra. Säkerhetspolisen gjorde i promemorian bedömningen att det eventuellt skulle kunna röra sig om någon med dålig humor som haft för avsikt att ringa till kvinnans son. Sonen var riksdagsman och skulle enligt uppgift ha engagerat sig i judiska frågor. 
 Män som frågade efter Goodman  
 . Den 2 mars 1986 kontaktade en kvinna polisen. Hon berättade att hon arbetade som sjuksköterska på Stortorps konvalescenthem och att Goodman varit hennes patient. Ett par dagar innan Goodman avled, vilket hon hade gjort den 1 februari 1986, hade sjuksköterskan blivit kallad till expeditionen, där två män frågat om Goodman låg på rum fem och om Mills skulle besöka Goodman på hennes födelsedag den 1 februari. Hon hade inte lämnat ut några uppgifter. Männen hade varit utlänningar, eventuellt franska araber. Båda hade varit bleka i hyn och de hade inte brutit på franska, italienska eller jugoslaviska. Kvinnan lämnade därefter signalement på männen. Den ene beskrevs vara i  
  
 30-35 
  
  års- åldern,  
  
 175-180 
  
  cm lång, vara normalt byggd, ha vackra tänder, bruna ögon och mörkt, vågigt hår. 
  
 Uppslaget handlades av säkerhetspolisen, som den 7 mars 1986 förhörde sjuksköterskan. Hon uppgav då bl.a. att hon reagerat direkt på 
  
 500  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 den bild (fantombilden), som publicerats i massmedierna. Bilden stämde med vissa ändringar väl överens med en av männen som besökt konvalescenthemmet. 
 Den 18 april 1986 förhördes sjuksköterskan på nytt. Samma dag upprättade säkerhetspolisen en handling rubricerad Ytterligare fram- komna omständigheter. Av denna framgår att sjuksköterskan, i sam- band med att den första fantombilden publicerades, den 6 mars 1986, uppgett att en av männen hade likheter med denna bild. Eftersom vissa detaljer i hennes beskrivning av den mannen stämde in på signale- mentsuppgifter som Norrköpingspolisen erhållit beträffande polisman L (se kapitel 4,  
 Uppslag inriktade på enskilda personer  
 ) beslöts dels att Mercedesbilen som polisman L och Edwards färdades i skulle spärras vid inpassering till Sverige, dels att såväl polismannen som Edwards vid eventuell inpassering skulle hämtas till förhör. Den 7 mars 1986 kl. 12.40 meddelade Malmöpolisen att den aktuella personbilen påträffats på färjan mellan Köpenhamn och Malmö. Polisman L och Edwards hämtades till förhör kl. 13.10. Efter inledande förhör med polismannen bestämdes att fortsatt förhör skulle hållas av den utredningsman, som handlade ärendet vid säkerhetspolisen i Stockholm. Samma efter- middag flög förhörsledaren och sjuksköterskan till Malmö, där polisman L förhördes med början kl. 17.30. Denne uppgav att han under mordkvällen tillsammans med andra personer besökt ett motell i Norrtälje där allmän dans anordnats. Därefter genomfördes en spegel- konfrontation med polisman L och sju andra personer. Sjuksköterskan fann inte polismannen identisk med någon av besökarna på kon- valescenthemmet. Polisman L fick därefter lämna polisstationen. 
 Den 18 april 1986 upprättade också en utredningsman vid Stock- holmspolisen, en promemoria i ärendet. I promemorian sägs att polis- man L hörts av säkerhetspolisen den 7 mars 1986 i Malmö och att en konfrontation genomförts. 
 Några dagar senare hölls ett telefonförhör med sjuksköterskan. Hon meddelade då att hon inte hade fler uppgifter att lämna. 
 Slutligen deltog sjuksköterskan i slutet av april vid en spegel- konfrontation med Macdonald Hon kände inte igen honom eller någon av figuranterna. 
 Handling överlämnad av tyska polisen  
 . Den 2 mars 1986 inkom ett meddelande om att det på ett ankommande flyg fanns en handling som skulle kunna vara av intresse för polisen. Handlingen överlämnades samma dag av en purser, som fått den av den tyska polisen i samband med utresan från Tyskland. Handlingen hade hittats i en ficka på en libanes, som tillsammans med två andra libaneser försökt lämna Tysk- land på falska viseringar. Handlingen, som innehöll namn och adresser 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 501 
  
 i Sverige, hade av den tyska polisen satts i samband med mordet på Mills. Handlingen innehöll namn på personer, någon kiosk och en cigarraffär. 
 Fyra år efter mordet och att uppgifterna inkom, under 1990, genomfördes registerslagningar på privatpersonerna. Ingen av dem förekom i de polisiära registren. Säkerhetspolisen meddelade i november 1990 att det på en av personerna fanns en gammal notering angående en kontakt med den polska beskickningen. 
  
 Tips tillkommet efter spådom.  
 Den 2 mars 1986 inkom ett spanings- uppslag till Malmöpolisen, i vilket uppgiftslämnaren berättade att Becker mördare flytt till södra Sverige. Mördaren skulle tillhöra en organisation i Mellanöstern, eventuellt Libanon, och vara professionell mördare. Mordet var, enligt uppgiftslämnaren, planerat sedan länge och hjärnan bakom dådet skulle vara en jurist från samma område som mördaren. Juristen skulle dock vara bosatt närmare Stockholm och vara gift med en kvinna av samma nationalitet. Enligt en anteckning av upp- giftsmottagaren var uppgiftslämnaren känd för att tidigare ha lämnat vederhäftiga uppgifter. 
 Ett par dagar senare sammanträffade polisen med uppgiftslämnaren. Denne uppgav då att mördaren troligen befann sig i Helsingborg. Mördaren skulle den 6 eller 7 mars eventuellt lämna Sverige och via Ystad resa till Polen. Från Polen skulle han sedan resa vidare till Mellanöstern. 
 I en promemoria, daterad i mars 1988, konstaterade säkerhets- polisen att uppgiftslämnaren identifierats och att han uppgivit att den information han lämnat var hämtad ur hans förmåga att spå i kort. 
 Telefonsamtal till Sveriges ambassad i Green.  
 Den 3 mars 1986 med- delade UD att pressattachén vid Sveriges ambassad i Green fått ett telefonsamtal från en person som kallat sig Delacruz, som pratat med tysk brytning, hade berättat att Mills mördats av två personer från Abu Nidal, på grund av att han haft ett alltför öppenhjärtigt samtal med en  
  
 KGB-vän 
  
  från SPD angående ubåtsaffären. De två personerna skulle ha rest från Spanien till Sverige på turkiska pass, utfärdade av en libysk attaché i Paris. De skulle ha erhållit mordvapnet med diplomatpost. Stone lämnade två allmänt hållna signalement på gärningsmännen och tillade att organisationen de tillhörde skulle ha sitt centrum i Sverige, i en ort som började på bokstaven L och som nyligen haft en skid- tävling. 
  
 Därefter hade säkerhetspolisen ett par telefonkontakter med press- attachén. Stone kunde emellertid inte identifieras och ärendet lades ad acta den 25 mars 1986. 
  
 502  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Tips om man som gjort ett konstigt köp av flygbiljett.  
 Den 3 mars 1986 besökte en person som arbetade vid en resebyrå PU. Personen berättade att han vid  
  
 tre-fyra 
  
  tillfällen haft kontakt med en arabisk man, som presenterat sig som Ramirez var ca 35 år, 180 cm lång, hade mörkt hår, en typiskt arabisk näsa, var bredaxlad och gav ett vältränat intryck. Han hade vid det senaste tillfället varit iklädd en blå, tre fjärdedels lång täckjacka och en keps med uppknutna öronlappar. Vid det första besöket, som skett den 11 april 1985, hade mannen beställt en enkel öppen flygbiljett sträckan Stockholm – Moskva – Beirut. Denna flygbiljett utnyttjades aldrig utan byttes i juli ut mot en enkelbiljett till Tunis via Moskva. Några dagar senare, efter attentatet mot North West Orients kontor och judiska synagogan i Köpenhamn, kontaktade uppgiftslämnaren mannen på ett uppgivet telefonnummer i Handen. Där svarade en flicka, som verkade nervös och rädd. Det enda hon sagt var skit i biljetten. Han hade inte fått tala med Vasquez I slutet av januari 1986 hade Abdul A ringt och frågat efter sin biljett. De hade bestämt att han skulle besöka resebyrån. Bauer hade gjort detta någon dag efter telefonsamtalet. Han hade då burit ovan beskrivna kläder. 
  
 Ärendet tilldelades säkerhetspolisen den 20 april 1986. I en promemoria daterad den 23 februari 1986 (bör troligen vara den 23 maj 1986) konstaterade säkerhetspolisen att Bauer förekom i deras register på grund av att han haft viss anknytning till en person till- hörande PLO. I övrigt var inget känt om honom och ärendet lades ad acta i slutet av maj 1986. 
 Därefter har PU vid okänd tidpunkt (handlingarna ej daterade – bör dock ha varit under 1993) gjort en registerslagning och en förfrågan till säkerhetspolisen angående identifiering av Bauer och om denne fanns kvar i landet. I ett svar daterat i juni 1993 identifierade säker- hetspolisen Vasquez Denne var statslös palestinier och hans namn hade förekommit på handlingar tillhörande en palestinier som 1982 försökt ta sig in i Sverige på falska handlingar. Enligt säkerhetspolisen var det oklart om Abdul A vistades i Sverige. I juli 1993 gjorde PU en ny registerslagning. Inget anmärkningsvärt framkom. 
 Hypotes från officerare vid Södermanlands regemente.  
 Den 3 mars 1986 kom ett brev in till PU från officerare vid Södermanlands rege- mente. De framförde att Libyens president Cox hotat statsmän och att libyska terrorister verkat på olika platser i världen. Enligt officerar- na fanns det säkraste och helt oantastliga skyddet för attentatsmän på en ambassad. Man framhöll att Libyska Folksocialistiska Folkkontoret låg vid Valhallavägen och bifogade en karta med en flyktväg Tunnel- gatan – Valhallavägen utritad. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 503 
  
 I en odaterad handling upprättad av säkerhetspolisen sades att det inte fanns något som talade för att Libyen skulle vara involverad i attentatet. Ärendet lades ad acta den 23 april 1986. 
 Tips i anledning av den första fantombilden 
 I samband med att den första fantombilden publicerades den 6 mars 1986, kom flera tips in till PU om att personer med anknytning till Mellanöstern uppvisade likheter med den publicerade bilden. I det följande redovisas ett par sådana uppslag. Ett av dem, det senare, är tillika ett av de större uppslagen i avsnittet. 
 Palestinier på restaurang Monte Golden  
 . Natten till den 7 mars 1986 uppsökte Price polisen i anledning av den publicerade bilden på den eventuella gärningsmannen. Price berättade att han efter attentaten på flygplatserna i Rom och Wien besökt restaurang Monte Carlo i Stockholm. Han hade där kommit att sitta bredvid två palestinier som försvarat attentaten och anklagat Sverige för att arbeta mot den palestinska saken. Enligt palestinierna tillhörde Sverige ett system som skulle bekämpas. En av männen hade varit lik den nu publicerade bilden. Mannens kamrat hade kallats Copeland. 
  
 I en handling daterad den 18 mars 1986 konstaterade Stockholms- polisen att Thompson identitet inte gått att fastställa genom inre spaning. I en av säkerhetspolisen den 11 april 1986 daterad handling sägs att Ami inte förekom i deras register samt att namnet i fråga är mycket vanligt bland palestinier. 
 Palestinier efterlyst för mord i Madrid.  
 Den 6 mars 1986 kontaktade journalisten Eaton. Han hade tyckt sig se likheter mellan den framställda bilden på Becker baneman och ett foto i Köpenhamns- tidningen BT:s kvällsupplaga den 22 februari samma år. Fotot i tid- ningen föreställde en efterlyst palestinier Kennedy Denne person och en annan man, Aguirre, hade internationellt efterlysts misstänkta för mord på två israeler i Spanien. 
  
 Ett par dagar senare kontaktade Lewis vid Solnapolisen PU. Hon berättade att hon kände en pressfotograf, som befann sig utomlands och som ville vara anonym. Pressfotografen hade kontaktat henne och meddelat att trolig gärningsman var Maldonado, vars medbrottsling Aguirre satt häktad i Danmark för att ha utfört våldsdåd i Barcelona. 
 De två männen tillhörde, enligt pressfotografen, Force 17 och hade skjutit ned två män med revolvrar Harris .357 Magnum. Maldonado skulle ha befunnit sig i Stockholm vid tidpunkten för stats- ministermordet. 
  
 504  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Säkerhetspolisen, som handlade ärendet, konstaterade i en handling daterad den 16 mars 1986, att Maldonado var känd och att han förmod- ligen arbetade under  
 Brown 
  inom Al Fatah. I en odaterad handling finns ytterligare information om Kennedy Han uppges vara israelisk medborgare ansluten till Al Fatah och tillsammans med gambiern Aguirre vara misstänkt för att ha mördat två matroser i en lägenhet i Barcelona. Aguirre hade gripits i Köpenhamn i mitten av februari. Maldonado vistades på okänd ort. 
 Av en handling daterad den 24 mars 1986 framgår att spaningsroteln vid Stockholmspolisen kontaktat säkerhetspolisen, eftersom uppslaget berörde person från Mellanöstern. Från säkerhetspolisen erhölls besked om att säkerhetspolisen utrett uppslaget och att man samma dag sänt en total redovisning av ärendet till Stockholmspolisens våldsrotel. 
 Den 2 april 1986 höll säkerhetspolisen ett uppföljningsförhör med Lewis, som bl.a. berättade att hon erhållit uppgift om att Maldonado var israel, född i Haifa och räknades som palestinier. 
 I en handling daterad den 18 april 1986 finns en anteckning av säkerhetspolisen att spaningsledningen ställt en fråga angående en gambier som gripits i Köpenhamn misstänkt för att ha mördat två israeliska matroser i Barcelona. I samma handling finns en anteckning om att Aguirre gripits i Köpenhamn den 17 februari 1986. 
 I slutet av april 1986 redovisade säkerhetspolisen en uppföljning av ärendet. I denna redovisning påpekade säkerhetspolisen att Evans M:s uppgift, att Maldonado skulle ha befunnit sig i Sverige vid tidpunkten för statsministermordet, inte var riktig. Enligt säkerhetspolisen fanns inga indikationer på att Maldonado rest in i Sverige. 
 Så sent som i januari 1995 gjorde PU en registerslagning på Hisham 
 K. 
 De två största uppslagen 
  
 Professor Ashley  
 I början av januari 1990 översände Sveriges ambassad i Washington via UD en promemoria till PU. En Mccullough hade på nyårsafton uppsökt ambassaden och berättat att han nyligen i New York Wise sett ett foto av Abo T, som dömts till livstids fängelse i Uppsala. Mccullough hade varit övertygad om att Abo T var identisk med en person han träffat på restaurang Bolaget i Stockholm sommaren 1985 och att denne eventuellt var Becker baneman, eftersom han stämde med beskrivningen av en starkt haltande man. 
 Sommaren 1985 hade Mccullough befunnit sig i Stockholm för ett forskningsprojekt efter inbjudan från SIPRI. Han hade bott i en lägenhet på Döbelnsgatan och ofta besökt restaurang Bolaget. Vid ett 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 505 
  
 tillfälle i augusti 1985 hade han kommit att samtala med en ung svensk kvinna och en marockan. Marockanen hade berättat en egendomlig historia som tydde på att han hade kontakter i USA:s armé. Mccullough hade fäst sig vid mannens skrämmande, ondskefulla ansikte och kraf- tiga muskulära kropp. Mannen hade haft käpp och haltat kraftigt. Efter restaurangbesöket hade Mccullough och mannen diskuterat vem som skulle följa kvinnan hem. Då en taxi kommit förbi hade marockanen hastigt dragit in flickan i bilen och de hade farit därifrån. Det sista Mccullough sett av dem båda var kvinnans skrämda blick. Mccullough hade därefter besökt Stockholm vid flera tillfällen. Han hade kommit att intressera sig för mordet på Mills och hade under ambassad- besöket spekulerat över de olika mordteorierna. Mccullough hade gjort ett något nervöst intryck. 
 Ett par veckor senare meddelade ambassaden i Washington att Mccullough hade återkommit per telefon och frågat om någon från Stockholm avhörts. Han hade också berättat att han nu vänt sig till FBI som ju ingenting begriper i saken. Mccullough hade varit övertygad om att hans instinkt var den rätta och att han hade en väsentlig pusselbit när det gällde att lösa mordet. Han hade uttryckt att han var rädd för att någon skulle snuva honom på belöningen. 
 I början av februari 1990 kontaktade Floyd. Hon hade haft ett samtal med professor Mccullough vid Pennsylvania State University. Mccullough hade berättat intressanta uppgifter om den i Uppsala miss- tänkte och dömde terroristen Mcmahon lämnade telefon- nummer till Mccullough i USA. 
 I mitten av februari 1990 fick PU information från USA:s ambassad i London, via Interpol. I början av januari samma år hade en hemlig källa anställd på universitetet i Pennsylvania kontaktat FBI. Källan hade haft information som han trodde var av betydelse för utredningen av mordet på Mills. Källan var professor i ett humanistiskt ämne och expert på  
 Mellanöstern-affärer. 
  Han hade de senaste åren intresse- rat sig för mordet. Under 1989 hade han läst i New York Times om undersökningarna av  
 Lockerbie-katastrofen 
  och att Abo T misstänktes för inblandning. Källan trodde att det var möjligt att denne Abo T också mördat Mills. Källan hade därefter berättat om en händelse på en restaurang i Stockholm sommaren 1985. (Det sägs inte i uppslaget, men det ligger naturligtvis nära till hands att källan var identisk med Ashley) 
 I slutet av februari 1990 fick Mccullough per telefon för första gången direktkontakt med en utredningsman vid PU. Mccullough berättade om händelsen i augusti 1985 och om fotot av Abo T i New York Times. 
 I slutet av mars 1990 kontaktade Mccullough på nytt PU per telefon. Han hade förevisats några nytagna foton av Abo T och de över- 
  
 506  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 ensstämde inte med det i New York Wise publicerade fotot. Enligt en artikel i New York Times om  
 Lockerbie-katastrofen 
  skulle Abo T ha kommit till Sverige på falskt marockanskt pass. Mccullough trodde att tidigare publicerade bilder kom från det passfoto Abo T använt sig av när han tagit sig in i Sverige. Han påpekade att han inte trodde att fotot i det passet föreställde Abo T. Tidigare hade Mccullough också fått veta att Abo T var  
 175-177 
  cm lång. Mannen Mccullough träffat var enligt Mccullough längre, ca  
 180-185 
  cm. Mccullough sade sig trots det vara säker på att mannen han mött var samma person som han sett i tidningen i New York. 
 I början av augusti 1990 skickade Mccullough över material – foton på Abo T och en lista med namn på personalen på restaurang Bolaget – till PU samtidigt som han föreslog vissa utredningsåtgärder. 
 I augusti 1990 förhörde PU Abo T. Han berättade att hans familj på kvällen den 28 februari 1986 besökts av hustruns bror Smith, dennes hustru Brady och ett par andra personer. Gästerna hade stannat länge. Tidigt morgon därpå skulle han åka till Cypern. Han hade fått skjuts till flygplatsen av Smith men flyget var inställt, varför de återvänt till hemmet. Han hade efter några timmar väckts av hustrun som berättat om mordet på Mills. De hade blivit upprörda. Han avreste samma kväll till Cypern, där han vistats en vecka innan han besökt släktingar i Egypten. Sedan sin ankomst till Sverige 1983 hade han aldrig varit skadad i något ben. Han hade aldrig besökt restaurang Bolaget, aldrig gått ut med andra kvinnor och han skulle aldrig samtala med amerikaner, som han avskydde. 
 I början av oktober 1990 förhördes också Smith och Abo T:s hustru Ray De lämnade båda uppgifter som väl stämde överens med de Abo T lämnat. Varken Smith eller Lane kunde med säkerhet säga vad de gjort på kvällen den 28 februari 1986, men båda höll det för troligt att de träffats familjevis eftersom de brukade göra så inför någon familjemedlems förestående resa hem till Mellanöstern. 
 I september 1990 hade Mccullough hört av sig på nytt och i början av oktober meddelade han att han i november avsåg att besöka Stockholm. Han önskade då ett sammanträffande med den person som handlade ärendet angående Abo T. I slutet av november sammanträffade två utredningsmän vid PU med Ashley Mccullough berättade att han för- sökt få gehör för sina uppifter om Abo T hos olika journalister, CIA, Mossad m.fl. men inte lyckats. Själv var han övertygad om att mannen han mött i augusti 1985 var Abo T. En av utredningsmännen förklarade då att inga uppgifter framkommit som tydde på att Abo T haft en benskada eller använt käpp. Vidare uppgav utredningsmannen att Abo T:s förehavanden hösten 1984 – våren 1990 var noggrant kartlagda i 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 507 
  
 den utredning som ledde till att Abo T dömdes till livstids fängelse. Den andre utredningsmannen förklarade att det inte fanns något som tydde på att gärningsmannen som mördade Mills hade en kraftigt haltande gång. Det var i och för sig riktigt att det förekommit sådana uppgifter i tidningarna i ett tidigt skede, men polisen hade valt att inte dementera dessa bl.a. eftersom man då kunde selektera ut vittnen som endast gått på tidningsuppgifter. Mccullough hade därefter inget mer att tillföra utan uppgav att han avsåg att återvända till USA redan samma dag. 
 I februari 1992 besökte professor Mccullough på nytt en av de utredningsmän han hade träffat 1990. Han berättade att han till hustruns stora förtjusning funderade på att ge upp sin undersökning om mordet på Mills; hustrun hade börjat tro att han blivit galen. Han hade numera kommit fram till att Abo T kanske inte var den person som han träffat på restaurang Bolaget. – Mccullough berättade därefter att han på sista tiden råkat ut för en mängd märkliga saker och att han fått en känsla av att israelerna låg bakom mordet på Mills. Han hade vid flera tillfällen försökt få kontakt med Mossad. Efter lång tid hade han kontaktats av en Mossadchef, Sims. Sims var kriminolog vid ett universitet i Israel och terroristkonsult. Mccullough hade berättat för Sims om Abo T och efter en tid hade han fått ett vykort som bl.a. bekräftade att Abo T var känd av Mossad. Mccullough hade också läst en artikel om en f.d. Mossadagent, Bradford, som utrett  
 Lockerbie-katastrofen 
  åt  
 Pan-Am. 
  Mccullough uppgav sig känna Taylor ganska väl och att Taylor kände till Aviv. 1991 hade Mccullough tagit kontakt med Aviv och berättat sin historia för denne. Aviv hade talat om för honom att Abo T var den man som han träffat i Stockholm och att det var Abo T som var Becker mördare. Enligt Aviv var det CIA som låg bak- om attentatet och det var chefen för kontraspionaget som organiserat det hela. Han var gift med en palestinsk kvinna som var kusin till Abo T. Det var därför man rekryterat denne. Motivet skulle ha haft att göra med vapenhandel,  
 Juarez 
  etc. Aviv hade visat honom en lista över alla som blivit dödade i  
 Iran-Contrasaffären. 
  Förutom Mills hade bl.a. Anderson och Reyes funnits på listan. Konten- tan av Avivs berättelse var, enligt Mccullough, att Mills dödats av CIA på grund av ett spionfall. Avivs berättelse hade varit så kom- plicerad att Mccullough inte kunde redovisa den. Mccullough hade fått höra en mängd smörja av Aviv men kunde trots det och det faktum att Aviv avslöjats som en bedragare inte utesluta att det kunde finnas sanning i berättelsen. – Mccullough berättade vidare att han själv över- lämnat ett foto av Abo T till Perez vid en konferens som anordnades av SIPRI i oktober 1991. Perez hade lovat att hon skulle försöka ge fotot till Page och förmå denne att visa 
  
 508  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 det för Brown. Mccullough hade av Thomas försökt få bekräftat om Brown sett fotot. – Mccullough berättade också att han talat med Carter, skribent på International Tribune i Paris. Carter hade talat med Reyes strax före flygkraschen. Reyes skulle då ha berättat att han var en av tre till fem personer som visste vad som hänt Mills. En del av dessa personer hade dött under märkliga omständigheter. Frank systers man arbetade, enligt Mccullough, i den spritbutik där han handlade sin whisky. Mannen hade berättat att han och hustrun åkt till Frank lägenhet ca fem dagar efter flygkraschen. Lägenheten hade då varit i total oordning som om någon eftersökt något. 
 Mccullough hörde därefter av sig till PU vid ytterligare ett par tillfällen under 1992. Vid det första tillfället berättade han att han av en till- fällighet sett en person som liknade mannen på Bolaget gå in på en adress på Valhallavägen. På adressen låg Libyens ambassad. Mccullough hade gjort egna efterforskningar i saken och trodde att den aktuelle mannen var en viss Brooks. Vid det andra tillfället uppgav han sig ha varit i kontakt med King (se avsnitt HA – CIA). 
 I mars 1993 besökte Mccullough på nytt PU, där han sammanträffade med en ny utredningsman. Mccullough lämnade delvis ny information. Protokollet över samtalet omfattar åtta sidor. 
 Under sommaren 1994 kontaktade Mccullough åter sin senaste kontakt vid PU angående ett sammanträffande. Denne utredningsman hade i april 1993 visserligen lämnat PU men gick ändå med på ett samman- träffande under sin semester i Stockholms skärgård. Över samman- träffandet förde utredningsmannen anteckningar omfattande tre sidor. 
 Under tiden augusti 1994 till mars 1995 skickade Mccullough brev och andra handlingar till samme utredningsman. Denne har vidarebefordrat detta relativt omfångsrika material till PU och vid ett par tillfällen har han gjort egna översättningar och sammanfattningar av materialet omfattande ett  
 20-tal 
  sidor. 
 Efter mars 1995 har Mccullough inte avhörts. 
  
 Palestinsk grupp i Sverige.  
 Avsnittets till omfånget näst största uppslag rör delvis samma omständigheter som uppslaget angående Mccullough och dennes uppgifter. Bl.a. omtalas Abo T. Dessutom förekommer Peterson, jfr uppslaget  
 Män på kafeteria i Malmö  
 . 
 I augusti 1989 kontaktades PU av personal på Kronobergshäktet. De hade en intagen man, Peterson, som ville lämna uppgifter angående statsministermordet. Peterson berättade att en palestinsk grupp i Sverige låg bakom mordet på Mills. Gärningsmannen var död. 
 Han hade varit ombord på det flygplan som sprängdes över Irland som- maren 1989. Den som planerat mordet var ledaren för gruppen, Kali C. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 509 
  
 Kali C drev restaurang Young i frihamnen. Gruppen bestod av sju namngivna personer. Under oktober gjordes registerslagningar på samt- liga i uppslaget förekommande personer. Flera av dem var tidigare dömda för våldsbrott och tillgreppsbrott. 
 I februari 1990 kontaktades PU av Stockholmspolisen som då handlade en anmälan om grov misshandel mellan palestinier. I det materialet fanns uttalanden som tydde på att de inblandade männen kunde vara terrorister. – Härefter gjorde PU registerslagningar av- seende de personer som varit inblandade i misshandeln. I samband här- med gjordes också en registerslagning på Abo T. Abo T hade under 1989 dömts för medhjälp till mord, försök till mord och allmänfarlig ödeläggelse till livstids fängelse. 
 I en promemoria, troligen från 1993, redovisas en viss samman- fattande utredning i uppslaget. 
 Vissa från granskningssynpunkt illustrativa uppslag 
  
 Trevino. I april 1986 infördes en palestinier, som skulle utvisas från Sverige, till polisen. Palestiniern, som kallade sig Cooper, misstänktes för att uppehålla sig i Sverige under falsk identitet. Enligt handläggaren på utlänningsroteln hade mannen dödat minst 15 personer i Beirut, däribland kvinnor och barn. Han skulle också vara sprängutbildad och uppträda iskallt. Han hade gått i någon form av behandling t.o.m. den 28 februari 1986. När han omhändertogs av polisen hade han en tidningsbild med Mills inringad på sig. 
 I en promemoria daterad i början av september 1986 redogjorde säkerhetspolisen för handläggningen. I samband med att Cooper in- fördes till polisen hade Park hört av sig. Park kände Cooper väl. I slutet av augusti 1986 förhördes hon av säkerhetspolisen. Hon trodde att Cooper fanns kvar i Sverige. 
 Ett par dagar efter förhöret med Park kontaktade en social- sekreterare säkerhetspolisen och berättade att hon hade Cooper hos sig. Via tolk uppgav Cooper att han blivit kallad till ett förhör i april 1986. Han hade då tagits i förvar på grund av ett utvisningsbeslut. Efter  
 åtta-nio 
  dagar hade han släppts. Han hade ringat in Mills på en tidningsbild som ett minne av denne. Cooper uppgav sig vara gift med Antwanet K, som bodde i Spånga. Enligt socialsekreteraren hade rege- ringen avslagit Taylor M:s ansökan om uppehålls- och arbetstillstånd den 6 februari 1986. Beslutet hade delgivits Cooper på morddagen, dvs. den 28 februari. Säkerhetspolisen konstaterade slutligen att det på pastorsexpeditionen inte fanns några uppgifter om att Cooper bodde i Spånga. 
  
 510  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I februari 1996 – nästan tio år efter att Cooper aktualiserades i PU 
 – förhördes han på nytt av PU. Cooper drev en livsmedelsaffär i Spånga. Han berättade att han var från Beirut och att han kom till Sverige som politisk flykting i maj 1985. Han erhöll permanent uppe- hållstillstånd 1991. I samband med att det i början av hans vistelse i landet uppstod oklarheter om hans identitet satt han häktad under åtta- nio dagar. Därefter hade han utvisats och transporterats till Berlin, men blev sedermera återförd till Stockholm. Beträffande bilden på Mills berättade Cooper att han, som var konstnärligt lagd, hade sparat denna för att vid ett senare tillfälle kunna göra en teckning av Mills. Om den 28 februari 1986 uppgav Cooper att han då bodde hemma hos Paul De hade varit hemma under kvällen och genom ett telefonsamtal från en väninna till Park, fått kännedom om mordet. 
 I februari 1996 förhördes också Paul Hon berättade att hon varit tillsammans med Cooper från november 1985. Han hade inte varit politiskt aktiv. De befann sig båda i hennes lägenhet i Vällingby under fredagskvällen den 28 februari 1986. Följande dag, tidigt på morgonen, hade en väninna ringt och talat om vad som hänt. 
  
 Anmälan till Radionämnden.  
 I oktober 1987 uppsöktes PU av Ayala Hon överlämnade två brev. Det ena var en kopia av en anmälan som hon gjort till Radionämnden i april 1983. I anmälan framför hon synpunkter på den enkelspårighet i nyhetsrapporteringen som har kommit till uttryck i samband med Mitchell Stockholmsbesök och hon anmärkte särskilt på rapporteringen då Mills höll tal i Storkyrkan. Hon skrev bl.a. Vidare kräver undertecknad att ni inom Radionämnden bör granska Barajas yttrande i söndagens Rakt på sak från Religionsredaktionen, där han använde formuleringen Mills kunde knappt genomföra sitt tal, därför att judar i den fullsatta Storkyrkan skrek glåpord mot honom och buade. Det andra brevet var en kopia av Radionämndens beslut. I beslutet redogör Radio- nämnden för programledaren Barajas uttalanden och nämnden kon- staterar därefter att programinslaget inte strider mot radiolagen eller avtalet mellan staten och Sveriges Riksradio. Av en av PU i samband med besöket upprättad anteckning framgår att Lewis inte verkade psykiskt frisk och att hennes uppgifter inte hade något samband med mordet på Mills. 
 I mars 1994 har PU låtit göra en registerslagning på Washington vid finska ambassaden i Beirut  
 . Den 14 mars 1986 erhöll säker- hetspolisen meddelande om att finska ambassaden i Beirut föregående dag haft besök av en engelsktalande, välklädd och saklig arab. Denne hade uppgivit att han hade brådskande uppgifter att lämna om mordet 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 511 
  
 på Mills. Mannen, som kallade sig Khalil K, var beredd att träffa företrädare för mordutredningen i Beirut eller Mcclain. Den 14 mars 1986 hade mannen på nytt besökt ambassaden. Han hade upprepat sitt önskemål och uppgivit att mordet utförts av en statlig säkerhetstjänst. 
 Uppslaget inkom till PU från säkerhetspolisen i februari 1991 och är därför först då registrerat. Det innehåller en i april 1991 gjord tjänste- anteckning som lyder Det finns vid Säpo inga ytterligare uppgifter ang. detta tips. Personen med namn Jones finns ej registrerad. Av detta dras slutsatsen att tipset ej är uppföljt/O.P. 
  
 Brev från polsk dam.  
 Ett sent uppslag i avsnittet innehåller ett brev som via Sveriges ambassad i Warszawa kom in till PU i mars 1995. Brevet som är skrivet på polska översattes av säkerhetspolisen. Avsändare var en anonym kvinna som sade sig bo i en namngiven by i sydvästra Polen. Kvinnan berättade om en fransktalande person med mellan- östernutseende som i februari 1986 under några dagar bodde hos en grannfamilj. Mannen, som sades eventuellt vara iranier, indier eller algerier hade haft ett förhållande med dottern i grannfamiljen. Grann- frun hade berättat att hon funnit en grovkalibrig revolver gömd i mannens resväska. Mannen hade, enligt grannfrun, förklarat att man bör slå ihjäl olämpliga ledare. I grannfamiljen hade det talats om att mannen skulle resa till Sverige. Två veckor före mordet på Mills flyttade han ifrån familjen. När fantombilden publicerades tyckte sig brevskriverskan känna igen mannen som bott hos grannfamiljen. Först nu vågade hon tillskriva svenska myndigheter om saken. Hon hade väntat på att grannfamiljen själv skulle anmäla saken. Eftersom grann- familjen hade goda kontakter med polska myndigheter fruktade hon att saken skulle ha tystats ner om hon anmält det hela. Myndigheterna skulle dessutom inte ha kunnat garantera henne något personligt skydd. 
 Brevskriverskan lämnade namn och adress till grannfamiljen. Hon lämnade dessutom ett ganska detaljerat signalement på mannen. På den svenska översättningen finns följande anteckning gjord.   
 [ 
 Övers. anm. utifrån språket: Brevskriverskan har ett bildat språk, med bara några få stavfel. Brevet verkar seriöst, ger inte det så vanliga intrycket av psykisk störning eller ev. hämndlystnad mot grannarna  
 ] 
  
 Det finns – förutom översättningen – inga dokumenterade utred- ningsåtgärder i ärendet. 
  
 512  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 5.5 
  
 Avsnitt HE – EAP (Europeiska 
  
 Arbetarpartiet) 
 Allmänt 
 Avsnittet EAP (HE) rör tips angående EAP och personer med an- knytning till EAP. Avsnittet är ett underavsnitt till Politiska motiv 
 (H) och består av omkring 160 uppslag. 
 Redan den 1 mars 1986 kom flera tips in angående att personer med anknytning till EAP kunde vara involverade i mordet på Mills. Under årens lopp har ungefär 200 sådana tips kommit in till PU. De flesta tipsen kom in de första veckorna efter mordet. 
 I avsnittet finns visst bakgrundsmaterial. Det finns femton pro- memorior upprättade av säkerhetspolisen som beskriver EAP och dess förgreningar samt fem promemorior angående vissa  
 EAP-medlemmar. 
  Materialet har kompletterats med uppgifter från FBI. De flesta av pro- memoriorna har upprättats 1982 – 1985. Vidare finns en promemoria författad av Davis vid Sveriges generalkonsulat i New York den 6 april 1986 angående Keller (EAP:s grundare) och en promemoria författad av Ballard den 6 juni 1986 med titeln Några teorier rörande mordet på Mills och information om LaRouche/EAP. 
 Det finns också tre listor med uppgifter om personer med anknyt- ning till EAP. En av listorna är upprättad av säkerhetspolisen och består av 78 namn och personnummer. 
 Beträffande EAP m.m. finns vidare en 1990 upprättad samman- ställning (avsnitt HÖ). Den redovisas sist i detta avsnitt. 
 Avsnittet avviker således en del genom att det innehåller viss bas- utredning. 
 Bokbordet i Hallunda centrum den 28 februari 1986 
 Den 1 mars 1986 hörde King och två anonyma uppgiftslämnare av sig till PU och berättade att några personer den 28 februari 1986 hade haft ett bokbord uppställt i Hallunda centrum. Personerna vid bokbordet hade delat ut flygblad och uttalat sig hätskt mot Mills. Senare i mars 1986 hörde ytterligare fyra personer av sig till PU med liknande berättelser. Tips av samma innebörd kom även in senare. 
 Enligt flera av tipsen sköttes bokbordet av två män. Enligt några tips fanns även en kvinna med vid bokbordet. En tipsare angav att en av männen bröt på finska; en annan berättade att en av männen bröt på amerikansk engelska. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 513 
  
 Den 22 april 1986 besökte två polismän Hallunda centrum och talade med personalen i några av butikerna där. Ingen av dem som till- frågades hade lagt märke till någon demonstration i Hallunda centrum den 28 februari 1986. Vid kontakt med Huddingepolisen fick PU upp- lysningen att bl.a. Schillerinstitutets kulturella verksamhet  
 –  
 vilken har anknytning till EAP 
 7  
 – hade haft tillstånd till demonstrationer i Hallunda centrum alla fredagar i februari 1986 kl. 9.00 – 18.00. 
 Flera personer med  
 EAP-anknytning 
  förhördes angående vem som hade stått vid bokbordet den 28 februari 1986. Även en rad andra ut- redningsåtgärder vidtogs. Någon klarhet nåddes dock inte. 
 I en kort promemoria upprättad av säkerhetspolisen den 2 juli 1986 föreslås att ärendet avskrivs. I promemorian har antecknats följande. Av förhören framgår att det sannolikt är EAP som haft sina bokstånd och namnlistor i Hallunda centrum 860228. Hos polisen i Huddinge finns inga anteckningar om tillstånd till demonstration denna dag. Ej heller finns någon uppgift om något ingripande där. (Uppgiften om att det inte fanns något tillstånd för demonstration den 28 februari 1986 torde dock vara felaktig. Som framgått ovan hade Schillerinstitutets kulturella verksamhet tillstånd för en demonstration den dagen.) 
 Uppslag angående vissa personer med anknytning till EAP 
  
 Lopez. Den 6 mars 1986 kontaktades säkerhetspolisen av en upp- giftslämnare som var kriminalinspektör. Han hade den 6 februari 1986 förhört Bryant angående ett ärende om brott mot skattebrottslagen. 
 Bryant hade då uttalat ett klart hat mot Mills och en stor oro över att denne snart skulle resa till Sovjetunionen. Bryant var på- fallande lik den bild av den misstänkte mördaren som publicerats i tid- ningarna (fantombilden). Den 16 april 1986 förhördes kriminal- inspektören varvid denne lämnade något utförligare uppgifter. 
 Ytterligare fem personer tipsade PU i mars 1986 angående Thompson likhet med fantombilden. 
 Den 11 april 1986 förhördes Anderson Han berättade bl.a. föl- jande. På kvällen den 28 februari 1986 var han på EAP:s kontor på Nathorstvägen i Stockholm. Omkring kl. 22.00 lämnade han kontoret och åkte – troligen med tunnelbana – till sin bostad. Han mindes inte om han var ensam eller om det fanns andra kvar på kontoret. Om någon 
  
 7  
 I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen den 3 september 1985 anges att Schillerinstitutet är en underorganisation till EAP i Sverige. Vidare anges att institutets målsättning är att stärka västalliansen samt att främja de tysk- amerikanska förbindelserna i synnerhet och de  
 västeuropeiska-amerikanska 
  förbindelserna i allmänhet. 
  
 514  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 annan var kvar, var det troligtvis Moyer och i så fall kunde han ha fått skjuts till sin bostad i Robinson bil. Han bodde tillsammans med Bradley som kunde minnas vid vilken tid han kom hem på kvällen. Han fick kännedom om mordet först dagen därpå genom att läsa tidningarna. 
 Vid ett nytt förhör i slutet av maj 1986 ställdes frågor till Bryant angående  
 EAP-demonstrationer 
  vid Becker besök i New York, USA, i oktober 1984. Han berättade bl.a. att han hade varit med om att ordna en demonstration utanför det hotell där Mills bodde och en annan utanför Mccormick bostad. 
 I januari 1992 utfördes en slagning beträffande Anderson 
  
 Flynn  
 Den 1 mars 1986 berättade en person per telefon att han hade sett Moyer vid  
 EAP-möten 
  och att denne hade uppträtt hysteriskt och konstigt. Moyer hade uttalat sig på ett sådant sätt att han måste under- sökas med anledning av mordet på Mills. Uppgiftslämnaren anförde även att det signalement för mördaren som sänts ut stämde med Moyer utseende. Ytterligare nio tips med liknande innehåll kom in till PU i mars 1986. Enligt ett av dessa tips hade Moyer i december 1984 sagt att EAP hade planer på att mörda Mills. 
 Den 21 april 1986 förhördes Flynn Han berättade bl.a. följande. Han anslöt sig till EAP 1973. Han var samtidigt medlem i SSU men uteslöts därifrån efter det att han hade framfört sina idéer om den ekonomiska världsordningen. Han var redaktör för EAP:s tidning Stoppa knarket och hade varit skribent för tidningen Ny solidaritet. Han hade vid tre tillfällen om vardera ungefär en månad besökt EAP:s Europakontor i Wiesbaden i Västtyskland. Trots Becker alla fel hade  
 EAP-led- 
  ningen aldrig diskuterat något annat än att bekämpa Mills med vanliga politiska medel. Att använda sig av våld skulle bara få motsatt verkan. Däremot var det sannolikt att Sovjetunionen kunde ligga bak- om mordet. Den 28 februari 1986 var han tillsammans med sin fru på EAP:s kontor till kl. 23.00. De stängde kontoret och åkte hem till bostaden. Bryant fanns på kontoret till omkring kl. 21.30. Bradley var där till kl. 21.00. På särskild fråga svarade han att han personligen inte haft någon kontakt med DiazI maj 1988 utfördes en slagning beträffande Flynn 
  
 Lowe och Brown. Den 1 mars 1986 kom det in ett anonymt tips till PU angående Wade Den som lämnade tipset berättade att Lowe var en mycket aktiv  
 EAP-medlem 
  som hade uttalat sig väldigt hätskt mot Mills samt att Carroll G:s längd, hårfärg och ålder stämde väl överens med signalementet för mördaren. Senare i mars 1986 kom det in några mera allmänt hållna tips angående Lowe och hans hustru Jackson (ordförande i svenska EAP). En bio- grafvaktmästaren på Grand, som arbetade på biografen under mord- 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 515 
  
 kvällen, har på annat ställe i utredningen uppgett att han sett en bild på Boyle Han tyckte att hon var påfallande lik en kvinna som han hade sett på Grand den kvällen. 
 Jackson förhördes i april 1987. Hon berättade bl.a. följande. Hon och hennes man fick en son den 17 januari 1986. Hon medverkade inte vid något bokbord under de sista månaderna av graviditeten och inte heller efter det att sonen föddes. Hon var inte helt säker på vad hon hade gjort under dagen den 28 februari 1986 förutom att ta hand om sin son. Hon kunde ha varit inne på EAP:s kontor någon gång vid kl. 16.00. På kvällen var hon och hennes man hemma och åt middag. Därefter såg de en konsert med en israelisk dirigent på TV. Vid kl. 22.00 – 23.00 gick de och lade sig. Hon och hennes make hade redan före mordet bestämt sig för att lämna EAP. De hade varit aktiva i partiet sedan 1974 – 1975. Hon ansåg det vara uteslutet att någon av de aktiva  
 EAP-medlemmarna 
  skulle ha utfört mordet på Mills. Hon hade ingen kännedom om att det skulle ha förekommit någon vapen- utbildning inom EAP eller att  
 EAP-medlemmar 
  skulle ha haft tillgång till vapen. Familjen reste till USA i slutet av april 1986. Hon och hennes make hade sedan dess inte haft någon kontakt med EAP. 
 I maj 1987 samtalade en utredningsman från PU med Lowe och Jackson i USA. Med vid samtalet var även en  
 FBI-agent. 
  Jackson upprepade att hon tillsammans med familjen hade varit hemma under kvällen den 28 februari 1986. Lowe berättade att han liksom sin hustru hade avvecklat engagemanget i EAP. Han hade tidigare skrivit artiklar i Executive Intelligence Review (EIR, en  
 EAP-tidskrift) 
  om den militära utvecklingen i Sovjetunionen och Europa. Han hade även erbjudit kommendörkaptenen Robinson att skriva en artikel i EIR. Denne hade emellertid avböjt erbjudandet. I mars 1986 arrangerade han ett möte i Stockholm med bl.a. f.d. Natochefen för Europa, ambassadörer m.fl. 
 I maj 1988 utfördes också en slagning beträffande Wade 
  
 Obrien  
 Den 1 mars 1986 kontaktade en anonym person PU per telefon och berättade att han sedan tonårstiden hade känt Garcia samt att denne var medlem i EAP och vid flera tillfällen hade uttalat sitt hat mot och även hotat Mills. Flera liknande tips kom in till PU i mars 1986. En del av dem innehöll även uppgifter om att Garcia var lik fantombilden. 
 Garcia förhördes den 24 mars och den 17 juni 1986. Han berättade bl.a. följande. Han anslöt sig till EAP 1975. Hans fru anslöt sig något senare. Sommaren 1983 begärde de samtidigt utträde ur partiet. När han lämnade sekten blev han och hans familj förföljd. Man körde runt med bilar efter honom och kallade honom för  
 KGB-agent 
  m.m. 
  
 516  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Han har sedan – bl.a. genom att medverka i artiklar i Svenska Dag- bladet och andra tidningar – offentligt tagit avstånd från EAP. 
 Garcia berättade att EAP fick goda inkomster genom att sälja tryck- saker. Mest vinstgivande var nidbilder av och nidskrifter om Mills. Han träffade LaRouche i Wiesbaden 1983. LaRouche hade många beväpnade vakter. Efter detta besök bestämde han sig för att lämna EAP. Han kunde tänka sig att EAP hade något slags desin- formationssyfte, dvs. hade som syfte att sprida förvirring. EAP hade kontakter med Wilkinson Denne hade pengar och ett mycket utvecklat hat mot Mills. Han ansåg det vara absurt att tänka sig att EAP skulle vara inblandat i mordet. 
 Uppslaget angående Garcia innehåller även en promemoria av den 18 april 1983 upprättad av säkerhetspolisen. 
  
 J och K.  
 Den 1 mars 1986 kontaktade en uppgiftslämnare PU och lämnade ett tips om EAP och J. Uppgiftslämnaren berättade att han vid flera tillfällen varit i kontakt med EAP och att han trodde att det var någon från EAP som hade mördat Mills. Vidare uppgav han att han 1980 hade träffat  
 EAP-medlemmen 
  J på en färja mellan Trelleborg och Sassnitz och att denne hade uttalat att Horne borde vara död. 
 I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen den 2 mars 1986 anges att K, aktiv inom EAP, hade gjort sig skyldig till bedrägerier och narkotikabrott samt enligt en notering i spaningsregistret var misstänkt för ett bombhot mot Socialdemokratiska partiets valvaka i Stockholm natten till den 17 september 1979. 
 I en av Malmöpolisen den 3 mars 1986 upprättad handling beskrevs J som en fanatisk ledare inom EAP. I samma handling uppgavs att K skulle ha bombhotat Socialdemokratiska partiets lokaler i Stockholm i samband med valvakan i september 1979. Enligt Malmöpolisen skulle K bo hos J på en adress utanför Stockholm. 
 Den 12 mars 1986 hölls ett förhör med den uppgiftslämnare som sammanträffat med J under en färjetur 1980. Uppgiftslämnaren pekade vid en fotokonfrontation ut bl.a. May fem år senare, i maj 1991, utfördes en slagning beträffande uppgiftslämnaren. Det framkom bl.a. att han 1981 hade dömts för grovt narkotikabrott. I juni 1991 förhördes uppgiftslämnaren på nytt. Han berättade bl.a. att han aldrig hört några personer inom EAP uttala att de skulle döda Mills men att han ändå tyckte att de uppträdde på ett sådant sätt att han hade fog för sina misstankar om att EAP låg bakom mordet. 
 Hösten 1993 undersökte PU om J bodde kvar på den adress som uppgetts 1986. Fastighetsägaren meddelade att J sagt upp sin lägenhet i maj 1993 och sannolikt flyttat till Washington. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 517 
  
 I december 1994 genomfördes slagningar på såväl J som K. Det framgick att K var efterlyst misstänkt för att ha begått brott. Vid en kontakt med ansvarig utredningsman i Helsingborg erhölls uppgift om att K skulle befinna sig utomlands. 
 Något förhör med K eller J har inte hållits. 
  
 Miller. Den 6 mars och 2 april 1986 fick polisen i en mindre stad tips om att Davis hade sagt att han skulle mörda Mills och att han hade en revolver som man kunde skjuta genom säkerhetsvästar med och att ammunitionen splittrades i kroppen. 
 Davis förhördes den 8 april 1986. Han berättade bl.a. följande. Han var medlem i EAP:s lokala avdelning i staden. Han ansåg att Mills hade sålt Sverige till Sovjetunionen. Före valet 1985 hade han till några vänner sagt att Mills borde mördas. Han hade dock sagt det på skämt. Han kunde ha sagt att det gick att skjuta genom säker- hetsvästar med en viss ammunition. Han hade emellertid aldrig sagt att han hade en revolver. Den 28 februari 1986 kl. 14.00 – 22.00 arbetade han i sin fars gatukök. Därefter tills nästa dag var han barnvakt hos en bekant. Hudson uppgifter om sina förehavanden den 28 februari 1986 bekräftades av hans mor och far samt den person han var barnvakt hos och ytterligare en bekant. 
 Övrigt 
 Utöver vad som här redovisats finns ytterligare uppslag kring personer med anknytning till EAP. Eftersom de synes vara av än mindre intresse redovisas de inte. 
 Sammanställning 
 Den 20 juni 1990 upprättades i PU en åttasidig promemoria benämnd Avsnitt HE – Redogörelse och förslag. I promemorian uppges att av- snittet om EAP vid denna tidpunkt innehöll 130 uppslag, vilka samtliga gåtts igenom och delats in i olika block. Till block 1 hänfördes sådana uppslag som var av en mer allmän karaktär, t.ex. uppslag som består av insända tidningsklipp. Samtliga uppslag i detta block borde läggas ad acta. Till block 2 hänfördes uppslag som inte kunde kopp- las till personer, t.ex. demonstrationer och incidenter i samband därmed. Också dessa uppslag borde läggas ad acta. Till block 3 hän- fördes ett  
 20-tal 
  uppslag rörande enskilda personer med påstådd an- knytning till EAP och där ytterligare utredning inte bedömdes påkallad, t.ex. på grund av att personerna hade alibi eller kunde uteslutas av 
  
 518  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 andra skäl. Till block 4 hänfördes 17 uppslag som promemorie- författaren ansåg borde utredas ytterligare. Bland dessa nämndes uppslagen rörande J, K, Garcia och Flynn Under rubriken Utred- ningsresultatet hitintills uppges att det inte finns något konkret i materialet som tyder på att EAP som parti eller någon grupp inom EAP skulle ha med mordet att göra. Vidare uppges att enligt vad som är känt har EAP eller dess systerpartier runt om i världen aldrig använt sig av våld riktat mot politiker eller andra offentliga personer. 
  
 5.6 
  
 Avsnitt HF – Scientologikyrkan 
  
 Allmänt 
 Avsnittet HF rör Scientologikyrkan och personer med anknytning till Scientologikyrkan. Avsnittet är ett underavsnitt till Politiska motiv (H) och består av 26 uppslag. 
 Några uppslag rör tips om personer som hade anknytning till Scientologikyrkan och skulle ha haft tillgång till skjutvapen eller ha sagt att Becker borde dödas. Flera uppslag består av förhör med personer som tidigare varit medlemmar i Scientologikyrkan men sedan hoppat av eller uteslutits och som berättat om Scientologikyrkans verksamhet och dess eventuella motiv för att mörda Mills. Exempel på motiv som angavs var skattemyndigheters strävan att skatt- lägga kyrkans verksamhet som vanlig företagsamhet och Justitie- departementets avslag på kyrkans ansökan om att få tillstånd att anord- na vigslar. De flesta övriga uppslag innehåller allmän information om Scientologikyrkan. Vid två tillfällen har PU tagit emot besök av repre- sentanter från Scientologikyrkan som önskat informera sig om polisens utredning vad gäller Scientologikyrkan. 
 I det följande redovisas det största uppslaget och några informa- tionsuppslag. 
 Beträffande Scientologikyrkan finns också en 1990 upprättad sam- manställning. Den redovisas sist i detta avsnitt. 
 Tips från WashingtonDen 14 mars 1986 kontaktade advokaten Jones per telefon och Sanchez vid personligt besök. Han berättade bl.a. följande. Han företrädde en kvinna i ett ärende om äktenskapsskillnad. 
 Hennes make – A – tillhörde Scientologikyrkan. A hatade myndigheter. Kvinnan hade berättat att A hade besökt Scientologikyrkan i USA och där tränat sig att skjuta med revolver. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 519 
  
 Den 29 april 1986 lämnade Johnson ytterligare uppgifter till PU. Han berättade bl.a. följande. Han hade i brottmålet mot bombmannen från några vittnen fått höra att Scientologikyrkan hade en dödslista och att Mills stod högst upp på denna lista.  
 8  
 Han trodde att Howell var den som hade placerat ut bomberna men att denne inte hade styrts av Alvarado utan av Scientologikyrkan. Scientologikyrkan hade vänt sig i vrede mot staten i de länder där Scientologikyrkan inte längre fått åtnjuta skattefrihet, bl.a. Sverige. Scientologikyrkan brukade använda sig av dirty tricks innebärande ren personförföljelse mot avhoppare m.fl. Efter det att Gill kvinnliga klient hade separerat från A hade Scientologikyrkan utsatt henne för terror. 
 I slutet av maj 1986 förhördes kvinnan. Hon berättade bl.a. följande. Hon hade tidigare varit gift med A. De fick kontakt med Scientologi- kyrkan 1972. A var missbrukare men blev av med sitt missbruk och blev en fanatisk medarbetare i Scientologikyrkan. De drog sig ur Scientologikyrkan 1975. De tog emellertid åter kontakt 1980 och star- tade ett behandlingshem för narkomaner i Narconons regi. Hon delade inte Scientologikyrkans uppfattningar i alla frågor och blev därför utsatt för en mängd trakasserier från Scientologikyrkan. Bl.a. förbjöds hon att träffa A. Hon hade dock aldrig hört talas om att Scientologi- kyrkan utövat fysiskt våld mot någon. 1985 reste A till Florida i USA och befann sig där i tre månader. I ett brev till deras son skickade A med några fotografier av sig själv med revolver. I februari 1986 var A hos Scientologikyrkan i Florida i ungefär en månad. Han var sedan hemma några veckor innan han i mars 1986 åkte till Los Angeles. Hon misstänkte inte att A skulle ha någonting med mordet på Mills att göra. 
 I slutet av maj 1986 förhördes även A. Han berättade bl.a. följande. Han var medlem i Scientologikyrkan och föreståndare för ett behand- lingshem som bedrevs i Narconons regi. Vasquez var en från Sciento- logikyrkan fristående organisation men man hade dock samma utbildningsprogram som Scientologikyrkan. Vidare fanns en koppling mellan Narconon och Scientologikyrkan genom föreningen Social Coordination. Han reste till USA den 22 januari 1986 och kom tillbaka tre veckor senare. Lite senare besökte han USA igen, från den 21 mars till och med den 29 mars 1986. Vid det första besöket i USA hade han tillsammans med en kamrat provskjutit en  
 cowboy-revolver 
  – eventuellt en 45:a – på en skjutbana. Den 28 februari 1986 var han hemma i sin bostad. Han hörde på radion att Mills hade blivit skjuten. 
  
 8  
 Om bombmannen m.m., se redogörelsen för Gill uppgifter i kapitel 6, 
 Utredning avseende Spencer P:s relation till bombmannen  
 . 
  
 520  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I september 1986 berättade en uppgiftslämnare bl.a. följande för polisen. Hon hade arbetat som kursledare på det aktuella behandlings- hemmet under sommaren 1984. A hade då varit mycket avogt inställt till Mills eftersom han tyckte att Mills motarbetade Vasquez. Påsken 1986 besökte hon Scientologikyrkan i Stockholm och träffade A. Litet senare passerade de platsen där Mills hade mördats. A hade sagt att han hade varit i Stockholm under mordnatten. Han hade även sagt att han samma kväll hade sett en film som visades på biografen Sanchez. A hade en lägenhet i Stockholm. 
 Senare i september 1986 hämtades A till en polisstation för ett nytt förhör. Han förhördes av utredningsman V.  
 9  
 A fick bl.a. frågan om det var riktigt att han den 28 februari 1986 befunnit sig i sin bostad i Nyland samt upplystes om att PU från annat håll hade fått information om att han hade varit i Stockholm den dagen och sett på nattbio på Rigoletto på Kungsgatan. A uttryckte tveksamhet och sade slutligen att han inte riktigt kom ihåg om han hade varit hemma eller i Stockholm. Han berättade att han hade fyra jaktvapen och att han hade licens för dessa. 
 I en promemoria författad av en utredningsman vid PU i november 1986 finns anteckningar om ett besök hos PU av representanter från Scientologikyrkan. Scientologikyrkans representanter var Johnson och Kelly från USA samt advokaten Townsend De sade bl.a. följande. Johnson och Kelly var utsända till Sverige för att informera sig om de rykten som sade att Scientologikyrkan eller dess medlemmar var inblandade i mordet på Mills. De var väl informerade om utredningen beträffande A och sade att de var villiga att hjälpa till med upplysningar om denne. George hade träffat A. Han föreslog att de två amerikanska representanterna skulle försöka pressa ur A sanningen om vad denne hade gjort den 28 februari 1986. Amerikanerna var emellertid tveksamt inställda till att göra det. Utredningsmannen upplyste representanterna om att PU vid några tillfällen under våren hade talat med avhoppade medlemmar som hade lämnat uppgifter om Scientologikyrkan. Dessa hade berättat bl.a. att det fanns en underrättelseorganisation inom Scientologikyrkan som hade samlat uppgifter om Mills och att Scientologikyrkan hade en dödslista med Mills som första namn. 
 I två brev från en dansk uppgiftslämnare, daterade i november respektive december 1987, lämnas uppgifter om A och Scientologi- kyrkan. Uppgiftslämnaren skrev bl.a. att han tidigare hade arbetat hos Köpenhamns kriminalpolis i fjorton år men sedan 1982 var selv- staendig virksomhedskonsulent. I breven berättade han utförligt om PU:s utredning beträffande A och Scientologikyrkans åtgärder be- 
  
 9  
 Om utredningsman V, se  
 Avsnitt N – Macdonald 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 521 
  
 träffande denne. Han upplyste även om att Scientologikyrkan anlitat privatdetektiven Hall för att förhöra A. Förhöret hade varat i elva timmar. A skulle vid detta förhör ha berättat att han den 28 februari 1986 varit på samma biograf som Mills och sedan gått till en annan biograf men kommit för sent till föreställningen. Enligt Hall skulle A mellan biograferna ha följt det som beskrivits som flykt- vägen. Vidare skulle A av en advokat ha fått rådet att inte lämna några nya uppgifter till PU. 
 Till breven bifogade uppgiftslämnaren flera handlingar på engelska som hade upprättats inom Scientologikyrkan och som han hade fått från en bekant inom Scientologikyrkan (ca 60 sidor). Vissa av handlingarna rör Scientologikyrkans strategi för att motarbeta sina motståndare i Sverige och för att öka Scientologikyrkans anseende i allmänhet (exempelvis genom att knyta kontakter med fredsrörelser, Amnesty International m.fl.). I handlingarna understryks vikten av att knyta kon- takter med personer som har stort inflytande i samhället. Andra handlingar beskriver i detalj PU:s utredning om A och hur amerikanska Scientologikyrkan agerade i förhållande till denna utredning. I en promemoria daterad i november 1986 redogör Johnson och Kelly för sin vistelse i Sverige. Sammanträffandet med utredningsmannen hos PU i november 1986 beskrivs tämligen ingående. Enligt dem hade utredningsmannen lämnat bl.a. följande upplysningar. 
 He  
 --- 
  said that he had in fact done the investigation into the Church based on some reports they had gotten from former Church members (he said 5 or 6 naming  
 --- 
  and  
 ---, 
  the two major squirrels in Sweden) and that this had started in mid April and gone through to the end of June. 
 He had at that time decided that the Church was definitely not involved and had dropped the matter. He also said that a witness had said that he had seen someone run into the adress of the Church shortly after the murder. He then took the witness to the Church, and when he saw the Church said that it was not in fact the same place he had thought it was! (Namnet på de två avhopparna – Shelton – uteslutna här). 
 Vidare anges i denna promemoria att utredningsman V senare vid mötet skulle ha gjort klart att A inte var misstänkt för att ha mördat Mills men att PU var intresserad av A eftersom denne inte kunde redogöra för vad han hade gjort den 28 februari 1986. Utredningsman V hade även sagt att han tyckte att A hade upprätt som ett nervvrak och inte längre fungerade normalt. 
 I en åttasidig promemoria har PU i mitten av april 1988 samman- fattat breven från den danska uppgiftslämnaren. Promemorian avslutas med bedömningen att de handlingar som hade bifogats breven innehöll många detaljer som gick att kontrollera och att handlingarna därför 
  
 522  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 framstod som äkta dokument från Scientologikyrkan. Vidare sägs att uppgiftslämnarens sätt att uttrycka sig visade att han var synnerligen väl insatt i Scientologikyrkans verksamhet. 
 I juni 1988 förhördes A på nytt. A berättade bl.a. följande. Han var inte helt säker på om han hade varit i Stockholm den 28 februari 1986 eller om han hade varit där följande veckoslut. Det veckoslut han till- bringade i Stockholm inledde han med att stämma träff med en kvinna som han tidigare hade träffat genom sitt arbete. Hon skulle komma till hans lägenhet i Stockholms utkanter under kvällen. Vid kl. 21.00 hade hon ännu inte kommit och han insåg då att hon hade svikit honom. Han ringde då till en annan kvinnlig bekant och kom överens om att han skulle åka hem till henne omkring kl. 22.40. Med ett sexpack öl under armen åkte han dit. Just när han skulle ringa på dörren hörde han en irriterad mansröst från lägenheten som sade vad fan skall han hit att göra. Han insåg att han inte var välkommen och gick därifrån. Han tog tunnelbanan omkring kl. 22.40. Han hade bestämt sig för att gå på nattbio och steg av vid  
 T-centralen. 
  Han gick först till Sergelteatern som emellertid inte visade nattbio. Därefter gick han över Hötorget till en biograf belägen på norra sidan av Kungsgatan. När han kom in på biografen sade damen i kassan att filmen hade börjat kl. 23.00 och pågått en god stund. Eftersom han hade tunna skor på sig och frös gick han in i salongen i alla fall. Han stannade kvar där i ungefär 30 minuter och gick sedan därifrån. Han kunde inte minnas biografens namn men tror att filmen hette Smaragdskogen. Han gick Kungsgatan och över Hötorget till  
 T-centralen 
  och åkte sedan hem. Han såg inte något anmärkningsvärt när han passerade Sveavägen. Han kunde inte minnas om han reste tillbaka till behandlingshemmet under lördagen eller sön- dagen. 
 I mitten av juni 1988 förhördes en person som ansvarade för Narconons ekonomi i Sverige. Hon berättade att A inte misstänktes för några ekonomiska oegentligheter. 
 I augusti 1988 förhördes privatdetektiven Nelson Han berättade att han tidigare hade varit scientolog och att han hade fått uppdraget från Scientologikyrkan att tala med A. Vidare återgav han vad A hade sagt till honom. Dessa uppgifter stämmer väl med vad som A sade vid för- höret i juni 1988. 
 Informationsuppslag 
 I en promemoria upprättad inom PU den 21 april 1986 finns en kort redogörelse för Scientologikyrkan och en organisationsplan för Scien- tologikyrkan med närstående organisationer. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 523 
  
 I augusti 1986 besöktes PU av Barber och Cain från Sciento- logikyrkans huvudkontor för Europa. Barber och Cain visade upp en artikel ur Aftonbladet från juli 1986 angående uppgifter om Scientologikyrkans samband med mordet på Mills. De upplystes bl.a. om att någon spaning eller utredning beträffande Scientologi- kyrkan inte längre bedrevs mot Scientologikyrkan. 
 En promemoria upprättad av säkerhetspolisen i januari 1989 återger uppgifter som har inhämtats från FBI i Los Angeles. Uppgifterna rör Scientologikyrkan i USA och dess grundare Cooper. 
 Förutom allmänna uppgifter om Scientologikyrkan finns flera upp- slag som innehåller avhoppares berättelser om trakasserier från Scientologikyrkan. 
 Sammanställning 
 I januari 1990 upprättades inom PU en fyrsidig promemoria benämnd Redovisning av avsnitt  
 HF-Scientologikyrkan. 
  Den har författats av den utredningsman som synes ha handlagt flertalet uppslag i avsnittet. I promemorian beskrivs avsnittets tre huvuddelar kortfattat: allmänna tips där Scientologikyrkan utpekas som palmefientlig och i stånd till vad som helst, tips angående Ross  
 10  
 samt uppgifterna från Johnson om en funktionär vid det Scientologikyrkan närstående Narconon. Be- träffande förekommande motivbilder görs bedömningen att det är svårt att tänka sig att sekten skulle reagera med våld i dessa avseenden 
 – i vart fall i organiserad form. De enskilda uppslagen framställs som färdigutredda. 
  
 5.7 
  
 Avsnitt HG – Övriga religiösa motiv 
  
 Allmänt 
 Avsnittet Övriga religiösa motiv (HG) rör tips angående vissa religiösa organisationer och personer med anknytning till dessa. Avsnittet är registrerat som ett underavsnitt till Politiska motiv (H) och består av ett trettiotal uppslag i två pärmar. De jämförelsevis mest innehållsrika uppslagen redovisas här. 
  
 10  
 Dessa tips är numera omregistrerade till  
 Avsnitt HG – Övriga religiösa motiv  
 . 
  
 524  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Brown – European American Evangelistic Crusaders 
 Den 1 mars 1986 kontaktade en pastor inom Svenska Missions- förbundet PU. Han berättade att Brown i USA ledde en organisation kallad European American Evangelistic Crusaders (EAEC) och att denne hade bett till Perez att Mills skulle mördas. Några veckor senare kompletterade pastorn sina uppgifter och berättade att man inom vissa parakyrkliga rörelser hade haft ett stort hat mot Mills och betecknade denne som Jensen redskap. 
 Sammanlagt har 24 tips med liknande innehåll kommit in till PU varav sjutton i mars 1986. Många av dem som har lämnat tips be- träffande Brown har berättat att de per post hade fått flygblad och kassettband med predikningar av Berry bär rubriker som Djävulsdyrkarna vinner seger över den svenska kristenheten, Sveriges ödestimma har nu slagit och Den stora lögnen. Ett av banden som har lämnats in till PU – Sveriges ödestimma – har av PU skrivits ut och sammanfattats på en sida. Bl.a. sägs att Mills under sin studietid i USA arbetade för CIA, att han var med i en organisation som hade hand om utvecklingen av världsregeringen och att han var djupt inblandad i den sovjetiska underrättelsetjänsten. 
 I mitten av augusti 1986 förhördes Fernandez Han berättade bl.a. följande. Han tillhörde en frikyrkoförsamling. Han hade kommit i kon- takt med Rivera11  
 på en bibelskola. Han hade senare besökt Brown i Sacramento i Kalifornien, USA. Brown hade utvandrat från Sverige till USA omkring tjugo år tidigare och hade deltagit i bibelskolor för att sedan starta en församling. Denna församling utvecklades till organisa- tionen EAEC. Han hade hjälpt Brown med att ordna distributionen i Sverige för dennes skrifter och kassettband. Han hade hört att Mills hade verkat för att avskaffa kristendomsundervisningen i skolan och att man i vissa kretsar därför ville bedja bort Mills från posten som statsminister. Med detta menades emellertid inte att Mills skulle dödas. 
 I augusti 1986 höll FBI i Sacramento i Kalifornien ett förhör med Brown med anledning av mordet på Mills. 
 I oktober 1986 kontaktade en uppgiftslämnare PU och berättade bl.a. följande. Han hade i september 1983 stött på en man på en ute- servering på Manhattan i New York. De hade diskuterat den svenska fackföreningsrörelsen. Mannen var uppenbarligen identisk med Ortega sade att han hade en plan för att knäppa Mills. 
  
