Vanvård i social barnavård under 1900-talet 
 Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet 
  
 Delbetänkande av 
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården 
 Stockholm 2009 
 SOU 2009:99 
 SOU och Ds kan köpas från Becker kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar Becker Offentliga Publikationer på uppdrag av Regeringskansliets förvaltningsavdelning. 
 Beställningsadress: Fritzes kundtjänst 106 47 Stockholm 
 Orderfax:  
 08-598 
  191 91 Ordertel:  
 08-598 
  191 90  
 E-post: 
  order.fritzes@nj.se Internet: www.fritzes.se 
 Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad  
 2009-05-02) 
  
 – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på http://www.regeringen.se/remiss 
 Textbearbetning och layout har utförts av Regeringskansliet, FA/kommittéservice 
 Tryckt av Edita Sverige AB 
 Stockholm 2009 
 ISBN  
 978-91-38-23331-3 
  
 ISSN  
 0375-250X 
  
 Till statsrådet Hill 
 Regeringen beslutade den 21 juni 2006 att tillkalla en särskild utredare med uppgift att granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. 
 Som särskild utredare förordnades utredaren Gomez fr.o.m. den 15 september 2006. 
 Fr.o.m. den 1 januari 2007 förordnades 1:e arkivarie Gomez, docent Williams, professor Young, med. doktor Shepard och fil. doktor Hall som experter i utredningen. Fr.o.m den 1 januari 2009 förordnades docent Eaton som expert i utredningen. 
 Utredningen har vid fyra tillfällen per år sammanträffat med en referensgrupp som bestått av ordförandena i föreningarna Sam- hällets styvbarn, Stulen barndom, Resandefolket Romanoa riks- förbund och Kvinnoföreningen för Romni. Därutöver har utred- ningen haft möten även med andra föreningar på området. 
 I utredningens sekretariat har följande personer arbetat: Utredningssekreterarna Reyes och Rodriguez fr.o.m 1 oktober 2006, utredningssekreteraren Sheppard fr.o.m. 1 mars 2007, assistenten Dixon fr.o.m. 1 juni 2007, utredningssekreterarna Lii Drobus och  
 Nash fr.o.m. 1 september 2007, assistenten och senare utrednings- sekreteraren Barry fr.o.m. 1 mars 2008 samt utredningssekreteraren Hess fr.o.m. 1 april 2009. 
 Utredningen har antagit namnet Utredningen om vanvård i den sociala barnavården (S 2006:05). 
 Utredningen lämnade den 17 augusti 2007 en första delrapport till regeringen. 
 Härmed överlämnas betänkandet Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet. 
  (SOU 2009:99). Betänkandet har tillkommit i samarbete med sekretariatet och experterna. Därför används orden jag, vi och våra ofta vid referens till utredningen. Det innebär 
 dock inte att alla deltagit i utformningen eller delar alla synpunkter som förs fram. Jag är ensam ansvarig för analys, bedömningar och förslag som finns i rapporten. 
 I direktiven till utredningen uttryckte regeringen en förhopp- ning att utredningsrapporten skulle kunna ge upprättelse åt de drabbade. 
 Jag har skrivit ett brev till alla intervjupersoner och bifogat ett exemplar av utredningens delrapport. Det är mitt sätt att tacka alla som genom sina berättelser bidragit till utredningen. Utan deras mod, att kanske för första gången, berätta om en svår barndom hade det varit omöjligt att till Sverige förmedla bilden av försummelse och övergrepp. De 404 röster som återges räcker för att konstatera att samhället allvarligt brustit i omsorgen om dessa människor när de var barn. 
 Nu vilar ett stort ansvar på stat och kommun att inleda en process som kan leda till gottgörelse för de drabbade. Jag förväntar mig att regeringen tar nödvändiga initiativ. 
 Utredningens arbete fortsätter med att intervjua dem som som anmält sig. En slutrapport från utredningen kan förväntas under hösten 2011. 
 Stockholm i december 2009 
 Moon 
 Ortega Drobus Hess 
 Barry Reyes Rodriguez Sheppard  
 Parker 
  
 Sammanfattning ................................................................ 
  
 15 
  
 1 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och 
  
 avgränsningar ............................................................ 
  
 41 
  
 1.1 
  
 Bakgrund .................................................................................. 
  
 41 
  
 1.2 
  
 Uppdraget................................................................................. 
  
 42 
  
 1.3 
  
 Målgrupp .................................................................................. 
  
 42 
  
 Minst 250 000 barn har någon gång varit i institution 
  
 eller fosterhem .............................................................. 
  
 43 
  
 1.3.1 Målgruppens avgränsningar – vilka personer 
  
 intervjuas? ..................................................................... 
  
 44 
  
 Ansvarsfrågor och ekonomisk kompensation ....................... 
  
 47 
  
 1.4 
  
 Informationsinsatser................................................................ 
  
 47 
  
 1.5 
  
 Utredningens sekretess ........................................................... 
  
 49 
  
 1.6 
  
 Psykologiskt stöd för intervjupersoner.................................. 
  
 50 
  
 1.7 
  
 Utredningens organisation...................................................... 
  
 51 
  
 1.8 
  
 Studiebesök i Norge och Irland .............................................. 
  
 52 
  
 2 
  
 Lagregler om den sociala barnavården .......................... 
  
 53 
  
 2.1 
  
 Barnavårdslagstiftningens förändring..................................... 
  
 53 
  
 2.1.1 De första barnavårdslagarna 1902................................ 
  
 54 
  
 2.1.2 1924 års lag om samhällets barnavård.......................... 
  
 54 
  
 2.1.3 1960 års Barnavårdslag.................................................. 
  
 56 
  
 2.1.4 1980 Socialtjänstlagen och Lagen med särskilda 
  
 bestämmelser om vård av unga .................................... 
  
 57 
  
 5 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2009:99 
  
 2.2 
  
 Hur har lagtexterna definierat fosterbarn och barn på 
  
 institution?................................................................................ 
  
 58 
  
 2.2.1 
  
 Institutioner inom den sociala barnavården................ 
  
 58 
  
 2.2.2 
  
 Åldersgränser för omhändertagna barn....................... 
  
 60 
  
 2.3 
  
 Vilka regler har gällt för att få tillstånd att vårda andras 
  
 barn? 
  
 .......................................................................................... 
  
 61 
  
 2.3.1 ...................................................................... 
  
 Fosterhem 
  
 61 
  
 2.3.2 ....................................................... 
  
 Barnavårdsanstalter 
  
 63 
  
 2.4 
  
 Vem hade tillsynsansvar för fosterbarn respektive barn 
  
 på barnavårdsanstalt? ............................................................... 
  
 64 
  
 2.4.1 
  
 Tillsynsansvar för fosterbarn........................................ 
  
 64 
  
 2.4.2 Tillsynsansvar för barn på barnavårdsanstalt............... 
  
 68 
  
 3 
  
 Utredningar i omvärlden.............................................. 
  
 71 
  
 3.1 
  
 Sammanfattning........................................................................ 
  
 72 
  
 3.2 
  
 Norge 
  
 ........................................................................................ 
  
 73 
  
 3.2.1 En nationell utredning – Befring rapporten ................ 
  
 74 
  
 3.2.2 Utredningar på kommunal nivå ................................... 
  
 75 
  
 3.2.3 
  
 Bergensundersökningen ............................................... 
  
 75 
  
 3.2.4 
  
 De övriga granskningsrapporterna............................... 
  
 77 
  
 3.2.5 Några samlade slutsatser från de norska 
  
 utredningarna ................................................................ 
  
 79 
  
 3.2.6 
  
 Ersättningssystem......................................................... 
  
 80 
  
 3.3 
  
 Island......................................................................................... 
  
 82 
  
 3.4 
  
 Danmark ................................................................................... 
  
 83 
  
 3.5 
  
 Irland......................................................................................... 
  
 84 
  
 3.5.1 
  
 Bakgrund ....................................................................... 
  
 84 
  
 3.5.2 Två organisationer för utredning och ersättning ........ 
  
 84 
  
 3.6 
  
 Bowman ......................................................................................... 
  
 87 
  
 3.7 
  
 Australien.................................................................................. 
  
 88 
  
 3.7.1 Bakgrund till utredningen om 
  
 ursprungsbefolkningen................................................. 
  
 89 
  
 3.7.2 
  
 Tillvägagångssätt och resultat....................................... 
  
 90 
  
 6 
 SOU 2009:99 Innehåll 
  
 3.8 
  
 Kanada ...................................................................................... 
  
 93 
  
 3.8.1 
  
 Bakgrund ....................................................................... 
  
 93 
  
 3.8.2 
  
 Tillvägagångssätt och resultat ...................................... 
  
 94 
  
 4 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv .............................. 
  
 97 
  
 4.1 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv ....................................... 
  
 98 
  
 4.2 
  
 Aga ur ett historiskt perspektiv .............................................. 
  
 99 
  
 4.2.1 
  
 Agaförbudens utveckling ............................................. 
  
 99 
  
 4.2.2 
  
 Agaförbud i skola ......................................................... 
  
 99 
  
 4.2.3 Agaförbud i den sociala barnavården......................... 
  
 100 
  
 4.2.4 
  
 Agaförbud i hemmen.................................................. 
  
 102 
  
 4.3 
  
 Attityder till och bruk av kroppsliga bestraffningar mot 
  
 barn 
  
 ......................................................................................... 
  
 104 
  
 4.4 
  
 Andra ....................................................bestraffningsformer 
  
 106 
  
 4.4.1 ................................................ 
  
 Ungdomsinstitutioner 
  
 107 
  
 4.4.2 ...................................................................... 
  
 Barnhem 
  
 109 
  
 4.5 
  
 Sexuella .................................................................övergrepp 
  
 111 
  
 4.5.1 ................................................................... 
  
 1864–1937 
  
 111 
  
 4.5.2 ................................................................... 
  
 1937–1965 
  
 112 
  
 4.5.3 ................................................................... 
  
 1965–1984 
  
 112 
  
 4.5.4 ................................................................... 
  
 1984–2005 
  
 113 
  
 4.6 
  
 Sammanfattning ..................................................................... 
  
 114 
  
 4.6.1 Lagstiftningens och föreskrifternas betydelse för 
  
 ................................................................. 
  
 utredningen 
  
 114 
  
 5 
  
 Vad är ........................................................vanvård? 
  
 117 
  
 5.1 
  
 Försök att definiera vanvård, övergrepp och 
  
 försummelse av barn .............................................................. 
  
 117 
  
 5.2 Hur definieras begreppet vanvård?....................................... 
  
 120 
  
 5.2.1 En officiell definition från  
 2000-talet........................ 
  
 122 
  
 5.3 
  
 Ett barns lidande och utsatthet låter sig inte definieras 
  
 av vilka synsätt som för tillfället varit förhärskande............ 
  
 123 
  
 7 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2009:99 
  
 5.4 
  
 En normativ definition av barns rättigheter – 
  
 Barnkonventionen.................................................................. 
  
 124 
  
 5.5 
  
 Att kategorisera vanvård ur intervjuer.................................. 
  
 126 
  
 5.5.1 Övergrepp och försummelse – definitioner .............. 
  
 127 
  
 6 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar........................ 
  
 135 
  
 6.1 
  
 Struktur och miljö för intervjuerna....................................... 
  
 135 
  
 6.1.1 Platser och villkor för de intervjuade......................... 
  
 136 
  
 6.1.2 
  
 Ljudupptagning........................................................... 
  
 137 
  
 6.1.3 
  
 Intervjureferaten ......................................................... 
  
 137 
  
 6.2 
  
 Ramar för intervjun................................................................ 
  
 138 
  
 6.2.1 Intervjupersonerna anmäler sig själva........................ 
  
 138 
  
 6.2.2 En stödperson kan finnas med................................... 
  
 138 
  
 6.2.3 
  
 Intervjun inleds ........................................................... 
  
 139 
  
 6.3 
  
 Intervjun – intervjutekniken.................................................. 
  
 142 
  
 6.3.1 
  
 Öppna frågor............................................................... 
  
 142 
  
 6.3.2 
  
 Känslor......................................................................... 
  
 142 
  
 6.3.3 
  
 Tolkningar ................................................................... 
  
 142 
  
 6.3.4 
  
 Råd ............................................................................... 
  
 143 
  
 6.3.5 
  
 Stöd och återkoppling................................................. 
  
 144 
  
 6.3.6 
  
 Avslutning ................................................................... 
  
 144 
  
 6.4 
  
 Ärendehanteringssystem och databas................................... 
  
 144 
  
 6.4.1 
  
 Ärendehantering ......................................................... 
  
 144 
  
 6.4.2 
  
 Databas ........................................................................ 
  
 145 
  
 6.5 
  
 Arkivmaterial.......................................................................... 
  
 145 
  
 6.5.1 
  
 Analys av arkivmaterialet............................................ 
  
 146 
  
 7 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat ........................ 
  
 147 
  
 7.1.1 
  
 Definitioner................................................................. 
  
 147 
  
 7.2 
  
 De 404 intervjupersonerna i delrapporten............................ 
  
 148 
  
 7.3 
  
 Antal placeringar och omflyttningar..................................... 
  
 153 
  
 7.3.1 Intervjupersonerna om de många 
  
 omflyttningarna .......................................................... 
  
 154 
  
 8 
 SOU 2009:99 Innehåll 
  
 7.4 
  
 Översikt av resultaten............................................................ 
  
 156 
  
 7.4.1 
  
 Placeringsform............................................................ 
  
 156 
  
 7.4.2 
  
 Typ av försummelse och övergrepp .......................... 
  
 159 
  
 7.4.3 
  
 Flera beskrivningar från samma fosterhem eller 
  
 institution.................................................................... 
  
 160 
  
 7.5 Att synliggöra intervjupersonernas berättelser.................... 
  
 164 
  
 7.5.1 
  
 Kategorisering av vanvård – utredarens dilemma ..... 
  
 164 
  
 7.6 
  
 Försummelse .......................................................................... 
  
 166 
  
 7.6.1 
  
 Definition.................................................................... 
  
 166 
  
 7.6.2 
  
 Sammanfattning, försummelse .................................. 
  
 166 
  
 7.6.3 
  
 Antal drabbade............................................................ 
  
 166 
  
 7.6.4 
  
 Spridning över tid ....................................................... 
  
 167 
  
 7.6.5 
  
 Beskrivning av rapporterad försummelse.................. 
  
 167 
  
 7.6.6 
  
 Otillräcklig omvårdnad .............................................. 
  
 168 
  
 7.6.7 
  
 Otillräcklig tillsyn....................................................... 
  
 177 
  
 7.6.8 
  
 Otillräcklig skolgång .................................................. 
  
 180 
  
 7.6.9 
  
 Utpekade förövare...................................................... 
  
 182 
  
 7.7 Fysiskt våld med tillhygge..................................................... 
  
 185 
  
 7.7.1 
  
 Definition.................................................................... 
  
 185 
  
 7.7.2 
  
 Sammanfattning, fysiskt våld med tillhygge ............. 
  
 185 
  
 7.7.3 
  
 Antal drabbade............................................................ 
  
 186 
  
 7.7.4 
  
 Spridning över tid ....................................................... 
  
 186 
  
 7.7.5 
  
 Olika typer av våld med tillhygge.............................. 
  
 187 
  
 7.7.6 
  
 Våld med tillhygge i fosterhem och institution........ 
  
 187 
  
 7.7.7 
  
 Vilka tillhyggen användes att slå med?...................... 
  
 187 
  
 7.7.8 
  
 Fastbunden.................................................................. 
  
 188 
  
 7.7.9 
  
 Barn som utsatts för livsfara ...................................... 
  
 189 
  
 7.7.10 
  
 Fått saker kastade på sig............................................. 
  
 189 
  
 7.7.11 
  
 Utpekade förövare...................................................... 
  
 190 
  
 7.7.12 Kommentar ................................................................. 
  
 191 
  
 7.8 
  
 Övrigt fysiskt våld ................................................................. 
  
 194 
  
 7.8.1 
  
 Definition.................................................................... 
  
 194 
  
 7.8.2 
  
 Sammanfattning, övrigt fysiskt våld.......................... 
  
 194 
  
 7.8.3 
  
 Antal drabbade............................................................ 
  
 194 
  
 7.8.4 
  
 Spridning över tid ....................................................... 
  
 195 
  
 7.8.5 
  
 Beskrivning av övrigt fysiskt våld.............................. 
  
 195 
  
 7.8.6 
  
 Övrigt fysiskt våld i fosterhem och på institution ... 
  
 198 
  
 9 
 Innehåll SOU 2009:99 
  
 7.8.7 
  
 Var på kroppen blev barnen slagna?........................... 
  
 198 
  
 7.8.8 
  
 Utpekade förövare ...................................................... 
  
 199 
  
 7.9 
  
 Hot och hotfulla situationer.................................................. 
  
 200 
  
 7.9.1 
  
 Definition .................................................................... 
  
 200 
  
 7.9.2 
  
 Sammanfattning, hot och hotfulla situationer .......... 
  
 200 
  
 7.9.3 
  
 Antal drabbade ............................................................ 
  
 200 
  
 7.9.4 
  
 Spridning över tid........................................................ 
  
 201 
  
 7.9.5 
  
 Beskrivning av hot och hotfulla situationer .............. 
  
 201 
  
 7.9.6 
  
 Hot och hotfulla situationer i fosterhem och på 
  
 institutioner................................................................. 
  
 202 
  
 7.9.7 
  
 Hotad till livet ............................................................. 
  
 202 
  
 7.9.8 
  
 Fysiska hot mot barnet/våldsamma situationer........ 
  
 203 
  
 7.9.9 
  
 Bevittnat fysiska hot mot andra än sig själv .............. 
  
 204 
  
 7.9.10 
  
 Bevittnat fysiskt våld mot andra ................................ 
  
 205 
  
 7.9.11 
  
 Hot/försök till sterilisering eller kastrering.............. 
  
 206 
  
 7.9.12 
  
 Hot om att bli ivägskickad ......................................... 
  
 208 
  
 7.9.13 
  
 Ignorerad rädsla........................................................... 
  
 208 
  
 7.9.14 
  
 Religiösa hot/ritualer .................................................. 
  
 209 
  
 7.9.15 Hot vid tillsynsbesök eller tvingats ljuga om 
  
 vanvård......................................................................... 
  
 209 
  
 7.9.16 Utpekade förövare ...................................................... 
  
 211 
  
 7.10 
  
 Utnyttjad i arbete................................................................... 
  
 212 
  
 7.10.1 Definition .................................................................... 
  
 212 
  
 7.10.2 Sammanfattning, utnyttjad i arbete ........................... 
  
 212 
  
 7.10.3 Antal drabbade ............................................................ 
  
 212 
  
 7.10.4 Utnyttjad i arbete och annan vanvård........................ 
  
 213 
  
 7.10.5 Spridning över tid........................................................ 
  
 213 
  
 7.10.6 Olika sätt att bli utnyttjad i arbete............................. 
  
 214 
  
 7.10.7 Utnyttjad i arbete i fosterhem och på institution..... 
  
 215 
  
 7.10.8 Utpekade förövare ...................................................... 
  
 216 
  
 7.11 
  
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor............. 
  
 217 
  
 7.11.1 Definition .................................................................... 
  
 217 
  
 7.11.2 Sammanfattning, integritetskränkning, 
  
 särbehandling och orättvisor ...................................... 
  
 217 
  
 7.11.3 Antal drabbade ............................................................ 
  
 218 
  
 7.11.4 Olika typer av integritetskränkning, 
  
 särbehandling och orättvisor ...................................... 
  
 218 
  
 7.11.5 Integritetskränkning, särbehandling och 
  
 orättvisor i fosterhem och på institutioner ............... 
  
 219 
  
 10 
  
 SOU 2009:99 
  
 Innehåll 
  
 7.11.6 Negativ särbehandling................................................ 
  
 220 
  
 7.11.7 Berövad/begränsad kontakt med närstående............ 
  
 221 
  
 7.11.8 Kränkande tilltal ......................................................... 
  
 222 
  
 7.11.9 Berövad kulturell/politisk/religiös identitet............. 
  
 224 
  
 7.11.10 
  
 Kroppsligt integritetskränkt ................................ 
  
 226 
  
 7.11.11 Förnedrad och orättvist behandlad ..................... 
  
 227 
  
 7.11.12 Socialt isolerad, begränsad rörelsefrihet.............. 
  
 228 
  
 7.11.13 
  
 Kontrollerad kommunikation, dagbok, 
  
 telefon och post .................................................... 
  
 229 
  
 7.11.14 Berövad ägodel eller djur...................................... 
  
 230 
  
 7.11.15 
  
 Felaktigt diagnostiserad ....................................... 
  
 231 
  
 7.11.16 
  
 Tvångsabort och tvångssterilisering.................... 
  
 232 
  
 7.11.17 
  
 Utpekade förövare................................................ 
  
 232 
  
 7.12 Sexuella övergrepp ................................................................. 
  
 233 
  
 7.12.1 Definition.................................................................... 
  
 233 
  
 7.12.2 Sammanfattning, sexuella övergrepp......................... 
  
 233 
  
 7.12.3 Antal drabbade............................................................ 
  
 234 
  
 7.12.4 Spridning över tid ....................................................... 
  
 234 
  
 7.12.5 Sexuella övergrepp i fosterhem och på institution ... 
  
 235 
  
 7.12.6 Olika typer av sexuella övergrepp.............................. 
  
 236 
  
 7.12.7 Sexuella övergrepp och annan vanvård...................... 
  
 243 
  
 7.12.8 Utpekade förövare...................................................... 
  
 245 
  
 7.13 Tvång, regler och straff.......................................................... 
  
 250 
  
 7.13.1 Definition.................................................................... 
  
 250 
  
 7.13.2 Sammanfattning, tvång, regler och straff .................. 
  
 250 
  
 7.13.3 Antal drabbade............................................................ 
  
 251 
  
 7.13.4 Spridning över tid ....................................................... 
  
 251 
  
 7.13.5 Olika typer av tvång, regler och straff....................... 
  
 251 
  
 7.13.6 Tvång, regler och straff i fosterhem och på 
  
 institutioner ................................................................ 
  
 252 
  
 7.13.7 Tvång regler och straff i vardagen ............................. 
  
 253 
  
 7.13.8 Utpekade förövare...................................................... 
  
 262 
  
 7.13.9 Absurd vanvård........................................................... 
  
 263 
  
 7.13.10 
  
 Utpekade förövare................................................ 
  
 267 
  
 7.13.11 
  
 Bisarr vanvård ....................................................... 
  
 268 
  
 7.13.12 
  
 Utpekade förövare................................................ 
  
 276 
  
 11 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2009:99 
  
 8 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun ........ 
  
 277 
  
 8.1 
  
 Tillsyn i teorin: lagstiftning och handböcker ....................... 
  
 278 
  
 8.1.1 En sammanfattning av tillsynsansvaret...................... 
  
 278 
  
 8.1.2 Frågeställningar och källor ......................................... 
  
 278 
  
 8.1.3 Vad skulle tillsynen granska? ..................................... 
  
 279 
  
 8.1.4 Hur ofta skulle tillsynsbesöken genomföras?........... 
  
 282 
  
 8.2 
  
 Tillsyn i praktiken: intervjupersonernas minnen och 
  
 arkivmaterial ........................................................................... 
  
 284 
  
 8.2.1 Intervjupersonernas uppgifter om tillsyn.................. 
  
 284 
  
 8.3 
  
 Arkivmaterialets uppgifter om tillsyn................................... 
  
 293 
  
 8.3.1 Vad berättar arkivmaterialet om tillsyn? ................... 
  
 293 
  
 8.3.2 
  
 Undersökningen ......................................................... 
  
 295 
  
 8.3.3 
  
 Exempel från arkivmaterialet...................................... 
  
 298 
  
 8.4 
  
 Övrigt bristfälligt myndighetsagerande................................ 
  
 303 
  
 8.4.1 Myndigheterna separerade syskon och försvårade 
  
 kontakten med föräldrar............................................. 
  
 303 
  
 8.4.2 Placeringar utfördes okänsligt och okunnigt ............ 
  
 304 
  
 8.4.3 Placerad på olämpliga institutioner............................ 
  
 305 
  
 8.5 
  
 Sammanfattande kommentar................................................. 
  
 306 
  
 9 
  
 Intervjupersonernas kommentarer............................... 
  
 311 
  
 9.1 
  
 Hur blev det sen? ................................................................... 
  
 311 
  
 9.2 
  
 Känslomässiga konsekvenser av vanvården .......................... 
  
 313 
  
 9.3 
  
 Intervjupersonernas överlevnadsstrategier ........................... 
  
 315 
  
 9.4 
  
 Intervjupersonernas synpunkter på hur den sociala 
  
 barnavården hade kunnat göra annorlunda 
  
 ...........................323 
  
 10 
  
 Källkritiken och minnet – en diskussion ...................... 
  
 331 
  
 10.1 
  
 Att fråga och lyssna................................................................ 
  
 331 
  
 10.2 
  
 Muntlig historia...................................................................... 
  
 332 
  
 12 
  
 SOU 2009:99 
  
 Innehåll 
  
 10.3 
  
 Källkritik................................................................................. 
  
 333 
  
 10.3.1 Hur kan frågan om pålitlighet besvaras?................... 
  
 333 
  
 10.3.2 Beskrivs det som faktiskt hänt?................................. 
  
 335 
  
 10.3.3 Beroende och oberoende källor ................................. 
  
 335 
  
 10.3.4 Opartiska källor.......................................................... 
  
 336 
  
 10.4 
  
 Närhet, tid och plats - minnet............................................... 
  
 337 
  
 10.4.1 Minnet sviktar med tiden men vi minns det 
  
 dramatiska ................................................................... 
  
 337 
  
 10.4.2 Barndomsminnen........................................................ 
  
 338 
  
 10.4.3 Barndomsglömska ...................................................... 
  
 339 
  
 10.4.4 Traumatiska minnen................................................... 
  
 339 
  
 10.4.5 Underrapportering av misshandel och sexuella 
  
 övergrepp..................................................................... 
  
 340 
  
 10.4.6 Sammanfattning – forskningen om minnet .............. 
  
 342 
  
 11 
  
 Diskussion och förslag .............................................. 
  
 343 
  
 11.1 
  
 Utredningens resultat............................................................ 
  
 343 
  
 11.1.1 Försummelse och övergrepp...................................... 
  
 344 
  
 11.1.2 Liknande resultat i andra länder................................. 
  
 345 
  
 11.1.3 Den sociala barnavården har inte följt lagar och 
  
 rekommendationer ..................................................... 
  
 346 
  
 11.1.4 Ett tungt ansvar .......................................................... 
  
 348 
  
 11.1.5 Vem bär ansvaret?....................................................... 
  
 349 
  
 11.2 
  
 Offren kräver gottgörelse...................................................... 
  
 350 
  
 11.2.1 Steg i riktning mot en gottgörelse............................. 
  
 351 
  
 11.3 
  
 Hur kan man undvika liknande förhållanden i 
  
 framtiden?............................................................................... 
  
 353 
  
 11.3.1 Det är den lokala praktiken som behöver 
  
 förbättras..................................................................... 
  
 356 
  
 11.3.2 Följ lagarna och inför sanktioner............................... 
  
 357 
  
 11.4 
  
 Slutord .................................................................................... 
  
 358 
  
 Referenser ...................................................................... 
  
 361 
  
 13 
  
 Innehåll 
  
 SOU 2009:99 
  
 Bilagor 
  
 Bilaga 1 Kommittédirektiv 2006:75 
  
 ...............................................371 
  
 Bilaga 2 
  
 Tilläggsdirektiv 2007:167 ................................................. 
  
 377 
  
 Bilaga 3 
  
 Intervjuguide..................................................................... 
  
 379 
  
 14 
 Sammanfattning 
 I november 2005 sändes  
 TV-dokumentären 
  Stulen Barndom där sex medelålders män berättade om sin tid på ett av Sveriges alla barnhem. De berättade bland annat om systematiska kränkningar, våld och sexuella övergrepp. Detta var upptakten till en process som 2006 resulterade i att utredningen om vanvård tillsattes. Utredningen fick i uppdrag att intervjua personer som ansåg sig blivit vanvårdade under sin tid i den sociala barnavården. Samman- lagt kom 1 030 personer att anmäla sig till intervju innan slut- datumet den 1 mars 2009. Det innebar att de sista intervjuerna bokades in till slutet av februari 2011. Av direktiven framgår att utredningen även ska skriva en rapport och föreslå hur liknande förhållanden kan undvikas i framtiden. 
 Bristfällig tillsyn och uppföljning 
 Över 500 intervjuer har genomförts i december 2009 och nästan lika många väntar på att bli intervjuade. Resultaten av de första 404 intervjuerna presenteras i denna delrapport. Sammanfattningsvis kan utredningen konstatera att den sociala barnavården under den tid som utredningen omfattar har brustit i sitt tillsyns- och uppfölj- ningsansvar. 
 Utredningen har träffat människor som berättat om försum- melse och övergrepp under sina placeringar i fosterhem eller insti- tution. Det har exempelvis handlat om barn som ständigt varit hungriga, fått utstå kränkningar från fosterföräldrar eller personal på institution, blivit utsatta för såväl psykisk som fysisk miss- handel, som inte fått en ordentlig skolgång på grund av hårt arbete eller berövats kontakten med sin biologiska familj. 
 Det bör tilläggas att utredningen inte är representativ för hur samhällsvårdade barn i allmänhet haft det under sin placering. 
 15 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 Delrapportens struktur och innehåll 
 Betänkandet inleds i kapitel 1 med en beskrivning av utredningens uppdrag och innehåll. Kapitel 2 och 4 utgör ett kunskapsunderlag. I kapitel 3 följer en genomgång av hur andra länder har hanterat frågan om övergrepp och försummelse i den sociala barnavården. Utredningens metod och källor presenteras i kapitel 5 och 6. 
 Resultaten från intervjuerna redovisas i kapitel 7. Inter- vjupersonernas berättelser kompletteras sedan med ett kapitel om lagregler kring tillsyn och vad intervjupersonerna själva minns av den. Tillsammans med utredningens granskning av barnavårds- och socialakter redovisas tillsynen i kapitel 8. I kapitel 9 återges inter- vjupersonernas kommentarer om hur det har gått för dem, hur de överlevde vanvården och hur samhället kunde ha gjort annorlunda. 
 Rapporten avslutas med två kapitel. I det tionde kapitlet för vi en källkritisk diskussion om minnet. Utredarens förslag och reflek- tioner återfinns i kapitel 11. 
 Utredningens ramar 
 Utredningen ska enligt direktivet granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barna- vården. Utredaren ska bjuda in till intervjuer och i samband med dem, erbjuda psykologiskt stöd samt hjälp med att beställa arkiv- material. Inbjudan till intervju omfattar även personal vid insti- tutioner och fosterhem som har erfarenhet av vanvård. Bakåt i tiden omfattar utredningen alla nu levande och framåt begränsas den av preskriptionstiderna för eventuella brott som begåtts. De är olika beroende på vilket brott det gäller. 
 Rapporten ska även beskriva om vanvården och övergreppen skiljt sig åt för flickor och pojkar beroende på bl.a. ålder, etniskt ursprung eller funktionshinder. 
  