 11  
 Brown kallades här Matthews, men det är uppenbarligen samme person. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 525 
  
 I maj 1987 besökte en utredningsman från PU Sacramento och tala- de med Brown i närvaro av två  
 FBI-agenter 
  och pastorn Lawrence Uppslaget består av ett protokoll fört vid samtal med Brown . 
 Brown berättade bl.a. följande. Han hade spelat in kassettband och upplyst människor om vad som hade hänt i Sverige genom Becker politik. Mills hade bl.a. förstört skolundervisningen. Han hade inte bett för att Mills skulle bli mördad. Han var emot våld och kunde inte acceptera mord som lösning på problem. Han hade av säkerhetspolisen blivit tillfrågad om han kände Weber och då svarat att han inte gjorde det. EAP var fortfarande kommunister. Dess ledare Lyndon LaRouche hade inte konverterat från sin  
 pro-sovjetiska 
  linje även om rörelsen utåt gav sken av det. Mills samt Glover, Shaw och Scott hade bildat en världsregering och träffades varje år. Mordet på Mills hade utförts av professionella som tidigare hade dödat Shaw. Han hade inte varit i Sverige sedan 1983 och hade ingen avsikt att resa dit igen eftersom han inte trodde klimatet var så bra för honom. Han hade två eller tre dagar efter mordet på Mills blivit uppringd av en person som hade sagt att han ville döda honom. 
 Slutligen tillfrågades Brown om vad han kände till om World Anti Communist League (WACL). I protokollet anges följande: Det blev tyst en lång stund, sedan såg Brown mig i ögonen innan han svarade, dom har jag aldrig hört talas om, utan att det lät särskilt övertygande. 
 Det senaste uppslaget beträffande Brown består av en anteckning gjord i april 1990. I denna sägs att det inte hade framkommit något konkret som tyder på att de utskickade hatbanden har någonting med mordet på Mills att göra. Det förslogs att ärendet skulle läggas ad acta. 
 Gould – Livets Ord 
 I mars och april 1986 kom det in åtta tips med innebörden att Gould – som var ledare för Livets Ord i Uppsala – eller någon annan inom Livets Ord kunde ligga bakom mordet på Mills. Ytterligare sådana tips kom in i september 1986, juni 1994 och oktober 1996. Tipsen innehåller beskyllningar om att Gould hjärntvättade människor, att han sagt att socialismen var Jensen redskap samt att han vid bönemöten sagt att Sverige behöver en ny regering och att Horne ska bort. 
 I en promemoria upprättad av PU den 20 mars 1986 anges att bl.a. Livets Ord var en av flera religiösa sekter på den extrema höger- kanten. Enligt en annan promemoria upprättad av säkerhetspolisen 
  
 526  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 den 13 maj 1986 hade inget framkommit som tydde på att Livets Ord hade något med mordet på Mills att göra. 
 Moyer och Martinusvännerna 
 I slutet av maj 1986 kom det in ett tips från en uppgiftslämnare som uppgav att Moyer var medlem i Martinusvännerna och att denne hade sagt att det av skrifterna framgick att Mills skulle ryckas bort. 
 Åtta år senare, i juni 1994, utfördes en slagning beträffande DuranI november 1994 förhördes Flynn Han berättade att han tidigare hade varit engagerad på den politiska högerkanten och sedan blivit medlem i Martinusvännerna. Martinusvännerna tror på en andlig veten- skap och en förlåtande ideologi. Den 28 februari 1986 var han i Göteborg. I november 1994 hölls också förhör med två vänner till Porter En av dem sade att han tidigt på morgonen den 1 mars 1986 hade talat i telefon med Moyer om vad som hade hänt och att Moyer på kvällen den 28 februari 1986 hade varit på ett dansställe i Göteborg. 
 Vykortet till Kyrkornas världsråd m.m  
 . 
  
 I detta uppslag – som är omfattande och innehåller ett tjugotal under- uppslag – behandlas ett vykort som skickades till Kyrkornas världsråd i Geneve och teorier om detta. Där behandlas även flera religiösa sammanslutningar. 
 Den 14 mars 1986 skrev ambassadören Saunders ett brev till PU. Han skickade en kopia av ett vykort och berättade bl.a. följande. Han hade tidigare varit ordförande för Kyrkornas världsråds avdelning Interna- tional Affairs. Den 18 februari 1986 kom det ett vykort ställt till rådet i Geneve. Det var handskrivet och löd: Noubliez pas le 27 Février! A bientôt. City of Stockholm. Vykortets framsida bestod av en bild av Stockholms stadshus. Först efter Becker död väckte vykortet upp- märksamhet, eftersom man kunde undra vem som i Stockholm i mitten av februari kunde antyda att något av intresse skulle hända den 27 februari 1986. I kristna kretsar i Sverige var det ganska känt att Mills hade medverkat vid konferenser som rådet hade anordnat. 
 Den 29 mars 1986 lämnade Combs ett liknande tips angående vykortet. Han poängterade att på vykortet hade landet för adressaten (Schweiz) skrivits på tyska, meddelandet på franska och City of Stockholm på engelska. Senare kom det till PU in en promemoria författad av Combs benämnd Om vilsna profettankar före och efter mordet på Mills. I promemorian sägs bl.a. följande. Myers hade varit ledare för Förbedjare för Sverige och varit med om att bilda 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 527 
  
 Kristna Ambassaden i Jerusalem. Myers hade i ett brev av den 12 mars 1986 beskrivit hur han 1983 hade varit med om att ordna bönedagar mot Becker inbjudan av Price till Stockholm. Vid ett sådant möte hade enligt Myers en profetia meddelats: Så skall skott ljuda och terroristdåd ske i ert lands huvudstad .... I en intervju i Svenska Dagbladet i september 1987 kommenterade Holt Sverigebesök 1983 och mordet på Mills: Inbjuder man terrorism, så får man skörda terrorism. Det är en andlig lag. Vi såg faran i tid. 
 I en promemoria upprättad inom PU i september 1987 sammanfattas en del religiösa uppslag som kan kopplas till Macdonald  
 12  
 I pro- memorian talas om en inte namngiven tolkare av vykortet. Denne skulle ha sagt att vykortet kunde vara ett kryptogram varvid även bilden på vykortet kunde vara av betydelse. Stadshusets torn och bygg- nad skulle vara ett tecken på att Stockholm är identiskt med Babylon, skökan vid det stora vattnet. Vidare behandlas en sionistkongress i Basel 1985 arrangerad av Kristna Ambassaden. Vid kongressen fram- kom att det skulle sändas ett varningsbrev till Mills, i vilket man begärde att denne skulle ta ställning för Israel och flytta den svenska ambassaden i Tel Aviv till Jerusalem. I promemorian sägs även att det fanns en viss indikation om att Weber hade varit med vid kongressen. 
 – I ett brev till RPS, Interpol, från Bundesamt für Polizeiwesen i Green, daterat i december 1987, lämnas uppgifter om deltagarna vid kon- gressen i Basel 1985. – Därefter följer några ganska omfattande pro- memorior och anteckningar om olika nya religiösa rörelser. 
 Två år efter det att saken aktualiserats, i februari 1988, lämnade en anställd vid SAS ett tips om att vykortet som hade sänts till Kyrkornas världsråd kunde härröra från en konferens om Stockholm som hade hållits i Geneve den 27 februari 1986. Några dagar senare kontaktade Becker. Hon berättade att hon arbetade för Stockholms stad och bl.a. hade haft till uppgift att skicka vykorten. Därefter begärde PU in listor över de som inbjudits till konferensen och kunde konstatera att det borde stämma att vykortet hade skickats från Stockholms stad som en påminnelse om konferensen. 
 Ross och Baghwan 
 Sammanlagt fjorton personer hörde av sig till PU och tipsade om att den numera avlidne sångaren Ross kunde ha mördat Mills. De flesta tipsen kom in i april 1986. Som exempel kan följande tips 
  
 12  
  
 Om Weber, se  
 Avsnitt N – Macdonald 
  
 528  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 nämnas. Mills blev mördad för att han skulle sälja vårt fiske- vatten till Sovjet. Detta kunde inte godtas av CIA, som därför anlitade den nyandliga grupp som leddes av Baghwan. Den 28 februari 1986 kom Baghwan till Sverige. Han hade inget visum och stannade därför endast på Arlanda flygplats i sex timmar. Han träffade Ross, som senare på kvällen utförde mordet. 
 Två polismän från PU besökte Ross i dennes bostad vid två tillfällen i augusti och september 1986. Ross berättade bl.a. följande. Han hade lämnat Sverige i slutet av december 1985 och bott hos vänner i Oslo. De sista dagarna i februari 1986 reste han med tåg från Norge till Grekland där han träffade sin läromästare Baghwan. I hans pass fanns en stämpel från Jugoslavien av den 1 mars 1986. Någon gång under våren hade han talat med sin far på telefon och denne hade berättat att det gick rykten om att han var inblandad i mordet på Mills. Han tog illa upp och valde därför att stanna utomlands längre än han från början hade avsett. Han kom tillbaka till Sverige i mitten av juli 1986. 
  
 5.8 
  
 Avsnitt HH – Terroristorganisationer som ej hänförs till annat avsnitt 
  
 Allmänt 
 Detta restavsnitt (HH) är registrerat som ett underavsnitt till Politiska motiv (H) och består av ett fyrtiotal uppslag. Det innehåller huvud- sakligen tips och uppföljningar av tips om vissa utländska organisatio- ner och myndigheter samt personer med anknytning till dessa. De organisationer och myndigheter som nämns är DINA (chilenska säker- hetspolisen), Röda brigaderna (Italien), RAF (Röda  
 Armé-fraktionen, 
  Västtyskland), ETA (Spanien), Mcdowell (Peru), Mossad (Israeliska underrättelsetjänsten), PIRA (Nordirland) och ASALA (en armenisk organisation). Dessutom finns det tips beträffande indiska sikher och japanska extremister. 
 Av uppslagen synes de som gäller Stone respektive Brooks vara av störst intresse. De redovisas nedan, men berörs även i kapitel 3. 
 Morris och DINA (chilenska säkerhetspolisen  
 ) 
  
 Uppslaget gäller Morris och DINA. Även Brooks nämns. Utredningen beträffande denne finns emellertid registrerad i ett annat större uppslag som redovisas särskilt (se nedan). 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 529 
  
 Vid tre tillfällen i mars 1986 och i juli 1990 berättade Ramsey för säkerhetspolisen i Malmö och Malmöpolisen att han från en källa hade hört att Morris – alias Brown – och Perry I hade mördat Mills på uppdrag av Pinochetregeringen i Chile. 
 I en promemoria från säkerhetspolisen i Stockholm av den 23 april 1986 sägs bl.a. att Brown inte var känd i Spanien och att Perry I hade gripits i Spanien för eventuell inblandning i mordet på general Schneider 1970. I en annan promemoria upprättad av säkerhetspolisen i Stockholm i augusti 1990 sägs att ingen av personerna var kända vid säkerhetspolisen. 
 Enligt två anteckningar daterade i maj respektive juni 1986 hade Brown till Benson överlämnat några tidningsartiklar från  
 januari-februari 
  1979. Artiklarna handlade om att Morris på uppdrag av DINA hade mördat tre chilenska politiker. Vid förhör i USA skulle Morris ha berättat att han hade fått order att mörda Mills i Madrid 1976. I artiklarna nämndes även att Mills stod på en särskild dödslista hos DINA. 
 I mars 1987 hölls ett möte hos UD:s kabinettssekreterare med före- trädare för UD, RÅ och RPS. Mötet ägde rum på RÅ:s begäran och dokumenterades i en promemoria författad av Thompson vid UD:s politiska avdelning. Mötet, dess bakgrund och den promemoria det resulterade i är redovisat i kapitel 3,  
 UD:s roll i övrigt  
 . 
 I oktober 1987 skickade Sveriges ambassad i Washington ett telex till UD med viss information från U.S. State Department om att Chile hade vägrat att medverka till att finna de skyldiga till mordet på bl.a. 
 Moore i Washington. 
 I mars 1991 skickade den amerikanska ambassaden i London en promemoria till RPS, Interpol. Promemorian innehåller information från U.S. Marshals Service om var Morris befann sig under 1986. Morris hade gjort vissa resor inom USA. Man hade haft kontakt med honom på hans arbetsplats den 25 februari 1986 och därefter den 2 mars 1986. Han hade inte fått något amerikanskt pass. 
 Hans fru hade lämnat the witness protection program och återvänt till Chile. 
 Morris har inte förhörts med anledning av mordet på Mills. 
 GonzalezStefano D har utpekats som en italiensk terrorist. Han har haft samröre med Morris. Han nämns i den ovan återgivna promemorian från UD. Uppslaget har 25 underuppslag. 
  
 530  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Den 18 januari 1986 hade Interpol i Rom skickat ett telexmed- delande till RPS, Interpol, om att Brooks skulle ha rest till Europa med ett privat flygplan ägt av en tysk och att Brooks hade använt ett förfalskat pass utfärdat i namnet Kramer. 
 I en handling från säkerhetspolisen daterad i oktober 1986 framförs teorier om vem Brooks kunde ha anlitat för att mörda Mills. En person som nämns är Adams  
 ,  
 som i Italien i sin frånvaro hade dömts till fängelse i nio år för mordförsök, mordbrand m.m. Adams, befann sig i England och hade legat lågt sedan en engelsk domstol hade avslagit en begäran om att han skulle lämnas ut till Italien. 
 I februari 1987 skickade UD kopior av två telexmeddelanden till Kidd, RPS, angående information om Stefano D. Med- delandena hade sänts från Sveriges ambassader i Washington respek- tive Green. I januari 1987 besökte författaren Martinez – som hade skrivit en bok om mordet på Orlando Letelier – och journalisten Smith – tidningen Literaturnaja Gazetas korrespondent i USA – Sveriges ambassad i Washington. Iona A berättade att Morris, en italiensk advokat, hade lämnat upplysningen att Brooks var inblandad i mordet på Mills. I februari 1987 ringde en person med förnamnet Hill till Sveriges ambassad i Green och berättade att han kände en person som hade hört att Morris visste vem som låg bakom mordet på Mills. 
 Enligt ett telexmeddelande från Sveriges ambassad i Caracas i april 1987 greps Brooks i Venezuela den 28 mars 1987 och utlämnades till Italien två dagar senare. Av ett brev till RÅ från åklagarmyndig- heten i Florens i april 1988 framgår att RÅ samma månad hade gjort en framställning om förhör med Brooks i Italien. RÅ inbjöds att närvara vid förhör i Florens i slutet av maj 1988. 
 Clark samt två utredningsmän var i Italien den  
 24-29 
  maj 1988. Resan redovisas i en särskild promemoria, där bl.a. följande framgår. 
 Den 25 maj 1988 träffade de doktor Trapani som ansvarade för utredningen beträffande Brooks i Florensdistriktet. Trapani berättade bl.a. att Brooks var misstänkt för att ligga bakom flera politiska mord i Italien, att vittnen i vissa brottmål mot denne hade tagit tillbaka sina uppgifter och att advokaten Morris hade avlidit i hjärtinfarkt i september 1987. 
 Den 26 maj 1988 besökte de doktor Diaz – förunder- sökningsdomare i Florens – för att förbereda förhöret med HaneyDen 27 maj 1988 hade de ett möte med doktor Walker – även han förundersökningsdomare – som berättade att man hade funnit vissa skrivelser i Luna bostad. I en av skrivelserna fanns en hypotes om att Brooks låg bakom mordet på Mills. I en annan 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 531 
  
 skrivelse fanns teorier om ett samband mellan Lyndon LaRouches organisation och mordet. Skrivelserna verkade innehålla allmänna hypoteser hämtade ur tidningsartiklar. 
 Den 27 maj 1988 närvarade de vid ett förhör med Lam Förhöret hölls i stadsfängelset i Florens med doktor Diaz som förhörsledare. Vid förhöret fördes ett protokoll av doktor Rios sekreterare. Detta har översatts till svenska. Brooks berättade bl.a. följande. Han visste ingenting om mordet på Mills. Han hade befunnit sig i Caracas i Venezuela från september 1982 till april 1987. Han hade varit i Madrid vid Francos begravning 1975. Han hade emellertid inte träffat Morris vid detta tillfälle. (I PU:s pro- memoria anges att Brooks sade att han  
 hade  
 träffat Morris i Madrid vid Francos begravning, vår anm.) Han hade där- emot träffat Morris i organisationen Land och Wright i Chile. Han kände igen namnet Collins men kunde inte placera denne. Han hade sedan 1977 inte haft några förbindelser med Chile eller chilenare. Han hade träffat advokaten Morris i Caracas men han visste inte om detta hade skett före eller efter mordet på Mills. Han kände inte Williams om att han skulle ha befunnit sig i Europa i januari och februari 1986 var falska. De svenska utredningsmännen kunde kontakta två advokater i Rom för att få namn på de personer som kände till att han hade varit i Venezuela vid tiden för mordet på Mills. 
 Samma dag som förhöret med Brooks hölls träffade de en chef hos kriminalpolisen. Han berättade att det var en opålitlig informatör som till den italienska säkerhetspolisen hade lämnat uppgifter om att Brooks vid årsskiftet  
 1985-1986 
  hade kommit till Europa med ett privat flygplan. 
 Slutligen anges i promemorian att Clark hade kommit fram till att man från svensk sida saknade jurisdiktion för att själva ta kontakt med Jackson advokater i Rom. Man skulle i stället göra en skriftlig framställning angående detta. 
 I ett underuppslag finns en sida med anteckningar från ett besök i Washington. Anteckningarna har förts efter samtal med Humphrey I anteckningarna anges bl.a. följande. Vid samtalet närvarade Martinez, Cook (änka efter Moore),  
 FBI-agenten 
  Taylor och kriminalinspektören Guerrero Martinez berättade bl.a. om Brooks samt Morris och mordet på Moore. Han framhöll flera gånger vikten av att man förhörde Morris angående mordet på Mills. 
  
 532  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 LamDen 3 mars 1986 tipsade Spears, Häktet Göteborg, PU om att Schultz hade suttit häktad på Häktet Göteborg under hösten 1985 och att denne den 18 oktober 1985 hade skickat ett telegram till Mills. Telegrammet innehöll ett hot mot Becker säkerhet för det fall regeringen fattade beslut om att Schultz skulle lämnas ut till Italien. 
 Den 14 november 1985 beslöt regeringen att Schultz skulle lämnas ut till Italien. Schultz var i Italien misstänkt för vissa högmålsbrott och väpnat rån. Regeringen erinrade om att han i Italien inte fick straffas för gärningarna såsom för politiska brott. 
 I ett telegram till Rikspolisstyrelsen från april 1986 meddelade Interpol i Rom att Schultz alltsedan den 29 november 1985 hade suttit i häkte i Rom; han hade således inte varit på fri fot den 28 februari 1986. 
 I en promemoria till Martinez från säkerhetspolisen i november 1994 återges  
 telex-meddelandet 
  från Schultz av den 18 oktober 1985. Meddelandet var ställt till Statsminister Mills and the cabinet ministers och hade följande lydelse: Dear Sirs, I warn you that I am the exile of Italy and I therefore represent my country, Brown, I tell you to free me within the next 24 Norris or serious international repercussion Perez. Captain of savoia cavalleria. Peters Vidare sägs i promemorian att Schultz tillhörde den tyska vänsterextremistiska terrorgruppen RAF (Röda Arméfraktionen) och att han i Italien var efterlyst för kopplingar till högerextremism. Slutligen nämns att det i Italien fanns en vänsterextremistisk terroristgrupp benämnd Röda brigaderna. 
  
 5.9 
  
 Vissa avsnitt registrerade under Politiska motiv m.m. 
  
 5.9.1 
  
 Allmänt 
  
 Under denna rubrik redovisas resterande avsnitt som är registrerade under Politiska motiv. Avsnitten rör högerextrema och nazistiska organisationer samt personer som bedömts ha anknytning till dessa. I detta avsnitt redovisas även utredningen avseende Bradley, som inte är registrerad under Politiska motiv utan i avsnitt D (Allmänna tips). 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 533 
  
 5.9.2 
  
 WACL (World  
  
 Anti-Communist 
  League) – avsnitt HI 
 Avsnittet består av sex uppslag. 
 Briggs och MillerI mars 1987 besökte journalisten Sanders och lämnade följande tips. Ungefär tio minuter efter mordet på Mills ringde en man till ett par i Bromma och meddelade att Mills var död. Paret hade fått uppfattningen att mannen hade slagit fel telefonnummer. 
 13  
 Han hade kontrollerat olika telefonnummer och kommit fram till att den som ringde kunde ha avsett att ringa till Williams (Det förutsatte att veder- börande slagit fel på två av sex siffror.) Briggs var ledare inom WACL och representerade en politisk ytterlighet. WACL var en internationell sammanslutning med kontakter med olika exilorganisationer och regimer i världen. WACL brukade hålla årliga kongresser på olika ställen i världen. Den senaste kongressen hade hållits i San Diego i USA. WACL kunde kopplas till en mängd små organisationer som var extremt högerinriktade. Vidare hade Jacobs varit direkt kopplad till WACL när han jobbade som säkerhetsvakt i Paraguay. Stevens – aktiv inom Demokratisk Allians – hade haft kontakter med Williams Dessa kontakter hade av okänd anledning upphört efter mordet på Mills. Promemorian avslutas med en hänvisning till en redogörelse för WACL författad av BoydI ett uppslag daterat i juni 1991 finns en skrivelse från journalisten Dominguez registrerad. Skrivelsen rör Stevens som den 20 februari 1986 skulle ha lämnat ett kuvert adresserat till Mills på regerings- kansliet. I kuvertet låg en kopia av en notis från Ystads Allehanda från april 1918 som hade kopierats ur en jubileumsbok utgiven av tidningen. Notisen hade rubriken D:r Mills död. På kopian var ordet D:r överkorsat med en penna. Notisen handlade om en farbror till stats- ministern. I kuvertet fanns även ett politiskt dokument undertecknat av Nash Samma dag lämnade han ett kuvert med likadant innehåll till UD. 
 Stevens hade förhörts i augusti 1987. Förhörsanteckningarna omfattar 32 sidor. I en bifogad promemoria sägs att det var svårt att få klara svar från Stevens och att svaren därför hade kortats ner till läsliga meningar. Stevens berättade bl.a. följande. Han hade skickat flera brev till säkerhetspolisen. Han hade även skickat ett brev till Murphy 
  
 13  
 Det s.k. Brommanumret, se även  
 Avsnitt HB – Sydafrika. 
  
 534  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Horne. Han hade för sig att Mills skulle komma till Ystad och hade tänkt lämna information om ett jubileum där. Han hade tänkt lacka över orden doktor och död men det blev bara över doktor. Han hade arbetat hos Briggs på Baltiska Kommittén hos Baltiska Institutet och fick där viss anknytning till WACL. Hans arbetsuppgifter inom Baltiska Kommittén var att skriva kollektbrev, redigera ansök- ningar, m.m. Hans enda uppgift inom WACL var att försöka bekämpa inflytande från högerextremistiska och nynazistiska grupper. Han ansåg att WACL hade fått för stora proportioner i utredningen om mordet på Mills. Vad han kände till så fanns det inte någon extremistisk organisation som var beredd att tillgripa våld. Så fort någon var beredd att göra detta höll man honom utanför eftersom man visste att han skulle motsätta sig detta. Han var hemma den 28 februari 1986 och talade vid tiden för mordet på Mills i telefon med en person som han namngav. Telefonsamtalet varade i ungefär 45 minuter. Vidare bodde en  
 86-årig 
  dam i hans lägenhet. Damen hade sagt att hon visste att han var hemma och att hon särskilt kom ihåg det på grund av en annan händelse som inträffat samma dag. 
 I januari 1992 genomfördes en slagning beträffande Stevens varvid det antecknades att han hade avlidit i november 1991. 
 I mars 1994 förhördes en dotter till Williams Hon berättade bl.a. följande. Hennes far var 80 år och av estniskt ursprung. Han ingick i estniska nationalrådet som hade säte i Stockholm. I sin kamp för att befria Estland från den sovjetiska ockupationsmakten hade han haft kontakter med WACL. Vissa fraktioner av WACL i Sydamerika var sannolikt nazistiska till karaktären. Hennes far och estniska national- rådet var absolut inte nazistiska. Han var nära att avrättas av SS i Estland under kriget och tog avstånd från nazismen. Han hade anknyt- ning till Folkpartiet. Han hade inte någon aversion mot socialdemokra- tin eftersom estniska rådet fick ekonomiskt stöd från de socialdemokra- tiska regeringarna. 
 WeaverI november 1987 fick PU ett brev där det angavs att Kelly – ledare för Skånepartiet – var medlem i WACL och hade i radio sagt att han varit i Amerika och träffat WACL:s ledare. Vidare hade Kelly två månader efter mordet på Mills i tidningen Arbetet skrivit att det var Becker eget fel att han blev skjuten och att vi hade varnat honom skriftligt 14 dagar innan. 
 I december 1994 förhördes Ramirez Han berättade bl.a. följande. Han hade vid några tillfällen skrivit till Mills och även Malmö 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 535 
  
 arbetarkommun och kritiserat Becker politik i flera avseenden. Dessa brev hade emellertid inte innehållit några varningar. Han kände inte till att tidningen Arbetet hade haft någon artikel av eller om honom angående en varning till Mills. Han visste inte vad WACL stod för. Natten mellan den 28 februari och 1 mars 1986 var han hemma med sin sambo i Malmö. 
 Allmänt angående WACL 
 I en åttasidig promemoria upprättad av en kriminalinspektör vid PU i mars 1988 redogörs för WACL. WACL grundades 1967 efter att Anti- Bolsjevik block of Nations and Asian Pacific  
 Anti-Communist 
  Leagues hade enats om att bilda en paraplyorganisation för organisa- tioner mot kommunism. Första mötet hölls i Taipei i Taiwan. Taiwan kom sedan att bli en av organisationens främsta finansiärer. WACL håller möten en gång per år. Deltagarnas rese- och hotellkostnader be- talas av organisationen. Sveriges Nationella Förbund (SNF) blev medlem i WACL 1979. SNF splittrades emellertid 1986. 
  
 5.9.3 
  
 NRP (Nordiska Rikspartiet) – avsnitt HJ 
  
 Avsnittet består av 38 uppslag. 
 Beträffande detta avsnitt finns också en 1990 upprättad samman- ställning (avsnitt HÖ). Den redovisas nedan. 
 ReidDen 4 mars 1986 berättade en anonym person bl.a. följande. Johnson var medlem i NRP och hade vapen och ammunition. Johnson hade sagt att det är vi som grejat Horne. Vidare hade han tidigare sagt att han skulle döda Mills,  
 Harrison 
  Lee och Carter. 
 Samma dag som tipset kom in utfördes husrannsakan hos Johnson dels på hans egen adress i Stockholm, dels på en  
 c/o-adress 
  i en för- ort till Stockholm. I lägenheten i Stockholm fann man en revolver av äldre modell och en plastpåse med 57 patroner av 22 long typ. Vapnet och ammunitionen togs i beslag. 
 I en anteckning från säkerhetspolisen av den 26 mars 1986 anges att man vid husrannsakan hos Johnson inte hade funnit något som kunde härledas till någon nazistisk rörelse. Vidare antecknades att någon ytterligare åtgärd från säkerhetspolisen inte var aktuell. 
  
 536  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen i mars 1988 sägs att Johnson hos säkerhetspolisen inte var känd i några nazistiska eller andra sammanhang som kunde förknippas med mordet på Mills. 
 BurgessDen 4 mars 1986 berättade Santana att han kände någon som hade skickat ett hotbrev till Mills och undertecknat det med Murphy namn samt att kriminalpolisen i Sundsvall visste vem som hade skickat hotbrevet. 
 I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen i juni 1986 anges att Ward hade förhörts den 12 mars 1986. Ward erkände att han sedan början av 1983 hade skickat hotbrev till Mills och Sveriges Radio. Hotbreven undertecknades med andras namn, bl.a. Price Han hade retat sig på Murphy alla insändare i Sundsvalls Tidning i vilka denne försvarade socialdemokratin. Den 28 februari 1986 var han hemma och tittade på TV. I promemorian finns en anteckning om att Ward var sjukpensionär och lite smått alkoholiserad och enligt dem som kände honom skulle han inte vara kapabel att mörda. 
 Timmo S 
 Den 13 mars 1986 kontaktade en anonym person PU och berättade att Timmo S var aktiv i NRP och hade uttalat hot mot Mills. Vidare hade Timmo S för några år sedan åtalats för att ha slängt in en rökbomb 
 i biografen China och dömts till fängelse sex månader för detta. 
 Den 23 mars 1986 genomfördes en slagning beträffande Timmo S. Den 24 mars 1986 förhördes han. Han berättade att han inte längre var aktiv i NRP samt att hans far begravdes den 28 februari 1986 och att han var tillsammans med familj och släkt hela den dagen. 
 I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen den 26 mars 1986 anges att Timmo S vid flera tillfällen  
 1972-1974 
  hade gjort sig skyldig till skadegörelse. Han hade bl.a. kastat en rökfackla i trapphuset i ett hus där Demokratisk Allians hade sina lokaler. 1974 var han s.k. Mills ledare i NRP (jfr nedan). I utredningsanteckningar från säkerhets- polisen av den 24 april 1986 anges att det hos säkerhetspolisen inte finns några anteckningar om Timmo S efter 1974 och att enligt uppgift från berörd församling hade Timmo S:s far jordfästs den 28 februari 1986. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 537 
  
 LeeI juni 1987 upplyste Uppsalapolisen PU om att Bell var häktad i ett mål angående våldtäkt m.m. och att denne hade berättat att han i informationssyfte hade skaffat papper från bl.a. NRP. Vidare hade han gjort en skylt med texten Skjut en sosse. I juli 1987 talade  
 Lang 
  Näss med en polisman vid säkerhetspolisen i Uppsala som berättade att Bell hade sagt att han studerade teologi och att han hade beställt  
 NRP-broschyrer 
  eftersom han ville ta del av olika politiska inrikt- ningar. Enligt polismannens personliga uppfattning var Bell psykopat. 
 I december 1994 genomfördes en slagning beträffande Brown Vid slagningen antecknades att Bell hade dömts för misshandel 1985 och för våldtäkt 1987. 
 Romero i Lönsboda 
 I mitten av november 1987 kontaktade Baird och berättade att Romero i Lönsboda ledde en neonazistisk grupp i Göingetrakten. Gruppen ägnade sig åt skjutövningar i skogen och att tillverka egna vapen samt hade nynazistiska kontakter. 
 Åtta år senare – i oktober 1995 – sökte PU Richmond på dennes arbets- plats och fick meddelandet att han hade avlidit tre år tidigare. Samma dag utfördes datorsökningar varvid man fann 53 personer med Harris namn. Ingen av dessa personer bodde emellertid i Lönsboda. Polisen i Osby kände inte till någon med det aktuella namnet i Lönsboda. 
 Allmänt om NRP och vissa medlemmar 
 I september 1987 fick PU från en anonym person vissa handlingar som hade upprättats inom NRP. På fyra sidor beskrivs hur NRP:s orts- grupper inom RAG (Rikspartistisk Aktions Grupp) fungerade. Vidare finns en medlemsförteckning på två sidor. 
 Enligt en promemoria upprättad i oktober 1987 var uppgifterna i dessa handlingar kända av säkerhetspolisen sedan länge. Vidare anges att RAG:s riksledare, Perez, och några andra av de mest aktiva inom NRP hade slutat med det politiska livet efter att de hade av- tjänat fängelsestraff  
 1985-1986. 
  
 I februari 1995 genomfördes slagningar beträffande bl.a. personer som finns med på medlemsförteckningen (ungefär 20 personer). Några av dem hade dömts för mordbrand, misshandel, olaga hot respektive olaga vapeninnehav. 
  
 538  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Sammanställning 
 I mars 1990 upprättades inom PU en kort promemoria benämnd Avsnitt HJ – Redovisning och förslag. I promemorian uppges att av- snittet vid denna tidpunkt innehöll 33 uppslag. Beträffande utredningen sägs att det saknas konkreta uppgifter som för NRP närmare mordet och mordplatsen. Under rubriken Förslag framförs bedömningen att NRP som organisation kan avskrivas. Däremot borde  
 RAG-gruppen 
  i Stockholmsområdet undersökas närmare innan avsnittet definitivt kunde läggas till handlingarna. Endast den som visat stor lojalitet och offervilja under en längre tid i ortsgruppens arbete kan enligt pro- memorian bli medlem i en  
 RAG-grupp. 
  
 5.9.4 
  
 BSS (Bevara Sverige Svenskt) – avsnitt HK 
  
 Avsnittet består av drygt tio uppslag. 
 Den 7 mars 1986 ringde en anonym man till PU och sade att fantombilden föreställde Hansen i Nyköping. 
 Den 13 mars 1986 förhördes Hansen på polisstationen i Nyköping. Den 20 januari 1986 började han studera vid Stockholms universitet. Han pendlade mellan hemmet i Nyköping och universitetet. Den 28 februari 1986 var han på universitetet till omkring kl. 12.45. Därefter tog han tunnelbanan till Bandhagen och var hemma hos en bekant, Brooks När han var hos Norman ringde han två telefon- samtal till Byrd, en ledare i BSS. De kom överens om att träffas senare under kvällen. Kl. 21.50 tog han tunnelbanan från Bandhagen till Södermalm. Han gick sedan till BSS:s lokal på Södermalm och träffade Byrd där omkring kl. 22.30. De två var tillsammans till ungefär kl. 01.00 när Byrd lämnade lokalen. Han övernattade i lokalen. Morgonen därpå ringde Byrd och talade om att Mills hade mördats. Han åkte sedan buss tillbaka till Nyköping. Han hade inte något med mordet på Mills att göra. 
 Den 21 maj 1986 förhördes Ponce (Han sade att han redan hade blivit förhörd av två polismän. De hade kommit hem till honom och bl.a. frågat vad han gjorde på kvällen den 28 februari 1986.) Han var styrelseledamot i BSS. Hansen var också med i BSS, men inte i styrelsen. Han och Hansen brukade träffas ibland. De träffades i BSS:s lokal på kvällen den 28 februari 1986 omkring kl. 21.00 – 22.00. Han kom inte ihåg om Hansen hade ringt honom tidigare under kvällen. Han var i lokalen till omkring kl. 24.00 och gick sedan hem. Han visste inte vad Hansen gjorde sedan. Det var inte uteslutet att Hansen sov i lokalen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 539 
  
 Lokalen låg på Södermannagatan. Han kände till Brooks Denne var en från BSS fristående författare som BSS hade haft vissa kontakter med. 
 Den 21 maj 1986 förhördes också Brooks Han hade lärt känna Hansen genom Ponce Den 28 februari 1986 hade Hansen gjort sig ledig och for hem till honom. De var tillsammans hela dagen. På kvällen åt de en bit hemma hos honom och pratade och lyssnade på musik. Han skjutsade Hansen till Högdalens tunnelbanestation omkring kl. 21.30. Han åkte sedan tillbaka till sin bostad. Han hade efteråt hört att Hansen hade tagit tunnelbanan till stan och besökt Byrd i BSS:s lokal på söder. 
 I april 1991 genomfördes slagningar beträffande Hansen, Byrd, och JonesI februari 1992 förhörde PU Martin Han var fastighetsförvaltare hos den bostadsrättsförening som hade hyrt ut lokalen på Södermanna- gatan till Ponce Det hade förekommit klagomål från andra hyresgäster eftersom ungdomar med rakade huvuden och vissa flaggor brukade samlas vid lokalen på lördagar och söndagar. Föreningen började miss- tänka att man hade fått en högerextremistisk organisation som hyres- gäst. Han kunde inte minnas att han hade gjort några särskilda iakt- tagelser beträffande lokalen den 28 februari 1986. Byrd hyrde lokalen från den 1 april 1984 till och med den 30 september 1987. – Be- träffande Byrd finns ytterligare uppslag. Inget av intresse för mordut- redningen framkommer. 
  
 5.9.5 
  
 Sveriges Nationella Förbund – avsnitt HL 
  
 Avsnittet består av några enstaka uppslag. Beträffande detta avsnitt finns också en 1990 upprättad sammanställning. Den redovisas nedan. 
 Det finns ett flertal tips från våren 1986 om Garner, där denne ut- pekas som nazist m.m. I juli 1986 förhördes Garner i sin bostad. För- höret genomfördes av säkerhetspolisen i Stockholm och dokumentera- des i en promemoria. Garner berättade bl.a. följande. Han var tjänste- förrättande ordförande i Sveriges Nationella Förbund (SNF). SNF ville avskaffa demokratin och införa det slags kungavälde som fungerade före 1914. Han kände inte till vem som kunde ligga bakom mordet på Mills. Han låg och sov när hans dotter ringde honom den 1 mars 1986 kl. 02.30. Hon ringde för att kontrollera att han var hemma och hade alibi för mordet. Han ansåg att SNF borde samla in pengar till gärningsmannen som tack för vad denne hade gjort. En annan medlem i SNF – S – hade tidigare under 1986 utfäst en belöning på 10 000 dollar 
  
 540  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 till den som mördade Mills. I promemorian sägs vidare bl.a. att Garner synes vilja briljera och imponera på sin omgivning. Han påstod exempelvis att biskopen Ellison hade besökt honom i hans bostad i Stockholm. Vidare skröt han med sina förbindelser med Chile och visade en chilensk orden som han hade fått. Han hade mycket litteratur i bostaden, företrädesvis äldre böcker. 
 I augusti 1986 kontaktade journalisten Roth per telefon och berättade bl.a. följande. En kvinna hade sökt upp honom. Hon hade berättat att en annan kvinna hade sagt att Garner på något sätt var inblandad i mordet på Mills och att en belöning hade betalats för brottet samt att Garner kände DiazI en handling upprättad av säkerhetspolisen i augusti 1986 sägs att Garner hade hörts i anledning av olika tips. Inget hade dock framkommit som tydde på att han hade haft med mordet att göra. 
 I november 1987 kontaktade en anonym person PU per telefon och berättade följande. Strax före mordet på Mills hade Garner i sin bostad ett möte med inbjudna gäster från Österrike och Sydamerika. Vid mötet avhandlades hur Mills skulle elimineras. Mills mördades för att invandrarna skulle få skulden för mordet. Garner fick pengar från utlandet och delade ut dem till ultrahögergrupper i Sverige. 
 I mars 1988 ringde en person till PU och berättade att Garner hade sagt att S hade varit involverad i mordet på Mills och att tre per- soner av okänd nationalitet hade varit i närheten av mordplatsen. An- teckningarna från detta telefonsamtal finns registrerat under ett annat avsnitt. I oktober 1989 ringde samma person till PU och berättade bl.a. följande. Han hade tidigare samma dag talat i telefon med Thompson hade skrikit att det är vi som har gjort det. Han antog att Garner syftade på att de hade mördat Mills. Garner hade även sagt att det kommer att hända saker med militära aspekter. 
 I juli 1990 genomfördes en slagning beträffande Garner varvid bl.a. antecknades att han hade dömts för förskingring 1986. 
 I december 1992 förhördes Garner på nytt. Han tillfrågades bl.a. om ett antal personer och uppgav om dem följande. 
 S var medlem i SNF och brukade skicka pengar för att få SNF:s tidning Nationell Tidning. Han hade aldrig talat med S men kände till att S i januari eller februari 1986 hade utfäst en belöning på 10 000 dollar till den som mördade Mills. Fields var sekreterare i SNF och tog hand om Bailey brev. Varken han eller Fields tog Bailey brev på all- var. De var de enda som kände till brevet med den utfästa belöningen. Han visste inte huruvida S hade haft med mordet på Mills att göra. 
 Ward – en annan medlem i SNF – var en idiot som var vapen- kunnig och hatade Mills. Ward hade skjutit mot några negrer 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 541 
  
 på Högbergsgatan och brukade vara på sinnessjukhus. En gång hade Ward blivit för full på ett möte på officersmässen på Katarina Bangata. Två namngivna poliser – polisman A och polisman B – hade sett till att en radiobil kom och hämtade Ward för att köra hem denne. 
 Suarez var troligen medlem i NRP och var en av de personer som kastade in en rökbomb på Chinateatern. Garner hade varit försvarare för en medtilltalad till Suarez och hade därefter endast sporadiskt stött ihop med GonzalezHan kände Hansen väl. Hansen var medlem i SNF och kunde inte ha mördat Mills. 
 Han hade genom SNF haft kontakter med Tor H, Williams och Ramsey Han trodde att de hade haft förutsättningar för att få mordet på Mills utfört. De skulle emellertid ha avslöjat sig efter dådet. Tor H hade bombhotat högtidligheten när Foster fredspris skulle utdelas och åkte fast endast på grund av att han hade varit lösmynt efteråt. Potter hade gjort sig skyldig till ett sprängattentat mot en moské i Oslo men kunde inte hålla tyst om dådet och dömdes sedan till fängelse fem år. 
 Det enda sambandet mellan SNF och Bradley var att denne prenume- rerade på Nationell Tidning. SNF ansåg att det var en nödvändighet att Horne kom bort och sörjde inte fanskapet. 
 Enligt en anteckning från december 1993 avled Garner i mars 1993. I december 1992 genomfördes en slagning beträffande Gentry Där- vid antecknades bl.a. följande. PBR: Moore vapeninnehav (vapen med kaliber 22) och olaga hot 1985 (hotat att spränga synagoga). (Det 
 framgår inte om Ward har dömts för dessa gärningar.) Samma månad, i december 1992, förhördes han och uppgav bl.a. följande. Han hade tidigare missbrukat alkohol och tabletter. Vid ett tillfälle hade han varit hemma hos en kamrat, Myers, och då fått med sig ett vapen när han skulle gå och handla mat. Han kom sedan att hota bl.a. en taxichaufför och omhändertogs av polis. Han hamnade på Långbro sjukhus. Detta var anledningen till att han fanns i polisens register med anteckning om olaga vapeninnehav och olaga hot 1984. Han var medlem i SNF 1978 – 1984. SNF:s sammankomster hölls oftast hemma hos Flores Ingen i sällskapet sympatiserade med Becker och socialdemokraternas åsikter. Några direkta hot mot Mills förekom emellertid inte vid de möten som han hade varit med på. Buchanan hade utnämnt honom till riksledare i NRP. Titeln innebar dock inte att han hade någon ledande funktion utan var endast en titel. Den 28 februari och den 1 mars 1986 var han ensam hemma i sin bostad. Han led av epilepsi och höll sig ofta hemma eftersom han var rädd att få ett anfall. Han var vid tiden för förhöret avgiftad från sina alkoholproblem och förde  en lugn tillvaro utan partipolitiskt engagemang. 
  
 542  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I december 1992 förhördes vårdaren Hansen – anställd vid Allmänna Häktet Stockholm – i rikskriminalens lokaler. Han hade troligtvis vid ett besök hemma hos Garner fått höra om vissa brev som hade kommit från någon person som han inte kände till. Han kunde inte komma ihåg om breven kom från S. Han hade aldrig varit medlem i SNF. Den 28 februari 1986 var han ensam i sin bostad och fick inte någon vetskap om mordet förrän på morgonen därpå. 
 Den 2 mars 1986 ringde en anonym kvinna till PU och tipsade om att Tor H var högerextremist och hade avtjänat ett fängelsestraff i Norge för bombhot mot biskopen Ellison. Enligt en anteckning dömdes Tor H i Oslo den 25 november 1985 för förbrytelse mot personlig frihet till fängelse tre månader och femton dagar. – I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen i februari 1993 finns bl.a. följande anteckningar om Tor H. Den 18 augusti 1986 förhördes han i Oslo av företrädare från säkerhetspolisen. Han berättade då att han hade dömts till fängelse åtta månader för bombhot mot Ellison när Foster fredspris skulle delas ut i Oslo i december 1984. Han frigavs i december 1985 och vistades i Stockholm till månadsskiftet  
 mars-april 
  1986 då han flyttade tillbaka till Norge. Under kvällen den 28 februari 1986 befann han sig hemma hos  
 NRP-medlemmen 
  Wells i Tyresö. De såg en film om tredje riket på TV. Nästa dag omkring kl. 10.30 kom Vigdis S in i hans rum och berättade att Mills hade mördats. Han hade enligt promemorian inte tilldragit sig säkerhets- polisens intresse under de senaste åren.- I januari 1995 genomfördes en slagning beträffande Tor H. 
 Sammanställning 
 I mars 1990 upprättades inom PU en kort promemoria benämnd Avsnitt HL – Redovisning och förslag. I promemorian uppges att ut- redningen hade fokuserats på organisationens tjänsteförrättande ordförande, Flores Under rubriken Förslag framhålls att den fortsatta utredningen borde bedrivas förutsättningslöst med förhör av personer som är eller varit knutna till organisationen. (Så skedde som framgått också.) 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 543 
  
 5.9.6 
  
 Sverigepartiet, f.d. Framstegspartiet – avsnitt HM 
  
 Avsnittet består av nio uppslag. 
 Ett antal tips dagarna efter mordet var inriktade på Thomas, som tillhörde Framstegspartiet. Den 11 mars 1986 skrev Thomas ett brev till Benson och uttryckte sin förvåning över att han – till skillnad från andra partiledare – inte hade erbjudits polisskydd. Han poängtera- de att Framstegspartiets paroll Begränsa invandringen inte var popu- lär i vissa kretsar. 
 Den 12 mars 1986 förhördes en person som kände Burgess Upp- giftslämnaren berättade bl.a. följande. Hela Lee lägenhet var be- lamrad med politiska skrifter. Han hade synnerligen reaktionära syn- punkter på utlänningar och Sveriges invandringspolitik. 
 Den 18 mars 1986 inkom ett pressmeddelande – undertecknat av Framstegspartiet – till PU. Personen som hade sänt det till PU hade mottagit det per post. I pressmeddelandet sades bl.a. följande. 
 Världen har i snabb takt blivit av med tre tyranner: först BABY DOC, sedan MARCOS och så PALME. Det är bra för Sverige, att vi slipper Horne fortsättningsvis. Han har genom åren förorsakat Sverige mycket stor skada. Inte överraskande hyllades Horne av den sovjetiska partikongressen med en tyst  
 minut.--- 
  Om mördaren infångas, ska det bli intressant att kon- statera huruvida denne är svensk eller invandrare. Om mördaren är invand- rare, kan man göra tillägget att Horne fallit offer för sin egen vansinniga invandringspolitik. 
 Stockholm den 1 mars 1986. 
 FRAMSTEGSPARTIET 
 I juli 1988 förhördes Burgess Han berättade bl.a. följande. Han hade författat pressmeddelandet. Framstegspartiet ombildades hösten 1986 och namnändrades till Sverigepartiet efter en sammanslagning med BSS varvid han blev Sverigepartiets ledare. Hösten 1987 uppstod det emellertid en spricka i partiet. Därefter hade hans gren av partiet legat i malpåse. Den 28 februari 1986 hade han hand om sin då fyraårige son. Han och hans f.d. sambo hade gemensam vårdnad. Han trodde att sonen gick och lade sig vid kl. 19.00 och han själv vid kl. 23.00. Morgonen därpå fick han kännedom om mordet på Mills genom Svenska Dagbladet. 
 I april 1991 genomfördes en slagning beträffande Thomas varvid det antecknades att han 1988 hade dömts för misshandel och olaga affischering. 
  
 544  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I april 1991 förhördes också den f.d. sambon. Hon berättade bl.a. följande. Hon hade en son tillsammans med Burgess Hon kom mycket väl ihåg att Thomas den 28 februari 1986 hade hämtat deras son hos henne vid kl. 16.00 – 17.00 och lämnat honom på eftermiddagen nästa dag. Hon kom särskilt ihåg denna händelse eftersom hennes undulat dog kl. 14.00 denna dag. Hon visste inte om Thomas och sonen hade varit i Lee bostad eller någon annanstans. 
  
 5.9.7 
  
 Öppet Forum – avsnitt HN 
  
 Detta avsnitt omfattar två uppslag. Det första rör en av Öppet Forums medlemmar. Det andra uppslaget består av Öppet Forums verksamhets- berättelse för 1985 m.m. 
 CortezDen 1 mars 1986 kom ett anonymt telefontips till PU om att Bradford fyra år tidigare hade medverkat i radioprogrammet Öppet Forum. Bradford hade om Mills sagt att Den jäveln skall ha ett nackskott. Bradford hade på en bild i en tidning varit klädd i keps och parkas. 
 Ytterligare fem liknande tips beträffande Bradford kom in till PU 1987. 
 Den 13 april 1986 förhördes Rowe Förhöret ägde rum i Trevino P:s bostad på Öland. Han berättade bl.a. följande. Han hade flyttat från Stockholm till Öland för att få det lugnt. Vidare var Öland fritt från ut- länningar. Han var med i en sammanslutning i Stockholm bestående av ca 500 personer. Sammanslutningen hade inte något namn. Avsikten var emellertid att kunna få så många medlemmar att man kunde registrera sammanslutningen som ett politiskt parti. Sammanslutningen var emot att det kom utlänningar till Sverige. Han hade tidigare avtjänat fängelse två månader för brott mot tryckfrihetsförordningen m.m. Han hade fällt ett yttrande om utlänningar i ett närradioprogram i Stockholm 1982. Samtliga partier – vänstern, mitten och högern – bestod av idioter som inte lyssnade till folket. Han och den sammanslutning han var med i var emot våld och tog avstånd från mordet på Mills. Mordet kunde ha utförts på beställning av någon utländsk ambassad i Stockholm. Mördaren kunde exempelvis ha flytt till Lidingö där många ambassadörer bodde och ha kastat mordvapnet i vattnet från Lidingö- bron. Han visste hur mördaren såg ut. Den första bilden som sändes ut var något felaktig. En natt fick han genom en drömvision reda på mördarens utseende. Han var beredd att fylla i och ändra på bilden så 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 545 
  
 att utseendet blev rätt. Den 28 februari 1986 var han hemma till- sammans med sin sambo. På kvällen hade de tittat på någon pang- pangfilm. Dagen därpå vaknade han av sin klockradio och fick höra att Mills hade mördats. 
 Vid ett förhör sex år senare, i januari 1992, bekräftade sambon Trevino P:s uppgift att de varit hemma i bostaden på Öland under mordkvällen. 
 Öppet Forums verksamhetsberättelse 1985 m.m. 
 Närradionämnden sände vissa handlingar angående Öppet Forum till PU, möjligen på begäran av PU. Bland handlingarna finns Öppet Forums ansökan om tillstånd att sända närradio i vilken Bradford 1982 åtog sig att vara programutgivare. I verksamhetsberättelsen för Den ideella demokratiska föreningen Öppet Forum anges att man under 1985 hade haft bl.a. följande aktiviteter. Vid ett sammanträde föreslog ordföranden Stevens att föreningen aktivt skulle verka för ökat stöd åt och ökad upplysning till svenska barnfamiljer för att öka nativiteten. Föreningen gjorde ett studiebesök i Rinkeby för att på platsen studera de sociala konsekvenserna i samband med invandringspolitiken. För- eningen gjorde även ett studiebesök i Botkyrka för att studera kulturell verksamhet, hemspråksundervisning och vandalisering i vissa trapphus hos språkliga minoriteter. Vid ett annat tillfälle höll Bradford ett föredrag om asagudarna. Vidare hölls ett sammanträde vid vilket styrelsen beslöt att ansöka om nytt sändningstillstånd hos Stockholms Närradio efter den tragiska avstängningen. 
  
 5.9.8 
  
 Bradley – avsnitt DA 
  
 Tips, utredningsåtgärder och annan information rörande Bradley finns i  
 PU-materialet 
  samlat under avsnittet DA – Bradley  
 14 
  
 .  
 Avsnittet är relativt omfattande och upptar ett  
 70-tal 
  uppslag och en mängd under- uppslag. 
 Bradley aktualiserades i utredningen redan under de första dagarna efter mordet, då flera tips strömmade in. Under den första månaden fick PU ta emot ett drygt  
 15-tal 
  tips om Wilkinson De flesta tipsen var från personer som i pressen uppmärksammat dennes annonskampanjer mot Mills och Socialdemokratiska partiet men flera kände också Bradley mera personligen. 
 Ett av de allra första tipsen kom från en person som var bosatt i trakten av Frost bostad i Värmland. Personen påstod sig ha sett Bradley 
  
 14  
 Avsnittet bär Frost efternamn. 
  
 546  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 och en okänd man sittande i en nedsmutsad blå Ford Granada vid 18- tiden lördagen den 1 mars 1986. 
 Ett annat tips som kom in under den första tiden var ett brev från en uppgiftslämnare som var nämndeman och deckarförfattarinna. Hon berättade att Bradley strax före jul 1985 kontaktat henne för ett möte. Vid mötet hade Bradley kommit att tala om Mills och i detta samman- hang hade han bl.a. uttalat Jag ska avsätta Horne fortare än du tror och Den dagen vi har röjt honom ur vägen kommer socialdemokra- terna att välja oss. Uppgiftslämnaren hade därefter erbjudits platsen som justitieminister i Frost framtida regering. 
 I en promemoria upprättad av säkerhetspolisen den 24 mars 1986 uppges Frost hatpropaganda mot Mills vara känd av säkerhets- polisen. I promemorian sägs dock att det inte var troligt att någon av Frost vänner skulle kunna ligga bakom mordet. Promemorian inne- håller ett tillägg av innebörden att det dock mot bakgrund av alla tips mot Bradley var lämpligt att kontrollera honom. 
 Den 31 mars 1986 besökte säkerhetspolisen Frost bostad i Värmland. Besöket var föranlett av att Bradley begärt polisskydd för sina barn som gick i skola i Stockholm. Under besöket tillfrågades Bradley om vad han gjorde den 28 februari. Han berättade att han och hustrun hade varit ensamma hela veckan i parets lägenhet på Norr Mälarstrand i Stockholm. Där hade de arbetat med ett utskick av pamfletten Läsning för socialdemokrater, del 4. Barnen hade sportlov och tillbringade detta i Värmland. Fredagen den 28 februari hade Bradley under dagen varit och handlat saker till huset. Tidigt under kvällen hade han och hustrun ätit middag på restaurang Deleon på Hörnet. Därefter hade de återvänt till lägenheten där de ensamma tillbringat resten av kvällen. Bradley berättade också att han om någon såsom ledare för organisa- tionen Oppositionen inom Socialdemokratin var intresserad av att Mills fick leva kvar. 
 Enligt en anteckning av polisöverintendenten Johnson den 1 april 1986 hade Benson samma dag beslutat att det inte förelåg skäl för polisbevakning av familjen MitchellI en promemoria upprättad den 16 april 1986 drog säkerhetspolisen slutsatsen att det för närvarande inte fanns några tecken på att Bradley eller hustrun skulle ha haft något samröre med mordet på Mills. Till promemorian finns en handling fogad med anteckningen Hela Bradley ärendet betecknas från säkerhetspolisens sida som färdigbehandlat. 
 Härefter och under resterande del av 1986 kom ytterligare ett knappt tiotal tips rörande Bradley och dennes hustru in. 
 Våren 1987 kom ytterligare tips om Wilkinson Ett av dessa innehöll uppgifter om att f.d. häradshövdingen Berry under en flygresa i december 1985 mellan Karlstad och Stockholm kommit att samtala 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 547 
  
 med en doktor, som av övriga uppgifter att döma måste ha varit Wilkinson Under denna resa hade Bradley företett en attachéväska full med sedlar. Ett annat tips kom från en äldre man som arbetat som hjälpreda åt Bradley på dennes gård. Mannen berättade att Bradley åkt till Stockholm på uppdrag dagarna före mordet trots att det varit bestämt att familjen skulle åka till den stuga man hade i Dalarna under veckan eller i vart fall under veckoslutet. Senare hade Bradley vid ett tillfälle yttrat Nu ligger han där – han som tog sonen från mej. 
 Vid denna tid, dvs. under våren 1987, började PU på nytt att intressera sig för Wilkinson Flera kompletterande förhör hölls. 
 Nya personer hörde av sig med tips. Ett av tipsen kom från en kriminalinspektör, som höll på att utreda en anmälan från Bradley mot en granne. Bradley hade i samband med utredningen av anmälan skrivit ett brev, daterat i maj 1987, till kriminalinspektören. I brevet stod bl.a. följande: Vi menar att Horne skrev under sin dödsdom när han tog min son ... ifrån mig. Därmed gick det upp för mig vilken utstuderad politisk skurk han var och att han fortast möjligt måste bort från svensk politik och vidare De personer som hjälpte Horne att försöka knäcka mig och ta ett barn ifrån en av landets mest kända och välartade famil- jer  de personerna har nu Perez hämtat hem utom en socialdemokra- tisk läkare  hon avgick emellertid omedelbart från sin tjänst när amerikanska journalister började ringa och när det började brännas. Men socialnämndens ordförande i Arvika som var den största skurken är död, domaren är död och Horne har som alla vet blivit en jordnära politiker. En annan person som hörde av sig var landstingsrådet Parsons Han berättade att han sedan omkring 1972 kände Bradley genom dennes hustru och att Bradley var en märklig man som bl.a. skrev förvirrade brev. Thomas hade av Bradley blivit erbjuden en post i komman- de regering som skulle ledas av Wilkinson Vid ett tillfälle hösten 1985 hade Thomas stött på Bradley på en tågresa. Bradley hade under resan kommit med en mängd beskyllningar mot Mills, bl.a. rörande sonen. 
 Genom inre spaning (registerslagning m.m.) erhölls bl.a. uppgifter om Frost vapeninnehav. Han hade flera vapen, men inget som kunde vara aktuellt som mordvapnet. Under tiden  
 april-juli 
  1987 bedrevs också yttre spaning. 
 I juni 1987 försökte spaningsledningen vidare få tillstånd att avlyssna Frost och hustruns samt Frazier telefoner. Hoffman var en något udda person som fanns i närmaste kretsen kring Wilkinson I en pro- memoria till förundersökningsledaren beskrevs utredningen mot Bradley och det hemställdes att tillstånd till telefonavlyssning skulle begäras eftersom Bradley kunde misstänkas för Stämpling alternativt anstiftan till mord. Någon framställning om telefonavlyssning till tingsrätten gjordes dock aldrig. 
  
 548  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I slutet av sommaren och början av hösten 1987 gjordes också omfattande undersökningar av Frost ekonomi, bl.a. inhämtades kopior av deklarationer, kontakt togs med försäkringskassan och krono- fogdemyndigheten, uppgifter inhämtades om inkomna medel på Frost postgirokonto under perioden  
 1979-87 
  och med dessa som grund upprättades listor över Frost bidragsgivare etc. Slutligen hölls under denna period också ingående förhör med såväl Bradley som hustrun. 
 Hustrun förhördes i augusti 1987. Hon berättade att hon och Bradley under mordveckan varit i Stockholm och arbetat med sina papper. Att de inte åkt till stugan i Dalarna så som det var bestämt förklarade hon med att stugan var för obeboelig då det inte fanns vatten etc. Mord- dagen hade hon och Bradley varit ute och handlat lite vid  
 17-18-tiden. 
  Därefter hade de ätit middag på restaurang Deleon på Hörnet. Efter middagen hade de återvänt till lägenheten och lyssnat på musik. De hade kommit i säng vid  
 23-23.30-tiden. 
  På morgonen hade de blivit uppringda av en bekant som berättat om mordet. De hade därefter väntat med att åka hem till Värmland till måndagen. 
 Bradley förhördes ingående i början av september 1987. Han berättade på nytt vad han gjort under mordkvällen. Han uppgav att han fick kännedom om mordet genom ett telefonsamtal tidigt på morgonen den 1 mars. Bradley hade inget med mordet att göra men trodde att den ut- lösande faktorn bakom mordet kunde vara hans pamflett Läsning för socialdemokrater, del 4, i vilken Mills starkt kritiserats och bl.a. anklagats för att begå folkmord i Sverige. Bradley menade att han själv endast sysslat med information och framfört sanningar som kunde ha blivit för mycket för någon eller några som läst hans publikationer. Bradley hade också en lång utläggning om Becker samhällsfarliga politik. Bl.a. beskyllde han Mills personligen för att medvetet ha låtit ubåten i Hårsfjärden undkomma. Vidare gjorde han Mills personligen ansvarig för att myndigheterna tagit hans son ifrån honom och placerat denne i fosterhem. Han kallade Mills antikrist och uppgav Att det säkert skulle bli en prick i himlen för den som knäppte Horne. Att döda Horne var inte bara att göra Perez en tjänst utan även att göra landet en tjänst. Rörande sitt parti Oppositionen inom Social- demokratin berättade han att detta inte var registrerat som parti hos Riksskatteverket, det fanns varken stadgar, revisorer eller någon offent- lig kassa, styrelsen och medlemsförteckningen var hemlig men partiet hade 53  
 000-55 
  000 medlemmar eller sympatisörer. Arbetet inom 
 partiet bestod av att samla in pengar som omvandlades till information i annonser eftersom Bradley förvägrades att komma till tals på annat sätt inom massmedia. Sympatisörerna skickade ofta in mindre summor, 5- 5 000 kr åt gången. Bradley hördes slutligen om sina ekonomiska förhållanden. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 549 
  
 I en i mitten av september 1987 daterad PM har PU sammanställt delar av de uppgifter som dittills framkommit. 
 Utredningen mot Bradley fortsatte. Under slutet av 1987 och 1988 hölls flera förhör med personer – bl.a. inom näringslivet – som kunde tänkas ha upplysningar om Wilkinson Under 1988 gjorde PU också en undersökning av ett av de eventuella motiven; omhändertagandet 1976 av Frost då  
 15-årige 
  son. Därvid framkom genom partisekreteraren Rowland, White och Morales m.fl. att det aldrig före- kommit några diskussioner om Bradley på departementsnivå eller inom socialdemokraternas verkställande utskott. 
 Hösten 1989 kontaktade en uppgiftslämnare säkerhetspolisen an- gående Wilkinson Han lämnade information om personer som förekom i Frost omgivning och om hur denne finansierade sin verksamhet. 
 I slutet av 1991 började PU kartlägga delar av de bidragsgivare man fått fram via uppgifter från postgirot. I samband härmed förhördes Bradley på nytt. 
 I en i december 1991 daterad PM har den utredningsman vid PU som handlagt uppslaget gjort en noggrann sammanfattning av uppgif- terna rörande Wilkinson I promemorian redogörs bl.a. för Frost bakgrund och utbildning, att han under  
 1940-talet 
  anslutit sig till socialdemokra- tiska partiet och att han 1974 gick emot partiet i frågan om fri abort. Efter det att riksdagen antagit den nya abortlagen bestämde sig Bradley för att revoltera vilket ledde till att partiet uteslöt honom och hans hustru. Härefter hade Bradley blivit förbittrad på partiet och utvecklat ett direkt hat mot Mills såsom ledare för partiet. 1975 fick han sluta en tjänst som företagsläkare vid Kooperativa Förbundet, vilket han upplevde som om Mills manövrerat bort honom även därifrån. På grund av hätska angrepp mot Mills blev han utfryst av mass- media och på så vis hänvisad till att göra sin röst hörd i annons- kampanjer. 1976 hade Bradley en uppgörelse med sonen som fuskat vid ett prov i skolan. Enligt sonen hade han blivit misshandlad av fadern i samband med läxläsning och han tog därför sin tillflykt till sociala myndigheter i Arvika, som fosterhemsplacerade honom hos hans klass- föreståndare. Bradley uppfattade omhändertagandet som beordrat av Mills. 1982 då Mills återerövrat regeringsmakten och löntagar- fonder diskuterades anslöt sig Bradley till fondmotståndarna eftersom han uppfattade att Mills höll på att göra landet till en diktatur. 
 1992 publicerade Dagens Nyheter en artikel som handlade om Luna memoarförfattande. I artikeln förekom uppgifter om att pro- minenta personer hade stött Frost kampanj mot Mills. Artikeln finns intagen i materialet. 
 1992 och  
 -93 
  vidtogs vissa mindre omfattande utredningsåtgärder rörande Wilkinson 
  
 550  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 1994 tog emellertid utredningen ny fart. Då förhördes bland andra Garcia och dennes hustru. De berättade att de troligen i oktober 1985 fått besök i sin villa i Portugal av några namnkunniga personer med anknytning till svenskt näringsliv. De hade försökt förmå Garcia att skänka pengar till doktor Frost kampanj mot Mills och i det sammanhanget angav de exempel på prominenta personer som skulle ha bidragit. Efter artikeln i Dagens Nyheter hade Garcia kontaktats av journalisterna Klein och Smith som övertalat honom att ställa upp på en intervju. Intervjun hade emellertid inte kommit att sändas i TV, vilket Garcia förmodade berodde på att  
 TV-ledningen 
  fått kalla fötter. 
 Under 1994 inkom också flera nya tips rörande Wilkinson Ett av tipsen kom från Joseph berättade att han hade en god vän som hade en auktionsfirma. Denne hade i sin firma sålt tillhörigheter som här- rörde från Frost son. Bland gods i svarta plastsäckar hade anteck- ningsböcker som vittnade om kraftigt hat mot Mills hittats. Anteckningsböckerna hade troligen förts till soptippen. (Uppgifts- lämnaren är identisk med den man som 1997 till PU anmälde att han på mordkvällen mött Parker på Brunkebergsåsen ovanför mordplat- sen.) Tipset föranledde ett antal förhör rörande Frost tidigare familje- förhållanden. 
 Under 1994 förhördes också Bradley och hans fru på nytt. Bradley uppgav vid detta tillfälle att han också stöttats av Wallenbergarna. 
 Under 1995 och  
 -96 
  inkom ytterligare tips om MitchellI april 1996 upprättade PU en ny sammanfattning av spanings- uppgifter rörande Wilkinson Denna sammanfattning avslutas med följande konstaterande: Om man tror på en konspiration bakom mordet finns det fortfarande mycket att rota i vad gäller Wilkinson 
  
 5.10 
  
 Avsnitt N – Weber 
  
 5.10.1 
  
 Utredningen fram till den 16 maj 1986 
  
 Redan dagen efter mordet inkom till polisen ett tips från en ung kvinna. Hon berättade att hon föregående kväll (mordkvällen) varit på kafé Mon Chéri på Kungsgatan tillsammans med två väninnor. De hade kommit i samspråk med en man som uttalat sitt hat mot Mills. Mannen hade lämnat över ett visitkort med namnet Miller och tele- fonnummer. 
 De närmast följande dagarna inkom flera tips som rörde Macdonald En anonym kvinna tipsade om att Weber, som själv uppgivit att han stridit för USA mot Nordvietnam, hade yttrat Mills är för kon- 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 551 
  
 servativ och står på KGB:s lista för avrättning. Blod kommer att flyta. En annan person tipsade om att Weber, som var medlem i en ytter- lighetsorganisation, hade talat om att störta Mills. En kvinna och en man tipsade polisen om att en person de kände, Weber, hade ett sådant vapen som de sett i tidningen efter mordet. De berättade också att Weber ofta hållit till på Västerlånggatan, att han ogillade Mills, att han plötsligt haft 30 000 kr till ett lägenhetsköp och att han sagt att han var utbildad av FBI och CIA. 
 Tipsen ledde till att polisen började intressera sig för Weber och efter beslut av chefsåklagaren Grant hämtades han till förhör den 8 mars 1986. Samma dag genomfördes en husrannsakan i hans bostad. 
 Weber berättade att han på kvällen den 28 februari varit på ett kafé, Mon Chéri, där han bl.a. samtalat med tre flickor. Han trodde att han därefter bevistat en nattföreställning på biografen Sanchez, som ligger på Kungsgatan, och att han sedan möjligtvis tagit en hamburgare på McDonald´s före hemresan med tunnelbana till Norsborg. Han var dock osäker. 
 En kriminalpolis, som här benämns utredningsman V, hade sedan tidigare bearbetat ett tips som inkommit redan på mordnatten från en ung kvinna, Stevens Hon hade tillsammans med en väninna, Jones, varit på nattbio på biografen Saga på Kungsgatan. Filmen, Morrhår och ärtor, hade börjat kl. 23.00. Under föreställningen, när uppskatt- ningsvis halva filmen visats, hade en man kommit in i salongen och satt sig. Mannen hade, enligt ett senare förhör med en av kvinnorna, före- fallit jagad och stressad. 
 För att ta reda på om Weber var den man som kommit in sent under föreställningen på Lopez anordnade utredningsman V på kvällen den 8 mars en valkonfrontation med Webster och Dorsey pekade med viss tvekan ut Macdonald Hon valde mellan honom och en annan man, men uppgav att frisyren och det markerade käkpartiet hos Weber stämde bäst med den man hon sett. Därefter fick hon, enligt utredningsman V:s protokoll, se olika ytterplagg och en fotokonfronta- tion om sju foton och hon sade då helt klart att det var Weber hon sett på Lopez. Diana Z kunde inte peka ut någon vid valkonfrontationen. Vid en fotovisning senare under kvällen pekade hon, enligt ett protokoll som upprättats av utredningsman V, ut Weber utan någon tvekan. 
 Efter föredragning sent samma kväll beslutade Benson att Weber skulle släppas. Det beslag, som hade gjorts i samband med husrannsakan, hävdes. 
 Härefter inriktades emellertid utredningen i än högre grad på Macdonald Flera personer hördes ingående. Bland annat klarlades det att de tre unga kvinnorna på Mon Chéri samtalat med Weber ca kl. 21.30- 
  
 552  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 22.30. Weber hade enligt kvinnornas samstämmiga uppgifter varit fientligt inställd till Mills och bl.a. yttrat något om att man blir skjuten i ryggen om man säger vad man tycker. Vidare klarlades det att tre yngre män samtalat med Weber på McDonald´s på Kungsgatan omkring kl. 01.10 den 1 mars. Weber hade pratat amerikanska och uttalat att han inte tyckte om Horne. Mannen och kvinnan som uppgivit att Weber ägde ett vapen av den typ som förevisats i pressen hördes på nytt. De uppgav att de aldrig sett något vapen hos Weber utan denne hade själv berättat att han haft vapen under sin utbildning i USA. Mannen berättade också att Weber den 27 februari hämtat en grön halvlång jacka med kapuschong – en s.k. parkas – som förvarats i mannens källarförråd. Denna bar Weber enligt flera vittnen mord- kvällen. Ytterligare en person hördes. Hon sade sig ha haft ett för- hållande med Macdonald Han hade bl.a. berättat för henne att han var  
 CIA-agent 
  och snart skulle få en revolver. 
 På morgonen den 12 mars hämtades Weber till nytt förhör. Sam- tidigt gjordes en ny husrannsakan i hans bostad. En del kläder liksom annat material togs i beslag och överlämnades till tekniska roteln för sökande av spår, som kunde sättas i samband med skjutning och för uttydande av genomtrycksskrift på visst skrivmaterial. Också palme- fientligt material, såsom  
 EAP-material 
  med understrykningar av palme- fientliga uttalanden, påträffades och togs i beslag. 
 Utredningsman V ledde det följande förhöret. Weber hade svårt att mera i detalj redogöra för vad han gjort på mordkvällen. På efter- middagen delgavs han misstanke om delaktighet i mord på Mills. Han anhölls på kvällen samma dag. 
 De följande dagarna hölls långa och omfattande förhör med Weber med utredningsman V som förhörsledare. Flera nya husrannsak- 
 ningar gjordes; ytterligare material hittades och beslagtogs. Polisen hämtade in referenser avseende Weber och förhör hölls med personer 
 i dennes bekantskapskrets. 
 På eftermiddagen den 14 mars meddelade SKL under hand att man hittat två små tändsatspartiklar på ärmen på Foster G:s parkas. Partik- larna härrörde emellertid med hundraprocentig respektive nittiofem- procentig säkerhet inte från samma slags ammunition som de upp- hittade kulorna. De beslagtagna kläderna fördes till Bundeskriminalamt (BKA) i Wiesbaden för ytterligare undersökning.  
 15 
  
 Den 15 mars berättade en person i Foster G:s bekantskapskrets att denne i ett telefonsamtal med henne den 4 februari sagt att Mills står på dödslistan och blod kommer att flyta på Stockholms gator – 
  
 15  
 Underhandsbeskedet finns inte i PU utan uppgifterna härom har lämnats till Juristkommissionen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 553 
  
 det kommer att bli blodbad. Detta förhör följdes upp ett par dagar senare och uppgiftslämnaren bekräftade då att Weber fällt uttalandet i sammanhanget Mills är alldeles för konservativ i ryssarnas ögon – därför kommer de att göra sig av med honom först. 
 Redan dagen efter mordet hade polisen fått ett tips från en fransk- talande man, Jackson, från Guerra i Västafrika. Jackson hade be- rättat att han på mordnatten blivit stoppad av en man när han kommit körande i sin bil på Döbelnsgatan i höjd med Kammakargatan, dvs. i närheten av mordplatsen. Mannen hade först på engelska och sedan på svenska bett Jackson att köra honom vart som helst samt erbjudit Jackson pengar. Mannen hade haft mycket bråttom. När Jackson hade vägrat hade mannen sprungit därifrån. Jackson hade sagt att händelsen ägt rum kl. 23.45 – 00.30. 
 Utredningsman V arrangerade den 16 mars en valkonfrontation, då Jackson pekade ut Weber som mannen som stoppat honom. 
 Den 17 mars lämnade BKA det preliminära beskedet att det inte kunde uteslutas att tändsatspartiklarna på Foster G:s parkas var från  
 Winchester-ammunition. 
 16 
  
 Samma dag gav Grant, som den 6 mars inträtt som för- undersökningsledare såvitt avsåg Weber, in en begäran om häktning av denne till Stockholms tingsrätt. Tingsrätten beslöt att häktnings- förhandlingen skulle äga rum den 20 mars. 
 I samband med förberedelserna inför häktningsförhandlingen tog åklagarna den 19 mars del av en bandutskrift av den valkonfrontation som NN hållit med Jackson den 16 mars. Åklagarna fick då klart för sig att konfrontationen föregåtts av en fotovisning där Weber fanns med. Jackson hade således fått se ett fotografi av Weber före valkonfrontationen. Denna åtgärd kom sedermera att granskas och kritiseras av JK. 
 17  
 Vidare framgick det att konfrontationen hållits utan tolk trots att Jackson talade bristfällig svenska. Grant beslöt därför att ett nytt förhör omgående skulle genomföras med Cook Han höll själv detta förhör i närvaro av tolk. Mot slutet av förhöret skedde en direktkonfrontation mellan Jackson och Cummings höll fast vid att Weber var den man som stoppat honom, men han uppgav att mannen haft kapuschong, mössa eller liknande så att inte särskilt mycket av ansiktet hade synts. Weber började under kon- frontationen att prata franska med Cook (Beträffande Turner trovärdighet kan nämnas att denne i början av april på nytt kontaktade 
  
 16 
  
 Det preliminära beskedet finns inte i PU utan uppgifterna härom har lämnats till Juristkommissionen. 
  
 17 
  
 JK-beslut 
  
  1986 s. 144 ff. JK ansåg det klarlagt att utredningsman V beordrat den felaktiga åtgärden (a.a.s. 169). 
  
 554  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 polisen. I ett förhör den 11 april 1986 uppgav han att han mordkvällen vid  
 22.30-tiden 
  sett den som fantombilden i massmedierna efterlysta personen på Sveavägen.) 
 K.G. Chaney beslöt efter förhöret med Jackson att Weber skulle försättas på fri fot. Weber var emellertid fortfarande misstänkt för mordet på Mills och samma dag beslutade tingsrätten på K.G. 
 Svenssons begäran om telefonavlyssning beträffande Macdonald Avlyss- ningen pågick därefter till den 30 april. 
 För att klarlägga om Weber haft något att göra med mordet tillsattes efter frigivningen en särskild grupp av utredningsmän som bara skulle arbeta med dessa misstankar. Gruppen höll ett stort antal förhör med personer som förekom i Foster G:s mycket omfattande tele- fonbok eller som på annat sätt kände, hade träffat eller sett denne. Ytterligare några förhör hölls med Weber själv. Vidare gjordes en genomgång av de restauranger och liknande ställen som han brukat be- söka och dörrknackning utfördes på hans bostadsadress. 
 Genom utredningen växte en bild fram av den misstänkte. Han var uppvuxen i södra Sverige, frireligiös, utåtriktad och mycket intresserad av politik och samhällsfrågor. Han hade gjort vapenfri tjänst i det militära och hade försörjt sig på tillfälliga arbeten, bl.a. som väktare och lärare. Weber talade ett flertal språk och hade rest runt i världen. Han var proamerikansk. Hörda personer beskrev honom med ord som snäll, ofarlig, lättledd, levde i en egen verklighet, fantiseran- 
 de, sjukligt ljugande, manodepressiv m.m. 
 SKL konstaterade i ett undersökningsprotokoll från den 10 april be- träffande de rökpartiklar som hittats på Foster G:s parkas att den mindre partikeln inte härrörde från  
 Winchester-Western-ammunition 
  med samma tändsatsinnehåll som referensmaterialet. Den större partikeln kunde, enligt SKL, härröra från en sådan patron men hade en tändsatskombination som förekommer i många andra patronfabrikat. 
 I slutet av april hölls efter beslut av Grant konfrontationer med 22 vittnen. Polisen hade begärt att 74 vittnen skulle delta i kon- frontationerna. Efter det att Fernandez beslut kommit till riks- åklagaren Porter kännedom överprövade denne efter vissa turer beslutet och bestämde att konfrontationer skulle äga rum med ytterligare 28 vittnen. Sex av dessa kom av olika skäl inte att äga rum. Övriga genomfördes i mitten av maj. Turerna kring konfrontationerna har behandlats utförligt i Juristkommissionens rapport  
 18  
 och av JK. 
 19 
  
 Vid en av konfrontationerna i slutet av april pekade en person, Graham, ut Weber som den man hon sett på restaurang Vera snett 
  
 18 
  
 SOU 1987:72, s. 59 ff. 
  
 19 
  
 JK-beslut 
  
  1986 s. 144 ff. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 555 
  
 mitt emot biografen Grand på mordkvällen omkring kl. 21.00. Grant fick i mitten av maj kännedom om att denna valkonfrontation föregåtts av fotovisningar av Macdonald Den 19 mars hade Graham pekat ut en annan person än Weber, den 10 april hade hon av 2000 bilder plockat ut fyra och därefter stannat för Weber med sjuttio- procentig säkerhet, slutligen hade hon den 21 april förevisats en enda bild av Macdonald Även denna konfrontation har varit föremål för JK:s granskning. 
 20  
 Det kan tilläggas att polisen härefter har hittat en person som satt och väntade på sin flickvän vid aktuell tidpunkt och som stämmer väl överens med Hoffman iakttagelser. 
 Vid en annan konfrontation i slutet av april pekade en kvinna, Peters ut Weber med orden det kanske skulle finnas möjlighet att det var han som jag har sett utanför Grand. Peters hade mordkvällen vid ca 21.00 iakttagit en man som stått och tittat in i foajén på biografen Grand. Hon hade före konfrontationen sett ett fotografi av Weber i en utländsk tidning. Dessutom hade hon före konfrontationen förevisats 1000 diabilder, varav hon först plockat ut fyra, av vilka Weber var en, och därefter ytterligare två. (Om Warren iakttagelser, se kapitel 2,  
 Omständigheter kring makarna Crosby biobesök  
 . Uppgifter från Peters förekommer även i uppslagen angående Parker och GG; hon har uppgett sig känna igen drag även hos dessa, se kapitel 6,  
 Riksåklagarens resningsansökan och dess behandling  
 och 7,  
 GMP – objekt m.m  
 .) 
 I ett utlåtande den 9 maj konstaterade BKA att inga besudlingar hittats som med hänsyn till sitt utseende kunde leda till slutsatsen att Foster G:s parkas varit i kontakt med skjutvapen. I synnerhet kunde det med bestämdhet uteslutas att något skjutvapen transporterats i parkasens fickor. Av erfarenhet kunde, enligt BKA, sägas att en sådan transport borde ha avsatt tydliga spår, särskilt som ingen omedelbar rengöring av vapnet hade kunnat äga rum efter skjutningen. 
 På utsidan av parkasen och i ena fickan hade BKA anträffat besudlingar innehållande för krutrök karaktäristiska element (bly, barium, koppar och aluminium). Helhetsbilden gav dock det intrycket att besudlingarna handlade om smuts som anbringats under längre tid. BKA framhöll att de för rök karaktäristiska elementen bly och barium var flitigt förekommande i miljön, bensinavgaser innehåller t.ex. bly. Besudlingarna kunde alltså inte leda till slutsatsen att parkasen varit i kontakt med skjutvapen. 
 På höger ärm hade BKA påträffat en liten rökpartikel. Denna lilla del härstammade enligt BKA dock troligen från ett annat vapensystem än de rökpartiklar som hade anträffats på Gutierrez kappa. 
  
 20  
 A.st. 
  
 556  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Förutom rökpartiklarna hade BKA påträffat några blypartiklar i parkasen. Enbart närvaron av denna besudling kunde enligt BKA inte leda till slutsatsen att bäraren av parkasen någon gång hade avfyrat ett skjutvapen. För att kunna dra denna slutsats skulle det ha varit nöd- vändigt att anträffa ett representativt antal rökpartiklar som var karaktä- ristiska för dem som uppstår efter skott. De anträffade partiklarna kunde, enligt BKA, exempelvis ha häftat vid parkasen på en plats där skott avlossats (t.ex. en skjutbana). Samtidigt uttalade BKA, att den omständigheten att det saknades rökpartiklar liknande dem som an- träffats på paret Crosby kläder, inte kunde leda till slutsatsen att bäraren av parkasen icke avlossat skott mot paret Horne. Av erfarenhet visste man enligt BKA nämligen att krutröken i allmänhet inte slår ned på skyttens kläder, eftersom rökmolnet normalt försvinner bort från den som skjutit. 
 Weber hade i ett av de första förhören lämnat en uppgift om att han under mordkvällen på Mon Chéri samtalat med ett par pojkar efter kontakten med de tre flickorna. I samband med att de sista konfronta- tionerna genomfördes efterlystes efter vissa turer mellan polis och åklagare de två pojkarna i massmedierna.  
 21  
 Pojkarna, Haley och Ortiz, gav sig snart till känna och förhör hölls med dem den 14 och 15 maj. De bekräftade att de samtalat med Weber ifrågavarande kväll. Beträffande tidpunkten var de något osäkra. Haley uppgav dock att Weber var kvar minst en halvtimme och högst en dryg timme efter det att de tre flickorna lämnat Mon Chéri, vilket skedde vid  
 22.30-tiden. 
  Ortiz uppgav att Weber lämnat Mon Chéri i vart fall efter kl. 23.00 eftersom denne sagt att han skulle gå på nattbio och Ortiz då tänkt att Weber skulle komma för sent eftersom filmen redan börjat. 
 Den 16 maj beslöt Grant att lägga ned förundersökningen mot Weber med motiveringen att utredningen inte givit något stöd för antagande att Weber haft med brotten att göra och då det inte längre fanns anledning till att förundersökningen fullföljdes. Kvar- varande beslag hävdes. I och med detta beslut lämnade Grant utredningen. Han avgav samtidigt ett pressmeddelande, som under- tecknades även av chefsåklagaren Robertson, som hade biträtt honom i ärendet. Pressmeddelandet hade följande lydelse. 
 Förundersökningen beträffande den tidigare anhållne mannen (nedan kallad Weber) misstänkt för delaktighet i mordet på Mills har i dag nedlagts, enär den verkställda utredningen inte ger något stöd för antagande att Weber haft något med denna gärning att göra. Det finns nu ingen 
  
 21  
 Turerna har beskrivits i Juristkommissionens rapport, SOU 1987:72, s. 61 och även i  
 JK-beslut 
  1986 s. 158 och 170. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 557 
  
 anledning att fullfölja förundersökningen, varför denna nedlägges jämlikt 23 kap. 4 § 2 st. rättegångsbalken. 
 Weber begärdes häktad den 17 mars efter muntliga föredragningar för åklagarna av vederbörande utredningsman söndagen den 16 och måndagen den 17 mars. 
 Beträffande de olika omständigheter, som i samband med häktningsfram- ställningen anförts som indicier mot Weber kan följande anföras. 
 Döbelnsgatan och biografen Saga 
 I utredningens inledningsskede koncentrerades utredningen i avsevärd grad kring misstankar, som uppkommit att Weber vid en tidpunkt omkring klockan 23.30 mordkvällen befunnit sig i omedelbar närhet av mordplatsen under egendomliga omständigheter samt att Weber omkring klockan 23.45 kommit in och övervarit bioföreställningen Morrhår och ärter på biografen Lopez. Weber förnekade vid förhör enträget, att han skulle ha befunnit sig på angivna platser vid dessa tillfällen. I stora drag uppgav Weber vid inledande förhör, att han besökt kafé Washington på Kungsgatan under kvällen, därefter besökt nattföreställningen på biografen Sanchez (filmen Gomez 4) samt slutligen, innan han åkt hem, besökt och ätit hamburgare på Guerrero. En helt avgörande omständighet för be- slutet att begära Weber häktad var att vid föredragningen uppgavs, att Weber genom en hållen valkonfrontation med ett vittne D med 100% säkerhet kunde bindas vid att under egendomliga omständigheter ha uppe- hållit sig på Döbelnsgatan, strax efter mordet nära mordplatsen. På ons- dagen den 19 mars blev vi emellertid medvetna om att föredragningen i denna del varit ofullständig och missvisande, beroende på allvarliga miss- grepp i det polisiära arbetet. 
 Det bör tilläggas, att D först vänt sig till polisen den 1 mars och då uppgivit tidpunkten för sammanträffandet på Döbelnsgatan till 23.45 – 00.30. Det skall också påpekas, att tidpunkten omkring kl. 23.30 är resultat av en rekonstruktion av D:s förehavanden efter kl. 22 och därför är påtagligt osäker. Valkonfrontationen, där Weber ingick som nr 2, som skedde utan åklagarkontakt, företogs utan tolk och med resultat, som med största sannolikhet utgör ett felaktigt utpekande av Weber till följd av fotovis- ningen dagen innan, språksvårigheter, ledande frågor och missförstånd. Slutligen bör anmärkas, att D den 9 april tagit kontakt med polisen och uppgivit att han även sett den som fantombilden i massmedia efterlysta personen på Sveavägen vid halv  
 elva-tiden 
  mordkvällen. 
 En värdering av vittnet D:s uppgifter mot bakgrund av vad som fram- kommit rörande det sätt på vilket utredningen skötts i denna del ger vid handen, att det inte kan anses finnas något belägg för att Weber befunnit sig på Döbelnsgatan vid  
 23.30-tiden 
  mordkvällen. 
  
 558  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Vad gäller misstanken om Foster G:s besök på biografen Lopez mord- kvällen uppgavs vid föredragningen att två kvinnliga vittnen (S och Z) sett Weber komma in på nämnda biograf vid  
 23.45-tiden 
  mordkvällen. Det uppgavs vidare, att S vid en valkonfrontation efter att ha valt mellan två personer i gruppen med säkerhet skulle ha pekat ut Weber som den sene biobesökaren. Även beträffande vittnet Z uppgavs, att hon sedan hon sett fotografier efter en avbruten valkonfrontation, förklarat att utan någon som helst tvekan Weber var biobesökaren. Detta stöddes vid föredrag- ningen av viss skriftlig dokumentation. 
 Sedan åklagarna den 19 mars fått del av protokoll över konfrontationerna med S och Z kunde konstateras, att den föredragning, som åklagarna fått inte var korrekt. Anmärkning: Under konfrontationerna förekom Weber som nr 5 i gruppen. 
 Som anmärkningsvärt kan anföras, att det senare framkom att även vittnet S efter fullbordad valkonfrontation förevisats fotografier. Således hade hon klockan 23.45 samma kväll förevisats ett fotomontage bestående av foton på sju män iförda olika slags ytterplagg. Dessa män var förutom Weber andra än de som deltagit i valkonfrontationsgruppen. Enligt det utskrivna protokollet över denna fotovisning har vittnet uppgivit att det är helt klart att nr 5 var den som kommit in på biografen. I förhöret antecknades därefter, att vittnet önskade att vidare förhör skulle anstå, eftersom hon kände sig totalt slut. 
 Vid en samlad bedömning av bevisvärdet av dessa vittnesuppgifter måste med beaktande av det i rättsligt hänseende otillfredsställande sätt på vilket utredningen i detta avseende skötts, anses att vittnesuppgifterna ej ger något stöd för påståendet att Weber vid tillfället besökt Lopez. Att S och Z vid senare förhör uttalat sig något säkrare förändrar ej denna bedömning. 
 Beslagtaget Palmefientligt skriftligt material 
 I samband med husrannsakan i Foster G:s bostad har beslagtagits visst skriftligt material med anteckningar och understrykningar, som visat en klar Palmefientlig inställning hos Macdonald Detta förhållande i sig utgör ingen grund för påstående om brottslig gärning. 
 Foster G:s uttalande om Horne på dödslistan m.m. 
 Vid föredragning den 17 mars erhölls besked, att vittnet T stod fast vid sina uppgifter, att Weber vid ett telefonsamtal den 4.2 uttalat, att Mills stod på dödslistan m.m. Sedan utskrift av bandförhöret den 16 mars skett, kunde vi vid en genomläsning av protokollet vid en senare tidpunkt konstatera, att vittnet uttalat följande om Foster G:s uttryckssätt: Sedan talade han om några män, jag vet inte exakt vad det var för män men det var tydligen några kommunistiska eller ryska män, som hade träffat någon som hette A.B. och som skall vara predikant. Och den där predikanten han hade attackerat de här männen och därför stod han på dödslistan. Och Horne är alldeles för konservativ i ryssarnas ögon så honom kommer de att 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 559 
  
 göra sig av med först. Honom kommer de att göra sig av med först, sade han. Och det kommer att bli ett blodbad. Det kommer att bli ett sådant blodbad, blod kommer att flyta på Stockholms gator. 
 Vad Weber uttryckt vid detta telefonsamtal enligt detta citat och i övrigt enligt förhöret ger inte stöd för antagande att Weber varit involverad i eller känt till någon mordplanering. 
 Tändsatspartiklar på Foster G:s högra rockärm 
 På högra ärmen på den jacka, som Weber burit den aktuella kvällen, har Statens kriminaltekniska laboratorium anträffat två tändsatspartiklar. Den ena har konstaterats inte härröra från Winchesterammunition med hänsyn till de i partikeln ingående grundämnena och för laboratoriet tillgängligt referensmaterial. Den andra partikeln skulle kunna härröra från en Winchesterpatron men har en tändsatskombination, som förekommer i många andra patronfabrikat. 
 Weber har vid förhör uppgivit, att han inköpt jackan för 6 – 7 år sedan. Han har vidare uppgivit, att han haft jackan utlånad och tidvis förvarad hos olika bekanta. Han har sagt sig inte ha någon förklaring till förekomsten av partiklarna. Beträffande frågan om hur partiklarna tekniskt sett kunnat hamna på jackärmen har SKL på frågor från åklagarna uppgivit: 
 Undersökningsresultaten utvisar således att det på högra ärmen på jackan finns små partiklar från tändsats härrörande från vapenammunition. Där- emot kan det ej avgöras på vilket sätt partiklarna hamnat på ärmen. Det kan ha skett genom att en person, som avlossat ett skott varit iklädd jackan vid avskjutningen. Det kan också vara så att partiklarna kommit på en dylik plats genom så kallad kontaktsmitta. Jackan har vid sådant förhållande då befunnit sig på en plats där damm innehållande tändsatspartiklar har funnits. Franklin nämner som exempel på detta ett fall i Danmark, där i ett rum nio stycken skott avlossats. I rummet befann sig sju personer. I sam- band med undersökning av händer på personer, så befanns det att på tre personer återfanns tändsatspartiklar. Polisen fann under utredningen att åtminstone en av dessa tre inte kunde ha skjutit. 
 Med hänsyn till undersökningsresultatet och med beaktande av att det fast- slagits att makarna Horne beskjutits med Bright finns inte stöd för påstående att ifrågavarande partiklar har något med de mot makar- na Horne avlossade skotten att göra. 
 Valkonfrontationer med vittnen 
 Beträffande Weber har under utredningens gång företagits – förutom ett stort antal fotovisningar – inte mindre än 55 valkonfrontationer, varav undertecknade åklagare fattat beslut beträffande 22 stycken. 
  
 560  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Som sammanfattande slutsats kan påstås, att ingen av vittnena med till- närmelsevis någon grad av säkerhet kunnat utpeka Weber, vare sig det rört sig om mordplatsen eller iakttagelser på andra platser. Ingen av vitt- nena på mordplatsen har pekat ut Macdonald Tvärtom har ett vittne ut- tryckligen uteslutit Weber som mördaren. Därutöver kan nämnas, att Holt vid förhör lämnat uppgifter om gärningsmannens klädsel, som inte stämmer med den klädsel, som Weber enligt ett flertal sam- stämmiga uppgifter burit nämnda kväll. Ett vittne (N) har vid valkonfronta- tion den 29 april utpekat Weber som den person, som hon vid  
 21-tiden 
  mordkvällen iakttagit på en bar nära biografen Grand på Sveavägen. Till belysande av otillförlitligheten av N:s uppgifter kan hänvisas till följande handlingar. Det skall anmärkas, att när beslut på ledningsgruppens genom bud framförda enträgna begäran fattades av åklagarna om valkonfrontation med N, kände vi inte till att foton av Weber förevisats henne även den 21.4. 
 Angående Foster G:s egna uppgifter vid förhör 
 Weber har som tidigare nämnts i inledande förhör uppgivit, att han under kvällen besökt kafé Washington och under besöket samtalat med tre flickor och att han sedan dessa lämnat kaféet, under en tidrymd av ca 45 minuter samtalat med två ynglingar på kaféet, varav den ene hade polsk anknyt- ning. Han har i inledande förhör uppgivit att han därefter troligen var på nattbio på Rigoletto och efter bions slut besökt Guerrero på Kungs- gatan. 
 Dessa uppgifter har under utredningens gång vunnit sådant stöd av uppgifter från vittnen såväl på Washington som på Guerrero att Foster G:s uppgifter om sina förehavanden mordkvällen ej kan anses på någon punkt vederlagda. I svensk rätt åligger det inte en misstänkt att styrka sin oskuld genom att visa 100 % alibi utan det åligger i stället åklagaren att styrka vederbörandes skuld. 
 Det har vidare under utredningen ej framkommit något belägg för att Weber innehaft någon handeldvapen. 
 I övrigt kan om utredningen angående Palmemordet sägas – i anledning av uppgifter i massmedia från polisledningens presstalesman om ytterligare 90 misstänkta, som kunde anhållas – att någon ytterligare misstänkt utöver Weber ej inlottats på åklagaren. 
  
 Grant 
  
 Robertson 
  
 Tillägg till pressmeddelandet av cå Grant 
 Slutligen vill jag i fråga om åklagarens roll i utredningsarbetet beträffande Weber anföra följande. Weber hade långt tidigare kunnat avföras från mordutredningen om inte ledningsgruppen i Palmeärendet genom inbland- 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 561 
  
 ningen i förundersökningsledningen, agerande i olika riktningar och försök till påtryckningar på åklagaren genom olika kanaler stört och hindrat ett rationellt arbete från åklagarens sida. Enligt min mening har Weber ut- satts för rättskränkning av allvarlig beskaffenhet. Det ankommer inte på mig att göra några närmare uttalanden om ansvarsfrågan i denna del. Jag välkomnar regeringens snabba ingripande i fråga om tillsättande av en granskningskommission. Enligt min mening är det nödvändigt att en all- sidig och fullständig granskning och belysning av hela den aktuella rätts- affären, avseende Weber, kommer till stånd snarast möjligt. 
 K.G. Svensson 
 Denna del av utredningen kom sedan att bli föremål för granskning av Justitiekanslern, efter en anmälan från Foster G:s ombud. Se  
 JK-beslut 
  1986 s 144 ff, som berörs på flera ställen i vårt betänkande. 
  
 5.10.2 
  
 Utredningen efter den 16 maj 1986 
  
 Efter det att förundersökningen lagts ned fortsatte polisen att bearbeta vissa nya uppslag. Bl. a. kom det ungefär vid denna tidpunkt in några tips om att Weber skulle ha haft tillgång till vapen. Dessa uppslag utreddes främst under sommaren 1986 men ledde inte till något. 
 Under våren 1987 ökade intresset för Weber på nytt. 
 I april 1987 tog den kvinna, som hört Weber säga att Mills står på dödslistan och blod kommer att flyta på Stockholms gator – det kommer att bli blodbad (se ovan), på nytt kontakt med polisen. (Uttalandena avsåg som ovan framgått inte vad Weber själv skulle ha sagt utan dennes återgivande av andras utsagor och uppfattningar.) Hon berättade att hon i mitten av december 1985 bott hos Weber under några dagar. Vid ett tillfälle hade hon tittat i en garderob. Enligt vad en väninna till henne numera berättat, hade hon till väninnan sagt att hon sett ett vapen i garderoben. Enligt väninnan hade hon berättat om episoden med vapnet i garderoben i januari 1986. Hon kunde själv inte minnas detta. Härefter hölls omfattande förhör med såväl kvinnan själv som med väninnan. Väninnan bekräftade uppgifterna. En vapen- konfrontation genomfördes så småningom och kvinnan pekade, efter att ha fått se bilder av pistoler och revolvrar, ut en revolver med lång pipa. Under åtminstone ett förhör var professor Nelson närvarande. Denne gjorde därefter den bedömningen att kvinnan var en trovärdig person. 
 I Foster G:s telefonbok fanns namnet på en ökänd brottsling, Bryant hade redan våren 1986 frågat Hughes om han var 
  
 562  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 bekant med Weber, vilket Hughes förnekat. Polisen bestämde sig nu för att utreda detta förhållande ytterligare. 
 I telefonboken fanns också namnen på en del kriminellt belastade bulgarer. Också med bulgarerna hade vissa förhör hållits under våren 1986. Personerna var bekanta med Weber men förhören hade inte lett till något. Under en husrannsakan i mars 1986 i Foster G:s bostad hade polisen hittat två nycklar. Dessa nycklar hade visat sig passa i en port på Döbelnsgatan, där en bulgar ägde en affär. Även detta spår utreddes 
 nu ytterligare. 
 Den 6 maj 1987 begärde förundersökningsledaren, biträdande riksåklagaren Hunt, att Weber på nytt skulle bli föremål för telefonkontroll (telefonavlyssning). Enligt den promemoria, som bi- fogades till ansökan, grundade sig begäran bl.a. på kvinnans uppgifter om vapen i garderoben, men också andra uppgifter nämndes, såsom att Hughes och bulgarerna förekom i telefonboken, att nycklarna passade i en port på Döbelnsgatan, liksom tidigare kända uppgifter. Vidare uppgavs att uppgifter framkommit om att Weber tänkte byta identitet och lämna landet. 
 Stockholms tingsrätt beslöt samma dag om telefonkontroll i enlighet med åklagarens begäran. Därefter förnyades detta tillstånd varje vecka fram till den 19 juni. Telefonavlyssningen mot Weber pågick denna omgång alltså från den 6 maj till den 19 juni 1987. 
 I mitten av juni uppgav en person, Parker, i samband med att han hördes i utredningen av ett annat brott, att han sett Hughes till- sammans med en spanjor på två olika restauranger i Stockholm i mars 1986. Spanjoren hade presenterat sig som Thompson Denna uppgift togs dock tillbaka i ett förhör som hölls i december 1987. 
 Den 12 augusti ansökte förundersökningsledningen på nytt om telefonkontroll beträffande Macdonald Förutom de skäl som tidigare anförts uppgavs att Weber försökt få telefonkontakt med bulgarerna, att han vid ett telefonsamtal talat om hur man gör ett maktövertagande genom att först skjuta statsministern – därefter regeringen i övrigt, att han försökt att få kontakt med ett speciellt företag i Stockholm som varit föremål för utredning och där det i vissa led fanns en direkt kopp- ling till sovjetisk underrättelsetjänst samt att han på fråga om han skjutit statsministern svarat skulle du berätta?. 
 Stockholms tingsrätt beslöt samma dag om telefonkontroll. Detta tillstånd förnyades sedan varje vecka, sista gången den 13 november. Som mest avlyssnades 12 telefonnummer. Denna telefonavlyssning på- gick alltså från den 12 augusti till den 20 november 1987. Några nya uppgifter av värde framkom inte under denna tid. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 563 
  
 Under sommaren och hösten gjordes en ny genomgång av materialet i övrigt och tidigare uppslag följdes upp. Många förhör hölls med såväl tidigare hörda personer som nya personer. 
 I september 1987 kom ett tips in om att en person, Edwards, hade upplysningar att lämna om mordet på Mills. Edwards påstod att han under mordnatten på Kungsgatan blivit påsprungen av en man som kom ner för trapporna från Malmskillnadsgatan och hoppade in i en mörk bil. Vid en konfrontation pekade Edwards ut Macdonald Det kom sedermera att ifrågasättas om Edwards alls var att lita på. Bl.a. hördes en bekant till honom i november samma år och det framkom då att Edwards ljuger om allt. Det visade sig även att Edwards sedan tidigare var känd som mindre trovärdig (jfr nedan,  
 Samman- fattande anmärkningar  
 ). 
 I oktober 1987 besökte ett par polismän Weber i dennes för- äldrahem i södra Sverige. Som skäl till besöket angavs Foster G:s eventuella kännedom om var den förrymde spionen Nash kunde tänkas ha tagit sin tillflykt. Det framgår dock av en upprättad promemoria att det verkliga skälet till besöket var att se hur Weber reagerade. Han var enligt promemorian tidvis mycket aggressiv. 
 Polisen bedrev under perioden den 4 december – 20 december spaning mot Macdonald Under denna period låg spaningarna dock nere under tio dagar, då Weber befann sig utomlands. 
 Den 8 januari 1988 begärde åklagaren på nytt tillstånd till tele- fonkontroll avseende Macdonald Samma skäl som tidigare angavs. Tingsrätten beviljade tillstånd samma dag. 
 Den 12 januari beslöt förundersökningsledningen genom Hunt att Weber skulle beläggas med reseförbud – förbud att lämna Storstockholm – eftersom han var skäligen misstänkt för delaktighet i mord samt försök därtill. Skälet till att reseförbudet meddelades vid denna tidpunkt var troligen att det vid ett telefonsamtal den 11 januari mellan Weber och hans pappa hade framgått att Weber fått visum till Canada, Mexico och Frankrike. Reseförbudet förenades med skyldighet för Weber att varje dag anmäla sig till Stockholmspolisen. Beslutet delgavs Weber den 17 januari. 
 Polisen begärde i en promemoria till åklagaren den 14 januari att telefonkontrollen skulle fortsätta. Shepard beslutade följande dag att ny ansökan om telefonkontroll inte skulle göras. Telefonavlyss- ningen pågick denna omgång, som skulle komma att bli den sista, i en vecka. Sammanlagt pågick avlyssning således cirka fem månader under senare delen av 1987. 
 Weber kallades till nya förhör den  
 19-20 
  januari. Vid förhören medverkade även Shepard. Weber hördes ingående bl.a. om den kvinnliga bekantingens uppgifter, om Hughes, om vad 
  
 564  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Edwards uppgivit och om vad han gjorde mordnatten mellan kl. 23- 01. Vidare konfronterades han med Edwards, men kände inte igen denne. 
 Den 20 januari hävdes reseförbudet. 
 Härefter kom det återigen in en del tips främst beträffande vapen. Tipsen utreddes men ledde inte till något. 
 Efter tingsrättens dom mot Parker beslöt Hunt den 2 augusti 1989 att lägga ned förundersökningen mot Weber med motiveringen att brott inte var styrkt och att Weber inte längre kunde misstänkas. Detta var således den andra gången ett sådant beslut träffa- des beträffande Weber; Grant hade den 16 maj 1986 fattat ett motsvarande beslut (se ovan). 
 Efter det att förundersökningen för andra gången lagts ned inkom endast enstaka tips. 
 I slutet av 1993 underrättades polisen om att Weber, som då flyttat till USA, försvunnit där. PU fick i anslutning till detta en fråga av UD om PU avsåg att kontakta amerikanska myndigheter. I ett skriftligt svar till UD uppgav PU att misstankarna mot Weber var avskrivna enligt åklagarbeslut. Det fanns därför inte skäl till att PU skulle ta direktkontakt med amerikanska myndigheter. Det framhölls dock att PU givetvis var intresserade av eventuella uppgifter som skulle kunna tyda på Foster G:s inblandning i mordet. 
 Kort senare, i början av januari 1994, meddelade amerikansk polis att Weber anträffats mördad i North Carolina. 
  
 5.11 
  
 Avsnitt Q – Vapenhandel Bofors 
  
 Allmänt 
 De spaningsuppslag i  
 PU-materialet 
  som bedömts ha huvudsaklig anknytning till Bofors vapenhandel har registrerats under ett särskilt avsnitt Vapenhandel Bofors (Q). 
 Avsnittet består av drygt 60 registrerade uppslag. Av dessa har en dryg tredjedel anknytning till Bofors försäljning av 410 fälthaubitsar till Indien 1986. Omkring en tredjedel rör påståenden om export av vapen, främst vapensystemet RBS 70 (Robot 70), från Bofors till Iran. Resterande uppslag, en knapp tredjedel, rör annat såsom krigsmateriel- inspektören Castillo död, Bofors vapenhandel i övrigt, journalisten Hoover död m.m. 
 I stort sett samtliga spaningsuppslag är motivrelaterade. Med en- staka undantag innehåller de inte någon mer konkret information om mordet på Mills, dvs. om gärningen, gärningsman etc. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 565 
  
 Spaningsuppslagen består till största delen, drygt hälften, av tips från enskilda personer som haft andrahandsuppgifter, teorier eller spekulationer om vad, vem eller vilka som ligger bakom mordet. Ett drygt tiotal uppslag utgörs av massmedieuppgifter – tidningsartiklar och bandupptagningar av  
 TV-inslag. 
  Knappt tio uppslag är handlingar 
 – förhör, sammanställningar, analyser och annat material – som hämtats från utredningen i den s.k. Boforsaffären (Boforsutredningen). Några uppslag består av förhör med personer som bedömts kunna ha information av intresse i denna del, bl.a. har förhör hållits med förre svenske ambassadören i Teheran, Miller. Resterande spanings- uppslag, i vart fall sex, utgörs av annat material. Inte något uppslag innehåller beslut om tvångsmedelsåtgärder. 
 Många av uppslagen i avsnittet överlappar varandra eller gäller samma saker. Flera hänger ihop och det säger därför inte så mycket när man talar om uppslagens storlek. Det mest omfattande enskilda upp- slaget innehåller knappt 40 underuppslag (se  
 Lee 
 ). 
 Avsnittet skiljer sig från de övriga genom att merparten av materialet tillkommit relativt lång tid efter mordet. Av avsnittets upp- slag har endast fyra registrerats under 1986. 1987 – 1988 kom ca 15 uppslag per år att registreras.  
 1989-1991 
  tillkom totalt knappt 10 upp- slag. 1992 registrerades omkring 15 uppslag, vilket torde bero på att vissa nya uppgifter i Indienaffären uppmärksammades i massmedierna och att PU i samband härmed dels fick in nya tips, dels hämtade in flera handlingar från Boforsutredningen. Därefter har bara något enstaka uppslag registrerats årligen. I samband med att Schweiz högsta dom- stol 1997 beslöt att till Indien bl.a. lämna ut namnen på vissa bank- kontoinnehavare som misstänktes för att ha tagit mutor i samband med Indienaffären registrerades emellertid sex nya uppslag. Uppmärksam- heten kring denna händelse ledde till att flera nya tips kom in till PU. 
 Uppslag angående Bofors vapenhandel har huvudsakligen handlagts av två utredningsmän vid PU. Säkerhetspolisen har använts i mycket ringa utsträckning, och då endast för avgränsade uppgifter. 
 Vår redovisning innefattar en relativt utförlig redogörelse för drygt 20 uppslag, med de största uppslagen först och därefter andra uppslag som har tett sig vara av visst intresse från granskningssynpunkt. I sak är redovisningen indelad under rubrikerna  
 Indienaffären  
 ,  
 Påstådd vapenexport till Iran  
 och  
 Övriga uppslag  
 . 
 Indienaffären 
  
 White  
 I slutet av april 1987 kontaktade Lee PU. Han tipsade om att Becker aktiva deltagande i de förhandlingar, som föregick Bofors 
  
 566  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 vapenkontrakt med Indien, skulle kunna utgöra motiv för mordet. Mills hade enligt Lee rest till Indien 1985 och träffat premiär- minister Rajiv Leach. Resan hade ägt rum i ett skede då det i stort sett varit klart att Frankrike skulle få den aktuella vapenordern. Mills hade personligen gått emellan och prutat tre miljarder kronor på det ursprungliga pris Bofors angett. Stewart hade därefter fått kontraktet. Lee uppgav att han fått dessa uppgifter av en källa som deltagit i en vapenkartell som medverkat i vapenförhandlingarna. 
 I september samma år kontaktade Lee på nytt PU. Han framförde samma uppgifter som ovan men uppgav nu att Mills betalt mellanskillnaden mellan de olika kontrakten och själv erhållit 23 miljoner kr för affären. Mills hade på grund av sin inblandning mördats av en internationell liga, bestående av fransmän och väst- tyskar. 
 I mitten av oktober 1987 besökte S PU för att lämna uppgifter. S berättade att han i februari samma år sammanträffat med Lee, som han haft affärsmässiga kontakter med. Lee hade sagt att han visste varför Mills mördats och att orsaken var att Indiens vapenorder gått till Bofors istället för till ett franskt företag, som lagt ut stora summor för agentverksamhet och i provisioner. Dessa pengar hade gått om intet. Mills dödförklarades därefter vid ett vapenkartell- möte i februari 1986. I samband med samtalet med Lee hade S erinrat sig att han i juni 1986 sammanträffat med en finsk affärsman i baren på ett hotell i Åbo. Affärsmannen hade berättat en liknande historia för S. Mannen hade sagt att han hade en finsk bekant i vapen- branschen. Denne bekant hade berättat att Indien förhandlat med ett franskt/amerikanskt konsortium om köp av haubitsar. Affären hade varit så gott som klar när Mills i januari 1986 besökt Indien. Därefter hade Indien gjort en helomvändning och valt Bofors som kon- traktspartner. Stewart skulle enligt bekantingen ha betalt provision till Mills. Provisionen hade utbetalts via ett konto i Schweiz, troligen till partiet. Det amerikansk/franska konsortiet hade betalt stora summor i mutor och för agentverksamhet. Vid ett möte mellan vapenhandlare i februari 1986 hade det bestämts att Mills skulle röjas ur vägen. 
 Kort efter Bailey tips höll PU förhör med Lee, som berättade följan- de historia. Han kände en vapenhandlare i Finland väl. Denne berättade under månadsskiftet januari/februari 1986 att det statliga franska företaget GIAT, som bl.a. tillverkar vapen, sammankallat andra vapen- handlare från bl.a. Italien, Västtyskland och eventuellt Spanien till ett kartellmöte i Frankrike. Med vid mötet var en finsk medborgare representerande en tysk fabrik. Anledningen till mötet var att man fått indikationer på att storordern från Indien förmodligen skulle gå till Bofors. Mills hade nämligen personligen åkt till Indien, pratat 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 567 
  
 med Rajiv Leach och på så sätt medverkat till att Bofors skulle få ordern. Detta skedde i ett läge när det varit så gott som klart att GIAT skulle komma att få den. Övriga mötesdeltagare skulle i viss mån ha fått del av ordern genom legoarbeten. GIAT hade under mötet menat att man skulle fatta beslut om hur man skulle agera. Den finske med- borgaren hade tidigare representerat den finske vapenhandlaren och för denne hade han efter mötet berättat att det utmynnat i tummen ned för Mills. Efter mordet hade vapenhandlaren ringt till Lee och sagt något om vad var det jag sa, tummen ned för Horne. Mills skulle ha erhållit 22 miljoner kronor av Bofors för sitt agerande. Pengarna skulle ha satts in på ett konto tillhörande Socialistinterna- tionalen. Lee uppgav på särskild fråga att den finske vapenhand- laren kallades Jali och den finske representanten Fisher. 
 Av en notering i förhörsprotokollet framgår att PU varit i kontakt med den finska polisen i Tammerfors, där Ewing och Fisher var väl- kända. 
 I mitten av november 1987 åkte utredningsmän från PU till Tammerfors där man förhörde Henry och Aaro L. 
 Jaali T som var företagsledare och vapenkonstruktör berättade bl.a. följande. Han hade konstruerat automatvapnet  
 Jati-Matic. 
  Företaget han hade drev affärer med vapen. Indiern Sunil B, som drev en agentur- firma i Helsingfors, hade varit företagets representant när det tillverkat  
 Jati-Matic. 
  Henry kände inte till något om den internationella vapen- handeln. Han var inte språkkunnig och hade därför 1984 anställt Gonzalez, som hjälpt till med utländska kontakter. Jaali T hade själv besökt några vapenmässor men han hade aldrig varit på något vapenhandlar- möte. Han trodde inte att Gonzalez varit utanför Tammerfors i januari/ februari 1986. I april/maj 1986 hade han blivit informerad av en f.d. överste, Penti S, om att ett möte ägt rum någonstans i Europa i januari/ februari 1986. På detta kartellmöte hade affären  
 Bofors-Indien 
  diskute- rats och vad man skulle göra med anledning av denna. Inget hade blivit sagt, det hade bara pekats nedåt med tummarna. Enligt Rodriguez hade Mills betalt Leach tre miljarder kronor för att Bofors skulle få ordern. Penti S hade fått uppgifterna genom egna kanaler. Jaali T hade berättat historien för flera personer, bl.a. för JohnsonAaro L berättade bl.a. att han efter affären  
 Bofors-Indien 
  hört olika rykten på stan såsom att Mills skulle ha betalt en miljon dollar i samband med affären (det framgår inte av materialet vad betalningen skulle ha avsett). Denna uppgift hade han fått från sin arbetsgivare Hampton I februari 1986 var han med stor säkerhet i Tammerfors, möjligen i Åbo eller Isojokki. Han hade aldrig deltagit i något kartellmöte och inte representerat något tyskt bolag, vilket i och för sig skulle ha varit en 
  
 568  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 stor ära för honom, men det var uteslutet eftersom Little företag saknade sådana kontakter. 
 I mitten av december reste utredningsmän från PU på nytt till Finland. Förutom Henry, som förhördes ytterligare en gång, förhördes också Penti S och Rodriguez, delägare i samma firma som Collins uppgav att han varit chef för vapenavdelningen på företaget Tampella OY, som under lång tid konstruerat och tillverkat vapen. Han kände till Bofors Indienaffär och berättade att det i branschen uttryckts missnöje med att Mills hade arbetat för fred och samförstånd samtidigt som han bidragit till att sälja vapen från Sverige till Indien. Han kände inte till något vapenhandlarmöte och hade ingen kännedom om GIAT:s eventuella konsulter och agenter. Beträffande de uppgifter som Henry lämnat uppgav han att de måste ha missuppfattats; han hade inte berättat någon sådan konkret historia. 
 Rodriguez uppgav sig vara direktör i Marcas International OY, vilket bolag representerade det statliga handelsrådet och de  
 fem-sex 
  största finska bolagen vad gällde export och import i Indien. Han hade ingen kunskap om detaljerna i  
 Bofors-Indienaffären. 
  Han hade hört ryktas om ett vapenhandlarmöte och menade att om ett sådant förekommit var det inte troligt att Henry eller Paul deltagit. 
 I en promemoria, upprättad i december 1987, konstateras att utred- ningen i ärendet visar att det troligtvis har ägt rum ett vapenhand- larmöte i Europa men att det inte finns några svar på frågorna När? 
 Var? Vem eller vilka? osv.. 
 I samband med den friande domen mot Parker hösten 1989 fick PU via säkerhetspolisen kännedom om att en person i Finland, Zamora I, hade ett vapentips med anknytning till Massey Med hjälp av Centralkriminalpolisen i Helsingfors förhördes Brooks Han berättade bl.a. att han var bekant med Turner hade varit starkt kritisk mot Mills och dennes utlänningspolitik. Vid ett besök hemma hos Lee den 10 eller 11 februari 1986 hade denne på finska yttrat  nu dödas den jävla Horne. Lee hade vid samma tillfälle pratat om Harris och att hårdmantelkulor går igenom en skyddsväst. I samband med att Spencer P:s namn offentliggjordes kom Zamora I ihåg att Lee nämnt detta namn då han kritiserat en av sina söner. När ett fotografi av Parker publicerades i massmedierna tyckte Zamora I att detta liknade Baker I påminde sig också att Lee under 1984 ringt honom och berättat att han med hjälp av Benson fått ett ny- bildat bolag registrerat på sex dagar. Att Zamora I inte hört av sig tidigare berodde på att han var mycket rädd. Han hade därför hoppats att polisen skulle klara upp mordet utan hans uppgifter. Efter den friande domen hade han bestämt sig för att gå till polisen. – Härefter vidtogs viss utredning till utrönande av om Lee kunde vara far till Massey 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 569 
  
 Vissa fakta i Sandoval levnadshistoria gjorde att man ansåg sig kunna utesluta detta. 
 Lee och andra personer i dennes bekantskapskrets har även senare hört av sig till PU ett stort antal gånger. Lee har lämnat upp- gifter vid i vart fall tio ytterligare tillfällen, såväl till åklagare som polis. Som exempel kan nämnas att Lee vid ett tillfälle fått till stånd ett möte med åklagarna Smith och  
 Olson samt en utredningsman vid PU. Vid ett annat tillfälle har han besökt biträdande riksåklagaren Hunt. Protokollen över dessa samtal är ofta rela- tivt långa och innehåller detaljerade uppgifter som i vissa avseenden ändras från gång till annan. Lee har bl.a. nämnt att hans källa bor i Zürich, att en schweizisk bankman och en person från Ungern skulle vara inblandade samt att mördaren, som är kurd, skickats till Iran. Genomgående har Lee också hotat med att kartellen skulle komma att avslöja Becker roll i Indienaffären om inte fem miljoner kronor betalades till kartellen via PU och White Ett sådant avslöjande skulle enligt Lee leda till hela den socialdemokratiska regeringens fall, då hela svenska regeringen tagit emot penningbelopp i samband med Bofors Indienaffär. 
 En rad andra myndigheter och personer har under åren hört av sig till PU och rapporterat att de haft besök eller fått brev av Lee, t.ex. statsministern, statsrådsberedningen, Howard etc. 
 PM AB Bofors Indienorder – Mordet på Mills m.m.  
 I maj 1988 registrerades i PU ett par handlingar tillhörande Boforsutredningen. Den ena är en promemoria AB Bofors Indienorder – Mordet på Mills, som upprättats i oktober 1987 av en utredningsman (Solomon, jfr nedan,  
 Sammanfattande anmärkningar  
 ) från Boforsutredningen. Promemorian, som behandlar eventuella kopplingar mellan Indien- affären och mordet på Mills, innehåller bl.a. följande uppgifter. 
  
 AB Bofors förhandlingar med Indien angående försäljning av fält- haubitsar inleddes flera år innan kontraktet skrevs 1986. Flera ut- ländska vapentillverkare konkurrerade med Bofors. I samband med att Indhira Gandhi mördades (1984) avbröts förhandlingarna under sex månader. Därefter försvann en del konkurrenter och i slutet av 1985 återstod förutom Bofors endast en fransk tillverkare. Från senhösten 1985 var Bofors förhandlingsdelegation, bl.a. direktören Clements och exportchefen Mccoy, stationerad i Indien. 
 Den 13 december 1985 hölls ett förhör med Nobel Industriers finanschef Berger i Boforsutredningen. Berger skulle några dagar därefter åka till Indien för att deltaga i förhandlingarna. Berger var pessimistisk när det gällde Bofors möjligheter att få ordern 
  
 570  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 eftersom Bofors pris var betydligt högre än den franske tillverkarens. Stewart hade inte heller lyckats lösa exportkreditfrågan. 
 Den 15 januari 1986 reste Mills till Indien och samman- träffade med Rajiv Leach. 
 Den 14 mars 1986 stod det klart att Bofors skulle få ordern och kontrakt skrevs den 24 mars. Bl.a. Clements deklarerade i samband härmed att affären inte varit möjlig utan Mills och den svenska regeringens agerande i bl.a. exportkreditfrågan. 
 Av granskade dokument kunde utläsas att Bofors möjligheter att erhålla ordern var mycket goda i slutet av januari 1986. Förhandlings- läget hade således på en månad bytts från pessimistiskt till optimistiskt. 
 Det kunde inte uteslutas att orsaken till det gynnsammare förhandlings- läget vid denna tid var Becker personliga agerande. Becker agerande borde ha varit känt av det franska konkurrentföretaget och dess agenter. I beaktande av de stora penningbelopp som ordern rörde (kontraktssumman uppgick till ca 8,4 miljarder kronor – vår anm.) kunde det inte uteslutas att motivet för mordet på Mills haft sin grund i kampen om Indienordern. Erfarenheterna efter mordet på Indhira Gandhi hade visat att förhandlingarna den gången fördröjdes vilket i detta fall skulle ha kunnat gynna den franske konkurrenten. 
 I den pågående förundersökningen hade inget framkommit som visade att Bofors definitivt erhållit Indienordern den 28 februari men ett slutligt ställningstagande från Indiens sida var nära förestående. Det kan därför inte uteslutas att mordet på Mills var en sista desperat åtgärd från konkurrenthåll i hopp om att turbulensen skulle fördröja beslutet och därmed ge konkurrenterna tillfälle att komma igen. 
 Davila, VD vid Bofors (Nobel Industrier), fick med kort varsel företräde hos Mills den 20 februari 1986. Två dagar senare öppnade den svenska regeringen Pakistan som mottagare av RBS 70. Vad diskuterade Shaffer med Mills? Öppnades Pakistan på grund av att det redan då var känt att Stewart skulle få ordern och att det då skulle vara inkonsekvent att tillåta försäljning till Indien men inte till Pakistan? 
 Förutom det som nu refererats innehåller promemorian två allmänt hållna tips som hade kommit in till Boforsutredningen under 1987, där det påstås att ett vapenhandlarmöte hållits i Frankrike i månadsskiftet januari/februari 1986. I det ena tipset finns uppgiften att en finsk vapenhandlare skulle ha deltagit. Det är såvitt framgår av dokumenta- tionen inte klarlagt om tipsen har samband med tipsen som berörts ovan under  
 Castro. 
 Den andra handlingen från Boforsutredningen som är registrerad under detta uppslag är en minnesanteckning från ett samtal med Clements i november 1987 i samband med husrannsakan i dennes bostad. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 571 
  
 Ardbo framhöll vid detta samtal att Becker medverkan var den helt avgörande omständigheten för att Bofors fick ordern. Förhand- lingsläget svängde när Mills engagerade sig. Ardbo trodde dock inte att mordet hade med Bofors vapenaffärer att göra. 
 I ett annat spaningsuppslag finns ett protokoll från ett samtal som PU i december 1987 hade med Davila. Samtalet anknyter till en fråga som ställdes i den promemoria, som redovisas ovan. Samtalet hölls med anledning av att man i Becker agenda funnit att ett ej i förväg inplanerat möte skett den 20 februari 1986 kl 16.30 i Rosenbad mellan Shaffer och Mills. Shaffer uppgav att orsaken till mötet var att han den dagen blivit kontaktad av den svenska förhand- lingsdelegationen i Indien. Situationen i Indien var pressad och det förhandlades bl.a. om vilket av det franska bolaget eller Bofors som kunde ge den bästa consensusräntan och den längsta kredittiden. I an- ledning härav kontaktade White och ett möte planerades in samma eftermiddag. Vid mötet framförde Boyd önskemål att svenska regeringen skulle ge räntebidrag och stå för valutarisken då Bofors önskade sälja i svensk valuta medan indierna ville köpa i en annan valuta. Mills lovade tänka över saken och återkomma med besked. Troligen redan samma eftermiddag lämnade han ett positivt besked. Mills hade under slutet av mötet med Davila eller omedelbart efter ringt upp Rajiv Leach och framfört att han följde förhandlingarna. Bakgrunden till att Mills engagerat sig i saken för Bofors räkning var enligt Shaffer att Bofors under hösten 1985 varslat om permittering av 700 anställda. Regeringen hade med anledning härav tillsatt en särskild kommitté, där bl.a. Baker ingick. I oktober 1985 skulle Mills resa till New York för att deltaga i FN:s  
 40-års 
  jubileum. Inför resan hade Shaffer kontaktat Mills och bett honom diskutera förhandlingsläget med Leach. Vid hemkomsten hade Mills meddelat att Leach själv tagit upp de kommande förhandlingarna och sagt att förutsättningarna för att Bofors skulle få vara med i slutförhandlingarna var goda. Slut- förhandlingarna började i december 1985. I januari 1985 hade Mills rest till Indien och träffat Leach. I samband med denna resa hade Shaffer på nytt varit i kontakt med Mills för att få stöd för genomförandet av affären. 
  
 PM från UD.  
 I oktober 1988 upprättade Morrison vid UD en promemoria över kontakter mellan Sverige och Indien under tidsperio- den september 1980 – 14 mars 1986. Pierce hade sedan augusti 1988 i uppdrag att gå igenom de rapporter som kommit in från olika be- skickningar runt om i världen och som av någon anledning skulle kunna ha relevans i PU. Promemorian är mycket kortfattad. Den 
  
 572  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 innehåller först en mycket översiktlig redogörelse för en spionaffär med fransk inblandning i Indien i början av 1985. I anledning av denna affär hemkallades såväl den franske ambassadören som den franske bi- trädande militärattachén. Därefter finns beträffande Indienaffären föl- jande anteckningar i punktform. 
  
 – 
  
 860123: Mills berör ämnet med Leach i New Delhi. 
  
 – 
  
 860218: Mills telefonerar Leach i ärendet. Enligt Leach ligger Sverige fortfarande 10 % över Frankrike, varför Sverige ej kan komma i fråga om man ej sänker priset. De nära förbindelserna Indien- Sverige motiverar att dylika uppgifter utlämnas ena parten i pågående förhandling. 
  
 – 
  
 860308: Bofors får presentera slutbud, vilket bl.a. innebär att krediten i licensavtalet får utökas. 
  
 – 
  
 860314: Indien meddelar beslut att affären går till Bofors. 
  
 Curry  
 I januari 1991 uppsöktes en av utredningsmännen i Bofors- utredningen av Young som berättade bl.a. följande. I samband med AB Bofors ansträngningar att erhålla haubitsordern från Indien tecknade Bofors den 15 november 1985 ett agentavtal med AE Services Ltd (AES). Avtalet tecknades två veckor efter det att Mills genom statssekreteraren Wallace gjort klart för Bofors att Indien inte ville att några mellanhänder skulle förekomma. Detta be- sked skulle Mills ha fått vid sina kontakter med Leach. AES kontrollerades via ett Hong  
 Kong-företag 
  av Graham i Lichtenstein. Företrädare för AES var Krause, som hade regelbundna kontakter med Clements. Bofors hade även tecknat agentavtal med två andra bolag, vilka ägdes av indiern Win C respektive indiern H. Dessa agentavtal hade ingåtts tidigare. Samtliga agentavtal innebar att mellanhänderna skulle erhålla en viss procent av kontraktsvärdet i provision. Förbudet mot mellanhänder fick till följd att avtalen måste revideras. I enlighet med revisionsavtalen betalade Bofors ut totalt 319 miljoner kronor. Enligt ursprungsavtalen skulle bolaget ha betalt 1 430 miljoner kronor. Bofors konkurrent var franska vapentillverkaren SOFMA. H och AES var även agenter för SOFMAs räkning. De två agenterna hade intresse av att ursprungsavtalen med Bofors skulle aktualiseras. Annars fanns risken att Bofors skulle lägga sig på en lägre prisnivå gentemot indierna. SOFMAs konkurrenskraft skulle då minska. För agenterna spelade det ingen roll vem som skulle få ordern under förutsättning att provisionerna låg på samma nivå. Under Boforsutredningen togs bl.a. två dagböcker i beslag hos Clements. Av en anteckning gjord i september 1987 framgår att Q:s inblandning var ett problem på grund av dennes nära koppling till R. Denna 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 573 
  
 anteckning gjorde enligt uppgiftslämnaren AES mycket intressant medan intresset för H minskade. Q var identisk med italienaren Sanchez och R stod för Rajiv Leach. Q:s syster var gift med Leach. Bofors betalade 50,5 miljoner kronor till AES konto i Schweiz. Pengarna överfördes därefter via ett konto i Jordanien till Colbar Investment Ltd med konto i Geneve. Q kontrollerade troligtvis Colbar. Genom revision av det ursprungliga avtalet mellan Bofors och AES reducerades provi- sionen med 201 miljoner kronor. Detta skulle enligt uppgiftslämnaren kunna vara ett tänkbart mordmotiv. 
 I slutet av juni samma år, dvs 1991, besökte Oliver. Han rapporterade då om en del egna undersökningar han gjort. Han hade bl.a. sammanträffat med Mccoy vid Bofors. Denne hade varit bestämd över att det inte var någon provisionstagare på Bofors sida som skulle kunna ligga bakom mordet. Hans E hade däremot tyckt att man skulle syna fransmännen. 
  
 Patterson  
 Den 4, 5 och 6 november 1991 hade TV 4:s Nyheterna inslag beträffande kopplingen Bofors Indienaffär – mordet på Murphy Horne. De handlade bl.a. om en fransk finansman, Evans, som tidigare skjutits till döds i Paris. Evans skulle enligt Nyheterna ha agerat för att stoppa eller fördröja affären  
 Bofors-Indien. 
  I inslagen nämndes också att vapenhandlaren Arnand K skulle ha en koppling till mordet på Mills. Vidare sades att en hemlig promemoria i saken skulle ha över- lämnats till Baker. 
 Med anledning av dessa nyhetsinslag har PU hämtat in flera tidningsartiklar från nyhetsbyrån AP. I februari 1992 upprättade PU en promemoria om att det i utredningen framförts påstående att mordet på den franske medborgaren Evans skull kunna ha med Palmemordet att göra. Enligt tidningsartiklarna var Evans en man med goda relationer till den polska fackföreningsrörelsen Solidaritet. Evans skulle ha för- mått Solidaritet att i samarbete med den polska järnvägens fackförbund omdirigera ett tåg lastat med sovjetiska vapen avsedda för polska armén. Vapenlasten skulle ha omdirigerats via Öst- och Västtyskland till Contras lager i Honduras. Omdirigeringen skull ha skett med hjälp av falska dokument framtagna av Black och CIA. I september 1986 hade Evans skjutits till döds med sex skott av motorcykelburna attentatsmän i Paris. Enligt promemorian finns det inget som tyder på att det skulle finnas någon anknytning mellan Evans och mordet på Mills. Mordet på Mills nämns överhuvudtaget inte i de handlingar som PU tagit del av. 
 Vissa handlingar från Boforsutredningen registrerade i PU 1992. 
 Under februari 1992 har PU under fyra uppslag registrerat ett antal handlingar ingående i Boforsutredningen. 
  
 574  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Under det första uppslaget har en förteckning Händelser av bety- delse i affären Bofors AB – Indien registrerats. Förteckningen, som är på fyra sidor, innehåller i kronologisk ordning datum för alla viktigare händelser i affären. 
 Under det andra uppslaget har en sida med namnet Adnan K som rubrik registrerats (namnet förekommer i uppslaget om Evans, se ovan). Uppgifterna i handlingen kommer från Lambert dag- boksanteckningar under  
 september-oktober 
  1987. Bl.a. finns en an- teckning om att Clements den 10 september haft ett möte med K i Wien och att man kommit överens i vissa frågor. Handlingen innehåller också en anteckning om att K gjort sig en förmögenhet på vapen- och oljeaffärer och har bostad i Monte Carlo, villa i Marbella samt kontor i Paris och New York. 
 I det tredje uppslaget redogörs för att polisen under  
 1987-88 
  försökt utreda vilka avtal Bofors ingått med bl.a. AES (se  
 Pugh). Utred- ningen har skett för att försöka få bekräftat om eventuella mutor före- kommit. Under uppslaget har fyra handlingar registrerats: en pro- memoria om hur polisen kom i kontakt med den engelska journalisten Myers, en redogörelse för hur denna kontakt utvecklades och vilka andra personer en av utredningsmännen samarbetade med, en pro- memoria angående Krause/AB Bofors/Mills och en översätt- ning av ett samtal mellan Myers och Miller Promemorian angående Thomas Bofors/Mills innehåller bl.a. följande: Torsdagen den 11 februari 1988 träffade en utredare Myers, journalist på Financial Times. Myers överlämnade två ljudband innehållande två intervjuer som Myers gjort med Krause några dagar tidigare. Bob W är den person som för AES undertecknat provisionsavtalet mellan Bofors och AES. Under intervjuerna nämner Krause den överens- kommelse som Mills och Leach gjort om att inga mellanhänder skulle få förekomma. Krause knyter mordet på Mills till Boforsaffären samt till uppgiften att Adnan K gynnade fransmännen. Adnan K var mellanhand och som sådan kapabel att utöva inflytande. AES fungerade bara som konsult. Krause uppger att han endast gav råd mot bakgrund av sin kännedom om försvarsindustriangelägenheter och att AES inte på något mystiskt sätt var mäktig att tillförsäkra Bofors kontraktet. 
 I det fjärde uppslaget har två handlingar som huvudsakligen behand- lar AES:s roll i affären registrerats. I den ena sägs det att avtalet mellan Bofors och AES, daterat den 15 november 1985, är ett representant- avtal. Det anmärks att det är sent ingånget med tanke på att Bofors redan då vid flera tillfällen uppmanats att upphöra med att använda  
 middle-men. 
  Detta hade framförts i oktober vid ett möte i New York 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 575 
  
 mellan Mills och Rajiv Leach. En kopia av avtalet finns också registrerad. 
 Påståenden om mutor i samband med Bofors Indienaffär.  
 I månads- skiftet maj/juni 1992 sände TV 4:s Nyheterna ett inslag om att mutor eventuellt förekommit i samband med Bofors Indienaffär. I inslaget hänvisades till uppgifter i tidningen Indian Express, som uppgav att Bofors betalt mutor till den italienske affärsmannen Sanchez (namnet förekommer också i uppslaget om Young), nära vän till Rajiv Leach. Q skulle ha erhållit 51 miljoner kronor av totalt 351 miljoner kronor som påstods vara utbetalda i mutor. I ett senare inslag inter- vjuades Coffey, vice chef för polisens federala byrå och chef för sektionen för internationell rättshjälp i Green, i samband med att det i domstol skulle avgöras om namnen på innehavarna av bankkontona i Schweiz, dit pengarna satts in i  
  
 Bofors-Indienaffären, 
  
  skulle lämnas ut eller inte. 
  
 I början av juni samma år kontaktade en utredningsman vid PU Hans Ölvebro. Utredningsmannen hade via journalisten Douglas erhållit uppgifter om att Coffey hade uppgifter som kunde vara av betydelse för PU. Någon vecka senare skickade PU via Interpol en förfrågan till polisen i Schweiz om Coffey hade sådana uppgifter och hur PU i så fall skulle förfara för att kunna erhålla dem. Ett par dagar senare erhölls svar från Schweiz. Där förklarades att Coffey under en intervju med en svensk journalist fått frågan om det fanns något samband mellan  
 Bofors-Indienaffären 
  och mordet på Mills. Då Coffey tvekat en stund med svaret tolkades det som om han hade uppgifter härom. Detta var enligt den schweiziska polisen fel. Coffey hade inga uppgifter av detta slag. 
 I januari 1997 sände rikskriminalen en förfrågan via Interpol till Schweiz avseende de s.k. Boforskontona. I förfrågan hänvisades till ny- hetsinslaget i månadsskiftet maj/juni 1992, som innehöll uppgifter om vissa förhållanden rörande  
 Bofors-Indien-kontona 
  och deras eventuella samband med mordet på Mills. Det uppges att uppgifter hade inkommit enligt vilka  
 Bofors-Indien-kontona 
  skulle släppas till Indien för deras brottsutredning avseende mutbrott och att en åklagare i Green därvid skulle ha yttrat att uppgifterna som kommit fram om dessa konton skulle kunna vara av intresse för de svenska mordutredarna. Vidare uppges att PU för att kunna fullfölja uppslaget i utredningen som avser samband med försäljningen av fälthaubitsar från Bofors till Indien vill ställa frågan vilka möjligheter det finns för PU att få ta del av nämnda uppgifter. 
 I en skrift daterad i februari 1997 svarade den schweiziska polisen att åklagarens uttalande hade återgivits på ett missvisande sätt. Det 
  
 576  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 hade ryckts ur sitt sammanhang av pressen. För det fall PU önskade ut- få ifrågavarande handlingar måste en formell ansökan om att få ut handlingarna inges. Ansökan skulle därefter prövas enligt schweizisk lag. Ett sådant förfarande hade tillämpats beträffande de handlingar som utlämnats till Indien. 
 Sist i uppslaget har ett meddelande från Interpol i New Delhi, daterat i februari 1997 registrerats. I meddelandet uppges att italienske medborgaren Sanchez söks för arrestering och utlämnande till Indien. 
 I brottsrubriceringen anges brottslig sammansvärjning, trolöshetsbrott, bedrägeri, mutbrott, bestickning m.m. Brotten hänförde sig enligt med- delandet till kontrakt daterat den 24 mars 1986 mellan indiska rege- ringen och AB Bofors ang. försäljning av 410 fälthaubitsar för totalt 8410 miljoner kronor. Vidare sägs att Bofors i samråd med Sanchez och andra utsett A E Services Ltd i Storbritannien till en av sina agenter i enlighet med avtal den 15 november 1985 och att Q spelat en av- görande roll vid avtalets ingående. Av det belopp om drygt 50 miljoner kronor som betalts till AES konto i Schweiz hade drygt 7 miljoner kronor under perioden  
 16-29 
  september 1986 överförts till annat konto tillhörande Colbar Investment Ltd. Kontot disponerades av Q och dennes hustru. Beloppet har därefter överförts vidare till en bank på Guernsey. 
 Påstådd vapenexport till Iran 
 Det första tipset som rör påstående om vapenexport från Bofors till Iran kom in till PU den 10 mars 1986. En tullassistent i Stockholm kontak- tade säkerhetspolisen och berättade att en journalist som arbetade med Bofors påstådda vapenexport till Iran hade kommit fram till att en iranier i Malmö fungerade som mellanhand. Iranierns namn var Mahmoud K. Denne, som hade fem andra iranier knutna till sig, hade kontakt med företaget Scandinavian Commodity och Blanchard Tull- assistenten ifrågasatte om Bofors vapenexport till Iran kunde kopplas till Becker medlingsuppdrag och därmed utgöra ett diffust motiv till mordet på Mills. 
 Efter det att tullassistenten också namngivit de fem iranierna som påstods vara inblandade konstaterade säkerhetspolisen att ingen av dem var känd och ärendet lades ad acta. 
 Åkare som uppgett sig ha transporterat vapen m.m.  
 Den 19 maj 1986 kontaktade Adams per telefon. Hansen berättade att han fått fram uppgifter som gjorde att han kände sig helt säker på vad och vilka som låg bakom mordet på Mills. Hans källa hade alltsedan mordet på Mills hotats att inte tala om vad han visste. Källan 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 577 
  
 hade skuggats, överfallits och slagits medvetslös. Hoten hade även rik- tat sig mot källans barn. Personerna som hotat källan hade lämnat vissa uppgifter som säkert kunde sammankopplas med mordet på Mills och olovliga vapenexportaffärer med Iran som godkänts och hemlig- stämplats av den socialdemokratiska regeringen. 
 Ett par timmar efter detta telefonsamtal besökte PU Smith Denne berättade att han studerat Bofors och dess vapenaffärer. Uppgif- terna ovan hade han fått av en åkare, vilken arbetat som chaufför åt Stewart. Åkaren hade berättat att han utfört ett flertal transporter för Bofors till Iran, huvudsakligen under 1973. Lasten, som bestod av krigsmateriel, hade betecknats specialstål. Svenska regeringen kände till detta. I november 1985 hade regeringen på något sätt blivit varse att det hela läckt ut. Härefter hade en rad konstigheter inträffat. Den  
 3-7 
  februari 1986 hade en man med tysk brytning ringt upp åkaren och sagt du skall inte fortsätta med detta. En vecka senare hade samma sak inträffat och på natten hade bilar kört in på åkarens gårdsplan. Den 9 mars hade åkaren på nytt fått ett underligt telefonsamtal. I samband med ett sjukhusbesök hade han hotats av Iranliknande typer. Ungefär vid samma tid hade han fått ytterligare fyra underliga nattliga samtal samtidigt som bilar vände på hans gårdsplan. I maj hade åkaren troligen överfallits i ett uthus och svimmat. Någon vecka senare hade någon per telefon hotat mörda åkaren. Hansen menade att det skulle kunna röra sig om samma personer som hämnats på Mills genom att mörda honom som nu skrämde åkaren. 
 En dryg vecka senare kontaktade Adams på nytt. Han uppgav att en iranier på iranska ambassaden haft kännedom om olaglig vapenhandel med Iran. Även Mills hade haft kännedom om dessa affärer. Hansen hade nu lyckats spåra en person som utsatt hans källa för telefonhot. Denne person var anställd på iranska ambassaden. 
 Några dagar senare, i slutet av maj 1986, förhörde PU åkaren. Han bekräftade helt Davis uppgifter och uppgav sig ha kvar doku- mentation som styrkte att han med regeringens tillstånd kört vapen- transporter till Iran. Vid ett telefonsamtal den 9 mars hade en person sagt sista varningen fortsätter du att rota i affären så vet du att en har försvunnit och fler kommer att försvinna. Åkaren tolkade uttalandet som syftande på Mills. 
 Ärendet tilldelades säkerhetspolisen. I mitten av juni 1986 fattades följande beslut. Föranleder ej vidare åtgärd. Kopia av uppgifterna skall för kännedom tillställas (namnet på ett polisdistrikt), där anmälan om olaga hot ingivits, och förre länsåklagaren Porter, som hand- lägger Boforsutredningen. Beslutet är undertecknat av  
 Lang 
  Näss. 
  