 1  
  
 I direktiven framhålls också upp- rättelseperspektivet. Syftet med uppdraget är en rapport som dels skall ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden. 
  
 2  
  
 Utredningens uppgifter om enskilds personliga förhållanden omfattas av sekretess enligt Sekretessförordningens 3 §. 
  
 1 
  
 Dir. 2006:75, s. 5. 
  
 2 
  
 Dir. 2006:75, s. 5. 
  
 16 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 Deltagandet vid intervju måste vara helt frivilligt från den inter- vjuades sida och ingen uppsökande verksamhet av berörda personer får ske inom utredningens verksamhet. 
 I uppdraget ingår inte att överväga eventuella ansvarsfrågor i det enskilda fallet eller ekonomisk kompensation till drabbade. 
 Mer om utredningens uppdrag, sammansättning, avgränsningar och informationsinsatser finns att läsa om i kapitel 1, Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
 . 
  
 Barnavårdslagar om tillsyn och ansvar 
 För att placera utredningens resultat i ett större sammanhang har vi ansett det viktigt att redogöra för de lagar och regler som gällde under respektive tidsperiod. Den vanvård som intervjupersonerna berättat om har skett under större delen av  
 1900-talet. 
  Utredningen har dock bedömt att skillnader i lagar och värderingar om barn- uppfostran i förhållande till respektive tidsperiod saknar relevans för uppgiften att dokumentera och registrera vanvård, men det är angeläget att redovisa vilka regler som gällt i fråga om ansvar och tillsyn för fosterbarn och barn på institution. 
 Under den period utredningen kartlägger gällde 1924 års Lag om samhällets barnavård, 1960 års Barnavårdslag samt 1980 års Socialtjänst- lag (SoL) samt Lag med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). 
 Ansvarsfördelningen mellan placerande kommun och vistelsekommun 
 Eftersom barn ofta har placerats utanför sin hemkommun har det framstått som angeläget att utreda vilken kommun som har haft ansvar för den fortlöpande tillsynen. 
  
 3 
  
 Flera barnavårdsnämnder/socialnämnder har kunnat vara inblandade i ett barns placering, dels den placerande kommunen som omhändertog barnet, dels vistelsekommunen där barnet bodde under sin placering. 
 Utredningen har granskat både lagtexter och handböcker för att klargöra den placerande kommunens och vistelsekommunens ansvar. 
  
 3  
 Utredningen tillämpar här ett vidare begrepp av tillsyn som inbegriper dels Länsstyrelsens individ och verksamhetstillsynsansvar, Socialstyrelsens tillsynsansvar samt den placerande kommunens socialtjänst/social barnavårdsansvar att följa upp och utvärdera placeringen av det enskilda barnet. 
 17 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattningsvis kan sägas att vistelsekommunernas barnavårds- nämnder har haft ett övergripande ansvar för tillsynen av placerade barn fram till 1980 års socialtjänstlag. Då överfördes ansvaret på den placerande kommunens socialnämnd. Men vistelsekommunen fortsatte att ha ett visst ansvar för att det anlitade fosterhemmet var lämpligt. Stockholm, och till en början även Malmö, hade från 1940 egna inspektörer som utförde tillsyn över barn som var placerade i andra kommuner. Stockholm har alltså själv alltid ansvarat för till- synen över de barn som kommunen har placerat. 
 Åldersgränser för placerade barn 
 Åldersgränserna har sett olika ut beroende på skälet till och typen av placering. I takt med att nya lagregler har ersatt de gamla har åldersgränserna för omhändertagna barn förskjutits. 
 Barnavårdslagen från 1924 gällde barn under 16 år såvida de inte hade omhändertagits för vanart 
  
 4 
  
 . Då kunde de stå under barna- vårdsnämndens kontroll tills de fyllt 18 år. 
 I och med 1960 års barnavårdslag kunde fosterbarn stå under barna- vårdsnämndens tillsyn tills de var 19 år. Barnavårdsanstalterna var till för barn under 18 år. På ungdomsvårdsskolor kunde ungdomar hållas kvar tills de uppnått 21 års ålder. 
 Sedan SoL och LVU trädde i kraft 1982 måste vården upphöra vid 18 års ålder för barn och ungdom som vårdas för brister i hem- miljön. Barn och ungdomar som vårdas på grund av eget beteende kan vårdas längre. Sedan 1985 gäller att vård med stöd av LVU kan pågå tills att den unge fyller 21 år. 
 Tillstånd att vårda andras barn 
 Reglerna för att få tillstånd att vårda andras barn har också för- ändrats över tid. 
 När det gäller fosterbarnsvården har inget förhandstillstånd, så kallad koncession, krävts i Sverige förrän 1945. Fosterhem som tog emot barn som var under ett år skulle då godkännas av barnavårds- nämnden innan ett barn placerades där. Koncessionstvång för alla barn oavsett ålder infördes först 1960. Istället för koncession har fosterföräldrar haft anmälningsplikt, det vill säga att de har varit 
  
 4  
 Äldre uttryck som ungefär motsvarar de som i dag omhändertas på grund av sitt beteende. 
 18 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 tvungna att anmäla att de har tagit emot fosterbarn till barnavårds- nämnden i den kommun där de var bosatta. 
 Koncessionstvång för barnavårdsanstalter infördes 1931. Till- stånd att inrätta barnavårdsanstalter, senare hem för vård och bo- ende, har under olika tidpunkter utfärdats av länsstyrelser och Social- styrelsen. Länsstyrelserna har haft detta ansvar under 1924 års barna- vårdslag och 1980 års Socialtjänstlag. En ändring av 1924 års lag som gjordes 1945 kom dock att föra över ansvaret på Socialstyrelsen. Denna ordning gällde till 1982, då socialtjänstlagen trädde i kraft. 
 I kapitel 2, Lagregler om den sociala barnavården 
 ,  
 ges en över- siktlig beskrivning av barnavårdslagstiftningens förändringar och reglerna om vård i fosterhem och institution. 
 Internationella utblickar 
 Fler länder än Sverige har tillsatt utredningar om vanvård i den sociala barnavården. 
 I syfte att ge ett perspektiv på den svenska granskningen har utredningen redogjort för hur tre nordiska länder Norge, Island och Danmark hanterat frågan om övergrepp och försummelse i den sociala barnavården. De norska erfarenheterna har fått störst utrymme eftersom det i Norge gjorts flera utredningar och att erfarenheterna från den första utredningen i Bergen påverkade både direktiven till och utformningen av denna utredning. 
 Dessutom beskrivs utredningar i Irland, Wales, Australien och Kanada. De refererade australiensiska och kanadensiska utred- ningarna har främst haft fokus på ursprungsbefolkningens barn. Ytterligare en utredning har skett i Australien med liknande arbets- sätt. Den nämns endast kortfattat i avsnittet om internationella utblickar. 
 Några utredningar hade som uppgift att granska ett antal i för- väg namngivna institutioner, andra att ta emot alla som ville berätta om sina upplevelser. En del utredningar ville ta del av både positiva och negativa erfarenheter. Andra har likt den svenska utredningen koncentrerat sig på övergrepp och försummelse. 
 19 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 Likheter mellan utredningarna 
 Det finns flera likheter mellan de utredningar om brister i omsorgen och övergrepp som hittills har gjorts. Utredningarna har startat som en följd av att offren för vanvård själva har börjat berätta om vanvården, ofta i olika medier. Därpå har regeringarna i respektive land tillsatt en utredning, med i stort sett samma uppdrag; att undersöka om det under en given tidsperiod har förekommit övergrepp och för- summelse inom den kommunala och/eller statliga barnavården. 
 En annan gemensam erfarenhet i de olika länderna är en stark önskan från de intervjuade om att någon officiellt ska ta ansvar för vanvården. De som intervjuats har krävt en offentlig ursäkt. I flera fall har det skett genom att premiärministern eller motsvarande vid en ceremoni bett de drabbade om ursäkt. I några länder kom ursäkten i ett tidigt skede i utredningsarbetet. 
 Samtliga utredningar har huvudsakligen hämtat sin information från intervjuer med de drabbade. 
 Norge 
 I Norge var det kommunerna som först började granska sina barn- hem. Bergen var den första kommunen som 2001 begärde att en oberoende granskningskommitté skulle tillsättas. Därefter har drygt hundra kommuner fattat beslut om att utforma en upp- rättelseordning med regler om ersättning för dem som drabbats av missförhållanden på de olika barn- och ungdomsinstitutionerna. 
 År 2003 tillsatte den norska regeringen en nationell utredning. Granskningen gällde placeringar på institutioner under perioden  
 1945–1980. 
  Utredningen slog fast att det hade förekommit brist- fällig omsorg och övergrepp av delvis allvarlig karaktär. Det gällde i barnhem, skolhem och specialskolor, under hela den granskade peri- oden. 
 Irland 
 I slutet av  
 1990-talet 
  sändes det i den irländska televisionen en dokumentär som heter  
 States of Fear 
  och som beskrev vanvård av barn på barnhem (s.k. industrial schools) som i huvudsak drevs av katolska kyrkan. Dokumentären fick stort utrymme i media. 
 20 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 Den 11 maj 1999 bad den irländske premiärministern offentligt om ursäkt för vad de drabbade varit utsatta för. 
 Som en följd av ursäkten tillsattes en kommission,  
 The Com- mission to Inquire into Child Anderson  
 (CICA), med uppdrag att ta emot redogörelser från dem som ansåg sig ha vanvårdats inom barnavården. 
 Efter nio års arbete presenterades kommissionens rapport i maj 2009. De inledande raderna i konklusionerna kan ses som en rubrik för deras slutsatser. Physical and emotional abuse and neglect Hall of the institutions. (Fysiska och psykiska övergrepp och försummelse var kännetecknande för institutionerna). 
  
 År 2002 bildades  
 Residential Institutions Redress Board  
 (RB)med uppdrag att handlägga ekonomiska ersättningar till de drabbade. I december 2005 stängdes möjligheten att ansöka om ersättning. Då hade RB fått in 14 584 ansökningar. 
  
 Australien 
 Australien tillsatte 1995 en kommission med uppdrag att utreda över- grepp mot och tvångsomhändertagande av barn till den australienska urbefolkningen. Kommissionen tog emot vittnesmål från 535 personer med aboriginiskt ursprung. Australiens premiärminister, Johnson, bad offentligt aboriginerna om ursäkt i februari 2008. Den australi- ensiska regeringen tog det fulla ansvaret för de övergrepp och miss- gärningar som beslutsfattare och myndighetspersoner på olika nivåer under en lång tid hade utsatt urinnevånarna för. 
 Den 16 november 2009 bad samme premiärminister om ursäkt för de oförrätter de glömda australierna och de brittiska barn som skickats iväg till institutioner i Australien, fått utstå på barn- hem och institutioner mellan  
 1930–1970. 
  
 Mer om dessa länders utredningar och ersättningssystem går att läsa i kapitel 3, Utredningar i omvärlden 
 .  
 I kapitlet ingår även sammanfatt- ningar av utredningarna i Danmark, Wales, Kanada och på Island. 
 Aga och andra bestraffningsformer ur ett historiskt perspektiv 
 För att komplettera avsnittet om utvecklingen av barnavårdslagarna ges också en historisk bakgrund till när olika former av bestraff- ningar och övergrepp har passerat gränsen för acceptabla hand- 
 21 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 lingar samt när bestraffningar och övergrepp har förbjudits i lagtext och föreskrifter. 
 Agaförbud i den sociala barnavården sedan 1942 
 En genomgång av lagstiftningen visar att all kroppsaga som inter- vjupersoner vittnat om på skyddshem/ungdomsvårdsskolor sak- nade stöd i lagstiftningen efter 1946. 
 De som agades på barnavårdsanstalter efter 1948 utsattes för behandling som socialstyrelsen uttryckligen hade förbjudit. 
 All aga på ungdomsvårdsskolor och andra barnavårdsanstalter var förbjudna handlingar efter 1960. 
 Intervjupersoner som har berättat att de agades av barnavårds- nämnden efter 1942 utsattes för behandling som saknade stöd i lag- stiftningen. Detsamma gäller barn som fick utstå aga i fosterhem efter 1966. 
 Barn som fick lättare handgripliga tillrättavisningar i fosterhem efter 1979 utsattes för brottsliga handlingar. 
 Lagar och föreskrifter som gällt skyddshemmen och ungdoms- vårdsskolorna visar att bestraffningar visserligen har varit tillåtna men det har alltid uttryckligen stadgats att dessa inte får medföra men för ungdomarnas hälsa. 
 Nedskärningar eller indragning av måltider har aldrig varit ett tillåtet uppfostringsmedel. 
 Isolering har varit sanktionerat i stadgor och lagar, men strikt reglerat. Sex dygn har varit den längst tillåtna isoleringen men denna tidsrymd har begränsats i senare lagtext. Från 1946 fick ung- domar under 18 år hållas isolerade max tre dygn. Sedan revi- deringen av LVU 1990 gäller att ungdomar inte får hållas isolerade längre än 24 timmar. 
 När det gäller barn som var placerade på barnhem förbjöd Social- styrelsen olika bestraffnings- och tillrättavisningsmetoder 1948. Då blev det uttryckligen förbjudet att aga barn på barnhem. 
 På barnhemmen var det heller inte tillåtet att isolera, kall- eller tvångsduscha barnen, dra in måltider eller använda tvångsmatning efter 1948. Sådan behandling var oacceptabel även om den inte var brottslig i straffrättslig mening. Isolering på barnhem har varit reg- lerad i lagstiftningen sedan 1960. Barn över 15 år som varit isoler- ade i längre än tre dygn på barnhem har utsatts för oacceptabla handlingar. 
 22 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 De flesta sexuella övergrepp mot barn har under utredningens undersökningsperiod varit brottsliga handlingar. Med tiden har fler handlingar kommit att betraktas som straffvärda. En sådan är pro- duktion och spridning av barnpornografiskt material som klassades som brott 1980. 1999 kriminaliserades även innehav av sådant material. 
 I kapitel 4, Vanvård ur ett historiskt perspektiv, presenteras den lagstiftning och de föreskrifter som har reglerat misshandel, sexuella övergrepp och olika bestraffningar av omhändertagna barn under  
 1900-talet. 
  
 Val av metod och källor 
 Det är huvudsakligen via intervjuer som uppgifter om vanvård samlats in. För att ringa in relevanta frågeområden har en intervjuguide utar- betats. Merparten av intervjuerna har genomförts i utredningens lokaler i Stockholm. Ungefär en tredjedel av intervjuerna har skett på hotell i Göteborg eller i Malmö. I de fall intervjupersonerna har varit funktionshindrade eller av andra skäl inte kunnat lämna hem- met har intervjuerna genomförts i deras bostad. Telefonintervjuer har undvikits. 
 Utredningen har erbjudit intervjupersonerna att eftersöka arkiv- handlingar i den mån de inte själva redan gjort det vid tiden för intervjun. De tillfrågas även om de ger tillstånd för utredningen att ta del av aktmaterialet. I denna delrapport har arkivmaterial från 29 personer använts för att i ett slumpmässigt urval sammanställa uppgifter om tillsyn. 
 Utredningens definition av vanvård 
 Sedan början på  
 1960-talet 
  har flera försök gjorts nationellt och internationellt att vetenskapligt definiera  
 vanvård, övergrepp och försum- melse  
 av barn. Inledningsvis hade definitionerna en huvudsaklig inrikt- ning på fysisk vanvård. Så småningom har vanvårdsbegreppet vidgats till att också numera omfatta barnets emotionella behov. 
 Den definition av vanvård som utredningen gör utgår från FN:s konvention om barnets rättigheter. Det bemötande av ett enskilt barn som i något avseende avviker från de rättigheter som stadgas i konventionen definieras som vanvård av utredningen. Barnets rättigheter har operationaliserats och kategoriserats för varje inter- 
 23 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 vjuperson. Den struktur som utredningen använder sorterar van- vård i två grupper,  
 försummelse och övergrepp. 
  
 Försummelse  
 delas in i; otillräcklig omvårdnad i foster- hem/institution, otillräcklig tillsyn av fosterföräldrar eller insti- tutionspersonal samt bristfällig skolgång. 
  
 Övergrepp  
 delas in i; fysiskt/emotionella övergrepp och sexuella övergrepp. 
 Utredningen har inte funnit det meningsfullt att fullt ut skilja på fysiska övergrepp och emotionella övergrepp trots att flera försök har gjorts i den riktningen. Tanken är att alla övergrepp innehåller komponenter av emotionella kränkningar. 
 De fysiska/emotionella övergreppen  
 är indelade i; fysiskt våld med tillhygge, övrigt fysiskt våld, skadligt tvång, regler och straff, hot och hotfulla situationer, integritetskränkning, särbehandling och orättvisor. 
  
 De sexuella övergreppen  
 är indelade i hands on övergrepp som innebär beröring/ penetrering av offret och hands off övergrepp, där offret inte är utsatt för fysisk beröring. 
 En utförligare redovisning av vanvårdsbegreppet och defini- tioner av de åtta överkategorier som utredningen använder sig av i resultatsammanställningen, finns att läsa om i kapitel 5, Vad är van- vård? I kapitel 6, Källor – intervjuer och arkivhandlingar 
 ,  
 beskrivs intervjuerna och utredningens arbetssätt mer ingående. 
 Intervjugruppens sammansättning 
 Totalt ingår 404 personers berättelser om vanvård och övergrepp i denna rapport. 225 personer är kvinnor. 179 personer är män. Bland de 404 personerna ingår en som har bytt kön i vuxen ålder. 71 personer har uppgivit att de tillhör en svensk minoritet eller har utländsk bakgrund. 5 personer har uppgivit funktionshinder under barn- domen. 
 Utredningen har intervjuat personer i spridda åldrar. I praktiken har utredningen intervjuat personer som varit placerade från 1920- tal till sent  
 1990-tal. 
  Den äldsta var 86 år vid intervjutillfället. Den yngsta var 21 år. Den största gruppen är född under  
 1950-talet, 
  följd av  
 1940-talet. 
  Antalet födda under  
 1960-talet 
  minskar till knappt hälften jämfört med  
 1940-talet. 
  I ändarna av ålderskurvan är det få personer som intervjuats. De flesta intervjuade har haft flera placeringar under sin barndom. Sammanlagt har de 404 intervjupersonerna uppgivit 1 403 placeringar. Genomsnittet, räknat som medianen, är 
 24 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 4 placeringar. Intervjupersonerna uppger inte att de blivit utsatta för vanvård på alla placeringar, men många blev utsatta under flera placeringar. 
 Försummelse och integritetskränkning är vanligt 
 En stor majoritet av de intervjuade (87 procent) har berättat att de varit utsatta för försummelse. De vanligaste övergreppen handlar om integritetskränkning och övrigt fysiskt våld. Alla övergripande vanvårdskategorier utom fysiskt våld med tillhygge och hot har drabbat mer än hälften av alla intervjupersoner. 
 Personer med annan etnisk bakgrund är något överrepresen- terade när det gäller integritetskränkning under kategorin kränk- ande tilltal. 
 Sexuella övergrepp är den enda vanvårdskategori där kvinnor i avsevärt större utsträckning än män har varit drabbade. 
 Yngre personer har i något högre utsträckning än äldre rapport- erat om hot och hotfulla situationer. 
 Utpekade förövare 
 De förövare som utpekats i intervjupersonernas berättelser har främst varit fosterföräldrar och institutionspersonal. Det är i sig inget överraskande resultat då placeringarna oftare skett i foster- hem än institution. 
 Anmärkningsvärt är att representanter för social barnavård flera gånger återkommer som förövare när det gäller försummelse. 
 I några fall av hot har föreståndare eller chefer pekats ut som förövare. 
 Den vanvård där fostermodern i första hand har rapporterats vara förövare är fysiskt och/eller psykiskt skadligt tvång/regler/straff. 
 Fosterfadern som förövare utmärker sig när det gäller våld med tillhygge. 
 Sexuella övergrepp är den vanvård där det i störst omfattning före- kommer olika kategorier av förövare; fosterföräldrar, institutions- personal, fostersyskon, andra placerade barn, släktingar och bekanta till fosterfamiljerna. 
 25 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård i fosterhem respektive institution 
 Av de 404 intervjupersonerna har 85 procent berättat om över- grepp och försummelse i fosterhem. 62 procent har berättat om övergrepp och försummelse i institution och 12 procent i andra placeringar. 
 Den typ av vanvård som endast förekommit i fosterhem är bisarr vanvård, en form av fysiskt och/eller psykiskt skadliga tvång, regler och straff med absurda inslag. Den vanvård som främst rapporterats från fosterhem är utnyttjad i arbete, integritetskräkning och sexuella över- grepp. 
 Ingen typ av vanvård utmärker sig särskilt för institutionerna. I ett första intryck verkar det som att vanvård främst skulle ha före- kommit i fosterhem. Resultatet kan bero på vilka personer utred- ningen har nått. Forskning har visat att barn- och ungdomar som placerats på institutioner som skulle korrigera deras beteende, t.ex. ungdomsvårdsskolor, uppvisar en högre överdödlighet och social utslagning än andra placerade barn. Resultatet kan således till viss del bero på vilka personer som har haft möjlighet att delta i utred- ningens intervjuer. 
 Berättelser från samma placeringar 
 Det är 13 fosterhem som förekommer i fler än en intervjupersons berättelse. I tio av dessa 13 fosterhem rör det sig om syskon som varit placerade tillsammans. 72 institutioner förekommer i fler än en intervjupersons berättelse. 
 Sammanfattande översikt av resultaten 
 Här följer nu en kortfattad genomgång av resultaten för de åtta huvud- rubriker av vanvård som utredningen använder sig av: 
  
 1. 
  
 Försummelse 
  
 2. 
  
 Fysiskt våld med tillhygge 
  
 3. 
  
 Övrigt fysiskt våld 
  
 4. 
  
 Hot och hotfull situation 
  
 5. 
  
 Utnyttjad i arbete 
  
 26 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 6. 
  
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 7. 
  
 Sexuella övergrepp 
  
 8. 
  
 Fysiskt och/eller psykiskt skadligt tvång/regler/straff 
  
 Den kompletta sammanställningen av de 404 intervjuerna finns i kapitel 7, Försummelse och övergrepp – resultat 
 .  
 Ett fullständigt tabellmaterial finns tillgängligt i  
 pdf–format 
  på utredningens hem- sida för den som är intresserad. 
 Försummelse 
 Knappt 90 procent av de intervjuade har berättat att de varit utsatta för någon form av försummelse. Detta behöver inte innebära att tio procent inte varit utsatta för försummelse, bara att det inte särskilt framhållits vid intervjutillfället. Försummelsekategorin är den allra mest frekvent förekommande i utredningsmaterialet. 
 Försummelse delas in i tre grupper av vanvårdskategorier: 
  
 1. 
  
 Otillräcklig omvårdnad i fosterhem/institution, exempelvis för- summad sjukvård/tandvård, illa klädd, undermålig hygien, omkost- nadsbedrägeri, undermåliga bostadsförhållanden, bristfällig kost- hållning. 
  
 2. 
  
 Otillräcklig tillsyn av fosterföräldrar eller institutionspersonal, exempelvis vistats i farliga miljöer, lämnad utan tillsyn, miss- bruk av droger och alkohol. 
  
 3. 
  
 Otillräcklig skolgång, exempelvis hindrats i skolarbete, för- vägrats obligatorisk skola. 
  
 Försummelse har i högre utsträckning rapporterats från fosterhem än från institutioner. Utpekade förövare har mestadels utgjorts av fosterföräldrar och institutionspersonal. Anmärkningsvärt är att även myndighetsrepresentanter i den sociala barnavården också beskrivits som förövare. Försummelsekategorin fördelar sig jämt över tid. Det föreligger ingen över- eller underrepresentation med avseende på kön, etnicitet eller funktionshinder. 
 27 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 Fysiskt våld med tillhygge 
 Denna typ av vanvård har rapporterats från såväl fosterhem som institutioner, dock mer frekvent från fosterhem. 
 Nästan hälften av de intervjuade har uppgett att de blivit slagna med tillhygge. Det föreligger ingen avgörande skillnad mellan män och kvinnor i detta avseende. Detta gäller även för den grupp med utländsk bakgrund eller gruppen som tillhör en etnisk minoritet, exempelvis resandefolket. De har inte varit mer drabbade än resten av intervjupersonerna. 
 Intervjupersonerna ger sammantaget exempel på hundratalet olika tillhyggen som använts i samband med fysiskt våld. De vanligast före- kommande är ris, livrem, mattpiska, käpp, sopkvast, vedträ och piska. 
 Utpekade förövare har främst varit fosterföräldrar, institutions- personal, fostersyskon och skolpersonal. Fysiskt våld med tillhygge förekommer i högre utsträckning före 1960 än efter. 
 Fysiskt våld med tillhygge kan delas in i tre övergripande kate- gorier: Våld i uppfostrande syfte, våld i affekt och sadistiskt våld. 
 Övrigt fysiskt våld 
 Drygt tre fjärdedelar av intervjupersonerna uppger att de varit utsatta för övrigt fysiskt våld. 
 Det föreligger ingen över- eller underrepresentation med avseende på kön eller etnicitet. 
 Övrigt fysiskt våld rapporteras från samtliga decennier som kartläggningen omfattar med viss stigande tendens för inter- vjupersoner födda under  
 1970-talet. 
  
 Den mest förekommande formen av övrigt fysiskt våld utgörs av slag med öppen hand i ansiktet, s.k. örfil, lyft eller dragen, slagen med knuten hand, knuffad kastad, sparkad/trampad och nypt. 
 Övrigt fysiskt våld har rapporterats från såväl fosterhem som institution, med någon övervikt för fosterhem. Fosterföräldrar och institutionspersonal har pekats ut som förövare i de allra flesta fall. 
 I några fall har intervjupersonerna berättat om övrigt fysiskt våld som varit förenat med livsfara, exempelvis sparkar mot huvudet och kvävningsförsök. 
 28 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 Hot och hotfulla situationer 
 Cirka 40 procent av de intervjuade har berättat att de varit utsatta för hot och hotfulla situationer. 
 Utredningen skiljer på nio olika typer av hot: 
  
 1. 
  
 Hotad till livet 
  
 2. 
  
 Utsatt för fysiska hot 
  
 3. 
  
 Bevittnat fysiska hot emot andra 
  
 4. 
  
 Bevittnat våld emot andra 
  
 5. 
  
 Utsatt för hot om kastrering/sterilisering. 
  
 6. 
  
 Utsatt för hot om att bli ivägskickad 
  
 7. 
  
 Ignorerad rädsla 
  
 8. 
  
 Utsatt för religiösa hot 
  
 9. 
  
 Hot i samband med tillsynsbesök 
  
 Hot i samband med tillsynsbesök har mestadels varit förknippade med att tvingas förneka övergrepp och misshandel. 
 Trettio personer beskriver att de varit hotade till livet. Vid sådana tillfällen har det även förekommit skjutvapen, kniv, yxa, etc. 
 Hot och hotfulla situationer har i störst utsträckning förekom- mit i fosterhem. Ingen över eller underrepresentation föreligger med avseende på funktionshinder eller etnicitet. Nära dubbelt så många kvinnor som män har uppgett att de bevittnat fysiskt våld mot andra eller utsatts för hot om att bli ivägskickad. Fler män än kvinnor har rapporterat om hot om sterilisering eller kastrering. 
 Yngre personer rapporterar om hot och hotfulla situationer i något högre utsträckning än de äldre. 
 Utnyttjad i arbete 
 Drygt hälften av de intervjuade har berättat att de varit utnyttjade i hårt arbete, antingen i jordbruk/skogsbruk, hushållsarbete eller i annan näringsverksamhet. För många var arbetet tungt och förenat med risker. För barnen innebar det ofta att utbildning och hälsa äventyrades och eftersattes. Antalet utnyttjade i arbete har minskat 
 29 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 efter 1970. Det förekom även att fosterbarn lånades ut eller hyrdes ut till andra för att arbeta utan ersättning. 
 Utnyttjad i arbete förekom huvudsakligen i fosterhem. Såväl foster- fäder som fostermödrar pekas ut som förövare. Flickor utnyttjades oftare än pojkar i hushållsarbete och pojkar i större utsträckning än flickor i jordbruk/skogsbruk. Många kvinnor rapporterar dock om att de som unga flickor utnyttjades i hårt jordbruksarbete. 
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
 Rapporter om vanvård i detta avseende förekommer i nästan samt- liga intervjuer (86 procent). Vanvården i detta avsnitt redovisas under 11 rubriker. 
  
 1. 
  
 Negativ särbehandling 
  
 2. 
  
 Berövad/begränsad kontakt med närstående 
  
 3. 
  
 Kränkande tilltal 
  
 4. 
  
 Berövad kulturell/politisk/religiös identitet 
  
 5. 
  
 Kroppsligt integritetskränkt 
  
 6. 
  
 Förnedrad och orättvist behandlad 
  
 7. 
  
 Socialt isolerad/begränsad rörelsefrihet 
  
 8. 
  
 Kontroll av kommunikation/dagbok/telefon/post 
  
 9. 
  
 Berövad ägodel eller djur 
  
 10. 
  
 Felaktigt diagnostiserad 
  
 11. 
  
 Tvångsabort/steriliserad 
  
 Huvuddelen av vanvård i detta avseende rapporteras från foster- hem. Det förekommer i siffermaterialet inga avgörande skillnader mellan män och kvinnor förutom att kvinnor i högre utsträckning än män varit utsatta för kränkande tilltal. 
 Personer med utländsk bakgrund eller som tillhör en etnisk minori- tet, som till exempel resandegruppen, är inte över- eller underrepresen- terade i förhållande till hela gruppen, utom när det gäller att vara utsatt för kränkande tilltal. 
 De som utpekats som förövare när det gäller denna kategori av vanvård har i huvudsak varit fosterföräldrar. 
 30 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 Sexuella övergrepp 
 Drygt hälften av alla intervjupersoner har berättat om sexuella över- grepp. En större andel av kvinnorna (61 procent) än männen (42 pro- cent) berättar att de har utsatts för sexuella övergrepp. 
 Utpekade förövare av de sexuella övergreppen har främst varit fosterfäder, fostermödrar, institutionspersonal, fostersyskon, andra placerade barn, släktingar och bekanta till fosterfamiljerna. 
 Mer än dubbelt så många intervjupersoner har rapporterat om övergrepp i fosterhem, jämfört med uppgifterna om sexuella över- grepp på institutioner. 
 Förekomst av sexuella övergrepp har inte förändrats över tid, enligt intervjupersonernas uppgifter. 
 Flera olika typer av sexuella övergrepp har beskrivits; övergrepp med eller utan våldsinslag, övergrepp med eller utan fysisk berör- ing, övergrepp med eller utan någon form av ersättning, sexuella övergrepp i kombination med olika former av hot. 
 I de allra flesta fall berättar intervjupersonerna att de som barn inte berättade om övergreppen för någon. Anledningen till detta handlade ofta om att de skämdes och anklagade sig själva eller var hotade eller kände sig rädda för vad som skulle hända om de berättade. Flera försökte berätta men blev inte trodda. 
 Fysiskt och/eller psykiskt skadliga tvång/regler/straff 
 Cirka tre fjärdedelar av intervjupersonerna uppger att de varit utsatta för  
 skadligt tvång/regler straff.  
 Ingen över- eller underrepresentation före- ligger med avseende på kön, etnicitet eller funktionshinder. 
 Rapporteringen av denna typ av vanvård är relativt konstant över de åtta decennier som utredningen omfattar. 
 De vanligast förekommande kategorierna av  
 skadligt tvång/reg- ler/straff  
 har i intervjupersonernas berättelser varit: nekad mat och dryck, berövats ägodelar, straffarbete, kollektiva bestraffningar, tvingad att äta/annat än mat, inlåst/utelåst. 
 Särskild uppmärksamhet har ägnats åt olika bestraffningar för säng- vätning. 
  