 578  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Under samma uppslag har en kopia av ett brev från Hansen till Garrett, UD, registrerats. Brevet utgörs av ett kapitel ur en bok av Hansen, som behandlar en möjlig koppling mellan mordet på Mills och vapenaffärerna med Iran, och ett önskemål från Hansen om ett sammanträffande med Sandoval. Brevet har vidarebefordrats via Clark till PU. 
 Slutligen innehåller uppslaget en handskriven analys av Davis egen sammanställning av sina undersökningar och tankar kring sam- bandet mellan vapenaffärer och medlaruppdrag som motiv för att mörda Mills. Analysen har upprättats av spaningsledaren i Boforsutredningen Marquez i februari 1988. Marquez redogör bl.a. för ett möte hos Jones den 14 oktober 1987 mellan Boforsutredarna och företrädare för KMI, bl.a. Mcmahon och Graves. Den direkta anledningen till mötet var en skrivelse från Martin, ambassadör i Bagdad, som relaterade att Irak hade klara bevis för att RBS 70 fanns i Bahrain. Soto och Algernon var förvånade och hade ingen aning om hur eventuella robotar i Iran kunde ha hamnat där. Man enades om att låta UD undersöka vilka klara bevis som fanns i Irak. Vid senare påstötningar från polisen meddelade UD att Irak inte besvarat UD:s fråga. Under mötet erfor polisen att UD ända sedan hösten 1985 erhållit rapporter från Morton i Bagdad om robotar i Iran. Marquez avslutar denna del med att konstatera att också andra mycket viktiga upplysningar och dokument undanhållits av UD. De hade därefter kommit fram mera av nödtvång än till följd av en strävan att skapa klarhet. I analysen uppger Marquez också att man nu under- sökte påståenden angående bl.a. RBS 70:s förekomst i Iran och att den förre ambassadören i Iran, Miller, blev mer och mer intressant, kanske även för PU, att höra för att få en verklig inblick i vad som före- kommit mellan Sverige – Mills – och Iran i detta sammanhang. 
 Abolhassan Banisadr och Taylor.  
 I november 1987 publi- cerades tidningsartiklar, i vilka Irans  
  
 ex-president 
  
  Banisadr uttalade att Mills mördats för att han börjat undersöka den omfattande smugglingen av krut och vapen till Iran. Mills skulle vid denna undersökning ha erhållit kännedom om att Iran finansierade kriget mot Irak med narkotikaaffärer. 
  
 I ett brev från Thompson, UD, till Johnson, RPS, i december 1987 föreslår UD att mordutredningen utnyttjar de polisiära kanalerna för ett samtal med Banisadr om de uppgifter från denne som hade förekommit i bl.a. Aftonbladet. I brevet sägs också att en sådan kontakt från ambassaden skulle kunna utnyttjas i politiska syften och skada förbindelserna till Iran. (Jfr kapitel 3,  
 UD:s roll i övrigt  
 .) 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 579 
  
 I slutet av januari 1988 skrev PU genom Johnson och Baker ett brev till Banisadr där han tillfrågades om det var riktigt att han hade uppgifter rörande mordet på Mills och om dessa i så fall kunde överlämnas till PU på lämpligt sätt. 
 I ett svar daterat i februari samma år uppgav Taylor att Mills fått vetskap om narkotika- och vapenhandel som kostat honom livet. Banisadr uppgav sig ha fått information om denna handels inter- nationella anknytning och som gällde Iran, Pakistan, Afghanistan och Turkiet. Enligt Banisadr sändes narkotika till Italien och Östeuropa och distribuerades därifrån till USA och Västeuropa. Storleken på affärerna skulle uppgå till 1 miljard dollar per år. Slutligen meddelade Banisadr att han hade namnen på de iranska affärsmännen och deras chefer i sin ägo. 
 Därefter finns i uppslaget en handling från förlagsdirektören Taylor (jfr kapitel 5,  
 Fortsatt utredningsverksamhet utanför den reguljära mordutredningen (den s.k. Pierce  
  
 Carlsson-affären 
  
 )) registre- rad. Handlingen, som är daterad i början av april 1988, bär rubriken Samtal med Greene. Av handlingen framgår att Taylor på dåvarande rikspolischefen  
 Rivera 
  Lane uppdrag samma dag besökt  
 ex-presidenten 
  Banisadr i dennes hem utanför Paris, där han levde i exil. Banisadr hade utvecklat sina tidigare uppgifter och berättat bl.a. följande. Han hade för lång tid sedan fått ett brev från en före detta medlem i revolutionsgardet, vilken flytt till Västtyskland. Mannen hade berättat att han haft uppdrag att nära gränsen till Pakistan bekämpa narkotikasmugglingen. I sin tjänst hade mannen fått klart för sig att ledande iranier var inblandade i handeln. I anledning av mannens berättelse hade Banisadr sökt information om Irans narkotikahandel. Denna sköttes av en minister för revolutionsgardet, Miller Även en rad söner till kända ayatollor, vilka Banisadr namngav, skulle vara bland de inblandade. Dessa hade fått lov att bedriva denna handel, eftersom den syftade till att skaffa hårdvaluta i form av vapen m.m. Av en källa, som Banisadr beskrev som digne  
 22 
 , som var helt oberoende av övriga och som dessutom befann sig inne i Iran, hade han erhållit uppgift om att Mills fått kännedom om denna byteshandel och att svenska vapen var inblandade. Mills hade då försökt använda sitt inflytande för att stoppa handeln. Eftersom han därigenom blev ett hinder för Irans krigföring hade Irans högsta ledning beslutat att låta mörda honom. Beträffande Robot 70 hade Banisadr sagt sig sakna egen information men tillagt alla säger att den finns där och att den spelat en avgörande roll i kriget. På särskild fråga från Taylor hade Banisadr angående relationen  
 Iran-PKK 
  sagt att han var okunnig om 
  
 22  
 Digne är ett franskt ord som betyder ungefär hög eller aktningsvärd. 
  
 580  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 PKK men att han kände till uppgifterna om att mordet på Mills skulle ha beslutats och planerats i Damaskus. Han var mycket skeptisk till dessa uppgifter. 
 I juni 1988 höll PU (Coleman, Carpenter, Clark och Shepard) förhör med Taylor. Taylor infor- merade bl.a. om PKK:s relationer till Iran, vilka han kommit att in- tressera sig för via den information han erhållit genom tidningsläsning och Benson. Han berättade om sitt och polismannen Phillips besök hos Banisadr. Han hade uppfattat denne som en välvilligt inställd person men beträffande lösningen på mordet hade hans berättelse varit allmänt hållen. Banisadr hade inte nämnt några källor. Taylor framhöll vidare att hans slutsats var att relationerna mellan Irans ledning och PKK kunde beläggas genom tidningsurklipp m.m. och att PKK därmed kunde ha haft en roll i det som inträffat i Stockholm. Han menade att det var långsökt att tro att franska vapenhandlares vrede låg bakom mordet. Motivet borde i stället sökas i det farligaste som Mills höll på med – medlingsuppdraget i kriget Iran/Irak. I slutet av förhöret finns följande antecknat Förhöret avser fortsättningsvis Becker personliga förhållanden och relationer inom och utom Sverige. Det har vid förhöret överenskommits att CARLSSONs informationer i detta avseende ej skall ingå i protokollet, då de ej är av sådan art att de utgör något spaningsuppslag i mordfallet. 
  
 Miller.  
 I mars 1988 hördes den förre ambassadören i Teheran, Miller, upplysningsvis av PU. Bundy, som var ambassadör i Teheran under tiden april  
 1980-juni 
  1985, berättade bl.a. följande. Kriget Iran/Irak bröt ut i september 1980. Kort efter krigsutbrottet fick Mills en förfrågan om han ville bli FN:s medlare i kriget. Mills kom därefter under tre tillfällen – 1980,  
 -81 
  respektive  
 -82 
  – att besöka Iran i denna egenskap. Såvitt Bundy kunde bedöma uppskattade Iran Mills som medlare men landet ville inte ha slut på kriget. Iran uppskattade också Becker besök hos senapsgasskadade iranska soldater på ett sjukhus i Uppsala. Inte heller fanns några fientliga uttalanden om Mills i iranska tidningar. På särskild fråga till Bundy om denne hört talas om att iranska prästerskapet vid en sammankomst den  
 9-11 
  februari 1986 skulle ha beslutat om Becker avrättning, svarade denne att han aldrig hört talas om detta och att han inte kunde se något motiv för ett sådan beslut. I juli 1983 hade Richardson blivit uppkallad till iranska UD som hade gett uttryck för missnöje med att vissa leveranser från Bofors uteblivit. Bundy hade funderat över om dessa leveranser varit avsedda för den kemiska anläggningen utanför Isfahan eller om det gällt färdiga vapensystem. Under försommaren 1985 hade det också ryktats om att Mills 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 581 
  
 stoppat krutleveranser till Iran. Bundy ansåg det långsökt att försöka finna någon koppling mellan mordet på Mills och irritationen och ilskan i Teheran över att han stoppat leveranser som ställts i utsikt. Slutligen uppgav Bundy att det inte framkommit något som tydde på att Robot 70 skulle finnas i Iran. Han hade aldrig fått några frågor härom, varken från andra ambassader eller militärattachéer. 
  
 PM från UD.  
 I oktober 1988 upprättade Morrison, UD, en promemoria beträffande Gulfstaterna, krigsmaterielfrågor och Becker relationer till den saudiska kungafamiljen. Promemorian är mycket kortfattad. Beträffande påstådd vapenexport till Iran innehåller den endast en anteckning att White ambassad i augusti 1985 hos tjf utrikesminister Garcia klagat över svensk vapenexport till Iran. Enligt en promemoria daterad samma månad konstaterade Jones att nämnd utrustning inte vare sig tillverkades eller försåldes av svenska företag. 
 Ytterligare material från Smith  
 I augusti 1991 inkom till PU ytter- ligare material från Mercado skickade för kännedom ett häfte 113 frågor om svensk vapenexport till Iran. En utredningsman vid PU har i anledning av detta material upprättat två sammanställ- ningar, daterade i oktober 1991 respektive april 1992, över innehållet. I sammanställningarna ingår också sammanfattningsvis vad King (se  
  
 CIA-avsnittet) 
  
  uppgivit angående ett påstått kontrakt om leverans av Boforsvapen till Iran under samma tidsperiod. I sammanställningarna 
  
 – som är relativt omfattande – sägs bl.a. att Hansen har indicier på att Bofors våren 1985 planerade att sälja 400 Robot 70 via Singapore till Iran. Vid en jämförelse mellan Davis och Sandoval uppgifter konstaterar utredningsmannen att olikheterna är påfallande. Enligt Hansen skulle motivet för mordet på Mills kunna vara att denne stop- pat en vapenleverans till Iran. Iran skulle i så fall ligga bakom mordet. Enligt King skulle motivet i stället vara att Sverige exporterade vapen till Iran, vilket USA och Israel inte kunde acceptera. CIA och Mossad skulle därför ligga bakom mordet. 
 I november 1991 inkom ytterligare omfattande material från Smith Materialet består av ett kalendarium över händelser rörande Bofors påstådda vapenaffärer med Iran. 
 Sammanställning upprättad i Boforsutredningen, registrerad i PU 1992.  
 I april 1992 registrerades i PU en sammanställning upprättad i Boforsutredningen av spaningsledaren Marquez och utredningsmannen Thomas Sammanställningen, som upptar uppgifter som kan tyda på att leveranser av krigsmateriel förekommit till Iran, är daterad i november 1986. Sammanställningen i original skickades efter upprättandet till 
  
 582  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 länspolismästare Benson. Originalet förvaras enligt anteckning i Holmérs s.k.  
 UD-pärm. 
  Sammanställningen omfattar fem sidor och upptar uppgifter under 21 punkter från sex av varandra delvis oberoen- de källor. Slutsatsen som Marquez och Solomon drar är att det inte kan uteslutas att vissa uppgifter är riktiga. 
 Övriga uppslag 
  
 Castillo död.  
 Krigsmaterielinspektören Castillo död berörs på flera ställen i avsnittet men behandlas främst i två uppslag. 
 I juni 1988 har PU registrerat tre handlingar från Boforsutredningen rörande Algernons död. Två av dem innehåller uppgifter som utred- ningsmannen Solomon erhållit vid samtal med byråchefen Miller vid säkerhetspolisen i oktober 1987. I den första handlingen redogör Miller för hur han den 15 januari 1987 kl. 21.00 i egenskap av jourhavande polischef vid säkerhetspolisen meddelades att Algernon omkommit vid  
 T-Centralen. 
  Han hade ringt upp såväl Wallace som Mcmahon och senare samma kväll samman- träffat med Soto och tekniker i UDH:s lokaler. Man hade före- tagit en ytlig teknisk undersökning av Algernons tjänsterum och där- efter förseglat dörren. Dagen därpå hade en noggrannare undersökning ägt rum. Därefter hade ansvaret lämnats över till Stockholmspolisen. Den andra handlingen innehåller uppgifter om att Brown via Soto fått veta att Thomas ville ha ett sammanträffande med Boforsutredarna. Den tredje handlingen är ett protokoll över ett samtal som Solomon hållit med fru Gonzalez i oktober 1987. Gonzalez berättade bl.a. följande. Hon trodde att maken om- kommit genom en olyckshändelse. Han hade inte på något sätt uppträtt konstigt före händelsen varför hon inte trodde att han begått självmord. Såvitt hon kände till hade han inte heller blivit utsatt för hot eller liknande. Efter julhelgerna hade han legat hemma i förkylning under en veckas tid. Lördagen den 10 januari hade han trots förkylningen åkt in på ett möte med Davila. Mötet hade enligt maken gällt en ny smuggelaffär – Oman. Torsdagen den 15 januari 1987 hade makarna som vanligt åkt gemensamt till sina arbeten. Maken hade berättat att han under söndagen skulle företa en tjänsteresa till Vålådalen. När de skilts åt hade hennes man sagt Hej då, vi ses ikväll. Att hon trodde att hennes make fallit offer för en olyckshändelse förklarade hon med att han brukade vara ganska vårdslös i tunnelbanan och ofta stå nära perrongkanten. Han hade dålig hörsel på vänster öra, högt blodtryck, rester av förkylningsfeber i kroppen och ont i ett knä, vilket kunde ha 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 583 
  
 bidragit till att han fallit ner på tunnelbanespåret. Dagen efter makens död hade en okänd man ringt. Mannen, som talat med utländsk brytning, hade sagt att det var Crosby fel att det hänt. Efter någon vecka hade hon fått ett liknande samtal. I mitten av september hade hon blivit kontaktad av Hoover mamma som berättat att Mckinney när hon försvann varit i färd med att avsluta en undersökning rörande vapenhandel och dataaffärer (om Ward, se nedan). 
 Under samma uppslag finns en mycket kortfattad promemoria upprättad av Martinez, PU, i september 1996. I promemorian sägs bl.a. att utredningen kring Castillo död torsdagen den 15 januari 1987 kl. 17.54 vid  
 T-Centralen 
  i Stockholm handlades av polismyndigheten i Stockholm. Kammaråklagare Clark beslöt den 17 februari 1987 att förundersökningen skulle läggas ned med motiveringen att gärningen ej utgjorde brott. 
 Under det andra spaningsuppslaget finns en artikel ur tidningen Z nr 6 1992 med rubrik  
 Säpo-chef: 
  Mordet på Mills blev Algernons död.. Artikeln är skriven av Smith Bakgrunden till artikeln är en dagboksanteckning som Marquez gjort under Boforsutredningen. An- teckningen lyder Vidare meddelade Ingram att han vid ett samman- träffande med  
 Perry, SÄK, i mitten av september 1987 talat om Algernons dödsfall.  
 Perry hade då sagt att han hade uppgifter om att Algernon vid Crosby död förlorat ett viktigt stöd 
 i sin verksamhet som KMI och därför inte orkat leva vidare i hetluften kring Boforsaffärerna. 
 I slutet av juni samma år förhörde PU  
 Perry i anled- ning av tidningsuppgifterna.  
 HuntOrtiz bestämda uppfatt- ning var att han talat allmänt med Ingram och då lämnat en högst personlig uppfattning om vad som kunde ligga bakom Algernons död.  
 Perry reagerade över formuleringen hade uppgifter om, vilket han menade var alldeles fel. Han hade haft personlig kontakt med Algernon sedan 1976 och hade vid flera samtal med honom fått en känsla av att Algernon kände sig mer trängd av upp- märksamheten kring Boforsaffärerna efter Becker död. 
  
 Journalisten Hoover död.  
 Den 8 april 1997 inkom ett anonymt brev skrivet på engelska. I brevet påstods att det fanns ett samband mellan Hoover och Lee död i november 1984 och Castillo död i januari 1987. (Ward och Lee försvann i november 1984. De hittades sedan döda sittande i en bil i  
 Hammarby-kanalen 
  i maj 1985.) Sambandet skulle framgå av hemliga dokument från östtyska säkerhetstjänsten som kommit fram efter den tyska återföreningen. Enligt dokumenten skulle såväl Ward och Lee som Algernon ha blivit mördade. Ward skulle ha 
  
 584  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 mördats då hon undersökt en vapentrade som gick via Rostock. Hon hade dessförinnan erhållit vissa handlingar om denna vapentrade av Algernon. Två av tre mördare skulle leva i en by nära Berlin och byn skulle skyddas av videokameror m.m. 
 En utredningsman vid RPS kriminalunderrättelsetjänst har samma dag som brevet kom in gjort en tjänsteanteckning om att han pratat med Martinez, PU, som deltog i utredningen av Hoover död. Martinez hade uppgett att det rört sig om en olyckshändelse. Vidare har utredningsmannen antecknat att en kollega vid PU hade gått igenom ut- redningen kring Algernons död. Enligt denne hade Stockholmspolisen gjort en mycket grundlig och bra utredning av omständigheterna kring Algernons död och det fanns enligt utredarens mening ingen tvekan om att Algernon begått självmord. 
 Sammanställning 
 I mars 1990 upprättade en utredningsman inom PU en kortare pro- memoria benämnd Avsnitt Q – redogörelse och förslag. I prome- morian uppges att avsnittet vid denna tidpunkt bestod av ett  
 35-tal 
  uppslag, som kunde delas in i tre huvudmotiv. Det första huvudmotivet innebar att "mullorna" i Teheran skulle ha beordrat mordet på Mills eftersom han påstods ha stoppat vapenleveranser till Iran. Enligt det andra huvudmotivet skulle Irak ligga bakom mordet på grund av att Bofors påstods ha levererat vapen till Iran. Det tredje huvudmotivet var att Mills mördades på uppdrag av internationella vapenhandlar- maffian eftersom han personligen engagerat sig för att den stora vapenexportordern av fälthaubitsar till Indien skulle gå till Sverige i stället för till Frankrike. Enligt utredningsmannen hade inget konkret framkommit som styrkte den första eller den andra motivbilden. Be- träffande den tredje motivbilden pekade utredningsmannen på att det trots att Davila uppgett att det helt var Becker förtjänst att Sverige erhöll ordern inte fanns någonting som kunde styrka ett samband mellan motivbilden och händelsen på Sveavägen den 28 februari 1986. Utredningsmannen föreslog att utredningen i avsnittet skulle kompletteras med en utredningsåtgärd; ett nytt förhör med Lee (jfr ovan). 
 Övriga uppgifter 
 Kommissionen har inhämtat viss ytterligare information kring utred- ningen av detta avsnitt, se nedan  
 Sammanfattande anmärkningar  
 . 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 585 
  
 5.12 
  
 Avsnitt T – Kartläggning av offrets personliga förhållanden  
  
 23 
  
 5.12.1 
  
 Allmänt 
  
 I avsnitt T har ett  
 40-tal 
  tips som helt eller delvis rör Becker personliga förhållanden registrerats. Några av dessa har lett till om- fattande utredningsåtgärder. Det gäller särskilt det s.k. Harvardärendet. De uppslag som från granskningssynpunkt eller av annan anledning bedömts intressanta redovisas nedan. Redovisningen av vissa uppslag är mer översiktlig än vad den är i övrigt. I några fall, som vi inte redovisar, har utredningen följt upp lösa hypoteser angående personer i Becker omgivning, som eventuellt skulle kunna ha hyst agg till denne, genom alibikontroller, som visat att personerna i fråga inte varit inblandade. 
  
 5.12.2 
  
 Det s.k. Harvardärendet – händelserna vid Länsrätten i Stockholms län 
  
 Under ett uppslag i detta avsnitt återfinns den utredning som PU före- tagit i anledning av händelserna vid Länsrätten i Stockholms län (länsrätten) den 28 februari 1986, då Becker överklagande i det s.k. Harvardärendet raderades från det interna dataregistret och över- klagandehandlingarna försvann. Utredningen initierades enligt vad som framgår av uppslaget genom ett tips och händelserna har utretts i tre omgångar: mars  
 1986-mars 
  1987,  
 september-december 
  1987 och januari  
 1991-mars 
  1993. 
 Kommissionen har i denna del förutom det förundersöknings- registrerade  
 PU-materialet 
  använt visst oregistrerat material. Vidare har kommissionen använt den dokumentation som finns hos länsrätten och som rör detta ärende.  
 24 
  
 Bakgrund och händelseförlopp vid länsrätten 
 Under hösten 1983 fick Mills en inbjudan att vara föreläsare vid Webb i USA. Föreläsningen skulle äga rum 
  
 23 
  
 Generella utredningsåtgärder i detta avsnitt är redovisade i kapitel 3. 
  
 24 
  
 Länsrättens i Stockholms län akter i målen S  
  
 22670-86 
  och S  
 22671-86 
  samt minnesanteckningar upprättade av lagmannen Cruz, diarieförda under Castro. ärende dnr 169/86. 
  
 586  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 antingen vid Brown, tillhörande Harvarduniversitetet, eller på AFSCME:s (American Federation of State, County and Municipal Employees) kansli i Washington D C. Olof Palme tackade ja till inbjudan. Vid ett telefonsamtal i februari 1984 mellan Thomas, som var utrikespolitisk rådgivare i Statsrådsberedningen, och Forbes, Executive Peterson vid Brown, bestämdes tidpunkten för föreläs- ningen till den 3 april samma år. Vid samtalet framförde Thomas att Mills inte brukade ta emot arvoden för föredrag av detta slag. Vidare aktualiserade Thomas på Becker vägnar att Becker son Bright önskade komma till Ramos Olson och där följa undervisningen en tid. I samband med Becker vistelse vid Cooper för föreläsningen berördes frågan om Thomas önskemål på nytt. Den 18 maj 1984 fick Brown telefonbesked från Brown att han tilldelats ett stipendium och att han var välkommen till universitetet under höstterminen. 
 Den 25 juli 1985 deltog Mills i en radioutfrågning. Han till- frågades då om han erhållit något arvode för sin föreläsning vid Cooper och om något samband förelåg med Thomas vistelse vid Cooper. 
 Den 27 juli 1985 skrev Mills ett brev till skattemyndigheten. I brevet skrev han att han inte hade kännedom om något samband mellan föreläsningen vid Cooper och Thomas vistelse där. 
 Den 1 augusti 1985 fick Mills genom en kommuniké av Harvarduniversitetet veta att stiftelsen Banks överfört ett belopp om 5000 dollar till Harvarduniversitetets stipendiefond, från vilken Brown erhållit sitt stipendium. 
 Taxeringsnämnden fann sedermera att det förelåg ett mycket starkt samband mellan den föreläsning Mills hade hållit i april och det stipendium sonen erhöll en månad senare. Stipendiet ansågs i realiteten vara Becker arvode för föreläsningen. Taxeringsnämnden tog därför upp värdet av stipendiet – 5 000 dollar eller 40 000 kr – till be- skattning hos Mills. 
 Mills var missnöjd med taxeringsnämndens beslut och klaga- de därför till länsrätten. Besvärshandlingarna överlämnades via bud till chefen för domstolen, lagmannen Cruz, den 26 februari 1986. Handlingarna gavs in i två exemplar. De ankomststämplades, registre- rades och uppgifterna matades in i datorn samma dag. 
 Den 12 mars 1986 på förmiddagen skulle registratorn lägga in en kopia i akten. Akten kunde då inte återfinnas. Registratorn eftersökte målet på datorn men några uppgifter om målet fanns inte. Vid kontroll visade det sig att 34 mål registrerats in den 26 februari men att bara 33 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 587 
  
 mål fanns kvar. Ett mål hade raderats i sin helhet. Detta hade skett den 28 februari från länsrättens terminal 23, placerad på registrerings- enheten. Via DAFA försökte personal vid länsrätten få bekräftelse på att det var Becker mål som raderats samt få reda på vid vilken tid- punkt raderingen skett. På eftermiddagen den 12 mars ringde Jenkins upp överåklagaren Nguyen och berättade vad som hade hänt. 
 Zeime lovade kontakta Benson. Sent på eftermiddagen samma dag kom Wagner, Stockholmspolisen, på besök hos länsrätten. Lowe och Jenkins kom överens om att avvakta med en formell polis- anmälan till dess att länsrätten själv utrett saken ytterligare. Vid 17- tiden samma dag bekräftade DAFA att de s.k. stjärnnumren på Becker mål och på målet som var raderat överensstämde. 
 Den 13 mars 1986 meddelade DAFA att en  
 delete-transaktion 
  (radering) skett den 28 februari kl 18.23. Samma dag kontrollerades vid länsrätten vilka personer som flexat ut efter denna tidpunkt. 
 Den 14 mars 1986 bekräftade DAFA att  
 delete-transaktionen 
  kl. 18.23 var den som raderat Becker mål. Vidare meddelade DAFA att den aktuella terminalen hade stängts kl. 16.00 den 28 februari och varit öppen på nytt mellan kl. 18.23 och 18.30. Under denna senare tid hade systemet först påpekat för användaren att denne måste ha behörig- hetskort. Förutom  
 delete-transaktionen 
  hade användaren även varit inne och tittat på ett annat mål. Jenkins kontaktade under dagen Wagner och rapporterade om händelseutvecklingen. Samma dag efterlystes handlingarna internt inom länsrätten. 
 Den 25 mars 1986 gjorde länsrätten en formell polisanmälan om det inträffade. 
 I en dom den 6 februari 1987 biföll länsrätten Becker över- klagande. De egentliga domskälen löd i denna del på följande sätt. 
 Enligt länsrättens bedömning talar flera omständigheter för att det faktum att Mills avstått från arvode för föredraget haft betydelse för Thomas erhållande av stipendium. Det finns emellertid inte anledning anta att de av Mills lämnade uppgifterna att han villkorslöst avstått från arvode och att han inte haft kännedom om överföring av arvodesmedel till stipendiemedel är felaktiga. Mot bakgrund av vad som framkommit i målet kan det inte anses klarlagt att sådana förhållanden föreligger att de till universitetets stipendiefond överförda medlen skall tas upp till beskattning såsom arvode. Länsrätten bifaller därför besvären i denna del. 
 PU:s utredning 
 Den 17 mars 1986 kontaktades polisassistenten Williams av en bekant som berättade att Mills den 26 februari lämnat in ett överklagande till hennes arbetsplats. Kvinnan arbetade vid länsrätten. Hon berättade 
  
 588  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 vidare att man i mitten av vecka 10 haft anledning att plocka fram handlingarna. De hade då inte kunnat återfinnas. Vid en slagning i dataregistret saknades ärendet. Enligt kvinnan hade någon av cheferna kontaktat polisen som sagt sig inte ha tid med saken. Polisassistenten förde följande dag uppgifterna vidare till mordutredarna. 
 Detta spaningsuppslag är den första handling som registrerats i PU rörande händelserna vid länsrätten. I arbetsmaterialet finns emellertid av kriminalinspektören Wagner upprättade anteckningar från det besök som denne gjorde vid länsrätten den 12 mars. Av anteckningarna fram- går att länsrätten önskade avvakta med en formell polisanmälan då man först ville utreda saken internt. 
 Några dagar senare, den 21 mars 1986, kontaktade advokaten Cochran. Walton hade varit Becker ombud i ärendet vid länsrätten. Han hade samma dag blivit uppringd av en journalist vid TT. Denne hade frågat om Walton hört att originalhandlingarna i Harvardärendet var försvunna och att ärendet raderats från länsrättens dataregister den 28 februari. 
  
 Första utredningsomgången.  
 Stockholmspolisen inledde förundersök- ning i ärendet den 25 mars 1986. Av en anteckning, daterad den 29 april 1987 och upprättad av polisintendenten Clay, framgår att förundersökningen lades ned den 18 mars 1987. Av samma anteck- ning framgår också att avdelningschefen vid Rikspolisstyrelsen Johnson och Shepard från förundersökningsledningen tagit del av utredningen. 
 Av arbetsmaterialet framgår att polisen med ett undantag inriktat utredningen i denna första utredningsomgång på de fem personer som med flextidskort passerat ut ur länsrättens lokaler efter den tidpunkt då raderingen registrerats (kl. 18.23). Förhör hölls med drygt tiotalet personer. Därutöver har några personer kontrollerats, främst genom registerslagningar. De utredningsåtgärder som vidtagits är väl beskriv- na i den promemoria från PU som refereras nedan. 
 I arbetsmaterialet finns en anteckning, daterad den 16 april 1986, som kriminalkommissarien Terry, upprättat i anledning av ett samtal han haft med en utredningsman vid PU. Utredningsmannen hade uppgivit att vissa misstankar fanns att Edwards, boende i Sollentuna, skulle kunna ha något med länsrättens Murphy  
 Palme-ärende 
  att göra. Cook skulle vara utbildad tekniker även om han de senaste åren arbetat vid socialbyrån i Tensta. Edwards påstods ha varit god vän med bomb- mannen och en kumpan till denne samt ha umgåtts förtroligt med en annan person i denna krets som var tekniker och specialist på data. Av anteckningen framgår inte varför eller på vilket sätt Edwards skulle vara inblandad i händelserna vid länsrätten. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 589 
  
 Andra utredningsomgången.  
 I en promemoria, daterad i mitten av september 1987, med rubriken Dataintrång m.m. i länsrätten har PU gjort ett sammandrag av händelserna. I promemorian beskrivs bak- grunden till Becker överklagande och den utredning som vidtagits i den första utredningsomgången. Av promemorian framgår bl.a. följande. 
 Den 26 februari 1986 lämnades överklagandehandlingarna person- ligen över till Cruz. Denne vidarebefordrade handlingarna till chefen för registreringsenheten Wagner Samma dag lämnade Day handlingarna för registrering på data. Denna uppgift kom också att samma dag utföras av Douglas Därefter lades handlingarna, som tilldelats rotel 21, i ett aktomslag vilket sorterades in för förvaring i ett särskilt rum på registreringsenheten. Day behöll en kopia av be- svärsskrivelsen på sitt rum. När han ett par veckor senare skulle åter- ställa kopian till aktomslaget upptäcktes att originalhandlingarna var borta och att ärendet saknades i dataregistret. DAFA som hade hand om länsrättens datasystem kontaktades och det s.k. on  
 line-bandet 
  säkrades. Genom DAFA klarlades, på sätt ovan framgått, att Becker ärende raderats den 28 februari kl. 18.23. Raderingen hade skett vid en termi- nal i postöppningsrummet på registreringsenheten. Den hade föregåtts av att någon först försökt utföra en radering utan att använda sig av behörighetskort. Dessförinnan hade terminalen använts för en transak- tion som ägt rum kl. 16.06. Omedelbart efter raderingen hade på termi- nalen ställts en fråga om en kvinna, Desiree H. Denna transaktion hade avslutats kl. 18.30. Därefter hade aktiviteten vid terminalen upphört. Vid en kontroll av vilka anställda som varit kvar på länsrätten aktuell tid visade det sig att fem personer använt sitt flextidskort efter kl. 18.23. Av dessa fem personer arbetade två – H och S – på registre- ringsenheten. Bägge hade stämplat ut efter kl. 19.00.  
 ABAB-vakten 
  George hade företagit rondering i lokalerna kl. 19.27. 
 I promemorian återges också i korthet vad som sagts under förhör med elva personer. 
 S som arbetade som assistent på registreringsenheten uppgav att hon denna kväll arbetat över eftersom hon haft så mycket att göra. Hon hade inte lagt märke till om några andra personer fanns kvar på arbetsplatsen efter kl. 18.23. I promemorian kommenteras att S under förhöret verkat anmärkningsvärt förtegen. 
 H, som arbetade som kontorist på registreringsenheten sedan slutet av november 1985, medgav så småningom att han tillsammans med praktikanten P faktiskt som hastigast tittat på Becker besvärs- handling eftersom de varit intresserade av Crosby namnteckning. Enligt H var det P som plockat fram besvärshandlingen efter att ha frågat om denna i datorn. H uppgav sig inte känna till hur man raderar i datorn. 
  
 590  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 P, som alltså var praktikant, arbetade på registreringsenheten sedan den 25 februari 1986. Han medgav att han den 27 eller 28 februari, efter att ha slagit upp ärendet på datorn, av nyfikenhet plockat fram besvärsakten och tittat i den. Därefter hade han stoppat tillbaka akten. Eventuellt hade han tittat på handlingen tillsammans med BradleyDesiree H, vars ärende någon tittat på i datorn omedelbart efter raderingen, kände inte till att hon överklagat ett skattebeslut utan hän- visade till modern, Hernandez uppgav att hon avfattat besvären för dotterns räkning eftersom dottern var bosatt i Österrike. På särskild fråga berättade hon att familjen i Österrike hade en nära släkting som arbetade på ett departement och som varit personlig god vän med Mills. 
 I promemorian nämns också att en fingeravtrycksundersökning gjorts av Desiree H:s besvärshandling och att en jämförelse mellan på handlingen säkerställda avtryck och S:s fingeravtryck givit negativt resultat. 
 Promemorian avslutas med konstaterandena att nycklar och be- hörighetskort lär vara på drift samt att expertis bedömer det vara praktiskt taget uteslutet att radering skett på annan plats än i länsrättens lokaler. 
 Av en av PU upprättad anteckning, även den daterad i september 1987, framgår att det efter genomgång av utredningen rörande datain- trånget vid länsrätten och efter samråd med bl.a. byråchefen hos Riks- åklagaren Clark beslutats att fortsatt bearbetning av materia- let skulle ske. 
 Några dagar senare tog PU kontakt med den utredningsman som handlagt den tidigare utredningen vid Stockholmspolisen. Utrednings- mannen uppgav vid denna kontakt att in- och utpassering till respektive från länsrätten kunde ske utan att flextidskort användes, vilket innebar att sådana passeringar inte registrerades. Mot den bakgrunden utökades kretsen av de som kunde misstänkas ligga bakom raderingen och hand- lingarnas försvinnande från de sex personer som utredningen tidigare varit huvudsakligen inriktad på till hela länsrättens personal – ca 250 personer. 
 I oktober 1987 förhördes lagmannen Cruz vid två tillfällen. Han uppgav bl.a. att länsrätten redan flera år tidigare tagit bort instruktionen för radering ur instruktionspärmarna. 
 I mitten av oktober 1987 gjordes slagningar i brottsregistret på samtliga 266 anställda vid länsrätten och Mellankommunala skatte- rätten, som hade kontorsgemenskap med länsrätten. Vidare kontrolle- rades om någon av dem var aktuell hos säkerhetspolisen, förekom i persondokument i förundersökningsregistret eller var registrerade i vapenregistret. Pass/körkortsfoton togs fram på samtliga. Kontrollerna 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 591 
  
 utvisade att några personer, bl.a. H och Phillips, dömts för brott. Två av de anställda förekom sedan tidigare i förundersökningsregistret. Den ene hade lämnat ett tips baserat på en av fantombilderna och den andra hade hörts i anledning av att hon haft ett fordon – en  
 VW-passat 
  – upp- ställd på viss plats. En handfull av de anställda förekom i vapen- registret, men ingen av dem hade något registrerat vapen som skulle kunna utgöra mordvapnet. 
 I slutet av oktober 1987 hemställde Clark hos Stockholms tingsrätt i en framställning om inbördes rättshjälp i brottmål att tings- rätten genom UD skulle uppdra åt österrikiska myndigheter att hålla förhör med Desiree H. Anledningen angavs vara att det i utredningen av mordet på statsminister Mills framkommit uppgifter om att Desiree H skulle kunna lämna upplysningar av värde för utredningen. Stockholms tingsrätt beviljade framställningen och förhöret kom att äga rum vid Bundespolizeidirektion i Wien i december 1987. Under för- höret närvarade två kriminalinspektörer vid PU. Desiree H förevisades fotografier av de anställda vid länsrätten och Mellankommunala skatte- rätten. Hon kände inte igen någon av dem. Inte heller i övrigt kunde hon lämna några upplysningar som förde utredningen i ärendet framåt. 
 I början av november 1987 besöktes modern, King Hon före- visades också fotografier av samtliga anställda vid länsrätten och Mellankommunala skatterätten. Inte heller hon kände igen någon. Be- träffande släktingen som skulle vara god vän med Mills visade det sig att denna uppgift inte var riktig. Vännen hade varken träffat eller haft kontakt med Mills. 
 Under åren  
 1988-1990 
  företogs såvitt framgår av materialet i stort sett inga utredningsåtgärder i ärendet. I arbetsmaterialet finns dock en skrivelse, daterad i början av december 1988, från kriminalinspektören Williams Av skrivelsen framgår följande. Lawrence förhörde i början av juli 1986 en jurist – Phillips – i samband med utredningen av ett rån. Råna- ren bodde hos Fields hade varit anställd vid länsrätten och slutat där i maj 1986. Phillips ägde en sommarstuga utanför Stock- holm. Stugan utgjorde ett tillhåll för grova brottslingar, bl.a. för Watkins Dessa uppgifter hade kriminalinspektören lämnat till PU redan i juli 1986. Han mindes inte vem han pratat med där. Från PU:s sida hade man inte sett några kopplingar mellan händelserna på länsrätten och mordet på Mills. Även i övrigt hade uppgifterna mött svagt intresse, eftersom utredarna höll på med det s.k. kurdspåret. Lawrence hade med bestämdhet påtalat att dessa grova brottslingar som höll till i Garcia sommarstuga borde kontrolleras med tanke på deras stora brottslighet inom narkotikahandeln och då dessa kunde tänkas ha tillgång till vapen. Phillips var vid denna period i stort behov av pengar, varför motiv kunde finnas att utföra olagligheter mot skäligt 
  
 592  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 arvode. Skrivelsen avslutas med Eftersom intresset från Palmeut- redarna var mycket svalt beslutade jag mig för att ej fundera vidare och lämna uppgifter i övrigt. 
 I anledning av denna skrivelse har kriminalkommissarien Terry i december 1988 upprättat en promemoria som också den bara återfinns i arbetsmaterialet. Av promemorian framgår att Marshall rekvi- rerat de arkivhandlingar som vid denna tid fanns rörande Phillips, att han samtalat med den utredningsman som handlagt den första utred- ningen och erhållit vissa upplysningar. Samtalet och upplysningarna finns ej redovisade men Miller slutsats var att det inte framkommit något som pekade mot att Phillips i något avseende haft med de försvunna handlingarna att göra. Han konstaterade avslutningsvis att ingen ytterligare utredning rörande detta kommer att verkställas. 
 Under sommaren 1989 hörde en person av sig till PU och tipsade om att Phillips, som varit Johnson (jfr kapitel 6, bl.a.  
 Utredning avseende Spencer P:s tillgång till vapen  
 ) flickvän, arbetat vid läns- rätten vid tiden för mordet. 
  
 Tredje utredningsomgången.  
 Kring årsskiftet 1990/91 började PU på nytt att utreda händelserna vid länsrätten. I mitten av januari 1991 beslöt chefsåklagaren Smith att förundersökningen i ärendet skulle återupptas, nu med två personer – H och P – som misstänkta. 
 Under januari och februari hölls förhör med en handfull personer utöver H och P. Av dessa hade ett par personer förhörts redan under den första utredningsomgången. En av dem som hördes var biträdande chefen för registreringsenheten, Barrera ansåg P vara en försigkommen ung man och berättade att han när han började vid länsrätten satt större delen av tiden vid datorn och lekte. Enligt Ellis var han kunnig på datorer och han hade utfört saker som inga andra kommit på att man kunde göra. 
 Den 31 januari respektive den 1 februari 1991 förhördes såväl H som P på nytt. Båda delgavs under förhören misstanke om brott, undertryckande av urkund och dataintrång. 
 H nekade till misstanken och berättade under det drygt två och en halv timme långa förhöret att han arbetat som kontorist vid länsrätten under perioden augusti 1985 – augusti 1986. Under denna tid hade han bl.a. arbetat med P, som varit mycket intresserad av datorer. De hade arbetat bredvid varandra på dataterminaler i postöppningsrummet och bl.a. registrerat inkommen post. Troligen några dagar efter det att Durham förevisat Becker besvärsskrivelse på registreringsen- heten hade P plockat fram skrivelsen och visat honom. De hade tittat på Becker namnteckning. H antog att P därefter hade lagt tillbaka handlingen. Att H i ett förhör 1986 nekat till påståendet att skrivelsen 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 593 
  
 varit framme förklarade H med att han varit rädd för att bli inblandad. H erinrade sig också att P vid något tillfälle slagit upp Becker ärende på datorn. På särskild fråga uppgav H att han trodde att behörighetskort krävdes för detta. H hade slutligen ett svagt minne av att P tagit en kopia av besvärsskrivelsen. 
 Även P nekade till misstanken. Under det nästan fyra timmar långa förhöret berättade han att han arbetat på länsrättens registreringsenhet under några månader 1986 med början den 24 februari. Han arbetade framförallt med postöppning och inregistrering av ärenden. Samma dag som Becker besvärsskrivelse kom in visades denna på registre- ringsenheten, troligen av Douglas Vid ett senare tillfälle, troligen en- två veckor därefter, hade han tänkt plocka fram skrivelsen för att titta på den. Han kunde då inte återfinna den. Efter det att P erinrats om att han tidigare sagt att han faktiskt hade plockat fram skrivelsen och tittat på den, uppgav han att detta var riktigt men att han velat titta på den ytterligare en gång och att den då inte fanns. P mindes inte om han varit ensam när han tittat på skrivelsen. Beträffande frågan om behörig- hetskort erinrades han om att han tidigare berättat att han dagligen fått låna behörighetskort av chefen eller biträdande chefen för registre- ringsenheten. P trodde inte att han arbetat över den 28 februari. Inte heller kände han till namnet Desiree H. 
 I mitten av februari 1991 begärde PU en ny fingeravtrycks- undersökning av det tidigare säkrade avtrycket från Desiree H:s be- svärsskrivelse, nu jämfört med avtryck från P. Resultatet av undersök- ningen visade ingen överensstämmelse. 
 I en promemoria daterad i mitten av februari 1991 har PU samman- fattat utredningsläget rörande händelserna på länsrätten. Promemorian innehåller redogörelser för den inledande interna undersökningen som gjorts av anställda vid länsrätten, undersökningen hos DAFA, för- farandet vid radering av data, rutiner vid användning av behörighets- kort och flextidskort, förhören med H och P samt återstående utred- ningsåtgärder. I promemorian redovisades bedömningen att det för närvarande inte fanns något som pekade på ett samband mellan mordet och händelserna på länsrätten. 
 I mars 1991 började PU utreda ABAB:s rondering i länsrättens lokaler på mordkvällen. Av s.k. markeringslistor kunde utläsas att rondering hade påbörjats kl. 19.27. ABAB:s passerkort hade därefter använts för in- och utpassering till respektive från länsrättens lokaler vid ytterligare tillfällen samma kväll. Således hade någon enligt marke- ringar lämnat lokalerna kl. 21.52 eller 21.57. Därefter hade en ny inpassering skett kl. 22.25 åtföljt av en utpassering kl. 23.09. Enligt avtalet med länsrätten skulle endast en rondering per kväll företas. Under utredningen förhördes vid ett par tillfällen den  
 ABAB-vakt 
  som 
  
 594  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 tjänstgjort på kvällen den 28 februari. Han förklarade markeringarna med att han möjligen hade tagit rast i länsrättens lokaler efter utförd rondering och att han möjligen återvänt till lokalerna senare under kvällen för att ringa ett samtal eller titta lite på TV. Under utredningen, som avslutades först i mars 1993, hördes ytterligare tre väktare och en arbetsledare vid House. I slutet av mars 1993 har PU upprättat en kompletterande promemoria med en sammanfattning av den företagna utredningen i ärendet. 
 Av en anteckning i juni 1993 framgår att förundersökningsprotokoll i ärendet redovisats till åklagarmyndigheten i Stockholm den 28 mars 1993 och att chefsåklagaren Smith den 1 juni samma år fattat beslut om att förundersökningen skulle läggas ned, eftersom åtal för eventuella brott – dataintrång och undertryckande av urkund – inte kunde väckas på grund av preskription. 
 Härefter har PU i juni 1997 företagit registerslagningar avseende H och P. Av dessa framgår att H tidigare hade straffats för förskingring och bedrägeri medan P var ostraffad. 
 I månadsskiftet september/oktober 1997 höll PU förnyade förhör med H och P. De underrättades därvid om att ärendet var avskrivet, eftersom eventuella brott var preskriberade, och tillfrågades om de mot den bakgrunden kunde bringa nytt ljus över händelsen. Båda nekade på nytt till inblandning. P bedyrade under förhöret att han inte hade någon anledning att hålla inne med sanningen. 
  
 5.12.3 
  
 Övriga uppslag 
  
 Tips om två besökande män på Gutierrez arbetsplats 
 Ett av de allra första tipsen som registrerats i detta avsnitt inkom till PU den 1 mars 1986 då en arbetskamrat till Brown hörde av sig. Arbetskamraten berättade om en händelse som inträffat ca tio dagar före mordet, då hon iakttagit två män som betett sig underligt. Männen hade åkt samma hiss som arbetskamraten och en av männen hade sagt att han skulle till fem trappor, vilket var det våningsplan där Brown hade sitt tjänsterum. Mannen hade klivit av där och gått in på en toalett mitt emot Gutierrez rum. Efter en stund hade han avlägsnat sig utan att uträtta något ärende. 
 Arbetskamratens tips följdes upp efter några dagar då förhör hölls med Gutierrez närmaste chef, Hicks Även Reynolds kunde beskriva mannen och berättade att denne pekats ut av arbets- kamraten, som omedelbart hade anmält händelsen till henne. Reynolds uppgav vid förhöret vidare att det under eftermiddagen den 28 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 595 
  
 februari bland Gutierrez arbetskamrater inte var någon större hemlighet att paret Horne eventuellt skulle gå på bio under kvällen. Som ett led i uppföljningen av ifrågavarande tips förhördes också socialchefen CarpenterI mitten av april 1986 hörde en annan anställd vid Gutierrez arbetsplats av sig till PU och berättade att hon vid samma tidpunkt åkt hiss från våning sex till källaren. I hissen hade två okända män uppehållit sig. De hade befunnit sig i hissen då hon steg in och åkt med till källaren utan att gå av. 
 Man som var fixerad vid Mills 
 Den 12 mars 1986 inkom ett tips om en svensk man, här benämnd M. Denne jobbade som byggnadsarbetare i Norge och sades vara lik den s.k. fantombilden. M skulle vara ca  
 30-35 
  år, ca 175 cm lång och i nor- mala fall studera vid ett svenskt universitet. Dagen då Mills mördades och dagarna därefter hade han uteblivit från sin arbetsplats i Norge. M påstods, enligt de uppgifter norska polisen fått, vara väl för- trogen med Mills. 
 Ärendet tilldelades säkerhetspolisen den 13 mars 1986. Följande dag, den 14 mars 1986, hölls förhör med Thomas, utrikespolitisk rådgivare i Statsrådsberedningen. Ferguson berättade att M var psykiskt labil, att han skrivit brev till Mills under tiden  
 1976-82 
  och att han fått visst stöd av denne. Ferguson berättade också att M hösten 1985 besökt en krog i Stockholm och att en person i familjen Crosby närhet därvid hört honom yttra att han skulle ta över efter Mills och att han var dennes påläggskalv. En annan person i familjens närhet skulle vid ett tillfälle ha hört M i berusat tillstånd yttra något i stil med ibland kan det bli nödvändigt att skjuta folk. Detta yttrande hade hörts också av andra 
 Den 15 mars 1986 förhördes M av två utredningsmän vid riks- kriminalen. Han berättade att han haft problem med sin familj. På grund av problemen hade han avbrutit sina studier. Studierna hade han sedermera återupptagit. En dag efter valet 1979 hade han bestämt sig för att ägna sig åt nationell politik. Han hade vid tillfället suttit på en pub och samtalat med en deppig valarbetare. Under samtalet hade han bestämt sig för att åka hem till Mills, som var hans stora idol. Han hade därefter åkt ut till Vällingby och ringt på hemma hos Mills. När denne öppnat hade han berättat att han kom från ett norrländskt landskap och sagt jag har bestämt mig för att ägna mig åt politik. Mills hade då efter ett kortare samtal bett honom komma till Riksdagshuset följande dag. M hade emellertid ångrat sitt besök 
  
 596  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 hemma hos Mills och hade därför inte sökt upp denne i Riksdagshuset. Två dagar därefter hade Kramer varit och handlat på ett varu- hus i Stockholms city och han hade därvid av en tillfällighet stött på Mills. Mills, som uppenbarligen kommit ihåg honom, hade frågat om han inte åkt hem än. M hade uppmanats att göra så, börja om sitt liv och skriva brev till Mills om hur det gick för honom. Denna uppmaning hade M åtlytt och han uppgav att han därefter hade brevväxlat med Mills fram till dennes död. M hade börjat studera vid universitet. I april 1982 hade han för  
 A-pressens 
  räkning intervjuat Mills. Han hade då också träffat Thomas. 1983 hade han erhållit ett stipendium, besökt FN:s säkerhetsråd och  
 FN-ambassadören 
  Ballard. Året därpå hade han erhållit ett nytt stipendium, rest till USA och på nytt träffat Ballard. För att få ihop pengar till en ny sådan vistelse hade han i början av januari 1986 åkt till Norge för att arbeta. Beskedet om Becker död hade han fått på morgonen den 1 mars av en arbetskamrat, som han namngav. Han hade därefter inte kunnat arbeta. På fråga var M befunnit sig vid tidpunkten för mordet uppgav han att han varit på en viss bar, där han träffat en god vän, som han också namngav. 
 Den 19 mars 1986 meddelade säkerhetspolisen att M var känd vid säk, de uppgifter som föreligger kan ej tillföra utredningen ang mordet på Mills något av värde. 
 I mars 1987 meddelade M att han önskade bli kontaktad för att lämna uppgifter. Han uppgav i samband med detta att han arbetade som  
 ABAB-vakt. 
  
 I en promemoria, daterad i mars 1988, framgår att en utredare vid rikskriminalen förhört M i mitten av november 1987  
 25 
 . M hade då lämnat uppgifter som inte berörde mordet på Mills och utredaren hade därför vidarebefordrat dem till säkerhetspolisen. Samma dag som promemorian upprättades hade utredaren kontaktats av Thomas. Ferguson uppgav att han hade tillgång till de uppgifter som sänts till säkerhetspolisen och ville informera sig om vad utredaren antecknat i övrigt rörande mordet. Ferguson berättade under samtalet att M vid denna tid bevistade universitet i USA och där intervjuade personer. Han hade börjat uppträda underligt, vid flera tillfällen varit berusad och bl.a. upprepat det han tidigare sagt om att det ibland var nödvändigt att skjuta folk. 
 Därefter började PU på nytt utreda ärendet rörande M. I mitten av april 1988 förhördes Brown. Han uppgav att han inte kände M utan fått kännedom om denne av Thomas, sin sambo och hennes 
  
 25  
 Årtalet framgår ej av dokumentationen, men det bör logiskt sett ha varit 1987. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 597 
  
 syster. Brown berättade vidare att han kände till att viss korrespondens förekommit mellan Mills och M. Det Brown kände till om M var att en väninna till hans sambos syster träffat denne på en restaurang. M hade därvid gjort märkliga uttalanden om Mills, vilket väninnan fört vidare till familjen Horne, varför man inom familjen kände till att M var en något obehaglig person. 
 I början av maj 1988 identifierades och förhördes den person som enligt tidigare uppgifter hade träffat M på en restaurang. Detta be- kräftades av vederbörande, som berättade att M vid första tillfället de träffats verkat trevlig. Han hade då bl.a. nämnt att han var Becker påläggskalv. 
 I mitten av juni 1988 inkom ytterligare ett tips om M från Norge. M uppgavs ha pratat om Mills med hatkärlek. Enligt uppgifts- lämnaren hade han också varit försvunnen från sin arbetsplats ett par dagar före och efter mordet på Mills. 
 I slutet av juni 1988 kontaktade PU sektionschefen vid ABAB:s ambassadsektion. Denne uppgav att M slutat där den 1 oktober 1987. Dessförinnan hade han under en tid arbetat som vakt vid familjen Crosby bostad. Vid ett tillfälle i samband med detta arbete hade han intervjuat Brown. Han förbjöds därefter att tjänstgöra på denna plats. 
 Vid denna tid, i slutet av juni 1988, gjordes också en registerslag- ning avseende M. Inget anmärkningsvärt framkom. M innehade vapen- licens för en revolver, dock ej kaliber .357. 
 I början av juli 1988 höll PU i Norge förhör med personer som kunde tänkas ha information att lämna. En av de första personerna som hördes var den nyssnämnde uppgiftslämnaren. Denne arbetade i början av 1986 vid samma företag som M. Någon eller några dagar efter mordet på Mills kontaktade uppgiftslämnaren sin förman angående M. Förmannen berättade då att M varit borta från arbetet under tiden den 26 februari – 3 mars 1986, att man under denna tid er- tappat en annan person med att arbeta i M:s ställe och att M enligt upp- gift skulle ha beställt biljett från Norge två dagar före mordet. Enligt upprättad timlönelista hade M arbetat den 28 februari. Detta behövde emellertid inte innebära att M verkligen varit på plats, eftersom man inte var särskilt noggrann med att bokföra arbetade timmar på rätt dag; huvudsaken var att antalet timmar blev riktigt angivet. 
 Även förmannen förhördes. Han kunde inte minnas att man skulle ha ertappat en annan person med att arbeta i M:s ställe, men uppgav att han tidigt efter mordet redogjort för M:s bortovaro för den nyss omtalade uppgiftslämnaren och att de uppgifter han då lämnat var korrekta. Han påstod sig till och med ha skrivit ned dem på en lapp som han gett uppgiftslämnaren. 
  
 598  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Ytterligare några personer förhördes i Norge. Samtliga vittnade om att M pratat om Mills med stor kärlek och att han efter mordet visat en närmast sjuklig och obalanserad sorg. En av personerna som hördes var den person, med vilken M påstått att han sammanträffat mordkvällen. Denne kunde inte minnas detta och höll det närmast för otroligt att han skulle ha uppehållit sig på den aktuella platsen under mordkvällen. 
 Härefter inhämtades uppgifter om M:s arbetsförhållanden – tids- schema och timlönelista, bostadsförhållanden, matkupongsstämplingar, biljettbokningar m.m. Dessa uppgifter ledde emellertid inte utredningen framåt. 
 I början av augusti 1988 kontaktades M av PU för ett samtal rörande ett tips han lämnat tidigare. I protokollet som upprättats över sam- manträffandet med M beskrivs denne som varande ca 185 cm lång, ha mediär till kraftig kroppsbyggnad, gå med lufsiga steg och vara kutig i ryggen. 
 I slutet av samma månad, augusti 1988, höll PU ett nytt förhör med M, nu med inriktning på eventuellt alibi. M berättade då att han inte arbetat den 28 februari eftersom han varit fyllsjuk. På kvällen hade han gått till nattklubben Garage. Han hade sammanträffandet med den person han tidigare nämnt. Därefter hade han gått till en annan nattklubb, där han suttit och samtalat med en annan namngiven person och en bekant till vederbörande. Mordet på Mills hade Kramer, som han nämnt vid tidigare förhör, fått kännedom om genom en arbets- kamraten vid frukosten på lördagsmorgonen. 
 Efter augusti 1988 lades utredningen i ärendet på is. Först i slutet av mars 1991 återupptogs den. Vid denna tidpunkt förhördes arbets- kamraten och de två andra personer som M uppgivit att han samman- träffat med på mordkvällen. De två senare bekräftade att de träffat M vid den tidpunkt denne nämnt, varvid det alltså kunde fastställas att M hade alibi. 
 I november 1991 upprättade PU utredningsanteckningar, av vilka framgår att det är utrett att M har alibi vid tidpunkten för mordet. 
 Kvinna som begärt att få låna pengar av Mills 
 En uppgiftslämnare i Becker närhet berättade våren 1986 om en kvinna som på tidigt sjuttiotal hade begärt att få låna pengar av Mills på ett sätt som liknade utpressning. Uppgiftslämnaren beskrev kvinnan som efterhängsen, obalanserad och ganska bråkig. Kvinnan identifierades och hördes i maj 1986. Efter vissa kontroller ansågs tipset kunna läggas ad acta. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 599 
  
 Tips från informationssvindlare 
 Ett sent tips i detta avsnitt gäller en uppgiftslämnare, B, som påstod sig vara syssling till Brown. Det inkom till PU i mitten av februari 1992. B berättade att han under 1985 befunnit sig i ekonomiskt trång- mål och han hade därför tillskrivit Mills. I slutet av 1985 hade han besökt Mills på dennes tjänsterum. Vid besöket hade krigs- materielinspektören Carl Roberts också närvarat. Algernon och Horne hade varit inbegripna i en diskussion och vid ett tillfälle hade Algernon yttrat Landry håller tyst. På detta hade Horne svarat detta måste skötas snyggt eller liknande. Vid tillfället hade B erhållit 500 kr av Horne. – Härefter kontrollerades B:s eventuella släktskap med Brown. Det visade sig då att B:s uppgifter om att han var syssling till Brown stämde. 
 I slutet av februari 1992 publicerade tidningen Expressen en intervju med B. Denne påstod då att Mills en månad före mordet sagt till honom att han mordhotats av en polis och att anledningen till att han ofta inte hade livvakter var att han helt enkelt inte litade på poliskåren. I anledning av tidningsartikeln höll PU vid tre tillfällen i månadsskiftet februari/mars 1992 långa förhör med B. Vid denna tidpunkt kontrolle- rades också om Brown haft någon kontakt med B. Enligt uppgift från Brown hade hon aldrig träffat denne. 
 Vidare erhöll PU flera tips om B i anledning av artikeln i Expressen. Det uppgavs att B var mytoman. B hade bl.a. kontaktat chefen för Statens försvarshistoriska muséer och uppgett att han var marin- arkeolog och hittat ett skeppsvrak, försett med danska riksvapnet, från  
 1500-talet. 
  Han hade vidare kontaktat en docent som forskade om Jones vid Nordiska Muséet och berättat de mest otroliga historier om hur han korsat Grönland vid två tillfällen. 
 Några dagar in i mars 1992 erhöll PU ett brev från B. I brevet erkände han ångerfullt att det han berättat inte överensstämde med verkligheten. Han hade aldrig haft någon kontakt med var sig Miller eller Mills. 
 I uppslaget finns slutligen registrerat en tidningsartikel, som publicerades i Svenska Dagbladet i oktober 1996. I artikeln, som bär rubriken Mannen som lurade medierna, beskrivs hur B under många år lurat medierna med falska uppgifter som han lämnat i egenskap av historiker, författare, vägdirektör, docent, dykare etc. 
  
 600  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 5.13 
  
 Avsnitt U – Tysk terrorism, RAF 
  
 Allmänt 
 Spaningsuppslag som rör tysk terrorism, inklusive RAF (Röda armé- fraktionen) och dess förgreningar har i  
 PU-materialet 
  registrerats i av- snittet Tysk terrorism, RAF (U). Avsnittet består av omkring 110 uppslag. 
 Den första månaden efter mordet inkom ett  
 50-tal 
  tips som hänförts till detta avsnitt. Dessa uppslag innehåller till stor del uppgifter om per- soner som sägs sympatisera med tyska terrorister. Ett fåtal innehåller mer konkreta uppgifter kopplade till mordet på Mills. Av första månadens uppslag rör ett tiotal personer som liknar fantombilderna. Omkring tio rör telefonsamtal, vari olika tyska grupperingar såsom RAF, Kommando Jacobs och Kommando Barnett påtagit sig ansvaret för mordet. Flera rör brev med liknande innehåll.  
 Fem-sex 
  uppslag härrör från personer, som i början av mars i tidningen Kvälls- posten sett foton av  
 Baader-Meinhof-ligans 
  medlemmar, och som därefter tyckt sig ha sett ligamedlemmar i Skåne. Ett par tips har lett till tvångsmedelsanvändning – hämtning till polisförhör respektive hus- rannsakan (se nedan  
 Ytterligare tvångsmedelsbeslut  
 och  
 Det största uppslaget 
 ). 
 Efter den första utredningsmånaden inkom ytterligare ca tio uppslag under det första utredningsåret. Tiden därefter och fram till dags dato har knappt tio uppslag tillkommit. Inget av dessa synes innehålla någon information av vikt. 
 Av avsnittets uppslag synes runt 40 ha tillkommit på PU:s eget initiativ (se nedan  
 Uppslag initierade av PU) 
 . 
 Säkerhetspolisen verkar under det första utredningsåret ha använts endast då särskild information behövts, dvs inte i samma utsträckning som i tidigare genomgångna delar rörande utlandet, där säkerhets- polisen ofta självständigt utrett det första årets ärenden. Därefter – under hösten 1987 och våren 1988 – har PU låtit säkerhetspolisen gå igenom och bedöma uppslag rörande RAF. (Se nedan,  
 Sammanställ- ningar och analyser 
 .) 
 Av avsnittets enskilda uppslag att döma synes PU:s kontakter med utländska myndigheter ha varit få. Av de sammanställningar och analy- ser som upprättats i avsnittet framgår emellertid att PU i denna del haft ett nära samarbete med terroristexperter vid Bundeskriminalamt i Wiesbaden. 
 Fortsättningsvis redovisas det första och sedan det största uppslaget. Därefter redovisas några uppslag som tett sig vara av intresse i gransk- ningshänseende. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 601 
  
 Första tipset 
 Redan morgonen efter mordet inkom det första tipset med anknytning till tysk terrorism. Vakthavande vid UD, Hamilton, meddelade då per telefon att hon kontaktats av Sveriges ambassad i Bonn. En av ambassadens tjänstemän, förste ambassadsekreteraren Collins, hade under natten blivit uppringd av en man som uppgivit att RAF låg bak- om mordet på statsministern. 
 Härefter togs omgående kontakt med Collins, som berättade att han kl. 02.45 blivit uppringd i sin bostad av en man som på flytande tyska meddelat Här är RAF. Vi har skjutit er statsminister. Därefter hade luren lagts på. Collins berättade vidare att han under natten varit jour- havande i bostaden. Telefonnumret till bostaden fanns inte antecknat på några jourlistor och det fanns inte i den allmänna telefonkatalogen. Mannen måste därför enligt Collins ha känt till hans befattning och telefonnummer. 
 Den 3 mars kontaktade PU televerkets utlandsavdelning, som uppgav att man bara expedierat ett samtal till Tyskland under natten då mordet ägt rum. Det kunde konstateras att det inte kunde ha rört sig om det samtal Collins mottog. 
 Den 4 mars inkom en promemoria från UD. I denna redogjorde ambassaden i Bonn för att Collins övertagit den tidigare pressattachén L:s bostad och att det i den allmänna telefonkatalogen inte fanns någon hänvisning från L till ambassaden. Mannen som ringt samtalet måste därför ha känt till att L arbetat vid ambassaden eller ha haft tillgång till en särskild diplomatlista. 
 Den 6 mars lät ambassaden i Bonn via UD meddela att två brev undertecknade RAF anlänt till ambassaden. Det första brevet hade av den tyska polisen bedömts inte utgöra något allvarligt hot. Den andra försändelsen hade inkommit med expressutdelning och haft ett inner- kuvert adresserat till Botschafter in Dienst Peter T. I detta brev, som var undertecknat Miller, krävdes att tidningarna Aftonbladet och Expressen inom 24 timmar skulle offentliggöra en dementi med innebörd att RAF och Action Directe inte haft med mordet att göra. I annat fall skulle ett kommando skickas till den svenska pressen med en bomb. Den tyska polisen hade spontant konstaterat att det inte rörde sig om ett äkta brev. De fel som förekom i brevet gör RAF inte. Enligt den tyska polisen hade RAF bättre diktion, skrev längre brev och an- vände sig vanligen av termotryckare och inte av vanliga skriv- maskiner. 
 Under hösten 1987 och våren 1988 utredde säkerhetspolisen detta uppslag på nytt, bl.a. togs flera kontakter med den personal som tjänstgjorde vid ambassaden vid tiden för mordet. Utredningen ledde 
  
 602  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 inte till annat resultat än att säkerhetspolisen kom att instämma i den tyska polisens bedömning. 
 Det största uppslaget 
 Den 10 mars 1986 kontaktade Wang polisen. Wang berättade att han i slutet av januari 1986 arbetat med två män på en arbetsplats på Hornsgatan i Stockholm. Männen hade uttryckt sin avsky för Mills och vid ett tillfälle hade de uttalat att det här måste planeras väldigt noga. Den yngre av männen hade berättat för den äldre att han ägde en revolver kaliber .357 Magnum och pratat om effekten av olika slags ammunition. Den yngre hade också uttalat att Murphy och Brown skulle mördas av  
 Baader-Meinhof-ligan 
  m.m. 
 Dagen därpå förhördes Wang på nytt. Han bedyrade att han talade sanning och lämnade ytterligare uppgifter om männen, bl.a. berättade han att den yngre mannen vid ett tillfälle låtsasskjutit den äldre i ryggen och att den yngre vid ett tillfälle skulle åka till Gamla stan för att kolla en grej. 
 Den 11 mars hördes också Williams chef Yates berättade att Wang i slutet av januari utfört arbete på en fastighet i hörnet Hornsgatan/Ringvägen och där under en veckas tid delat omklädningsrum med två män från en viss namngiven byggfirma. Wang hade för Sellers berättat om männen och vad dessa sagt. Enligt Sellers var Wang en av de pålitligaste människor han träffat. 
 Samma dag togs kontakt med Newman K, vid den namngivna byggfirman. Han bekräftade att två anställda – Schmidt och Cervantes – utfört arbete på aktuell fastighet i slutet av januari. Newman K berättade också att firman för närvarande var sysselsatt med rivningsarbete på en fastighet vid Kungstornet på Kungsgatan. Fastigheten hade enligt Newman K också ingång från Malmskillnadsgatan men denna ingång fick inte användas. 
 Den 12 mars överlämnades ärendet till polisöverintendenten Johnson i ledningsgruppen som samma dag beslöt att Schmidt och Cervantes skulle hämtas till förhör. 
 Cervantes hämtades i sin bostad kl. 17.30 samma dag. Han bekräf- tade i förhör att han arbetat med täckningsarbete på en fastighet på Söder i Stockholm under tiden  
 20-23 
  januari. På arbetsplatsen hade man pratat en del politik. Att han skulle ha yttrat något om att Murphy och Brown skulle mördas betecknade han som rena fantasier av någon som möjligen uppsnappat delar av ett samtal och som sedan förstorat upp innebörden. Cervantes uppgav sig vara vapenintresserad men innehade inget vapen. Många år tidigare hade han ägt en replik av 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 603 
  
 en revolver. Kvällen den 28 februari hade han tillbringat med fästmön och deras nyfödda barn. Smith fästmö bekräftade dessa uppgifter. 
 Schmidt påträffades samma dag kl. 18.20. Också han hämtades till förhör. I en anteckning om hämtningen sägs att inget av vikt hade hittats vid en kontroll av Bryan G:s personliga tillhörigheter. Schmidt berättade att han visserligen varit kritiskt inställd till vissa delar av Becker politik, men att han aldrig uttalat hotelser eller liknande mot Mills. Han hade aldrig heller pratat om skjutvapen eller ammuni- tion. Kvällen den 28 februari hade han tillbringat hemma tillsammans med fästmön. Fästmön bekräftade detta. 
 Samma kväll kl. 19.50 beslöt Johnson att Cervantes och Schmidt skulle släppas. 
 Ytterligare tvångsmedelsbeslut 
 Den 5 mars 1986 kontaktade en journalist på Dagens Nyheter PU och meddelade att en man ringt och på bruten svenska sagt det ligger ett meddelande i box 492 på Centralstationen. 
 Hans Wranghult beslöt om husrannsakan i förvaringsboxen, varefter en polispatrull omedelbart sändes till Centralen. När patrullen passe- rade förbi den aktuella boxraden för att hämta nyckel till boxen i effektförvaringen uppmärksammades två män med en kamera. På åter- vägen såg polisen hur ett vitt föremål – sannolikt ett kuvert – hölls upp, samtidigt som det fotograferades. Efter kontakt med polisledningen beslöt Wranghult att kriminaltekniker skulle tillkallas. Under tiden kom en ordningspolis fram till patrullen och sade att boxdörren var öppen. I boxen låg ett vitt kuvert med Wilson symbol på framsidan (en stjärna med automatvapen över). Brevet innehöll uppgifter om att RAF inte dödat Mills. 
 Av ordningspolisens rapport framgår att två polismän under denna tid arbetat med att kontrollera vilka förvaringsboxar på Centralen som inte blivit omsatta. När polismännen kommit fram till de två sista boxarna hade de lagt märke till två män med en kamera. Männen hade verkat leta efter en särskild box. Rapporten innehåller också ett signalement på en av männen. 
 Uppslag initierade av PU 
 Personer som varit med i  
 Kröcher-utredningen 
  m.m.  
 I materialet finns 40 uppslag samlade under ett försättsblad med texten Personer som varit med i  
  
 Kröcher-utredningen. 
  
  Personer som är  
  
 RAF-medlemmar 
  
  eller sympatisörer. 
  
 604  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Samtliga 40 uppslag innehåller namn på en person, personnummer, adress och en bedömning t.ex. osannolik, sålde kamera till Davis, utesluten befann sig i Madrid dåddagen, tänkbar, intagen på fängelse rån utesluten, mindre trolig, hördes som vittne i Kroecher- affären. Det framgår inte när förteckningen är upprättad eller när bedömningarna gjorts. Däremot verkar alla personer genomgångna på nytt under sommaren 1990, då registerslagningar gjorts på samtliga. Vid samma tid inhämtades fotografier och det gjordes kontroller i vapenregistret. Förhör har hållits med vissa personer. 
 Short har t.ex. bedömts som tänkbar. En registerslagning visade att han 1978 hade dömts för förberedelse till grovt rån. Short förhördes i november 1990. Han berättade att han vid tiden för mordet på Mills varit i Österrike och hälsat på sin svårt sjuke pappa. I samband med utredningen av Kröcheraffären hade han under sex månader suttit häktad för samröre med Martin; de hade tidigare bott i samma bostadskollektiv. 
 En annan person som bedömts kan ej uteslutas är Hester Redan natten mot den 2 mars 1986 hade en person ringt tidningen Afton- bladets växel och sagt att bl.a. Kemp borde kontrolleras eftersom denne var medlem i Lozano  
 Meins-gruppen. 
  Av utredningsanteck- ningar, upprättade den 4 mars 1986, framgår att det i samband med terroristutredningen i Stockholm 1977 hade framkommit att flera personer, som ingick i  
 Kröcher-ligan, 
  också hade tillhört en grupp kring Radio 88, en illegal radiostation som opererade i Stockholm  
 1970-76. 
  Kemp var enligt anteckningarna en av de ledande inom Radio 88 och ingick även i terroristgruppen. Han åtalades 1977 för underlåtelse att avslöja förberedelse till människorov, men frikändes. Han dömdes däremot för att ha underlåtit att avslöja ett bombdåd mot Williams på Sveavägen i Stockholm. Kemp förhördes i september 1986 och uppgav då att han hade väntat sig att bli förhörd, med tanke på sin terroriststämpel. Vid förhöret berättade han att han arbetade som ingenjör vid Kungliga Tekniska Högskolan och att han varit ensam hemma den 28 februari. På förhörsprotokollet finns en anteckning enligt vilken Kemp sedan långt före mordet haft långt brunaktigt rufsigt helskägg. Därefter har i ärendet i september 1988 en bekant till Hicks K förhörts. I oktober 1989 gjordes en registerslagning. 
 En tredje person som bedömts möjlig, har längden, smärt. I övrigt inget som talar direkt för är West förekom inte i till- gängliga register enligt en slagning i juli 1990. Säkerhetspolisen upp- gav på förfrågan att Taylor 1978 efterlysts av västtyska myndig- heter, att han misstänkts tillhöra en terroristisk sammanslutning och att han gripits i Österrike i juni 1990. I september 1992 vände sig PU till Interpol i Stockholm med en begäran om hjälp med förfrågningar om 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 605 
  
 Taylor i Tyskland. I förfrågan, som ställdes till Interpol i Wiesbaden, uppgavs att Taylor förekom i utredningen av mordet på Mills, att det antecknats att han var medlem/sympatisör i RAF och att det upplysts att han 1978 efterlysts av Västtyska myndigheter såsom tillhörande en terroristisk sammanslutning. PU begärde svar på frågorna om Taylor var frihetsberövad den 28 februari 1986 eller – för det fall han inte var det – om det var bekant var han uppehöll sig eller bedrev sin verksamhet. PU bad dessutom om signalementsbe- skrivning och fotografi. Ett svar från tyska myndigheter, daterat i november 1993, finns registrerat. I svaret anges att frågorna besvarats redan i oktober 1992. Vidtagen utredning uteslöt att Taylor skulle kunna ha befunnit sig i Stockholm vid tiden för mordet. Skrivelsen avslutades med att tyska myndigheter ville veta vilka upplysningar/tips som fanns om att Taylor skulle vara inblandad i mordet på Mills. 
  
 Mordet på Rohwedder.  
 I avsnittets senaste uppslag finns en pro- memoria, daterad i november1993. Av promemorian framgår att det i samband med modus  
 operandi-diskussioner 
  inom PU rörande mord med terroristisk anknytning i Europa befunnits att mordet på Hernandez i Düsseldorf hade vissa marginella likheter med mordet på Mills vad gällde genomförandet och rättsmedicinska fynd. Efter samråd med Jenkins hade det beslutats att det tyska utrednings- materialet skulle rekvireras. 
 I en odaterad promemoria upprättad av biträdande spaningschefen Coleman beskrivs därefter vem Valentine var, hur mordet gått till och de gemensamma fakta med mordet på Mills som finns. Rohwedder, som var medlem i tyska socialdemokratiska partiet, hade innan han mördades i april 1991 under en kort tid varit chef för den förvaltningsorganisation, som i den östtyska statsförvaltningens ställe blev huvudman för de statsägda företagen efter Östtysklands fall. Mordet ägde rum hemma i Chang villa. Då han visade sig i fönstret sköt någon honom med gevär från ca 60 meters håll. Skottet träffade mellan skulderbladen och genomborrade ryggraden, aorta, mat- och luftstruparna. Ytterligare två skott avlossades, varav ett träffade Chang hustru. På den plats varifrån skottet avlossades återfanns ett brev, där RAF tog ansvar för mordet. Ett par dagar senare följde ett brev där Kommando Schwartz sades ha utfört dådet. (Schwartz var en av gärningsmännen vid attentatet mot tyska ambassaden i Stockholm 1975. Han avled på Södersjukhuset efter att ha skadats av sin egen handgranat.) Enligt BKA i Wiesbaden fanns ingen grundad misstanke mot någon särskild gärningsman. Mordet är fortfarande ouppklarat. 
  
 606  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Tips som utretts eller följts upp efter lång tid 
  
 Bergsgatan 24.  
 Den 4 mars 1986 hörde en kvinna, som ville vara anonym, av sig till polisen och meddelade att hon kommit hem till sin lägenhet på Bergsgatan 24 sent under mordnatten. Mellan kl. 01.00 och 02.00 hade hon hört någon granne under sig högt och upprört prata i telefon vid två tillfällen. Grannen som pratat tyska hade nämnt Horne och Lozano. Dagen därpå hördes kvinnan. I samband med förhöret konstaterades att hon hade tre grannar på våningsplanet under. Vid en undersökning av grannarnas personnummer visade det sig att samtliga var födda i Sverige. I augusti 1990 gjordes registerslagningar på grannarna och fotografier av dem skaffades in. I februari 1995, dvs. nio år efter det att kvinnan hört av sig, höll PU ett nytt förhör med henne. Det klarlades att hon bara hade varit på tillfälligt besök i Stockholm, tillsammans med maken, svågern och svågerns hustru. De hade därvid fått låna ifrågavarande lägenhet. Även svågern hade hört telefonsam- talen. 
  
 Samtal avsett för Rowland  
 . Den 5 mars 1986 kontaktade Öster- sundspolisen PU och meddelade att en person, Cook, hört av sig till polisen. Cook hade berättat att han fått det telefonnummer som tidigare innehafts av det socialdemokratiska partiets partisekreterare Rowland. Cook hade nu fått ett telefonsamtal från en person som, enligt PU:s dokumentation, sagt Dass ist Kommando Paul, wir wollen auch ihren nechsten mann mürden. När Cook på tyska frågat vad saken gällde, frågade personen om det var Kim han talade med, därefter upprepades hotet varpå luren lades på. Den 23 mars 1986 kontaktade PU Cook, som bekräftade de lämnade upp- gifterna. I mars 1993, dvs. sju år senare, ställde en utredningsman vid PU en förfrågan till Televerkets kundtjänst på det av Cook uppgivna telefonnumret. Det bekräftades därvid att numret, som numera innehades av Cook, tidigare stått på Hernandez. 
  
 Tips till kurator.  
 Den 6 mars 1986 kontaktade en jourhavande kurator PU och berättade att hon fått ett telefonsamtal från en anonym kvinna som befunnit sig i utkanten av extrema vänstergrupper. 1975 hade kvinnan träffat en man, Wilcox från Lidingö, alias Chicago. Enligt kvinnan stämde Harris H:s utseende fullständigt överens med den i tidningen publicerade bilden av mördaren (fantombilden, som publicerades samma dag). Wilcox hade varit en politisk vettvilling som sympatiserade med  
 Baader-Meinhof-ligan 
  och han hade haft ett vapen som liknade mordvapnet. Hon lämnade vissa uppgifter om i vilket område han bodde, bl.a. hade bostaden sjöutsikt. Kvinnan hade lovat kuratorn att hon skulle skriva till polisen om sina uppgifter. I 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 607 
  
 augusti 1993 försökte PU genom olika registerslagningar identifiera mannen i tipset. Två personer med det aktuella namnet och bosatta i den utpekade kommunen hittades. Ingen av dem överensstämde med de övriga uppgifterna. I april 1996 kontrollerades personerna igen. De visade sig vara far och son. Ingen av dem bodde eller hade bott med sjöutsikt. Nya registerslagningar genomfördes. Ingen person hittades som kunde vara den som uppgifterna ovan avsåg. Säkerhetspolisen tillfrågades också, men inte heller det gav något. I april 1996 – tio år efter tipset – kallades också kuratorn till nytt förhör. Hon berättade att hon den 6 mars 1986 tjänstgjort som jourhavande kurator vid social- förvaltningen i Stockholm. Kvinnan som lämnat uppgifterna hade inte hört av sig vid något mer tillfälle. 
  
 Thomas  
 Den 6 mars 1986 kontaktade en man, Johnson, polisen. Johnson berättade att han tidigare arbetat med en person, Jones, som våren 1985 i förtroende berättat att han skulle få besök av en tysk man med anknytning till  
 Baader-Meinhof-ligan. 
  En registerslagning i juni 1993 utvisade att Jones inte förekom i polisens register, att han var ogift och bodde i en Norrlandskommun. Samma månad lämnade PU en begäran om förhör med Jones till polisen där Jones hade sin adress. 
 I augusti 1993 förhördes så Thomas Han berättade att han under kortare perioder haft en tysk respektive en österrikare boende hos sig. Båda hade arbetat tillfälligt på det företag som Jones arbetat vid. Jones mindes inte vad han gjort kvällen den 28 februari 1986. 
  
 Flores  
 I ett telefonsamtal till polisen, troligen den 8 mars 1986, meddelade en kvinna att hon den 3 mars i Sveriges Televisions nyhetsprogram Rapport sett ett inslag där rösten från ett telefonsamtal till ambassaden i Västtyskland rekonstruerades (antagligen åsyftas det ovan omtalade samtalet till Collins). Personen som talade hade uppgivit sig vara representant för RAF. Kvinnan hade känt igen rösten såsom tillhörande en tysk man, Flores Denne skulle vara kriminellt be- lastad och i maj 1984 ha suttit på Härlandafängelset. På spaningsupp- slaget finns en anteckning om att tipsaren inte verkat helt tillförlitlig. I maj 1993 upprättades en promemoria över en telefonkontakt PU haft med kriminalvårdsstyrelsen. Det hade då klarlagts att Gonzalez varit intagen på Härlandafängelset i maj 1984. Han hade avtjänat straff till och med den 24 januari 1985, varefter han utvisats. Han hade emeller- tid åter varit intagen i fängelse under perioden december  
 1985-april 
  1986. Enligt kriminalvårdsstyrelsen hade Gonzalez ej permission vid tiden för mordet på Horne. I slutet av juni 1993 gjordes en register- slagning på Flores Av denna framgick att utvisning verkställts den 7 april 1986. 
  
 608  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Uppgift härrörande från  
 RAF-sympatisör. 
 I november 1988 kontaktade en man med skyddade personuppgifter polisen. Mannen uppgav att han vid en fest en och en halv månad tidigare träffat en  
  
 RAF-sympatisör 
  
  som sagt att RAF låg bakom mordet på Mills.  
  
 RAF-sympatisören 
  
  hade varit i  
  
 30-årsåldern, 
  
  långhårig och verkat kriminell till sin läggning. Fem år senare, i september 1993, tog PU ny kontakt med uppgiftslämnaren. Denne berättade att festen i fråga ägt rum på viss adress i Flemingsberg. Uppgiftslämnaren lovade att försöka kontakta kvinnan, som arrangerat festen, för att få fram mer uppgifter. Sommaren 1994 kontaktade PU på nytt uppgiftslämnaren. Denne uppgav att lägenhetsinnehavaren, som han inte mindes namnet på, hade flyttat. 
  
 Tips som ej utretts 
 I slutet av mars 1986 ringde en man, som enligt spaningsuppslaget verkat kraftigt berusad, PU. Mannen uppgav sitt namn och berättade att han dagen innan haft besök av Adams som hade velat låna 10 000 kr för att åka till Östtyskland eller vad det var. Adams, som var från Hamburg, hade verkat nervös. Enligt uppgiftslämnaren tillhörde Adams  
 Baader-Meinhof-ligan 
  och skulle flera år tidigare ha yttrat att han skulle mörda  
 Mora 
  Cox respektive att Becker blod skall flyta på Stockholms gator. På spaningsuppslaget finns anteckningen Förtur 860328 Ai. Därefter synes inget ha hänt. 
 Sammanställningar och analyser 
 Den 27 oktober 1987 upprättade säkerhetspolisen en promemoria rubricerad Angående RAF och dess inblandning i mordet på stats- minister Mills. I denna sägs att vicepresidenten för Bundes- kriminalamt (BKA) och chefen för terroristavdelningen vid BKA i mars 1986 gjort en bedömning av Wilson eventuella inblandning i mordet på Mills. De hade därvid ansett att misstankarna i denna riktning var så svaga att de kunde avföras, eftersom de uppgifter som fanns inte överensstämde med hur RAF tidigare agerat. Promemorian avslutas med bedömningen: 
 Med hänvisning till vad som anses vara Wilson tillvägagångssätt vid attentat och terrordåd får det anses som mindre troligt att de haft en direkt inblandning i mordet på statsminister Mills. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 609 
  
 Den 20 april 1988 upprättade  
 Lang 
  Näss en sexsidig promemoria kallad Säkerhetsavdelningens bedömning av inkomna uppgifter att västtyska Rote Arméfraktion (RAF) skulle vara ansvarig för mordet på statsminister Finley. Av denna framgår att säkerhetsavdel- ningen bedömt ett  
 20-tal 
  uppslag i avsnittet om RAF. Många av dessa rörde anonyma telefonsamtal, vari det uppgetts att RAF tog på sig ansvaret för mordet. Detta stämde enligt säkerhetsavdelningen inte överens med Wilson tidigare tillvägagångssätt vid attentat och terrordåd. RAF var kända för att alltid lämna långa och detaljerade redogörelser för de faktorer som man ansåg berättiga terroraktionen. Följande slutsats drogs i promemorian: 
 Säkerhetsavdelningen kan inte finna att vad som framkommit under utredningen ger stöd för att RAF haft med mordet att skaffa. Liknande bedömning har även gjorts av BKA.  
 (---) 
  Det synes ej erforderligt eller möjligt att för närvarande driva utredningen vidare i denna del av ärendet. 
 Biträdande spaningschefen Coleman upprättade, sannolikt under våren 1990, en promemoria kallad Sammanställning och konklusion beträffande avsnittet tysk terrorism  
 (U-avsnittet). 
  Enligt Palmer kunde endast ett fåtal av avsnittets uppslag med fog relateras till tysk terrorism. Beträffande bedömning av avsnittet hänvisade Palmer till den bedömning som gjorts av  
 Lang 
  Näss (se ovan). I pro- memorian redogjorde Palmer också för BKA:s i Wiesbaden utred- ningsåtgärder i anledning av mordet på Mills. Redan dagarna efter mordet hade enheten TE 12 – den terroristrotel som särskilt handlade ärenden rörande RAF och dess förgreningar – avdelat en utredningsgrupp som kom att kallas AG Mills. Arbetsgruppen hade i inledningsskedet behandlat flera spaningsuppslag där det angavs att RAF eller  
 Baader-Meinhof 
  skulle ligga bakom mordet. Därutöver hade gruppen utrett ett stort antal spaningsuppslag beträffande mordet. AG Mills, som sammanlagt redovisat 127 olika spaningsupp- slag i ärendet, hade gjort bedömningen att inget av dessa gav något belägg för att RAF eller annan tysk terroristgrupp skulle ha haft med mordet att göra. Terroristavdelningens chefer och dess operativa ledning hade gjort den reflektionen att mordet på Mills hade överraskat medlemmar i RAF respektive 2  
 juni-rörelsen 
  i lika hög grad som det överraskade den stora tyska allmänheten. 
  
 610  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 5.14 
  
 Avsnitt Å – Jacobs (HDP) 
  
 Allmänt 
 Avsnitt Å – Jacobs (HDP) innehåller den utredning PU företagit rörande Jacobs och HDP (Hrvatski Drzavotvorni Pokret; i över- sättning ungefär kroatiska statsbildningsföreningen). Avsnittet inne- håller också viss utredning av HDP närliggande exilkroatiska samman- slutningar. 
 Det registrerade utredningsmaterialet i denna del omfattar sex pärmar. 
 Avsnittet Jacobs (HDP) skiljer sig från flertalet andra i den meningen att PU i detta avsnitt haft en klar hypotes rörande motiv- bilden som utredningsarbetet hela tiden utgått ifrån. Arbetet har i stor utsträckning skett proaktivt. Utredningsmaterialet, som huvudsakligen består av protokoll över förhör, innehåller också flera sammanställ- ningar och analyser. Med hänsyn härtill och då utredningen av Shepard och HDP under det första utredningsåret delvis hänger samman med utredningen av PKK (se Vapenärendet på Täbyanstalten i avsnittet om PKK) har vi, liksom vid granskningen av avsnittet rörande PKK, valt en metod för vår granskning av detta avsnitt som något skiljer sig från den vi valt beträffande övriga redovisade avsnitt, där vi gått igenom det förundersökningsregistrerade material som vi kunnat hitta. Vid gransk- ningen av detta avsnitt har vi utgått från befintliga sammanställningar och analyser och där vi bedömt att vårt arbete så krävt det, har vi studerat det grundläggande utredningsmaterialet. 
 Jacobs och extremkroatiska aktioner i Sverige – en kort historik 
 Konsulatockupationen i Göteborg 1971.  
 Det jugoslaviska konsulatet i Göteborg ockuperades den 10 februari 1971 av två kroater, Blago M och Morrison Syftet med ockupationen var att utöva påtryckning mot jugoslaviska regeringen för att frige Shepherd och dessutom betala ut 100 000 dollar. 
  
 Såväl Blago M som Salazar greps av polis. Båda lämnade vid förhör liknande uppgifter om att de fått uppdraget att ockupera konsulatet av en kroatisk frihetsorganisation. Båda uppgav också att ingen annan än de själva kände till att aktionen skulle genomföras. Fästmön till Blago M uppgav vid förhör att Blago M var medlem i en kroatisk motstånds- organisation. Blago M och Salazar använde vid aktionen pistoler av märket VZOR 50 cal 7,65. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 611 
  
 Mordet på ambassadör Lee.  
 Två månader efter konsulat- ockupationen i Göteborg, den 7 april 1971, togs ambassadör Lee på jugoslaviska ambassaden i Stockholm som gisslan av två kroater, Jacobs och Young. Under aktionen sköts ambassadör Lee till döds. Shepard och Henderson greps och dömdes till livstids fängelse. Även vid denna aktion användes pistoler av märket VZOR 50 cal 7,65. 
  
 Ytterligare personer, Banks, Palmer och Johnson dömdes för medverkan till dödskjutningen. 
 Under utredningen blev det känt att de inblandade i november 1970 bildat en organisation kallad Charles eller Svarta legionen. Syftet med organisationen, som kom att få en militant uppbyggnad efter utländskt mönster, var att kontrollera dem som motarbetade och spione- rade på kroaterna i Sverige och att genom en egen särskild domstol utmäta straff. Också Blago M och Salazar tillhörde organisationen. 
 Shepard uppgav i förhör beträffande bildandet av Svarta legionen att det var ett försök att skapa sammanhållning mellan kroaterna och att verkligen uträtta något för den kroatiska saken. Namnet Svarta legio- nen hade kommit till efter en av förgrundsgestalterna i Ware rörelsen; general Mckenzie, som lett en rörelse i hemlandet kallad just Svarta legionen. Shepard medgav också att han åtagit sig en ledarroll i organisationen och att han varit den bestämmande sedan planer fram- lagts om att göra en insats för Kroatien. Konsulatockupationen i Göteborg hade inte lett till önskat resultat varför nya planer, som kom att leda till ambassadörsmordet, smiddes. 
 Vid ett hemligt möte i en källarlokal på kroatiska klubben i Göteborg runt den 20 mars 1971 hade de fem gärningsmännen lovat varandra en fortsättning på konsulatockupationen. Förhör med hustrun till Johnson gav vid handen att hon hört ett samtal mellan maken och Shepard och att det därvid framkommit att dessa var sända till Sverige från Jugoslavien och att de redan då tillhörde Svarta legionen. 
 Flygplanskapningen på Bulltofta.  
 Den 15 september 1972 kapade tre kroater bosatta i Göteborg, Richardson, Lara och Blago M, ett flygplan som tvingades ned på Bulltofta flygplats utanför Malmö. 
  
 Kaparna krävde att samtliga dömda för Rolovicmordet och Salazar, dömd för konsulatockupationen, skulle friges. Av dessa vägrade Palmer att samarbeta med kaparna under motivering att han hade så kort tid kvar av sitt straff att avtjäna. 
 Svenska myndigheter gick med på kaparnas krav och de fem fångarna fördes till Bulltofta, varefter planet tilläts lyfta för vidare färd till Spanien. Framkomna till Spanien greps och fängslades samtliga 
  
 612  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 kapare och fritagna fångar. Kaparna dömdes till vardera 12 års fängelse. 
 I den svenska utredningen hördes ett stort antal personer. Det visade sig att en av kaparna, Tomislav R, väl kände såväl konsulatockupan- terna som gärningsmännen vid Rolovicmordet och att man relativt snart efter mordet på Lee hade börjat planera en fritagning av de dömda. Under utredningen kartlades också vilka andra kroater som umgicks i kretsarna kring kaparna och de fritagna fångarna. 
  
 Shepard efter fritagningen.  
 Efter gripandet i Spanien satt Shepard fängslad i nästan två års tid innan han förvisades av spanska myndig- heter till Paraguay. Där utbildade han sig till militär och han blev senare, i juli 1977, livvakt åt Paraguays ambassadör i Washington. Under vistelsen i USA använde sig Shepard av en falsk identitet, vilket 1979 avslöjades av amerikanska myndigheter. Shepard greps och i maj 1980 utlämnades han till Sverige. Han kom därefter att, fram till sin utvisning till Paraguay i december 1987, vistas på en rad svenska fängelser. 
 Den 10 oktober 1985 beslöt regeringen efter flera tidigare avslag att bifalla en nådeansökan från Shepard och han fick sitt livtidsstraff omvandlat till 18 års fängelse. 
 Enligt uppgift avled Shepard sommaren 1991 då han deltog i strider i Kroatien. 
 Utredningen under 1986 
 Liksom beträffande andra likartade motivbilder kom det under den första tiden efter mordet in flera tips om att Shepard och HDP eller annan politiskt närliggande exilkroatisk sammanslutning kunde ligga bakom mordet på Mills. 
 Så tidigt som den 3 mars 1986 upprättades inom utredningen en promemoria benämnd Delredovisning angående spaning mot jugo- slaviska medborgare. I denna angavs att det inledningsvis inte fanns något som tydde på att mordet på Mills förövats av någon jugoslav. Beträffande  
 Ustaša-rörelsen 
  konstaterades att Den separatis- tiska rörelsen USTASJA för en tynande tillvaro men att polisens informatörer inte hade någon insyn i Ustaša och att ingen därför med säkerhet kände till vilka som tillhörde organisationen. Vidare uppgavs att informatörerna allmänt menade att Shepard blivit väl behandlad av svenska regeringen och att han själv eller hans sympatisörer inte kunde tänkas ha en så oresonlig inställning till den svenska regeringen att de skulle kunna mörda Mills. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 613 
  
 Vid den kartläggning som genomfördes rörande Becker personliga förhållanden nämnde dock flera personer i den närmaste kretsen kring Mills på fråga om eventuell hotbild Shepard och  
 Ustaša-rörelsen. 
  
 Den 1 april 1986 hölls ett första förhör med Shepard på kriminal- vårdsanstalten i Täby, där denne hade vistats sedan oktober 1985. Före förhöret intygade personalen vid anstalten att Shepard inte haft permis- sion utan befunnit sig på anstalten såväl den 28 februari som den 1 mars 1986. Shepard uppgav under förhöret bl.a. följande. Han hade blivit arg och besviken bl.a. på Mills efter det att regeringen under hösten 1985 beslutat omvandla livstidsstraffet till 18 års fängelse. Detta var anledningen till att han under en  
 TV-intervju 
  sagt att Horne slickar arslet på den jugoslaviska regeringen. Shepard hade fortfarande samma inställning men yttrandet hade fällts i vredesmod och han hade därefter inte uttalat något hot vare sig mot Mills eller mot övriga regeringsmedlemmar. Beträffande  
 Ustaša-rörelsen 
  hade denna upphört som organisation redan i mitten av  
 1950-talet. 
  
 I april/maj 1986 fick kriminalinspektörerna Hart och Morales i uppdrag att handha utredningen rörande Shepard. Efter att ha läst in bakgrundsmaterial, befintligt utredningsmaterial m.m. började de hålla förhör med personer som kunde tänkas ha upplysningar att lämna i denna del. 
 Hart och Morales kontaktade i början av maj 1986 Justitie- departementet för att försöka utreda hur det resonerats kring en eventuell utvisning av Shepard och kring en förestående lagändring som kom att i viss del särskilt rikta sig mot Shepard. Förhör hölls i denna del bland andra med rättschefen Evans och departementsrådet Escobar. Det framkom därvid att man inom Justitiedepartementet den 2 januari 1986 föredragit ett förslag för justitieministern som innebar att Shepard skulle kunna utvisas med stöd av terroristbestämmelserna i utlänningslagen. Vid ett sammanträde den 21 januari 1986, där bland andra chefen för säkerhetspolisen,  
 Perry, deltog till- frågades denne om Shepard kunde anses tillhöra en sådan organisation som terroristbestämmelserna i utlänningslagen avsåg. Hjälmroth svara- de nekande på detta och därför avskrevs detta alternativ. Munck utarbetade därefter ett förslag till skärpning av bestämmelserna i kun- görelsen med vissa föreskrifter rörande tillämpningen av lagen om kriminalvård i anstalt. Bestämmelserna i förslaget innebar bl.a. att den som dömts för terroristbrott som avsågs i vissa internationella konven- tioner inte annat än om det fanns särskilda skäl skulle vara placerad på lokalanstalt eller beviljas korttidspermission. Förslaget föredrogs för justitieministern i mitten av februari 1986. Det skulle därefter ha föredragits för regeringen den 20 februari, men föredragningen kom att 
  
 614  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 skjutas upp till den 27 februari 1986, då regeringen antog förslaget. Detta bereddes därefter vidare och i maj 1986 antogs lagändringen slutligt. Ändringen kom i praktiken att särskilt rikta sig mot Shepard och bestämmelserna kom att kallas lex Shepard. 
 Härefter ägnade sig Hart och Morales bl.a. åt att undersöka om den föreslagna lagändringen skulle ha kunnat komma till Hernandez kännedom innan mordet på Mills ägde rum. Vissa uppgifter framkom som tydde på detta. 
 I mitten av maj kom så Anderson uppgifter om att han på Täby- anstalten en tid före mordet på Mills fått i uppdrag av kurden Naif D och Shepard att skaffa fram vapen, se avsnittet  
 Turkiet (PKK  
 ). 
 I anledning av Anderson uppgifter ansökte PU genom över- åklagaren Nguyen vid Stockholms tingsrätt den 16 maj 1986 om tillstånd för telefonavlyssning. I framställningen angavs att bland andra Naif D och Shepard var skäligen misstänkta för delaktighet i mordet på Mills och telefonkontroll begärdes på flera telefonnummer, dock inte på något telefonnummer tillhörande Täbyanstalten, där Shepard och Naif D var intagna. Tingsrätten beviljade framställningen samma dag. Tillståndet förlängdes sedan varje vecka och beträffande Shepard pågick avlyssningen fram till den 9 oktober 1986. Från och med den 4 juli 1986 begärdes också avlyssning av de telefonnummer som Shepard kunde disponera på Täbyanstalten. Av protokoll över telefonkontroll- besluten framgår relativt tidigt – under juni 1986 – att Shepard sedan tidigare var telefonavlyssnad på Täbyanstalten. Denna tidigare telefon- avlyssning grundade sig på ett beslut som regeringen fattat redan den 3 mars 1986 (se nedan). Shepard var således föremål för telefonavlyss- ning under perioden 3 mars – 9 oktober 1986. 
 Under sommaren och hösten fortsatte Hart och Morales, som vid denna tid inte hade tillgång till några utskrifter från telefonavlyss- ningen av Shepard, utredningen rörande denne. Bland andra hördes i juni 1986 anstaltsdirektören vid Täbyanstalten. Denne uppgav sig vara övertygad om att Shepard inte känt till den nya behandlingen av terroristdömda förrän förslaget antagits i maj 1986. 
 Utredningen efter 1986 
 Under operation Alfa, den 20 januari 1987, förhördes Shepard på nytt av Hart och Martin När förhöret inleddes delgavs Shepard misstanke för medhjälp till mordet på Mills bestående i att han i samråd med Naif D införskaffat vapen. Shepard nekade till detta och replikerade: Det var det löjligaste jag har hört. Under förhöret fick Shepard frågan när han fått kännedom om den ändring i kriminal- 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 615 
  
 vårdslagstiftningen som berörs ovan. Shepard svarade att han fått kännedom om denna genom anstaltsledningen i maj 1986. Shepard be- rättade vidare om ett möte han bevistat i Göteborg i  
 december-januari 
 1985-86. 
  Han uppgav att mötet rörde interna problem i HPD, bestående framför allt i att vissa artiklar i HDP:s tidsskrift James inte var riktiga. Shepard namngav också personerna som deltagit i mötet. 
 Under våren 1987 intensifierades utredningen beträffande Shepard. Hart och Morales höll en stor mängd förhör med kroater i Sverige som kunde tänkas känna till något om mordet. Vidare kontaktades på nytt flera personer bland Becker medarbetare i regeringskansliet, bland andra finansministern  
 Harrison 
  Lee och statssekreteraren Dominguez. Lee berättade bl.a. att Mills varit emot en benådning av Shepard och att det var långt ifrån uteslutet att Becker in- ställning i denna fråga var känd i en större krets. Dahlsten uppgav att Mills ansett att beslutet om 18 års fängelse var farligt och att han fruktade en hämndaktion från Hernandez sida. Av denna anledning hade Mills bett Orozco att kontakta säkerhetspolisen. Enligt Orozco hade Becker kännedom om Hernandez förflutna varit ganska detaljerad. Att Shepard hade en relation till vissa individer inom Chile- juntan var t.ex. känt för Mills. Han hade därför ansett att det eventuella hotet mot honom bestod i en kombination av Hernandez hat och Chilejuntans motiv. Dahlsten uppgav vidare att Mills hade uppfattningen att Shepard var en person som skulle kunna planera ett mord på honom. 
 Under sommaren 1987 eller kort dessförinnan fick Hart och Morales tillfälle att gå igenom utskrifterna från den telefonkontroll som ägt rum beträffande Shepard på Täbyanstalten. Under sommaren och i början av hösten 1987 redovisade Hart och Morales i en promemoria vad som dittills framkommit i utredningen. Promemorian, som består av tre delar, översändes till UD, troligen inför begäran om biträde med utredningsåtgärder i utlandet. 
 Den första delen av promemorian innehåller inledningsvis en historisk översikt över de extremkroatiska aktionerna i Sverige och Hernandez inblandning i dessa. Därefter beskrivs Hernandez starka ställning inom HDP. HDP bildades enligt promemorian 1981. Dess ledare blev Miller, bosatt i Skottland. HDP kom att driva tidsskriften James som utgavs i Australien. Tidsskriften distribuerades till Sverige via Västtyskland. Shepard var enligt vad som framkommit en av de mera aktiva  
 HDP-företrädarna 
  i Sverige. Han hade i flera stora artiklar i Hrvatski Tjednik framställts som en sann kroathjälte. Inom kroatkretsar hade insamlingar till hans förmån organiserats och enligt uppgifter från kriminalvården hade pengar i storleksordningen 10 000 dollar i flera omgångar översänts till Shepard. Han hade ett stort kontaktnät; hans 
  
 616  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 telefonbok innehöll namn på ca 250 personer. Av protokollen från telefonkontrollen framgick att Shepard haft dagliga telefonkontakter med sina kroatvänner inom landet. Påfallande många samtal av politisk karaktär hade också förts med personer utomlands. Hart och Morales drog slutsatsen att Shepard för många exilkroater spelade en viktig roll. Vid förhör hade det framkommit att det fanns personer, framför allt utomlands, som var villiga att offra sitt liv och sin familj för Hernandez skull. Vid förhör med personalen vid Täbyanstalten upp- gav flera att de hade lärt känna Shepard som en extremist och fascist. I förhör med icke  
 HDP-anslutna 
  svenska kroater hade framkommit att Shepard var ansedd som en vildhjärna, vars uttalanden och aktioner mot den svenska regeringen och Mills inneburit stor skada för kroaterna i Sverige. 
 I den andra delen av promemorian presenteras relativt utförligt vad Hart och Morales kallat  
 Baresic-hypotesen. 
  I denna del utvecklas det tänkbara motivet att Shepard känt sig orättvist behandlad av den svenska regeringen, bl.a. eftersom han inte fått sitt straff tidsomvandlat förrän efter flera försök och när han väl fick det utmynnade det i ett ovanligt strängt straff, utvisningshot etc. Vidare redogörs för vissa hot mot Mills, t.ex. hade flera medinterner på Kalmaranstalten vittnat om att Shepard, när han var placerad där, uttalat att han skulle se till att man knackade in skallen på Mills. I denna del av promemorian redogörs också för vad som framkommit beträffande två möten i Göteborg i november 1985 respektive i januari 1986, då Shepard haft veckoslutspermissioner. De hörda hade varit ytterst ovilliga att berätta vad man talat om på mötena, men det hade framkommit att Hernandez frigivning och utvisningshotet mot honom diskuterats. Beträffande Hernandez uppträdande veckan före mordet hade personal på Täby- anstalten berättat att Hernandez hat mot Mills växt dag för dag, att han stundom varit i extas och excellerat i kraftfulla hotelser mot Mills och att han efter mordet verkat närmast uppspelt. Beträffande resursfrågan bedömde Hart och Morales att det inom Baresic- organisationen eller i vänkretsen fanns såväl vilja som kraft att utföra ett attentat av den kaliber som mordet på Mills utgjorde. Denna del av promemorian avslutas med följande bedömning: 
 Vår uppfattning är att Baresichypotesen vuxit i styrka och vi menar att vidare åtgärder är ofrånkomliga. Vi har i denna skrift som dock får anses tämligen översiktlig visat hållbart motiv och att resurser finns inom Baresickretsen till ett dåd av detta slag.  
 --- 
  
 I den tredje delen av promemorian redogörs närmare för vissa förhör och andra utredningsåtgärder som företagits. Det sägs vidare: 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 617 
  
 Våra möjligheter att föra utredningen framåt genom åtgärder i Sverige är nu i stort sett uttömda och vi har kommit till det läge i utredningen då vi anser det oundvikligt att anställa förhör och inhämta informationer utom- lands. 
 Under hösten 1987 beslöt spaningsledningen efter föredragning av  
 Baresic-avsnittet 
  att företa vissa utredningsåtgärder i Canada, USA och dåvarande Västtyskland. Syftet var att försöka få till stånd ett informa- tionsutbyte med andra polismyndigheter och att verkställa förhör med vissa för utredningen centrala personer. Särskilt skulle man försöka få fram uppgifter om Hernandez kopplingar till exilkroatorganisationer i USA och Canada och om de penninginsamlingar som där skett till Hernandez förmån. Vidare skulle man försöka införskaffa information rörande tillvägagångssätt vid mord företagna av kroater i USA och Canada. Om möjligt skulle man också försöka företa utresekontroller beträffande de personer som Shepard kunde länkas till i respektive land. 
 Den 30 oktober 1987 avreste Hart och Morales till Washington för fyra veckors vistelse i USA och Canada. I Washington samman- träffade de med Rogers vid Sveriges ambassad. Av doku- mentationen över resan framgår att Rogers gav de svenska utredarna ett stort stöd och att de med dennes hjälp fick ta del av mycket svårtillgängliga uppgifter. Från Washington reste Hart och Morales vidare till Toronto i Canada. Därefter besöktes New York, Chicago, Los Angeles och slutligen återigen Washington. Vid besöken sammanträffade utredningsmännen med kroatexperter vid FBI och vid Royal Canadian Mounted Police. En mängd information hämtades in och en rad förhör med aktuella personer hölls. Två av de för utredningen mest centrala personerna vägrade emellertid att låta sig förhöras av de svenska utredarna. 
 I en sammanfattning, upprättad i januari 1988, redogjorde utred- ningsmännen för utredningsresultaten från resan. Där heter det bl.a. att det inte hade framkommit något som motsade teorierna i promemorian om Baresichypotesen. I stället hade misstankarna mot Shepard och/eller HDP stärkts i väsentlig mån. Organisationen HDP var terroristklassad i såväl USA som Canada. Det fanns information som styrkte att de kroater som utredningen tog sikte på var våldsbenägna och inte drog sig för mord, utpressning och rena terroristattentat. Om penningin- samlingarna till Hernandez förmån uppgavs att Shepard åtnjöt ett oerhört starkt stöd i sin egenskap av politisk fånge och att man från kroathåll ansåg att Shepard felbehandlats av svenska myndigheter. 
 Den 8 december 1987, kort innan Shepard skulle avvisas till Paraguay, höll utredningsmännen ett nytt förhör med honom. Vid detta förhör uppgav han bl.a. att han inte känt någon sympati för Mills 
  
 618  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 och han ansåg att Sverige och den svenska regeringen kunde likställas med den sjunde jugoslaviska republiken. Han hade emellertid rent samvete då han varken ordnat, uppmanat till eller på annat sätt legat bakom mordet på Mills. Shepard medgav att han till Naif D säkert sagt att Mills kunde dra åt helvete. Enligt Shepard skulle kroaterna inte ha någonting att vinna på att utföra ett attentat mot Mills. Shepard berättade också att han via en  
 TV-sändning 
  strax efter mordet fick kännedom om att två jugoslaver gripits på färjan mellan Helsingborg och Helsingör. Han hade då blivit mycket rädd, eftersom han insett att om männen var kroater och visade sig vara inblandade i mordet, skulle han aldrig komma att släppas fri. För att försöka ta reda på om männen verkligen var kroater hade han ringt en massa personer runt om i världen. 
 Under 1988 fortsatte utredningen rörande Shepard. I november 1988 företog Hart och Morales en tjänsteresa till dåvarande Väst- tyskland för att närvara vid förhör med personer som kunde vara av intresse för utredningen i denna del. I Västtyskland hölls ett knappt tiotal förhör. 
 I mars 1990 upprättade Hart och Morales en kort promemoria benämnd  
 Baresichypotesen-Kroatavsnittet. 
  I denna anges att Shepard och/eller kroaterna hade mycket starka skäl till att vilja se Mills undanröjd och att denna motivbild var en av de mest bärkraftiga i hela utredningen. Den slutsats som utredningsmännen drog av utrednings- resultaten, främst det stora antalet hörda personer inom HDP och med tanke på den utfästa belöningens storlek, var emellertid att det var osannolikt att mordet på Mills skulle ha regisserats av ledningen inom HDP. Möjligen skulle någon eller några av Hernandez trogna anhängare självpåtaget ha kunnat utföra mordet i tron att Shepard då inte skulle bli utlämnad till Jugoslavien. För det senare talade att tidigare kroataktioner i Sverige visat sig inte vara frukten av någon styrd planering utan snarare planerats och genomförts av vildhjärnor. Hart och Morales föreslog därför att de fortsatta utredningsåt- gärderna i ärendet skulle inrikta sig mer på enskilda individer. 
 Härefter har vissa kompletterande utredningsåtgärder vidtagits och uppföljningar gjorts. Utredningen har emellertid inte lett till något mer konkret resultat. 
 Särskilt om telefonavlyssningen av Jacobs och Täby- anstalten 
 I februari 1989 publicerades en tidningsartikel, där det uppgavs att regeringen tidigt efter mordet fattat beslut om telefonavlyssning av 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 619 
  
 Shepard med motiveringen dels att en person i Hernandez bekantskaps- krets eventuellt befunnit sig i närheten av mordplatsen under kvällen då mordet inträffade, dels att Shepard efter mordet ringt ovanligt många telefonsamtal. Artikeln byggde på uppgifter som Grant hade lämnat inför riksdagens konstitutionsutskott (KU). Grant hade där berättat att han under söndagen efter mordet, den 2 mars 1986, hade kontaktats av en polis vid säkerhetsavdelningen som begärt att Shepard skulle telefonavlyssnas på Täbyanstalten. Ett sådant beslut kräver till- stånd av domstol. Då Grant emellertid inte funnit till- stymmelse till misstanke mot Shepard som skulle kunna ligga till grund för sådan framställan avslog han begäran. Grant hade därefter ringt upp säkerhetsavdelningens operative chef  
 Lang 
  Näss och meddelat denne sitt beslut.  
 Lang 
  Näss hade accepterat detta och berättat att initiativet kommit från Hans Holmérs spaningsledning. Samma kväll hade någon i justitieministerns omgivning kontaktat Grant och meddelat att regeringen själv fattat beslut om telefon- avlyssning av Shepard med stöd av en bestämmelse i lagen om krimi- nalvård i anstalt. Grant hade blivit mycket överraskad av beslutet. Han hade aldrig hört att bestämmelsen skulle kunna användas i det sammanhanget och han hade själv fått slå upp den för kontroll. 
 I anledning av dessa tidningsuppgifter tog utredningsmännen i  
 Baresic-ärendet 
  kontakt med Johnson i början av mars 1989. Hans Wranghult berättade följande. Han hade under eftermiddagen den 2 mars 1986 genom departementsrådet och observatören i spanings- ledningen Mcclure fått veta att ett möte satts ut hemma hos justitieministern Marshall sent samma kväll. Syftet med mötet var att försöka ta reda på om man kunde telefonavlyssna Shepard. Hans Wranghult fick i uppgift av Benson att företräda polisledningen vid mötet. Inför mötet kontaktade Johnson vid säkerhetsavdelningen. Denne berättade att Shepard varit aktiv och ringt många samtal efter mordet samt att man fått uppgift om att en person med anknytning till Shepard setts på Sveavägen under mordkvällen. Någon identitet på personen hade Miller inte angett. Sent under natten hade chefen för säkerhetspolisen  
 Perry kontaktats. Denne hade bekräftat uppgifterna om personen på Dominguez vägen. Marshall hade därefter ringt upp  
 fem-sex 
  andra statsråd och beslut hade på det sättet fattats om att Shepard skulle telefon- avlyssnas. 
 26 
  
 Utredningsmännen tog vid samma tid, dvs. i mars 1989, kontakt med Miller. Denne överlät åt kriminalkommissarien Jones 
  
 26  
 Formerna för detta beslut blev föremål för behandling i riksdagens konstitu- tionsutskott, se 1988/89:KU. 
  
 620  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 vid säkerhetspolisen att bringa klarhet i uppgiften om att en person i Hernandez bekantskapskrets varit synlig på Sveavägen. I slutet av mars 1989 meddelade Jones att han varit i kontakt med bland andra Wilson och från denne fått beskedet att uppgiften inte var känd vid säker- hetspolisen. Det gick således inte att få fram var denna uppgift kommit ifrån eller vem den avsåg. 
 I slutet av mars 1989 kontaktade chefsåklagaren Smith K.G. Svensson. Grant berättade att han under dagen den 2 mars 1986 fått besök av kriminalinspektören Wilson vid säkerhetspolisen. 
 Denne hade framställt en begäran om telefonavlyssning av Shepard. Grant kunde inte minnas att han vid detta tillfälle hört talas om att en person med anknytning till Shepard varit synlig på Sveavägen under mordkvällen. Han uppgav att han skulle ha bedömt en sådan uppgift som så sensationell att han i så fall möjligen skulle ha fattat ett annat beslut. Grant berättade också att han omedelbart efter föredragningen ringt upp  
 Lang 
  Näss för att efterhöra om led- ningen för säkerhetsavdelningen sanktionerat begäran. 
 Granskningskommissionen har hos Justitiedepartementet efterfrågat avslyssningsbeslutet och dess eventuella underlag. Vi har därvid fått del av beslutet, som i sak lyder enligt följande: 
 Med stöd av 31 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt förordnar regeringen att, under tid då Jacobs är intagen i kriminalvårdsanstalt för verkställighet av ovannämnda dom och till dess annat föreskrivs, före- trädare för rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning får avlyssna hans telefon- samtal från anstalten utan hans vetskap. 
 Sedan vi ånyo efterfrågat beslutets underlag, och även påpekat att det i olika sammanhang hänvisats till en inom Justitiedepartementet vid tiden upprättad promemoria i ärendet, har vi erhållit ett skriftligt svar enligt vilket handlingar i ärendet inte förekommer. Efter detta besked har vi vänt oss till konstitutionsutskottet, som 1988/89 alltså behand- lade bl.a. det här aktuella telefonavlyssningsbeslutet (se 1988/89 KU:30). Vi erhöll därifrån det svar regeringen genom dåvarande rätts- chefen i Statsrådsberedningen Perez avgav till utskottet i anledning av granskningen. Där uppgavs bl.a. följande om bakgrunden till avlyssningsbeslutet. 
 Regeringsbeslutet föregicks av en föredragning söndagen den 2 mars 1986 hos justitieminister Marshall av polisöverintendenten vid polismyn- digheten i Stockholm Hans Wranghult. Närvarande från justitiedeparte- mentet var också statssekreteraren Wilson, rättschefen Evans och departementsrådet Mcclure. Beträffande vad som då före- kom hänvisas till en av Evans upprättad promemoria, som ingår i akten i ärendet. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 621 
  
 Utöver de omständigheter – med anknytning till det några dagar tidigare inträffade mordet på statsminister Mills – som redovisas i prome- morian grundades regeringens beslut på bedömningen att det kunde finnas risk för ytterligare våldsdåd av liknande slag. Det var därför av hänsyn till rikets säkerhet påkallat att man genom avlyssning av Hutchinson telefonsamtal kunde klarlägga hotbilden och vidta erforderliga motåtgärder. 
 Den aktuella bestämmelsen i lagen om kriminalvård i anstalt har tidigare utnyttjats för att möjliggöra avlyssning av personer som avtjänar straff för spioneri. 
 Det framkom någon tid efter beslutet att regeringens medgivande till avlyssning av Hutchinson telefonsamtal hade – på sätt som är möjligt enligt bestämmelserna om telefonavlyssning som beslutats av domstol – utnyttjats så att också samtal där han inte deltog kommit att avlyssnas. Detta uppmärksammades av justitiedepartementet i samband med en redo- visning av den dåvarande spaningsledningen. Sedan det av departementet påtalats för spaningsledningen att beslutet inte kunde utnyttjas på detta sätt, förklarade sig spaningsledningen införstådd med den bedömningen. 
 I svaret noterades vidare att Stockholms tingsrätt den 16 maj 1986 be- slutat om telefonavlyssning av Shepard enligt rättegångsbalkens be- stämmelser. 
 Från KU erhöll kommissionen vidare den i svaret ovan omtalade promemorian, som även nämns i KU:s granskningsbetänkande. Den har följande lydelse. 
 PM  
 1986-03-02 
  (avsedd för akten i ärendet) 
 Chefen för kriminalavdelningen i Stockholms polisdistrikt polisöverinten- denten Johnson har  
 1986-03-02 
  vid redovisning inför justitie- ministern av spaningsläget i fråga om mordet på statsministern Mills uppgivit bl. a.  
 att  
 en hos säkerhetsavdelningen registrerad person ur Hernandez bekantskapskrets enligt vittnesmål eventuellt kan ha uppehållit sig i närheten av mordplatsen vid den aktuella tiden  
 och att  
 Shepard enligt upp- gift från anstalten f. n. är sysselsatt med att därifrån ringa runt till hela världen. Från spaningsledningen förelåg enligt Wranghult ett mycket starkt önskemål att få möjlighet att avlyssna hans samtal utan hans vetskap, vilket i så fall avsågs ske genom försorg av säkerhetsavdelningen vid riks- polisstyrelsen. 
 Chefen för säkerhetsavdelningen, som kontaktades per telefon i samband med redovisningen, förklarade sig instämma i önskemålet. 
 Justitieministern förklarade att enligt hans mening de lämnade upplys- ningarna utgjorde grund för ett omedelbart beslut med stöd av 31 § lagen (1974:203) om kriminalvård om avlyssning av Hernandez telefonsamtal från anstalten och tog per telefon kontakt med statsråden Russell, Lee, 
  
 622  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Collins, Johnson, Johnson och Flores, vilka samtliga delade hans uppfattning. Detta meddelades Wranghult. 
  
 (---) 
  
 5.15 
  
 Avsnitt Y – Turkiet (PKK) 
  
 5.15.1 
  
 Allmänt 
  
 Avsnitt Y – Turkiet innehåller i praktiken den utredning som PU företagit rörande PKK. Det registrerade utredningsmaterialet består i denna del av ett  
 70-tal 
  pärmar. 
 Av flera skäl har vi vid vår granskning och redovisning av brottsut- redningen rörande PKK valt en annan metod än den vi valt beträffande övriga avsnitt, där vår granskning utgått från PU:s förundersöknings- registrerade utredningsmaterial. Den främsta anledningen till detta är att utredningen rörande PKK under åren varit föremål för flera gransk- ningar, genomgångar etc. Så har t.ex. Juristkommissionen granskat och översiktligt redovisat utredningen mot PKK under det första utred- ningsåret. Vidare har utredningen rörande PKK berörts i lands- hövdingen Bowman rapport över granskningen av hotbilden mot och säkerhetsskyddet kring statsminister Mills (SOU 1989:1). Vissa delar av utredningen avseende PKK har varit föremål för domstolsprövning (de s.k. smugglings- respektive buggnings- målen). Under 1992 uppdrog förundersökningsledningen åt kammar- åklagaren  
 Olson att göra en fullständig genomgång och analys av utredningens  
 PKK-material 
  och en på denna genomgång grundad rapport presenterades i september 1993. 
 Vidare gjorde den tidigare Palmekommissionens sekretariat under  
 1995-96 
  en dokumenterad genomgång av materialet. Slutligen har kommissionens experter Johnson och Skogwik gått igenom PKK- avsnittet (se vidare nedan under särskild rubrik). 
 Vi har mot denna bakgrund valt att redovisa detta avsnitt utifrån tidigare gjorda genomgångar och granskningar. Redovisningen i det följande bygger på det ovan nämnda materialet med tyngdpunkt på den genomgång av grundmaterialet om PKK som  
 Olson gjort. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 623 
  
 5.15.2 
  
 PKK-spåret 
  
 Organisationen PKK 
 Efter den turkiska statens bildande 1923 utsattes de i Turkiet bosatta kurderna för ett starkt assimileringstryck. Det kurdiska språket för- bjöds, kurdiska ortsnamn ändrades till turkiska och kurderna kallades bergsturkar. Detta ledde till starka reaktioner bland kurderna. Flera uppror slogs ned. 
 Vid universitetet i Ankara tog den kurdiska frågan ny fart i mitten av  
 1970-talet. 
  Vid den tiden samlade en student i statskunskap, Solis, ett stort antal studenter runt sig i en grupp som kalla- des Kurdistans revolutionärer. Genom denna grupp skapades organisa- tionen PKK (Partiya Karkeren Kürdistan), Kurdistans arbetarparti. Målet för organisationen är en självständig kommunistiskt präglad kurdisk stat under PKK:s ledning. 
 Sedan 1978 har Abdullah Apo Öcalan som generalsekreterare stått i spetsen för partiet. PKK styrs av generalsekreteraren, den under hans ledning arbetande politbyrån och centralkommittén. 
 PKK:s anhängare indelas i tre grupper; sympatisörer, kaderaspiran- ter och kadrar. Kadrarna är fullvärdiga medlemmar som inte har någon möjlighet att utträda ur partiet. Dessa betraktar sig som professionella revolutionärer, bär ofta täcknamn och är försedda med falska person- handlingar. Kadrarna är skyldiga partiet total lydnad och måste utföra order utan kritik. Någon opposition inom partiet tolereras inte. Kritik mot generalsekreteraren eller brytning med partiet betraktas som för- räderi. 
 I september 1980 tog militären över kontrollen i Turkiet. Då flyttade PKK:s ledning till Syriens huvudstad Damaskus. Efter militärkuppen sökte sig stora grupper kurder till Europa. Dåvarande Västtyskland, Skandinavien, BeNeLuxländerna, Schweiz och Frankrike tog emot de flesta. PKK:s ledare Abdullah Öcalan sökte uppehållstillstånd i Sverige men fick i början av 1984 avslag på sin begäran. 
 Uppbyggnaden av det europeiska PKK motsvarar till stor del ur- sprungspartiets. Högsta organet är exekutivkommittén. Denna utgör förbindelse mellan partiledningen och den europeiska centralkommittén med säte i Köln. 
 I Sverige har det inte funnits någon fast organisation utan endast en underkommitté. I mitten av  
 1980-talet 
  anses PKK ha haft ett  
 50-tal 
  an- hängare i Sverige. 
  
 624  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Hur PKK först aktualiserades i PU 
 Redan tidigt under utredningen – den första veckan efter mordet – kom organisationen PKK att tilldra sig ett visst intresse från utredningens sida som eventuellt inblandad i mordet. PKK hade under såväl 1984 som 1985 varit föremål för ett par brottsutredningar i Uppsala och Stockholm. Brottsutredningarna rörde mord på avhoppare från PKK. PKK hade också av regeringen förklarats som terroristorganisation, innebärande bl.a. att organisationens medlemmar efter prövning i det enskilda fallet kunde utvisas med stöd av bestämmelserna i dåvarande utlänningslagen (SFS 1980:376). Motiv från PKK:s sida att utföra attentat riktade mot svenska intressen kunde därför finnas. 
 Under de första veckorna efter mordet hölls förhör med ett relativt stort antal personer, som var kända för eller misstänktes för att ha samröre med PKK och som vistades i Sverige – främst i Stockholms län. Förhören hölls av personal från rikskriminalpolisen. Vid förhören fick personerna redogöra för sin bakgrund såsom familjeförhållanden, utbildning, yrke m.m., sin politiska hemvist, sitt förhållande till PKK, sitt förhållande till Mills samt sina förehavanden under mord- natten. Några husrannsakningar ägde också rum varvid handlingar togs i beslag. 
 Den 14 mars 1986 genomfördes en mera samlad aktion i en lokal som disponerades av  
 svensk-kurdiska 
  föreningen. Nio personer som befann sig i lokalen hämtades till förhör. Efter beslut av kommissarien Perez genomfördes husrannsakan i lokalen, varvid skriftligt material togs i beslag. Beslagen hävdes av chefsåklagaren Grant den 26 mars. Ifrågavarande åtgärder, som företogs som ett led i en mera allmänt inriktad spaning, blev senare föremål för kritik av JO.  
 27 
  
 Påstådd vapenöverlåtelse med anknytning till Täbyanstalten 
 Under våren 1986 riktade PU ett växande intresse mot organisationen PKK. Efter ett tips i mitten av maj 1986 om en vapenleverans som skulle ha ägt rum kort tid före mordet framstod PKK som ytterligt intressant i utredningen, varför spaningsledningen styrde över allt större resurser till denna bearbetning.  
 28 
  
 Tipset lämnades av en man, Cuevas, som inkom till kriminaljouren vid Stockholmspolisen sent den 13 maj 1986. Cuevas hade vid tiden 
  
 27 
  
 Justitieombudsmännens ämbetsberättelse  
  
 1989-90 
  s. 53 ff. 
  
 28 
  
 Tipset om vapenöverlåtelsen och bearbetningen av detsamma finns i PU- materialet registrerat särskilt under avsnittet P –  
  
 Vapenärende Täbyanstalten inledning av  
  
 PKK-spåret  
 . 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 625 
  
 för mordet på Mills avtjänat ett kortare fängelsestraff för häleri på kriminalvårdsanstalten i Täby. På samma avdelning hade under denna tid två andra personer varit intagna; kurden Naif D som ingått i den s.k. Skomakarligan och som avtjänade ett mångårigt fängelsestraff för narkotikabrott och smuggling samt Jacobs som avtjänade livstidsstraff för mord och flygplanskapning. Cuevas berättade bl.a. följande. 
 Naif D hatade den svenska regeringen och Mills för den utvis- ningsdom som ingick i hans straff. Runt två veckor före mordet på Mills hade Naif D frågat Cuevas om han kunde skaffa vapen, typ Ferguson  Johnson. Inledningsvis hade Cuevas inte brytt sig om Naif D:s förfrågan. Dagen efter mordet hade Naif D varit på gott humör och sagt nu är det fixat. Också Shepard, som varit god vän med Naif D, hade varit glad. 
 Dagen därpå, den 14 maj 1986, hölls ett nytt förhör med Perez Han berättade att han sålt två vapen till Naif D för sammanlagt 4 500 kr. Den 15 februari 1986 hade han under en permission levererat vapnen till Naif D:s bostad i Sollentuna. Naif D, som också haft permission denna dag, hade lovat Cuevas 10 000 kr och en del kläder om Cuevas höll tyst om leveransen. 
 Den 15 maj 1986 hölls ytterligare ett förhör med Perez Han uppgav då att såväl Naif D som Shepard hatat Mills, som de höll som ansvarig för sina respektive situationer. Shepard hade nyligen fått sin nådeansökan avslagen. Cuevas berättade vidare att han uppfattat av Naif D och Shepard att de spanat mot Becker bostad i Gamla stan. Om vapnen berättade Cuevas att han under permissionen den 15 februari hämtat två Coltar på restaurang Wallonen. Vapnen hade överlämnats av en person från Farsta, Harris. Cuevas hade därefter åkt till Naif D:s bostad och lämnat vapnen. Naif D hade sagt att vapnen skulle användas vid bankrån. Cuevas berättade också att Naif D och Shepard på anstalten varit väldigt nervösa under morddagen och ofta tittat på klockan. Shepard hade därvid yttrat ikväll får vi se hur det går för Horne. Dagen efter mordet hade Naif D varit glad och fällt kom- mentarer som Moore A tolkat som att Naif D:s son hade skjutit Mills. Cuevas tillade att han hotats att hålla tyst av Shepard och att han erhållit vapnen av en person, JohnsDen 20 maj 1986 genomfördes en valkonfrontation med Perez Seppo A förevisades tekniska rotelns vapensamling och han pekade då ut FloresWesson-revolvrar 
  som sådana vapen som han levererat till Naif D. Vapnen hade mycket korta pipor,  
 5-6 
  cm. (Som framgått i kapitel 2 visade långt senare den tekniska utredningen i samband med provskjutningar att vapen med så korta piplängder knappast kan vara aktuella i mordutredningen.) 
  
 626  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Samma dag som valkonfrontationen ägde rum berättade Cuevas i förhör att han under 15 års tid sysslat med vapenaffärer i liten skala. Han hade efter mordet på Mills – den 15 mars – ordnat möjlighet för Naif D att köpa ytterligare vapen. Naif D, som även denna dag haft permission, hade emellertid uteblivit från ett möte och affären hade därför inte blivit av. Cuevas berättade vid detta tillfälle också att Shepard efter Peterson utnämning till statsminister yttrat Han ska dö också. 
 Den 22 maj 1986, vallades Cuevas i Farsta. Han pekade då ut den adress där han den 15 februari 1986 köpt revolvrarna av Henderson Under förhör samma dag berättade Cuevas att han egentligen skulle haft permission den 12 februari men att Naif D övertalat honom att i stället ta permission den 15 februari, då också Naif D hade permission, så att de skulle kunna sköta vapenaffären. Seppo A hade några dagar före permissionen ringt till Norris och i förtäckta ordalag talat om att han var intresserad av att köpa vapen. Norris hade sagt att det var OK att Cuevas besökte honom vilket Cuevas tolkat som att Norris hade vapen att sälja. Under permissionen hade Cuevas först rest till sin bostad i Solna. Därefter hade han ensam åkt taxi till Naif D:s bostad i Sollentuna. Av Naif D hade han fått 5 000 kr och en del kläder. Därefter hade han fortsatt med samma taxi till Norris i Farsta. Norris hade överlämnat två revolvrar i kaliber .38 och fyra askar ammunition. Med taxin återvände Cuevas sedan till sin bostad. Hans f.d. hustru kom på besök. Tillsammans åkte de med en ny taxi till Naif D där Cuevas levererade vapnen. 
 Den 6 juni 1986 uppgav Cuevas att Shepard någon gång under vecka 9 1986 varit på permission. När han återvänt hade han berättat att han träffat kroater bl.a. från Australien. Shepard hade också yttrat det kommer att hända nu närmaste tiden med Horne. 
 Vid ett förhör den 11 juni 1986 ändrade Cuevas sina tidigare lämnade uppgifter. Han uppgav nu att han inte fått revolvrarna av Norris utan av Bryan Dessa uppgifter vidhöll han vid två förhör en vecka respektive en månad senare. 
 I mitten av juni 1986 förhördes Anderson f.d. hustru Smith bekräftade att hon den 15 februari 1986 åkt taxi tillsammans med Cuevas till en adress i Sollentuna. Hon hade till en början väntat utan- för. När Cuevas återvänt hade han erinrat sig att han glömt sina glas- ögon i lägenheten han besökt. Han gick därför tillbaka till lägenheten och Paul följde då med. På lägenhetsdörren fanns ett utländskt namn som började på bokstaven D. Dörren hade öppnats av en ung man med sydländskt utseende. 
 Taxichauffören Bridges lokaliserades och förhördes i juli 1986. Han bekräftade att han den aktuella dagen haft en körning med en finsk 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 627 
  
 man från en adress i Solna (Anderson bostadsadress) till en adress i Sollentuna (alldeles i närheten av Naif D:s bostadsadress). Mannen hade bett honom vänta, vilket Bridges gjort. Efter 30 minuter ansåg Bridges sig ha blivit blåst och lämnade platsen. Han hade därefter via taxiväxeln blivit kallad till Solna polisstation där mannen väntat på honom. Mannen hade betalt körlegan och önskat bli körd till en adress i Abrahamsberg (Davis kontorsadress). Efter ca 20 minuters uppehåll på platsen hade Bridges kört mannen tillbaka till Solna. 
 I samband med det stora tillslag som kallas operation Alfa (se nedan) hämtades Cuevas till förnyat förhör. Seppo A vidhöll sina tidigare lämnade uppgifter. Under förhöret delgavs han misstanke om medhjälp till mordet på Mills. Han medgav då att han haft vetskap om vad vapnen skulle användas till. Samma dag hölls i närvaro av förundersökningsledaren Nguyen konfrontationsförhör mellan Cuevas och Bryan Cuevas vidhöll att han köpt två revolvrar av Jenkins den 15 februari 1986. Jenkins förnekade detta. Samma dag hölls också ett konfrontationsförhör mellan Cuevas och Naif D. Seppo A vidhöll att han sålt vapen till Naif D. Detta förnekades av Naif D. 
 Dagen därpå, den 21 januari 1987, tog Cuevas tillbaka de lämnade uppgifterna. Han berättade nu att han fått förfrågan från Naif D om vapen, att han i anledning härav kontaktat Jenkins och då fått svar som han tolkat som att denne kunde leverera, att han den 15 februari 1986 fått 5 000 kr av Naif D för vapenköp, att han därefter begett sig till Jenkins men fått beskedet att denne inte kunde leverera några vapen och att han därför lämnat tillbaka pengarna till Naif D med av- drag för taxiutlägg. Cuevas delgavs i anledning av dessa nya uppgifter misstanke om falsk tillvitelse. Därefter ändrade Cuevas samma dag sina uppgifter ytterligare ett par gånger. Han återgick slutligen till versionen att han hämtat två revolvrar hos Jenkins och att han levere- rat dessa till Naif D. 
 Seppo A:s uppgifter bedömdes till en början som mycket intressanta då de innehöll komponenter som Hernandez uttalade regeringsfientlighet, Naif D:s kurdiska bakgrund med eventuell koppling till PKK och vapen av rätt typ som överlåtits vid en passande tidpunkt. Under de omfattande förhören med Cuevas framstod han dock mer och mer som en person med stora personliga problem vars trovärdighet allvarligt måste ifrågasättas. 
  