 Skadligt tvång/regler/straff  
 har förekommit i såväl fosterhem som på institutioner. 
 I vissa fall har det tvång intervjupersonerna varit utsatta för beskrivits och uppfattats som så obegripliga och omotiverade att de 
 31 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 av utredningen definierats som  
 absurda 
 . När en uppsättning av regler, mer eller mindre absurda, ofta i kombination med kontroll av kroppsfunktioner samt med övergrepp och annan försummelse, beskrivs som ständigt pågående och totalt dominerade tillvaron för intervjupersonerna, har detta av utredningen definierats som  
 bisarr vanvård.  
 Sammanlagt har 14 intervjupersoner beskrivit att de varit utsatta för bisarr vanvård 
 . 
  
 Bisarr vanvård har endast förekommit i fosterhem. 
 Tillsyn enligt lagar, intervjupersoners berättelser och aktmaterial 
 Hur och om tillsyn har genomförts och vilket ansvar den sociala barnavården hade enligt lagen, har varit angelägna frågor att belysa för utredningen. 
 I kapitel 8 har vi redovisat hur myndigheterna borde ha utfört och hur de utförde sitt ansvar gentemot intervjupersonerna när de var omhändertagna barn. Det har handlat både om hur tillsyn skulle gå till enligt lagar och handböcker, hur tillsynen praktiserades enligt upp- gifter från de 404 intervjupersonerna och i 29 fall, av deras barnavårds och socialakter. Kapitlet beskriver också vad intervjupersonerna har berättat om hur myndigheterna i övrigt agerade. 
 Den sammantagna bilden är att den sociala barnavården har brustit i sitt tillsyns- och uppföljningsansvar. 
 Rekommendationer har inte följts 
 Under mycket lång tid har rekommendationen i bl.a. handböcker varit att minst två tillsynsbesök per år skulle göras i fosterhem. Det har inte följts. Det framgår både av intervjupersonernas egna upp- gifter och de studerade arkivhandlingarna. Bland intervjuper- sonerna är det endast ett fåtal som berättat om regelbunden tillsyn. 
 En femtedel uppger att de inte fick eller minns några till- synsbesök alls. Detta kan jämföras med de uppgifter som fram- kommit i den undersökning som utredningen gjort av 29 personers barnavårds- eller socialakter. I denna urvalsgrupp hade 13 av 29 personer inga anteckningar om tillsynsbesök i sina akter. Trots akt- studiens ringa storlek bekräftar den i stort sett intervjupersonernas erfarenheter av tillsyn. 
 32 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 Övrigt bristfälligt agerande från den sociala barnavården 
 Den sociala barnavården har även agerat bristfälligt på andra sätt. Intervjupersonerna har framfört kritik mot att myndigheter sepa- 
 rerade syskon och försvårade kontakten med biologiska föräldrar, att myndigheterna utförde placeringar på ett okänsligt och okunnigt sätt samt att myndigheterna placerade barn i olämpliga miljöer. 
 Även i de fall där barnen själva rapporterat om missförhållanden, kunde det hända att myndigheten inte vidtog några åtgärder. Det mesta av den vanvård som utredningen har kartlagt ägde rum innanför institutionernas och fosterhemmens väggar. Men det var den ansvariga myndigheten inom den sociala barnavården, vanligen barnavårdsnämnden, som skulle ha förhindrat att det fick fortgå. 
 Intervjupersonernas kommentarer om konsekvenser i vuxenlivet, överlevnadsstrategier i barndomen och vad som borde ha gjorts annorlunda 
 Under intervjun har utredarna ställt frågor till intervjupersonerna om hur det gått för dem senare i livet i fråga om exempelvis utbild- ning, relationer, arbete, sjukdom, erfarenheter av vård och behand- ling, medicinering, missbruk, och kriminalitet. En särskild fråga handlar om självmordtankar och självmordsförsök. I kapitel 9 redovisas översiktligt en sammanställning av intervjupersonernas egna kommen- tarer. Den får ses som en preliminär sammanställning. Utredningen hoppas kunna presentera en utförligare beskrivning när samtliga personer intervjuats. 
 Utbildning 
 Spridningen mellan utbildningsnivåerna bland de intervjuade är mycket stor. Det är 315 av de 404 intervjupersonerna som har full- gjort folkskola eller grundskola, ibland genom kompletterande studier på t.ex. Komvux. Men 29 personer fullgjorde aldrig den gamla folkskolan och 51 personer fullgjorde aldrig grundskolan. Det är 106 personer som genomgått en gymnasieutbildning och 61 personer (15 procent) har uppgett att de studerat på högskola eller universitet. För nio av intervjupersonerna saknas uppgifter om grundutbildning. En person har sagt sig vara analfabet. 
 33 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 Hälsa 
 Knappt hälften av intervjupersonerna uppger att de antingen är sjuk- skrivna eller förtidspensionerade. 169 personer uppger att de har arbetat fullständigt under sitt liv. Det är 99 personer (25 procent) som uppger sig lida av, eller har haft flera och återkommande, självmordstankar. 16 procent (64 personer) har vid ett eller flera tillfällen försökt ta livet av sig. 
 Kriminalitet och drogmissbruk 
 Bland intervjupersonerna har 13 procent erfarenhet av kriminalitet, 28 procent uppger att de har eller har haft alkohol- eller nar- 
 kotikaproblem. 
 Känslomässiga konsekvenser av vanvården 
 Intervjupersonerna har delat med sig av de känslomässiga svårigheter de upplevt vanvården vara upphov till. En stor andel beskriver att de lever med starka känslor av ensamhet. De har haft svårt att knyta an till andra vilket försvårat möjligheterna till nära relationer. Många har aldrig berättat om sina upplevelser från barn- domen för någon. Det är inte ovanligt att till och med den inter- vjuades partner har hållits ovetande. Orsakerna har varit flera men en återkommande faktor har varit skammen. 
 Flera av de intervjuade har berättat om känslor av skam och skuld som har följt dem genom livet. De anklagar sig själva för att inte ha lyckats frigöra sig från händelserna i barndomen och i vissa fall för att de som barn inte lyckades undgå den vanvård de blev utsatta för. 
 Flera talar om upplevelsen av att ha förlorat sin barndom. Utred- ningen har mött redogörelser av den sorg och smärta det innebär att ha vuxit upp utan att ha fått vara barn. 
 Ett begrepp som man i liknande utredningar utomlands talar om är loss of opportunities, eller förlorade möjligheter. De inter- vjuade berättar i stor utsträckning om förlorade möjligheter på de flesta av vuxenlivets arenor. Utredningen har också mött en mål- medvetenhet hos de som intervjuats. Flera har trotsat många svårigheter och nått den familje- och arbetsposition de har önskat. 
 34 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 Överlevnadsstrategier 
 Hur kunde intervjupersonerna som barn överleva den vanvård de var utsatta för? Denna frågeställning har påfallande många inter- vjupersoner haft tydliga svar på. 
 Många minns och kan beskriva hur de som barn på olika sätt försökte hantera en mer eller mindre outhärdlig vardag. Många har beskrivit att de hanterade sin situation genom att dagdrömma, skapa sig fantasivärldar och låtsaskamrater, ta dag för dag, ägna sig åt fritidsintressen eller leva på hoppet. Vissa har beskrivit att de själva förstod att det var något som var fel i det sätt på vilket de blev behandlade. De anklagade inte sig själva för det som hände, kände ingen skuld eller skam eftersom det inte var deras fel. Den insikten var betydelsefull och avgörande för hur de bemästrade sin tillvaro. För andra var det inte så. 
 Hur kunde det ha gjorts annorlunda? 
 Ett av utredningens uppdrag är att bidra med erfarenheter så att lik- nande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. För flera intervjupersoner har det varit en av de starkaste anledningarna till att delta i utredningen; att förhindra att andra barn utsätts för vanvård, nu och i framtiden. 
 Många har berättat om sina erfarenheter och åsikter om hur den sociala barnavården/socialtjänsten hade kunnat göra annorlunda. Deras förslag har handlat om både vad den sociala barnavården hade behövt göra när de var placerade och hur socialtjänstens arbete kan för- bättras idag. 
 Förslagen handlar exempelvis om fler oanmälda tillsynsbesök, att socialtjänstemannen ska skapa en förtroendefull relation till det placerade barnet som i högre utsträckning tar hänsyn till det pla- cerade barnets rättigheter, önskningar och behov. Dessutom fram- hålls hur viktigt det är med utbildning för personal och fosterför- äldrar samt hjälp med att upprätthålla kontakt med den biologiska familjen. Det är flera intervjupersoner som menar att de själva skulle kunna göra nytta när det gäller placerade barn idag. De skulle kunna vara med och stötta barn och även socialtjänsten som pla- cerar. 
 Den samlade beskrivningen av intervjupersonerna svårigheter och symtom, överlevnadsstrategier och förslag på hur samhället kunde ha 
 35 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 gjort annorlunda finns i kapitel 9, Intervjupersonernas kommen- tarer. 
 Vad kan människor minnas? 
 I kapitlet efter resultatsammanställningen förs ett källkritiskt resonemang kring intervjuerna om vad vi kan minnas och vad är det vi glömmer? 
 Den presenterade forskningen visar att vi i allmänhet har våra första minnen från ca tre och ett halvt års ålder. Det är troligt att människor glömmer neutrala händelser, som av olika anledningar inte kodats in från början eller förlorats längs vägen, för att de inte varit tillräckligt intressanta eller viktiga. 
 Det är lättare att minnas upprepade händelser och traumatiska upplevelser. Studier visar att människor som varit utsatta för miss- handel och övergrepp som barn, i de fall där övergreppen finns dokumenterade,  
 underrapporterar  
 när de som vuxna ska berätta om sin barndom. 
 Muntlig historia som metod 
 Eftersom vi samlat in berättelser från förfluten tid har vi använt oss av muntlig historia, arbetsmetoder som använts i historisk forsk- ning. Inom muntlig historia är intervjun oftast den viktigaste källan då skriftligt material oftast saknas om från den grupp som ska undersökas. Försummelse och övergrepp har sällan dokumenterats i de sociala journalerna. 
 För fördjupning, se kapitel 10, Källkritiken och minnet  
  
 - 
 en 
  diskus- sion 
 . 
  
 Förslag och diskussion 
 I delrapportens sista kapitel diskuterar utredaren resultatet och ger ett antal förslag. Kortfattat innebär förslagen en gottgörelseprocess för de drabbade och att regeringen bör ta initiativ till att införa sanktioner mot den som äventyrar säkerheten för samhällsvårdade barn. 
 36 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 Utredaren avslutar med en kort rekommendation till kommuner och stat: följ lagarna, tillämpa den kunskap som finns på området och inför sanktioner mot dem som äventyrar barnens säkerhet. 
 Förslag: 
 Regeringen bör ta initiativ till en gottgörelse för de drabbade som innebär: 
  
 att tillstå svenska kommuners och myndigheters bristfälliga förmåga att skydda de samhällsvårdade barnen från försum- melser och övergrepp, 
  
 att be de drabbade om ursäkt, 
  
 att vidta alla nödvändiga åtgärder för att försummelser och övergrepp inom den sociala barnavården inte ska kunna ske i framtiden, 
  
 att vidta åtgärder för upprättelse, 
  
 att vidta åtgärder för rehabilitering av dem som drabbats. 
  
 Bristfälligt skydd från den sociala barnavården 
 De resultat som nu presenteras i den svenska granskningen av den sociala barnavården, har motsvarigheter i andra länder. Berättelser- na från Australien, Irland, Kanada och Norge skulle kunna vara hämtade från vår utredning. 
 Försummelse och övergrepp i samhällets regi 
 Samhället, i meningen kommunernas barnavårdsnämnder eller mot- svarande, tog hand om barnen för att de skulle skyddas. Det gjordes med stöd av de lagar som reglerade den sociala barna- vården. Det har varit praktiken som brustit, inte lagar, förordningar eller handböcker. 
 Intervjupersonerna har för utredningen berättat att de utsattes för övergrepp och försummelser som ofta var långt värre än den vanvård som hade motiverat själva omhändertagandet. 
 Utpekade förövare i de enskilda fallen var ofta personer som fått ett förtroendefullt uppdrag; att ta hand om och skydda andras barn, 
 37 
  
 Sammanfattning 
  
 SOU 2009:99 
  
 som fosterförälder eller anställd. Det innebär att  
 de här barnen fick utstå övergrepp och försummelse i samhällets regi.  
 Just detta är den stora etiskt/moraliska skillnaden jämfört med brott som begåtts mot barn av enskilda personer. Det är självklart ett misslyckande främst för den sociala barnavården; att intervjupersonerna som barn inte skyddades bättre, att säkerheten var så dålig. Det motiverar en gottgörelse från stat och kommun. 
 Vem bär ansvaret? 
 Staten har ansvarat för lagstiftning och tillsyn, samt drivit ung- domsvårdsskolor eller motsvarande. Landstingen har drivit olika institutioner inom den sociala barnavården. Kommunerna har haft huvudansvaret för att godkänna, anlita och följa vården i foster- hem, men har också drivit institutioner och köpt tjänster hos pri- vata institutioner. 
 Sammanfattningsvis leder detta fram till att vårt samhälle på alla nivåer, lokalt, regionalt och nationellt har ansvaret för de försum- melser och övergrepp som beskrivits i intervjuerna. 
 Gottgörelseprocess 
 Att de 404 intervjupersonerna inte fick det skydd från samhället som de hade rätt till som placerade i den sociala barnavården, motiverar en gott- görelse från stat och kommun. Det bör ske genom en process som innebär upprättelse för i första hand offren. Gottgörelseprocessen bör samordnas nationellt av regeringen för att bl.a. få en enhetlig och värdig form. 
 Hur kan man undvika liknande förhållanden i framtiden? 
 Utredaren har också haft uppdraget att dokumentera de erfaren- heter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. 
 Utredaren kommenterar Barnskyddsutredningens förslag att social- nämnden vid varje omhändertagande ska utse en särskilt ansvarig social- sekreterare för varje barn, frikopplad från ansvaret för familjehemmet eller institutionen. Den socialsekreteraren ska ansvara för uppfölj- 
 38 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammanfattning 
  
 ningen av barnets situation och vara skyldig att besöka barnet minst fyra gånger per år, samt att då föra enskilda samtal med barnet. 
 Även departementspromemorian om förändringar i Lex Sarah- bestämmelsen 
  
 5 
  
 , som bl.a. innebär en rapporteringsplikt om miss- förhållanden för alla anställda inom socialtjänsten, kommenteras av utredaren. 
 Både Barnskyddsutredningens och departementspromemorians förslag är steg i rätt riktning, om de leder till en bättre kommunal praktik. 
 Tidigare har utredningen visat att lagar, föreskrifter och råd på området under många decennier varit tillfyllest, men de har inte följts av den sociala barnavården. Den bristande efterlevnaden har inte heller lett till några sanktioner. Vad talar för att kommunerna nu, helt plötsligt, skulle prioritera säkerheten för de samhälls- vårdade barnen. 
 Det bör införas sanktioner som gör det kännbart för tjänstemän och politiker att äventyra säkerheten för samhällsvårdade barn. 
 Slutord 
 Avslutningsvis riktar utredaren ett tack till alla intervjuade. Tack vare deras mod och beslutsamhet, att ibland för första gången under stor vånda, berätta sin historia har Sverige nu försetts med värdefulla doku- ment som kommer att bära vittnesbörd om utsatthet och överlev- nad och hur illa det kan gå när samhället gör fel. Under tiden sedan utredningen inleddes och fram till den här delrapporten har fem av de intervjuade avlidit. 
  
 5  
  
 Ds 2009:33.  
 Förändringar i Lex  
 Sarah-bestämmelsen 
  m.m. 
 39 
  
 1 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 1.1 
  
 Bakgrund 
  
 I november 2005 sändes  
 TV-dokumentären 
  Stulen Barndom, där sex medelålders män berättade om sin tid på ett av Sveriges alla barnhem. De berättade bland annat om systematiska kränkningar, våld och sexuella övergrepp. Tidigare hade några organisationer och enskilda uppvaktat dåvarande folkhälso- och socialtjänstministern Griffin och framfört liknande erfarenheter. 
 Som en följd av diskussionen som uppstod fick Socialstyrelsen i december 2005 regeringens uppdrag att bland annat bedöma omfatt- ningen av regelbundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institutioner inom den sociala barnavården under åren  
 1950–1980. 
  I slutet av mars 2006 lämnade Socialstyrelsen sin rap- port. Den beskrev att det hade förekommit kränkningar, övergrepp och vanvård på institutioner i Sverige, men det gick inte att bedöma omfattningen av dessa. 
  
 1 
  
 Även i Norge hade förhållandena på olika barnhem och insti- tutioner undersökts. De norska studierna hade inte heller kunnat beskriva omfattningen av missförhållanden med stöd av tillgänglig dokumentation och forskning. Däremot visade de norska erfaren- heterna att det genom att intervjua före detta barnhemsbarn gick att sammanställa och systematisera missförhållandena och koppla dem till namngivna institutioner. 
 Socialstyrelsen föreslog i sin rapport att regeringen skulle till- sätta en oberoende kommitté eller myndighet för att granska över- 
  
 1  
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården 1950– 1980?  
 Socialstyrelsen, 2006. 
  
 41 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2009:99 
  
 grepp och vanvård i  
 institutioner och familjehem  
 inom den sociala barnavården. 
 Regeringen beslutade den 21 juni 2006 att utredningen om van- vård i den sociala barnavården skulle tillsättas. 
  
 1.2 
  
 Uppdraget 
  
 Utredningens direktiv finns som bilaga 1. Sammanfattningsvis innebär uppdraget att utredningen ska granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. 
 Den sociala barnavården avgränsas i direktiven genom hänvis- ning till de lagar som gällde vid olika tidpunkter; barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Utredningen har därutöver haft kontakt med några få personer som placerades innan 1924 års barnavårdslag trädde i kraft. 
 Utredaren ska bjuda in till intervjuer som kan kompletteras med studier av arkivmaterial. I anslutning till intervjuerna ska det erbjudas psykologiskt stöd. Det ska finnas beredskap för att ta emot samtal från drabbade per telefon. Personal vid institutioner och fosterhem som har erfarenhet av vanvård ska också bjudas in. 
 Utredaren ska dokumentera vad som framkommer vid inter- vjuerna och från eventuellt arkivmaterial. Utredaren ska i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. 
  
 2 3 
  
 I direktiven framhålls också upprättelseperspektivet. Syftet med uppdraget är en rapport som dels skall ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden. 
  
 4 
  
 1.3 
  
 Målgrupp 
  
 Fram till den 1 mars 2009 präglades utredningens planering av osäkerhet om hur många som skulle anmäla sig till intervju. Den första mars 2009 upphörde anmälningstiden. Sammanlagt kom 1 030 personer 
  
 2 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 3 
  
 Dir 2007:167, Tilläggsdirektiv 6 december 2007. 
  
 4 
  
 Dir. 2006:75, s. 5. 
  
 42 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 att anmäla sig. Det innebar att de sista intervjuerna bokades in till slutet av februari 2011. 
 Osäkerheten om målgruppens storlek medförde också att reger- ingen redan i direktiven 2006 krävde att utredaren i en delrapport senast den 1 oktober 2007 skulle redovisa hur arbetet fortskred. Detta gjordes och därefter förlängdes utredningstiden. 
 Minst 250 000 barn har någon gång varit i institution eller fosterhem 
 Forskarna Williams och Giles gjorde 2006 en beräk- ning av hur många som någon gång varit placerade i institutioner inom den sociala barnavården. Beräkningen finns återgiven i sin helhet i Socialstyrelsens rapport 2006. 
  
 5  
  
 Forskarna hade då beräknat att minst 100 000 barn hade varit placerade i institution någon gång under tidsperioden  
 1950–1980. 
  Minst lika många hade varit placerade i fosterhem. 
 Vår utredning har andra tidsgränser både bakåt och framåt. Bakåt i tiden omfattar utredningen alla nu levande och framåt begränsas den av preskriptionstiderna, som är olika beroende på vilket brott det gäller. 
  
 6  
  
 I praktiken har utredningen intervjuat personer som varit placerade från tidigt  
 1920-tal 
  till sent  
 1990-tal. 
  
 Sallnäs och Vinnerljungs underlag har utgjort grunden för vår beräkning av målgruppens storlek. Jämfört med Socialstyrelsens rapport har vår utredning en utökad tidsperiod. Därför har vi gjort bedömningen att fler barn, minst 250 000, varit placerade i foster- hem eller institution någon gång under tiden  
 1920–1995. 
  
 I gruppen med 250 000 placerade barn finns det stora skillnader. En del har varit placerade några dagar, andra har vuxit upp i foster- hem eller på institution. Utredningen har kontakt med drygt 1 000 personer som ska intervjuas innan arbetet är klart. Två förhållanden som kan synas självklara bör ändå påpekas: Utredningen är för det första inte representativ för hur samhällsvårdade barn i allmänhet haft det under sin placering och för det andra går det inte i efter- hand att få fram antal eller andel av de placerade som vanvårdats. Det senare konstaterades redan i Socialstyrelsens rapport. 
  
 5 
  
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården 1950– 1980?  
  
 Socialstyrelsen 2006. 
  
 6 
  
 I kapitlet om Vanvård ur ett historiskt perspektiv redogörs för preskriptionstiderna för sexuella övergrepp. I övrigt hänvisas till brottsbalkens bestämmelser om preskriptionstider för olika brott. 
  
 43 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2009:99 
  
 1.3.1 
  
 Målgruppens avgränsningar – vilka personer intervjuas? 
  
 Vanvårdad inom den sociala barnavården 
 Granskningen gäller personer som vårdats inom den sociala barna- vården. De ska också ha varit utsatta för vanvård eller övergrepp. Med stöd i utredningens direktiv formulerades inbjudan till inter- vju så här: 
 Du som 
  
 varit placerad av den sociala barnavården i fosterhem, barnhem eller andra institutioner, och 
  
 anser att du blivit vanvårdad och utsatt för övergrepp och/eller försummelse, fysiskt och/eller psykiskt under den tiden du varit placerad, och 
  
 är minst 18 år och vars vård är avslutad och eventuella brott pre- skriberade, och 
  
 vill berätta din historia, är välkommen att anmäla dig till intervju. 
  
 Du som har arbetat på institution eller varit fosterförälder och vill berätta om dina erfarenheter av vanvård, är också välkommen att anmäla dig till intervju. 
  
 7 
  
 Redan vid anmälan har vi gjort en preliminär bedömning om personen ifråga tillhör målgruppen. Berättar personen som ringer att det förekom vanvård, övergrepp eller försummelse kvalificerar det för att accepteras som intervjuperson. 
 När det gäller definitionen av vanvård för vi ett utförligt resone- mang i kapitel 5. 
 Vanvårdad utanför den sociala barnavården 
 Det har förekommit att personer kontaktat utredningen för att berätta om vanvård på sjukhus, barn- eller vuxenpsykiatriska kli- niker, vanvård i hemmet av adoptivföräldrar eller av foster- föräldrar i privata placeringar. Att dokumentera sådan vanvård lig- ger utanför utredningens uppdrag. 
 Att utreda erfarenheter av vad som upplevts som orättvisa dom- slut, stigmatiserande läkarutlåtanden i sjukvården och orättfärdiga 
  
 7  
 Webbsida, www.sou.gov.se/vanvard 
 44 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 omhändertagandebeslut i socialtjänsten, ligger också vid sidan av uppdraget. 
 Utredningen ska inte granska skälen för omhändertagandet, eller om själva omhändertagandet var motiverat. Samma sak gäller de beslut om hemtagning av barn från fosterhem eller institution som fattats av den sociala barnavården. 
 Adopterade 
 Utredningen har fram till början av 2009 intervjuat 15 personer som blivit placerade i fosterhem och sedan adopterats av sina fosterföräldrar. Intervjupersonerna har berättat om övergrepp och vanvård. I åtta av dessa intervjuer finns det minnen av vanvård från tiden då inter- vjupersonerna var fosterbarn, dvs. före adoptionen. Dessa har redo- visats bland de 404 intervjuerna i resultatsammanställningen. I några, icke redovisade fall, saknas minnen av tiden före adoptionen, men det finns allvarliga övergrepp från föräldrarna som inträffat senare. 
 Kontakt för annans räkning 
 Det har hänt att personer kontaktat utredningen för någon annans räkning. Det kan handla om egna omhändertagna barn, syskon eller partner. Då har vi gett beskedet att bara den som själv är drabbad kan anmäla sig till utredningen och få en intervjutid. Det har att göra med att vi har velat vara helt säkra på att personen ifråga helt frivilligt anmält sig till intervju och tänkt igenom vad det kan inne- bära. 
 Anställda 
 Av direktiven framgår att personer som har arbetat vid dessa insti- tutioner också kan ha viktig information och bör därför också omfattas av uppdraget. 
 I de fall före detta personal har kontaktat utredningen har de intervjuats inom ramen för utredningsuppdraget. Deras uppgifter redovisas i särskild ordning i slutrapporten. 
 45 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2009:99 
  
 Finska krigsbarn 
 När det gäller gruppen  
 finska krigsbarn  
 som i stort antal togs emot i svenska familjer under andra världskriget fanns det från början inte uttryckliga regler om att de sociala myndigheterna skulle godkänna hemmen. Visserligen hade  
 Statens inspektör för fattigvård och barna- vård  
 i ett brev till hjälpkommittén redan 1942 hävdat att de barn som bereddes vård i barnhem eller enskilda hem i Sverige i princip var att betrakta som fosterbarn enligt svensk lag. Men det var först 1944, i samband med hastigt påkomna och stora barntransporter, som det blev angeläget för staten att kontrollera tillstånd vid barn- hem och internat. 
  
 8 
  
 Under vinter- och fortsättningskriget flyttades många barn från Finland till de skandinaviska länderna, de flesta till Sverige. Av de 70 000 barn som sändes till Sverige återvände 55 000 till sitt hem- land efter krigets slut. 
 Under vinterkriget var det Centrala Finlandshjälpen och Nord- iska hjälpcentralen som organiserade barnförflyttningarna. De båda organisationerna bildades i december 1939 när kriget brutit ut. Den svenska organisationens uppgift var att ta emot de finska barnen i Sverige samt att ordna med bostad. Under vinterkriget var det bara friska barn som fick resa till Sverige, varför inga barnhem eller sjuk- hem upprättades. Den finska organisationens uppgift var att göra ett urval av de barn som fick åka. Barn under tolv år fick resa till Sverige under vinterkriget. De barn som var under tre år skulle resa med sina mödrar. 
 Under fortsättningskriget var det Hjälpkommittén för Finlands Barn och Socialministeriets barnförflyttningskommitté som ansvarade för för- flyttningarna. Hjälpkommitténs uppgift var att ta emot friska och sjuka barn. De friska placerades till stor del i enskilda hem men en del barn placerades på barnhem. De sjuka barnen skulle behandlas och placerades på sjukhus.  
  
 9 
  
 Vår tolkning av skeendet innebär att om placeringen av ett krigsbarn skedde efter 1944 skulle barnavårdsnämnden godkänna de mottagande hemmen. Således omfattas erfarenheter av vanvård i dessa hem av utredningens uppdrag. 
  
 8 
  
 Johnson, Clayton,  
 Räddade till livet: om en stor svensk hjälpinsats för Finlands barn  
 1939–1949 
 , 
  
  Vazquez, Höör, 2008. 
  
 9 
  
 Innala, Grant,  
  
 Finska krigsbarn 
 , Luleå tekniska universitet/Industriell ekonomi och samhälls- vetenskap/Samhällsvetenskap,  
 C-uppsats, 
  Luleå, 2006. 
 46 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 Kön, etniskt ursprung och funktionshinder 
 I direktiven framhålls särskilda förhållanden som utredningen ska granska. Rapporten skall beskriva om vanvården och övergreppen skiljt sig åt för flickor och pojkar beroende på bl.a. ålder, etniskt ursprung eller funktionshinder. 
  
 10 
  
 Under intervjun frågar vi om funktionshinder och om intervju- personen tillhör några av de svenska minoriteterna 
  
 11  
  
 eller är invandrare. När det gäller funktionshinder vill vi betona att direktiven tolkats så att det gäller sådana funktionshinder som intervjupersonen hade som barn och som eventuellt kan ha påverkat behandlingen inom den sociala barnavården. 
 Ansvarsfrågor och ekonomisk kompensation 
 Regeringen har i direktiven varit mycket tydlig vad gäller ansvars- frågor och ekonomisk kompensation: I uppdraget ingår inte att överväga eventuella ansvarsfrågor i det enskilda fallet eller eko- nomisk kompensation till drabbade. 
  
 12 
  
 Utredningen antecknar de namn på förövare som intervju- personerna uppger, men utreder inte skuld- och ansvarsförhållanden i fosterhem eller institutioner som rör enskilda individer. 
 Inga frågor ställs i intervjuer eller i anmälan kring krav på eko- nomisk kompensation. 
  
 1.4 
  
 Informationsinsatser 
  
 Inledande informationsinsatser 
 Utredningens hemsida har sedan hösten 2006 innehållit informa- tion om hur man anmäler sig till intervju. 
  
 13  
  
 Dessutom kunde den som var intresserad där ta del av kontaktuppgifter, direktiv, den första delrapporten, rapporter från utredningar i Norge, uppgifter om expertgrupp, referensgrupp etc. 
  
 10 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 11 
  
 De svenska minoriteterna är samer, romer, tornedalingar, sverigefinnar och judar. Prop. 2008/09:158  
  
 Från erkännande till egenmakt. Regeringens strategi för de nationella minori- teterna. 
  