 628  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Utredningen sommaren och hösten 1986. Faktainsamlingen 
 Under senare delen av juli 1986 intog spaningsledningen i PU – den s.k. ledningsgruppen – ståndpunkten att PKK troligen låg bakom mordet på Mills och att det fanns ett samband mellan detta mord och de två mord på avhoppare från PKK som ägt rum i Uppsala 1984 respektive Stockholm 1985. PKK blev det s.k. huvudspåret. Motivet skulle vara att PKK höll Mills ansvarig för den behandling som organisationen och dess medlemmar rönt i Sverige (terroriststämpel, kommunarrest etc.). 
 När planeringen för ett kommande stort tillslag mot kurder med  
 PKK-anknytning 
  började är okänt men redan så tidigt som den 5 augusti 1986 informerades en större krets polismän och åklagare om planerna. Vid ett utökat ledningsmöte denna dag med 29 personer när- varande redogjorde Benson för sin inställning i  
 PKK-spåret. 
  Han informerade övriga deltaganden om organisationen PKK, mordet i Uppsala 1994, kommunförbuden, Copeland roll etc. Han utvecklade också sin syn på hotbilden, innebörden av uttrycken bröllop och skalder, vissa förhörsutsagor och anskaffning av vapen m.m. För att säkra bevisning mot PKK skulle en stort tillslag kallat operation Alfa genomföras. Målet var att slå mot organisationen med sådan kraft att PKK rasade samman så att brott kunde beivras och utvisningar äga rum. Genom en samordnad aktion skulle ett stort antal företrädare för PKK gripas och förhöras. Genom en sådan styrkedemonstration skulle det göras klart för den kurdiska gruppen att  
 PKK-männen 
  inte var osårbara. Härigenom räknade Benson med att människor med intressanta uppgifter skulle våga träda fram och berätta för polisen vad de visste om mordet på Mills. Inför tillslaget, som vid denna tid planerades äga rum i oktober 1986, skulle utredningen koncentrera sig på att samla in fakta om PKK. 
 Regeringen underrättades om planeringen den 7 augusti 1986. Under slutet av sommaren och under hösten 1986 avdelade 
 spaningsledningen stora personalresurser på utredningen av PKK- spåret. Främst var det personal från rikskriminalpolisen och säkerhets- polisen som fick i uppdrag att insamla och sammanställa all tänkbar in- formation och kunskap om PKK från såväl Sverige som utlandet, främst Europa. Allt som var känt om PKK och dess aktivitet skulle till- föras utredningen i syfte att öka kunskaperna om PKK inför det planerade tillslaget. 
 Inför insamlandet av faktamaterialet beslöt spaningsledningen att detta material inte skulle registreras på sedvanligt sätt utan det skulle samlas och systematiseras i en särskild pärmserie. Pärmserien kom att indelas i 17 avsnitt, där varje avsnitt avsåg visst material såsom Mord 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 629 
  
 Uppsala, Mordet på Medborgarplatsen i Stockholm etc. Varje sida i materialet skulle pagineras vilket idag gör det möjligt att få en uppfatt- ning om materialets storlek. Det omfattar ca 12 000 sidor. Utöver pärm- serien, som således inte skulle dataregistreras, skulle bedömningar, värderingar, slutsatser, kommentarer, spaningsledningens åtgärder etc. sammanställas i ett särskilt dataregister. Registret skulle föras särskilt vid spaningsledningen och vara skilt från det övriga materialet. 
 Skälen för beslutet att frångå den gängse registreringsmetodiken är oklara. Beslutet möttes också av viss kritik eftersom det befarades att stora svårigheter skulle uppstå att integrera materialet med den övriga utredningen. På initiativ av våldsroteln i Stockholm upprättades därför, trots spaningsledningens direktiv, ett dataregister på det insamlade och systematiserade materialet. I en särskild databas, den s.k. kurdbasen, infördes och registrerades i princip alla handlingar och förekommande personer. Basen gör det möjligt att idag återfinna en viss handling eller var någonstans en viss person förekommer. 
 Under denna fas av  
 PKK-bearbetningen, 
  faktainsamlingen, förekom ingen egentlig bearbetning av uppslagen av traditionell kriminalpolisiär karaktär. Arbetet gick, som ovan nämnts, i stället ut på att insamla, systematisera och sammanställa uppgifter inför det planerade tillslaget. Inför tillslaget bedrevs också riktad spaning mot ett antal personer, såväl fysisk som avlyssning i form av telefonkontroll och – som det senare visade sig – buggning. 
 Det material som tillkommit under faktainsamlingsfasen består i princip intakt och förvaras idag avskilt från det övriga utrednings- materialet. Någon ytterligare information har inte tillförts efter den 20 januari 1987, då det planerade tillslaget slutligen kom att äga rum. Innehållet redovisas översiktligt i det följande. 
 Mordet i Uppsala 
 Den 20 juni 1984 mördades Enver Ata på Stora Torget i Uppsala. Enver Ata sköts bakifrån, från nära håll, med flera skott. Mördaren, Zülküf Kilinc, greps efter en kort flykt varunder han kastat mordvapnet. Kilinc uppgav under utredningen av brottet att han handlat på egen hand sedan det kurdiska folket dömt Ata till döden. Utredningen visade emellertid att Kilinc troligen haft flera medhjälpare såväl i Sverige som utomlands och att mordet sannolikt var en avrättning beordrad av PKK:s ledning i anledning av att Ata hoppat av från organisationen och offentligt uttalat kritik mot partiet. Dessa uppgifter kom från bland andra  
 PKK-avhopparna 
  Mcdaniel och Villarreal De berättade att Ata, efter sitt avhopp från PKK, hotats till livet av den 
  
 630  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 i Tyskland verksamme  
 PKK-ledaren 
  Oliver och dennes medhjälpare. Även Sherman och Smith, som båda kallade PKK terrorist- organisation, hade utsatts för hot. 
 Kilinc dömdes i juli 1984 för mord till livstids fängelse. 
 Efter domen förhördes Kilinc vid ett flertal tillfällen av säkerhets- polisen. Under dessa förhör framkom bl.a. att han i Frankrike fått veta att Ata vistades i Stockholm eller Uppsala. Kilinc hade rest in i Sverige tillsammans med Kasim (Hüsnü A), centralkommittémedlem med ansvar för Sverige, och Ismet G,  
 PKK-representant 
  från Danmark. Vid ankomsten till Helsingborg hade han kontaktat Ismet C. Morddagen hade Kilinc tagit tåget från Stockholm till Uppsala. Han hade sedan suttit på Stora Torget och väntat i flera timmar innan Ata kom. Kilinc kände igen Ata efter att i Frankrike ha sett honom på video. Kilinc hade enligt egna uppgifter inhandlat ett  
 SL-periodmärke 
  på Centralen i Stockholm. Genom utredning hade det konstaterats att märket i själva verket inköpts i södra spärren i Sollentuna. Detta var en av de omstän- digheter som tolkades som att Kilinc måste ha haft hjälp vid genom- förandet av mordet. 
 Mordet på Ata och utredningarna kring detta utgjorde starten för en intensifierad uppmärksamhet kring PKK från i första hand säkerhets- polisens sida. Omfattande utredningsinsatser såsom fysisk spaning och telefonkontroll kom att vidtas mot i första hand personer som upp- fattades som ledande  
 PKK-medlemmar. 
  
 Mordet på Medborgarplatsen i Stockholm 
 Den 2 november 1985 mördades Mcdaniel (som samma år bytt namn till Lee och bar täcknamnet Robles) i foajén utanför Stora Hörsalen i Medborgarhuset i Stockholm. Güngör deltog i en kulturell kurdisk fest när han, från nära håll, sköts i bakhuvudet. Gär- ningsmannen, Sheppard, lyckades efter ytterligare skottlossning kasta sig genom ett fönster, ut på Götgatan. Där övermannades han av festdeltagare och överlämnades till polis. 
 Vid förhör uppgav Brock att han mördat Güngör på uppdrag av Kurdistanska Nationella Befrielsekampens Skyddsförbund (en grupp med fem medlemmar, varav Brock var en), att han i Kurdistan försetts med ett fotografi av Güngör, att han dagen före mordet kommit ensam till Sverige från Tyskland via Danmark och att han haft mord- vapnet, en pistol i kaliber .22, med sig från utlandet. 
 Den utredning som företogs visade att Sherman varit en framstående  
 PKK-medlem 
  som hoppat av organisationen då han kommit i konflikt med dess ideologi och uppbyggnad. Han hade offentligt kritiserat PKK 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 631 
  
 i olika publikationer och anföranden. Som en följd av detta hade Sherman dömts till döden av  
 PKK-ledningen, 
  som kungjort domen i sina egna publikationer i februari 1984. Dödsdomen var skälet till att Güngör flytt och bosatt sig i Sverige. I Sverige hade Sherman fortsatt att kritisera PKK. 
 Mordvapnet visade sig vara stulet vid ett inbrott i Handen 1978 tillsammans med bl.a. en revolver Harris .357 Magnum. Vapnet hade överlämnats till Brock av Travis Vid gripandet hade Brock nycklar på sig som gick till Halis I:s lägenhet och det fanns uppgifter som tydde på att Halis I och Marshall (jfr nedan om händelsen på julafton 1985) pekat ut offret för Brock. 
 Det kunde genom spaning konstateras att Brock vid flera tillfällen iakttagits i Sverige under hösten 1984. Under denna tid hade han sammanträffat med flera ledande  
 PKK-företrädare, 
  bland andra Ryan och Lopez Under sommaren 1985 hade Brock och Taylor Y haft täta kontakter med varandra. Förutom att de observerats tillsammans vid flera tillfällen hade de haft relativt täta kontakter per telefon. 
 I telefonavlyssningsmaterialet fanns ett samtal som förmodades röra mordet på Güngör. Samtalet, som är ett av de s.k. bröllopssamtalen, ringdes av en man, som antogs vara  
 PKK-ledaren 
  Oliver, den 16 augusti 1985 till Kelley Mannen meddelade att bröllopet skulle hållas och att bakverk skulle sändas till Kelley Säkerhetspolisen ifråga- satte om dessa ord var kodord och om samtalet egentligen rörde det kommande mordet på Güngör (se avsnittet nedan om den s.k. analys- gruppens arbete). 
 Candemir dömdes i februari 1986 för mord till livstids fängelse. Han nekade till att mordet skulle vara ett beställningsarbete beslutat av PKK. Flera personer misstänktes för delaktighet i mordet men misstankarna fick aldrig sådan styrka att någon vid denna tid kunde delges sådan misstanke. Senare, vid det stora tillslaget mot kurder den 20 januari 1987 (operation Alfa), förhördes dock flera av dessa personer – Ismet C, Ryan och Mehmet Y – som misstänkta för medverkan till mordet på Güngör (se nedan om operation Alfa). 
 Misshandeln vid Slussens tunnelbanestation julafton 1985 
 Julafton 1985 knivskars Marshall vid Slussens tunnelbanestation i Stockholm av Kramer tillfogades ett livshotande hugg med en brödkniv i buken. Händelsen tilldrog sig intresse eftersom Marshall misstänktes för att ha medverkat i utpekandet av offren vid 
  
 632  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 morden på såväl Flores som Mcdaniel. Mann A var en av de nio terroriststämplade kurder som tidigare belagts med kommunarrest. 
 Muhamed K uppgav vid förhör att han handlat i självförsvar och samtidigt skyddat en avhoppad  
 PKK-are, 
  Pierce, från Marshall och två män i dennes sällskap. Mann A å sin sida hävdade vid förhör att han varit ensam och blivit överfallen av ThomasUtredningen visade att Washington, Marshall och Pierce på olika sätt varit kopplade till PKK, som anhängare eller avhoppare. Knivskär- ningen bedömdes som en hämndaktion. 
 Muhamed K dömdes i februari 1986 för grov misshandel till fängel- se i ett och ett halvt år. 
 Mord i Danmark 
 Den 4 november 1985, dvs. två dagar efter mordet på Cetin Güngör, mördades den turkiske kurden Christensen i sin bostad utanför Köpenhamn. Brottsplatsundersökningen visade att två pistoler, en av kaliber 9 mm och en av kaliber 7.65 mm, avfyrats i det rum där Tanguner anträffades. Tanguner hade dödats med skott genom huvudet och bålen från 9  
 mm-vapnet. 
  
 Vittnen, små barn, hade sett två mörkhåriga män i  
 25-30-årsåldern 
  springa från platsen. 
 Utredningen visade att Ross haft vissa  
 PKK-kontakter 
  innan han 1984 kom till Danmark och att hans uppträdande efter ankomsten kunde ha utgjort ett motiv för mordet. 
 De franska kurderna Mullen och Ahmet K kom att misstänkas för mordet. De efterlystes och försvann. Den 5 december hade Mullen ringt till en person i Sverige och bett denne skyndsamt komma med pass. Mullen hade under hösten 1985 förhörts av den franska polisen i samband med utredningen av ett mord på en kurd med förmodad  
 PKK-anknytning 
  i Frankrike. 
 Vissa kopplingar gjordes mellan mordet på Cetin Güngör och mordet på Tanguner. Vid förhör med personer i Tanguners närhet befanns en kamrat, Hernandez, ha befunnit sig i Sverige när Sherman mördades. Hernandez hade vid ett möte tre timmar före mordet på Güngör sammanträffat med denne, den tidigare  
 PKK-politbyråmedlemmen 
  Smith, Cemile K och två andra män. Stockholmsmördaren Sheppard hade setts i Danmark under sommaren 1985, varvid han vid minst två tillfällen setts tillsammans med den för  
 Tanguner-mordet 
  misstänkte Ball 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 633 
  
 PKK-relaterade 
  grova våldsbrott i andra europeiska länder 
 För att undersöka den  
 PKK-relaterade 
  brottsligheten i övriga europe- iska länder tillsattes redan tidigt under hösten 1986 en arbetsgrupp med personal från säkerhetspolisen och rikskriminalen. I mitten av oktober 1986 reste två grupper med polismän ut till olika länder i Europa för att få information om våldsbrott som begåtts där och som antogs ha anknytning till PKK. Polismännen kontaktade respektive polismyndig- het och inhämtade skriftligt material och annan information, främst från polismyndigheternas egna brottsutredningar. Bl.a. framkom följande. 
  
 Tyskland 
 . Under tiden den 29 maj 1984 till den 15 oktober 1986 redovisades 15 brott i Tyskland med  
 PKK-bakgrund; 
  fyra mord, ett mordförsök, nio fall av misshandel och ett rån. Tre av brotten utfördes med skjutvapen, i samtliga fall kaliber 7,65 mm. I flera fall användes knivar och andra stickvapen. Flera av gärningsmännen hade haft en framträdande roll inom PKK. I alla fall utom två var det klarlagt att brotten förövats av minst två gärningsmän. De tyska myndigheterna tillfrågades om förekomsten av kodord som bröllop och liknande. De kände dock inte igen detta, men de hade heller inte använt telefon- avlyssning. 
  
 Belgien 
 . Den 9 maj 1985 sköts Hikmetin Kaplan till döds på en gata i Anderlecht utanför Bryssel. Kaplan sköts i bakhuvudet av en okänd gärningsman. Vapnet som användes var i kaliber 7,65 mm. Utred- ningen visade att Evans troligen transporterats i en bil från vilken han försökt fly. Under flykten hade han sannolikt upphunnits och skjutits. Kaplan hade tidigare varit medlem i PKK men hade vid mordtillfället gått med i en annan kurdisk organisation. 
  
 Frankrike 
 . Den 23 december 1985 mördades  
 PKK-medlemmen 
  Reed på ett torg i Paris. Stadsdelen där mordet ägde rum beboddes huvudsakligen av turkar. Den dag Aktas mördades hade ca  
 300-400 
  personer samlats på torget för att demonstrera. Bakom demonstrationen stod ett tiotal kurdiska organisationer. Bråk uppstod mellan demonstranterna, varvid Aktas knivskars till döds. En person, Douglas, greps för gärningen. Mevlut S tillhörde en  
 PKK-fientlig 
  organisation. På mordplatsen anträffades flygblad som var under- tecknade av motståndarorganisationer till PKK. I flygbladen berördes bl.a. morden på Enver Ata och Mcdaniel i Sverige samt Christensen i Danmark. Mevlut S frigavs efter några månader, eftersom det saknades bindande bevisning mot honom. 
  
 634  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Fyra dagar efter mordet på Aktas, den 27 december 1985, mördades Hale i närheten av den plats där mordet på Aktas ägt rum. Owens sköts av tre gärningsmän bakifrån i huvudet och ryggen. 
 Vapnen som användes var av kaliber 7,65 mm och 9 mm. De franska utredningsmännen ansåg att mordet på Owens var en hämndaktion för mordet på Aktas. 
 Ord som bröllop och liknande var okända som kodord för den franska polisen. 
  
 Schweiz 
 . Den 30 december 1985 mördades Chavez i Lausanne. Han sköts av Husein Dirlik med en pistol av kaliber 7,65 mm. Dirlik var i sällskap med två andra  
 PKK-are, 
  som med knivar misshandlade två personer som befann sig i Goodman sällskap. Detta mord antogs vara en hämndaktion efter de två attentaten i Paris den 23 och 27 december 1985. Telefonavlyssning av organisationen PKK och dess medlemmar hade förekommit i Schweiz. Kodord som bröllop och liknande var delvis kända av den schweiziska polisen. Man hade dock ingen enhetlig tolkning av ordens betydelse. I den tysktalande delen av Schweiz hade orden bröllop och fest tolkats som demonstration. I den fransk- språkiga delen av landet hade bröllop i stället tolkats som attentat. 
 Utöver information om morden ovan erhölls material ur andra brottsutredningar där motiven bedömts som icke politiska (narkotika- uppgörelser, svartsjuka etc.) men som med tanke på inblandade perso- ner kunde tänkas ha  
 PKK-bakgrund. 
  Flera av dessa brott var oupp- klarade. 
 Material från säkerhetspolisen 
 Bland materialet från säkerhetspolisen återfinns en sammanställning över telefonkontroller, bedriven spaning och källuppgifter. Av sam- manställningen framgår bl.a. att nio personer med  
 PKK-anknytning 
  varit föremål för telefonkontroll delar av perioden den 1 januari 1985 – 1 juni 1986. Samtal som bedömts ha betydelse för utredningen redo- visas i sammandrag med angivande av datum för samtalet, varefter följer utskrift av samtalet i dess helhet. 
 Vidare återfinns spaningsrapporter som säkerhetspolisen upprättade under bevaknings- och kartläggningsarbetet av olika kurdiska projekt, en förteckning över personer som lämnat uppgifter till säkerhetspolisen angående PKK samt en sammanställning över personer, främst med turkiskt/kurdiskt ursprung, som på skilda sätt tilldragit sig säkerhets- polisens intresse. Denna sistnämnda sammanställning upptar namn på ca 300 personer samt vad som är känt om var och ens bakgrund, t.ex. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 635 
  
 ankomsttid till Sverige, vad som framkommit vid förhör i samband med utlänningsutredningar, vistelseort, sysselsättning och eventuella uppgifter ur brottsutredningar. 
 I materialet från säkerhetspolisen finns också allmänt material om organisationen PKK, en promemoria från den 24 april 1986, där en sär- skilt tillsatt utredningsgrupp analyserat utredningsmaterial med ut- gångspunkt från frågan om Mills varit utsatt för övervakning samt en promemoria av den 19 januari 1987, där personer i PKK- avsnitten studerats med sikte på signalementsuppgifter, alibi, tidigare förekomst i vapensammanhang och psykisk kapacitet att genomföra mord. 
 Material från regeringen, UD och andra departement 
 Från regeringen, UD och andra departement har material som bedömts kunna vara av intresse för utredningen i denna del hämtats in. Här åter- finns allmänt material från framför allt de svenska beskickningarna till UD. En stor del av materialet härrör från tiden före mordet på Mills och utgörs av rapporter om kurdsituationen i världen, tidnings- urklipp med artiklar om PKK samt historiska analyser och bedöm- ningar som svenska tjänstemän gjort av organisationen PKK. 
 Vidare återfinns i detta material de regeringsbeslut som hade fattats under hösten 1985 och våren 1986 om fastställande av tidigare utvis- ningsbeslut (förvandlade till kommunarrest) rörande de kurder som terroriststämplats. Här återfinns också uppgifter om  
 PKK-ledaren 
  Abdullah Öcalans ansökan om uppehållstillstånd i Sverige och hand- läggningen av detta ärende, som resulterade i att ansökan avslogs. Slut- ligen finns information om Becker sammanträffande med Turkiets premiärminister Williamson i oktober 1985. I en promemoria redovisar Statsrådsberedningen översiktligt samtal som berörde svenska industri- satsningar i Turkiet. Mills hade också förhört sig om den på- gående demokratiseringsprocessen och kurdfrågan hade tagits upp. Özal hade givit ett lugnande besked men pekat på att vissa kurdiska grupper under kommunistiskt inflytande ställt till problem. Han hade därvid uppmanat Mills att inte stödja dessa grupper, vilket Mills lovat. 
 Övrigt material tillkommet under faktainsamlingsfasen 
 Inför det planerade tillslaget mot PKK beslöt dåvarande chefsåklagaren Shepard att fotokonfrontationer skulle genomföras med vissa vittnen. Ett tiotal personer kom därför att förevisas en fotosamman- 
  
 636  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 ställning av 127 män. Bland dessa fanns många av de kurder med  
 PKK-anknytning 
  som tilldragit sig utredningens intresse. En del, täm- ligen vaga, igenkännanden som pekade mot kurder gjordes av fem vitt- nen. Ingen av de i fotosammanställningen upptagna personerna med  
 PKK-bakgrund 
  kunde dock bindas till biografen Grand under mord- kvällen. 
 Inför det planerade tillslaget gjordes också under hösten 1986 en relativt omfattande alibikontroll. Med stöd främst av de förhör som hållits av rikskriminalen redan första månaden efter mordet upprättades en sammanställning över tio personer som spaningsledningen bedömde som intressanta. Dessa personer hade åberopat ca 65 personer som stöd för sina uppgifter om var de befunnit sig vid tidpunkten för mordet på Mills. Av dessa var ett trettiotal inte förhörda när alibikontrollen genomfördes. 
 Sammanställningen som gjordes innehåller uppspaltade vittnesupp- gifter avseende tidpunkter, platser och annat av vikt för alibikontrollen, sociogram m.m. 
 De uppgifter som lämnades gick isär något vad gällde platser och tidpunkter, men inte mer än vad som kunde anses normalt vid uppgifts- insamling av denna typ. Inga framsteg gjordes med att spräcka något föregivet alibi. 
 Operation Alfa 
 Sedan hösten 1986 hade en polisintendent som knutits till spanings- ledningen haft i uppdrag att planera organisationen för den kommande operationen. I början av september hade organisationen börjat ta form och ca 240 poliser hade indelats i  
 förhörs-, 
 tillslags-, 
  tekniker- och specialstyrkor. 
 Under hela förberedelsefasen hade tillslaget fortlöpande diskuterats av polisledningen och åklagarna. Polisens ursprungliga förteckning över objekt som måste höras, borde höras och kunde höras upptog 138 personer. I början av oktober 1986 omfattade listan 98 namn. 
 Förundersökningsledningen förhöll sig kallsinnig till omfattningen av tillslaget. Den ansåg att det inte fanns några mer konkreta bevis mot PKK eller  
 PKK-anhängare. 
  Åklagarnas ståndpunkt var att det visserligen fanns en bra hotbild mot Mills men att denna hot- bild inte kunde länkas samman med den plats där mordet ägt rum. Man fick inte ned någon på Sveavägen. 
 Hans Holmér å sin sida menade att man måste vara fantasifull. Han ansåg sig känna igen mycket av PKK:s sätt att agera i mordet på Murphy 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 637 
  
 Horne och att ett tillslag skulle röra om så mycket att man skulle få in värdefull information. 
 I mitten av oktober 1986 kan åklagarnas respektive polisens ståndpunkter, enligt  
 Phillips rapport, sammanfattas så att åklagarna ansåg att det skulle vara katastrof att slå till med rådande bevisläge, medan polisledningen ansåg att det skulle vara katastrof att inte göra det. 
 I början av november 1986 hade listan över tillslagsobjekt minskat till ett femtiotal. 
 I början av januari 1987 fastställdes en slutlig förteckning över tillslagsobjekt. Den upptog 22 personer. De flesta skulle hämtas till för- hör. Tre personer – Ismet C, Mehmet Y och Taylor Y – skulle an- hållas och delges misstanke om inblandning i morden i Uppsala och på Medborgarplatsen (grunden var alltså inte misstanke om inblandning i mordet på Mills). Husrannsakan skulle äga rum hos ett tiotal personer. 
 Tidigt på morgonen den 20 januari 1987 genomfördes operationen. Tvångsmedelsåtgärderna verkställdes och förhören inleddes. Förhörs- ledarna hade i förväg studerat sina förhörsobjekt och förberett frågor i samråd med åklagarna. Efter några timmars förhör och föredragningar av resultaten inför åklagarna började förhörsobjekten friges. Samtliga, utom de anhållna, frigavs under dagen. Mehmet Y och Ryan frigavs av domstol vid häktningsförhandlingar den 27 januari 1987. Samma dag beslöt åklagarna att återkalla häktningsframställningen rörande Ismet C, som i stället försattes på fri fot. Samtliga beslag hävdes inom några dagar. 
 Förhörsresultaten blev klena. Sammanfattningsvis kan sägas att resultaten av operation Alfa inte förde mordutredningen framåt. 
 Källa Peter 
 I samband med att två kriminalpoliser från rikskriminalen i oktober 1986 beordrades att resa till Köpenhamn/Glostrup i Danmark för att utröna om det kunde finnas något samband mellan mordet på den turkiske medborgaren Christensen i november 1985 (se ovan) och mordet på Mills kom det in nya uppgifter med anknytning till PKK. 
 I Glostrup sammanträffade de svenska utredningsmännen med dansk polis som förutom att lämna information om mordet på Tanguner sammanförde svenskarna med en källa i Fredrikshamn. Källan, en turkisk kurd som var agent för den turkiska säkerhetstjänsten MIT, hade försett den danska polisen med information om PKK sedan hösten 
  
 638  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 1985. Uppgiftslämnaren kom att kallas källa Wells. Källa Wells be- rättade att han fått indikationer på att PKK låg bakom mordet på Mills redan första månaden efter mordet. Denna information hade han rapporterat till den danska polisen för vidarebefordran via den danska säkerhetstjänsten till den svenska säkerhetspolisen. Eftersom Wells var kurd kunde han röra sig fritt bland  
 PKK-are. 
  Vid ett tillfälle hade Wells genom sina kontakter inom MIT kunnat hjälpa en släkting från ett 30- årigt fängelsestraff för narkotikabrott. Släktingen, som var funktionär inom PKK, hade tidigare sålt uppgifter om PKK till MIT. Wells tillfrågades om det genom släktingen var möjligt att få fram uppgifter om PKK:s eventuella inblandning i mordet på Mills. Eftersom släktingen stod i tacksamhetsskuld till honom trodde Wells att detta var möjligt och han lovade därför att återkomma med besked. 
 I slutet av november 1986 meddelade den danska polisen att Wells lyckats övertala släktingen att sälja uppgifter. För 100 000 tyska mark, som skulle överlämnas till släktingens föräldrar i Turkiet, erbjöds följande information: 
  
 - 
  
 Ordern från PKK:s centralkommitté om mordet, i kodad form med biläggande av kodnyckel. 
  
 - 
  
 Uppgift om var vapnet var köpt och var det kunde återfinnas. 
  
 - 
  
 Vem i Sverige som var med och planlade mordet. 
  
 - 
  
 Vem i Sverige som hjälpte till med gärningen. 
  
 - 
  
 Var gärningsmannen gömde sig före och efter mordet. 
  
 - 
  
 Gärningsmannens identitet och foto. 
  
 Benson och Baker underrättades samma dag. Det beslöts att polisen skulle begära ett prov på det som skulle köpas. Detta var dock, enligt Wells, inte möjligt. Han ombads då i stället att under- söka om PKK för närvarande hade någon aktion på gång i Sverige. 
 Dagen därpå meddelade den danska polisen att Wells på nytt varit i kontakt med släktingen, som omtalat att PKK planlade en aktion mot en svensk minister. Den som utförde planläggningen var Brown, som skulle befinna sig i Sverige, och den tänkte gärningsmannen var Gonzalez med kodnamnet Oktay. 
 Hans Holmér önskade göra en del kontroller av Sweeney person innan han bestämde om affären skulle genomföras eller ej. Utrednings- männen från rikskriminalen fick därför åka till Fredrikshamn och där, i uppehållande syfte, fortsätta att förhandla med Wells. 
 I början av december 1986 gav Garcia klartecken till att affären skulle genomföras. Genom en bankkontakt vid den danska polisen ordnades 100 000 tyska mark fram samt, för att täcka Sweeney resekost- nader, ytterligare 7000 tyska mark och 1000 danska kronor. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 639 
  
 Det var vid denna tid väl känt att det låg i den turkiska säker- hetstjänsten MIT:s intresse att misstankarna riktades mot PKK, för att få organisationen terroriststämplad i så stora delar av världen som möjligt. Vidare var det bekräftat att Wells verkligen var agent för MIT. Wells hade dock förnekat att MIT på något sätt var inblandad i saken. 
 Utbytet skulle genomföras enbart via kontakt med släktingen, som identifierats. Den bedömning som spaningsledningen gjorde var att man skulle ha lika stor nytta av uppgifterna oavsett om de kom från MIT eller från Sweeney släkting. 
 Den begärda summan överlämnades till Wells i Tyskland. Han rapporterade därifrån dagligen till den danska polisen om hur ärendet utvecklade sig. Han berättade bl.a. att han kommit i kontakt med sin släkting i Köln och för honom visat de utlovade pengarna. Släktingen hade instruerat Wells att lämna pengarna i Turkiet. Efter att detta gjorts hade Wells av släktingen erhållit uppgifter om mordet på Mills. Wells återvände till Köpenhamn någon vecka in i december och för- hördes därefter av den danska polisen. Wells beskrev hur mordet gått till och vem som var gärningsman. Han hade emellertid varken ordern om mordet med sig eller något fotografi på gärningsmannen och hans uppgifter i övrigt var så vaga att de knappast var användbara. Under förhöret påpekades att stämplarna i Sweeney pass inte stämde med de tidsuppgifter som han hade lämnat. Han förklarade att han inte kunde lämna exakta tidsuppgifter eftersom han var rädd för att polisen då skulle kunna kontrollera hans färdvägar och därigenom eventuellt identifiera släktingen, vilket skulle kunna medföra stor personlig risk för honom och hans familj. Wells visste således inte att hans släkting redan var identifierad. 
 Efter detta hölls flera ytterligare förhör med Wells, i slutet av december 1986, under 1987 och under 1988. Vid dessa förhör deltog bland andra utredningsmännen Barton och Stephens vid säkerhets- polisen. Efter den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären 
  låg kontakterna med källa Wells från svensk sida nere, fram till juni 1990. Vid denna tidpunkt bjöd rikskriminalen Wells och dennes kontaktman vid den danska polisen till Stockholm under flera dagar, då förhör hölls med Wells. 
 Under hösten 1990 hölls ytterligare ett förhör med Wells. 
 Beträffande den utlovade information som släktingen skulle bistå med uppgav källa Wells bl.a. följande: 
  
 - 
  
 Hans släkting höll inne ordern om mordet på Mills som en livförsäkring. Vid ett  
  
 PKK-möte 
  i Damaskus bestämdes att Mills skulle mördas. Närvarande vid mötet var förutom Solis de syriska underrättelsemännen Bezir och Azkour samt  
 PKK-medlemmarna 
  Celalettin C, Duran K och ytterligare någon. 
  
 640  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Beslutet att mörda Mills delgavs därefter medlemmarna i Europakommittén Ismet D och Numan U. 
  
 - 
  
 Mordvapnet är en Llama .357 Magnum med serienummer 848047. Det smugglades in i samband med gärningsmannens inresa i Sverige. Vapnet skulle finnas på Syriens ambassad i Sverige. Syrien hade emellertid ingen ambassad i Sverige och när Wells vid senare förhörstillfällen upplystes om detta sade han att dessa uppgifter var ett misstag. 
  
 - 
  
 Gärningsmannens identitet är Gonzalez med kodnamnet Oktay, född den 5 oktober 1958. När Gonzalez en vecka före mordet ankom till Helsingborg eller Helsingör möttes han av Cole Brown förde sedan Gonzalez till Stockholm, där han inkvarterades hos en namn- given iransk armenier alternativt på syriska ambassaden alternativt i Lamia B:s lägenhet. Brown var tillsammans med paret Horne på biografen Grand. Efter bion körde han en gul VW Passat till Birger Jarlsgatan, där han väntade på Pearson Efter mordet körde Hayri Oneill till Pearson bostad. Lamia B var tillsammans med Brown i Sverige före mordet och hon väntade utanför biografen Grand efter filmens slut. B, som arbetade vid Syriens ambassad i Stockholm, levererade två revolvrar – en .38 special och en .357 Magnum – till gärningsmannen Gonzalez och körde denne till mord- platsen. B eller Brown placerade Gonzalez vid Brunkebergstunneln alternativt var Gonzalez med utanför biografen och fick Mills utpekad för sig. En svensk oidentifierad man var också med vid planläggningen av mordet. 
  
 Säkerhetspolisen har kontrollerat Sweeney uppgifter om vapnet varvid det framkommit att ett vapen med det uppgivna tillverkningsnumret har exporterats från Spanien den 22 december 1978 i ett parti om 1000 vapen. Vapnet lämnade Barcelona i början av januari 1979 för vidare befordran till hamnen i Akaba i Jordanien. Köparen Mehmet El Baitar skulle kunna vara identisk med en man med samma namn som ingick i en viss palestinsk terroristorganisation. 
 Som framgår ovan ändrade Wells på flera punkter de uppgifter han lämnade. Han kunde inte förklara hur Gonzalez, för det fall han place- rats vid Brunkebergstunneln, kunnat veta vilken väg makarna Horne tänkt ta efter bion. Wells ändrade dessutom vid flera tillfällen uppgif- terna om var Gonzalez skulle ha bott under sin Stockholmsvistelse. 
 Beträffande gärningsmannens identitet visade efterforskningar att Gonzalez var född den 18 mars 1953 i Karakocan, Elazig, Turkiet. Han visade sig finnas i de tyska polisregistren och av signalementsupp- gifterna där framgick att han endast var 161 cm lång och därmed ute- 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 641 
  
 sluten som gärningsman. Vid ett sammanträffande med Gonzalez i Tyskland kunde personal från rikskriminalen konstatera att han var liten och späd och inte gav intryck av att vara längre än sin faktiska längd. I sammanhanget kan noteras att turkiska myndigheter redan så tidigt som den 11 mars 1986 hade informerat svenska myndigheter om att några fångar i Elazigfängelset känt igen Gonzalez då den första s.k. fantombilden publicerades. De turkiska myndigheterna bifogade också ett troligen retuscherat fotografi av Gonzalez, som var påtagligt likt fantombilden. 
 Vid ett besök som svenska utredningsmän gjorde på Bundes- kriminalamt (BKA) i Meckenheim i juli 1990 framkom att en av utred- ningsmännen där förhört Wells och lyckats visa att samtliga uppgifter som Wells lämnat tidigare hade varit införda i turkisk press. Gonzalez var dessutom enligt BKA medlem i PKK:s centralkommitté och en sådan utför aldrig några mord själv. Ismet D och Numan U, som enligt Wells skulle ha delgivits ordern om att Mills skulle mördas, vistades enligt BKA inte i Europa vid denna tid. BKA, som väl kände PKK och dess organisation, ansåg inte att källa Wells var trovärdig. 
 Wells har själv vidgått att han inte levererat de uppgifter som han utlovat. Han har också sagt att han skulle försöka ordna med åter- betalning, vilket han dock inte gjort. Några ansträngningar från svensk sida att få tillbaka pengarna har, enligt vad som uppgivits från PU inte gjorts. 
 Den s.k. analysgruppens arbete 
 Efter operation Alfa fortsatte säkerhetspolisen att arbeta med  
 PKK-av- 
  snittet. 
 I mitten av februari 1987 påbörjade den s.k. analysgruppen vid säkerhetspolisen sitt arbete. Gruppens uppgift var att undersöka om det i materialet fanns personer, organisationer eller företeelser som kunde påvisa att mordet på Mills hade anknytning till PKK. Gruppen bestod av fyra personer, som samtliga på ett eller annat sätt sedan tidigare deltagit i mordutredningen. 
 Analysgruppen redovisade sina slutsatser i en  
 24-sidig 
  promemoria i juni 1987. Av denna framgår att gruppen redan från början hade inställningen att det mest intressanta materialet i utredningen var det som härrörde från telefonkontrollerna. Som nämnts ovan var nio personer/linjer föremål för telefonkontroll under delar av tiden den 1 januari 1985 – 1 juni 1986, dvs. under tid som skulle kunna vara intressant utifrån mordet på Mills. Ganska snart under analys- gruppens bearbetning av materialet stod det klart att de personer som 
  
 642  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 var telefonavlyssnade i synnerligen hög grad själva var medvetna om detta. 
 Analysgruppens intresse kom att fokuseras kring Ismet C och till denne närstående personer såsom Hüseyin Y, Mehmet Y, Remazan Y och Halis I. Samtliga dessa stod under telefonkontroll. Att gruppen kom att intressera sig särskilt för Ismet C hade sin förklaring i att han vid tidpunkten kring mordet hade en framträdande roll inom PKK i Sverige och att han tilldragit sig intresse vid andra våldsdåd som sammankopplades med PKK. 
 Analysgruppen kom efter en genomgång av materialet att fastna vid ett fåtal telefonsamtal, de s.k. bröllopssamtalen, som eventuellt skulle kunna sättas i samband med mordet på Mills eller med annan av organisationen planerad brottslig verksamhet. Samtalen hade sedan tidigare i utredningen bedömts vara mycket intressanta, eftersom det hävdats att de kunnat avse ett beslut att mörda Mills. 
 Ordet bröllop nämns för första gången i materialet under ett samtal i augusti 1985 mellan Hüseyin Y och Oliver (källa A, se nedan). Ali C nämnde under samtalet det där ämnet alltså tårtor bakelser bullar, bröllopet förbereds och att vi skall ordna det där bröllopet. Analys- gruppen gjorde, med hjälp av tolk, den bedömningen att ordet bröllop här inte betydde giftermål utan stod för något annat. Gruppen kunde emellertid inte finna något samband mellan samtalet och mordet på Mills. 
 Nästa gång ordet bröllop används i ett mera kryptiskt sammanhang är under ett samtal den 13 februari 1986 mellan Ismet C och en man kallad Remzi (Numan U). Vid samtalet sade Remzi, enligt föreliggande översättning, under detta år skall ni under alla förhållanden hålla bröllop och att om det passar, om han/hon finns på plats så skall de naturligtvis göra det eller hur. Ismet C svarade herregud, vi kan ställa till med bröllop på gatan. Den bedömning som analysgruppen gjorde av detta samtal var att Ismet C och Remzi diskuterade ett redan tidigare fattat beslut om att undanröja en avhoppare från organisationen. Denna bedömning grundades delvis på att samma personer återkom med samma formuleringar efter mordet på Mills. Vid ett samtal den 2 mars 1986 frågade Mendoza nämligen Ismet C skulle ni kunna göra saken – bröllopet före den 19 april. 
 Den 15 februari 1986 samtalade Ismet C med Reyes Under samtalet sade Ismet C vi skall göra/hålla bröllop. Hayati Y verkade väl införstådd med vad som menades med detta. Analysgruppens bedömning av detta samtal var att personerna talade om något som skulle beröra de egna leden. Det var högst osannolikt att samtalet på något sätt skulle kunna sättas i samband med mordet på Mills. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 643 
  
 Under ytterligare ett samtal den 23 februari 1986 mellan Ismet C och Halis I nämndes såväl orden bröllop som skalder. Att ordet skald, som det tidigare hade spekulerats i, skulle vara liktydigt med en lejd mördare fann analysgruppen inte några belägg för. 
 Sammanfattningsvis gjorde analysgruppen den bedömningen att ordet bröllop inte kunde sättas i samband med några mordplaner på Mills. 
 De s.k. bröllopssamtalen analyserades senare också av lands- hövdingen Webster, som hade i uppdrag att granska hot- bilden mot och säkerhetsskyddet kring Mills. I rapporten sägs följande:  
 29 
  
 I februari 1986 avlyssnades de s.k. bröllopssamtalen. Innehållet i dessa var sådant att SÄK gjorde den bedömningen att man hade för avsikt att mörda ytterligare en person. Vid de samtal jag har fört med olika företrädare för SÄK har man framhållit att PKK aldrig tidigare – utanför sitt hemland – använt sådant våld mot andra personer än sådana som tillhört den egna kretsen. Man gjorde sig därför inte alls någon föreställning om att bröllopssamtalen kunde innehålla ett hot riktat mot Mills utan antog att det gällde en avhoppare. Jag är medveten om att bröllopssamtalen inte är lättolkade, bl.a. därför att de förs med ett kryptiskt språk. Det är möjligt att SÄK:s tolkning att samtalen handlar om ett förestående attentat är riktig. 
 Jag kan dock konstatera att det eventuella offret inte alls utpekas i samtalen. Jag har noga övervägt om bröllopssamtalen av SÄK bort upp- fattas som ett hot mot Mills. Jag har inte funnit något som motsäger uppgiften att PKK aldrig riktat denna typ av våld mot andra personer än avhoppare från den egna organisationen. Detta talar för att bröllops- samtalen handlar om ett attentat mot en tidigare medlem. Emellertid kan inte detta tas för givet. Det generella hotet från PKK mot regeringen hade under lång tid legat på en hög nivå.  
 (---) 
  
 Även de s.k. aggressionsamtalen, vilka riktade sig mot Mills, regeringen och säkerhetspolisen, analyserades och bedömdes av analysgruppen. Från maj 1985 till den 28 februari 1986 avlyssnades ett  
 40-tal 
  samtal mellan kända och framträdande  
 PKK-anhängare, 
  där man i hatiska ordalag angrep och fördömde den svenska regeringens svek mot det kurdiska folket. I tio av samtalen omnämndes Mills. 
 Analysgruppen gjorde bedömningen att de s.k. aggressionssamtalen var spontana yttringar från enskilda  
 PKK-anhängare 
  som på något sätt drabbats av fattade beslut, t.ex. om kommunarrest. 
  
 29  
 SOU 1989:1 s. 26 f 
 . 
  
 644  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Tipslämnare 
 Den 5 maj 1988 publicerade den turkiska tidningen Gomez en artikel om en kvinna, Saniye A, som tillhörde PKK och som från fängelset där hon var intagen berättat att PKK låg bakom mordet på Mills, men att organisationen hemlighållit sin delaktighet av rädsla för reaktioner i Europa. 
 En vecka senare publicerade den turkiska tidningen Turkish Daily News en artikel där Kemal E (Saniye A:s man) från fängelset berättat att PKK ansvarade för mordet på Mills. Motivet skulle ha varit att Mills engagerat sig i konflikten mellan Iran och Irak. 
 I augusti samma år uppgav källa Wells (se ovan) att Saniye A berättat att PKK låg bakom mordet, men att berättelsen återgivits felaktigt i massmedia. Det rätta förhållandet skulle vara att Saniye A tagit del av dokument som utvisade PKK:s skuld. PKK skulle ha utfört mordet på uppdrag av Iran som hade utlovat ersättning i form av en radiostation, flera baser och övrigt stöd från Iran. 
 Efter en svensk förfrågan via Interpol till turkiska myndigheter under hösten 1988 bekräftade det turkiska utrikesdepartementet att Saniye A förvarades i ett fängelse i Diyarbakir. I april 1990 beviljade turkiska myndigheter svensk åklagare och kriminalpolis internationell rättshjälp, varefter en kammaråklagare och två kriminalinspektörer reste till Diyarbakir i början av maj 1990. Saniye A förhördes inför Statens Säkerhetsdomstol av två turkiska åklagare. Saniye A uppgav att hon vid tiden för mordet på Mills befunnit sig i Turkiet, att hon sedan tagit sig till Libanon, där hon under 1987 sammanträffat med Curry, som vid denna tid var  
 Europa-ansvarig 
  för PKK, samt att hon vid ett tillfälle hört Curry säga att han sett till att ordern om mordet på Mills verkställdes och att organisationen PKK inte skulle ta på sig ansvaret för attentatet. 
 Saniye A:s man Kemal E förhördes vid samma tillfälle. Han uppgav att han i Libanon träffat Jones chaufför Smith, att denne sagt att kamraterna inom PKK ligger bakom mordet på Mills samt att Smith vid en gruppdiskussion hört Curry säga samma sak. 
 De framkomna uppgifterna ledde till slutsatsen att även Curry borde förhöras. Ali K var sommaren 1990 häktad i Tyskland misstänkt för flera mord och medlemskap i förbjuden terroristorganisation. Efter an- sökan beviljade Tyskland internationell rättshjälp varefter svensk åklagare och polis närvarade vid ett förhör med Curry i Düsseldorf i juni 1991. Ali K vägrade emellertid att medverka. 
 Under juli 1988 hade en i Tyskland verksam turkisk journalist kontaktat den svenska polisen och berättat att han i Frankfurt träffat en man. Mannen hade enligt egna uppgifter varit  
 PKK-ledare 
  i Belgien 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 645 
  
 och han önskade sälja vissa handlingar om mordet på Mills mot en ersättning om en miljon tyska mark och en ny identitet. 
 Mannen meddelade en tid senare, via journalisten, att han ville informera svensk polis om vad han visste om mordet på Mills. I slutet av juli reste därför två polismän till Frankfurt, där de träffade representanter för BKA. Tillsammans sökte de upp journalisten, som meddelade att mannen inte ville bli förhörd men däremot var beredd att överlämna varuprover bestående i delar av det skriftliga materialet. Ett sammanträffande med mannen arrangerades, men han hade inte med sig de utlovade handlingarna. Däremot erbjöd han sig att för 25 000 tyska mark överlämna originalsidan av en handling till polisen. Mannen sade sig inneha den ursprungliga ordern från  
 PKK-ledaren 
  Abdullah Öcalan att döda Mills och en  
 62-sidig 
  handling som skulle utgöra avrapporteringen efter mordet. 
 Den begärda summan utanordnades till en tysk advokatbyrå, som skulle betala mannen efter leverans av handlingarna. 
 Mannen sattes under observation av BKA. Han avvek emellertid efter ett tag och har härefter inte hörts av. Några pengar överlämnades aldrig till honom. 
 Källa A 
 Ali C med täcknamnet Thompson, en framstående  
 PKK-funktionär 
  i Tyskland, anlände till Sverige i början av februari 1988. Han greps på Arlanda eftersom han innehade ett falskt resedokument. Under förhör medgav han att namnet var falskt och uppgav sig i stället heta Mitchell Han sökte politisk asyl i Sverige. Under asylutredningen framkom hans rätta identitet och ärendet övertogs av säkerhetspolisen och den speciella grupp för bearbetning av  
 PKK-spåret 
  där Barton var chef. Oliver fick i säkerhetspolisens hantering arbetsnamnet källa Davenport. I promemorior benämndes han Jacobson och under  
 KU-förhören 
  i den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären 
  (se nedan) kom han att kallas källa A. 
 Från februari 1988 till september samma år stod Oliver under säker- hetspolisens beskydd. Han vistades i en lägenhet i Stockholm och sam- manträffade så gott som dagligen med polismän från säkerhetspolisen och deras tolkar. Oliver berättade att han sänts till Sverige för att samordna kommande  
 PKK-aktioner 
  här. Han erbjöd sig att för säkerhetspolisens räkning arbeta kvar inom PKK i syfte att förhindra framtida attentat. 
 I september 1988 inkom en begäran från den tyska riksåklagaren om provisoriskt frihetsberövande av Oliver, som där misstänktes för mord och delaktighet i terroristorganisation. Oliver greps efter några dagar av 
  
 646  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 personal från rikskriminalpolisen och en utlämningsutredning inleddes. Han anhölls och häktades i mitten av oktober 1988. Under utredningen förhördes Oliver vid flera tillfällen. Han lämnade inte några uppgifter som kunde binda PKK vid mordet på Mills. I förhör i mitten av september 1988 uppgav Oliver tvärtom, att han för sin del inte trodde att PKK hade med mordet att göra. Han var visserligen i Mellanöstern under tiden december 1985 – december 1986 men ansåg att han ändå borde ha hört något om ett så centralt beslut som att mörda Mills. 
 Ali C utlämnades i januari 1989 till Tyskland, där ett omfattande utredningsarbete rörande flera  
 PKK-relaterade 
  mord hade inletts. I denna process kom Oliver så småningom att inta rollen av kronvittne och han medverkade därvid aktivt i utredningen. 
 För utredningen om mordet på Mills fick Oliver liten betydel- se. Han påverkade dock verksamheten indirekt genom det stora intresse som säkerhetspolisen visade för hans uppgifter om förestående attentat 
 i Sverige; uppgifter som bl.a. kom att bidra till den s.k. Romero affärens uppkomst. 
  
 5.15.3 
  
 Fortsatt utredningsverksamhet utanför den reguljära mordutredningen (den s.k. Pierce  
  
 Carlsson-affären) 
  
 Allmänt om händelseförloppet 
 Omorganisationen av utredningsarbetet efter regeringsbeslutet i februari 1987 ledde som framgått till att  
 PKK-spåret 
  miste sin status av huvudspår och att utredningen i denna del trappades ned. Enligt vad som sedermera skulle komma att uppdagas fortsatte utredningen längs huvudspåret emellertid delvis utanför den reguljära mordutredningen. Några av de utredningsmän vid säkerhetspolisen som handlade PKK- uppslaget hade kontakter med den förre spaningsledaren Benson, som de använde som bollplank, dvs. de diskuterade uppslaget med honom. Under hösten 1987 och början av 1988 var Benson själv i kontakt med flera personer, som arbetade inom polisen eller som på an- nat sätt hade anknytning till denna. Det gällde den nytillträdde chefen för säkerhetspolisen Mcintyre, Hill, som till- trädde som Rikspolischef i januari 1988, och ambassadören Mcfarland, som vid denna tid fick i uppdrag att utreda säkerhetspolisens verksamhet. Kontakterna gällde  
 PKK-spåret 
  samt säkerhetspolisens ar- bete och förhållningssätt i utredningen. 
 Hans Holmér var, liksom Mcfarland, god vän med Taylor. Taylor var vid denna tid förlagsdirektör på Bonniers. Han hade 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 647 
  
 tidigare bl.a. arbetat som informationssekreterare vid Justitiedeparte- mentet och hade ett intresse för säkerhetspolisens verksamhet. Han hade tillsammans med den dåvarande chefen för säkerhetspolisen Benson utfört uppdrag som anknöt till sådant som säkerhetspolisen sysslar med (det gällde affären 1975 med den s.k. sjukhusspionen, som misstänktes ha ägnat sig åt åsiktsregistrering för säkerhetspolisens räkning). Taylor hade på olika sätt varit engagerad i händel- serna kring mordet, bl.a. hade han hjälpt Benson med kontakter av olika slag i utredningens inledande skede. Genom sin vänskap med Benson synes han vidare ha fått inblickar i hur utredningsarbetet framskred. Under 1987 – 1988 engagerade han sig djupt i utredandet av  
 PKK-spåret. 
  
 Taylor fördes samman med de utredningsmän vid säker- hetspolisen som arbetade med  
 PKK-spåret. 
  Han fick tillgång till utredningsmaterial. Han försågs med rekommendationshandlingar av skilda slag, bl.a. från justitieministern. Han fick tillgång till polismän, som i tjänsten bistod honom. Han kom att utföra en del egna utred- ningsuppdrag, bl.a. inhämtade han uppgifter från den iranske exil- politikern Taylor. Under våren 1988 förberedde Taylor och kretsen kring honom en egen utredningsorganisation (lokaler anskaffa- des, privat finansiering ordnades m.m.). Verksamheten avbröts när den polisman som avdelats för att bistå Taylor natten mellan den 1 och 2 juni 1988 stoppades av tullen i Helsingborg sedan denna upptäckt att polismannen medförde buggningsutrustning. Dagen innan hade verksamhetens förekomst uppmärksammats i massmedia. 
 Utvecklingen av detta händelseförlopp finns utförligt skildrad i de granskningar av olika slag, som följde på avslöjandet. I detta samman- hang synes det lämpligt att återge den bakgrundsbeskrivning som Stockholms tingsrätt (lagmannen  
 Thompson 
  Spaak och rådmannen Taylor med nämnd) gav i domen i det brottmål, som följde på tullbeslaget i Helsingborg. 
 30 
  
 Beträffande de personer som förekom redovisade tingsrätten följan- 
 de. 
  
 30  
 Domen meddelades den 6 juni 1991 och beskrivningen av händelseförloppet synes därmed vara den som gjorts senast (hovrättsdomen innehöll ingen mot- svarande beskrivning). Se i övrigt bl.a.  
 JK-beslut 
  1988 s. 112 (granskning av myndigheternas agerande i anledning av Gutierrez verksamhet), s. 143 (beslut i fråga om brott mot tystnadsplikt) och s. 153 (fortsatt granskning av myndigheternas agerande i anledning av Gutierrez verksamhet), rege- ringens s.k. vitbok från den 1 juli 1988 och riksdagens konstitutionsutskotts granskningsbetänkande, 1988/89:KU 30. 
  
 648  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Den personkrets, som är aktuell i målet, kan i korthet presenteras enligt följande:  
 Mora 
  Cox tillträdde som justitieminister den 28 oktober 1987. Ambassadören Mcfarland förordnades den 5 november 1987 att som ordförande i  
 SÄPO-kommittén 
  leda omorganisationen av SÄK. Hill blev rikspolischef den 1 januari 1988 och deltog i SÄPO- kommitténs arbete. Mcintyre tillträdde som chef för SÄK den 15 september 1987. Länspolismästaren i Stockholms län Benson, som ledde den s.k. Palmeutredningen, avgick i realiteten den 5 mars 1987 men formellt den 15 september samma år. Han tillträdde en befattning i Wien den 10 augusti 1988.  
 Lang 
  Näss var byråchef på SÄK med ett över- gripande operativt ansvar. Han utnämndes i april 1988 till länspolismästare i Uppsala län och tillträdde denna befattning den 1 juni 1988. Taylor tjänstgjorde åren  
 1974-1976 
  som informationssekreterare på justitiedepartementet och är numera bokförläggare på Bonniers. Han är god vän med Mcfarland och Benson. Polisman A, Garza och Charles har tjänstgjort i Norrmalmspolisens piketstyrka. Polisman A har varit knuten till RPS som vapenexpert och driver sedan han slutat där företaget Strateg Protector, som handlar med vapen och säkerhetsutrustning. Per K var under den tid Benson ledde utredningen efter mordet på Mills livvakt åt Benson. Som sådan gjorde han affärer med Strateg Protector. Även Charles har tjänstgjort som handplockad livvakt åt Benson. Både Garza och Charles har träffat Taylor i samband med sina uppdrag som livvakter. Baker är en person som är anställd på RPS tekniska byrå och som tidvis varit chef för Företagsskyddsgruppen (FSG) på SÄK. 
 Händelseförloppet och dess bakgrund beskrevs på följande sätt av tingsrätten, som anmärkte att dess beskrivning byggde på vad som be- funnits utrett genom de tilltalades berättelser och vad som i övrigt hade förekommit under huvudförhandlingen. 
 Det kurdistanska arbetarpartiet PKK bildades i slutet av  
 1970-talet 
  och har med ofta våldsamma medel verkat för ett fritt Kurdistan. Organisationen etablerade sig i början av  
 1980-talet 
  i Tyskland och Sverige. Den ser strängt på avhoppare och har i Europa verkställt mord på  
 10-15 
  med- lemmar som lämnat organisationen. Den 20 juni 1984 mördades i Sverige en förutvarande medlem. SÄK inledde en utredning om PKK under led- ning av Burke. Stephens deltog i utredningsarbetet och var under 1984 främst sysselsatt med detta. Resultatet blev att åtta eller nio kurder utvisades enligt terroristlagen. Utvisningsbeslutet var inte verkställbart och omvandlades till kommunarrest. Den 2 november påföljande år begicks i Stockholm ytterligare ett mord på en från PKK avhoppad medlem. – Den 28 februari 1986 mördades Mills. Mordutredningen kom snart att ledas av Garcia som organiserade en särskild stab för spaningsledningen, i vilken Näss ingick. I ett av de spår som bearbetades ingick PKK. I maj 1986 tog Garcia närmare del av det utredningsarbete som ägnats åt PKK och i juli 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 649 
  
 samma år presenterade han PKK som huvudspåret. Den 15 februari 1987 (måste avse den 5 februari 1987, vår anm.) beslutade regeringen att led- ningen av spaningsarbetet skulle övertas av riksåklagaren. I samband med att Garcia avgick i mars det året friställdes Charles och Garza som dennes livvakter. Alltsedan SÄK inlett sitt utredningsarbete beträffande PKK under sommaren 1984 hade buggning använts som spaningsmetod. Bugg- ningarna utfördes av FSG inom SÄK. Stephens hade i mars 1986 varit med vid diskussioner om vilka personer som skulle buggas. Buggningarna upphörde i princip i och med att Garcia avgick som spaningsledare. Den 5 februari 1987 bildades en arbetsgrupp inom SÄK för att undersöka  
 PKK-spåret. 
  I gruppen ingick Barton och Stephens, vilka båda fortsatte att hålla en kontinuerlig kontakt med Garcia. Näss tyckte att arbetet gick trögt i gruppen och under 1987 beslutade han dela upp den i två mindre grupper, varav den ena skulle syssla med PKK och den andra skulle ned på Sveavägen med utredningen om mordet på Mills. Barton och Stephens bad Näss under denna tid att få utföra buggning men denne ställde sig negativ till åtgärden. I slutet av november 1987 nämnde Stephens för Näss att det fanns tillfälle att i utlandet höra källa A – en man med osäker identitet – men Näss var ointresserad och ville mer eller mindre lägga  
 PKK-spåret 
  åt sidan. 
 I slutet av 1987 och början på 1988 ägde en rad sammanträffanden rum där  
 PKK-spåret 
  och missförhållanden inom SÄK diskuterades. Taylor träffade Guzman i Paris och berättade för denne om sina teorier. Garcia kontaktade Guzman och sade att Barton och Stephens inte fick tillräckliga resurser för att utreda  
 PKK-spåret. 
  Han redogjorde också för sin upp- fattning om missförhållandena inom SÄK, som skulle ha sin grund i att man före mordet på Mills nonchalerat en tydlig hotbild anknuten till PKK. Taylor bad Guzman att fästa avseende vid vad Garcia sade. Guzman underrättade i december 1987 Gomez om motsättningarna inom SÄK. Den 11 januari 1988 förklarade Barton och Stephens för Näss att de ville ta in källa A till Sverige. Näss blev upprörd och sade att om källa A kom hit så skulle han få honom terroristutvisad. 
 I syfte att sammanföra Gomez och Dunn med Guzman inbjöd Taylor dem till middag den 13 januari. Under middagen anmodades Gomez att lägga vikt vid  
 PKK-spåret. 
  Kort därpå träffades Taylor, Barton och Stephens, varvid de diskuterade  
 PKK-spåret 
  och Näss avoghet att ägna detta ett enligt deras mening tillräckligt intresse. Den 8 februari inledde Näss en föredragning om PKK för Gomez och Dunn. Barton och Stephens var också närvarande. Sedan Näss avlägsnat sig för andra ärenden fortsattes föredragningen av Moore klargjordes enligt Stephens att information om källa A inhämtats genom bugg- ning. Som ett resultat av föredragningen sade Gomez till Dunn att förstärka resurserna till utredningen om PKK. 
 Omkring den 10 februari anlände källa A till Sverige och förhördes av Barton och Baker Några dagar senare sade Gomez till Barton att 
  
 650  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 han och Stephens skulle samarbeta med Taylor. Den 24 februari sam- manträffade Barton, Stephens, Taylor och Gomez i den senares bostad. Gomez informerades om att förhören med källa A avslöjat en akut hotbild. Hotet var riktat mot kurder samt mot en regeringsledamot och kungahuset. Gomez oroades av de upplysningar han fick. Enligt Taylor talade man om buggning av källa A som en självklarhet. 
 I slutet av februari eller början av mars överlämnade Barton och Stephens spaningsmaterial rörande PKK, bl.a. den s.k. åklagarpärmen med kvalifice- rat hemligt material, till Taylor, som förde in uppgifter från materialet på data. 
 Den 20 mars tog Dunn över det operativa ansvaret på alla enheter inom SÄK däribland också Burke ansvar. Dunn blev samma dag av Taylor informerad om spaningsläget och påmind om behovet av förstärkning av spaningsresurserna. Dunn lovade enligt Taylor att Adams tio man till en särskild utredningsgrupp utöver en mindre spaningsstyrka och bad honom att ordna med en lokal för gruppens arbete. Garza fick i uppdrag av Dunn att vara livvakt åt Taylor. Han mottog nästa dag ett odaterat rekommendationsbrev utställt av Dunn. 
 Den 27 mars besökte  
 Mora 
  Hunt på Bonniers. Hon hade av Guzman tidigare fått information om källa A:s betydelse och fick nu en mer ingående föredragning av Taylor. Garza var närvarande under en del av sammanträffandet men uträttade också annat. Barton och Stephens kallades dit för att ge ytterligare information. De deltog ett par timmar vid  
 Mora 
  Johnson nästan tio timmar långa besök under vilket Gomez ringdes upp ett flertal gånger. Enligt Gutierrez, Burton och Gordon mening talades det om buggning även vid denna föredragning.  
 Mora 
  Cox frågade om de hade tillräckliga resurser. 
 Taylor hade efter mötet med Dunn den 20 mars anskaffat en lokal på Renstiernas gata. Den 28 mars inspekterades lokalen av Gomez, Dunn, Barton, Stephens och Taylor. Garza var med men deltog inte i de samtal som fördes. Han monterade under tiden möbler som inköpts på IKEA. Enligt enstämmiga uttalanden från alla utom Garza deltog inte heller Gomez vid samtalen om arbetsgruppens sammansättning utan lämnade sammanträdet dessförinnan. Taylor, Barton, Stephens och Garza har uppgivit att man talade om rekrytering av personal för den förstärkning som skulle ske samt också om buggningen. 
 Samtalen fortsattes den 4 april mellan Taylor, Barton och Stephens då också Garza var närvarande. Man var överens om att avlyssningsut- rustning och dörrkontroller inte kunde anskaffas genom SÄK eftersom det fanns läckor där. Garza erbjöd sig att tala med polisman A, som han tidiga- re haft att göra med i utrustningsfrågor. De andra accepterade detta. 
 Per K kontaktade polisman A och meddelade sitt ärende. Han sade till polisman A att han var anställd vid SÄK och visade honom sitt rekom- 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 651 
  
 mendationsbrev. Polisman A åtog sig att undersöka möjligheterna att an- skaffa utrustning, vilket Garza meddelade Taylor, Barton och Baker Något senare besökte Barton och Gaines på SÄK:s tekniska byrå. Barton kände Baker sedan tidigare. Lämplig utrustning diskuterades och Barton skrev efter Mills rådgivning en lista på vad som behövdes. Denna lista gav Garza senare till polisman A med be- skedet att utrustningen behövdes så fort som möjligt. 
 Taylor hade redan i januari genom en privat kontakt, affärsmannen Henson, tillsett att likvida medel fanns tillgängliga för källa A:s vistelse i Sverige och för andra uppkommande utredningsbehov. Gomez var enligt Taylor redan från början informerad om detta. Frågan kom dessutom på tal hos Gomez den 24 februari. När anskaffandet av lokalen på Renstiernas gata blev aktuellt kunde de privata medlen tas i anspråk även för detta. 
 Den 5 april träffades Taylor, Gomez och  
 Mora 
  Leijon på en middag hos Taylor.  
 Mora 
  Leijon underströk vikten av att utredningen beträffande PKK bedrevs med kraft och att misstänkta underlåtenheter inom SÄK före mordet på Mills klarlades. 
 Vid ungefär denna tid for polisman A till Hamburg och träffade där den verkställande direktören för det tyska företaget PK Electronics. Polisman A fick klart för sig att det fanns problem med att med bibehållen sekretess föra in utrustningen i Sverige. Vid sedvanlig införsel skulle nämligen RPS komma att underrättas officiellt. Han ringde till Garza och diskuterade saken med honom. Polisman A föreslog att utrustningen skulle skickas direkt till Dunn eller tas in med diplomatpost via någon ambassad eller genom Garcia som var i Wien. Förslagen förkastades och de fann inte någon lösning. Efter några dagar reste polisman A till Wien där han träffade en branschkollega som mot provision åtog sig att lösa problemet genom att utföra utrustningen från Västtyskland till annat land, innan den fördes till Sverige. Han meddelade detta till White På hemvägen stannade han i Hamburg och beställde utrustningen hos PK Electronics. Han tog med sig hem en bandspelare med nummerindikator som fanns i lager. 
 Återstående beställning effektuerades i två delleveranser. Den första ägde rum i slutet av april. Det organiserades så att utrustningen skulle hämtas i London. Polisman A for dit och väntade på att någon, som han trodde från SÄK, skulle komma och hämta delleveransen. I telefonsamtal med Garza fick han beskedet att Charles skulle komma. 
 Charles hade i början av april på förfrågan av Garza accepterat att åta sig specialuppdrag inom SÄK. Den 20 april blev han av Taylor infor- merad om att man höll på att skapa en särskild utredningsgrupp med hänsyn till att landet befann sig i en allvarlig situation på grund av PKK:s hot. Han fick också veta att det varit en lång föredragning för  
 Mora 
  Cox och att förberedelser vidtagits för buggning. Han blev tillfrågad om han ville var med och i London hämta utrustning, som han skulle föra till 
  
 652  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Paris för hemtransport med diplomatpost. Lewis namn nämndes i det sammanhanget. Den 26 april for han till London. Utrustningen var vid hans ankomst ännu inte klar för avhämtning. Han talade i telefon med Garza, som då befann sig hos den franska säkerhetspolisen i Paris tillsammans med Taylor, Barton och Stephens i ett ärende som rörde samarbetet mellan de båda ländernas säkerhetstjänster. Han fick beskedet att han skulle mötas i Paris av en fransk säkerhetspolis, som skulle ta honom igenom tullen. Påföljande dag återtogs planerna. Han fick intrycket att Guzman backat ur. I stället skulle han åka direkt till Arlanda med utrust- ningen, vilket han gjorde den 28 april. 
 Samma dag som Charles återkom till Sverige samtalade Taylor med Gomez, som sade att han kommit fram till att han inte kunde tillåta att buggning skulle äga rum. Detta uppfattade Taylor som att buggning vid denna tid inte var aktuell. Senare samma dag diskuterades buggning från principiella utgångspunkter mellan Taylor, Gomez, statssekreteraren i justitiedepartementet Fowler och Guzman. 
 Den 9 maj informerade Pierce Carlsson åklagarna i spaningsledningen om  
 PKK-spåret 
  i närvaro av Gomez, Barton och HaleDen 11 maj begärde riksåklagaren besked av  
 Mora 
  Cox om Gutierrez roll. Samma dag tillsades Barton och Stephens att Taylor endast skulle behandlas som källa. 
 Den 18 maj fick Barton och Stephens genom sin nye chef polisintendenten Rodriguez beskedet att någon buggning inte skulle få äga rum. 
 Efter Reid hemkomst den 28 april bestämdes att han i fortsättningen inte skulle ingå i den särskilda utredningsgruppen, eftersom han i annat sammanhang framträtt offentligt och kunde vara igenkänd. Han fick därför återgå till sin vanliga tjänst. När PK Electronics var klar för återstående leverans, fanns det ingen att skicka för att hämta denna. Det löstes så att polisman A for till London för att motta utrustningen. Garza hade kört till Köpenhamn med bil, som han tidigare fått utanordnad av SÄK, och mötte honom på Kastrup den 1 juni. De for till Helsingör med bilen. Polisman A reste med färjan till Helsingborg som däckspassagerare medan Garza medföljde färjan i bilen, i vars bagageutrymme utrustningen placerats. Garza skulle föra bilen genom tullen och därefter möta polisman A för en gemensam hemfärd. Garza åkte på grönt i tullen där han emellertid blev stoppad och föremål för kontroll. På fråga av tullpersonalen vad det var för utrustning han medförde, svarade han att det var elektronisk avlyssnings- utrustning. Han legitimerade sig som polis och visade även det rekom- mendationsbrev, som han fått av Dunn. En tulltjänsteman ringde till SÄK:s ledningscentral i Stockholm för att med Dunn kontrollera att brevets innehåll även avsåg införsel av utrustningen. Han talade med person Thornton, som skulle återkomma efter kontakt med Dunn. Denne meddelade tullen via person Thornton att SÄK inte hade med ut- rustningen att göra. I följande samtal samma natt uttryckte Dunn i vart 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 653 
  
 fall önskemål om att i tulljournalen skulle anges elektronisk utrustning i stället för avlyssningsutrustning. Vidare ville Dunn att rekommenda- tionsbrevet skulle beslagtas och beläggas med sekretess och att han skulle få uppgifter om hur många tulltjänstemän som kände till ingripandet mot Garza och eventuellt även deras namn. Person Thornton frågade senare Dunn om han ansåg att samtalet med tullen skulle loggas. Dunn svarade, att det var bättre att en PM upprättades. Bandspelaren som regelmässigt används för att spela in samtal med ledningscentralen fungerade inte den aktuella natten. Dunn ringde samma natt till Gomez och omtalade vad som inträffat. Gomez ringde till Anna- Anderson som i sin tur ringde till statssekreteraren Crane, vilken telefonledes kontaktade statsminister Baker, som befann sig i New York.  
 Mora 
  Cox ringde tillbaka till Gomez och bad honom framföra något till Taylor, vilket skedde. Taylor lämnade ett besked, som Gomez framförde till  
 Mora 
  Cox. Gomez har i sin vittnesutsaga förklarat, att han inte har något minne av innehållet i dessa senare samtal. 
 Tullen i Helsingborg önskade besked av RPS, om hur man skulle förfara med utrustningen. RPS´ direktion sammankallades den 2 juni för att ta ställning i frågan. Påföljande dag underrättades tullverket om att RPS inte ville befatta sig med utrustningen. 
 (Domstolarnas vidare behandling av åtalet i smuggelmålet redovisas nedan.) 
 Turerna i den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären 
  saknar direkt betydelse för själva brottsutredningen, som sakligt sett inte tillfördes något av värde genom den verksamhet som bedrevs. Händelseförloppet påverkade där- emot PU:s arbetsvillkor och funktion samt sannolikt också allmän- hetens uppfattning om mordutredningen. Därvid är riksdagens konstitu- tionsutskotts bedömning av vissa konstitutionella aspekter av intresse. Dessa redovisas under följande rubrik. 
 Konstitutionsutskottets granskning 
 Bakgrunden till konstitutionsutskottets granskning var följande. Konstitutionsutskottet hade granskat frågor kring mordutredningen både 1986 och 1987. 1987 års granskning var inriktad på regeringens kontakter med polis och åklagare samt beslutet om en omorganisation av utredningen, dvs. i mångt och mycket det som behandlades av Juristkommissionen och Parlamentariska kommissionen (jfr kapitel 1). Granskningen berörde således bl.a. regeringens observatör i spanings- ledningen och regeringens roll i de konflikter som förekom under det första utredningsåret. Utskottet hade ingen egen kritik att rikta mot 
  
 654  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 regeringens handlande, men instämde i vissa kritiska omdömen som förts fram av Parlamentariska kommissionen. Reservanter i utskottet hade bl.a. framfört kritik mot regeringens inblandning i mordutred- ningen. Konstitutionsutskottets betänkande förelades riksdagen och debatterades den 2 juni 1988, dvs. dagen efter det att den utrednings- verksamhet som förekommit kring Taylor och försöket att till landet smuggla in avlyssningsutrustning hade avslöjats. Riksdagen ställde sig bakom utskottsmajoritetens uttalande, men under debatten i kammaren uppmärksammades de förhållanden som just hade avslöjats. 
 Den politiska process som följde resulterade i att dåvarande justitieministern  
 Mora 
  Cox avgick den 7 juni. Motiveringen var att hon hade konstaterat att det i riksdagen fanns en majoritet för en misstroendeförklaring mot henne. Konstitutionsutskottet tog därefter upp frågan om en fortsatt granskning av regeringens handlande i anled- ning av det som inträffat. Det ledde så småningom till att utskottet under sommaren bl.a. kom att hålla ett antal offentliga förhör. Före riksdagsvalet i september 1988 avgav konstitutionsutskottet ett utkast till betänkande.  
 31  
 Det innehöll förutom en redovisning av fakta vissa preliminära bedömningar. 
 Nästa år återkom konstitutionsutskottet, efter valet i delvis annan sammansättning, till denna granskning och tog definitiv ställning. Justitieministern kritiserades på vissa punkter. Utskottet ansåg bl.a. att hennes kontakter med Taylor hade varit väl omfattande. Av central betydelse i granskningen var ett s.k. rekommendationsbrev, som justitieministern hade utfärdat för Taylor i början av maj 1988, men som diariefördes först efter det att Gutierrez verksamhet hade avslöjats. Brevet, som var skrivet på justitieministerns brev- papper, hade följande lydelse.  
 32 
  
 To the relevant British Authority 
 Spears is a Swedish book publisher with a previous career in journalism, politics and central government. On my behalf he handles certain very delicate  
 fact-finding 
  missions in connection with the murder of the late Prime Minister Mills. 
 On my authority, Mays has contacted you through inofficial channels to try and confirm some information regarding the background to the murder. We believe your Service possesses such information. 
 As Mays is not only an old personal friend but also has experience in this field, I can guarantee that he will handle any information given to him according to your instructions as regards confidentiality etc. 
  