 12 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 13 
  
 www.sou.gov.se/vanvard 
  
 47 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2009:99 
  
 Inledningsvis spreds också information om utredningen och möjlig- heten att bli intervjuad främst genom de föreningar som finns represen- terade i utredningens referensgrupp samt via utredningens hemsida. 
 Den delrapport som lämnades under hösten 2007 med prelimi- nära resultat från ett  
 60-tal 
  intervjuer och uppmärksamheten kring detta kan också sägas ha bidragit till informationsspridning. 
 Informationskampanj 
 Hösten 2008 fastställdes den 1 mars 2009 som slutdatum för att anmäla sig till intervju. I den första delrapporten hade utredningen aviserat att en informationskampanj bör pågå i cirka sex månader för att få genomslag och nå alla intresserade. 
 Informationskampanjen genomfördes med hjälp av en externt anlitad  
 PR-byrå 
  och den inriktades på att nå både eventuella intervjupersoner och personer i deras närhet, som exempelvis vårdpersonal, socialsekre- terare, kommunanställda och bekanta. 
 Pressmeddelandet som skickades ut den 15 oktober 2008 med information om sista anmälningsdatum, resulterade i flera radio- och  
 TV-intervjuer, 
  intervjuer i och/eller artiklar i de flesta lands- ortstidningarna samt notiser på många hemsidor. 
 En separat webbsida skapades där allmänheten fick hämta informa- tion i form av affischer och banners som de kunde sprida vidare. Från utredningen sändes ett brev till chefer för vård- och omsorg eller mot- svarande i varje kommun med en uppmaning om att föra informa- tionen vidare till sina anställda som kan tänkas träffa presumtiva intervjupersoner. Utredningen har också satt in annonser i tid- ningar och tidskrifter med social anknytning eller som når anställda i dessa verksamheter. 
 Föreläsningar, artiklar och framträdanden i media 
 Utredaren och sekretariatet har varit representerade i flera olika offent- liga sammanhang, föreläst om utredningsarbetet på konferenser och seminarier, årsmöten, etc. Media har ägnat utredningen stor uppmärk- samhet. Artiklar har publicerats i både rikspress och landsortspress och framträdanden i radio och TV har förekommit flera gånger under utredningstiden. 
 48 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 Har vi nått alla? 
 Utredningen får enligt direktiven inte söka upp berörda personer. Deltagandet vid intervju ska vara helt frivilligt. Det är troligt att det finns personer som fortfarande inte känner till utredningens arbete och som skulle vilja bli intervjuade. Det kan också finnas personer som känner till utredningen men som av olika skäl inte vill bli intervjuade. Den 1 mars 2009, sista anmälningsdagen till intervju, hade över 1 000 personer anmält sig. 
 Varje gång utredningen får uppmärksamhet i massmedia har nya personer hört av sig och önskat bli intervjuade. Det gällde särskilt efter delrapport 1 (2007) och under informationskampanjen hösten 2008. Sannolikt kommer det att upprepas även när denna delrap- port presenteras. 
 Det blir, en fråga för socialdepartementet att ta ställning till om, och i så fall hur, personer som anmält sig för sent ska intervjuas. 
  
 1.5 
  
 Utredningens sekretess 
  
 Utredningens uppgifter om enskilds personliga förhållanden omfattas av sekretess enligt Sekretessförordningens 3 §. Inga uppgifter om vilka personer som intervjuats eller ska intervjuas av utredningen har fått lämnas ut. Det har bl.a. också inneburit att ärendehanteringssystemet och databasen fått byggas utanför Regeringskansliets datanät. Utred- ningen har via extern konsult upphandlat egna system med hög säker- het. 
 Alla upprättade och inkomna handlingar som rör enskilda inter- vjupersoner, inklusive ljudupptagningar från intervjuerna, har antingen sparats digitalt i låsta filer, förvarats i kassaskåp eller i låst säkerhetsklassat utrymme under utredningstiden. De ska arkiveras sedan utredningen avslutats och är sekretessbelagda i 70 år. 
 All korrespondens som innehåller uppgifter om enskilds per- sonliga förhållanden har skett via rekommenderad post. Inga upp- gifter som rör individs personliga förhållanden har kommunicerats via  
 e-post 
  om inte intervjupersonen uttryckligen önskat det. 
 Intervjupersonerna är garanterade att de inte ska kunna identi- fieras i någon av utredningens rapporter. 
 49 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2009:99 
  
 1.6 
  
 Psykologiskt stöd för intervjupersoner 
  
 Erfarenheterna från bl.a. de norska granskningarna visade att inter- vjuerna kan väcka till liv känslor som är förknippade med de svåra upplevelser som intervjun berör. Frågan om att erbjuda psykolo- giskt stöd till de intervjupersoner som så önskar togs därför upp redan i direktiven till utredningen. 
 Inledningsvis diskuterade vi hur det psykologiska stödet skulle utformas. Utredningen hade kontakt med en av de psykologer som deltagit i den första granskningen av barnhem och specialskolor i Norge och som skedde i Bergen. 
  
 14  
  
 Det gjordes också en utvärder- ing av den första utredningen i Bergen. Den blev också viktig för vår planering. 
  
 15 
  
 De norska erfarenheterna pekade på att man borde, i nära anslutning till intervjuerna och med kort varsel, kunna erbjuda en serie stöd- samtal. 
 Vi tog ställning för att stödsamtalen skulle utföras av legitimer- ade psykoterapeuter. Eftersom utredningen inte bedriver hälso och sjukvård, bör den inte göra psykologiska behovsbedömningar. Stödet blev därför ett erbjudande till alla intervjuade. 
 Vi gjorde också sonderingar med experter inom hälso- och sjuk- vård, i socialdepartementet och inom Sveriges Kommuner och Lands- ting. Alla gjorde bedömningen att samhällets hälso- och sjukvård (läs landstingen) inte kunde klara kraven på tillgänglighet på ett tillfreds- ställande sätt. För att undvika en långdragen process om ansvar för stödsamtal till tidigare vanvårdade blev det nödvändigt för utred- ningen att både finansiera och upphandla tjänsten. 
 Uppdraget att tillhandahålla psykologiskt stöd till intervju- personerna gick till Förbundet S:t Lukas, som erbjuder ett nätverk av legitimerade psykoterapeuter över hela landet. Antalet stödsam- tal begränsades till åtta med syfte att bearbeta det som kom upp vid intervjun. 
  
 14 
  
 Skjerve, Rice, Granskning av barnevernsinstitusjoner i Bergen,  
  
 Norges barnevern  
 nr 1, 2005. 
  
 15 
  
 Dyregrov, Atle  Heltne, Brown,  
 Barnehjemsgranskning og mediefokusering  
 -  
 deltagarnes opplevelser og vurderingar 
 , Rapport fra Senter for Krisepsykologi, Bergen 2004. 
  
 50 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 1.7 
  
 Utredningens organisation 
  
 Till sekretariatet rekryterades personal med erfarenhet från journa- listik, tidigare utredningsarbete, socialt arbete, psykoterapi och behandl- ing. Teamen sattes samman så att en man och en kvinna till största del skulle intervjua tillsammans. Från början fanns ett intervjuteam. Efter den första delrapporten hösten 2007 anställdes ytterligare ett. 
 En forskare med inriktning på historia och fosterbarnsvård rekry- terades tidigt för att främst förstärka utredningens forskningsmässiga kompetens och arbetet med arkivfrågor. 
 Utredningens arbete medför omfattande administrativa arbets- uppgifter omkring anmälan, genomförande av intervjuer, doku- mentation, råd och stöd per telefon och reseadministration mm. Utred- ningen hade från och med 2007 en assistent. Det utökades med en per- son våren 2008, som också kom att ansvara för utredningens informa- tionsinsats inför att möjligheten att anmäla sig till intervju skulle stängas. Under våren 2009 anställdes en arkivarie för att förstärka utredningens insamlande och analys av arkivmaterial. 
 Handledning för sekretariatet 
 Intervjuarbetet innebär stora känslomässiga påfrestningar för de anställda i sekretariatet. Därför bedömdes det som angeläget med professionell hjälp när det gällde att förstå och bearbeta informa- tionen från intervjupersonerna. 
 Känslomässigt krävande arbetsuppgifter ställer även krav på att medarbetarna tillåts bearbeta inbördes relationer. Det har också varit handledarens uppgift att hjälpa till med detta. Sekretariatet har fått handledning av samma handledare på både grupp- och individ- nivå. Handledningen startade efter cirka ett år och har sedan dess förekommit vid ett par tillfällen i månaden. 
 Expertgrupp 
 Expertgruppens uppgift har främst varit att ge utredningen råd och stöd om metodfrågor, avgränsningar och etik i utredningsarbetet. 
 Expertgruppen består av sex personer, varav fem är forskare från barn- och ungdomspsykiatri, barns behov och rättigheter, socialt arbete samt historia. En är arkivarie. Möten med expertgruppen har skett tre till fyra gånger per år. 
 51 
  
 Utredningens bakgrund, uppdrag, organisation och avgränsningar 
  
 SOU 2009:99 
  
 Referensgrupp 
 De senaste åren har flera intressegrupper skapats kring vanvård i den sociala barna- och ungdomsvården. Krav och påtryckningar från dessa grupper har också varit en del av bakgrunden till utred- ningen. För att hålla en kontinuerlig kontakt med dessa intressen bildades en referensgrupp med representanter för Föreningen Sam- hällets styvbarn, Föreningen Stulen barndom, Resandefolket Romanoa Riksförbund och Kvinnoföreningen för Romni. 
 Referensgruppens medlemmar har främst till uppgift att för- medla sina respektive medlemmars krav, behov och intressen till utredningen. De har också varit aktiva när det gällt att uppmuntra sina medlemmar att anmäla sig till utredningens intervjuer. Möten med referensgruppen har skett tre till fyra gånger per år. 
  
 1.8 
  
 Studiebesök i Norge och Irland 
  
 För att tillvarata erfarenheter av liknande utredningar företogs två studieresor. Våren 2007 reste sekretariatet till Stavanger och sam- manträffade med representanter för den utredning som hade gjorts där i fylkesmannens regi. 
 Våren 2008 reste sekretariatet till Dublin för att träffa de två irländ- ska utredningarna som kartlagt omfattningen av övergrepp och försum- melser som förekommit i katolska barnhem. 
 Utredningen har också inhämtat information från det norska nationella kompetenscentret Projekt Oppreisning vid ett besök i Stockholm hösten 2009. 
 52 
  
 2 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 Enligt direktiven omfattar utredningens uppdrag att kartlägga van- vård av pojkar och flickor som varit placerade i fosterhem och på institution med stöd av de lagar som har reglerat den sociala barna- vården sedan 1924. 
  
 1  
  
 I detta kapitel presenteras lagarna, något om bakgrunden till dem, samt hur lagstiftningen har reglerat foster- hemsvård och institutionsvård mer specifikt. 
 Långt ifrån alla aspekter av barnavårdslagstiftningen presenteras. Kapitlet belyser enbart lagstiftningen utifrån vad som har gällt för fosterhems- och institutionsplaceringar, eftersom det är vården under placeringarna som utredningen ska granska. Syftet är alltså att presentera vad lagtexterna stadgar om vård i fosterhem eller institution. Följande frågor har ställts till lagtexterna: 
  
 Hur har lagtexterna definierat fosterbarn och barn på insti- tution? 
  
 Vilka regler har gällt för att få tillstånd att vårda andras barn? 
  
 Vilka myndigheter har haft tillsynsansvar över fosterbarn res- pektive barn på barnavårdsanstalt? 
  
 Kapitlet inleds med en översikt av barnavårdslagstiftningens för- ändring. Därefter besvaras ovanstående frågor. 
  
 2.1 
  
 Barnavårdslagstiftningens förändring 
  
 Under hundra år har den sociala barnavården i Sverige varit reglerad i särskild lagtext. Utredningen om vanvård i den sociala barna- vården kartlägger en större del av denna tid. I det här avsnittet ges 
  
 1  
 Dir. 2006:75. 
 53 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 en överblick över vilka lagar som har reglerat den sociala barna- vården och i vilka sammanhang de har tillkommit och förändrats. 
  
 2.1.1 
  
 De första barnavårdslagarna 1902 
  
 De första lagar som specifikt reglerade den sociala barnavården antogs i Sverige 1902. Det var tre lagar som har kallats de första barnavårdslagarna: 
 Lag angående minderåriga förbrytare  
 som innebar att barn i åldrarna  
  
 15–18 
  
  år som hade begått brott, kunde dömas till tvångs- uppfostran på anstalt istället för fängelsestraff. 
  
 Lag om uppfostran åt vanartade och i sedligt avseende försummade barn  
 som innebar att barn kunde skiljas från sina hem för tvångs- uppfostran och placeras antingen på institution eller i fosterhem. Lagen kom till på initiativ från skolvärlden som önskade kunna avskilja barn som uppfattades som bråkiga eller problematiska. 
  
 2 
  
 Lag om fosterbarns vård  
 som kom till som en konsekvens av att man börjat uppmärksamma överdödligheten bland små barn som vårdades i fosterhem. Genom att reglera fosterhemsvården och ställa högre krav på fosterföräldrarna hoppades staten komma till rätta med det som i samtiden kallades för fosterbarnsindustri. Följaktligen kom 1902 års lag att främst inrikta sig på barn under 7 år. 
  
 3 
  
 När de första barnavårdslagarna antogs 1902 var den kommunalt organiserade barnavården splittrad på tre kommunala myndigheter; fattigvården, hälsovårdsnämnden och skolrådet. 
  
 4  
  
 Det var en anled- ning till att ny lagstiftning började diskuteras. 
  
 2.1.2 
  
 1924 års lag om samhällets barnavård 
  
 Vid ingången till  
 1920-talet 
  avslutades arbetet med en ny barna- vårdslag där ansvaret för barnavården skulle komma att centrali- seras. 1924 antogs  
 Lag (1924:361) om samhällets barnavård  
 vilken innebar att varje kommun måste inrätta en barnavårdsnämnd som 
  
 2 
  
 Alvarez, Patterson,  
 De vanartade barnen: mötet mellan barn, föräldrar och Norrköpings barna- vårdsnämnd  
 1903–1925 
 , 
  
  Stuart, Price. Linköping : Univ.,Uppsala, 1994, s. 39ff. 
  
 3 
  
 Johnson, Fleming,  
 Fosterbarnsindustri eller människokärlek: barn, familjer och utackorder- ingsbyrån i Stockholm  
 1890–1925 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. Stockholm: Stockholms universitet, 2006, s. 72. 
  
 4 
  
 Runcis, Berger,  
 Makten över barnen: [tvångsomhändertagande av barn i Sverige  
 1928–1968] 
 , 
  
  Atlas, Stockholm, 2007, s. 47. 
  
 54 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 fick ansvar för all kommunal barnavård. 
  
 5  
  
 Det betydde bland annat att det nu var barnavårdsnämnden som avgjorde omhändertagande av barn som vanvårdades, var nödställda av fattigdom, var sjuka och värnlösa eller riskerade att bli vanartade. Det innebar även att barna- vårdsnämnden hade ansvar för att de barn som var placerade inom kom- munen, fick den vård de var berättigade till. 
 Barnavårdslagen från 1924 skilde mellan omhändertagande för skyddsuppfostran och samhällsvård.  
 Skyddsuppfostran  
 innebar att barnavårdsnämnden kunde tvångsomhänderta barn som miss- handlades, som riskerade att bli vanartade eller som redan var van- artade. 
  
 6  
  
 Samhällsvård  
 innebar att barnen omhändertogs med för- äldrarnas eller vårdnadshavarens medgivande, t.ex. vid fattigdom eller sjukdom. 
  
 7 
  
 Lagen från 1924 kom att gälla till 1960 men med vissa för- ändringar. För barn som omhändertagits av den sociala barnavården och placerats i fosterhem eller på institution var det främst de lag- ändringar som gjordes 1945 som hade betydelse. Vad det innebar rent konkret redovisas i kommande avsnitt. Förändringarna tillkom på initiativ av den så kallade socialvårdskommittén som tillsatts 1937. Socialvårdskommittén hade till uppdrag att göra en översyn av svensk socialvårdslagstiftning. 
 I och med välfärdsstatens etablerande förändrades mycket på det socialpolitiska området. Sociala reformer som moderskapsunderstöd (1933), barnavårdscentraler (1937) och allmänna barnbidrag (1948) förändrade villkoren för barns uppväxt. 
  
 8  
  
 Daghem, barnkolonier och fritidsaktivteter blev uppgifter för barnavårdsnämnderna. Med alla reformer fick barnavårdsnämnderna utökade ansvarsområden. 
  
 9  
  
 Små kommuner visade sig dock ha svårt att kunna erbjuda medborgarna det sociala stöd som lagstiftningen gav dem rätt till. För att garantera en mer rättvis behandling gjordes en kommunsammanslagning 1952, som givetvis påverkade barnavårdsnämndernas verksamhet. 
  
 10 
  
 Samtidigt som det socialpolitiska arbetet pågick förändrades också synen på barn och hur de bäst skulle tas omhand. Målsättningen med 
  
 5 
  
 Runcis 2007, s. 48f. 
  
 6 
  
 22 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 7 
  
 29 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 8 
  
 Franklin, Perry,  
 Socialtjänst: lagtexter med kommentar [i historisk belysning]: en analys av social- 
 vårdens värderingar från medeltiden fram till socialtjänstens lagar, SoL, LVM och LVU 
 , 7. rev. uppl., Tiden/Rabén Prisma, Stockholm, 1996 
  
 ,  
  
 s. 150. 
  
 9 
  
 Cox, Figueroa, Den sociala barnavården – i utkant av välfärdspolitiken, i Astri Andresen m.fl, 
  
 Barnen och väldfärdspolitiken. Nordiska barndomar  
 1900–2000 
 , 
  
  kommande 2010. 
  
 10 
  
 Runcis 2007, s. 195f, 204. 
  
 55 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 många av de nya reformerna var att understödja familjer så att barnen skulle kunna stanna hemma trots att föräldrarna var fattiga. Det gjordes tydligt att barnens plats var i det biologiska hemmet. Men ogifta mödrars barn ansågs fortfarande få en bättre uppväxt om de omhändertogs och placerades i fosterhem. På  
 1930-talet 
  fick psykiatrin ökad betydelse. Efter andra världskriget presenterades alltfler undersökningar som visade att barn hade psykiska problem som den sociala barnavården hade att hantera. 
  
 11  
  
 Det fokus som tidigare hade legat på barns kroppsliga hälsa kompletterades med ett intresse för deras mentala status. Sammantaget ledde förändr- ingar i såväl socialpolitiken som uppfattningar av barns problem till att en ny barnavårdslag kom till stånd. 
  
 2.1.3 
  
 1960 års Barnavårdslag 
  
 År 1960 ersattes 1924 års barnavårdslag med  
 Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag).  
 Den nya lagen byggde på samma huvudprinciper som tidigare när det gällde barna- vårdens organisation och ansvarsfördelning. Det nya i 1960 års barna- vårdslag var istället att samhället fick utökat mandat att ingripa i barn och ungdomars liv i förebyggande syfte. Med ökade befogenheter att ingripa följde att samhället tog ett ökat ansvar för barn och unga. 
  
 12  
  
 Satsningar på fritidsverksamhet, boende för unga, yrkesrådgivning samt rådgivningsbyråer dit föräldrar, barn och unga kunde vända sig, var några av de förebyggande insatser som diskuterades. 
  
 13 
  
 Begreppet vanart avskaffades i och med 1960 års barnavårdslag. Den tidigare uppdelningen i skyddsuppfostran och samhällsvård avskaffades också. Istället föreskrev lagen att barn kunde omhändertas för sam- hällsvård (som var frivillig) eller för tvångsvård. 
  
 14  
  
 En viktig skillnad gentemot tidigare lagstiftning var att barn som fyllt 15 år fick rätt att yttra sig om hur vården anordnades för dem. 
  
 15 
  
 Dessutom rymde lagen möjligheter att förhindra det som kallades för skadliga förflyttningar av fosterbarn. Det innebar att 
  
 11 
  
 Cox kommande 2010; Jönsson, Mcdaniel,  
 Bråkiga, lösaktiga och nagelbitande barn: om barn och barnproblem vid en rådgivningsbyrå i Stockholm  
 1933–1950, 
 Linköpings Universitet, Price. Linköping 1997, s. 213. 
  
 12 
  
 Hamreby, Key,  
 Flickor och pojkar i den sociala barnavården: föreställningar om kön och sociala problem under  
 1900-talet 
 , 
  
  Umeå universitet, Price. Umeå 2004, s. 54. 
  
 13 
  
 SOU 1956:61 Barnavårdskommittén,  
 Ny barnavårdslag: betänkande 2: förslag 
 , Stockholm, 1956, s.  
  
 342–345. 
  
 14 
  
 Hamreby 2004, s. 56; Runcis 2007, s. 229. 
  
 15 
  
 Cox kommande 2010; Hamreby 2004, s. 56. 
  
 56 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 barnavårdsnämnden kunde förbjuda föräldrar som var vårdnads- havare, att återta sina barn från fosterhem. 
 16  
 Föräldramakten för- svagades alltså. 
 17 
  
 När barnavårdslagen antogs 1960 var det sociala arbetet uppdelat i tre områden som reglerades i skilda lagtexter; barnavård, nykterhets- vård och socialhjälp. Denna uppdelning började ifrågasättas alltmer, lik- som det faktum att lagarna byggde på en patriarkal människosyn där människor som uppbar samhälleligt stöd stigmatiserades och utsat- tes för tvångsåtgärder. 
  
 2.1.4 
  
 1980 Socialtjänstlagen och Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga 
  
 Efter många debatter och mer än tio års utredningsarbete antogs Socialtjänstlagen (SoL) 1980 som trädde i kraft 1982. Den samlade det förut uppdelade sociala arbetet under en lag. 
  
 18  
  
 Barnavårds- nämnderna, liksom nykterhetsnämnderna och socialhjälpsnämnd- erna avskaffades och ersattes av en socialnämnd i varje kommun som skulle besluta om alla sociala frågor. 
 Utredningsarbetet som ledde fram till SoL syftade bl.a. till att komma till rätta med tvånget som hade en framskjuten plats i de gamla lagarna. Men en socialtjänst helt utan tvång ansågs inte möj- lig. Därför kompletterades SoL med två lagar som reglerade vård som inte kunde ske i samförstånd mellan vårdtagaren, vårdnads- havaren och socialtjänsten. De var Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och Lagen med särskilda bestämmer om vård av unga (LVU) som trädde i kraft 1982. LVU ersattes 1990 med en ny lag med samma namn som med några smärre förändringar gäller idag. 
 19 
  
 16 
  
 50 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag);  
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , Kungl. Socialstyrelsen, 1961:133, s. 119. 
  
 17 
  
 Runcis 2007, s. 210. 
  
 18 
  
 Holgersson 1996, s. 243. 
  
 19 
  
 LVU som trädde i kraft 1982 (LVU 1980:621) ersattes 1991 med LVU 1990:52. Om för- ändringen, se Peters, Diaz,  
  
 Tvångsomhändertagande av barn: en studie av lagarna, 
  
 professionerna och praktiken under  
 1900-talet, 
 Univ., Price. Stockholm: Univ., Stockholm, 1993 
  
 ,  
  
 s.  
  
 76–79. 
  
 57 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 2.2 
  
 Hur har lagtexterna definierat fosterbarn och barn på institution? 
  
 Utredningen kartlägger vanvård som har drabbat barn som har varit placerade i fosterhem och på institution inom den sociala barna- vården. Det finns därför anledning att närmre undersöka hur fosterbarnsvård och institutionsvård har reglerats i de lagtexter som har presenterats. I detta avsnitt kommenteras vilka institutioner och vilka barn det handlade om. 
  
 2.2.1 
  
 Institutioner inom den sociala barnavården 
  
 Begreppet barnavårdsanstalt 
 Länge användes begreppet barnavårdsanstalt i lagstiftningen. I rap- porten har vi valt att använda begreppet barnhem. Men under den period utredningen kartlägger har många olika institutioner räknats hit. 
 I 1924 års barnavårdslag inbegrep barnavårdsanstalterna barnhem för stadigvarande vård samt upptagningshem. 
  
 20  
  
 I 1945 års ändring av denna lag nämndes fler typer av institutioner: spädbarnshem, mödrahem, upptagningshem och barnhem för varaktig vård. Dessutom inbe- grep barnavårdsanstalter även barnkolonier och anstalter för halv- öppen barnavård (motsvarande dagens förskola). 
  
 21  
  
 Uppräkningen gällde även för 1960 års barnavårdslag men denna lag inkluderade även elevhem till barnavårdsanstalterna. 
  
 22 
  
 När socialtjänstlagen trädde i kraft 1982 gjordes genomgripande förändringar för hela socialtjänstområdet i allmänhet och för barn- och ungdomsvården i synnerhet. Barnavårdsanstalter motsvaras i socialtjänstlagen av hem för vård eller boende (HVB). Det är insti- tutioner vars verksamhet inriktar sig på omvårdnad eller tillsyn, antingen under hela dygnet eller under en begränsad del av dagen. 
  
 23 
  
 20 
  
 39 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 21 
  
 39 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 22 
  
 55 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 23 
  
 Brown, Lewis,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 13., [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1984, s. 132. 
  
 58 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 Skyddshem, yrkesskola och ungdomsvårdsskola 
 Anstalter för ungdomar som omhändertagits på grund av eget bete- ende, det vill säga det som har kallats för vanart i äldre lagstiftning, samt för brottsliga handlingar, har ändrat beteckningar och huvud- män under den period som utredningen kartlägger. 
 I och med de första barnavårdslagarnas tillkomst 1902 inrättades tvångsuppfostringsanstalter och skyddshem för att kunna tvångs- omhänderta dels vanartade barn, dels unga brottslingar. Beteck- ningarna uppfostringsanstalt och skyddshem var dock inget nytt och hade använts på äldre institutioner. 
  
 24 
  
 I och med 1924 års barnavårdslag där skyddsuppfostran hade skrivits in som en särskild form av omhändertagande fick staten ansvar för hur verksamheten på skyddshemmen skulle bedrivas. 
  
 25  
  
 Men skyddshemmen kunde upprättas av landsting eller stad. 
  
 26 
  
 I början av  
 1930-talet 
  utbröt den så kallade skyddshemdebatten efter att missförhållanden på dessa institutioner hade avslöjats i pressen. Barn och ungdomar utsattes för en hård behandling och uppfostringsme- toderna liknade mer straff än vård. Dessutom riktades kritik mot att barnavårdsnämnderna misslyckats med att uppfostra de barn och ungdomar som tvångsvårdades på skyddshemmen till goda samhällsmedborgare. 
  
 27 
  
 1937 tog staten helt över ansvaret för skyddshemmen. 
  
 28  
  
 1946 ändra- des beteckningen till skola tillhörande barna- och ungdomsvården. I och med 1960 års barnavårdslag fick dessa institutioner ännu ett nytt namn: ungdomsvårdsskola. 
  
 29  
  
 Staten i egenskap av Socialstyrelsen var huvudman. 
  
 30 
  
 Efter en huvudmannaskapsreform som trädde i kraft 1983 över- gick ansvaret för de tidigare ungdomsvårdsskolorna, nu populärt kallade 12  
 §-hem, 
  från staten till kommuner och landsting. 
  
 31  
  
 Under en period av tio år drev inte staten några institutioner inom social- tjänsten, men 1993 återfördes ansvaret på staten. Då blev statens 
  
 24 
  
 Cox, Figueroa,  
 Barnhem för flickor: barn, familj och institutionsliv i Stockholm  
 1870–1920 
 , 
  
  Stockholmia, Diss. Linköping : Univ., Stockholm, 1999, s. 63f. 
  
 25 
  
 44 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. Se även Runcis 2007, s. 28. 
  
 26 
  
 43 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 27 
  
 Runcis 2007, s.  
  
 124–127. 
  
 28 
  
 Kungl. Maj:ts stadga (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 29 
  
 Runcis 2007, s. 28. 
  
 30 
  
 64 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 31 
  
 Fahlberg 1984, s. 151. 
  
 59 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 institutionsstyrelse huvudman för de särskilda ungdomshem som 12  
 §-hemmen 
  nu kom att kallas. 
  
 32 
  
 2.2.2 
  
 Åldersgränser för omhändertagna barn 
  
 Åldergränserna för omhändertagna barn har förskjutits över tid. Enligt 1924 års lag om samhällets barnavård utgjordes foster- 
 barnen av barn under 16 år som fostrades mot ersättning hos andra än föräldrarna eller särskilt förordnad förmyndare. Barnhemsbarn räknades också till gruppen fosterbarn oavsett om ersättning betalades för deras vård eller inte. 
  
 33  
  
 När barnavårdslagen trädde i kraft 1926 innebar det en höjning av åldersgränsen för vilka fosterbarn som stod under tillsyn enligt lagen. Tidigare hade lagstiftningen endast gällt barn under 7 år. Höjningen till 16 års ålder skedde emellertid inte omgående utan successivt med en åldersgrupp per år. Det dröjde alltså till 1935 innan alla fosterbarn under 16 år stod under barnavårdsnämndernas tillsyn. 
 34 
  
 I den ändring av 1924 års barnavårdslag som gjordes 1945 skildes barn på barnavårdsanstalt ut från fosterbarnen. Kontrollen över barn på barnavårdsanstalt och fosterbarn fick nu skilda bestämmelser. Ersätt- ningskriteriet för fosterbarnen togs bort. Fosterbarn var barn under 16 år som fostrades hos andra än föräldrarna eller särskilt förordnad för- myndare. Genom särskilt beslut kunde barnavårdsnämnden förskjuta åldergränsen två år och somliga fosterbarn kunde därmed stå under kontroll tills de hade fyllt 18 år. 
  
 35 
  
 Skyddshemmen var från och med 1924 års barnavårdslag avsed- da för barn som hade omhändertagits för skyddsuppfostran. Para- grafen om skyddsuppfostran innehöll två åldersgränser som var kopplade till skälen för omhändertagandet. Barn som omhänder- togs för misshandel eller vanvård i föräldrahemmet skulle vara under 16 år. Barn som omhändertogs för vanart skulle vara under 18 år. 
  
 36  
  
 Skydds- hemmen reglerades i Kungl. Maj:ts stadga (1937:860) för skyddshem- men. Tillsynen över skyddshemmen utfördes av en skyddshemsin- spektör, tillförordnad av Kunglig Maj:t. 
  
 32 
  
 2009-11-25 
  
  Nationalencyklopedin  
 http://www04.sub.su.se:2057/lang/särskilda-ungdomshem 
  
 33 
  
 1 mom 49 §, Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 34 
  
 Cox kommande 2010. 
  
 35 
  
 1 mom 49 §, Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om sam- hällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 36 
  
 22 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 60 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 I och med 1960 års lag om samhällets vård av barn och ungdom kunde tillsynen för fosterbarnen fortsätta högst tre år efter att barnet fyllt 16 år. Men barn i åldrarna  
 16-19 
  år benämndes inte som foster- barn. 
  
 37  
  
 Barnavårdsanstalterna var till för barn under 18 år. 
  
 38  
  
 På ung- domsvårdsskolor kunde ungdomar som var 18 år och äldre pla- ceras. De skulle då skrivas ut före 21 års ålder. 
  
 39  
  
 Alltså såg ålders- gränserna lite olika ut för fosterbarn respektive barnhemsbarn och barn på ungdomsvårdsskola. 
 När SoL och LVU trädde i kraft 1982 togs själva begreppen fosterbarn och barn på barnavårdsanstalt bort ur lagstiftningen. Istället talade man om underåriga som togs emot för stadigvarande vård och fostran i annans hem. Underårig var person under 18 år. Unga som vårdades på grund av eget beteende kunde ges vård även efter 18 år enligt LVU. Som längst kunde vården pågå tills den unge var 20 år, 6 månader minus 1 dag. 
  
 40  
  
 Denna åldersgräns försköts till 21 år 1985. 
  
 41 
  
 2.3 
  
 Vilka regler har gällt för att få tillstånd att vårda andras barn? 
  
 2.3.1 
  
 Fosterhem 
  
 Sedan den första fosterbarnslagen inrättades i Sverige 1902 har det förts en livlig diskussion om huruvida blivande fosterföräldrar måste söka till- stånd, så kallad koncession, för att få ta emot andras barn i sin vård. 
  