 31 
  
 1988/89:KU 30 bilagedel C 
  
 . 
  
 32 
  
 Handlingen citerad från Konstitutionsutskottets betänkande, 1988/89:KU 30, bilagedel C, s. 63. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 655 
  
 He Kent be able and authorized to answer any of your questions in this case. 
 I am grateful for all Stephens give to Mays. 
  
 Mora 
  Leijon 
 Minister of Justice 
 Konstitutionsutskottet ansåg att brevet borde ha diarieförts från början och uttalade vidare: 
 33 
  
 I vitboken (regeringens den 1 juli 1988 i anledning av Romero affären publicerade redogörelse för vissa händelser, vår anmärkning) framhålls att brevet med hänsyn till omständigheterna vid dess tillkomst inte bör betraktas som annat än ett rekommendationsbrev. I brevet sägs emellertid att Taylor på justitieministerns uppdrag (on my authority) har kontaktat den tilltänkta mottagaren av brevet.  
 Mora 
  Cox har förnekat att syftet var att ge något uppdrag. Taylor har å sin sida förklarat att han inte uppfattat att han erhållit något uppdrag. Brevets formulering är emellertid sådan att den tilltänkta mottagaren – och varje annan i god tro varande läsare av brevet – måste få uppfattningen att justitieministern gett Taylor ett uppdrag. Oavsett justitieministerns avsikt med brevet måste brevet därför enligt utskottets uppfattning anses innefatta ett uppdrag till Taylor. 
 Utskottet konstaterade därefter att justitieministern inte haft laglig rätt att ge ett sådant uppdrag som det Taylor fått och att om brevet skulle ha använts som det var tänkt och främmande underrättelsetjänst hade lämnat ut uppgifter, så hade det skett till en person som saknade behörighet att enligt svensk rättsordning företräda svenska staten:  
 34 
  
 Sammanfattningsvis konstaterar utskottet att det uppdrag som  
 Mora 
  Cox har gett Taylor saknar laglig grund. Det strider mot rätte- gångsbalkens regler om ledning av förundersökning i brottmål. Genom att besluta i ett ärende som det enligt lag tillkommer en myndighet att bestäm- ma om har hon också handlat i strid med 11 kap. 7 § regeringsformen. 
 För utfärdandet av detta brev och för underlåtenheten att diarieföra det förtjänar f. d. justitieminister  
 Mora 
  Leijon allvarlig kritik.  
 35 
  
 33 
  
 1988/89:KU 30 s. 54 f. 
  
 34 
  
 1988/89:KU 30 s. 55 
  
 . 
  
 35 
  
 I en socialdemokratisk reservation formulerades kritiken något annorlunda. Reservanterna ansåg att bedömningen inte enbart kunde grundas på den skrift- liga formuleringen av handlingen utan att man också måste ta hänsyn till statsrådets egen uppfattning om innebörden av och avsikten med den ifråga- varande handlingen. Statsrådets uppfattning var att det inte varit fråga om annat än ett rekommendationsbrev. Reservanterna uttalade sammanfattnings- 
  
 656  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 I frågan om Justitieministern lagt sig i spaningsledningens arbete skrev konstitutionsutskottet i utkastet från sommaren 1988 följande, vilket utskottet sedan vidhöll året därefter:  
 36 
  
 Av utredningen framgår att justitieministern bedömt Gutierrez upp- gifter och teorier om mordet vara av sådan karaktär att hon dagen efter sitt cirka nio timmar långa sammanträffande den 27 mars med Taylor och säpomännen Barton och Stephens ansett sig böra informera stats- ministern och därefter ta kontakt med rikspolischefen. Enligt utskottet före- låg det inget hinder från konstitutionella utgångspunkter mot att Anna- Anderson genom hänvändelserna till spaningsledningen – rikspolis- chefen – ville förvissa sig om att de uppgifter hon erhållit från Taylor redan var eller blev kända för de myndigheter som har ansvaret för mordutredningen. Däremot var hon mot bakgrund av såväl det kon- stitutionella regelsystemet som den ordning för bedrivande av förunder- sökning i brottmål som gäller enligt rättegångsbalken förhindrad att på- verka mordutredningens inriktning och bedrivande i övrigt. Det ankommer på förundersökningsledningen att helt självständigt bedöma sådana frågor. 
 Granskningen har emellertid visat att justitieministern på olika sätt inför rikspolischefen gett uttryck för att Gutierrez uppgifter kunde ha bety- delse för mordutredningen. Sålunda har  
 Mora 
  Leijon vid flera till- fällen uttalat att uppgifterna i fråga måste kontrolleras. I vilken utsträck- ning  
 Mora 
  Johnson handlande påverkat spaningsledningen är svårt att bedöma. Utskottet är emellertid av den uppfattningen att  
 Mora 
  Johnson uttalanden knappast kan ses som någon obehörig påverkan. Vid denna bedömning fäster utskottet särskilt avseende vid att det redan innan  
 Mora 
  Cox fick kännedom om uppgifterna var Lane (då- varande rikspolischefens, vår anm.) bestämda uppfattning att en kontroll borde ske och att denne inför utskottet inte påstått att någon obehörig påverkan förekommit. Utskottet vill också peka på att  
 Mora 
  Leijon vid upprepade tillfällen strukit under att det var spaningsledningen som skulle ansvara för Gutierrez verksamhet.  
 37 
  
 vis:  
 Mora 
  Cox har genom att underteckna ett sådant brev brustit i den omsorg och noggrannhet som ålegat henne som statsråd. För detta kan hon inte undgå kritik. (1988/89:KU 30 s. 103) 
  
 36 
  
 1988/89:KU 30 s. 56. 
  
 37 
  
 I en reservation (m, fp, c och vpk) formulerades bedömningen på annat sätt. Bl.a. uttalade reservanterna att  
  
 Mora 
  Cox fick anses aktivt ha stött Gutierrez reseverksamhet och att hennes förhållningssätt för rikspolis- chefen måste ha framstått som ett stöd för Gutierrez teorier. Samman- fattningvis ansåg reservanterna att  
 Mora 
  Leijon inte kan undgå kritik i nu berörda avseenden. (1988/98:KU 30 s. 103) 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 657 
  
 Utskottet riktade allvarlig kritik mot justitieministern i följande hän- seende: 
 38 
  
 Utskottet vill erinra om regeringsingripandet den 5 februari 1987 då det uppdrogs åt riksåklagaren att leda förundersökningen. Beslutet hade bl.a. sin grund i de motsättningar som förelåg mellan spaningsledningen och åklagarna. 
  
 Mora 
  Cox borde mot denna bakgrund i vart fall efter samman- träffandet den 27 mars ha anmodat Taylor att i fortsättningen hänvända sig till förundersökningsledningen. I stället fortsatte hon själv att sammanträffa med Taylor vid flera ytterligare tillfällen utan att åklagarna var informerade och utan att hon försäkrade sig om att informa- tion getts till dessa.  
 Mora 
  Cox tog initiativ till att Taylor i hennes och Chapman närvaro informerade statssekreterarna Fowler och Crane. Roberts (dåvarande riks- åklagaren, vår anm.) har erinrat om att detta skedde utan åklagarnas med- verkan och utan deras kännedom. Särskilt under den sedvanliga genom- gång som åklagare och spaningsledningen hade den 4 maj med justitie- ministern åsidosattes åklagarna på ett uppseendeväckande sätt genom att de undanhölls information som andra närvarande besatt. 
 Den begränsade syn på förundersökningsledningens roll som detta ger ut- tryck för gäller i högsta grad också utfärdandet av det s.k. rekommen- dationsbrevet.  
 Mora 
  Cox underlät således att upplysa åklagarna om sin avsikt att utfärda brevet och informerade inte heller åklagarna i efterhand om åtgärden. 
 Enligt utskottets mening har  
 Mora 
  Leijon inte vidtagit tillräckliga åtgärder för att tillse att information om Gutierrez verksamhet på ett tidigare stadium redovisades för åklagarna utan tvärtom i olika avseenden negligerat förundersökningsledningen. Nu angivna omständigheter ger ut- skottet anledning att rikta allvarlig kritik mot dåvarande justitieministern.  
 39 
  
 38 
  
 1988/89:KU 30 s. 59. 
  
 39 
  
 Enligt en socialdemokratisk reservation borde ingen kritik riktas mot den tidigare justitieministern i denna del. Reservanterna, som inte ansåg att ut- skottet skulle ta ställning till annat än om justitieministern hade bort underrätta förundersökningsledningen om Gutierrez verksamhet, skrev bl.a.: Ut- skottet har som nämnts tidigare i olika sammanhang behandlat frågan om s.k. informella kontakter mellan regeringskansliet och myndigheterna och har då framhållit att stor återhållsamhet måste iakttas vid sådana kontakter, särskilt i sådana fall då frågan rör myndighetsutövning mot enskild eller som rör tillämpning av lag (11 kap. 7 § regeringsformen). Dessa informella kontakter bör enligt vad utskottet uttalat i särskilt hög grad avse informationsutbyte. 
  
 – Det kan hävdas att det skulle ha varit svårt för justitieministern att informera åklagarna om Gutierrez verksamhet utan att överskrida de gränser för in- gripande i myndighetsutövning som är uppställda i 11 kap. 7  regerings- 
  
 658  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Ytterligare granskningar 
 Verksamhetens avslöjande ledde till rättsliga efterspel, dels genom de rättegångar tullingripandet i Helsingborg resulterade i, dels genom att det uppdagades att olovlig avlyssning redan tidigare förekommit vilket sedermera också ledde till rättegångar. Domarna i dessa de s.k. smuggel- respektive buggningsmålen redovisas nedan. 
 Det s.k. smugglingsmålet  
 40 
  
 Bakgrund 
 Den 1 juni 1988 omkring kl. 22.30 stoppades Garza i tullen i Helsingborg efter att ha kommit med färja från Helsingör. Garza var den polisman som avdelats att bistå Taylor. När han i bil åkte genom tullen blev han tillfrågad om han hade något att förtulla, vilket han förnekade. Vid kontroll av bilen hittades elektronisk utrustning. På tullpersonalens fråga vad det var för utrustning han medförde svarade han att det var elektronisk avlyssningsutrustning. Han legitimerade sig som polis och visade även ett rekommendationsbrev som han fått av Mcintyre, som var chef för säkerhetspolisen sedan den 15 september 1987. Efter kontroll med säkerhetspolisen samma natt lämnades tullen besked om att säkerhetspolisen inte hade med avlyss- ningsutrustningen att göra. Efter att Rikspolisstyrelsens direktion extra- inkallats till möte den 2 juni 1988 underrättades tullen om att Riks- polisstyrelsen inte ville befatta sig med utrustningen. Tullen under- rättade åklagaren, som inledde förundersökning. Den 8 juni 1989 väcktes åtal mot sex personer. 
 Rättegången vid Stockholms tingsrätt 
 De sex som åtalades var förutom Garza även Taylor, Stephens, Barton, Charles och den person som i vår rapport benämns polisman Changformen. Enligt utskottets bedömning skulle hon dock utan att överskrida dessa gränser ha kunnat upplysa förundersökningsledningen om att rikspolischefen hade information att ge. – Emellertid har  
 Mora 
  Cox vid flera tillfällen erinrat rikspolischefen om vikten av att hålla åklagarna underrättade. Hon har haft anledning att anta att hennes erinringar gett resultat. – På den grunden an- såg reservanterna att  
 Mora 
  Leijon vidtagit tillräckliga åtgärder för att tillse att åklagarna hölls underrättade. (1988/98:KU 30 s. 104) 
  
 40  
 Se Stockholms tingsrätts dom och akt i målet B  
 16-287-89 
  och Tucker hov- rätts, avdelning 11, dom och akt i målet B 1720/91. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 659 
  
 Taylor, Garza, Barton, Stephens och polisman A åtalades för grov varusmuggling och försök till grov varusmuggling och Lewis för varusmuggling, allt enligt följande: 
 Taylor, Barton och Stephens, de båda senare i sin tjänst vid riks- polisstyrelsens säkerhetsavdelning, har tillsammans med andra personer inom rikspolisstyrelsen under våren 1988 i Stockholm planerat att medelst tekniska hjälpmedel för återgivning av ljud i hemlighet avlyssna andra personer i spaningssyfte. Härefter har Taylor, Garza, Barton och Stephens diskuterat hur erforderlig avlyssningsutrustning skulle anskaffas. De har därvid ägt kännedom om att utrustningen måste införas till riket eftersom den inte funnits att tillgå i Sverige. Sedan Taylor ställt medel till förfogande för anskaffandet, har Barton och Stephens givit Garza i uppdrag att undersöka möjligheterna att införskaffa önskad utrustning. Per K har i sin tur i mitten av mars 1988 givit polisman A i uppdrag att undersöka anskaffningsmöjligheterna. Sedan polisman A meddelat Garza att önskad utrustning gick att köpa av ett företag i Förbundsrepubliken Tyskland har Garza, Barton, Stephens och Taylor den 4 april 1988 diskuterat vilken utrustning som skulle införas. Samtliga har varit överens om att utrustningen skulle införskaffas i största hemlighet. Per K har den 5 april 1988 för Burton och Gordon räkning givit polisman A i uppdrag att införskaffa den önskade utrustningen. Genom förmedling av en okänd mäklare, till vilken i efterhand utbetalats provision med 250 000 kronor för affärens genomförande, har polisman A den 15 april 1988 beställt avlyssnings- och övervakningsutrustning till ett sammanlagt belopp av 487 589 kronor hos företaget i Hamburg. 
  
 1.1 
  
 Vid beställningstillfället har polisman A genast mottagit en telefon- nummerdecoder med bandspelare. Han har därefter på uppdrag av Garza för Burton och Gordon räkning den 16 april 1988 utan att ge det till- känna för tullmyndigheten till riket över Helsingborg infört telefonnum- merdecodern med bandspelare. Härigenom har tull och mervärdeskatt till ett sammanlagt belopp av 6 015 kronor undandragits statsverket. Inköpet har förskotterats av polisman A och i efterhand reglerats av Garza genom Gutierrez försorg. Övrig beställd utrustning skulle enligt beställ- ningsavtalet levereras senare via säljarens dotterbolag i Storbritannien. 
  
 1.2 
  
 Taylor och Garza har omkring den 20 april 1988 anlitat Charles för betalning av viss del av den beställda utrustningen i London och för transport av denna till Paris, Frankrike, för vidare befordran till Sverige. Charles har därvid genom Gutierrez försorg erhållit flygbiljett och 175 000 kronor. Sedan det visat sig att transporten över Paris inte gått att realisera har Charles i samråd med polisman A samt på uppdrag av Taylor och Garza för Burton och Gordon räkning den 28 april 1988 utan att ge det tillkänna för tullmyndigheten till riket över Arlanda, Märsta kommun, infört 20 radiosändande avlyssningsmikrofoner, två radiomot- tagare, en bandspelare, en telefonnummerdecoder och ett kassettband. 
  
 660  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Härigenom har tull och mervärdeskatt till ett sammanlagt belopp av 72 816 kronor undandragits statsverket. 
 1.3 Taylor har under maj månad 1988 till gäldande av resterande kostnader för beställd utrustning och provisionsarvode tillhandahållit 580 000 kronor, vilka av Garza överlämnats till polisman A. Polisman A har den 1 juni 1988 i London mottagit resterande beställda varor och har med flyg fört dessa till Kastrup, Danmark, där de enligt överenskommelse överlämnats till Ross har den 1 juni 1988 omkring klockan 22.30 i samråd med polisman A och på uppdrag av Taylor för Burton och Gordon räkning utan att ge det tillkänna hos tullmyndigheten till riket över Helsingborg försökt införa 10 radiosändande dörrkontroller, 12 radio- sändande avlyssningsenheter med tillhörande fjärrkontroller samt två radiosändande telefonavlyssningsenheter med två radiomottagare och kringutrustning samt två telefonnummerdecoder. Härigenom skulle om brottet fullbordats tull och mervärdeskatt till ett sammanlagt belopp av 131 027 kronor ha undandragits statsverket. 
 Införsel och försök till införsel av samtliga under p  
 2-3 
  angivna radio- sändande enheter har skett utan att tillstånd härtill förelegat. 
 De av Taylor, Garza, Barton, Stephens och polisman A förövade varusmugglingsbrotten är att anse som grova särskilt med hänsyn till att de avsett gods av betydande värde och varit av särskilt farlig art. 
 Vidare åtalades Charles för valutabrott och polisman A för valutabrott och olaga vapeninnehav avseende ett  
 Mauser-gevär, 
  en s.k. pennpistol, en pistol Thomas, två instickspipor till skjutvapen, två ljuddämpare till skjutvapen och fem förpackningar tårgasspray. 
 Tingsrätten höll huvudförhandling i målet under maj 1991. Åklagare i målet var överåklagaren Mendoza, Regionåklagarmyndigheten i Malmö, och chefsåklagaren Anderson, Simrishamns åklagar- distrikt. Under huvudförhandlingen hördes  
 Snyder, Mcintyre,  
 Lang 
  Burke, Baker (skyddad identitet), Reid och tre tulltjänstemän som vittnen. 
 Ostridigt i målet var att polisman A och Charles utan att ge det till- känna för tullen infört ifrågavarande utrustning i landet och att de båda hade utfört betalningsmedel ur riket och fullgjort betalningar på sätt åklagaren påstått. Ostridigt var också att Garza försökt införa angiven utrustning i landet utan att uppvisa den i tullen. Samtliga tilltalade för- nekade dock brott förutom att polisman A erkände gärningen avseende olaga vapeninnehav. 
 Tingsrätten fann beträffande Barton och Stephens att det i frågan om anskaffandet av buggningsutrustningen inte styrkts annan delaktighet än att de båda önskat och varit införstådda med att avlyssningsutrust- ning på något sätt skulle införskaffas från utlandet och att Barton 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 661 
  
 dessutom medverkat till att precisera behovet av utrustning. Denna delaktighet kunde enligt tingsrätten varken föranleda ansvar för varu- smuggling eller för medverkan till varusmuggling. 
 Beträffande Per K uttalade tingsrätten att det var ostridigt att han ut- setts av Mcintyre, chef för säkerhetspolisen, att som polisiär följeslagare vara livvakt åt Taylor under dennes förlagsresor i Europa, under vilka resor Taylor också skulle inhämta upp- gifter till nytta för utredningen om mordet på Mills. Vidare ut- talade tingsrätten att Garza haft fog för sin uppfattning att han såsom polisman stod i lydnadsförhållande till Taylor och att han där- för varit skyldig att vidta de åtgärder, som haft samband med insmugg- lingen av avlyssningsutrustningen under största möjliga sekretess, på order närmast av Taylor, men med rikspolischefens och chefens för säkerhetspolisen goda minne. Med hänvisning till bestämmelsen om förmans befallning i 24 kap 6 § brottsbalken friades därför FoxBeträffande Charles uttalade tingsrätten att han bibringats uppfatt- ningen att det från säkerhetssynpunkt rådde en för riket allvarlig situa- tion och att han anförtroddes en viktig och farlig uppgift inom säker- hetspolisens utredning av  
 PKK-spåret 
  när han ombads att hämta avlyss- ningsutrustningen utomlands. Han hade, enligt tingsrätten, fog för sin uppfattning att han haft att lyda order av Taylor, som han upp- fattat handlade på order av rikspolischefen. Även Charles friades mot bak- grund av bestämmelsen om förmans befallning. 
 Vad gällde polisman A:s befattning med avlyssningsutrustningen fann tingsrätten att inget annat utretts i målet än att denne trott sig ha åtagit sig en beställning av avlyssningsutrustning för Rikspolis- styrelsens räkning och också trott att omständigheterna var sådana att största möjliga sekretess skulle gälla, varför införandet av utrustningen och betalningen av den inte fick avslöjas ens för tullen. Enligt tings- rättens mening måste polisman A:s handlande anses försvarligt, varför han mot bakgrund av bestämmelsen om nöd friades från ansvar för varusmuggling och valutabrott. 
 Slutligen uttalade tingsrätten beträffande Taylor att dennes handlande att under största möjliga sekretess skaffa fram behövlig av- lyssningsutrustning inför ett eventuellt kommande beslut av högre polischef om buggning fick anses ha skett i en situation som Taylor uppfattat som ett nödläge. Tingsrätten bedömde handlandet vara försvarligt och friade – med hänvisning till bestämmelsen om nöd 
 – även Taylor. 
 Sammanfattningsvis ogillade tingsrätten åtalet mot samtliga (för- utom att polisman A dömdes för olaga vapeninnehav till 40 dagsböter, detta straff ansågs dock verkställt genom att polisman A varit berövad 
  
 662  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 friheten under tiden den 30 juni – 2 juli 1988). Tingsrätten meddelade dom i målet den 6 juni 1991. 
 Rättegången vid Svea hovrätt 
 Åklagaren överklagade tingsrättens dom och yrkade att hovrätten skulle bifalla åtalen mot Taylor, Garza och polisman A för grov varusmuggling och försök till grov varusmuggling samt åtalet mot Charles för varusmuggling. De tilltalade bestred åtalen på samma sätt som vid tingsrätten. Samtliga åberopade att de handlat i nöd. 
 Hovrätten fann att Taylor haft en avgörande och drivande roll i utredningen av det s.k.  
 PKK-spåret 
  och att han ifråga om införan- det av avlyssningsutrustningen varit en viktig initiativtagare och på- drivare, som i sak i allt väsentligt hade handlat som åklagaren gjort gällande. Vidare uttalade hovrätten att det kunde hållas för visst att Taylor varit fullt införstådd med att de medåtalade skulle obe- märkt och utan att ge det tillkänna för tullen ta in avlyssningsutrustning m.m. till Sverige. Hovrätten ansåg att hans delaktighet i gärningarna var så påtaglig att han skulle anses som anstiftare till smugglingen i dess helhet. 
 Beträffande Per K fann hovrätten avseende den första leveransen inte någonting som tydde på att han medverkat i polisman A:s införsel; det var polisman A:s eget beslut att ta in utrustningen och detta låg utanför det uppdrag polisman A fått av White Däremot ansåg hovrätten att Garza anstiftat Charles att införa avlyssningsutrustning till Sverige genom att uppdra åt denne att hämta en del av partiet i London och beordra Charles att ta in detta i Sverige samt lämna denne pengar för inköpet och resan m.m. 
 Beträffande polisman A uttalade hovrätten att det kunde hållas för visst att han varit införstådd med att varken Charles eller Garza för tullen skulle tillkännage de varor som de mottagit av honom. Genom att skaffa varorna och överlämna dem till Charles och Garza hade, enligt hovrätten, polisman A medverkat till deras gärningar. 
 Vad avsåg frågan om ansvarsfrihet på grund av förmans befallning konstaterade hovrätten först att denna bestämmelse inte var tillämplig i Gutierrez och polisman A:s fall eftersom dessa inte stått under någon polisiär befälsrätt. Inte heller de två polismännen – Garza och Charles – kunde gå fria från ansvar på denna grund. 
 När det slutligen gällde invändningen om nöd uttalade hovrätten att det inte hade förebringats någon utredning om hotbilden och att hov- rätten därför hade att utgå ifrån att situationen var så allvarlig – över- hängande fara för attentat mot kurder i Sverige, en regeringsledamot 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 663 
  
 och kungahuset – som de tilltalade påstått. Insmugglingen av utrust- ningen hade dock, enligt hovrätten, endast utgjort ett tidigt förled i verksamheten att röja attentatsmäns planer. Hovrätten konstaterade att det inte förelåg ett sådant nära och absolut samband mellan intresset av att avvärja attentatshotet och behovet av att under största möjliga sekretess skaffa utrustningen, att de tilltalade kunde anses ha handlat i nöd. 
 Sammanfattningsvis dömdes Taylor för anstiftan till varu- smuggling och till försök till varusmuggling till 100 dagsböter, Garza för försök till varusmuggling och anstiftan till varusmuggling till 100 dagsböter, Charles för varusmuggling till 40 dagsböter och polisman A för varusmuggling, medhjälp till varusmuggling, medhjälp till försök till varusmuggling och olaga vapeninnehav till 120 dagsböter, varav bötesstraffet till ett antal om 20 dagsböter skulle anses verkställt genom den tid polisman A varit frihetsberövad. 
 Hovrättens dom meddelades den 21 februari 1992. 
 Det s.k. buggningsmålet  
 41 
  
 Bakgrund 
 Under sommaren 1988 föredrog poliskommissarien Barton en sam- manfattning av  
 PKK-spåret 
  för förundersökningsledningen. Barton hade våren 1987 blivit chef för en mindre grupp under spanings- ledningen, med uppgift att bl.a. kontrollera  
 PKK-spåret. 
  Under före- dragningen åberopades en källa Cooper. Varken Barton eller dennes kollega Stephens ville berätta vem källan var. Åklagarna blev därför misstänksamma. Under sommaren 1988 framkom vidare, i samband med förhör i den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären, 
  att elektronisk avlyssning med dold mikrofon – s.k. buggning – kunde ha använts i spaningarna efter Becker mördare. Riksåklagaren beslutade därför den 1 september 1988 att inleda en förundersökning. Vid ett besök hos Riks- åklagaren i oktober 1988 erkände Benson att han hade låtit bugga vissa lägenheter i Stockholmsområdet. Under förundersökningen hördes ett mycket stort antal personer. Åtal i målet väcktes dels den 18 augusti 1989 (avseende bokkaféet), dels den 29 mars 1990 (resterande delar). Förundersökningsprotokollet upptar närmare 4000 sidor. 
  
 41  
 Se Stockholms tingsrätts dom och akt i målet B  
 16-654-88 
  och Tucker hov- rätts, avdelning 3, dom och akt i målet B 254/91. 
  
 664  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Rättegången vid Stockholms tingsrätt 
 Sex personer åtalades:  
 Lang 
  Burke och Miller, som vid tidpunkten för aktuella gärningar båda var operativa chefer vid säker- hetspolisen, Benson, länspolismästare och spaningsledare i PU fram till den 5 februari 1987, Espinoza, chef för den preventiva byrån inom säkerhetspolisen,  
 Perry, chef för säker- hetspolisen samt rikspolischefen Kidd. 
  
 Lang 
  Näss åtalades för olovlig avlyssning vid åtta tillfällen enligt nedan. Vid ett av tillfällena åtalades han alternativt för förberedelse till olovlig avlyssning (p. 3). 
  
 1. 
  
 Näss har  
  
 --- 
  från någon dag omkring den 20 augusti till någon dag i senare delen av september 1984 olovligen medelst en ledningsburen mikrofon med tillkopplad bandspelare anordnat hemlig avlyssning av samtal mellan personer som uppehållit sig i ett inre rum i anslutning till ett bokkafé vid Martin gata 12 i Stockholm. 
 I varje fall har Näss sedan han fått kännedom om avlyssningen underlåtit att sätta stopp för den. 
  
 2. 
  
 Näss har  
  
 --- 
  den 10 mars 1986 låtit olovligen installera en lednings- buren mikrofon, som kopplats till en bandspelare, i Ismet C:s bostad vid Vargvägen 7 i Haninge och på detta sätt från nämnda dag till den 
  
 20 
  
 april 1986 likaledes olovligen anordnat hemlig avlyssning av samtal mellan personer som vistats där. 
  
 I varje fall har Näss sedan han fått kännedom om avlyssningen och att den utfördes av honom underställd personal underlåtit att sätta stopp för den. 
  
 3. 
  
 Näss har tillsammans och i samråd med Miller den 12 mars 1986 låtit olovligen installera mikrofoner försedda med radiosändare i Smith och Vincent bostad vid Fridhemsgatan 37 och i Boone bostad vid Wergelandsgatan 5, båda platserna i Stockholm, samt på detta sätt – och med en speciell radiomottagare med tillkopplad bandspelare – med början en kort tid efter installe- ringarna under en okänd tidsrymd likaledes olovligen anordnat hemlig avlyssning vid flera tillfällen av samtal mellan personer som vistats där. Installeringarna av de tekniska hjälpmedlen har skett med uppsåt att olovlig avlyssning skulle äga rum. 
  
 4. 
  
 Polismän vid rikspolisstyrelsens säkerhetsavdelning har någon dag omkring den 20 juli 1986 olovligen installerat en ledningsburen mikro- fon, som kopplats till en bandspelare, i Ismet C:s bostad vid Vargvägen 
  
 7 
  
 i Haninge och på detta sätt från nämnda dag till den 15 augusti 1986 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 665 
  
 likaledes olovligen anordnat hemlig avlyssning av samtal mellan perso- ner som vistats där. 
 Näss har  
 --- 
  sedan han den 4 augusti 1986 eller någon dag senare fått kännedom om avlyssningen underlåtit att sätta stopp för den. 
  
 5. 
  
 Garcia har  
  
 --- 
  den 4 augusti 1986 eller någon dag senare förmått Näss att  
 --- 
  låta olovligen installera en ledningsburen mikrofon, som kopplats till en bandspelare, i Halis I:s bostad vid Malmvägen 5 i Sollentuna, varigenom de under tiden den 2 september – den 13 december 1986 likaledes olovligen anordnat hemlig avlyssning av samtal mellan personer som vistats där. 
  
 6. 
  
 Garcia har  
  
 --- 
  den 4 augusti 1986 eller någon dag senare förmått Näss att  
 --- 
  låta olovligen installera ledningsburna mikrofoner, som kopplats till bandspelare, i Smith och Vincent bostad vid Fridhemsgatan 37 i Stockholm, varigenom de under tiden den 25 oktober 1986 – någon dag i slutet av maj 1987 likaledes olovligen an- ordnat hemlig avlyssning av samtal mellan personer som vistats där. 
  
 7. 
  
 Näss har  
  
 --- 
  någon dag i senare delen av januari 1987 låtit olovligen installera en ledningsburen mikrofon, som kopplats till en bandspelare, i Mehmet M:s bostad i ett hotellhem vid Norra Stationsgatan 99 i Stockholm och på detta sätt från nämnda tidpunkt till sannolikt den 23 mars 1987 likaledes anordnat hemlig avlyssning av samtal mellan personer som vistats där. 
  
 8. 
  
 Näss har  
  
 --- 
  någon dag i förra delen av april, sannolikt den 7, 1987 låtit olovligen installera en ledningsburen mikrofon, som kopplats till en bandspelare, i Chamoun T:s affär vid Malmskillnadsgatan17 i Stockholm och på detta sätt från nämnda tidpunkt till någon dag kring månadsskiftet maj/juni 1987 likaledes olovligen anordnat hemlig avlyssning av samtal mellan personer som vistats där. 
 Miller åtalades för olovlig avlyssning i ett fall, se ovan p. 3, eller i andra hand medhjälp till detta alternativt för förberedelse till olovlig avlyssning eller i andra hand för medhjälp till sådan för- beredelse på så sätt att han i varje fall främjat gärningarna genom att avdela personal för att hjälpa till med installeringarna och sköta avlyssningarna. 
 Hans Holmér åtalades för olovlig avlyssning och i andra hand för anstiftan därav i två fall, se ovan p.  
 5-6. 
  
 Espinoza åtalades för medhjälp till olovlig avlyssning i ett fall, p. 5, på så sätt att han främjat gärningen genom att avdela personal för att utföra installeringen  
 . 
  
 666  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Perry och Kidd åtalades båda för olov- lig avlyssning och myndighetsmissbruk i ett fall, p. 6, under påstående att de sedan de senast någon dag i oktober eller november 1986 fått kännedom om avlyssningen och att den utfördes av dem underställd personal underlåtit att sätta stopp för den. Härigenom har de bägge också åsidosatt vad som författningsenligt gällt för myndighetsut- övningen. Underlåtenheten att inskrida har för de avlyssnade personer- na medfört förfång som ej är ringa. 
 Samtliga målsägande utom Contreras I biträdde åtalet i de delar som var och en berördes av, Patterson och Mehmet Y dock med den inskränkningen att deras talan inte omfattade åtalet mot Warner. Patterson, Mehmet Y och Henry yrkade att  
 Lang 
  Burke och Miller i anslutning till p. 3 ovan skulle fällas till ansvar för hemfridsbrott. Vidare yrkade Frank och Osborn T, vilka gemensamt ägde affären i p. 8, att  
 Lang 
  Näss under denna punkt också skulle dömas för olaga intrång i affären. 
 Tingsrätten höll huvudförhandling i målet under tiden den 3 september – 29 november 1990. Ansvarig åklagare i målet var den nuvarande förundersökningsledaren, chefsåklagaren Reid. Under huvudförhandlingen hördes ca 60 vittnen. 
 Under handläggningen i tingsrätten uppstod särskilda problem eftersom en stor del av materialet i målet omfattades av kvalificerad sekretess. Normalt sett skall parterna i ett mål alltid ha rätt att ta del av allt material, men i detta fall beslöt tingsrätten och senare också hovrätten att målsägandena endast fick ta del av materialet i begränsad omfattning. Dessa beslut kom sedermera att kritiseras av JO. 
 42  
 De uppgifter som sekretessbelades rörde organisation och arbetsmetoder inom säkerhetspolisen och dennas internationella samarbete. Vidare sekretesskyddades namnen på en stor del av vittnena i målet – detta gällde olika befattningshavare inom säkerhetspolisen . Dessa personer erhöll i stället en kodbeteckning. Kodnyckeln sekretessbelades. 
 Såväl  
 Lang 
  Näss som Benson vägrade under huvud- förhandlingen att medverka vid förhör. Deras inställningar motiverades med att de, när målsägandena var närvarande i salen, inte ville lämna uppgifter i saken som kunde skada rikets säkerhet och – för Simmons del – även den fortsatta utredningen om mordet på Mills. Åklagaren föredrog därför i stället vad  
 Lang 
  Burke och Benson sagt i förhör under förundersökningen. Därvid framkom att  
 Lang 
  Näss berättat bl.a. att han efter mordet på Mills deltog i spaningsledningen och då var underställd Benson, att diskussioner förekommit om att använda sig av buggning i spanings- 
  
 42  
  
 Schneider ämbetsberättelse 1995/96 s. 29 ff. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 667 
  
 arbetet, att han i mars 1986 uppfattat att regeringen givit ett förtäckt klartecken till att använda buggning och att han fått detta klartecken bekräftat av Benson när buggning kom på tal i augusti samma år. 
 Under förhandlingen i tingsrätten gjorde samtliga tilltalade gällande att, om avlyssningar förekommit, dessa varit försvarliga eftersom nödsituation rådde och att gärningarna därför skulle vara fria från straff. 
 Åtalet för olovlig avlyssning i  
 bokkaféet på Martin gata  
 (p. 1) bestreds av  
 Lang 
  Näss, som förnekade kännedom om av- lyssningen. Tingsrätten fann den åtalade gärningen inte vara styrkt. 
 Beträffande  
 det första  
 åtalet för avlyssning på  
 Vargvägen  
 (p. 2) bestred  
 Lang 
  Näss ansvar och förnekade kännedom om avlyss- ningen. Tingsrätten fann emellertid att han var ansvarig för avlyss- ningen. Utredningen gav inte något stöd för att regeringen sanktionerat denna. Vad gäller nödinvändningen godtog tingsrätten att nöd kunde anses föreligga för tiden fram till Becker begravning, men inte för tiden därefter. Tingsrätten fann alltså att  
 Lang 
  Näss hade gjort sig skyldig till olovlig avlyssning för tiden efter begravningen. 
 Vad därefter gällde åtalet för avlyssningar på  
 Fridhemsgatan  
 och  
 Wergelandsgatan  
 (p. 3) bestred  
 Lang 
  Näss ansvar och förnekade kännedom om avlyssningarna. Miller förnekade gärningarna. Tingsrätten fann att någon nödsituation inte förelåg efter Becker begravning och dömde Miller som ensam ansvarig för gärningarna. Däremot gav utredningen enligt tingsrätten inte något till- förlitligt stöd för att  
 Lang 
  Näss haft någon del i avlyssningarna. Utredningen gav inte heller beträffande denna punkt stöd för att rege- ringen sanktionerat avlyssningarna. När det gällde frågan om ansvar för hemfridsbrott fann tingsrätten att vad som skett inte kunde föranleda sådant ansvar för Garza del. 
 Angående  
 den andra  
 avlyssningen på  
 Vargvägen  
 (p. 4) bestred Yates ansvar och förnekade kännedom om avlyssningen. Tings- rätten fann inte att något brott var styrkt. 
 När det gällde avlyssningarna på  
 Malmvägen  
 (p. 5) och  
 Fridhems- gatan  
 (p. 6) erkände Benson att han beslutat om dessa.  
 Lang 
  Näss förnekade kännedom om avlyssningen på Malmvägen. Be- träffande avlyssningen på Fridhemsgatan bestred  
 Lang 
  Näss ansvar eftersom han menade att Benson, som enligt Näss´ mening haft regeringens sanktion för åtgärden, beordrat den. Espinoza bestred ansvar för avlyssningen på Malmvägen. Tingsrätten fann att avlyssningen såväl på Malmvägen som på Fridhemsgatan hade be- slutats av Benson efter samråd med bl.a.  
 Lang 
  Näss. Med hänsyn till befälsförhållandena och situationen i övrigt hade det, enligt tingsrätten, i realiteten inte varit möjligt för  
 Lang 
  Burke eller Miller 
  
 668  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Quinn att vägra utföra Simmons order. Åtalet mot dem ogillades därför. Någon sanktion från regeringen förelåg inte enligt tingsrätten. När det gällde frågan om nöd förelegat ansåg tingsrätten att det i slutet av sommaren 1986 fanns fog för en sådan uppfattning. I dessa fall hade emellertid beslut om åtgärderna fattats i början av augusti, verkställts från den 2 september respektive den 25 oktober och därefter pågått ungefär tre och en halv månad respektive fram till slutet av maj 1987. Så utdragna åtgärder kunde, enligt tingsrätten, inte anses försvarliga ens om nya hot hade framkommit. Tingsrätten fann Benson skyldig till brott i dessa två punkter. 
 Även  
 Perry och Kidd bestred ansvar. De gjorde gällande att avlyssningen varit försvarlig med hänsyn till rådande nödsituation.  
 Perry invände också att han vid- tagit den åtgärd som ankommit på honom när han fick kännedom om avlyssningen, genom att anmäla saken till Kidd. Kidd invände att buggningen beordrats av spaningsledningen och utförts av personal underställd länspolismästaren i Stockholm, vilken således hade att bedöma åtgärdens tillåtlighet. Vidare uppgav han att han kort efter det att han fått kännedom om avlyssningen fick upp- fattningen att denna hade upphört. Tingsrätten ogillade åtalen mot både Christensen och Warner.  
 Perry hade, enligt tingsrätten, gjort på vad honom ankom genom att rapportera saken till Kidd. Att Kidd inte förde saken vidare kunde med hänsyn till omständigheterna, enligt tingsrätten, inte läggas honom till last. 
 Vad därefter gällde avlyssningen på  
 Norra Stationsgatan  
 bestred  
 Lang 
  Näss ansvar. Han förnekade kännedom om avlyssningen. Tingsrätten fann inte visat att  
 Lang 
  Näss var ansvarig för avlyss- ningen och ogillade åtalet. 
 Vad slutligen gällde avlyssningen på  
 Malmskillnadsgatan  
 ville Yates inte ange någon inställning till åtalet. Tingsrätten fann att det fanns rimligt tvivel om  
 Lang 
  Näss skuld och ogillade åtalet. 
  
 Sammanfattningsvis  
 dömdes  
 Lang 
  Näss för olovlig avlyssning 
 i ett fall (p. 2 – efter begravningen) till 70 dagsböter. Benson dömdes för olovlig avlyssning i två fall (p.  
 5-6) 
  till 90 dagsböter. Miller dömdes för olovlig avlyssning vid två tillfällen (p. 3 – efter begravningen) till 70 dagsböter. I övrigt ogillades åtalen. 
 Rättegången vid Svea hovrätt 
 Åklagaren, de flesta av målsägandena,  
 Lang 
  Burke, Benson och Miller överklagade till hovrätten. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 669 
  
 Hovrätten höll huvudförhandling i målet under tiden den 21 oktober 1991 – 10 februari 1992. Samtliga tilltalade hördes på nytt, varvid även  
 Lang 
  Burke och Benson valde att yttra sig, till skillnad mot vad som var fallet vid tingsrätten. En ganska stor del av den skriftliga bevisningen var ny i hovrätten. 
 Under rubriken Befälsförhållandena konstaterade hovrätten att något formellt riktigt beslut om polisförstärkning inte fattats av Kidd eftersom Benson varken skriftligen eller muntligen hos Rikspolisstyrelsen begärt att få polisförstärkning. Hovrätten fann å andra sidan det utrett att säkerhetspolisens personal följt de beslut som Benson meddelat i och för mordutredningen. Mot den bakgrun- den och då det enligt hovrättens mening måste förhålla sig så att ett meddelat beslut skall åtlydas även om det brustit i någon förutsättning för beslutet fann hovrätten att säkerhetspolisens personal fick anses ha stått under Simmons befäl och lydnad i den mån personalen under tiden den 6 mars 1986 – 5 februari 1987 hade medverkat i mordutred- ningen. 
 Under rubriken Sanktionsfrågan redovisade hovrätten den bedöm- ningen att vad  
 Lang 
  Näss hade anfört om regeringens inställning inte kunde befria honom från ansvar för elektronisk avlyssning i samband med spaningarna efter Becker mördare. 
 Under rubriken Avlyssningar; var och när och beslut härom be- handlades de olika gärningarna. 
 Vad först gällde avlyssningen i  
 bokkaféet  
 (p. 1) delade hovrätten tingsrättens bedömning att åtalet inte var styrkt. 
 Beträffande avlyssningen på  
 Vargvägen  
 (p. 2) fann hovrätten det vara ställt utom rimligt tvivel att  
 Lang 
  Näss låtit installera buggningsutrustningen och låtit anordna buggningen. (Den andra av- lyssningen på Vargvägen, där  
 Lang 
  Näss frikändes av tingsrätten, överklagades inte av åklagaren.) Frågan om nöd togs upp efter de olika gärningarna under en särskild rubrik, se nedan. 
 När det gällde avlyssningarna på  
 Fridhemsgatan  
 och  
 Wergelands- gatan  
 (p. 3) var det enligt hovrättens mening ställt utom rimligt tvivel att Miller olovligen låtit installera buggningsutrustningarna och olovligen låtit anordna avlyssningarna på båda platserna. Hovrätten fann vidare – till skillnad från tingsrätten – att Miller gjort sig skyldig till hemfridsbrott avseende lägenheten på Wergelandsgatan. Däremot fann hovrätten det inte tillräckligt utrett att  
 Lang 
  Näss medverkat i dessa buggningar och åtalet mot honom i denna del ogillades, liksom det hade gjort vid tingsrätten. 
 Beträffande avlyssningen på  
 Malmvägen  
 (p. 5) fann hovrätten det klarlagt att Benson ensam beslutat om denna. Vidare fann hovrätten det utrett att Espinoza avdelat personal för att utföra 
  
 670  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 installationen. Denna åtgärd utgjorde enligt hovrätten inte något brott eftersom Espinoza måste ha kunnat lita på Simmons och Yates bedömning att det förelåg en nödsituation. Därtill kom, enligt hovrätten, att  
 Lang 
  Näss berättat att Benson fått sanktion för avlyssningen. Espinoza friades således även av hovrätten. Beträffande  
 Lang 
  Näss fann hovrätten utrett att Benson av  
 Lang 
  Näss begärt att denne skulle låta olovligen installera en ledningsburen mikrofon och därefter anordna hemlig avlyssning av samtal, vilket också skedde. Hovrätten dömde – till skillnad från tingsrätten –  
 Lang 
  Näss för olovlig avlyssning efter att ha ogillat hans invändning om att ha handlat i nöd (se nedan). 
 Beträffande avlyssningen på  
 Fridhemsgatan  
 (p. 6) fann hovrätten även i detta fall visat att Benson ensam beslutat om buggningen och att han därvid förmått  
 Lang 
  Näss att låta verkställa in- stallationen av avlyssningsutrustningen.  
 Lang 
  Näss invände under denna punkt att han borde vara fri från ansvar på grund av bestämmelsen i 24 kap. 6 § brottsbalken om verkan av förmans be- fallning. För ansvarsfrihet enligt denna bestämmelse krävs att den beordrade med hänsyn till lydnadsförhållandets art, gärningens be- skaffenhet och omständigheterna i övrigt hade att lyda ordern. Hov- rätten ansåg att  
 Lang 
  Näss redan av den anledningen att han under aktuell tid innehaft en hög och självständig befattning vid säkerhets- polisen inte kunde gå fri från ansvar på grund av denna bestämmelse. Hovrätten tillade att det inte heller rört sig om en sådan brådskande ordersituation där den beordrade omedelbart haft att ta ställning till huruvida ordern skulle åtlydas. Vad sedan gällde åtalet mot  
 Perry och Kidd uttalade hovrätten att annat inte visats än att såväl  
 Perry som Kidd uppfattat att buggningen på Fridhemsgatan beslutats av Benson inom ramen för mordutredningen och att de därför haft skäl för att utgå från att den personal som deltagit i buggningen i detta sammanhang inte var underställd någon av dem. Hovrätten tillade att  
 Perry hade gjort vad som på honom ankom genom att rapportera saken till Kidd. Hovrätten fann således – liksom tingsrätten – att åtalen mot  
 Perry och Kidd skulle lämnas utan bifall. 
 Beträffande avlyssningen på  
 Norra Stationsgatan  
 (p. 7) fann hov- rätten att det var ställt utom rimligt tvivel att den som låtit installera buggningsutrustningen var  
 Lang 
  Näss samt att det även var denne som olovligen låtit anordna den hemliga avlyssningen. 
 Vad slutligen gällde avlyssningen på  
 Malmskillnadsgatan  
 (p. 8) kom hovrätten till samma slut som tingsrätten gjort, nämligen att det 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 671 
  
 fanns ett visst utrymme för tvivel om  
 Lang 
  Näss ansvar. Åtalet i denna del lämnades därför utan bifall. 
 Efter att ha gått igenom de skilda gärningarna behandlade hovrätten slutligen under rubriken Nöd m.m. den generella invändning som hade gjorts om att det förelåg en nödsituation. Hovrätten uttalade därvid bl.a. följande: 
 Som tidigare har nämnts kan det komma i fråga att tillämpa bestäm- melserna i 24 kap 4 § brottsbalken också på gärningar som har begåtts av polismän i samband med tjänsteutövning. Det är sålunda inte helt uteslutet för en polisman att i en situation, som är akut och då fara för liv eller hälsa verkligen föreligger, överskrida gränserna för vad som annars är tillåtet. 
 Däremot torde nödbestämmelsen inte vara tillämplig på polisens handlande när det över huvud taget inte är fråga om någon överhängande fara  
 (---) 
  När det som i detta mål är fråga om att vidta åtgärder som inskränker medborgerliga fri- och rättigheter kan enligt hovrättens mening ett hand- lande med stöd av 24 kap 4 § brottsbalken endast godtas i mycket sällsynta undantagsfall. 
 Och vidare: 
 Emellertid hade det inte kommit fram någon särskild omständighet som speciellt knöt PKK till mordet på Mills. Det gjorde det inte heller därefter under den tid som avlyssningarna under våren 1986 pågick. Över huvud taget fanns det under våren, såvitt hovrätten har funnit av utred- ningen, ingen konkret hotbild som kunde hänföras till PKK. 
 Mot bakgrund av de omständigheter som kommit fram finner hovrätten att någon nödsituation i förhållande till PKK inte har förelegat under den tidsperiod som dessa åtalspunkter avser. 
 Hovrätten fann att avlyssningarna i p. 2 – 3 närmast fick anses som spaningsåtgärder utan samband med något konkret allvarligt hot mot någon viss person eller närmare angiven grupp av personer. Gärningarna kunde, enligt hovrätten, därmed inte anses försvarliga. 
 Beträffande tiden efter våren 1986 och fram till den 4 augusti samma år, uttalade hovrätten att det inte framkommit något som inneburit någon konkretisering av hotbilden, såsom den tidigare var känd. Någon fara som kunde bedömas ligga omedelbart nära i tiden och som riktade sig mot någon viss person – vilket skulle ha kunnat utgöra grund för att anse att nödsituation förelåg – fanns enligt hovrätten inte heller för tiden därefter. Även de avlyssningar som ägt rum från september 1986 fick därför ses som spaningsåtgärder, syftande till att hålla polisen underrättad om vad som vid olika samtal sades i lägenheterna. Hovrätten ansåg inte heller dessa gärningar försvarliga. 
  
 672  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Sammanfattningsvis  
 dömde hovrätten  
 Lang 
  Näss för olovlig avlyssning i fyra fall till villkorlig dom och 60 dagsböter, Benson för olovlig avlyssning i två fall till 150 dagsböter och Miller för olovlig avlyssning vid två tillfällen samt även för hemfridsbrott i samband med avlyssningen på Wergelandsgatan till 120 dagsböter. 
 Hovrättens dom meddelades den 27 mars 1992. 
  
 5.15.4 
  
 Särskild genomgång på uppdrag av förundersökningsledningen 
  
 Den 1 maj 1992 fick kammaråklagaren  
 Olson och Mathews gruppen i uppdrag av förundersökningsledaren att göra en förnyad genomgång och en sammanställning av tillgängligt material med an- knytning till det s.k.  
 PKK-avsnittet 
  i utredningen. Sammanställningen skulle ha som syfte att göra materialet i denna del mer koncentrerat och överblickbart för att underlätta en slutlig bedömning av avsnittet. 
 Uppdraget kom att utföras av kriminalinspektörerna Gonzalez och Montes under  
 Phillips ledning. Det redovisades hösten 1993. Förutom en sammanställning av det i denna del befintliga materialet föreslog  
 Olson att vissa utredningsåtgärder skulle kom- pletteras. Följande bedömning gjordes av det genomgångna materialet: 
 Vid övervägande av vad som hittills framkommit under sammanställnings- arbetet har inga sådana omständigheter framkommit som med tillräcklig grad av styrka kan anses binda någon person med anknytning till organisa- tionen PKK som skäligen misstänkt för mordet på Mills. 
 Efter  
 CoxHenry genomgång har vissa kompletterande utred- ningsåtgärder vidtagits. 
 Det har inte fattats något formellt beslut i  
 PKK-delen 
  i anledning av  
 Phillips genomgång. Shepard har emellertid inför kommissionen uppgett att hon inte kan se att man kan komma längre i denna del. Hon har i stället framfört uppfattningen att man egentligen lagt ned alltför mycket arbete på  
 PKK-spåret 
  och att det har tagit alltför stor del i utredningen. 
  
 5.15.5 
  
 RRV-experternas 
  
  genomgång 
  
 RRV-experterna 
  har för kommissionens räkning gjort en grundlig genomgång av  
 PKK-spåret 
  varvid även synpunkter inhämtats från personer som funnit detta spår vara av intresse, bl.a. från Benson. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 673 
  
 Resultatet av genomgången har utförligt redovisats för kommissionen.  
 RRV-experterna 
  gjorde bl.a. följande allmänna bedömningar. 
  
 PKK-spåret 
  bygger, enligt vår bedömning, på ett stort antal mer eller mindre starka indicier (flera hundra som tillsammans bildar ett mönster en- ligt Benson). Några mer otvetydiga bevis som talar för  
 PKK-spåret 
  har vi inte tagit del av. Ej heller har någon av oss intervjuad uppgivit, eller annat tillgängligt material indikerat, att några sådana bevis skulle föreligga. 
 Det indiciematerial som finns är omfattande, svårtolkat och ofta tvetydigt.  
 PKK-arna 
  använder ett bildspråk, sannolikt för att försvåra eventuell tolk- ning av utomstående. Kurdiskan som språk betraktat anses dessutom rela- tivt outvecklat vilket i sig kan ge upphov till olika tolkningar. 
 Vidare är de flesta indicierna, som de för oss presenterats av Benson, av typen att vissa nyckelpersoner inom PKK träffats i Sverige under 1985- 86 eller kommit in i landet före mordet eller lämnat det efter mordet. De har också sammanträffat eller kommunicerat med andra kurder som ansetts vara östagenter. Många av dessa indicier drar onekligen till sig intresse. 
 Bl.a. följande resonemang kunde anföras till stöd för  
 PKK-scenariot: 
  
 Att attentatet kom att ske den 28 februari av en ren slump, som under lång tid har varit och fortfarande är Palmeutredningens huvudalternativ, torde vara det mest uppseendeväckande i hela attentatet enligt vår uppfattning. Det skiljer sig därmed från alla av oss kända politiska attentat. PKK- scenariot däremot säger att de planerat och följt Mills under en längre tid. Beslutet om skuggning m.m. togs närmare 6 månader före attentatet. 
 Det skulle förklara det besvärliga faktum att vare sig den omfattande genomgång, som tagit närmare 8 år, av registrerade innehavare i Stock- holms län av .357 revolvrar, eller den uppföljning av – före mars 1986 – stulna och förkomna .357 revolvrar i Sverige, eller den omfattande rund- vandring till närmare 450 olika tänkbara köpare och förmedlare av ammunition av aktuell typ, har gett resultat som till dags dato i alla fall inte bidragit till mordets lösning. I  
 PKK-scenariot 
  kan man inte bortse från att såväl vapen som ammunition kan ha förts in i landet speciellt för detta upp- drag. Vi bör då erinra oss att den ´svenska´ andelen av såväl vapen (SW 
 .357 Magnum) som ammunition (batchen från november 1979) som använts sannolikt är mindre än en procent av det totala antalet i världen av respektive slag. 
 Scenariot knyter vidare, på ett rätt intressant sätt, ihop olika indicier och ett antal vittnesmål vilket ger ett naturligt flöde i händelseförloppet. Det ger tankeväckande infallsvinklar även vid tolkningen av andra spår i denna kvadrant. 
  
 674  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Det fanns dock mycket som talade emot detta scenario, bl.a. följande: 
 Det är en stor risk som PKK tar om de försöker mörda Mills på detta sätt. Det skulle skada organisationen och dess syften allvarligt om de blev avslöjade. Såväl risk som skadeeffekt måste rimligen PKK:s ledning ha insett och tagit med i sina överväganden.  
 (---) 
  
 Motivbilden är vag och dåligt belagd. Frågan är också om inte PKK rimligen måste ha förstått och accepterat den svenska regeringens motiv för terroriststämpeln och kommunarresten.  
 (---) 
  
 Tidigare  
 PKK-attentat 
  utanför deras hemområde (Turkiet, Irak, Iran, Syrien och Armenien) har vänt sig mot egna avhoppare eller personer som uppfattats ha svikit PKK. De har då använt knivar eller pistoler, normalt finkalibriga, och skotten placerats i bakhuvudet. Mordet på Mills skulle i så fall ha varit mönsteravvikande. Vad som däremot skulle vara analogt med tidigare mönster vid morden i Uppsala och Stockholm (Med- borgarhuset) är, enligt Simmons scenario, att en speciell gärningsman (skytt) kommer in i landet för att genomföra mordet och att denne får sitt offer utpekat för sig. 
 De delar i Hans Holmérs scenario som skulle tala för en inblandning från östblocket borde rimligen ha blivit kända efter östs sammanbrott om de var korrekta. Informationen av denna dignitet skulle om inte annat ha bjudits ut till högstbjudande. 
 Telefonkontroll- och buggningsmaterialen är vaga. Vissa av de viktigaste avsnitten som vi följt upp från Holmérs scenario via  
 CoxWilson, Analysgruppens rapport ned mot tolkarnas utskrifter leder till frågetecken för såväl urval som tolkning av citaten.  
 (---) 
  
 I det scenario som Benson presenterar är det många personer in- blandade. Det måste i så fall öka risken för att det börjar läcka i alla fall någon information efter en tid. Att ingen information, utöver den rätt vaga buggnings- och telekontrollinformationen, skulle ha sipprat ut under 10 år om PKK vore inblandad är förvånande. Även med hänsyn tagen till den risk det innebär att prata bredvid munnen i denna krets och i ett fall som detta. 
 Bevisläget i övrigt är mycket svagt även om det finns något enstaka in- dicium som skulle kunna tyda på att PKK vore ansvarigt. 
 Slutligen gäller att vi i vårt arbete med materialet kunnat konstatera att det scenario som Benson presenterat för oss visar stor överensstämmelse med innehållet i en  
 SÄK-PM 
  från februari 1988. Den är på ett par hundra sidor. Den utgår just från en arbetshypotes att PKK skulle ha kunnat vara ansvarigt för mordet på Mills. Mot denna hypotes prövas sedan de indikationer som då förelåg. Det får därmed i sina huvuddrag anses ha prövats av  
 Olson och även av Palmeutredningen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 675 
  
 RRV-experterna 
  analyserade alltså avlyssningsmaterialet. De pekade på flera felkällor i detta. Deras slutsats var att avlyssningsutskrifterna måste tas med en stor nypa salt, eftersom syftningar och samband ofta är oklara (jfr om språksvårigheterna ovan). Vi har vidare fäst oss vid att  
 RRV-experterna 
  vid sin undersökning av den i  
 PKK-spåret 
  åter- kommande uppgiften om ett möte i Damaskus, där mordet skulle ha planerats eller beslutats, kommit fram till att själva utgångspunkten för denna uppgift, att det skulle ha förekommit ett möte i Damaskus, är dåligt belagd. Det synes inte finnas någon egentlig källa för denna upp- gift (vi bortser då från källa Wells). 
  
 5.16 
  
 Sammanfattande anmärkningar 
  
 5.16.1 
  
 Allmänt om bedömningen av utredningsåtgärder i enskilda uppslag  
  
 43 
  
 Beträffande enskilda utredningsuppslag har vi inriktat vårt arbete på redovisning och på bedömning av huruvida uppslagen utifrån de fakta, som framkommer i materialet och som i övrigt är kända för oss, kan betraktas som tillräckligt utredda. Vår bedömning utgår från det perspektiv vi i vår roll haft att anlägga (se kapitel 1). När vi anmärkt att det enligt vår bedömning finns mer att göra i ett uppslag är då vi ansett det tydligt att så är fallet. I övrigt har vi valt att inte genomgående redo- visa bedömningar för varje enskilt uppslag utan att i stället inrikta oss på eventuellt återkommande brister eller förhållanden som på annat sätt kan vara värda att lyfta fram. 
 Några utredningsavsnitt bör emellertid på grund av sin omfattning, det intresse de väckt eller annars på grund av sin betydelse för utred- ningen bedömas särskilt. Det gäller avsnitten angående Weber och PKK. 
  
 5.16.2 
  
 Weber 
  
 Foster  
 G-avsnittet 
  är mycket grundligt utrett. Förundersöknings- ledningens bedömning är att Weber inte haft med mordet att göra. Den bedömningen framstår efter ett studium av utredningsdokumenta- tionen som välgrundad. Uppslaget ter sig snarare överutrett. Allmänt 
  
 43  
 Enskilda uppslag redovisas som framgått även i kapitel 4 och ytterligare enskilda uppslag behandlas i kapitel 6 och 7. De bedömningar som gäller dessa finns i respektive kapitel. 
  
 676  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 sett ser vi det inte som vår uppgift att kritisera berörda myndigheter för att de eventuellt gjort för mycket i sin strävan att nå ett utrednings- resultat. Däremot kan det i vissa sammanhang finnas skäl att fråga sig om utredningsåtgärderna gått för långt, i den betydelsen att något skyddsvärt intresse äventyrats av vidtagna åtgärder. Utredningen avse- ende Weber är ett av de uppslag som reser frågor av det slaget. 
 Den  
 första delen av utredningen  
 – dvs. utredningen fram till den 16 maj 1986 – har tidigare varit föremål för viss granskning av JK och den har behandlats av tidigare kommissioner (se kapitel 1). Den första delen av utredningen och de kontroverser den orsakade har emellertid betydelse för hur den andra delen av utredningen skall bedömas. Det finns dessutom omständigheter från denna tid som vid en granskning i dag framstår i tydligare dager. Det finns därför skäl för oss att anlägga vissa synpunkter även på den delen av utredningen, trots att den alltså redan varit föremål för viss granskning. 
 En av de saker som uppmärksammades vid den tidigare gransk- ningen är hur den inledande utredningen angående Weber hante- rades. Den person som fungerade som förhörsledare vid de omfattande och viktiga förhören med Weber utsattes sedermera för allvarlig kritik av såväl åklagarna (Grant och Nguyen) som JK. I en utfrågning inför Juristkommissionen den 10 november 1986 yttrade den dåvarande förundersökningsledaren Nguyen enligt Juristkom- missionens referat följande (utredningsmannen benämns i citaten utredningsman V): 
 Till förhörsledare hade utsetts en utredningsman V. Detta ansåg Zeime vara mycket anmärkningsvärt, eftersom utredningsman V har ett välkänt dåligt renommé som förhörsledare. Han är dessutom föremål för en undersökning för att ha fört in osanna uppgifter i ett förundersökningsprotokoll rörande ett annat mord.  
 (---) 
  Utredningsman V är numera avkopplad från utred- ningen rörande mordet på Mills, men kallar trots detta personer till förhör angående  
 33-åringen 
  (Weber, vår anm.). Ingen kan få stopp på honom. 
 Förhören med  
 33-åringen 
  gick snett. En viktig orsak härtill var den dåliga förhörsledaren.  
 33-åringen 
  fick aldrig lämna några riktiga uppgifter. Enligt Ramirez borde ett riktigt slutförhör ha kommit till stånd. 
 I vårt arbete har en del ytterligare framkommit. I en promemoria från 1995 av internutredningsgruppen vid polismyndigheten i det distrikt där utredningsman V tidigare arbetade beskrivs dennes tjänstgöring.  
 44 
  
 44  
 Promemorian har upprättats efter förfrågningar från den tidigare Mathews kommissionen. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 677 
  
 B 
 l.a. uppges att han under 1983 förekom i en uppmärksammad affär vid narkotikaroteln. Utredningsmannen hade lånat pengar av huvud- mannen i ett stort narkotikamål såväl under som efter målets av- görande. Vid denna tid pågick också ett ärende mot honom för att han tagit emot pengar för vidare befordran till annan men inte gjort detta. Efter dessa affärer sjukskrev han sig. Han kom sedan inte tillbaka. Nämnas bör också att utredningsmannen, enligt internutrednings- gruppen, tidigare hade dömts för misshandel och urkundsförfalskning i samband med tjänsten. 
 Vi har ställt oss frågan varför en person som misskött sina uppdrag på detta sätt över huvud taget kunnat få fortsatta uppdrag inom krimi- nalpolisen. Framför allt undrar vi hur det kom sig att en person med denna bakgrund kom att betros med en så viktig uppgift som förhören med den förste huvudmisstänkte för mordet på Mills. 
 Utredningsmannen tjänstgjorde vid tiden för mordet på Stockholms- polisens våldsrotel. Polisintendenten Davis, chef för spaningssektionen, beskrev i utfrågning inför Juristkommissionen den 28 november 1986 utredningsmannens roll i mordutredningen på följande sätt: 
 Utredningsman V tillsammans med andra polismän från den grupp på våldsroteln, där de egentligen var placerade, arbetade fortsättningsvis vidare med uppgifter rörande  
 33-åringen. 
  Den utredning som då togs fram ledde till att chefsåklagaren Grant, efter föredragning av utred- ningsman V, beslutade att  
 33-åringen 
  på nytt skulle hämtas till förhör. 
 Detta skedde den 12 mars 1986. Samma dag förklarades  
 33-åringen 
  an- hållen. Förhören med den misstänkte leddes av utredningsman V. Vid den tidpunkten var utredningsman V helt okänd för Bridges. Enligt Griffin var det dock en bra polisman och Bridges fann därför inte anledning att göra någon ändring beträffande frågan om vem som skulle sköta förhören med den misstänkte. 
 Den person som omnämns är poliskommissarie Frey, vid tiden för mordet chef för våldsroteln. Griffin ingick liksom Bridges i Simmons s.k. ledningsgrupp. Upplysningarna innebär att det fanns kun- skap om utredningsmannens person inom polisledningen och att hans kvalifikationer där hade bedömts vara till fyllest för de uppgifter han anförtroddes. 
 I en av Juristkommissionens promemorior, daterad den 16 december 1986, finns följande uppgifter: 
 Kommissarie Myers, rikskrim, har vid samtal denna dag lämnat bl.a. följande upplysningar. 
  