 42  
  
 1924 års lag om samhällets barnavård krävde endast att fosterför- äldrar skulle anmäla till barnavårdsnämnden i den kommun där de bodde att de hade tagit emot fosterbarn. Det skulle ske inom två dagar om hemmet var beläget i en stad eller köping, och inom åtta dagar om hemmet låg på landsbygden. 
  
 43  
  
 Detta innebar att foster- hemmen inte behövde kontrolleras av myndigheterna innan barnen placerades där. 
 Koncession för fosterhem infördes för första gången 1945. Men det gällde bara om fosterföräldrarna tog emot ett spädbarn under 
  
 37 
  
 46 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 38 
  
 55 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 39 
  
 67 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 40 
  
 5 § Lag (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 
  
 41 
  
 5 § Lag (1985:396) om ändring av lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 
  
 42 
  
 Sköld 2006, s.  
  
 83–87. 
  
 43 
  
 1 mom 51 §, Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 61 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 ett års ålder. Fosterhemmet skulle då godkännas innan barnet pla- cerades där. För barn som var äldre än ett år gällde fortfarande anmälningsplikt. Anmälan från fosterföräldrarna skulle lämnas till barnavårdsnämnden en vecka innan barnet anlände till hemmet. 
  
 44  
  
 Att försumma anmälningsplikten var ett brott som straffades med böter. 
  
 45 
  
 Först i och med barnavårdslagen 1960 infördes koncessions- tvång för alla barn oavsett ålder. Blivande fosterföräldrar blev nu tvungna att söka tillstånd för att få ta emot fosterbarn hos barna- vårdsnämnden i sin kommun. 
  
 46  
  
 Ett förtydligande i handboken 
  
 47  
  
 Samhället och barnen,  
 som riktades till praktikerna inom den sociala barnavården, visar att tillstånd i regel endast kunde utfärdas för ett namngivet barn. Barnavårdsnämnden kunde inte ge ett generellt godkännande till en familj som ville bli fosterfamilj. 
  
 48 
  
 Genom en lagändring 1969 kunde barnavårdsnämnden göra en till- ståndsprövning utan att en formell ansökan inkommit från fosterför- äldrarna. Genom samma lagändring blev det möjligt för barnavårds- nämnden att inhämta ett förhandsbesked om fosterhemmet (t.ex. från annan barnavårdsnämnd). Förhandsbesked hade praktiserats informellt tidigare, men då fanns ingen möjlighet att överklaga. Systemet med förhandsbesked praktiserades framförallt då det var fråga om fosterhem/adoptivhem för utländska barn. Även om för- handsbeskedet förklarade fosterhemmet som lämpligt måste barna- vårdsnämnden ta ett nytt beslut om att ge tillstånd för det särskilda namngivna barnet. 
  
 49 
  
 I och med att socialtjänstlagen trädde i kraft 1982 ändrades benämningen från tillstånd till medgivande. Medgivande att ta emot underårig utfärdas av vårdnadshavarens hemkommun (vistelsekom- munen) innan barnet placerades där. 
  
 50  
  
 Koncession, tillstånd eller 
  
 44 
  
 1–2 
  
  mom 51 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om sam- hällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 45 
  
 73 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 46 
  
 47 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 47 
  
 Vi har valt att i fortsättningen använda begreppet handbok för litteratur som har tolkat hur lagtexterna borde tillämpas i praktiken. Dessa böcker har också använts som undervisnings- litteratur och rådgivningslitteratur för yrkesfolk. 
  
 48 
  
 Höjer, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 7, [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1965, s. 234. 
  
 49 
  
 47 § Lag (1969:151) om ändring i barnavårdslagen den 29 april 1960 (nr 97). Se även Whitaker, Bowen,  
  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 
  
 10. 
  
 uppl., Norstedt, Stockholm, 1971, s. 272. 
  
 50 
  
 25, 30 §§ Socialtjänstlag (1980:620). 
  
 62 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 medgivande att vårda fosterbarn har således alltid utfärdats av den kommun fosterhemmet var beläget i (vistelsekommun). 
  
 2.3.2 
  
 Barnavårdsanstalter 
  
 Anmälningsplikten i 1924 års barnavårdslag gällde även barn som togs in på barnhem. Det hände att biologiska föräldrar, på grund av olika omständigheter, själva tvingades söka upp ett barnhem och lämna sina barn där. Föreståndaren eller föreståndarinnan skulle göra anmälan till barnavårdsnämnden om vilka barn som togs in på barnhemmet. 
  
 51  
  
 Koncession för enskilda barnhem infördes 1931. 
  
 52 
  
 Barnhem kunde inrättas av kommun eller landsting. Själva inrättandet av ett barnhem skulle följas av en plan som skulle god- kännas av länsstyrelsen i det län där hemmet skulle ligga. Läns- styrelsen skulle pröva om barnen kunde få tillfredsställande vård med hänsyn till barnhemmets läge, dess utrymme och inredning. 
  
 53 
  
 År 1945 genomfördes en landstingsreform. Det inverkade bland annat på bestämmelserna för barnavårdsanstalterna. Från och med 1945 blev landstingen eller med dem jämförbara städer huvudmän för barnavårdsanstalterna. 
  
 54  
  
 Landstingen ansvarade för att det fanns ett tillräckligt antal barnhem av olika slag inom landstingsområdet. Tillstånd att inrätta barnhem skulle ges av Socialstyrelsen. 
  
 55  
  
 Dessa bestämmelser återkom även i 1960 års lag om samhällets vård av barn och ungdom. 
  
 56 
  
 I och med att SoL trädde i kraft 1982 blev det återigen läns- styrelserna som skulle ge tillstånd för inrättandet av anstalter för barn, det som numer kallas HVB. 
  
 57  
  
 Tillstånd att inrätta barnavårds- anstalter har således under olika tidpunkter utfärdats av läns- styrelser och Socialstyrelsen. 
  
 51 
  
 51 §, Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 52 
  
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården  
  
 1950–1980? 
 , 
  
  Socialstyrelsen, Stockholm, 2006, s. 15. 
  
 53 
  
 41 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 54 
  
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården 1950– 1980? 
  
 , Socialstyrelsen, Stockholm, 2006, s. 16. 
  
 55 
  
 40–41 
  
  §§ Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 56 
  
 56–57 
  
  §§ Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag); 6 § Kungl. Maj:ts stadga (1960:595) för barnavårdsanstalter. 
  
 57 
  
 68 § Socialtjänstlag (1980:620). 
  
 63 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 2.4 
  
 Vem hade tillsynsansvar för fosterbarn respektive barn på barnavårdsanstalt? 
  
 Fosterbarn har många gånger bott i fosterhem som var belägna utanför den kommun som placerade barnen. Det gäller även många barn som placerades på anstalter. Flera barnavårdsnämnder har på så sätt varit inblandade i ett barns placering: å ena sidan den pla- cerande kommunens barnavårdsnämnd, å andra sidan vistelsekom- munens barnavårdsnämnd. En viktig fråga för utredningen är hur tillsynen av barnens placeringar skulle skötas och sköttes. En mer ingående undersökning av tillsynen redovisas i kapitel 8, Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun. För att utredningen ska kunna säga något om vilka som har brustit i tillsyn är det viktigt att urskilja den placerande kommunens och vistelsekom- munens ansvarsområden, vilket görs i det här avsnittet. 
 Sammanfattningsvis kan sägas att vistelsekommunernas barna- vårdsnämnder har haft ett övergripande ansvar för tillsynen av pla- cerade barn fram till 1980 års socialtjänstlag. Då överfördes ansvaret på den placerande kommunens socialnämnd. Men vistelse- kommunen fortsatte att ha ett visst ansvar för att det anlitade foster- hemmet var lämpligt. Stockholm, och till en början även Malmö, hade egna inspektörer som utförde tillsyn över barn som var placerade i andra kommuner. 
 Lagstiftningen har reglerat tillsyn av barn i fosterhem och barn i barnavårdsanstalter olika. Därför är avsnittet disponerat så att först presenteras vad som har gällt för tillsyn av fosterhem och därefter vad som har gällt för barnavårdsanstalter. 
  
 2.4.1 
  
 Tillsynsansvar för fosterbarn 
  
 Vistelsekommunens ansvar  
 1924-1960 
  
 Den löpande tillsynen av fosterhemmen var vistelsekommunens barnavårdsnämnds ansvar fram till 1960. I 1924 års lag om sam- hällets barnavård stadgades att barnavårdsnämnden hade ansvar att tillse barn som vistades inom kommunen. I lagstiftningen påtalades att barnavårdsnämnden hade särskilt ansvar att utöva kontroll över fosterbarnsvården. 
  
 58  
  
 Med det avsågs den fosterbarnsvård och barn- hemsvård som bedrevs inom kommunen. 
  
 58  
 2, 52 §§ Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
 64 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 Det fanns särskilda bestämmelser som reglerade hur en barna- vårdsnämnd skulle förhålla sig om fosterbarn som placerats av annan kommun for illa i fosterhem inom vistelsekommunen. Då skulle vistelsekommunens barnavårdsnämnd rapportera detta till den pla- cerande kommunens barnavårdsnämnd. Om en sådan underrättelse inte ledde till åtgärd från den placerande kommunens sida skulle vistelsekommunens barnavårdsnämnd antingen själv agera (t.ex. genom att förflytta barnet) eller genom att anmäla problemet till länsstyrel- sen. 
  
 59 
  
 Den placerande kommunens tillsynsansvar är inte uttalat i 1924 års lag om samhällets barnavård. Det enda som anges är att vissa barnavårdsnämnder, som hade ordnat betryggande anordningar för tillsyn av barn utom den egna kommunen kunde ansöka om befrielse från lokal tillsyn. 
  
 60  
  
 Det innebar att dessa barnavårds- nämnder själva övervakade de fosterhem de anlitat genom särskilt anställda inspektörer eller lokalombud. 
  
 61  
  
 1940 hade Stockholm, Malmö och Allmänna barnhuset sådana inspektörer. 
  
 62  
  
 Senare fanns resande fosterbarnsinspektörer endast i Stockholm. 
  
 63 
  
 Vistelsekommunens ansvar för tillsynen kvarstod även efter den omarbetning av barnavårdslagen som gjordes 1945. 
  
 64  
  
 Av hand- böcker som skulle vägleda barnavårdens tjänstemän i deras arbete framgår också att tillsynen i praktiken främst skulle utföras av vistelse- kommunens barnavårdsnämnd. En formulering som återkommer i flera upplagor av handboken  
 Samhället och barnen  
 är: Den enda nämnd, som kan utöva en effektiv tillsyn, är nämnden i den kommun, där fosterhemmet är beläget. 
  
 65  
  
 Författaren till  
 Samhället och barnen,  
 Cruz, påpekade dock att den placerande kommunen ändå borde ta visst ansvar även om lagstiftningen endast tillskrev vistelsekom- munens ansvar för fosterbarnskontrollen: 
  förefintligheten av denna fosterbarnskontroll minskar icke ansvaret för den barnavårdsnämnd, som själv omhändertagit barnet och placerat det i fosterhemmet eller barnhemmet i den andra kommunen. Då 
  
 59 
  
 58 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 60 
  
 60 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 61 
  
 Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården 
 , Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 40. 
  
 62 
  
 Höjer, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn 
 , Norstedt, Stockholm, 1940, s. 213. 
  
 63 
  
 Höjer, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn 
 , 3. uppl., Stockholm, 1950, s. 223. 
  
 64 
  
 53 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 65 
  
 Höjer 1940, s. 213; Höjer 1950, s. 222; Höjer, Bowen,  
  
 Samhället och barnen: svensk lagstif- tning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 4. uppl., Norstedt, Stockholm, 1955, s. 282. 
 65 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 denna nämnd icke själv kan direkt fullgöra sin övervakning, bör den istället genom regelbundna förfrågningar hos barnavårdsnämnden i barnets vistelsekommun förvissa sig om att allting är som det ska vara. 
  
 66 
  
 Både vistelsekommunens och placerande kommunens ansvar  
 1960–1982 
  
 I 1960 års barnavårdslag och tillhörande kungörelse för foster- barnsvården var det fortfarande vistelsekommunens barnavårds- nämnd som hade ansvar att utföra tillsynen över alla fosterbarn inom kommunen. 
  
 67  
  
 Men kraven på den placerande kommunens barna- vårdsnämnd, kallat befattningsnämnd, var mer uttalade än tidigare. 
 I det kapitel i barnavårdslagen som rörde omhändertagna barns behandling stadgades att det var barnavårdsnämnden som hade omhändertagit barnet och placerat det som skulle se till att barnet fick en god vård, fostran och utbildning. 
  
 68  
  
 Om barnet for illa under sin placering var det den placerande kommunens ansvar att vidta åtgärder. 
  
 69  
  
 I kapitlet som rör fosterbarnsvården angavs att den pla- cerande kommunen omedelbart skulle anmäla till vistelsekom- munen om ett barn hade placerats i fosterhem där. 
  
 70  
  
 Den placer- ande kommunen skulle även lämna upplysningar till vistelsekom- munen som kunde underlätta tillsynen. 
  
 71  
  
 Det var dock fortfarande vistelsekommunens ansvar att utföra fortlöpande tillsyn såvida pla- ceringskommunen inte hade beviljats befrielse från lokal tillsyn. Sådan befrielse beviljades, liksom tidigare, endast barnavårds- nämnder som kunde garantera att de kunde inspektera fosterhem på orter utanför den egna kommunen. 
  
 72 
  
 Fördelningen av ansvarsbördan mellan placerande kommun och vistelsekommun är inte helt tydlig i lagstiftningen. I Social- styrelsens  
 Råd och anvisningar,  
 samt i handboken  
 Samhället och barnen  
 fördelas dock ansvaret för tillsynen av fosterbarnen jämnt mellan placerande kommun och vistelsekommun. 
  
 73  
  
 Dessa texter 
  
 66 
  
 Höjer 1940, s. 181. 
  
 67 
  
 49 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 68 
  
 35 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 69 
  
 39–40 
  
  §§ Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 70 
  
 52 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 71 
  
 6 § Kungl. Maj:ts kungörelse (1960:594) om fosterbarnsvård. 
  
 72 
  
 52 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 73 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 9. uppl., Norstedt, Stockholm, 1969, s. 253; Brown, Miller, Key,  
 Samhället och barnen: svensk 
 66 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 tolkar lagen som att båda kommunerna hade tillsynsansvar. I  
 Råd och anvisningar  
 uttrycktes detta så här: 
 Om fosterhemmet är beläget inom annan kommun än den, vars barna- vårdsnämnd har befattningen med barnet, faller tillsynsskyldighet på båda kommunernas nämnder. Den fortlöpande tillsyn, som ingår i befattningen med barnet, måste därvid i regel huvudsakligen utövas genom förmedling av den nämnd, som har fosterbarnstillsynen. Före- komsten av fosterbarnstillsynen minskar emellertid inte på något sätt det ansvar för barnet, som åtföljer befattningen med detsamma. På den nämnd, som har befattningen med barnet, faller sålunda helt skyldig- heten att vidtaga de praktiska och ekonomiska arrangemang, som kan visa sig nödvändiga, för att kravet på god vård och fostran och erford- erlig utbildning skall kunna anses uppfyllt. 
 Vistelsekommunen skulle alltså utföra tillsynen men det var den placerande kommunens ansvar att se till att tillsynen blev av. 
 Den placerande kommunens ansvar 1982  
  
 - 
 och 
  framåt 
 I och med att SoL och LVU trädde i kraft 1982 övergick det huvud- sakliga ansvaret för placerade barn till den placerande kommunen. Detta skiljer sig från tidigare lagstiftning. Enligt socialtjänstlagen ansvarar socialnämnden för att det barn som nämnden placerat i familjehem eller hem för vård och boende får god vård. 
  
 74  
  
 I handboken  
 Sam- hället och barnen  
 förstås detta som att: Det är den nämnd som har beslutat om placeringen som har ansvaret för barnet under den tid som placeringen pågår. 
  
 75  
  
 Men vistelsekommunens socialnämnd ansvarar ändå för att fosterhemmet barnet placeras i är lämpligt. Annat ansvar som tillkommer vistelsekommunen är att se till att placerade barn får åtnjuta samma service som andra barn i kom- munen, t.ex. när det gäller förskola, skola och fritidsinsatser. 
  
 76  
  
 Pla- cerande kommun och vistelsekommun har alltså ett gemensamt ansvar för de placerade barnen. 
 lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 12 [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1977, s. 215;  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , Kungl. Socialstyrelsen, 1961:137, s. 39. 
  
 74 
  
 22 § Socialtjänstlag (1980:620); 5§ Lag (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga. 
  
 75 
  
 Fahlberg 1984, s. 130. 
  
 76 
  
 Fahlberg 1984, s. 130f. 
  
 67 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 2.4.2 
  
 Tillsynsansvar för barn på barnavårdsanstalt 
  
 Tillsynen över barn på barnavårdsanstalt har skilt sig från tillsynen över fosterbarnen i flera avseenden. Den tillsyn som beskrivs i lag- text har främst varit inriktad på tillsyn av själva anstalterna, inte på de enskilda barnen. Dessutom har tillsynsansvaret vilat på andra instanser än barnavårdsnämnden. Såväl länsstyrelser som Social- styrelsen har haft betydande ansvar. 
  
 1924–1945 
  Vistelsekommunens och länsstyrelsens ansvar 
 I 1924 års barnavårdslag var det vistelsekommunens barnavårds- nämnd som hade ett övergripande ansvar för de barn som vistades inom kommunen och som behövde vård och uppfostran. 
  
 77  
  
 Barna- vårdsnämnden skulle ombesörja tillsynen över de verksamheter som ingick i fosterbarnsvården vilket inkluderade barnhemmen. Det var barnavårdsnämndens uppgift att undersöka att barnhem- men inom kommunen gav en tillfredsställande vård beträffande den materiella standarden och en trygg, utvecklande vistelsemiljö. 
  
 78 
  
 Det låg även på vistelsekommunens ansvar att kontakta den placer- ande barnavårdsnämnden om missförhållanden upptäcktes. 
  
 79  
  
 Barna- vårdsnämnden som placerat barnet i annan kommun, hade i sin tur anmälningsskyldighet och var därmed tvungen att anmäla placeringen till vistelsekommunen. 
  
 80 
  
 Vid sidan om barnavårdsnämnderna så hade länsstyrelsen till- synsansvar över de barnhem som var belägna inom länet. Läns- styrelsen skulle även stötta barnavårdsnämnderna i deras verksam- het och biträddes i denna uppgift av särskilda barnavårdskon- sulenter. 
  
 81  
  
 Om missförhållanden på barnhem upptäcktes, var det länsstyrelsens skyldighet att se till att de åtgärdades. Om det var nödvändigt, hade de befogenhet att förbjuda vidare vistelse för barn på barnhemmet ifråga. 
  
 82 
  
 Statens inspektör för fattigvård och barnavård ansvarade för att barnavårdens verksamheter utvecklades och genomfördes enligt gällande bestämmelser. 
  
 83 
  
 77 
  
 2 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 78 
  
 59 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 79 
  
 58 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 80 
  
 34 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 81 
  
 20 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 82 
  
 42 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 83 
  
 21 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 68 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 1945–1960 
  Fortsatt ansvar för vistelsekommun och länsstyrelse 
 Barnavårdsanstalter fick särskilda bestämmelser i 1945 års ändring av 1924 års barnavårdslag. Barn på barnavårdsanstalt bröts ut ur den allmänna fosterbarnskontrollen och behandlades i särskilda para- grafer. 
 Precis som med fosterbarnstillsynen var det vistelsekommunens barnavårdsnämnd som hade ansvar för den löpande tillsynen över barnavårdsanstalterna. Men det finns ingen uttalad skrivning i lag- texten om att det var de enskilda barnen på barnavårdsanstalter som barnavårdsnämnden skulle övervaka. Det var verksamheten på barnavårdsanstalterna som stod i fokus. 
  
 84  
  
 Om det även inbegrep tillsyn av enskilda barn är svårt att utläsa. 
 En nyhet i lagändringen 1945 för fosterbarnens del var att barna- vårdsnämnden skulle se till att de fick en god och passande utbildning. 
  
 85  
  
 Motsvarande skrivning för barn som vårdades på barnavårdsanstalt saknas. Men i handböckerna omfattas alla placerade barn, såväl barna- hemsbarn som fosterbarn, av kravet på väl tillgodosedd utbildning. 
  
 86 
  
 Länsstyrelsernas ansvar blev tydligare i och med ändringen av lagen 1945. Genom sina barnavårdsassistenter, skulle de samla in upp- gifter från barnhemmen om hur många och vilka barn som vårdats i sam- manlagt över ett år. Denna registrering skulle ske en gång i halvåret. 
  
 87 
  
 1945 förstärktes det övergripande ansvaret över landets barna- vårdsanstalter med att Socialstyrelsen tilldelades tillsynsansvaret över barnavårdsanstalternas verksamhet. 
  
 88  
  
 Dessutom fick Socialstyrelsen befogenhet att i vissa fall befria anstalter från barnavårdsnämndens till- syn. 
  
 89  
  
 Statens inspektör för fattigvård och barnavård skulle biträda Socialstyrelsen i den rådgivande delen av tillsynsansvaret. 
  
 84 
  
 1 mom 42 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om sam- hällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 85 
  
 53 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 86 
  
 Höjer 1950, s. 191. 
  
 87 
  
 41 § 2 mom Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om sam- hällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 88 
  
 Kungl. Maj:ts stadga (1945:506) om barnavårdsanstalter. 
  
 89 
  
 42 § 2 mom Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om sam- hällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 69 
  
 Lagregler om den sociala barnavården 
  
 SOU 2009:99 
  
 1960-1982 
  Placerande kommun fick visst ansvar 
 Med den nya barnavårdslagen 1960 tilldelades den placerande kom- munen tillsynsansvar i egenskap av befattningsnämnd. Ansvarsför- delningen mellan placerande kommun och vistelsekommun var densamma som för fosterbarnen. Ansvaret för det placerade barnet kunde överflyttas till barnavårdsnämnden i vistelsekommunen om denna samtyckte. 
  
 90  
  
 Vistelsekommunen hade dock fortfarande ansvar att utöva tillsyn över barnavårdsanstalterna i kommunen och att verksamheterna där bedrevs enligt gällande bestämmelser. 
  
 91 
  
 Länsstyrelsernas och Socialstyrelsens tillsynsansvar över barna- vårdsanstalterna hade inte genomgått några övergripande förändr- ingar i och med den nya barnavårdslagen. 
  
 92  
  
 Det hade dock blivit tydligare krav på att barnhemmen skulle lämna uppgifter om barn som hade varit intagna där mer än ett halvt år till länsstyrelserna. 
  
 93 
  
 1982 – Placerande kommuns och länsstyrelsens ansvar 
 Precis som påpekades i avsnittet om fosterbarnstillsynen fastslogs i socialtjänstlagen att det är den placerande kommunen som ansvarar för placerade barn. 
  
 94  
  
 Detta gäller alltså även barn som vistas på anstalter, det som numera kallas HVB. Huvudmannen för HVB (landsting eller primärkommun) ansvarar för att vården fungerar på hemmet. 
  
 95  
  
 Liksom tidigare kan ett ärende överflyttas till annan nämnd efter överenskommelse. 
  
 96 
  
 Alla HVB står under länsstyrelsens tillsyn. 
  
 97  
  
 Ett HVB som inrättats av enskild person eller sammanslutning står även under löpande tillsyn av socialnämnden i vistelsekommunen. 
  
 98 
  
 Socialstyrelsen har alltjämt det övergripande tillsynsansvaret för den vård som bereds unga i landet. 
  
 90 
  
 35 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 91 
  
 61 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag). 
  
 92 
  
 Jämför  
  
 1–3 
  §§ Kung. Maj:ts stadga (1945:506) om barnavårdsanstalter med  
 2–4 
  §§ Kungl. Maj:ts stadga (1960:595) för barnavårdsanstalter. 
  
 93 
  
 59 § Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag); 20  
  
 §–22 
  Nunez (1960:595) för barnavårdsanstalter. 
  
 94 
  
 22 § Socialtjänstlag 1980:620. 
  
 95 
  
 Fahlberg 1984, s. 132. 
  
 96 
  
 72 § Socialtjänstlag 1980:620. 
  
 97 
  
 68 § Socialtjänstlag 1980:620. 
  
 98 
  
 69 § Socialtjänstlag 1980:620. 
  
 70 
 3 Utredningar i omvärlden 
 I syfte att ge ett perspektiv på den svenska granskningen av över- grepp och försummelse i den sociala barnavården presenterar vi här liknande utredningar från andra länder. 
 Vi redogör för hur tre nordiska länder Norge, Island och Dan- mark hanterat frågan om övergrepp och försummelse i den sociala barnavården. De norska erfarenheterna får störst utrymme efter- som det i Norge har gjorts många utredningar och att erfaren- heterna från den första utredningen i Bergen påverkade både direk- tiven till och utformningen av denna utredning. Dessutom beskrivs utredningarna i Irland, Wales, Australien och Kanada. De australi- ensiska och kanadensiska utredningarna som beskrivs har främst haft fokus på ursprungsbefolkningens barn. 
 Länderna hade delvis olika traditioner när det gällde omhänder- tagande av barn för samhällsvård. I katolska länder som Irland skedde främst placeringarna i institutioner. Norge, liksom Sverige hade en större andel fosterhemsplaceringar. Trots det ingick bara trettio fosterbarn i de norska granskningarna. Alla utredningar beskriver liknande typer av övergrepp och försummelse. 
 Utredningen har besökt Stavanger och Dublin och informerats om de utredningarnas arbetssätt och resultat. 
 Vi har också träffat representanter för ett norskt nationellt resurs och kompetenscenter; Projekt Oppreisning, som arbetar med frågor om upprättelse och ekonomisk ersättning. Projektet finansieras av staten och ett antal kommuner och vänder sig till både enskilda och kommuner med vägledning och stöd. 
 Erfarenheterna från andra länders hantering av ersättnings- och försoningsprocessen skulle kunna vara intressant för den svenska regeringens fortsatta handläggning. Därför redovisar vi också vad som hänt efter de olika utredningarna i respektive land. 
 71 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 3.1 
  
 Sammanfattning 
  
 Det finns flera likheter mellan de utredningsprocesser som beskrivs i kapitlet. Det har ofta börjat med att människor berättat om sina upplevelser av övergrepp och försummelse för media. Därefter har regeringen eller som i Norge, kommunens styrande, tagit initiativ till en oberoende granskning. Samma personer som berättat för media har ofta tidigare förgäves berättat om övergrepp och försum- melse för ansvariga myndigheter, men den myndighet som tagit emot klagomålen har också varit ansvarig för vanvården och därför avstått från att granska sitt eget ansvarsområde. 
 Några utredningar hade som uppgift att granska ett antal i för- väg namngivna institutioner, andra skulle ta emot alla som ville berätta om sina upplevelser. Några utredningar ville ta del av både posi- tiva och negativa erfarenheter. Andra har likt den svenska utredningen koncentrerat sig på övergrepp och försummelse. 
 Alla utredningar har genom media informerat om sin existens. Intervjuerna har till största delen kompletterats med arkivmaterial. 
 I utredningsrapporterna har aldrig någon drabbad kunnat identi- fieras, i de flesta fall inte heller någon enskild förövare då brotten varit preskriberade. Det finns dock två undantag där utredningar har valt att skriva ut namnen på enskilda förövare. Den irländska utredningen identifierade utpekade och dömda förövare fram till och med 2005. I rapporten från Wales namngavs över 200 personer, däribland fanns utpekade och dömda pedofiler, samt tjänstemän som inte levt upp till sitt ansvar. 
 En gemensam erfarenhet i de olika länderna är en stark önskan från de intervjuade om att någon officiellt ska ta ansvar för van- vården. De som intervjuats har också önskat eller krävt en offentlig ursäkt. I flera fall har så också skett genom att premiärministern eller motsvarande vid en ceremoni bett de drabbade om ursäkt. I några länder kom ursäkten i ett tidigt skede i utredningsarbetet. 
 I Kanada och i en av de två australiensiska utredningarna är det framför allt barnen till ursprungsbefolkningen som har varit i fokus för utredningarna. I övriga länder är det ofta barn till samhällets fattiga eller till ensamstående mödrar. 
 Som en röd tråd genom ländernas rapporter går en beskrivning av rättslösa och utsatta barn. De har tvingats att arbeta hårt. I många fall har de blivit slagna, utnyttjade och plågade. Ofta har vardagen för dessa barn inneburit fysiska, psykiska och sexuella 
 72 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 kränkningar. De har levt under usla materiella förhållanden. Barnen har separerats från föräldrar, syskon, släkter och sammanhang. 
  
 3.2 
  
 Norge 
  
 I slutet av  
 1990-talet 
  började människor berätta i media om brist- fällig omsorg och övergrepp som de utsattes för under den tid de var placerade i barnhem och i andra institutioner. Det ledde till att flera kommuner och fylkeskommuner (landsting) begärde att fylkes- mannen (landshövdingen) skulle tillsätta en oberoende gransknings- kommitté. 
 Bergen var den första kommunen som 2001 begärde en gransk- ning av sina barnhem. Därefter följde ytterligare sex utredningar: Oslo, Rogaland, Trondheim, Finnmark och två utredningar i Vest- Agder (Kristiansand), varav den ena också omfattade kommuner i  
 Hawkins. 
  
 Alla granskningskommittéer arbetade i stort sett med samma upp- drag, nämligen att svara på frågan om det hade förekommit missför- hållanden på olika barn- och ungdomsinstitutioner. Slutsatserna blev också likartade. Det hade förkommit bristfällig omsorg och över- grepp på barnhemmen och institutionerna. 
 År 2003 tillsatte den norska regeringen en nationell utredning som 2004 lämnade sin rapport. 
  
 1  
  
 Också den utredningen konsta- terade bristfällig omsorg och övergrepp inom den norska barna- vården. 
 Efter den andra granskningsrapporten från  
 Vest-Agder 
  som redovisades i mars 2009 har det inte startat någon ny granskning i Norge. Kommunerna väljer i stället att direkt arbeta med en kom- munal upprättelseordning. De medborgare som anser att de blivit utsatta för övergrepp och försummelse får i ett sådant system ansöka hos kommunen om upprättelse och ersättning. I september 2009 har 104 av Norges 430 kommuner antagit en kommunal opp- reisningsordning. 
  
 2 
  
 1 
  
 Norges offentlige utredninger (NOU) 2004:23,  
  
 Barnehjem og specialskoler under lupen  
  
 -  
  
 Nasjonal kartlegging av omsorgssvikt og overgrep i barnevernsinstitusjoner  
  
 1945-1980 
 , 
  Oslo 2004. 
  
 2 
  
 Stene, Robinson, Projektledare i Prosjekt Oppreisning, samtal den 23 september 2009. 
  
 73 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 3.2.1 
  
 En nationell utredning – Befring rapporten 
  
 År 2003 tillsatte regeringen en nationell utredning som leddes av professor Best. Den skulle ta fram kunskap om brist- fällig omsorg och övergrepp på barn placerade av den norska barna- vården. Granskningen gällde placeringar på institutioner under perioden  
 1945–1980. 
  Utredningen använde sig av tre huvudkällor; arkivmaterial, information från personer som hade varit placerade i barnhem och i specialskolor, samt nationell och internationell forsk- ning. 
  
 3 
  
 Bristfällig omsorg och övergrepp 
 Utredningen slog fast att det hade förekommit bristfällig omsorg och övergrepp av delvis allvarlig karaktär. Det gällde i barnhem, skol- hem och specialskolor, under hela den granskade perioden. Utred- ningen konstaterade att vid många institutioner hade fysiska övergrepp, ibland av mycket allvarlig art, varit en del av vardagen. 
 Bristfällig omsorg och fysiska övergrepp hade varit mer omfat- tande än de sexuella övergreppen. Många barn hade upplevt att ingen hade brytt sig eller tyckt om dem. Utredningen påpekade att allvarlig fysisk misshandel som sparkar, slag och inlåsning i mörka rum, tycktes ha avtagit under periodens gång. Omsorgsnivån hade varierat mellan olika barnhem och mellan olika tidsperioder. 
  
 4 
  
 Kontroll och tillsyn 
 Ansvaret för kontroll och tillsyn hade under tiden för gransk- ningen legat hos flera olika instanser; socialdepartementets barna- vårdsinspektörer, fylkesmannens barnavårdssekreterare och kom- munens barnavårdsnämnd eller annan särskilt utsedd. För special- skolorna hade kyrko- och undervisningsdepartementet under en period haft tillsynsansvaret. 
 Utredningen konstaterade att det på alla nivåer hade funnits brister när det gällde tillsynen. 
  
 5 
  
 3 
  
 NOU 2004:23, s 134. 
  
 4 
  
 NOU 2004:23, s. 141. 
  
 5 
  
 NOU 2004:23, s.146. 
  
 74 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 3.2.2 
  
 Utredningar på kommunal nivå 
  
 Den första norska granskningen av övergrepp och försummelse vid barn- och ungdomsinstitutioner skedde i Bergen med start 2001. 
 Bergens kommun begärde hos fylkesmannen i Hordaland att det skulle tillsättas ett granskingsutvalg. Det fanns inte några tidig- are norska erfarenheter att ta stöd av. 
  
 6  
  
 Rapporten från Bergen kom sedan att prägla metodval och arbete i de följande granskningarna i Norge. Den har också, tillsammans med en senare utvärdering av granskningen, haft betydelse för utformningen av den svenska utred- ningen. Det gällde bl.a. betoningen av psykologiskt stöd i samband med intervjuerna. 
  
 3.2.3 
  
 Bergensundersökningen 
  
 Kommittén i Bergen (granskingsutvalget) bestod av två advokater, varav den ena ledde utredningen, en forskare och en chefspsykolog. De knöt till sig ett sekretariat med tre anställda. 
 Kommittén fick i uppdrag att granska 11 namngivna privata och kommunala institutioner, som under perioden 1954 till 1980 hade använts av Green kommun. 
 Den tidsmässiga avgränsningen av kommitténs uppdrag hade att göra med hur ansvaret hade fördelats mellan kommun och stat. Fram till och med 1980 var det kommunerna som var ansvariga för institutionerna. Efter 1980 hade fylkeskommunerna (landstingen) ansvaret och från 1993 hade staten ansvaret. 
  
 7 
  
 Kommittén informerade i media om vilka institutioner som skulle ingå i utredningen. 
 I direktiven fastslogs att kommittén skulle granska om placerade barn hade blivit utsatta för fysiska eller sexuella övergrepp, bristfällig praktisk och/eller emotionell omsorg. Kommittén skulle också granska om det hade funnits brister i den kommunala och statliga tillsynen och om det hade förekommit placeringar av barn utan stöd i lagen. 
  
 8  
  
 Kommittén hade inte mandat för att ta ställning i fråga om skuld, varken straffrättsligt eller skadeståndsmässigt. 
  
 9 
  
 6 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskningsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen.  
 Rapport till Fyl- kesmannen i Hordaland. Fagbokforlaget Vigmostad og Björke. Bergen 2003, s. 11. 
  
 7 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barnehemmene i Finnmark 
 . Rapport till Fylkes- mannen i Finnmark 2008, s. 8. 
  
 8 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 15. 
  
 9 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 17. 
  
 75 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 Kommittén intervjuade 120 personer som hade varit placerade som barn. Det gick inte att med säkerhet säga hur många barn som varit placerade på de 11 institutionerna under den tidsperiod på 25 år som granskningen omfattade. Därför kunde man inte uttala sig om representativiteten. 
  
 10 
  
 Situationen på en institution kan ha varierat under olika peri- oder. Men kommittén fick när det gällde enskilda institutioner så många och så samstämmiga uppgifter från flera barn att den ansåg sig kunna ha en uppfattning av omfattningen av övergrepp under en viss tidsperiod. 
  
 11  
  
 Kommittén var också under arbetets gång mån om att redovisa både positiva och negativa synpunkter och beskrivningar. 
 Kommittén ansåg att det inte gick att få en fullständig bild av hur det hade sett ut med mindre än att den hade intervjuat alla inblandade. När det gällde sexuella övergrepp sade kommittén att det var tack vare att de som hade varit utsatta för övergrepp valde att berätta om dessa, som det kunde komma fram. Kommittén menade att den omständigheten att några av informanterna uppgav att de inte kände till att det hade förekommit övergrepp inte behövde innebära att det inte hade gjort det. Vidare konstaterade kommittén att vissa former av övergrepp och försummelse sker när bara offret och förövaren är närvarande. 
  
 12 
  
 Slutsatser från Bergensundersökningen 
  
 Utvalget  
 konstaterade att omsorgsnivån vid flera institutioner och under förhållandevis långa perioder, avvek från det som stadgades i gällande lag. 
  
 Utvalget  
 slog fast att några av de intervjuade hade upplevt all- varliga brister i den praktiska och den känslomässiga omsorg- en. 
  
 13 
  
 Utvalget  
 slog fast att det i många fall hade funnits brister i den känslomässiga omsorgen, i vissa fall hade den i stort sett varit frånvarande. 
  
 10 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 24. 
  
 11 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 22. 
  
 12 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 22. 
  
 13 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 12. 
  
 76 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 Utvalget  
 slog fast att det hade skett fysiska och sexuella över- grepp mot enskilda barn vid institutionerna. 
  
 Utvalget  
 slog fast att det vid någon institution hade skett både fysiska och sexuella övergrepp mellan barn eller ungdomar som bodde på institutionen. Det betecknade utvalget som bristfällig omsorg. 
  
 14 
  
 Utvalget  
 slog fast att flera barn hade blivit utsatta för sexuella övergrepp under deras tid inom barnavården. Förövarna var anställda och/eller ansvariga för institutionen, besökare till institutionen och någon gång hade övergreppen skett i samband med permission och hembesök. 
  
 Utvalget  
 slog fast att det under hela den granskade perioden hade funnits en omfattande och allvarlig brist i barnavårds- nämndens tillsyn. 
  
 Utvalget  
 klandrade den tillsyn som skulle ha utförts av  
 Fylkes- mannen  
 och socialdepartementet. 
  
 15 
  
 Utvalget  
 fann inte annat än att det vid de flesta omhänder- taganden gjordes erforderliga utredningar och fattades erforder- liga beslut. Flertalet omhändertaganden hade skett i samför- stånd med barnets föräldrar. 
  
 Utvalget  
 slog fast att det var Green kommun som var ansvarig för flera av de missförhållanden som man hade funnit. Detta i egenskap av sin funktion som arbetsgivare, resursförvaltare och som tillsynsmyndighet. 
  
 Utvalget  
 var återhållsam i fråga om att dra generella slutsatser om omfattningen av olika missförhållanden. 
  
 16 
  
 3.2.4 
  
 De övriga granskningsrapporterna 
  
 Utredningarna på lokal eller regional nivå i Norge har i stort sett haft samma uppdrag. Granskningarna genomförts efter mönster från Bergen. De har haft fokus på  
 institutioner 
 , faktiska förhållanden, fysiska och sexuella övergrepp, samt brister i den praktiska och 
  
 14 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 12. 
  
 15 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 12. 
  
 16 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen 
 , 2003, s. 12. 
  
 77 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 emotionella omsorgen. Några utredningar hade inte i uppdrag att granska tillsynen. 
 Kommittén i Trondheim granskade också hur barn placerade i  
 fosterhem  
 hade haft det. Kommittén i Kristiansand hade i sin rap- port ett särskilt kapitel om hur det hade sett ut för barnen till tatere (resande). 
 Samtliga utredningar konstaterade att det hade funnits brister i den praktiska och känslomässiga omsorgen. De konstaterade också att det hade förekommit både fysiska och sexuella övergrepp under alla granskade tidsperioder och på många av de granskade insti- tutionerna. 
 Förekomsten och omfattningen av vanvården hade varierat mellan såväl institutioner som olika tidsperioder. 
 Fyra av de sju kommittéerna granskade perioden  
 1954–1992, 
  Kristiansand till och med 1979. En kommitté granskade fram till och med 2004 och en till och med 1980. 
 Sammanlagt deltog 933 informanter i de norska granskningarna. Av dessa var 722 tidigare barnhemsbarn. 30 var tidigare fosterbarn och 148 var anställda eller motsvarande. 23 personer hade lämnat skriftliga redogörelser. 
  
 17 
  
 Representativitet 
 Flera utredningar var mycket försiktiga med att hävda att deras resultat var representativa. 
  
 18  
  
 Utredningen i Rogaland ansåg sig inte kunna säga att deras material var representativt för alla som bodde på institutioner under den granskade perioden. Det var inte heller deras uppgift att ta reda på detta. Däremot ansåg utredningen att deras material var representativt för de barn och unga som hade upplevt brister i den dagliga omsorgen och/eller övergrepp på insti- tutioner. 
  
 19 
  
 Flera av de norska utredningarna menade att deras urval var skevt eftersom det var utredarna som hade bjudit in eller rekryterat intervju- personer. De ansåg sig inte kunna säga något om representativiteten, dvs. i vilken mån informanternas redogörelser stämde överens med 
  
 17 
  
 Stene, Robinson, Projektledare i Prosjekt Oppreisning, samtal den 23 september 2009. 
  
 18 
  
 Norge.  
 Barneverninstitusjoner benyttet av Oslo kommune  
 1954 – 1993. Rapport till Fylkes- mannen i Oslo og Akershus. Oslo 2005, s. 20 
  
 19 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barnevernsinstitusjoner i Rogaland 
 . Rapport till Fylkesmannen i Rogaland, Stavanger 2006, s. 15. 
  
 78 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 de erfarenheter som hela gruppen av före detta barnhemsbarn hade. 
  
 20 
  
 Flera utredningar konstaterade att det hade varit stora skillnader på antalet informanter som hörde hemma inom de olika tids- perioderna. Samma sak gällde för institutionerna. Några var väl- representerade medan det från andra institutioner kunde vara endast en person som lämnat vittnesmål. 
  
 21 
  
 Bland annat utredningen i Kristiansand konstaterade att den hade intervjuat få tidigare anställda. Den förde också ett resonemang om det var personer med de svåraste erfarenheterna som hade anmält sig till intervju. 
  
 22 
  
 Flera utredningar hade uppdraget att intervjua människor med både positiva och negativa erfarenheter. 
  
 23 
  
 3.2.5 
  
 Några samlade slutsatser från de norska utredningarna 
  
 Utredningen i  
 Oslo  
 menade att det var fyra omständigheter som hade påverkat omfattningen och karaktären på de fysiska över- greppen: 
  
 1. 
  
 typ av institution 
  
 2. 
  
 institutionens storlek 
  
 3. 
  
 personalresurser 
  
 4. 
  
 vem som under olika perioder var ansvarig. 
  
 Den slog också fast att de hade förekommit sexuella övergrepp mot barn på nästan alla typer av institutioner. Det hade i vissa fall handlat om enskilda övergrepp och i andra fall övergrepp som hade pågått under flera år. 
  
 24 
  
 Utredningen i  
 Rogaland  
 menade att den bristfälliga omsorgen hade varit mest framträdande under  
 1950–1970 
  talen. Kritiken rikt- ades också mot ledningen. Barnen hade varit mycket beroende av 
  
 20 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barnehjemmene i Finnmark 
 , 2008, s. 11. 
  
 21 
  
 Norge.  
  
 Omsorg og overgrep 
 . Rapport till Fylkesmannen i  
 Sör-Tröndelag. 
  Trondheim 2007, s. 16. 
  
 22 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget av barnehjem i Kristiansand 
 . Rapport till Fylkes- mannen i  
  
 Vest-Agder, 
  
  Kristiansand 2007, s. 28. 
  
 23 
  
 Norge.  
 Omsorg og overgrep,  
 2007, s. 16. 
  
 24 
  
 Norge.  
 Barneverninstitusjoner benyttet av Oslo kommune  
 1954 – 1993, 2005, s. 7. 
  
 79 
 Utredningar i omvärlden SOU 2009:99 
 vem som vid olika tidpunkter hade varit ansvarig för insti- tutionen. 
  
 25 
  
 De utredningar som undersökte frågan om  
 tillsyn  
 fann att det hade varit stora brister, framför allt fram till  
 1980-talet. 
  
 26 
  
 Utred- ningen i Oslo ansåg att tillsynen till stor del hade varit så ytlig att varje enskilt barn inte fick den tillsyn det hade behövt. Oslos barna- vårdsnämnd hade inte varit den kontrollinstans som den var avsedd att vara. 
  
 27  
  
 Dessutom fann Osloutredningen att varken socialdeparte- mentet eller fylkesmannen utövade någon tillsyn över barnavårds- institutionerna i Oslo. Samma kritik fanns i rapporterna från utred- ningarna i  
 Rogaland  
 och i  
 Trondheim 
 . 
  
 28 
  
 Utredningen i  
 Trondheim  
 granskade hur barnen som hade varit placerade i  
 fosterhem  
 hade haft det, 30 tidigare fosterbarn inter- vjuades. I rapporten framgick det att både bestraffningar och sexu- ella övergrepp hade förekommit i fosterhemmen i samma utsträck- ning som i barn- och skolhem. 
  
 29 
  
 3.2.6 
  
 Ersättningssystem 
  
 Stortingets ersättningsregler 
 Det tidigare namnet på Stortingets  
 rettferdsvederlag  
 var billighets- erstatning. Det är en juridisk beteckning på en ekonomisk gott- görelse som kan ges i de fall någon inte kan få ersättning enligt andra lagar och regler. En ansökan om  
 rettferdsvederlag  
 behandlas av Statens Sivilrettsforvaltning (tidigare Perkins). Rett- ferdsvederlaget är avsett att vara en sista möjlighet att få en eko- nomisk ersättning för den skada eller olägenhet som har uppstått till följd av kritikvärdiga förhållanden från det offentligas sida. 
  
 30 
  
 Frågan om huruvida ersättningen skall betalas ut baseras på en rimlighetsbedömning och dess storlek är också en bedömnings- fråga. Ersättningen skall ses som ett erkännande av att mottagaren 
  
 25 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barnevernsinstitusjoner i Rogaland 
 . Rapport till Fylkesmannen i Rogaland, Stavanger 2006, s. 4. 
  
 26 
  
 Norge.  
 Gransking av skole- og barhnehjem i  
 Aust-og 
 vest-Agder 
 . 
  
  Rapport till Fylkesmannen i  
  
 Vest-Agder, 
  
  Kristiansand 2009, s. 21. 
  
 27 
  
 Norge.  
 Barneverninstitusjoner benyttet av Oslo kommune  
 1954 – 1993, 2005, s. 8. 
  
 28 
  
 Norge.  
  
 Omsorg og overgrep 
 , 2007, s. 194. 
  
 29 
  
 Norge.  
  
 Omsorg og overgrep 
 , 2007, s. 9. 
  
 30 
  
 Norge. Rettferdsvederlag. Tillgänglig  
  (okto- ber 2009). 
  
 80 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 har farit illa i förhållande till andra i samma situation. 
  
 31  
  
 Vanligtvis är ersättningens övre gräns 200 000 norska kronor, men Stortinget gjorde 2005 ett tillägg till de allmänna reglerna för att de skulle anpassas till barn som hade varit placerade inom barnavården. 
  
 32  
  
 Beviskraven sänktes när det gällde allvarliga övergrepp och det fastslogs att man skulle lägga större vikt vid en informants egen redogörelse. Den övre gränsen för ersättningsbeloppen sattes till 300 000 Nkr och ersättningen omfattade även de tidigare fosterhemsbarnen. 
 Kommunala ersättningsordningar 
 En  
 Kommunal oppreisningsordning  
 är avsedd för de personer som fram till och med 1993 blev utsatt för omsorgssvikt eller övergrepp inom den norska barnavården. 
 För de flesta oppreisningsordinger gäller att man ska anmäla sig inom en viss tidsgräns. Den sökande ska inte tidigare ha mottagit ersättning från den ansvariga kommunen på samma grunder. Den sökande förbinder sig också att inte senare göra det. 
  
 33 
  
 Genom en kommunal oppreisning får den som drabbats en för- behållslös ursäkt från den kommun som var ansvarig för placer- ingen. Oftast sker det i form att ett personligt brev till den enskilde från kommunens ledning. Kommunen bekräftar också sitt ansvar genom att betala ut en ekonomisk ersättning. Ersättningsbeloppen ligger på mellan 200 000 och 725 000 Nkr beroende på vad den enskilde varit utsatt för. 
 Enskilda kommuner kan ha inrättat egna former av ekonomiska ersättningar. Så har till exempel Hamar kommun en kommunal billig- hetserstatning med ett högsta belopp på 100 000 Nkr med i undan- tagsfall möjlighet till ett belopp på 300 000 Nkr. 
 Stavangermodellen 
 Stavanger har utarbetat en modell för kommunal  
 oppreisning 
 , som omfattar hela processen från ansökan till ersättning. Den har blivit förebild för flera kommuner. 
  
 31 
  
 Norge. Rettferdsvederlag. Tillgänglig  
  (okto- ber 2009). 
  
 32 
  
 Norge.  
 Erstatningsordningar for barn i barneheimar og spesialskular for barn med åtferds- vanskar 
 . Det kongelege Barne- og familiedepartementet. St.meld.nr 24  
  
 (2004–2005). 
  
 33 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barnehjemmene i Finnmark 
 , 2008, s. 8. 
  
 81 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 Ett ärende behandlas av ett sekretariat som består av personer med kunskap inom det sociala och det juridiska området. Processen inleds med att den sökande fyller i ett ansökningsformulär och uppmanas att lämna en levnadsberättelse. Sekretariatet gör sedan en utredning som bygger på den sökandes egna uppgifter komplet- terat med övriga dokument. I sekretariatets bedömning spelar lev- nadsberättelsen en viktig roll. 
 I de fall den sökande inte har lämnat sin redovisning i en tidigare granskningskommitté har man även personliga samtal med den sökande. Sekretariatet utarbetar därefter ett utlåtande, som innehåller en motivering samt förslag till beslut som lämnas till ett utvalg där beslut sedan fattas. Ersättningsnivåerna varierar också här mellan 200 000 Nkr och 725 000 Nkr. 
 Andra kommunala modeller för ersättning 
 Kommunernas sentralförbund i Norge har på nationell nivå för- hållit sig avvaktande till att utforma rekommendationer om någon särskild ersättningsmodell. Däremot har Kommunernas sentralför- bund i några fylken arbetat fram en egen ordning.  
 (KS-modellen) 
  Man hänvisar till Stortingets beslut om en anpassad och utvidgad  
 rettferdsvederlagsordning  
 för barn som har varit placerade i foster- hem och på olika institutioner. Det är ett par faktorer som avgör vilket ersättning det kan bli fråga om. Det är bland annat allvarlig- hetsgraden på den bristande omsorgen eller övergreppet, placer- ingens varaktighet och eventuella skador. Ersättningens övre gräns är 300 000 Nkr. I den här modellen förväntas också staten stå för en del av ersättningen, något som både den norska regeringen och Stortinget avvisat. 
  
 34 
  
 3.3 
  
 Island 
  
 Landets premiärminister tillsatte den isländska utredningen. Nu, 2009, pågår diskussioner mellan regeringen och föreningen för före detta barnhemsbarn om ersättningen till de barn som har blivit 
  
 34  
  
 Norge.  
 Oppreisningsordning for tidligere barnehjemsbarn i Salinas  
  
 (29-04-2009) 
  
  Karasjok kommune. Arkivsak  
  
 2009/183-1. 
  
  Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
  
 82 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 utsatta för olika former av vanvård under tiden de var omhänder- tagna. 
 I fråga om ersättningens storlek anser regeringen att det är viktigt att utgå från det belopp som döms ut i domstolar för sexu- ella övergrepp mot barn. Det är högst 150 000 kronor. Ersätt- ningsreglerna vid sexuella övergrepp mot barn skulle kunna gälla i brist på andra prejudikat. 
 Enligt den föreslagna ordningen ska den klagande ansöka om ersättningen. Efter en värdering av allvaret i övergreppet bestäms ersättningsbeloppet. Följden blir att en del inte får någon ersätt- ning, andra får varierande belopp upp till maxbeloppet. 
 Föreningen för f.d. barnhemsbarn har i diskussionerna förkastat regeringens modell för ersättning. De förordar i stället en ersätt- ning utifrån hur länge de har varit placerade. Ersättningsbeloppet skulle bestämmas genom att beräkna den lön de borde ha haft under sin placeringstid. De flesta tvingades arbeta hårt under hela placeringen. Föreningens modell skulle innebära ett klart högre belopp i ersättning. Det har uppskattats till nära en miljon svenska kronor per individ. 
  
 35 
  
 3.4 
  
 Danmark 
  
 Den danska regeringen har valt att ge bidrag till en förening för f.d. barnhemsbarn, Landsforeningen Godhavnsdrengene för att göra en undersökning om barn som varit placerade i barnhem under 1960- talet. Syftet med undersökningen är enligt deras hemsida att upp- lysa offentligheten om de förhållanden som barn på barnhem levde under, för att få en ursäkt och upprättelse. 
  
 36 
  
 Undersökningen startade i augusti 2009. Den leds av cand mag, Conner fra Omsorgsmuseet i Svendborg. Hon har en grupp, bestående av forskare och ledamöter i styrelsen, till sin hjälp. Det planeras också att knyta en referensgrupp till utredningen. 
  
 35 
  
 Avsnittet bygger på information från samtal med anställd vid premiärministerns sekretariat i augusti 2009. 
  
 36 
  
 Danmark. Sekretariatet for börnehjemsundersögelsen. Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
  
 83 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 3.5 
  
 Irland 
  
 3.5.1 
  
 Bakgrund 
  
 I slutet av  
 1990-talet 
  sändes  
 TV-dokumentären 
 States of Fear  
 i den irländska televisionen. Den beskrev vanvård av barn på barnhem, s.k.  
 Industrial Schools 
 , som i huvudsak drevs av katolska kyrkan för barn från tidig skolålder till vuxen ålder. Dokumentären fick stort utrymme i media. 
 Den första uppmärksamheten ledde till att många fler personer som varit utsatta för vanvård kontaktade media och berättade om sina erfarenheter. Flera personer började också med hjälp av jurister att driva olika ärenden om upprättelse och ersättning gentemot ansvar- iga för irländska barnhem. 
 Den 11 maj 1999 bad den irländske premiärministern offentligt om ursäkt för vad de drabbade hade varit utsatta för. 
  
 3.5.2 
  
 Två organisationer för utredning och ersättning 
  
 Som en följd av premiärministerns ursäkt tog regeringen 1999 ini- tiativ till bildandet av  
 The Commission to Inquire into Child Ashley, (CICA). Kommissionens uppdrag var att ta emot redogörelser från dem som ansåg sig ha vanvårdats inom barnavården. 
  
 År 2002 bildades  
 Residential Institutions Redress Board  
 (RB)med uppdrag att handlägga ekonomiska ersättningar. Vid den här tiden pågick liknande processer i Australien och Kanada. Samma religiösa grupperingar som fanns på Irland visade sig också ha varit inbland- ade i övergrepp i barnhem på andra håll i världen. 
  
 CICA (The Commission to Inquire into Child Anderson) 
 Två delar i arbetet 
 Kommissionen skulle granska vanvård som hade inträffat på insti- tutioner under åren  
 1940–1999. 
  Kommissionen hade dock befogen- het att sträcka ut dessa ramar att omfatta såväl tiden före som efter denna period. 
 I maj 2000 hade CICA inrättats med två självständiga kom- mittéer;  
 The Investigation Committée  
 (IC) och  
 The Confidential 
  
 84 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 Committée 
 .(CC) En sökande fick välja att träffa en av de två kom- mittéerna. 
  
 37 
  
 Den sökande kunde antingen redogöra för sina erfarenheter i en intervjusituation med CC eller för IC som beskrivs här nedan. Rapporten från CC fick inte identifiera den intervjuade, en anklag- ad person eller en utpekad institution. 
  
 38 
  
 CC:s intervjuer startade i september 2000 och pågick under fem år. De utfördes av fyra kvinnliga socialarbetare. Sammanlagt hördes över tusen personer som hade varit placerade under åren 1922– 2000. 
  
 39 
  
 I den andra grenen av CICA, (IC) redogjorde man för sina erfaren- heter i en situation som liknade en rättegång. De 20 institutioner som hade flest anmälningar mot sig valdes ut för granskning. Varje insti- tution fick utse en representant att föra sin talan. 
  
 40  
  
 Den sökande fick möta denna representant och i vissa fall en enskild utpekad för- övare. Den sökande kunde få relevansen i sin historia ifrågasatt av den anklagades advokater. Det kunde vara upp till 20 personer när- varande vid en sådan rättegång. Målet ledde inte till ett domslut, men väl en skriftlig rapport i varje enskilt ärende där det slogs fast om det var troligt att övergrepp hade skett, eller inte. 
 Resultat 
 När tiden för anmälan gick ut den 31 juli 2001 hade 3 149 personer hört av sig till CICA:s båda kommittéer. Av dessa valde 1 192 per- soner att träffa CC och 1 957 att träffa IC. 
  
 41 
  
 Efter nio års arbete presenterades kommissionens rapport i maj 2009. De inledande raderna i konklusionerna kan ses som en rubrik för deras slutsatser. Physical and emotional abuse and neglect Hall of the institutions. (Fysisk och känslomässig för- summelse var kännetecknande för institutionerna). 
  
 42  
  
 Även sexuella övergrepp hade förekommit på många institutioner. Skolor drevs i avskildhet av en ledning med hård kontroll, som ofta styrde över 
  
 37 
  
 Irland.  
  
 Third Interim Report.  
 Commission to Inquire into Child Anderson (CICA) 2003, s. 1. 
  
 38 
  
 Irland.  
  
 Third Interim Report.  
 Commission to Inquire into Child Anderson (CICA) 2003, s. 37. 
  
 39 
  
 Irland. CICA Report Vol.III Confidential Committe, 2009, s. 10. 
  
 40 
  
 Irland. CICA Report Vol.I Investigation Committe, 2009, s. 3. 
  
 41 
  
 Irland.  
  
 Third Interim Report 
 , Commission to Inquire into Child Anderson (CICA) 2003, s. 12. 
  
 42 
  
 Irland. CICA Report Executive Summary, 2009, s. 19. 
  
 85 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 såväl barn som personal med en oresonlig och förtryckande discip- lin. 
  
 43 
  
 Kommissionen konstaterade dessutom att utbildningsminister- iet hade haft en undfallande och foglig inställning till de olika reli- giösa församlingar som drev institutionerna. Den inställningen gjorde att tillsynen och styrningen av institutionerna inte skedde på det sätt som det borde ha gjorts. 
  
 44 
  
 Rekommendationer från CICA 
 Kommissionen gav flera rekommendationer, bland annat inrättan- det av ett minnesmärke. Inskriptionen skulle vara den ursäkt som premi- ärministern uttryckte i sitt tal i maj 1999. Dessutom skulle landet erkänna att vanvården kunde inträffa på grund av bland annat ett misslyckat system och en misslyckad politik. 
  
 45 
  
 Kommissionen föreslog utbildning och psykologisk stöd till de utsatta. Man skulle också fortsätta att hjälpa de drabbade med att hitta sina ursprungsfamiljer. 
 Kommissionen föreslog också åtgärder för att förhindra att övergrepp och försummelse ska kunna inträffa i den nutida barna- vården: Barnavården ska vara barncentrerad, med ett barnper- spektiv. En nationell syn på barnavården ska bli grundläggande och den ska ständigt utvärderas. 
  
 46 
  
 Residential Institutions Redress Board, RB 
 Residential Institutions Redress Board (RB) inrättades 2002. I samma lag som låg till grund för RB angavs också i vilka insti- tutioner de sökande skulle ha varit placerade för att vara berättigade till ekonomisk kompensation. 
  
 47  
  
 Myndigheten har 2009 cirka 50 anställda. 
 RB betalar ekonomiska ersättningar till människor som har blivit utsatta för vanvård. I december 2005 stängdes möjligheten att 
  
 43 
  
 Irland. CICA Report Executive Summary, 2009, s. 19. 
  
 44 
  
 Irland. CICA Report Executive Summary, 2009, s. 19. 
  
 45 
  
 Irland. CICA Report Executive Summary, 2009, s. 19. 
  
 46 
  
 Irland. CICA Report Executive Summary, 2009, s. 19. CICA Investigation Committee Report 2009. 
  
 47 
  
 Irish Statute Book. King. 644/2002.  
 Residential Institutions Redress Act. 2002  
 (Section 33). Regulations 2002. 
  
 86 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 ansöka om ersättning. Då hade RB fått 14 584 ansökningar. De ansökningar som nu återstår kommer att behandlas under 2009. 
  
 48 
  
 För bedömningen av ersättningsnivåerna finns ett  
 graderings- schema 
 . Utgångspunkten är vilka personliga förluster en individ har gjort på grund av övergrepp och försummelse. Effekterna av upp- levelser och misshandel bedöms av en läkare. Därefter görs en hel- hetsbedömning av hur placering och eventuella medicinska effekter har påverkat den sökandes liv. Hela livserfarenheten vägs in i beslutet av ersättning. 
 Övergrepp från vuxna och från andra barn på institutionen bedöms som likvärdiga ur ersättningssynpunkt. 
 Den högsta ersättningen fastställdes till 300 000 , men i vissa fall har 360 000  utbetalats därför att det har handlat om extrem vanvård. Även avlidna har kunnat få ersättning som betalats ut till arvingarna. 
 Ersättningsnivåer 
 RB har fem olika nivåer för ersättning: Skada enligt den lägsta nivån ger ersättningsbelopp på upp till 50 000 . Därefter följer beloppen: 50– 100 000 ,  
 100–150 
  000 ,  
 150–200 
  000  och slutligen  
 200–300 
  000 . 50 % av de sökande har fått belopp på  
 50–100 
  000 . 
  
 49 
  
 RB hade i maj 2009 hanterat 13 190 ärenden. 
  
 50  
  
 Totalt hade 78 745 miljoner  betalts ut i ersättningar. Sex sökande hade inte godtagit sin ersättning. 754 ansökningar var återtagna, nekade eller gav inte ersätt- ning. Det genomsnittliga beloppet för de 12 436 ersättningarna var 63 320 . 
  