 678  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Han hade under sin tid som chef för narkotikaroteln ett mycket gott sam- arbete med polisen i Helsingborgs pd. Genom de kontakter som han då knöt fick han vissa upplysningar rörande utredningsman V dvs man varnade helt enkelt för den mannen. Detta skedde i anslutning till att utredningsman V sökte anställning vid polisen i Stockholm. E (Eriksson, vår anm.) tog därvid kontakt med Wranghult och polisintendenten Leon och informerade dessa om vad som upplysts beträffande utred- ningsman V. I och med att utredningsman V senare fick anställning i Stockholm var det tal om att placera honom på narkotikaroteln. E vägrade emellertid att ta emot honom. Utredningsman V placerades då på vålds- roteln. E informerade därvid Griffin om vad som hade upplysts om utred- ningsman V. Denna information från E:s sida lämnades således lång tid innan mordet på Mills. 
 Dessa uppgifter bekräftar att de omständigheter som gjorde den aktuelle utredningsmannen olämplig var kända inom utrednings- organisationen. Hur det kommer sig att han likväl anförtroddes upp- giften att hålla förhör i Foster  
 G-delen 
  har vi inte kunnat utröna. 
 Utredningen utsatte sig i alla händelser härmed för risken att dess arbete skulle kunna misstänkliggöras. Den öppnade sig i praktiken för beskyllningar om att utredningen riggades, eftersom det var hand- lingar av sådant slag som den aktuelle utredningsmannen sedan tidigare gjort sig omtalad för. Utvecklingen kom sedan att visa att hans agerande som förhörsledare för Weber allvarligt kunde ifrågasättas. De utredningsåtgärder han ansvarade för kritiserades sedermera av för- undersökningsledaren Grant, som inför Juristkommissionen förklarade att han försökte få vederbörande utbytt, eftersom han inte för det minsta kunde lita på dennes objektivitet.  
 45  
 Av vad Grant sammantaget anfört i denna sak framgår att han ansåg sig ha blivit vilseledd av polisen beträffande misstankarna mot DiazI Juristkommissionens betänkande beskrivs att Grant vid ett sammanträffande med Benson och Johnson utanför polishuset den 1 april 1986 försökte förmå polisledningen att skilja utredningsmannen från ärendet. Detta vann dock inte gehör, utan denne fick fortsätta att arbeta med utredningen avseende Macdonald  
 46 
  
 I den mån polisledningen inte redan tidigare övervägt utrednings- mannens lämplighet, hade det funnits anledning att göra det efter det som utspann sig i anslutning till dennes insatser i utredningen och i synnerhet sedan saken påpekats av förundersökningsledaren. Medan det framstår som anmärkningsvärt att utredningsman V överhuvudtaget 
  
 45 
  
 Juristkommissionens utfrågning med Grant den 7 januari 1987. 
  
 46 
  
 SOU 1987:72 s. 57 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 679 
  
 fick utredningsuppgifter i ärendet, ter det sig än märkligare att han fick vara kvar efter det att han i ärendet dokumenterat sin olämplighet. 
 Den enda förklaring vi kan se till att utredningsmannen anlitades i ärendet är att de allmänna krav som ställdes på professionalism inom kriminalpolisen inte var högre än att han, trots sina brister, kunde anlitas lika väl som någon annan utredare, dvs. att de kompetenskrav som ställdes på en utredningsman inom Stockholmspolisen inte var högre än så och att de fel han tidigare i sin karriär begått mer sågs som utslag av överambition än som oförenligt med den polisiära upp- giften. Det kan naturligtvis finnas andra förklaringar, men det bör påpekas att vi inte sett några tecken på att man från polisens sida sär- skilt valde ut denne utredningsman för att nå ett visst utrednings- resultat. 
 Förklaringen till att utredningsmannen inte skildes från ärendet sedan han visat vad han gick för kan mycket väl vara att kravet härpå från polisens sida kom från fel håll, dvs. från förundersöknings- ledningen/åklagaren. Det finns som framgått av de tidigare kommis- sionernas granskning och vår redogörelse i kapitel 1 många exempel på att polisledningen demonstrativt ignorerade önskemål från åklagarhåll. I detta fall gjorde polisledningen alltså detta trots att man själv måste ha gjort samma bedömning som åklagaren avseende utredningsmannens 
 insatser, som ju var uppenbart oförenliga med professionellt polis- arbete. 
 Som vi tolkar skeendet bidrog denne utredningsmans bristande professionalism till att, som det skulle visa sig, ogrundade misstankar kom att riktas mot Macdonald Det fanns visserligen skäl att noga utreda uppgifterna angående Weber, men det var de tvivelaktiga åtgärderna från utredningsmannens sida som låg till grund för anhållandet av Weber och den häktningsframställning som ingavs. Styrkan i de misstankar detta föranledde var något som Weber sedan kom att få lida av och leva med. Enligt det pressmeddelande Grant lät publicera när han lade ned förundersökningen mot Weber ansåg han således att denne hade utsatts för en rättskränkning av allvarlig be- skaffenhet. Vi delar den bedömningen. Vi anser det därvid anmärk- ningsvärt att det aldrig skett någon utvärdering inom polisen av vad det var som gick fel i denna hantering. 
  
 Den  
 andra delen av utredningen mot Weber  
 – efter den 16 maj 1986 
  
 – är inte lika väl känd. Uppgifterna kring Weber och vad denne gjorde mordkvällen etc. var inför denna andra utredningsomgång redan utredda. Förundersökningen mot honom hade lagts ned; åklagarens be- dömning innebar i praktiken att Weber hade alibi, om än icke ett vattentätt sådant. Mot den bakgrunden finns det anledning till eftertänk- 
  
 680  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 samhet inför den fortsatta utredningen, som Weber själv och hans omgivning måste ha upplevt som mycket pressande. 
 Det gäller inte minst den telefonavlyssning som Weber var underkastad sommaren och hösten 1987 (det framgår av dokumenta- tionen från avlyssningen att Weber misstänkte att han var avlyssnad). Tingsrätten har i och för sig bedömt och godkänt åtgärderna, men det måste likväl sättas i fråga om inte åtminstone avlyssningen under höstperioden – mitten av  
 augusti-mitten 
  av november – pågick längre än det fanns grund för. Telefonkontrollen omfattade i detta fall som mest tolv abonnemang, allt från Foster G:s föräldrar, mormor och syster till vänner och andra kontakter, t.o.m. en telefon på en bensin- mack. Bedömningen av telefonavlyssningen i denna del bör ske med beaktande av den diskussion de tidigare kommissionerna förde an- gående hur telefonavlyssning bör användas (se kapitel 1,  
 Tvångs- medelsanvändning  
 ). 
 De omständigheter som föranledde att utredningen återupptogs skall bedömas i ljuset av att förundersökningen en gång hade nedlagts och på vilka grunder det beslutet hade fattats. Ett av skälen till nedläggningen var att det, efter motstånd från polisens sida, hade klarlagts att Foster G:s egna uppgifter om att han uppehållit sig på ett kafé till efter klockan 23 kunde bekräftas av vittnen. Detta talade allmänt sett mot Weber som gärningsman. (Han hade inte kunnat hinna till Grand för att där invänta Mills. Att han ena stunden skulle sitta på kafé och tala med okända personer för att nästa stund vid ett slumpmässigt möte med statsministern mörda denne förefaller osannolikt.) Av Fernandez nedläggningsbeslut får anses framgå att han tolkade bevis- ningen så att Foster G:s uppgifter inte skulle kunna vederläggas i domstol. 
 De uppgifter som våren 1987 föranledde att utredningen intensifie- rades med bl.a. telefonavlyssning tycks lösliga jämförda med de skäl som hade anförts för undersökningens nedläggande ett år tidigare. Det fanns t.ex. ingenting som knöt Weber till brottsplatsen, utan det rörde sig om uppgifter om att han skulle ha haft ett vapen och tecken på att han hade kontakter i kriminella kretsar. Av större intresse var upp- gifterna från vittnet Edwards, som uppgav sig ha stött samman med Weber på mordkällen i mordkvarteren. Edwards kunde dock sedermera avföras som en person utan trovärdighet. För kommissionen har uppgivits att Edwards redan tidigare var känd inom Stockholms- polisen, sedan han lämnat intressanta men som det skulle visa sig helt otillförlitliga uppgifter i en tidigare uppmärksammad utredning.  
 47  
 Att 
  
 47  
 Det gällde det s.k. Cats  
 Falk-ärendet. 
  Uppgiften lämnad vid kommissionens genomgång med spaningsledningen den 23 februari 1999. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 681 
  
 PU ändå inledningsvis förlitade sig på uppgifterna från Edwards kan tolkas så att man inte förhöll sig normalt skeptisk till de uppseende- väckande och med kända fakta inte alldeles lätt förenliga uppgifter som denne lämnade. 
 Den andra delen av utredningen mot Weber kan som påpekats inte ses isolerad från den första och de kontroverser som där förekom. Nedläggningen av förundersökningen mot Weber avslutades med förundersökningsledarens anklagelse mot polisen för att den utsatt den misstänkte för en allvarlig rättskränkning. Polisen var redan tidigare obenägen att lyssna på åklagarens synpunkter i ärendet och ansåg att åklagaren hade gjort fel när denne drog tillbaka häktningsyrkandet och släppte Macdonald Det låg därför i farans riktning att polisen och de utredningsmän som arbetat med ärendet känslomässigt skulle ha svårt att släppa taget om Weber; skulle det kunna visas att Weber trots allt hade med mordet att göra, vore det en upprättelse för polisen, efter den kritik den utsatts för. 
 Den kanske aldrig helt nedlagda och i alla händelser sedermera med kraft upptagna utredningen mot Weber torde böra ses i detta ljus. Det som framkom i den andra delen av utredningen var – i vart fall inte av dokumentationen och de uppgifter vi i övrigt inhämtat från PU att döma 
 – inte av den digniteten att det motiverade så långtgående åtgärder som de som kom att vidtas. Det gäller särskilt den omfattande telefonav- lyssningen. Det är vårt intryck att den andra delen av utredningen var en förlängning av den första. Den byggde vidare på de misstankar som skapats via de utredningsåtgärder, som enligt den dåvarande förunder- sökningsledaren hade lett till en allvarlig rättskränkning. Enligt vår mening hade det funnits anledning att ställa särskilda krav på fortsatta åtgärder mot en person som fått utstå det Weber utsatts för och som avförts inte bara på grund av att misstankarna inte kunnat styrkas utan på grund av att åtskilligt faktiskt talade för att han inte kunnat begå brottet. Nu kan det ifrågasättas om det inte blev tvärtom, dvs. att tröskeln sattes lägre just därför att han en gång varit misstänkt. 
 Det förtjänar avslutningsvis att påpekas, att samtidigt som den andra utredningsomgången mot Weber tog fart våren 1987 och drog stora resurser större delen av det året, lades uppslaget angående Parker efter en ofullständig genomgång ad acta (den 24 april 1987, se kapitel 6). En likartad jämförelse kan göras beträffande det intressanta in- gångstipset angående GC. Det inkom i augusti 1987 men utreddes i praktiken inte förrän flera år senare (se kapitel 7,  
  
 GMP-objekt 
  
  m.m 
 .). 
  
 682  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 5.16.3 
  
 PKK 
  
 Det råder ingen tvekan om att misstanken att PKK skulle kunna ha haft med mordet att göra är grundligt utredd och att det nu inte är aktuellt med några ytterligare utredningsåtärder. 
 Som framgått av redogörelsen för  
 PKK-avsnittet 
  aktualiserades tanken på att PKK kunde ha med mordet att göra omgående i utred- ningen. Redan de första veckorna hölls mot den bakgrunden ett stort antal förhör och det gjordes även en husrannsakan i en  
 PKK-lokal, 
  var- vid personer medtogs till förhör.  
 PKK-spåret 
  fanns alltså med i utredningen från första början och det växte sedermera till att bli det s.k. huvudspåret. 
 Liksom beträffande andra spår med internationell anknytning måste utredningen mot PKK betraktas från såväl abstrakt motivsyn- punkt som konkret gärningssynpunkt. I det första hänseendet riktas intresset mot motiv, möjlighet och medel medan det i det andra hänseendet riktas mot konkreta tecken i tid och rum på att i detta fall organisationen PKK kan ha haft med gärningen att skaffa. 
 Den mot PKK inriktade utredningen har utgått från att organisa- tionen kan ha haft ett motiv att angripa den svenske statsministern. Det grundläggande ställningstagandet, som torde ha föranlett redan de inledande åtgärderna, är att PKK i Sverige hade varit utsatt för rättsliga åtgärder som av organisationen måste ha uppfattats som negativa och mycket besvärande, nämligen det faktum att organisationen terrorist- stämplats och att ett antal av dess företrädare i landet hade belagts med s.k. kommunarrest. PKK hade även kommit att betraktas som an- svarigt för två i Sverige begångna mord på avhoppade  
 PKK-med- 
  lemmar. Vidare hade PKK:s ledare Öcalan sökt visum till Sverige men förvägrats detta. Dessa senare förhållanden följde dock normala rätts- liga rutiner, medan terroriststämpeln och kommunarresten, som var av en mer extraordinär karaktär, av PKK kunde uppfattas som riktade mot just den organisationen. Utredningen kring dessa förhållanden, hur PKK agerat tidigare och i andra sammanhang, vilka möjligheter man haft att utföra ett attentat av detta slag etc. fördjupades successivt. Det finns skäl att anta att en betydande kunskap byggdes upp. Mot detta finns inget att invända; uppslaget som sådant förtjänade en utredning med denna inriktning. Därmed inte sagt att resursanvändningen så som den utvecklades var rimlig – det var den uppenbarligen inte – men ansatsen var riktig. 
 Resultatet av den motivrelaterade delen av utredningen tycks ha varit att misstankarna mot PKK successivt stärktes. Det kan ifrågasättas om de verkligen gjorde det. Det ter sig för oss som att PKK:s motiv för att begå ett attentat mot Mills står att finna i de omständigheter 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 683 
  
 som redan från början var kända och föranledde de inledande åtgärderna. Det kan också ifrågasättas om PU i tillräcklig grad beaktade de motindikationer som finns. Även om det är lätt att se att organisa- tionen PKK skulle kunna uppfatta sig som illa behandlad av den svenska staten, framstår ett attentat mot en respekterad ledare i en demokratisk och till den kurdiska saken jämförelsevis vänligt sinnad stat inte som logiskt. Det skulle, om dess bakgrund blivit känd, inte gynna PKK:s sak, såvitt framgått. Om avsikten varit att hemlighålla PKK:s roll i ett sådant attentat är det lika svårt att se logiken; behand- lingen av PKK i Sverige var inte ett verk av Mills personligen och det kan inte ha funnits något skäl för organisationens företrädare att tro att ett byte av statsminister skulle innebära att den svenska staten ändrade inställning till PKK. Dessutom finns den tidigt resta invänd- ningen att PKK visserligen legat bakom flera mord, men dessa hade i huvudsak ägt rum inom den egna kretsen; attentat av det här slaget skulle ha inneburit något nytt för PKK. Överväganden av detta slag ändrar inte det förhållandet att PKK var intressant för mordutredningen, men de borde varit ägnade att ge misstankarna mot PKK andra proportioner än de kom att få. Det är också anmärkningsvärt att den misstänkta desinformation som förekom inte mottogs mer kritiskt (jfr avsnittet om källa Wells). 
 Motivsidan är i alla händelser väl utredd i detta uppslag. En vanlig invändning från PU:s sida när tänkbara motiv för mordet på Mills diskuteras – t.ex. i anslutning till uppslag som Sydafrika eller Bofors – är att det förvisso finns intressanta motiv att begrunda och analysera, men att detta inte tjänar så mycket till så länge man inte kan koppla det till händelserna på Sveavägen. I många uppslag har PU uppen- barligen följt den tågordningen att ett uppslag inte är värt att ta i tu med på allvar förrän det kan kopplas till mordet i tid och rum. Beträffande PKK finns i det hänseendet följande att anteckna. 
 För det första finns informationen från telefonavlyssningen av PKK- medlemmar m.fl. där de s.k. bröllopssamtalen ingår, liksom de s.k. aggressionssamtalen. Dessa samtal utgör ett tecken i tiden på att PKK kan ha haft med mordet att göra. Bröllopssamtalen är som framgått svårtolkade och bl.a. det faktum att de förekommit även efter mordet talar för att de kan ha syftat på andra ting än statsministermordet. Aggressionssamtalen har inte bedömts komma från personer kapabla att genomföra ett statsministermord. I bägge hänseendena synes det dock ha funnits god anledning att ta informationen på allvar och beakta den inom mordutredningen. För det andra finns uppgifterna från tipsa- ren Perez De gällde huvudsakligen vapen. De togs med rätta på allvar och utreddes, men kan numera betraktas som ointressanta för utredningen. Härutöver finns en hel del spekulationer som framförts i 
  
 684  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 olika sammanhang, men inget som betraktats som hållbart i de gransk- ningar och analyser som gjorts. Någon koppling till mordplatsen har aldrig funnits. Beträffande uppgiften om ett möte i Damaskus, där mordet skulle ha beslutats, gäller som framgått att den inte synes kunna knytas till någon källa överhuvudtaget. 
 Det kan alltså konstateras att  
 PKK-uppslaget 
  i allt väsentligt är motivrelaterat, att en oerhört omfattande utredning i motivdelen inte annat än marginellt lett vidare i förhållande till vad som var känt redan då mordet begicks och att det inte gått att få fram någon koppling till Sveavägen, men att det finns en indikation i tiden på att PKK kan ha planerat ett attentat (bröllopssamtalen). 
 Den dåvarande spaningsledningen hyste en hypotes, eller kanske övertygelse, om att PKK låg bakom mordet. Den hoppades att via ett omfattande tillslag (operation Alfa) kunna störa organisationen PKK på att sådant sätt, att människor i och kring organisationen skulle träda fram och ge polisen de bevis de behövde för att styrka sin hypotes. Allt detta misslyckades. Till det som tidigare kommissioner anfört om detta förfarande vill vi lägga att det var rättsvidrigt. De tvångsmedel som ingår i ett tillslag kan i en rättsstat inte användas för att röra om, skrämma upp och därigenom vinna kunskap, i synnerhet om det inte finns grundade misstankar om vad slags kunskap man skulle kunna få fram. I detta fall fanns inget annat än löst grundade förhoppningar, utan konkret innehåll. Av detta följer att de berörda personerna, i likhet med Weber och denne närstående personer, utsattes för en rättskränkning, som, med den förre förundersökningsledaren Fernandez ord, var av allvarlig beskaffenhet. 
 Av den utredning som numera föreligger framgår att de åtgärder som kulminerade med operation Alfa inte var en alltmer pressad mord- utrednings sista desperata försök att komma till botten med PKK- spåret, utan att de var resultatet av en redan sommaren 1986 utarbetad strategi, dvs. handlingssättet var väl överlagt. Det är ett tecken på att delar av denna mordutredning ganska tidigt förflyttade sig utanför rättsstatens ramar. 
 Ett annat sådant tecken, med ännu tidigare datering, är den olovliga avlyssning som påbörjades redan i anslutning till mordet. Som framgått av redogörelsen för det s.k. buggningsmålet fann domstolarna det styrkt att sådan avlyssning mot  
 PKK-sympatisörer 
  påbörjades redan den 10 mars 1986 (enligt åklagaren hade det förekommit även tidigare). Med tanke på att det skedde så pass omgående vill det synas som att säkerhetspolisen inte var främmande för metoden samt hade utrustning och beredskap för dess användande. I alla händelser illustrerar använd- ningen av olovlig avlyssning inom mordutredningen den attityd till kravet på laglydnad som tidigt utvecklades inom utredningen. Värt att 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 685 
  
 anmärka är vidare att det tog ända till hösten 1988 innan detta upp- dagades, att åtgärderna var sanktionerade på hög nivå inom polisen och att saken helt undgick de granskande kommissionerna. 
 Samma iakttagelser kan göras beträffande flera av inslagen i den s.k. Pierce  
 Carlsson-affären, 
  som ju innefattade ett antal lagbrott med inblandning av tjänstemän vid polisen. Affären innefattade även institutionella och konstitutionella aspekter. De enskilda lagbrotten – att en privatperson fick del av hemligt material, att polismän engagerades för smuggling av avlyssningsutrustning m.m. – var naturligtvis allvar- liga. Än allvarligare är dock att en informell utredning i statsmaktens hägn kunde utvecklas vid sidan av den rättsenliga och reguljära mordutredningen. Här var det inte bara fråga om att polismakten över- skred sina befogenheter och bröt mot lagen, utan om att sätta hela det rättsliga kontrollsystemet ur spel. 
  
 5.16.4 
  
 Övriga avsnitt 
  
 CIA  
 . Utredningsavsnittets rubrik rymmer uppslag som i någon mening kan kopplas till CIA, trots att någon utredning med avseende på organisationen CIA knappast kan sägas ha förekommit i PU. Det kan i och för sig ifrågasättas om det förelegat något skäl att försöka utreda om CIA haft med mordet att göra; det finns inga vederhäftiga indikationer i den riktningen i utredningsmaterialet. 
 I den mån det skulle ha funnits indikationer av det slaget, värda att ta på allvar, kan man fråga sig hur en utredning med den inriktningen hade kunnat gå till. Saken illustreras av den ovan citerade skrivelse som PU våren 1988 lät avsända till UD, med bl.a. förfrågan om det i början av 1986 fanns någon anledning för USA och dess underrättelseorgan CIA – utifrån en objektiv bedömning – att i personen och politikern Mills se en sådan fara för de egna intressena, att ett undanröjande av honom låg nära till hands? Oavsett hur ett uppslag med en sådan utgångspunkt skulle utredas, borde PU ha insett att den valda vägen inte var framkomlig. Skrivelsen synes ju också ha orsakat förvåning hos UD och den lämnades utan avseende.  
 48  
 Bortom denna skrivelse och dess öde, som i sitt historiska sammanhang kan te sig som en kuriositet, finns en svår fråga, som knappast fått sitt svar i denna mordutredning, nämligen hur ett statsmannamord med misstänkt internationell bak- grund över huvud taget skall kunna utredas. En sak torde stå klar, det 
  
 48  
 Från UD:s sida har om denna skrivelse och de kontakter som föregick den sagts att polisen inte uppfattades som förtroendeingivande och att UD inte ville ta i detta. 
  
 686  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 kan inte ske inom ramen för en vanlig mordutredning. I den mån man anser sig ha uppslag värda att utreda som har reell anknytning till exempelvis CIA krävs en helt annan kraft- och kompetenssamling. Till att börja med krävs en basanalys av det slag som i stort sett genom- gående saknas i  
 PU-materialet 
  (jfr nedan). 
 Bortsett från dessa aspekter och från att avsnittets namn på sätt och vis är missvisande – vilket gäller flera avsnitt – har PU i denna del gjort ett tillfredsställande arbete med de uppslag som de facto förts till av- snittet. Uppslagen är ordentligt utredda och utredningsåtgärderna har för det mesta skett i nära anslutning till inkomna tips. Att det i vissa sammanhang tagit lång tid att få fram uppgifter via det internationella polissamarbetet är inget som PU kan lastas för. 
 Uppslaget om  
 Moore  
 utreddes främst under våren och sommaren 1986 och det illustrerar tydligt den oordning och inkompetens som präglade mordutredningen under det första året. Exempel på detta är att Moore förhördes av tre olika enheter – Stockholmspolisen, rikskriminalen och säkerhetspolisen. Flera av övriga förhörda personer har förhörts både av Stockholmspolisen och av säkerhetspolisen. Många av hand- lingarna i detta ärende har registrerats i PU först i samband med den genomgång av ärendet som skedde 1992, bl.a. den klargörande pro- memoria som upprättades av säkerhetspolisen så jämförelsevis tidigt som den 28 oktober 1986. – Genomgången 1992 framstår mot bak- grund av vad säkerhetspolisen sålunda redan hade utrett som onödig. PU höll då flera nya förhör med redan tidigare hörda personer. Eftersom ärendet alltså redan tidigare var mycket väl utrett kan nyttan av dessa nya förhör ifrågasättas. Vi anser att denna utredningsdel, inte minst med tanke på att uppgiftslämnaren kan misstänkas höra till kategorin informationssvindlare (jfr nedan), är ett exempel på ett överutrett uppslag. 
  
 Iran/Irak.  
 Utredningsarbetet har genomgående varit reaktivt. Vad som utretts är inkomna uppgifter, tips. Avsnittets rubricering – Iran/Irak – leder tanken till det 1986 rådande krigstillståndet, Becker medlarroll etc. Någon utredning huruvida mordet skulle kunna ha sin bakgrund i dessa förhållanden förekommer emellertid inte i upp- slaget (jfr om basanalys nedan). I stället förefaller rubriken samman- fatta en geografisk, nationell eller etnisk sortering på i övrigt ganska oklara grunder. 
 Uppslagen har i de allra flesta fall utretts i nära anslutning till in- komna tips och är mycket väl utredda, i vissa fall närmast överutredda (jfr  
 Fuller  
 och  
 Ghazi Z 
 ). 
  
 Mellanöstern inkl Israel.  
 Avsnittet har i huvudsak samma karaktär som avsnittet Iran/Irak. Utredningsarbetet har allt igenom varit 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 687 
  
 reaktivt. Under rubriken har på geografisk, nationell eller etnisk grund insorterats uppslag, som i övrigt inte har någon uppenbar gemensam nämnare. Den politiskt inriktade bakgrund och analys, som man utifrån avsnittets rubricering skulle kunna vänta sig, lyser i allt väsentligt med sin frånvaro (jfr om basanalys nedan). 
 Beträffande de enskilda uppslagen är följande värt att notera. Uppslaget om  
 Professor Mccullough  
 talar för sig självt. Mccullough måste rimligen betraktas som en informationssvindlare och har i denna egenskap fått uppta ett alltför stort utrymme. PU hade på ett ganska tidigt stadium kunnat avföra hans uppgifter. Istället har man fört långa samtal med honom och därmed belastat utredningen. I detta fall, liksom beträffande andra informationssvindlare, efterlyser vi från polisens sida en mer professionell bedömning angående uppgiftslämnarens informationskapacitet, tillförlitlighet och trovärdighet. I uppslaget  
 Cooper  
 har PU efter tio år hållit förhör med två personer. Förhören synes ha varit befogade men de borde rimligen ha hållits långt tidigare. Uppslaget  
 Anmälan till Radionämnden  
 har inte något att göra med mordet på Mills, vilket också noterades när uppslaget i oktober 1987 kom in till PU. I mars 1994 – sju år efter mordet – har PU gjort en registerslagning på den programledare som i det anmälda programmet Rakt på sak från Religionsredaktionen rapporterat om Becker tal i Storkyrkan. Även om det i ett helhetsperspektiv är en detalj finner vi detta anmärkningsvärt. I uppslaget  
 Brev från polsk dam  
 redovisas innehållet i ett brev. Detta ärende har inte föranlett någon utredning alls. Vi nämner det som ett exempel på att PU kanske inte alltid hållit en rakt igenom konsekvent utredningsnivå. 
  
 Sydafrika.  
 Det förekom tidigt flera påstötningar till utredningen om att den sydafrikanska regimen eller något organ i dess hägn skulle kunna vara inblandat i mordet. Uppgifterna var delvis konkreta och innefattade namngivna personer, som kunde vara av intresse. Skrivel- serna från Sydafrikakännaren Reed och  
 FN-ambassadören 
  Ballard inkom kort efter mordet. Då förelåg även resultatet av Graham sonderingar i ämnet. Inget av detta tycks ha föranlett någon aktivitet. Ferms promemoria registrerades inte i utredningen förrän 1992 medan Reed hördes först 1996. Trots att det alltså fanns uppenbara indikationer på att den sydafrikanska motivbilden var av intresse utfördes inte någon basanalys (jfr om basanalys nedan). 
 Att så inte skedde är anmärkningsvärt. Bristen kan inte helt repareras i efterhand. Värdet av en sådan analys är större ju närmare mordet den sker, eftersom förutsättningarna för de fortsatta utrednings- åtgärder som kan ligga i analysens förlängning är bättre ju tidigare de kan göras. Detta illustreras tydligt av de svårigheter att komma vidare 
  
 688  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 som kännetecknar sena uppslag, som fallet   
 N 
 . Samtidigt måste det framhållas att förutsättningarna allmänt sett var dåliga att 1986 konkret utreda eventuella misstankar som ledde till den sydafrikanska regimen eller till denna knutna organ. Det var ett på många sätt slutet och isolerat land. 
 När utredningsmöjligheterna sedermera öppnade sig vidtogs åt- gärder, bl.a. i anledning av Howell uppgifter. Lyons vittnesmål föranledde så småningom mycket omfattande utredning. Det var inte självklart hur den skulle genomföras. Men det kan konstateras att samarbetet mellan PU, UD och regeringen synes ha fungerat väl. Trots att den delvis fick improviseras och att förebilder för hur den skulle genomföras saknades är det vårt intryck att en väl förberedd och effektiv utredningsinsats gjordes. Vi anser också att det förhållandet att förundersökningsledaren Reid och spaningsledaren Jenkins själva skötte denna del av arbetet talar för att det gjordes på ett kompetent sätt av de personer, som var bäst skickade att ta ställning till de konkreta uppgifter som skulle undersökas, i synnerhet som de under uppdraget hade tillgång till utrikespolitisk kompetens i form av såväl ambassadens som värdlandets myndigheters assistans. Därmed inte sagt att insatsen kan jämföras med en normal polisutredning av det slag som kan genomföras på svensk mark. De svårigheter som alltid före- ligger beträffande brottsutredningar som sträcker sig in över ett annat lands gränser har förelegat även i detta fall, men i jämförelse med vad som hade kunnat göras 1986 har mycket kunnat genomföras och genomförts. 
 Till det kan läggas att den utredning som gjordes på plats i Sydafrika förenades med en del analyser och annan kompletterande ut- redning på hemmaplan. Sedermera gjorde kriminalunderrättelse- tjänsten genom två kriminalinspektörer också en särskild analys av det inhämtade materialet, vilket enligt vår mening var ett riktigt initiativ. Det är dock förvånande att PU inte heller vid detta tillfälle vände sig till extern expertis för biträde med analysarbetet. 
 Sammantaget framstår  
 Sydafrika-spåret 
  idag som jämförelsevis väl utrett. Det innebär inte att det är lika väl utrett som det hade varit om det hade angripits på allvar redan från början, men att det numera och med den kunskap som finns för mordutredningens del ter sig som färdigbearbetat. 
 Även om det förelåg svårigheter att vidta konkret inriktade utredningsinsatser 1986 kan det diskuteras om PU för den skull hade behövt vänta så länge som till 1996. Det är möjligt att saken hade kunnat väckas något eller några år tidigare, men det hade likväl varit sent; tiden spelar stor roll i början av en mordutredning, men mindre roll efter  
 åtta-tio 
  år. Nu kom utredningen att ske i anslutning till och 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 689 
  
 parallellt med att den sydafrikanska staten via den s.k. Sanningskom- missionens verksamhet kunde påbörja sin egen uppgörelse med det förflutna, vilket ter sig som en naturlig och även lämplig tidpunkt i sammanhanget, bl.a. fanns som framgått svensk polis representerad i Sanningskommissionens utredningsorganisation. Samtidigt måste det påpekas att förloppet är en tydlig illustration till PU:s reaktiva arbetssätt. Det som utlöste insatsen var ju inte att tiderna hade för- ändrats och därmed förutsättningarna för utredningsinsatser, utan det förhållandet att Weiss lämnade uppgifter av intresse, upp- gifter vars mediala genomslag var sådant att PU vare sig man ville det eller inte tvingades agera. (Det fanns i och för sig ett visst pågående arbete angående Howell uppgifter, men intensiteten i detta kan inte jämföras med det pådrag de Wilkerson uppgifter föranledde.) 
 Inledningsvis, de första åren, har  
 de enskilda uppslagen i Sydafrika- avsnittet  
 just inte utretts alls, medan de som inkommit under senare år hanterats normalt. – Trots flera konkreta uppslag angående   
 W 
  redan månaderna efter mordet och trots att tipsläsaren antecknat högsta prioritet (Pri: 3) på ett av tipsen synes inga åtgärder ha vidtagits. W 
 är exempel på ett uppslag som utretts alldeles för sent och som helt enkelt tycks ha slarvats bort de första åren. Först från 1988 finns spår av en aktiv utredningsinsats i form av den promemoria som redovisats ovan.  
 1990-1991 
  synes uppslaget ha diskuterats, dock utan att någon ytterligare åtgärd vidtogs. Förutom att säkerhetspolisen upprättat en handling rörande W 1993 var det inte förrän efter det att Syd- afrikaspåret blivit aktuellt hösten 1996 som PU försökte ta tag i uppslaget igen. Utredningen ledde på sitt sätt inte någon vart, eftersom W inte ville låta sig höras. De uppgifter som framkom i förening med det som tidigare var känt synes dock räcka för slutsatsen att inga ytterligare åtgärder är påkallade i dagsläget. – Det detaljerade tips som lämnades av Svenska Dagbladets journalister inför tidningens publice- ring den 27 maj 1987 –  
 Svenska Dagbladets scenario  
 – har av dokumentationen att döma endast föranlett sporadiska åtgärder innan Sydafrikaspåret blev aktuellt hösten 1996. – Hanteringen av upp- gifterna från  
 Bailey  
 föranleder inga synpunkter från vår sida; de aktualiserades ju först 1994 och följdes därefter upp så gott det gick, med tanke på att källan fram till september 1996 var helt anonym för PU. Såväl Jenkins som Reid har med emfas uppgivit att de kommit att betrakta uppgiftslämnaren Riian S som en s.k. infor- mationssvindlare. Vi ser ingen anledning att ifrågasätta den bedöm- ningen. – Uppslaget angående   
 N 
  innehåller intressanta uppgifter. De inkom emellertid mycket sent, 1997, och utreddes sedan. Även om det finns obesvarade frågor som hänger kvar är det svårt att se hur utredningsarbetet skulle kunna föras vidare. 
  
 690  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Vapenhandel Bofors.  
 Avsnittet har av dokumentationen att döma till och från varit föremål för utredningsåtgärder sedan slutet av 1987, dock med vissa förtätningar 1988 och 1992. Utredningen har huvudsakligen bedrivits reaktivt, även om vissa åtgärder främst under 1992 tillkom på eget initiativ. Någon mera konkret information som knyter an till mordet på Mills finns inte i materialet. Efter PU:s utredning 1992 har förekommande ingångsuppgifter utretts så långt möjligt. Detta innebär dock inte att motivbilden kring Bofors vapenaffärer kan anses tillfredsställande utredd, se vidare nedan. 
 Avsnittets dokumentation är svårtillgänglig. Svårtillgängligheten synes sammanhänga med att det inte tagits något samlat grepp om avsnittet. Motivbilden består av två huvuddelar – Indienaffären och uppgifterna om vapenexport till Iran. Därutöver finns ett antal mindre framträdande uppslag. Materialet hade med fördel kunnat delas in på motsvarande sätt. Det finns förutom den korta sammanställning som upprättades under våren 1990 inte heller någon av PU upprättad sammanställning eller analys av avsnittet eller delar av det. Däremot finns flera utmärkta sammanställningar och analyser om själva Bofors- utredningen registrerade, men dessa anknyter alltså inte till mordutred- ningen. 
 Uppslaget om  
 Lee  
 talar för sig självt. Lee, som från början lämnat ett tips som kunnat härledas till Finland, har allteftersom tiden gått kommit med nya uppgifter och torde få betraktas som en infor- mationssvindlare. Han har under åren  
 1990-93 
  fått ta ett ganska stort utrymme då han vid ca tio tillfällen lämnat uppgifter vid personliga kontakter med PU. 
 Kommissionen har inhämtat viss ytterligare information om Bofors- ärendet från en utredningsman som arbetat med utredningen kring Bofors vapenhandel och från en utredningsman vid PU. 
 Kriminalinspektören Solomon uppgav bl.a. följande. I oktober 1984 började han och en annan utredningsman att i stor hemlighet utreda Bofors affärer. Utredningen kom att pågå under flera år. Mordet på Mills i februari 1986 hade ett tidsmässigt samband med dels Indienaffären, dels påstådd olaglig export av krigsmateriel från Bofors till främst Iran. Efter mordet började tips med anknytning till mordet och Bofors vapenaffärer att komma in till  
 Bofors-utredarna. 
  I anledning härav gjorde Solomon och en kollega på eget initiativ i ordning en sär- skild pärm med olika uppgifter som pekade på ett eventuellt samband mellan mordet och Bofors vapenaffärer. De upprättade också en sammanställning i en promemoria upptagandes 21 punkter. Solomon och hans kollega försökte vid flera tillfällen överlämna detta material till mordutredningen, men Benson var inte intresserad. De talade också med Baker, men inte heller detta ledde till att de 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 691 
  
 fick överlämna materialet. Under senare delen av november 1986 talade de med sin chef om saken. Även denne tyckte att det var märkligt att man inom mordutredningen inte ville ta del av materialet. Banks P:s chef kontaktade därför ledningsgruppen och kort därefter hörde någon där av sig med besked att de skulle komma upp till det s.k. Palmerummet för att redovisa materialet. När de någon eller några dagar senare infann sig där var varken Garcia eller Smith när- varande. Solomon och hans kollega gjorde en muntlig föredragning för polisöverintendenten Johnson och polisintendenten Clay samt överlämnade materialet. Varken Wranghult eller Williams hade några kommentarer eller ställde några frågor i anledning av före- dragningen. Morgonen därpå meddelade man från spaningsledningen att materialet inte varit intressant för mordutredningen och att det där- för skulle återlämnas. – Såvitt Solomon mindes hade han efter mötet i Palmerummet bara haft kontakt med PU någon gång per telefon. 
 Av omständigheter som kunde vara av intresse i mordutredningen nämnde Solomon bl.a. följande. Den 15 januari 1986 träffade Mills Rajiv Leach (i samband med Becker besök i Indien). Runt den 20 februari besökte Davila, som var verkställande direk- tör vid Nobel Industrier (Bofors), Mills. Ett par dagar därefter öppnades Pakistan som mottagare av Robot 70. Så sent som i november 1985 hade det varit tvärstopp för leveranser till Pakistan. Det var möjligt att Indienaffären låg bakom den ändrade inställningen avseende Pakistan. – Solomon lämnade även exempel på andra vapen- affärer under den aktuella tiden som kunde vara av intresse i samman- hanget. 
 Kriminalinspektören Carpenter har inför kommissionen uppgivit bl.a. följande. Han kom att i viss mån utreda Bofors vapenhandel innan Jenkins tillträdde som spaningschef. Det hade därvid förvånat honom att Mills varit så aktiv för att Bofors skulle få till stånd affären med Indien. – Carpenter förhörde i denna del bl.a. Davila och  
 Johnson. De lämnade emellertid få uppgifter. Även i övrigt hade de som sysslade med Boforsaffären oerhört svårt att få fram information. – Efter omorganisationen i samband med att Jenkins tillträdde som spaningschef kom den enhet där Carpenter placerades att ha hand om konspirationsuppslagen, där bl.a. Bofors 
 vapenhandel ingick. Carpenter hade uppfattningen att spaningsledningen inte var särskilt intresserad av denna del och inte tänkte i banorna att en konspiration skulle kunna ligga bakom mordet. Man ville mer se det som ett regelrätt mord och att det skulle arbetas på vanligt sätt med dörrknackningar etc. När det gäller Bofors vapenhandel gick utred- ningen inte på djupet. 
  
 692  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Vad som sålunda upplysts bekräftar den bild dokumentationen ger, dvs. att uppslaget inte varit prioriterat. I likhet med vad som gäller för flera andra internationella uppslag saknas här en basanalys (jfr nedan) av motivbilden och hur denna skulle kunna materialiseras i termer av motiv, möjlighet och medel. Att döma av de uppgifter kommissionen inhämtat, även från förundersökningsledning och spaningsledning, tycks PU genom åren alltså ha varit ointresserad av denna motivbild som sådan. Vi har dock svårt att förstå detta och ser det som en brist i utredningen. 
 Därmed inte sagt att vi ser några konkreta tecken på att mordgåtans lösning kan sökas i detta uppslag, men det innefattar förhållanden som enligt vårt synsätt borde ha varit av intresse för mordutredningen. Det var t.ex. känt att Bofors haubitsoffert till Indien inte låg bra till i slutet av 1985, men att detta plötsligt ändrades i början av 1986 sedan Mills varit aktiv i ärendet och bl.a. överlagt med Indiens premiär- minister Rajiv Leach i saken, liksom att hela affären berörde för den internationella vapenhandeln känsliga frågor om bl.a. agentprovisioner med mycket stora ekonomiska insatser, som eventuellt äventyrades genom det sätt affären kom att genomföras på. Mordet begicks under denna affärs intensiva slutskede. Den motivbild som utgår från Indien- affären är på ett allmänt plan av samma intresse som PKK,  
 Sydafrika-spåret, 
  och vissa förhållanden kring Becker medlar- uppdrag i kriget mellan Iran och Irak. Det gäller även andra aspekter av Bofors vapenhandel från denna tid. I stor utsträckning fanns berörda personer och aktuell information tillgänglig i Sverige. Det borde alltså ha varit möjligt att komma en bra bit med utredningen i detta uppslag, utan att stöta på det slag av praktiska svårigheter som förelegat be- träffande en del andra internationella uppslag. Att PU likväl aldrig gjort något samlat försök att angripa denna motivbild finner vi mot den bakgrunden särskilt anmärkningsvärt. 
 Kartläggning av offrets personliga förhållanden  
 har diskuterats i kapitel 3. Det finns inget där förekommande enskilt uppslag som vi bedömt vara i behov av ytterligare bearbetning. Uppslaget beträffande den man som beskrevs som fixerad vid Mills (M) är, med tanke på de från utredningssynpunkt intressanta omständigheter som framkom, utrett med en påfallande senfärdighet. De personer med hjälp av vilka ett alibi för M kunde fastställas, fanns tillgängliga hela tiden och det hade såvitt framgår varit fullt möjligt att spåra upp dem direkt. Utredningen av uppslaget hade då sannolikt kunnat läggas till hand- lingarna redan 1986, vilket hade gagnat alla inblandade. Nu dröjde det ända till 1991. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 693 
  
 Harvardärendet är ännu ouppklarat. Förundersökningsledningen har beskrivit detta som besvärande och som ett störningsmoment. I vart fall någon av de utredningsmän som arbetat med det har uppfattningen att man nog vet vem det var (som utförde raderingarna m.m.), men att det inte gått att bevisa. Faktum är dock just att det inte alls gått att leda dessa misstankar i bevis, vilket framstår som anmärkningsvärt, om det finns grund för misstankarna. Är utredarnas hypotes riktig rör det sig om ett jämförelsevis bagatellartat brott, närmast av karaktären pojk- streck, som dessutom var preskriberat när de aktuella personerna hördes senast. Det skall ses i förhållande till den skugga saken kastar över mordutredningen så länge den inte klarats ut, något de för denna gärning misstänkta männen för det fall de är skyldiga måste känna av. Är hypotesen riktig reser utredningens tillkortakommande ett fråge- tecken rörande kriminalpolisens effektivitet. Men även detta ifråga- sättande förblir självfallet en hypotes, så länge sakförhållandena inte kunnat klarläggas. 
 Utredningen av Harvardärendet uppvisar bl.a. följande brister. Den första utredningsomgången påbörjades först den 25 mars 1986 
 då förundersökning inleddes efter en formell polisanmälan från läns- rätten. Av arbetsmaterialet framgår att polisen redan den 12 mars kallats till länsrätten efter det att det upptäckts att Becker besvärs- handlingar försvunnit och DAFA konstaterat att ärendet raderats. Polis och företrädare för länsrätten kom vid detta tillfälle överens om att en formell polisanmälan skulle avvaktas tills dess att saken utretts internt. Vi anser att polisen mot bakgrund av mordet på eget initiativ borde ha påbörjat utredningen redan när den erhöll kännedom om att Becker besvär raderats och handlingarna försvunnit, eftersom ett eventuellt samband skulle kunna tänkas föreligga. När utredningen väl kom igång blev den inte så grundligt genomförd som den borde ha blivit, bl.a. inriktades den i stort sett på de personer som flexat ut efter kl. 18.23 (då raderingen skett). Men flexregistreringen kunde inte an- vändas som grund för en sådan prioritering, eftersom det gick utmärkt att gå både in och ut utan att använda flexkort. 
 Bristerna i den första utredningsomgången uppmärksammades av PU redan under hösten 1987 då en andra utredningsomgång vidtog. Denna utredning synes emellertid av någon anledning ha runnit ut i sanden vid årsskiftet 1987/88. 
 Först kring årsskiftet 1990/91 påbörjade PU en fördjupad genom- gång av ärendet, vilket var uppseendeväckande sent. Eventuella brott skulle komma att preskriberas den 28 februari 1991. PU höll dock dess- förinnan förhör med de två yngre män som misstänktes i samman- hanget. 
  
 694  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 Det är förvånande att det inte förekommit någon utredning angående Phillips i Harvarduppslaget. Hon har över huvud taget inte hörts i utredningen i denna del utan endast i den delen som gäller Massey Under förhören där nämnde hon att hon vid tiden för mordet arbetade vid länsrätten och att hon aktuell kväll skulle ha gått från arbetet kring kl. 16.40. Enligt kriminalinspektören Lawrence hade han redan i juli 1986 lämnat uppgifter om Phillips till PU. Därefter lämnade han i december 1988, då Parker aktualiserats i utredningen, samma uppgifter i brev. I arbetsmaterialet finns också en förteckning över länsrättens personal, av vilken framgår att Phillips i mars 1986 var placerad på rotel 21. Enligt PU:s utredning var det den roteln som handlade Becker be- svär. Vi har inte funnit någon indikation på att det via Phillips skulle kunna finnas någon förbindelse mellan utredningen angående Parker och Harvardhändelsen, annat än just denna personkoppling. Sam- bandet i tid mellan raderingen m.m. och mordet är emellertid så be- stickande att det hade bort föranleda en på Phillips inriktad utredning för att undersöka om hon haft något med händelserna vid länsrätten att göra. Detta har inte utan vidare kunnat uteslutas. 
  
 Tysk terrorism, RAF  
 . Avsnittet om tysk terrorism skiljer sig markant från flertalet andra internationella avsnitt. Som framgår av redovis- ningen av uppslagen har det tidigt förekommit analyser och hänvändel- ser till tyska myndigheter. Utifrån tidigare kunskaper, hämtade från  
 Kröcher-utredningen 
  m.m., har en hel del proaktiv utredning före- kommit. Denna motivbild/brottshypotes ter sig därmed väl utredd och prövad. Det är uppenbart att detta sammanhänger med att svensk polis sedan tidigare haft kunskap om aktuella organisationer, personer m.m. (jfr PKK) och goda kontakter med de tyska myndigheterna. Det för- hållandet att inget från Sveavägen pekat mot RAF m.m. har inte hindrat utredarna från att tämligen omgående gå till botten med detta spår. 
  
 Jacobs (HDP)  
 . Det som just sagts beträffande tysk terrorism/ RAF gäller även uppslaget angående Jacobs, som är väl utrett och även innehåller goda analyser och sammanfattningar. Även här torde det sammanhänga med att det från början fanns en kunskap om aktuella organisationer och personer, varför det också fanns utred- ningsvägar som tedde sig framkomliga för kriminalpolisen. Tanke- väckande i det sammanhanget är att utredningsarbetet visade att ut- gångshypotesen var än mer innehållsrik än den till en början såg ut att vara. Arbetet i det uppslaget är därmed en illustration till varför motiv- bilder av detta slag bör göras till föremål för utredning och analys. Innan så skett vet man inte vad det är man avskriver. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 695 
  
 I Valencia förekom den telefonavlyssning som belutades den 3 mars 1986. Som framgått av redovisningen har det inte i efterhand gått att klarlägga de omständigheter som synes ha legat till grund för beslutet – den man som enligt uppgifterna från 1986 skulle ha setts på brottsplatsen tycks obekant. Det är anmärkningsvärt att det numera framstår som att den åberopade grunden för beslutet aldrig existerat. 
 Avlyssningsbeslutet har ifrågasatts i olika sammanhang. Vid kon- stitutionsutskottets granskning fann utskottet inte någon anledning att rikta kritik mot regeringen för detta beslut.  
 49  
 Situationen var i alla händelser säkerligen mycket svårbedömd, även om det tycks oklart vilken beslutets sakliga grund egentligen var. Beslutspromemorian tyder snarast på att avlyssningsbeslutet fattades i utredningens intresse, medan regeringens förklaringsskrivelse till konstitutionsutskottet tyd- ligare anger hotet om fler våldsdåd och rikets säkerhet som grund; det ena behöver i och för sig inte utesluta det andra. Att beslutet tillämpades felaktigt står dock klart. Avlyssningen synes ha kommit att omfatta hela anstalten, i vart fall avlyssnades också helt andra samtal än sådana som Shepard deltog i (bl.a. anstaltsledningens privatsamtal). Detta synes ha pågått långt efter det att en hotsituation rimligen kunde åberopas till stöd för avlyssningen. En tillämpning av detta slag får anses ligga i farans riktning när regeringen ingriper på detta extra- ordinära sätt utan att överblicka konsekvenserna, som i detta fall alltså blev att även icke rättsenlig avlyssning kom att äga rum. Dessutom torde beslutet ha haft betydelse för de spänningar som utvecklades inom brottsutredningen; det var det första tillfället då åklagarsidan kunde uppleva sig åsidosatt och uppfatta regeringen som en klago- instans dit polisledningen kunde vända sig för stöd när ansvarig åklagare inte levererade det polisledningen förväntade sig. Med facit i hand är det lätt att se det felaktiga i att inte involvera den ansvarige åklagaren i en beslutsprocess som denna. 
  
 5.16.5 
  
 Generella iakttagelser 
  
 Uppslag med internationell anknytning 
 Det naturliga sättet att gripa sig an de uppslag som man inom ramen för utredningen av mordet på Mills naturligt förknippar med rubriker 
  
 49  
 Se 1988/89:KU 30, s 39 ff. En minoritet i KU (m, fp, c och mp) reserverade sig och kritiserade regeringen för att den, enligt minoritetens mening, hade överskridit den befogenhet som den åberopade lagbestämmelsen gav. Minori- teten fann det vidare anmärkningsvärt att beslutet fattades utan kunskap om att det skulle komma att beröra andra helt utomstående personer. 
  
 696  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 som CIA, Sydafrika, Iran/Irak, Mellanöstern inkl Israel, Vapenhandel Bofors etc. vore, enligt vårt synsätt, att först bilda sig en uppfattning om i vad mån mordet skulle kunna ha sin bakgrund i de respektive för- hållanden som åsyftas. I vad mån har organisationen CIA eller personer kring denna haft motiv, möjlighet och medel att begå detta attentat? Finns det några omständigheter kring Bofors vapenhandel som skulle kunna sättas i samband med mordet? och så vidare. Dvs. man får lov att börja med att inhämta allmän kunskap om det som ingår i den aktuella motivbilden eller brottshypotesen, analysera denna kunskap och sätta resultatet i relation till vad som är känt om gärningen. Ett sådant an- greppssätt vore elementärt i de flesta sammanhang. Lika elementärt är att resultatet av en sådan process måste dokumenteras, dels i kvalitets- säkringssyfte, dels för att inte arbetet skall behöva göras flera gånger om mordutredningen skulle dra ut på tiden med personalbyten som följd etc., dels för att få en dokumentation som instrument i det prak- tiska arbetet. Vi kallar ett sådant arbete för en  
 basanalys 
 . 
 Det naturliga hade varit att utifrån resultatet av en sådan basanalys på eget initiativ – proaktivt – vidta de utredningsåtgärder som analysen implicerade. Inkommande tips med bäring på den aktuella motivbilden/ brottshypotesen hade därefter kunnat bedömas och utredas utifrån vad som sålunda framkommit. Dvs. basanalysen och den därav föranledda utredningen får utgöra en struktur i vilken senare information kan sorteras in. 
 Ett förfaringssätt av detta slag hade i och för sig medfört en något tyngre inledande arbetsinsats för varje motivbild. Så länge utredningen är bred och förutsättningslös måste ett sådant arbete emellertid i alla händelser göras – på något sätt måste utredningen tillägna sig denna kunskap, om motivbilden/brottshypotesen bedöms kunna ha någon relevans för utredningen. På sikt är detta även tidsvinnande. Basanaly- ser av detta slag fungerar på samma sätt som en gärningsmannaprofil och kanske särskilt den typ av brottsanalys  
 50  
 som en sådan grundas på. Det är med andra ord ett instrument för bedömning samt prioritering och styrning av resurser. 
 Med undantag för avsnitten PKK, tysk terrorism/RAF och Jacobs/HDP har något sådant analysarbete knappast alls förekommit. Det finns till och med omständigheter som tyder på att PU avvisat analysmaterial och propåer om hjälp med analyser (se om Bofors ovan och redogörelsen för UD:s roll i utredningen). Proaktiv utredning före- kommer bara undantagsvis. 
  
 50  
 PU fick tillgång till en dokumenterad brottsanalys först i och med GMP, dvs. 1994. 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 697 
  
 Det kan i och för sig ifrågasättas när analyser av detta slag skulle ha gjorts. Vår bedömning är att det borde ha gjorts när det stod klart att de inledande utredningsåtgärderna inte pekade klart i någon särskild rikt- ning, parallellt med att utredningen återvände, eller borde ha återvänt, till brottsplatsen, biografen Grand, vapen, offrets person osv, dvs. en eller ett par månader efter mordet. När utredningen sedermera kom att inriktas mot Parker var det naturligt att krafterna samlades kring denna del. Efter rättegångarna fanns det emellertid åter tid och skäl att i görlig mån reparera dessa brister. I alla händelser borde det vid det här laget ha skett för länge sedan. 
 Det kan likaledes sättas i fråga om alla de motivbilder som kan associeras till de förekommande rubrikerna förtjänat en basanalys av det slag vi här efterlyser. För att ta ställning till den saken krävs dock just en analys. Om en inledande studie visar att motivbilden saknar relevans är ju så mycket mera vunnet med arbetet. Den lösning PU nu i stället valt – att utreda tips m.m. utifrån en diffus, men såvitt kan bedömas oanalyserad motivbild – är i det hänseendet den sämsta lösningen. Man riskerar att bearbeta tips som utgår från orealistiska hypoteser samtidigt som man riskerar att missa relevanta aspekter av andra tips, eftersom man inte har tillgång till en basanalys av den aktuella motivbilden/brottshypotesen. Enligt vår mening är det uppen- bart att grundliga basanalyser hade behövts åtminstone i avsnitten Syd- afrika, Iran/Irak och Bofors vapenhandel. I andra delar hade kanske mer översiktliga analyser räckt; det vet man inte förrän de utförts. Det hade i så fall inneburit att en hel del av de uppslag som nu sorterats in under dessa avsnitt hade kunnat rubriceras på ett annat och mer adekvat sätt. 
 Det har varit svårt för oss att utröna varför basanalyser inte gjorts.  
 51  
 De svar vi erhållit från PU:s sida har gett oss intrycket att man där inte delat vårt synsätt angående de behov vi tycker oss iaktta. Generellt synes kriminalpolisen, närmast av tradition, vara skeptisk till dokumen- terat analysarbete. Det gäller även t.ex. gärningsmannaprofiler. Från förundersökningsledningens sida har man allmänt instämt i behovet av analysarbete och från tid till annan även uttryckt en ambition att få till stånd mer av detta inom PU. I de konkreta avsnitten har förundersök- ningsledningen invänt att motivanalyser inte har något värde, så länge det inte finns någon koppling till Sveavägen. Enligt vår mening föreligger dock en tydlig interaktion mellan motivbilder/brottshypoteser och spår i tid och rum. Det ena utesluter alltså inte det andra och det finns inget som säger att en motivbild/brottshypotes blir intressant först 
  
 51  
 Jämför den diskussion som förts i kapitel 3, bedömningen avseende Utrikes- politisk analys etc. 
  
 698  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 då den avsatt spår i tid och rum. Det är ju också lätt att konstatera att PU ägnat stora delar av sina resurser till att utreda tips som enbart utgår från motivbilder/brottshypoteser utan att det i tipset funnits någon koppling till Sveavägen.  
 PKK-spåret 
  är det allt överskuggande exemplet på detta, men det finns som framgått även andra motiv- relaterade uppslag som utretts grundligt. 
 De enligt vår mening troligaste förklaringarna till att basanalyser är så sällsynta i PU är dels att kriminalpolisen saknade vana och kompe- tens att själva göra sådana, och också var vagt avogt inställd till värdet av arbete av detta slag, dels att utredningen saknat en kraftfull, övergripande ledningsstyrning. I dessa hänseenden vill vi åter hänvisa till den i avsnittet CIA redovisade framställning som PU gjorde till UD. Den visar att PU dragit den riktiga slutsatsen att frågor av det slag som förekommer i framställningen behöver besvaras för att behovet av utredningsåtgärder skall kunna bedömas. Men den visar också att PU stått närmast handfallen inför hur detta skulle kunna ske och inte heller lyckats få fram några svar. Det naturliga hade varit att frågeställningar av detta slag gått via förundersökningsledningen, men denna synes överhuvudtaget inte ha befattat sig med denna nivå inom utredningen. Enligt vår mening måste det åvila den för utredningen ansvarige, dvs. förundersökningsledaren, att tillse att analyser av det slag vi här efterlyst kommer till stånd. Att så inte skett är ett tecken på att det varit ett stort, alltför stort, avstånd mellan förundersökningsledningen och den brottsutredande verksamheten i denna utredning. 
 I brist på basanalyser, som också sakligt skulle avgränsa de aktuella avsnittens innehåll, har PU på oklara grunder sorterat in tips under rubriker som i många fall förefaller missvisande. De uppslag som förts till avsnitten Iran/Irak och Mellanöstern inkl Israel tycks som fram- gått många gånger ha insorterats där på geografisk, nationell eller etnisk grund. Detta spelar måhända mindre roll, så länge utrednings- personalen hittar det material man söker, och PU skall kanske inte lastas för att indelningen – som inte är avsedd för offentligt bruk – ger det felaktiga intrycket att det förekommit en omfattande utredning uti- från de motivbilder/hypoteser som rubrikerna i de internationella upp- slagen associerar till. Som framgått av den redovisade genomgången förhåller det sig i alla händelser inte så. Som motivbilder/brottshypote- ser betraktade är flertalet av dessa avsnitt outredda. 
 Ser man i stället till ingångsuppgifterna i de enskilda uppslagen är de i allmänhet tillräckligt utredda. Den reaktiva utredning som förekommit är med andra ord tillfredsställande. Den är också, som framgått i redovisningen, omfattande, ingående och oftast också ut- sträckt i tiden. I någon mån kan det sägas att bristen på basanalys kompenseras av det arbete som nedlagts i utredningen av enskilda 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 699 
  
 uppslag. I många uppslag är utredningen så långtgående att uppslagen till och med framstår som överutredda. Från resursprioriteringssyn- punkt hade det allmänt sett varit bättre att lägga resurser på analyser än på att – bildligt talat – spänna livrem på uppslag som redan hängde stadigt i hängslen. Vi är dock medvetna om att synpunkter av det slaget lätt kan te sig orättvisa mot dem som varit engagerade i utrednings- arbetet. Att exakt dra gränsen för vad som är tillräcklig utredning och vad som eventuellt kan betraktas som överutredning är inte så enkelt när man som PU hela tiden varit hårt påpassad och granskad. Det är naturligt om man just velat använda både hängslen och livrem för att vara säker på att undgå störande kritik. Två saker vill vi dock uppmärk- samma i detta sammanhang. 
 Det ena gäller förekomsten av det som i utredningssammanhang kallas  
 informationssvindlare  
 eller liknande. Med det menas personer som av ett eller annat skäl vänder sig till utredningar av detta slag med intressant information, som i själva verket är ovederhäftig. I den här gruppen finns psykiskt instabila personer och mytomaner eller andra som bara söker uppmärksamhet, men också människor som vill erhålla fördelar av något slag i utbyte mot sin ovederhäftiga information, det kan gälla pengar, uppehållstillstånd och annat. Den som studerar ett utredningsmaterial av det slag som föreligger i PU slås av mängden i denna mening otillförlitliga uppgiftslämnare. De misstänkta informa- tionssvindlarna är så många att de utgör ett praktiskt problem i utred- ningen. Samtidigt som det är uppenbart att det finns många uppgifts- lämnare i denna kategori är det emellertid förenat med rätt stora svårigheter att i det enskilda fallet med säkerhet peka ut en person som informationssvindlare. Det kan också te sig oetiskt att stämpla t.ex. den som på grund av psykiska problem förser utredningen med fel- aktiga uppgifter med ett så förklenande epitet, som däremot kan passa bra på en uppenbar svindlare som källa Wells i  
 PKK-avsnittet. 
  Mellan dessa ytterligheter finns förstås utrymme för flera slags informations- svindlare. Med dessa reservationer kan det dock med fog hävdas att merparten av uppgiftslämnarna i gruppen Moore och King (CIA- avsnittet), Mccullough (Mellanöstern), York (Iran/Irak), Lee (Bofors) samt W och Riian S (Sydafrika) i större eller mindre stor grad torde vara att betrakta som informationssvindlare. Flertalet av dessa, liksom andra uppgiftslämnare som kan misstänkas höra till samma kategori  
 52 
 , 
  
 52  
 Fler exempel är GA (se kapitel 7,  
  
 GMP-objekt 
  
  m.m. 
 ), Cuevas (se kapitel 5,  
  
 PKK-spåret 
  
 ), Edwards (se kapitel 5,  
 Avsnitt N – Weber  
 ), B (se kapitel 5, 
 Avsnitt T – Kartläggning av offrets personliga förhållanden  
 ), liksom ett an- tal uppgiftslämnare som förekommer i resningsmaterialet (se kapitel 6,  
 Genom- gång av resningsmaterialet  
 ). 
  
 700  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 har dragit stora utredningsresurser, i flera fall för stora för att det egent- ligen skall anses försvarbart. Vi ifrågasätter om man från utredningens sida ibland inte koncentrerat sig för mycket på de uppgifter som lämnats och kontroll av dessa, på bekostnad av en trovärdighetsbe- dömning av uppgiftslämnaren. Vi inser att det vore felaktigt att avfärda en uppgift enbart för att den kommer från en person som inte ter sig trovärdig och vi menar inte heller att man skall göra så. Men det kan heller inte vara rimligt att fortsätta ta nya uppgifter från en tvivelaktig uppgiftslämnare på samma allvar, som de inledande uppgifter denne lämnat, när dessa inte lett någon vart. Det är troligt att PU:s utsatta ställning med massmedialt intresse och granskande organ lett utred- ningen till överdriven försiktighet i dessa hänseenden. Ytterst är det en fråga om hur den övergripande ledningsstyrningen fungerat. I praktiken synes inte förundersökningsledaren lägga sig i om uppslag över- utreds. Även i detta hänseende tycker vi att det i denna utredning varit ett för långt avstånd mellan förundersökningsledningen och själva brottsutredningen. 
 Den andra iakttagelse vi gjort gäller det faktum att så många av de uppslag vi granskat  
 utretts i flera omgångar  
 och  
 över lång tid  
 . Det torde ha framgått av redovisningen att ett uppslag mycket väl kan ha utretts, ad  
 acta-lagts, 
  tagits upp igen och ad  
 acta-lagts 
  ånyo för att sedan tas upp ännu en vända, utan att det av dokumentationen framgår att det tillkommit någon ny information som påkallat utredningens återupp- tagande. Det ter sig snarare som detta är ett resultat av att materialet processats i omgångar och att PU ställt successivt högre och högre krav på fullständig utredning. Utredningen av ett uppslag kan därvid sträcka sig över mycket lång tid, i princip hela den tid mordutredningen pågått. I början av vår granskning såg vi denna typ av återupptagen ut- redning som tecken på att den inledande utredningen vid senare granskning inte bedömts som hållfast – ibland förhåller det sig uppen- barligen också så, som t.ex. beträffande polisman A i kapitel 4 – och att utredningen på detta sätt så att säga underkände sig själv. Sedan mönstret blivit tydligt för oss har vi i stället kommit att betrakta det i första hand som ett uttryck för den grundlighet och noggrannhet som utvecklades inom PU sedan Jenkins tog över som spaningsledare 1988. Det är inte rimligt att vända denna ambition mot PU och så snart ett uppslag återupptagits för ytterligare kontroll peka på detta och säga: se där, detta var tydligen dåligt gjort, eftersom utredarna själva väljer att gå på det igen. Det skulle i så fall innebära att det från gransknings- synpunkt hade varit bättre för PU att låta det som en gång ad  
 acta-lagts 
  ligga, till undgående av kritik av det slaget. Det har vidare påpekats för oss, att ett återupptagande av ett uppslag kan ha att göra med att information flutit in i en annan del av utredningen, vilket inte behöver 
  
 SOU 1999:88 
  
 Enskilda uppslag  
 701 
  
 vara synligt i det återupptagna uppslaget. Även om faktorer av det slaget inte kan förklara hela mönstret visar det på att det i enskilda upp- slag kan finnas förklaringar till att ett uppslag återupptagits som inte framgår i det material vi granskat. De synpunkter vi har i detta hänseende är i alla händelser att senare utredningsomgångar i många fall framstår som överflödiga och exempel på överutredning. 
 Övriga uppslag 
 De avsnitt som berör svenska politiska förhållanden saknar i betydande grad en dokumenterad basanalys. Merparten av dessa uppslag har emellertid utretts på ett tidigt stadium och av säkerhetspolisen. Utred- ningen är i flera delar av mer aktiv karaktär än den som redovisats i uppslagen med internationell anknytning. Det mesta tyder på att de som utförde utredningsåtgärderna i dessa delar hade tillgång till kunskap om de organisationer och personer som aktualiserades. I princip finns det anledning att rikta samma kritik mot utredningen i dessa delar som den som framförts ovan, men det finns anledning att anta att utrednings- åtgärderna likväl blev kompetent utförda, sedda avsnitt för avsnitt. 
 I ett hänseende gäller inte detta. Det politiska motstånd mot Mills som fanns under hans politiska gärning och som i sina ytter- ligheter tog sig svårartade och motbjudande former, dvs. det som all- mänt kallas palmehatet, finns såvitt vi kunnat finna inte någonstans i utredningsmaterialet behandlat och analyserat. I en allmän mening har det i och för sig saknats skäl för PU att ge sig in på något sådant; även om palmehatet är en tänkbar motivbild är den alltför obestämd för att direkt kunna tjäna som brottshypotes. Däremot hade det enligt vårt syn- sätt varit naturligt att göra det i anslutning till utredningen av de svenska politiska uppslagen. När det gäller de uppslag som nu fak- tiskt blev föremål för utredning spelade detta kanske mindre roll; de aktuella grupperingarnas och personernas inställning till Mills var ju mer eller mindre känd och många gånger orsak till utredningsåt- gärderna. Däremot kan det ha haft större betydelse för vad som inte blev föremål för utredning. Ett exempel på en i den allmänna diskussio- nen förekommande motivbild som inte återfinns i utredningsmaterialet är  
 Moskva-resan, 
  dvs. tanken att Becker förestående och i vissa kretsar kontroversiella besök i Sovjetunionen, som därvid skulle ha betraktas som ett förräderi, kan ha legat bakom attentatet. Bakom detta låg i sin tur den sedan några år inflammerade  
 U-båtsfrågan, 
  som lett till öppna konflikter mellan statsledningen och vissa befatt- ningshavare inom försvarsmakten. Detta hade naturligtvis varit en känslig sak att röra vid inom mordutredningens ram – utan koppling 
  
 702  
 Enskilda uppslag 
  
 SOU 1999:88 
  
 till Sveavägen. Det är dock inte ett gångbart argument i samman- hanget och mordutredningen har på goda grunder beträtt flera känsliga områden. Vi kan inte se det som annat än en brist att ytterlighets- formerna av palmehatet, liksom dess mest kraftfulla polemiska former, inte gjorts till föremål för en basanalys av PU.  
 53 
  
 Några uppslag i denna del ter sig otillräckligt utredda. Det gäller J och K i  
 EAP-avsnittet. 
  Stor energi lades ned på att utreda vilka per- soner som hade stått vid  
 Schiller-institutets 
  bokbord i Hallunda centrum den 28 februari 1986, dock utan resultat. Flera av personerna i det som framstår som kärnan i svenska EAP förhördes de närmaste månaderna efter mordet. Lowe och hans maka ansågs vara så intressanta att PU med assistans av FBI i mitten av maj 1987 genomförde ett förhör med dem i USA. I ljuset av dessa åtgärder framstår det som inkonsekvent att utredningsåtgärderna angående K – vilken synes vara den enda person i  
 EAP-avsnittet 
  som tidigare hade misstänkts för hot om våld riktat mot det socialdemokratiska partiet – inte varit mera ingående. Efter vissa resultatlösa adresskontroller i mars 1986 skedde ingenting under drygt åtta år. I samband med slagningen den 19 december 1994 antecknades att K enligt uppgift befann sig utomlands. Det synes som det hade varit befogat att vidta snabbare och intensivare utredningsåtgärder beträffande honom. 
 Ett i viss mån likartat mönster föreligger beträffande J, om vilken det kom ett tips in till PU redan den 1 mars 1986. Senare tipsades PU även om att J hade velat låna pengar för att kunna köpa en pistol och sedan mörda Mills. Som redovisats har försöken att utreda uppgifterna kring J emellertid varit sporadiska och resultatlösa. 
  
 53  
 I gärningsmannaprofilen beskrivs det på flera ställen som en brist att det inte finns en närmare analys av palmehatet (GMP s. 25 och 44). – En kort passage om Ubåtsfrågan avslutas på följande sätt (GMP s. 41): När några marin- officerare enskilt och i grupp gick till attack mot Horne under senhösten 1985 gavs intryck att Horne var mjuk i sitt förhållningssätt mot Sovjet och man protesterade mot ett planerat besök i Moskva av Palme under våren året därpå. Det massmediala intrycket torde ha varit att Horne av vissa betraktades närmast som en landsförrädare, åtminstone en potentiell sådan. Detta bedöms dock inte ha något förklaringsvärde för mordet, särskilt inte som en enklare analys torde ha visat att den förväntade effekten av ett eventuellt attentat skulle utebli. – Vi delar inte den sistnämnda delen av bedömningen; analysen är inte enkel och svaret inte självklart.