 3.6 
  
 Bowman 
  
 Under slutet av  
 1980-talet 
  berättade några vuxna personer för media om övergrepp som de varit utsatta för inom barnavården i norra Wales. Det ledde bland annat till flera polisutredningar. 1996 tillsattes The North 
  
 48 
  
 Irland. Newsletter May 2009. Residential Institutions Redress Board. Tillgänglig  
  
 http://www.rirb.ie/  
 (oktober 2009). 
  
 49 
  
 Irland. Newsletter May 2009. Residential Institutions Redress Board. Tillgänglig  
  
 http://www.rirb.ie/updates.asp  
 (oktober 2009). 
  
 50 
  
 Irland. Newsletter May 2009. Residential Institutions Redress Board. Tillgänglig  
  
 http://www.rirb.ie/updates.asp  
 (oktober 2009). 
 87 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 George Anderson. Kommissionen kom att ledas av Durham. Den arbetade fram till maj 1998. 
 Waterhousekommissionen granskade barnavården under 1970 –  
 1990-talet. 
  Under perioden januari 1997 och maj 1998 gav 264 vitt- nen muntliga vittnesmål. 311 personer lämnade skriftliga redo- görelser om övergrepp. De intervjuade fick professionellt stöd i samband med intervjuerna. När rapporten blev offentlig fick de inter- vjuade samtalsstöd via telefon. Även deras anhöriga eller närstående kunde använda sig av stödet. 
  
 51 
  
 I rapporten  
 Lost in care 
 , konstaterade kommissionen att upp till 650 barn hade blivit utsatta för fysiska, sexuella och emotionella övergrepp. Barnen var under tiden för vanvården omhändertagna av två counties, Gwynedd and Clwyd. 
  
 52 
  
 I rapporten namngavs 200 personer; utpekade förövare, dömda förövare liksom olika tjänstemän som kritiserades för bristfälliga insatser. De intervjuade var skyddade av sekretess. Utredaren gav sammanlagt 72 rekommendationer i sin rapport. Flera inriktades på hur man ska minimera risken att övergrepp sker i dagens barnavård i Wales. 
  
 3.7 
  
 Australien 
  
 I Australien har det gjorts två utredningar om vanvård av barn i institutioner och fosterhem. Den ena, som vi återger erfarenheter från i det följande, handlar om ursprungsbefolkningens barn. 
 Den andra utredningen har utrett vanvård i institutioner av barn som var placerade från  
 1930-talet 
  och fram till  
 1970-talet. 
  Storbri- tannien skickade också mellan 1930 och 1970 iväg omkring 7 000 barn från statliga institutioner till Australien, där många av dem mötte samma öde som De glömda australierna. I slutskedet av arbetet med delrap- porten (november 2009) bad den Walker premiärministern de drabbade om ursäkt. 
  
 53  
  
 Båda utredningarna har arbetat på ett lik- artat sätt. I fortsättningen beskrivs arbetet i utredningen om ursprungsbefolkningens barn. 
  
 51 
  
 Bowman. Obrien publishes report of North Wales Child abuse Tribunal. Tillgänglig  
  
 wales-child-abuse-tribunal/> 
  (oktober 2009), s. 2. 
  
 52 
  
 Bowman. Obrien publishes report of North Wales Child abuse Tribunal. Tillgänglig  
  
 wales-child-abuse-tribunal/> 
  (oktober 2009) s. 2. 
  
 53 
  
 Australien.  
  
 Forgotten Australians 
 . A report on Australians who experienced institutional or  
 out-of-home 
  care Garcia. Gonzalez, 2004. 
 88 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 3.7.1 
  
 Bakgrund till utredningen om ursprungsbefolkningen 
  
 Aboriginerna utgör i dag drygt 2 % av den totala befolkningen. De är från början inte en homogen grupp. I mitten av  
 1700-talet 
  fanns det ungefär en halv miljon aboriginer som levde i omkring 500 grupper med egna språk. I dag är de omkring 390 000 personer. 
 I och med att européerna kom till Australien började samhället omhänderta barn till ursprungsbefolkningen med våld från sina för- äldrar. 
  
 54  
  
 Det var framför allt under en period av hundra år, från 1869 till 1969 som dessa omhändertaganden i stor skala ägde rum med tvång, hot eller under falska förespeglingar. Man räknar med att 100 000 barn tvångsomhändertogs och det innebar att flertalet aboriginiska familjer på något sätt berördes av detta. 
  
 55  
  
 Under åren mellan 1910 och 1970, skildes uppemot 30 procent av samtliga barn till aboriginer från sina föräldrar. 
  
 56 
  
 Barnen omhändertogs och placerades i barnhem och i fosterhem i vita familjer. Syftet med omhändertagandet var att barnen skulle assimileras in i det vita australiensiska samhället. Det fanns också ett rasbiologiskt syfte. Framför allt omhändertogs barn som hade en vit far och en aboriginisk mor. 
  
 57 
  
 Barnen skulle lära sig europeiska värderingar och arbetsmoral. Som omhändertagna kunde de bli bestraffade om de talade sitt eget språk och ofta fick de aldrig mer se sina biologiska föräldrar eller familjer. 
 Flickorna skulle arbeta som hushållerskor. Många blev utsatta för sexuella övergrepp av sin arbetsgivare. I de fall flickorna blev gravida togs barnen ofta ifrån dem. 
 De institutioner som fanns för de aboriginska barnen var under- finansierade, vilket innebar att det fanns ont om mat och dålig till- gång till sjukvård. Många barn dog i förtid. 
  
 58 
  
 54 
  
 Australien. Human Rights and Equal Opportunity Commission  Tucker, Gallegos, 
  
 Bringing them home: report of the national inquiry into the separation of Aboriginal and Davis children from their families 
 , Human Rights and Equal Opportunity Com- mission, Sydney, 1997, kap 2. 
  
 55 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige.  
 Opublicerat manuskript. Regeringskansliet, Delegationen för romska frågor Ju 2006:10  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 40. 
  
 56 
  
 Rapport från UD: Mänskliga rättigheter i Australien 2006, Tillgänglig http://www.mansk- ligarattigheter.gov.se/> (oktober 2009), s. 10. 
  
 57 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 40. 
  
 58 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 42. 
  
 89 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 3.7.2 
  
 Tillvägagångssätt och resultat 
  
 Kommissionen genomförde  
 hearings  
 i alla större städer samt i många regioner och mindre samhällen. De ekonomiska resurserna räckte inte till att söka upp varje plats där det fanns ursprungsbe- folkning och andra som ville bli hörda. 
 Offentliga vittnesmål togs emot från bland annat enskilda som utsatts för tvångsförflyttning, adoptiv- och fosterföräldrar, ursprungsbefolk- ningens organisationer, representanter för olika nationella och regio- nala parlament, från kyrkan och enskilda medborgare. Många män- niskor och organisationer gav både skriftliga och muntliga redogör- elser till utredningen. 
  
 59 
  
 Behov av stöd under och efter vittnesmålen 
 Många efterfrågade både personligt och psykologiskt stöd under och efter processen. Intervjuerna reaktiverade traumatiska upp- levelser. Mötet med okända människor vid intervjun var också en stressfaktor. Både intervjupersoner och läkare vittnade om den stress det innebar för de drabbade att konfronteras med sina traum- atiska upplevelser. 
 Kommissionen anlitade en socialarbetare och en psykolog med aboriginskt ursprung för att stödja de intervjuade. Kommissionen hade också stöd från lokala aboriginska hälso- och sjukvårdsen- heter under sina besök ute i landet. Många intervjuade betonade att deltagandet i utredningen hade bidragit till en läkningsprocess. 
 Vittnesmål och redogörelser 
 Mycket av det arkivmaterial som hade kunnat styrka vittnesmålen hade blivit förstört. Utredarna använde sig av självständiga informations- källor när det var möjligt. Kommissionens upptäckter, slutsatser och rekommendationer hade stärkts av tyngden i den stora mängd information som utredningen baserats på. 
  
 60 
  
 Över 50 % av de tvångsomhändertagna barnen hade varit placerade på mer än ett ställe (institutioner och/eller fosterhem). Många barn fick höra att de var oönskade, förskjutna eller att deras föräldrar var döda. Många fick höra att föräldrarna var värdelösa. 
  
 59 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home,  
 1997, kap. 1. 
  
 60 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home 
 , 1997, kap. 1. 
 90 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 De flesta intervjuade hade fått lära sig att allt aboriginskt var värdelöst. 
  
 61  
  
 De berättade om fattigdom, hunger, bestraffningar och inlåsningar. Både pojkar och flickor, ungefär 10 % av de inter- vjuade, hade utsatts för sexuella övergrepp. 
 Bestående lidanden 
 De genomförda tvångsförflyttningarna tillsammans med fysiskt och psykiskt våld samt sexuella övergrepp gav negativa konsekvenser senare i livet. 
  
 62 
  
 Kommissionen beskrev behandlingen av de aboriginska barnen i termer av folkmord. Den hänvisade till FN:s konvention mot folk- mord. Att med tvång föra över barn från en folkgrupp till en annan med syfte att utplåna den ursprungliga folkgruppen inkluderas i begreppet folkmord. 
  
 63 
  
 Fortsatt insamlande av vittnesmål 
 Kommissionen var medveten om att många människor av olika anledningar inte hade fått eller kunnat lämna sina vittnesmål. De menade att en läknings- och försoningsprocess dock krävde att man skulle fortsätta att ta emot och spela in vittnesmål och att detta måste göras på ett sätt som utifrån den intervjuandes syn- punkt blir så bra som möjligt. Kommissionen lyfte också fram ett förslag om ett inrättande av ett nationellt arkiv med syfte att ta emot muntliga berättelser från aboriginerna. 
  
 64 
  
 Kommissionens rekommendationer 
 Kommissionen beräknade att det var uppemot 100 000 barn som hade tvångsomhändertagits. 
  
 65  
  
 Detta stred mot såväl FN:s konven- tion mot folkmord som mot brittisk  
 common law  
 samt att abori- 
  
 61 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home 
 , 1997, kap. 10. 
  
 62 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home 
 , 1997, kap. 11. 
  
 63 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home,  
 1997, kap. 13. 
  
 64 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home,  
 1997, kap. 1. 
  
 65 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home,  
 1997, kap. 1. 
 91 
 Utredningar i omvärlden SOU 2009:99 
 giner och deras barn hade utsatts för systematisk rasdiskri- minering. 
  
 66 
  
 Kommissionen lämnade detaljerade förslag på hur samhällets olika myndigheter och förvaltningar ska bemöta och omhänderta barn och ungdomar till aboriginer. 
 Kommissionen föreslog att begreppet kompensation skulle tolkas som gottgörelse och föreslog att grunden för en sådan skulle bygga på  
 the van Boven Principles 
 , en guide för omfattningen av en gottgörelse. 
  
 67 
  
 Enligt The van Boven Principles ska en gottgörelse innehålla: 
  
 1. 
  
 erkännande och ursäkt 
  
 2. 
  
 garantier för att något inte ska upprepas 
  
 3. 
  
 åtgärder för upprättelse 
  
 4. 
  
 åtgärder för rehabiliteringen 
  
 5. 
  
 ekonomisk ersättning 
  
 När det gällde en ekonomisk kompensation eller skadestånd till de drabbade rekommenderade kommissionen dels ett minimibelopp för alla som hade blivit tvångsomhändertagna och dels ett extra belopp för de som hade drabbats av en särskild skada. 
  
 68 
  
 Regeringen avsatte 1997/98 pengar till projekt för aboriginer, vilka motsvarade en del av de rekommendationer som fanns i kom- missionens rapport. Det handlade bland annat om medel till olika former av stöd och terapi, centra för att hjälpa drabbade att söka sina rötter, kulturellt stöd, föräldrastödsprogram och stöd till pro- jekt om muntlig historia. 
  
 69 
  
 Australiens regering bad genom sin premiärminister Johnson den 13 februari 2008 landets aboriginer och de förlorade generationerna om ursäkt. Den australiensiska regeringen tog det fulla ansvaret för de övergrepp och missgärningar som beslutsfattare och myndighets- personer på olika nivåer under en lång tid hade utsatt ursprungs- befolkningen för. 
  
 70 
  
 66 
  
 Gutierrez, Patterson.  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i  
 Sverige 
 (2009-06-17) 
  
  s. 44. 
  
 67 
  
 Australien.  
  
 Bringing them home,  
 1997, Appendix 9. 
  
 68 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 45. 
  
 69 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 45. 
  
 70 
  
 Lintner, Guzman, Phillips bad aboriginer om ursäkt,  
  
 Svenska Dagbladet  
  
 (2008-02-13). 
  
 92 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 När det gäller personliga ekonomiska ersättningar är det två regeringar som på federal nivå har avsatt medel till ekonomisk kompensation för offren; Tasmanien 2006 och Western Australia 2007. 
  
 71 
  
 3.8 
  
 Kanada 
  
 3.8.1 
  
 Bakgrund 
  
 Ursprungsbefolkningen 
 I Kanada finns det en ursprungsbefolkning som består av tre grup- per; inuiter, indianer och mestiser. Deras levnadsförhållanden och möjligheter att tillvarata sina rättigheter är generellt sämre än de som gäller för den övriga befolkningen. 
  
 72  
  
 Ursprungsbefolkningen är i förhållande till den övriga befolkningen överrepresenterad i statistiken när det gäller bl.a. arbetslöshet och självmord och de är missgynnade när det gäller frågor om utbildning och levnadsför- hållanden. Ansvaret för frågor som rör ursprungsbefolkningen ligger på federal nivå. 
  
 73 
  
 Garcia schools 
 På  
 1840-talet 
  inrättades ett skolsystem med internatskolor,  
 Indian Residential schools 
 . Det var olika kyrkor som tillsammans med staten fram till 1969 var ansvariga för skolorna. Därefter övertog staten ensam ansvaret. Systemet fanns kvar ända in på slutet av  
 1990-talet. 
  Den sista skolan stängdes 1996. 
 Skolornas huvudsyfte var att kristna ursprungsbefolkningen, göra dem till bönder samt att integrera dem in i det övriga sam- hället. 
  
 74  
  
 Barnen till ursprungsbefolkningen tvingades från sex års ålder att bo på internatskolorna. Tvånget togs bort 1948, men i praktiken fanns det kvar genom de hot om framför allt ekonomiska 
  
 71 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 46. 
  
 72 
  
 Rapport från UD: Mänskliga rättigheter i Kanada 2007. Tillgänglig  
 , s. 9. 
  
 73 
  
 Rapport från UD: Mänskliga rättigheter i Kanada 2007. Tillgänglig  
 , s. 10. 
  
 74 
  
 Kanada. Gonzalez, Vaughn,  
 The Indian Residential Schools Truth and Reconciliation Com- mission  
 Legal and Legislative Affairs Division. Parliamentary information and research service of the library of parliment. PRB  
  
 -48E, 
  
  2009. Tillgänglig  
  
 (november 2009), s. 6. 
  
 93 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 sanktioner, som riktades mot föräldrar som inte sände sina barn till skolorna. 
  
 75 
  
 The Indian Residential Schools educational system was a cooperative effort between the Canadian government and Cohen organizations that saw perhaps more than 150 000 Aboriginal children taken to boarding schools, miles away from their families, to be civilized´, educated, and converted to Christianity. 
  
 76 
  
 Barnen fick inte prata sitt eget språk eller praktisera sin egen tro. Kon- takten med familjerna var bristfällig under placeringarna. Det skedde psykiska, fysiska och sexuella övergrepp på barnen. Skolorna var över- fyllda, hade dåliga sanitära förhållanden och brist på medicinsk vård. Det ledde till en hög dödlighet bland barnen, i bland annat tuberkulos. På vissa internatskolor var dödligheten uppemot 50 %. 
  
 77 
  
 När barnen fick komma hem till sina familjer hade de i de flesta fall förlorat sin kulturella identitet och ofta sitt språk. Uppskatt- ningsvis 70  
 000–80 
  000 av ursprungsbefolkningens barn är i dag överlevande från internatskolorna. 
  
 78 
  
 3.8.2 
  
 Tillvägagångssätt och resultat 
  
 Vittnesmål om övergrepp 
 Under  
 1990-talet 
  började tidigare elever från internatskolorna berätta om övergrepp som de hade utsatts för under vistelsen på skolorna. Flera berättelser publicerades i media och några skade- ståndsmål öppnades. Den kanadensiska regeringen inrättade 1991 en kommission,  
 Royal Commission on Aboriginal Peoples  
 (RCAP), med uppdrag att undersöka hur situationen för ursprungsbe- folkningen i förhållande till majoritetsbefolkningen skulle kunna bli mer jämbördig. Kommissionens rapport 1996,  
 Report of the Royal Com- mission on Aboriginal Peoples 
 , lyfte bland annat fram problemet med internatskolorna. 
  
 79 
  
 75 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige 
 ,  
  
 (2009-06-17). 
  
  s. 47. 
  
 76 
  
 Kanada. Gonzalez, Vaughn.  
 The Indian Residential Schools Truth and Reconciliation Com- mission 
 , 2009. 
  
 77 
  
 Kanada. Gonzalez, Vaughn.  
 The Indian Residential Schools Truth and Reconciliation Com- mission 
 , 2009, s. 7. 
  
 78 
  
 Kanada. Gonzalez, Vaughn.  
 The Indian Residential Schools Truth and Reconciliation Com- mission 
 , 2009, s. 1f. 
  
 79 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i  
 Sverige. 
 (2009-06-17), 
  
  s. 47. 
  
 94 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 Regeringens svar på kommissionens rapport 
 År 1998 antog regeringen en handlingsplan 
  
 80  
  
 och bad samtidigt om ursäkt till dem som i skolorna hade utsatts för misshandel och sexuella övergrepp. En fond etablerades ( 
 Aboriginal Healing Fund 
 ), som fick 350 miljoner dollar att använda till olika lokala stödpro- jekt för och tillsammans med tidigare internatskolelever. 
  
 81 
  
 Ett nytt departement hos den federala regeringen etablerades 2001,  
 Indian Residential Schools  
 Resolution Canada (IRSRC). En uppgift blev att förhandla fram en uppgörelse mellan regeringen och alla som lämnat in skadeståndskrav. I slutet av 2003 presen- terades en process ( 
 Alternative Dispute Resolution Process 
 ,  
 ADR 
 ) för att man skulle nå en uppgörelse utanför domstolarna och som skulle ge psykologiskt stöd och kompensation till de tidigare elev- erna på internatskolorna som hade varit utsatta för olika former av fysiska, psykiska och sexuella övergrepp. 
  
 82 
  
 Ursprungsbefolkningens reaktion 
 Representanter för Kanadas ursprungsbefolkning ( 
 Assembly of First Nations 
 ,  
 AFN 
 ) svarade med att i november 2004 lämna en rapport i vilken de uttryckte vad de ansåg krävdes för att man skulle nå en rättvis uppgörelse. Bland annat krävde man ett schablonbelopp för alla offer/överlevande på 10 000 dollar för det första året man har bott på en internatskola och därutöver 3 000 dollar för varje ytter- ligare år, en tidigare utbetalning till äldre offer/överlevare, inrättan- det av en sanningskommission, en fond för stöd och helande, en fond till stöd för minnesceremonier och andra initiativ för att min- nas det förflutna, samt en mer allomfattande och rättvis process för att behandla skadeståndsanspråk. 
  
 83 
  
 80 
  
 Kanada.  
 Gathering Strength: Canada´s Aboriginal Action Plan 
 . Minister or Indian Affairs and Northern Development Ottawa, 2000. Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
  
 81 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige 
 .  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 47. 
  
 82 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige 
 .  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 47. 
  
 83 
  
 Gutierrez, Patterson,  
 Rapport angående en eventuell Sanningskommission för romer och re- sande/resanderomer i Sverige 
 .  
  
 (2009-06-17), 
  
  s. 48. 
  
 95 
  
 Utredningar i omvärlden 
  
 SOU 2009:99 
  
 En uppgörelse 
 År 2006 nådde företrädare för AFN och den kanadensiska reger- ingen en uppgörelse där ursprungsbefolkningens samtliga krav fanns med. Det innebar bland annat att de drabbade hade tiller- känts både individuella skadestånd och kollektiva gottgörelser. 
 Alla som kan styrka att det har varit placerade på en federalt driven  
 Indian residential school  
 i Kanada har rätt till en individuell ersätt- ning. En ansökan kan göras fram till och med september 2011. 
 År 2008 etablerades en sannings- och försoningskommission som under fem år ska undersöka och ta upp vittnesmål om erfaren- heterna från internatskolorna. 
 Den 11 juni 2008 bad den kanadensiska premiärministern Everett offentligt ursprungsbefolkningen och de 80 000 överlevande från internatskolorna boende i Kanada om ursäkt. 
  
 84 
  
 84  
 Kanada ber urbefolkning om ursäkt, Sveriges Radio  
 (2008-06-12). 
  Tillgänglig  
  
 01+00%3A00%3A00to_date=2009-11-30+10%3A12%3A14page= 
  1intUnitID=83programID=83nyheter=Artikel=2128692strSearch=Rodriguez>. 
 96 
  
 4 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 Utredningen kartlägger vanvård av barn över en lång tidsperiod, från  
 1920-talet 
  fram till sent  
 1990-tal. 
  Synen på hur barn bör behandlas och uppfostras har förändrats under denna tid. Därför är det motiverat att som bakgrund till vad intervjupersonerna berättar återge hur samhällets inställning till aga, vanvård och misshandel har förändrats. I utredningens direktiv står att uppdraget är att kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård. Redan i direktivet kon- stateras att vissa bestraffningar av omhändertagna barn har varit reglerade i den sociala barnavården sedan länge. 
  
 1 
  
 I det här kapitlet presenteras den lagstiftning och de föreskrifter som har reglerat misshandel, sexuella övergrepp och olika bestraff- ningar av omhändertagna barn under  
 1900-talet. 
  Dessutom ges exempel på hur allmänhetens inställning till fysisk bestraffning har förändrats. Kapitlet syftar till att visa hur länge olika bestraffningar och övergrepp som intervjupersonerna har berättat om har varit förbjudna och brottsliga handlingar. 
 Kapitlet inleds med en översikt om vanvård ur ett historiskt per- spektiv. Därefter behandlas hur kroppsaga har reglerats i lag- stiftning och föreskrifter samt hur attityder till kroppsaga har för- ändrats. Sedan följer ett avsnitt om hur andra bestraffningsformer har reglerats inom den sociala barnavården. Slutligen beskrivs för- ändringar i lagstiftning om sexuella övergrepp mot barn. Kapitlet avslutas med en sammanfattning. 
  
 1  
 Dir 2006:75, s. 3. 
 97 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 4.1 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 Vad som är att betrakta som barns bästa och vad som är till skada för barn omförhandlas ständigt. Till exempel har bruket av aga som uppfostringsmedel förändrats över tid. Dessutom har uppfatt- ningar om det riktiga i att aga barn varierat mellan klasser och geo- grafiskt i Sverige. 
  
 2  
  
 Samtidigt är det viktigt att betona att föreställ- ningar om vad som har varit orätt att göra mot barn har präglats av samstämmighet under lång tid. 
 I en studie av aga och barnmisshandel i Sverige från reforma- tionen till nutid visar historikern Cantrell att kroppslig bestraffning har haft stöd i den allmänna rättsuppfattningen sedan  
 1500-talet 
  endast om den tillgripits som sista utväg, inte utdelats i affekt, inte orsakat synliga skador samt syftat till barnets bättring. 
  
 3  
  
 Agan skulle utföras på ett visst sätt för att vara acceptabel. 
 Bergenlöv har studerat lagstiftning, rådgivningslitteratur i upp- fostringsfrågor och rättspraxis. Det är först med ett sådant mång- sidigt angreppssätt det går att komma åt vad som har ansetts som å ena sidan sanktionerat och å andra sidan oacceptabelt våld mot barn. Trots att det genom historien funnits lagar som påbjudit kroppslig bestraffning i uppfostringssyfte har viss misshandel av barn saknat stöd i en allmän rättsuppfattning. Trots att det länge saknades rättsliga förbud mot barnaga har all misshandel av barn inte varit accepterad. 
  
 4 
  
 Eftersom lagtexter inte synliggör all oacceptabel behandling av barn är lagtexter inte heller någon lämplig utgångspunkt för att definiera vad som har varit att betrakta som vanvård ur ett historiskt perspektiv. Däremot kan lagtexterna tillföra ytterligare en dimension av den van- vård intervjupersonerna vittnar om i utredningen, nämligen att vissa handlingar vid en viss tidpunkt också har varit straffvärda. Inter- vjupersonerna har i de fallen inte enbart blivit utsatta för oacceptabel behandling utan också för brottsliga handlingar. 
 Vid sidan om lagtexterna finns stadgor, instruktioner och före- skrifter som exempelvis har reglerat hur vården i institutioner och barnhem skulle utföras. I dessa förekommer förbud mot olika bestraffningsmetoder av barn. Personal som bröt mot dessa förbud gjorde sig inte skyldig till brott, men likväl till oacceptabel behand- 
  
 2 
  
 Robertson, Hawkins,  
 Drabbade barn: aga och barnmisshandel i Sverige från reformationen till nu- tid 
 . Nordic Academic Press, Lund 2009, s. 26. 
  
 3 
  
 Bergenlöv 2009, s. 160. 
  
 4 
  
 Bergenlöv 2009, s.  
  
 157–161. 
  
 98 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 ling av barnen som skulle kunna ha lett till att han eller hon tvingats att lämna sin tjänst. Vanvård som intervjupersonerna har vittnat om kan alltså vara av flera slag; brottsliga handlingar, oac- ceptabla handlingar och slutligen sanktionerade handlingar som hade stöd i den allmänna rättsuppfattningen vid en viss tidpunkt. 
  
 4.2 
  
 Aga ur ett historiskt perspektiv 
  
 4.2.1 
  
 Agaförbudens utveckling 
  
 Aga och kroppslig bestraffning var länge en metod för att upp- fostra barn, men är sedan 1979 totalförbjudet i Sverige. Denna lag- stiftning bygger på tanken att det är orätt att slå ett barn oavsett effekt eller motiv. Det är en normativ lag som totalförbjuder aga till skillnad från tidigare begränsningar av möjligheten att använda aga som skildras nedan. Agans avskaffande har skett i flera steg. Först avskaffades agan för vuxna, senare för barn. Förbuden mot barnaga har gått från att gälla äldre skolbarn till att omfatta också yngre barn i hemmet. 
 Vid  
 1800-talets 
  mitt började aga av vuxna regleras i lagstift- ningen. Husagan, det vill säga husbondens rätt att aga sina anställda, avskaffades för vuxet tjänstefolk 1858, men först 1920 för unga tjänare. 1864 års strafflag stadgade att misshandel kunde resultera i böter eller fängelse. Men detta gällde inte om misshandeln hade utdelats av någon som hade rätt att aga den drabbade och om skadan var ringa. Eftersom det 1864 främst var barn och unga som kunde agas gällde detta rättsskydd inte dem. Lagen upphävdes först 1957. 
  
 5 
  
 4.2.2 
  
 Agaförbud i skola 
  
 År 1918 förbjöds kroppslig bestraffning och kränkande behandling av elever på högre folkskolor och kommunala högre skolor 
  
 6  
  
 och 1928 förbjöds aga på läroverken. 
  
 7  
  
 På de särskilda läroverken för flickor, flickskolorna, var aga över huvud taget aldrig tillåtet. 
  
 5 
  
 Bergenlöv 2009, s. 59f. 
  
 6 
  
 SOU 2001:18. Martinez, Butler,  
 Barn och misshandel: en rapport om kroppslig bestraffning och annan misshandel i Sverige vid slutet av  
 1900-talet 
 , 
  
  Becker offentliga publikationer, Stock- holm, 2001, s. 21. 
  
 7 
  
 Qvarsebo, PerezSkolbarnets fostran: enhetsskolan, agan och politiken om barnet  
 1946–1962, 
  
 Institutionen för tema, Tema Barn 
 ,  
 Linköpings universitet, Price. Linköping: Linköpings uni- versitet, Linköping, 2006, s. 10. Qvarsebo hänvisar till SFS 1928:412. 
 99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 De första agaförbuden gällde ungdomar som studerade vid en högre utbildning än den gängse folkskolan. På  
 1940-talet 
  växte tanken stark om att alla barn, oavsett klass och kön, borde ha rätt till en likvärdig skolutbildning. När visionen om enhetsskolan skulle omsättas i praktik blev just agan något som representanter för olika skolformer var tvungna att enas kring. Det gjordes först efter mångåriga diskussioner. 
  
 8 
  
 Den gamla strafflagen ersattes med en ny brottsbalk 1957 som likställde aga, som tilldelades av andra än  
 vårdnadshavare 
 , med misshandel. Skolaga blev då synonymt med misshandel, vilket ledde till dess avskaffande. 
  
 9  
  
 1958, 40 år efter agaförbudet på högre folk- skolor och högre kommunala skolor, blev det förbjudet att aga elever i folkskolan. 
  
 10 
  
 4.2.3 
  
 Agaförbud i den sociala barnavården 
  
 Barn som omhändertogs inom den sociala barnavården riskerade inte bara att utsättas för aga i skolan och hemmet under  
 1900-talets 
  första hälft. Barnavårdsnämnderna hade också rätt att förordna och dela ut aga i uppfostringssyfte. 
 Barnavårdsnämndernas rätt att aga barn skrevs in i de första barnavårdslagarna 1902 och kvarstod i 1924 års  
 Lag om samhällets barnavård 
 . 
  
 11 
  
 På  
 1940-talet 
  ifrågasattes lämpligheten av att barnavårdsnämnd- erna agade barn. I och med att  
 Lag om samhällets barnavård  
 omar- betades 1942 nämndes inte längre barnavårdsnämndernas rätt att aga barn. Den del som i  
 1924-års 
  lag uttryckte möjligheten att aga barn under femton år ströks. Det kan tolkas som att det efter 1942 saknades stöd i lag för att barnavårdsnämnderna skulle kunna aga barn. 
  
 12 
  
 Barn som vårdades på skyddshem/ungdomsvårdsskolor och andra institutioner kom tidigare än barn i vanliga hem att skyddas från aga i lagtexten. 1946 avskaffades agan på ungdomsvårdsskolorna, de tidig- 
  
 8 
  
 Qvarsebo 2006. 
  
 9 
  
 Qvarsebo 2006, s. 79. 
  
 10 
  
 Qvarsebo 2006, s. 80. 
  
 11 
  
 1 mom 23 §, Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 12 
  
 23 § Lag (1942:62) angående ändring i vissa delar av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). I propositionen till ny strafflag 1957:170 står det dock att i förslag till ny BvL i SOU 1956:61 ska man ta bort barnavårds- nämndens befogenhet att tukta omhändertaget barn. Därför är uppgiften osäker. Se Prop 1957:170, s. 17. 
  
 100 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 are så kallade skyddshemmen. De tillrättavisningsmetoder som per- sonalen på dessa institutioner fick använda sig av från och med 1946 var inskränkning av friheter och förmåner, samt isolering. Däremot nämndes inte kroppsaga som varit tillåtet i en tidigare stadga från 1937. 
  
 13 
  
 Inte heller 1937 fick kroppsaga utdelas hur som helst. Enligt skyddshemstadgan fick aga endast användas för att bestraffa över- våld mot befattningshavare samt misshandel av kamrater och djur, ävensom vid mera svårartat trots. 
  
 14  
  
 Aga var att betrakta som en sista utväg. Vissa barn och ungdomar fick inte agas enligt stadgan. Pojkar över 18 år och flickor över 15 år fick inte agas. Brown fick heller inte utdelas till barn som misstänktes vara psykiskt funk- tionshindrade. 
  
 15  
  
 Agan, liksom andra bestraffningsformer fick inte medföra men för elevens hälsa. 
  
 16  
  
 Verkställande av kroppslig bestraffning var alltså redan 1937 omgärdat av restriktioner. 
 1960 stadgades ett uttryckligt förbud mot att utsätta elever på ungdomsvårdsskolor för kroppslig bestraffning eller kränkande behandling. 
  
 17  
  
 Samma år förbjöds även aga på barnhem. Brown hade då redan varit ett oacceptabelt uppfostringsmedel på dessa institu- tioner i drygt ett decennium. 1948 agerade nämligen Socialstyrelsen för att förhindra kroppsaga på barnavårdsanstalter (barnhem). 
 I  
 Råd och anvisningar  
 nr 49 1948 står det: Bestraffning kan verka allvarligt skadligt på barnet. Den mest aggressiva formen, kropps- agan, d.v.s. den avsiktliga handgripligheten för att framkalla smärta  
 genom örfilar, stryk etc. är strängeligen förbjuden 
 . 
  
 18 
  
 Slutligen infördes bestämmelser mot aga på barnavårdsanstalter. I 1960 års stadga för barnavårdsanstalter kan man läsa: Barn som är intaget i barnavårdsanstalt må icke utsättas för kroppslig bestraffning eller kränkande behandling. 
  
 19 
  
 13 
  
 Enligt 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen, var följande tillrätta- visningar tillåtna: förlust av företräden, inskränkning av friheter och förmåner (men indrag- ning eller inskränkning av måltidsportioner var inte tillåtet), isolering samt kroppsaga. När denna stadga ersattes av Meyer (1946:582) för skolor tillhörande barn- och ungdomsvården nämndes endast inskränkning av friheter och förmåner samt isolering som tillåtna tillrättavisningsmetoder under samma paragraf. 
  
 14 
  
 4 mom 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 15 
  
 4 mom 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 16 
  
 5 mom 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 17 
  
 40 § Meyer (1960:728) för ungdomsvårdsskolorna. 
  
 18 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor  
 nr 49, Kungl Socialstyrelsen, 1948, s. 10. 
  
 19 
  
 15 § Kungl Maj:ts Stadga (1960:595) för barnavårdsanstalter. 
  
 101 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 4.2.4 
  
 Agaförbud i hemmen 
  
 I hemmen var aga under vissa former tillåtet fram till 1979 då Sverige som första land i världen införde ett totalförbud mot barn- aga. Bland beslutsfattarna hade då diskussionerna om möjligheterna att införa ett agaförbud pågått i 30 år. I förarbetena till föräldra- balken som antogs 1949 gav departementschefen uttryck för att kroppsaga borde undvikas. 
  
 20  
  
 Men i föräldrabalken stadgades att föräldrar fick använda de uppfostringsmedel som med hänsyn till barnets ålder och övriga omständigheter fick anses lämpliga. 
 21 
  
 Ett steg mot att införa strängare bestämmelser mot barnaga gjordes när den gamla strafflagen från år 1864 arbetades om till en ny brotts- balk på  
 1950-talet. 
  1957 upphävdes bestämmelsen att ringa skada på grund av aga inte skulle leda till påföljd. Aga som utfördes av andra än föräldrar eller annan vårdnadshavare likställdes med miss- handel. 
  
 22 
  
 Om annan vårdnadshavare inbegrep fosterföräldrar är oklart. Med en modern tolkning av begreppet vårdnadshavare är aga som utfördes av fosterföräldrar efter 1957 likställt med misshandel. Om däremot föräldrar och fosterföräldrar ansågs ha samma förpliktelser när det gällde den dagliga vården av barnen är aga som utfördes av fosterförälder inte att anse som misshandel. Vi håller för troligt att det sistnämnda gäller. 
 Förändringen till följd av den nya brottsbalken gjorde det omöj- ligt att behålla skolagan eftersom den definierades som misshandel i den nya brottsbalken. 
  
 23 
  
 Under  
 1950-talet 
  hade barnmisshandel börjat uppmärksammas i medicinska sammanhang. Tidigare hade den medicinska forsk- ningen varit relativt outvecklad om vilka skador som misshandel kunde åsamka barnen och att det fanns föräldrar som slog sina barn så mycket att barnen fick bestående men eller till och med avled. 
 I USA hade barnröntgenologer och barnläkare kartlagt skall- och skelettskador på barn. Den första medicinska rapporten kom 1946. Men författaren, barnröntgenologen Caffey, slog inte fast  
 hur  
 de allvarliga skador som barnen i hans undersökning hade drabbats av, hade uppkommit. Kopplingen mellan barnmisshandel och svåra skador 
  
 20 
  
 SOU 1978:10,  
  
 Barnets rätt 1, Om förbund mot aga 
 . Delbetänkande från Utredningen om barnets rätt, Liber Förlag/Allmänna förl., Stockholm, 1978, s. 13. Hänvisar till Prop 1949:93, s. 100. 
  
 21 
  
 SOU 1978:10, s. 15. 
  
 22 
  
 Prop 1957:170, s. 16. Se även Bergenlöv 2009, s. 142. 
  
 23 
  
 Qvarsebo 2006, s. 79. 
  
 102 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 var fortfarande okänd. 1953 konstaterade ännu en amerikansk barnröntgenolog, Nguyen, att skadorna hade orsakats av våld. Men  
 hur  
 våldet uppkommit var fortfarande en obesvarad fråga. 
 Först 1955 fastslog läkarna Coleman och James att de skador som Harris och Nguyen hade upptäckt berodde på vårdnadshavarnas misshandel av barnen. 
 Att föräldrar och andra vårdnadshavare utsatte sina små barn för så kraftig misshandel var en nyhet som fick stor uppmärksamhet i amerikansk media. 
 Kunskapen om indikationer på barnmisshandel spreds till läkar- kåren 1961 i ett symposium för barnläkare om barnmisshandel. Symposiet leddes av Black som senare lanserade begrep- pet The Battered Child Syndrome i en artikel 1962. 
  
 24 
  
 The Battered Child Syndrome angav en medicinsk definition på barnmisshandel. Nu fick läkare ett syndrom att förhålla sig till när barn med skelett- och hudskador, blödningar i hjärnan eller mjukdelssvullnader kom till sjukhusen. Att dessa skador kunde orsakas av misshandel var därmed klarlagt. 
  
 25 
  
 I Sverige publicerades de första medicinska rapporterna om barnmisshandel i slutet av  
 1950-talet. 
  De baserades på undersökningar av svårt misshandlade barn som vårdats på sjukhus i Göteborg och Malmö. Hur kontroversiella rönen om barnmisshandel var illustre- ras av att olika myndigheter hade svårt att acceptera att sjukhusen ställde diagnosen barnmisshandel på dessa barn. 
 På ett barnläkarmöte i Göteborg 1960 drogs riktlinjer upp för hur fall av barnmisshandel skulle bedömas och vilka åtgärder man skulle vidta när sådana fall upptäcktes. Det har hävdats att detta möte bidrog till svenska läkares förmåga att upptäcka barnmiss- handel. 
  
 26  
  
 Det ledde till en ökad registrering av barnmisshandelsfall, vilket påpekades i en artikel i  
 Läkartidningen  
 1964 av Freeman. Artikeln fick fart på debatten i Sverige. Den ledde till att föräldrars rätt att aga sina barn började diskuteras i riksdagen. 
  
 27 
  
 Vid ingången till  
 1960-talet 
  hade aga förbjudits i skolor och på anstalter. Men föräldrabalken tillät fortfarande att vårdnadshavare agade sina barn. I och med att barnmisshandel hade fått en veten- skaplig medicinsk definition och att flera fall av barnmisshandel 
  
 24 
  
 Kempe, CH., Nguyen, Norman, Merritt, Rodriguez, Fritz, W. Silver, H.K. The Battered Child Syndrome.  
  
 Journal of the American Medical Association 
 , 181, 1962, s.  
 17–24. 
  
 25 
  
 En utredning om barnmisshandel 
 , Socialstyrelsen, Stockholm, 1969, s.  
 10–15. 
  
 26 
  
 En utredning om barnmisshandel 
 , Socialstyrelsen, Stockholm, 1969, s. 15. 
  
 27 
  
 SOU 2001:18, s. 23. 
  
 103 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 hade rönt allmän uppmärksamhet hade riskerna med hård aga blivit kända. 
 År 1966 ändrades föräldrabalken och vårdnadshavares rätt att aga sina barn ströks. Brown sågs inte längre som en uppfostringsme- tod utan likställdes med misshandel. Nu föreskrev föräldrabalken endast att föräldrar skulle hålla sina barn under erforderlig upp- sikt. 
  
 28 
  
 Ändringen 1966 innebar inte något totalt förbud mot barnaga. Det ledde till att gränsen mellan vad som var tillåten kroppslig till- rättavisning och vad som var misshandel blev oklar. Därför restes krav på ett totalförbud i ett par riksdagsmotioner 1972. 
  
 29  
  
 Slutligen förbjöds aga i hemmen i föräldrabalken 1979. Det gjordes med följande tillägg: Barn har rätt till omvårdnad, trygghet och god fostran. Barn skall behandlas med aktning för sin person och egen- art och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. 
  
 30 
  
 4.3 
  
 Attityder till och bruk av kroppsliga bestraffningar mot barn 
  
 Vid olika tidpunkter har det i Sverige gjorts intervju- eller enkät- studier om personers attityder till och bruk av kroppsliga bestraff- ningar mot barn. Dessa studier visar att det har blivit allt mindre accepterat att aga barn efter antiagalagens tillkomst 1979. 
 Opinionsundersökningar som har gjorts av SIFO och SCB visar att 1965 var drygt hälften av den svenska befolkningen (53 pro- cent) positiv till kroppslig bestraffning av barn. Efter att föräldra- balken hade skrivits om 1966 var 42 procent positiva till kroppslig bestraffning 1968. 1971, åtta år före totalförbudet mot aga, hade siffran sjunkit till 35 procent. 
 År 1981, när agaförbudet hade införts, sade sig 26 procent vara positiva till kroppslig bestraffning av barn. 1994 delades denna upp- fattning endast av 11 procent. 
  
 31 
  
 Förmodligen speglar alla dessa undersökningar till viss del vad som har ansetts accepterat vid en viss tid. Det är ändå intressant att notera att aga som uppfostringsmetod saknade stöd hos knappt hälften av den 
  
 28 
  
 SOU 1978:10, s. 19. 
  
 29 
  
 SOU 1978:10, s. 20. 
  
 30 
  
 SOU 2001:18, s. 22. 
  
 31 
  
 Durrant, Nguyen the success of Swedens corporal punishment ban.  
  
 Child Abuse  Neglect 
 , 23(5), 1999, s. 438. 
 104 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 svenska befolkningen 1965. För utredningens del innebär detta att kroppslig bestraffning av barn inte var något självklart vid 1960- talets mitt. Vilka attityder som rådde tidigare är inte undersökt. 
 Opinionsundersökningarna säger inget om hur vanligt det var att barn verkligen blev agade. Men några studier där föräldrar till- frågats om de har slagit sina barn kan berätta något om detta. Av de få studier som finns kan vi utläsa att aga genom enstaka slag har varit relativt vanligt in på  
 1960-talet 
  men därefter blivit allt mer sällsynt. Det finns flera problem med att generalisera resultat från dessa undersökningar. Dessa kommenteras nedan i samband med att undersökningarna presenteras. 
 I en långtidsstudie av barn födda 1954 i Solna uppgav 95 procent av barnens mödrar att de någon gång hade slagit sina barn. Alla barn i denna studie hade någon gång under uppväxten blivit slagna av sina föräldrar, enligt föräldrarnas egen uppgift. 
 Föräldrarna uppgav att de slog barnen oftare när de var mindre. 30 procent svarade att de slog sina barn dagligen när barnen var  
 1–2 
  år. Efter fyllda tio år utdelade föräldrarna slag mer sällan eller knappt alls. Hårdare kroppslig bestraffning, som i Solnastudien kallades för ett kok stryk, drabbade däremot fler äldre barn.  
 30–35 
  procent av barnen i studien fick ett rejält kok stryk minst en gång om året när de var  
 9–10 
  år, enligt föräldrarnas uppgift. Studien visade att mödrar slog sina barn oftare än fäder, något som också är känt från internationella historiska undersökningar. 
  
 32 
  
 Solnastudien visar hur arbetarklassen i en förort brukade kroppslig bestraffning. Eftersom attityder och bruk av aga har varierat mellan olika orter och i olika delar av landet, liksom mellan klasser, går det inte att säga att undersökningen speglar situationen för alla barn i Sverige. Enligt den brittiske barndomshistorikern Johnson har arbetarklassen varit mer benägen att bruka kroppslig bestraff- ning mot sina barn. 
  
 33  
  
 Överfört på svenska förhållanden ger Solna- studien en bild av agan i den grupp där den var mest förekom- mande. 
 Efter antiagalagens tillkomst har flera nationella undersökningar om föräldrars inställning till fysisk bestraffning av barn gjorts. Den första genomfördes 1980 och baserades på intervjuer med 1 105 familjer (den så kallade  
 SUSA-studien). 
  En liknande intervjuunder- 
  
 32 
  
 SOU 2001:18, s. 41f. Se även Taylor, Moore,  
  
 Heroes of their own lives: the politics and history of family violence 
 : Boston  
 1880–1960, 
  Kennedy, New York, 1989[1988]. 
  
 33 
  
 Rhodes, Bailey,  
  
 Children, childhood and English society 
 ,  
 1880–1990, 
  Cambridge Univ. Press, Cambridge 1997, s. 22. 
 105 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 sökning genomfördes av Kommittén mot barnmisshandel 2000. Underlaget utgjordes av telefonintervjuer med föräldrar till 1 609 barn. Jämförelser mellan de två undersökningarna visar att fysisk bestraffning var vanligare 1980, då 51,3 procent svarade ja på frågan om de hade använt fysisk bestraffning mot sitt barn det senaste året. År 2000 svarade endast 8,3 procent ja på denna fråga. 
  
 34  
  
 De former av kroppslig bestraffning som föräldrarna sade sig ha använt 1980 var främst att de knuffat, huggit tag i eller ruskat sitt barn hårt (49,4 procent), samt slagit eller klappat till barnet (27,5 procent). Det var däremot sällsynt att föräldrarna 1980 hade kastat saker på barnet (3,6 procent), sparkat, bitit eller slagit med knytnävarna (3,2 procent), slagit barnet med något föremål (2,4 procent), gett barnet ett kok stryk (3,0 procent), hotat med vapen (0,4 procent) samt använt vapen (0,4 procent). År 2000 var svarsfrekvensen färre än en procent på dessa mer ovanliga former av fysisk bestraffning. 
  
 35 
  
 Samtidens fördömande attityder gentemot barnaga kan ha påverkat hur föräldrarna svarade i intervjuerna. Kommittén mot barnmisshandel som har sammanställt jämförelsen mellan  
 SUSA-studien 
  och intervju- studien år 2000, håller dock för troligt att underrapporteringen i de båda studierna inte har varit så omfattande att resultaten är helt missvisande. 
  
 36 
  
 Sammanfattningsvis bekräftar de studier som har gjorts att många barn utsattes för kroppslig bestraffning någon gång under uppväxten på 1950- och  
 1960-talen, 
  men att det har blivit allt ovan- ligare med tiden. Det är dock skillnad på engångsföreteelser och på upprepad misshandel. Utredningen om vanvård i den sociala barna- vården har valt att fråga intervjupersonerna hur ofta de utsattes för olika former av övergrepp och försummelse. 
  
 4.4 
  
 Andra bestraffningsformer 
  
 Förutom kroppsaga har andra former av fysisk och psykisk bestraffning använts på institutioner för barn och ungdomar. I detta avsnitt redogörs för de bestraffningar som har beskrivits i stadgor, anvisningar och lag- stiftning som reglerat institutionernas verksamhet. På så sätt syn- liggörs vilka bestraffningar som har varit sanktionerade i lag men också vilka som har varit förbjudna. 
  
 34 
  
 SOU 2001:18. s. 44. 
  
 35 
  
 SOU 2001:18. s. 45. 
  
 36 
  
 SOU 2001:18. s. 45. 
  
 106 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 4.4.1 
  
 Ungdomsinstitutioner 
  
 Barn och ungdomar som omhändertagits för så kallad vanart 
  
 37  
  
 kunde placeras på särskilda institutioner. Institutionerna kom under  
 1900-talet 
  att ändra beteckning flera gånger. Vi har valt samlingsbeteckningen  
 ungdomsinstitutioner  
 i vår framställning. 
 Till en början kallades institutionerna för  
 skyddshem 
 . I den första stadgan för de statliga skyddshemmen från 1937 fanns fyra tillrättavis- ningsmetoder uppräknade: 
  
 1) 
  
 förlust till större eller mindre del av förut jämlikt 19 § vunna före- träden; 
  
 2) 
  
 inskränkning för kortare eller längre tid av de friheter och för- måner, som i allmänhet äro eleverna medgivna; 
  
 3) 
  
 isolering; samt 
  
 4) 
  
 lämplig kroppsaga, given av föreståndaren själv eller annan i hans närvaro 
  
 38 
  
 Kroppsagan har tidigare kommenterats. De andra tillrättavisnings- åtgärderna diskuteras i det följande. 
 I fråga om inskränkning av friheter och förmåner var det inte tillåtet att dra in eller minska på elevens matportioner. Att bestraffa genom att inte ge barnen mat var således förbjudet från 1937. 
 Om bestraffningen innebar att man skilde eleven från kamrat- erna på fritiden fick detta inte pågå längre än sex dagar i sträck. 
  
 39  
  
 Isolering på skyddshem fick inte användas mot elever under 15 år. En elev fick inte hållas isolerad längre än sex dygn i sträck. Upp till tre dagars isolering kunde föreståndaren själv besluta om, men för en längre period krävdes styrelsens ordförandes medgivande. 
 Hur själva isoleringen skulle gå till var strikt reglerat. Isolerings- rummet skulle ha full tillgång till dagsljus. Eleven skulle få ha sina egna kläder på dagen och få läsa, skriva eller ha tillgång till någon form av sysselsättning. Efter två eller tre dygn skulle eleven få vistas ute eller i en annan lokal någon tid varje dag. 
  
 40 
  
 Föreståndaren var skyldig att föra journal över alla bestraff- ningar som utdelades. Dessa skulle granskas av styrelsen och av skyddshemsinspektören. 
  
 41 
  
 37 
  
 Ungefär: moraliskt eller sedligt förfall 
  
 38 
  
 1 mom 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 39 
  
 2 mom 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 40 
  
 3 mom 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 41 
  
 6 mom 20 § Meyer (1937:860) för skyddshemmen. 
  
 107 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 1946 trädde en ny stadga i kraft för  
 skolor som tillhörde barn- och ungdomsvården 
 , som de tidigare skyddshemmen nu kom att kallas. I den nya stadgan nämndes inte aga som tillrättavisningsmedel. Förlust av förmåner, inskränkning av friheter och förmåner samt isolering kvarstod. 
  
 42  
  
 Liksom tidigare fick inskränkning av barnens mat- portioner inte användas som bestraffning och avskiljande från kamrater fick pågå längst i sex dagar. 
  
 43 
  
 Reglerna för isolering liknade mycket dem i stadgan från 1937. Isolering fick endast tillgripas mot elever som hade fyllt 15 år. En nyhet var att elever under 18 år inte fick hållas isolerade längre än tre dygn. Elever som hade fyllt 18 år kunde hållas isolerade upp till sex dygn. Liksom tidigare krävdes styrelsens ordförandes godkän- nande för isolering som varade längre än tre dygn. Efter två dygns isolering skulle eleven få vistas utomhus minst en timme varje dag. Om vädret var dåligt skulle han eller hon få vistas i annan lokal minst en timme om dagen. 
  
 44  
  
 De tillrättavisningar som utdelades skulle antecknas i en journal. 
  
 45 
  
 1960, i samband med den nya barnavårdslagen, kom ännu en ny stadga att reglera verksamheten vid ungdomsinstitutionerna som nu hade fått beteckningen  
 ungdomsvårdsskolor 
 . I denna stadga förbjöds kroppslig bestraffning och kränkande behandling, vilket nämndes i ett tidigare avsnitt. De övriga tillrättavisningsformerna från tidigare stadgor kvarstod. Matportionerna fick fortfarande inte indragas eller minskas 
  
 46  
  
 och isolering fick inte äga rum under längre tid än tre dygn om eleven var yngre än 18 år, max sex dygn om eleven var äldre. Till skillnad från tidigare öppnade 1960 års stadga för att barn under 15 år skulle kunna isoleras. Men då krävdes att institutionens rådgivande psykiatriker hade godkänt åtgärden. 
  
 47 
  
 När lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) trädde i kraft 1983 överfördes ungdomsvårdsskolorna till lands- tingen och kom då att byta namn till  
 hem för vård eller boende med sär- skild tillsyn, ungdomshem 
 . I yrkeskåren kom de att kallas för §  
 12-hem. 
  Isolering, eller avskildhet som detta kom att kallas i den nya lagstift- 
  
 42 
  
 1 mom 20 § Meyer (1946:582) för skolor tillhörande barn- och ungdoms- vården. 
  
 43 
  
 2 mom 20 § Meyer (1946:582) för skolor tillhörande barn- och ungdoms- vården. 
  
 44 
  
 3 mom 20 § Meyer (1946:582) för skolor tillhörande barn- och ungdoms- vården. 
  
 45 
  
 6 mom 20 § Meyer (1946:582) för skolor tillhörande barn- och ungdoms- vården. 
  
 46 
  
 46 § Meyer (1960:728) för ungdomsvårdsskolorna. 
  
 47 
  
 47 § Meyer (1960:728) för ungdomsvårdsskolorna. 
  
 108 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 ningen, reglerades först i socialtjänstförordningen 1980 och sedan i LVU 1990. 
  
 48  
  
 Tidsgränsen för isolering hade begränsats till 24 tim- mar. Liksom 1960 års stadga tillåter den nya lagstiftningen att barn under 15 år hålls isolerade. Men för detta krävs ett läkarutlåtande. 
  
 49 
  
 4.4.2 
  
 Barnhem 
  
 Vården i barnhem reglerades i stadgor för barnavårdsanstalter och i föreskrifter från Socialstyrelsen, som var tillsynsmyndighet för barna- vårdsanstalterna från och med år 1945. Socialstyrelsen skulle ge före- skrifter för hur vården vid landets barnhem skulle ske. 
  
 50 
  
 I ett nummer av  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor  
 1948 före- skrev Socialstyrelsen vad som skulle gälla vid behandling av barn på barnavårdsanstalter.  
 Råd och anvisningar  
 hade stor spridning och just detta nummer delades ut till alla anordnare av barnavårdsanstalter. 
  
 51  
  
 Publikationen innehåller inte bara det tidigare nämnda förbudet mot kroppsaga, utan också förbud mot andra bestraffningsformer: 
  
 Att stänga in barnet eller isolera det i rum eller garderob 
  
 Att kallduscha eller tvångsduscha barnet 
  
 Att dra in måltider för barnet 
  
 Att använda tvångsmatning vid matvägran 
  
 Att tvinga barnet göra sådant som han/hon frivilligt borde göra dagligdags, t.ex. att tvinga barnet till sängs som straff 
  
 52 
  
 Socialstyrelsen ville göra de som arbetade inom den sociala barna- vården uppmärksamma på att dessa bestraffningsmetoder kunde skada barnens psykiska hälsa. Om tvångsduschning skrev Social- styrelsen: 
  
 48 
  
 Lag (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 
  
 49 
  
 27 § Socialtjänstförordningen (1981:750); 15 § c Lag (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga. 
  
 50 
  
 21 § Ändring (1945:503) av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). Tidigare saknades centraliserad tillsyn över barnavårdsan- stalterna som då stod under länsstyrelsernas uppsikt. Se SOU 1944:34.  
  
 Utredning och förslag angående revision av lagstiftningen om barnavårdsanstalter och fosterbarnsvård 
 . Socialvårds- kommitténs betänkande (Betänkande IX) s. 190. 
  
 51 
  
 I övrigt utdelades Råd och anvisningar till samtliga länsstyrelser, landsting, mödrahjälps- nämnder, förste provinsialläkare, fattigvårdsstyrelser, barnavårdsnämnder, fattigvårds- och barnavårdskonsulenter samt barnavårdsassistenter. 
  
 52 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , nr 49, Kungl. Socialstyrelsen 1944, s. 10f. 
 109 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tvångsduschning – en metod som väl endast tillgripes av mycket inkompetenta, ja sadistiska personer – kan skapa en för lång framtid bestående olust eller fruktan för bad och duschning. 
  
 53 
  
 Förutom uttryckliga förbud varnade Socialstyrelsen för metoder som kunde kränka barnet. Till dessa hörde: 
  
 Att tala nedsättande om barnet inför dess kamrater 
  
 Att tillämpa kollektiv bestraffning 
  
 54 
  
 Den enda bestraffningsmetod som Socialstyrelsen samtyckte till var det så kallade naturliga straffet, det vill säga att barnet fick lära genom egna misstag. Som exempel nämns ett barn som trots tillsägelser leker med spisen och till slut bränner sig. I övrigt hävdade Socialstyrelsen att personalen på barnavårdsanstalterna skulle tala barnen till rätta men det skulle inte ske med tjat, gräl, förebråelser och hot. 
  
 55 
  
 Användandet av positiv förstärkning och förmåga att få barnet att känna sig omtyckt kännetecknade en god fostrare. Personalen skulle inge trygghet och behandla barnen med respekt. Social- styrelsen avrådde från handlingar som skulle kunna rubba dessa mål. Som exempel nämndes: 
  
 Att i onödan klandra barn för deras språk eller bordsskick som de lärt hemma, vilket i förlängningen kunde tolkas som kritik mot barnets familj 
  
 Att låsa in barnens leksaker i ett skåp och inte låta barnen begagna dem på sitt sätt i sina egna lekar 
  
 Att olika personal tillät olika saker, det vill säga avsaknad av enhetlighet i personalgruppen 
  
 Att ha för många regler och förbud 
  
 Att använda uttryck som här har vi bara snälla barn, om du är så där stygg, så får du inte stanna här 
  
 56 
  
 För barnhemmen saknades i lag reglerade bestraffningsformer fram till 1960. Då fanns endast Socialstyrelsens föreskrifter att tillgå. 
 År 1960 kom Kungl. Maj:ts stadga för barnavårdsanstalter. Den förbjöd kroppslig bestraffning och kränkande behandling. Stadgan 
  
 53 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , nr 49, Kungl. Socialstyrelsen 1944, s. 11. 
  
 54 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , nr 49, Kungl. Socialstyrelsen 1944, s. 11. 
  
 55 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , nr 49, Kungl. Socialstyrelsen 1944, s. 11f. 
  
 56 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
 , nr 49, Kungl. Socialstyrelsen 1944, s.  
 2 
 - 
 6. 
  
 110 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 nämner också isolering. Liksom vid ungdomsinstitutionerna fick isolering inte tillämpas mot barn under 15 år om inte läkare hade lämnat samtycke. På barnhemmen fick barn hållas isolerade högst i tre dygn. 
  
 4.5 
  
 Sexuella övergrepp 
  
 Sexuella övergrepp mot barn har aldrig varit tillåtet. Men lagstift- ningen kring sexuella övergrepp har ändå förändrats under den tid som utredningen kartlägger. Fram till 1864 jämställdes sexuellt umgänge med minderårig med våldtäkt. 
  
 57  
  
 Därefter kom sexuella över- grepp mot barn att differentieras i lagstiftningen. Övergreppen fick olika straffvärde bl.a. beroende på barnets ålder och kön. 
  
 4.5.1 
  
 1864–1937 
  
 1864 års strafflag reglerade sexualbrott fram till 1937 då en ny lag trädde i kraft. Både 1864 årslag och lagen från 1937 skilde på otukt och tukt- och sedlighetssårande handlingar. Med otukt avsågs brott då det kunde bevisas att den ena partens könsdelar hade vidrört den andra partens kropp. Gick inte detta att bevisa rubricerades brottet som tukt- och sedlighetssårande handling som gav betydligt mildare straff. Eftersom det var svårt att bevisa den beröring som krävdes för otuktsbrott kunde förövare som begått grova sexuella övergrepp mot barn dömas till lindriga straff, menar idéhistorikern Lee. Hon har studerat det svenska rättsväsendets syn på sexuella övergrepp mot kvinnor och barn. 
  
 58 
  
 I den äldre lagstiftningen fanns ett generellt förbud mot sexuellt umgänge med flickor under 15 år. Sedlighetsbrottet betraktades som mer allvarligt om flickan var yngre än 12 år. För det var straffen hårdare än om hon var mellan 12 och 15 år. 
 Lagen utgick från att offren var flickor och förövarna män. Om offret var en pojke behandlades brottet under den paragraf som gällde homosexualitet. Pojkar betraktades inte som lika oskyldiga i den sexu- ella umgängeshandlingen som flickor. Straffen för övergrepp på pojkar var därför betydligt mildare. 
  
 59 
  
 57 
  
 Bergenheim, Mcdowell,  
 Brottet, offret och förövaren: vetenskapens och det svenska rättsväsendets syn på sexuella övergrepp mot kvinnor och barn  
 1850–2000, 
 Carlsson, Stockholm 2005, s. 414. 
  
 58 
  
 Bergenheim, 2005, s. 59, 166. 
  
 59 
  
 Bergenheim, 2005, s. 59. 
  
 111 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 4.5.2 
  
 1937–1965 
  
 Med 1937 års lag inkluderades även sexuellt umgänge med pojkar i brottskategorin otukt med underårig. Lagen hade alltså ändrats så att den också synliggjorde och straffade sexuella övergrepp mot pojkar. Men fortfarande gjorde lagen en viss skillnad mellan kvinn- liga och manliga offer. Om offret var en flicka utdömdes, liksom tidigare, olika straff beroende på om hon var under 12 år eller mellan 12 och 15 år. För pojkar förekom inte någon sådan straffdifferentiering. Bergenheim har tolkat detta som att lagstiftaren fortfarande menade att flickor tog större skada än pojkar. 
  
 60 
  
 Andra nyheter i 1937 års lag var att den öppnade för att även kvinnor skulle kunna vara förövare samt att barn under 15 år som utsatts för incest var utan skuld till brottet. Tidigare hade incest betraktats som ett brott begånget av både den äldre och yngre parten och båda hade straffats. 
  
 61 
  
 4.5.3 
  
 1965–1984 
  
 En ny brottsbalk trädde i kraft 1965. Bergenheim beskriver den rättspraxis som ledde fram till den nya lagstiftningen som en strävan efter att fler sexuella handlingar skulle betraktas som brottsliga, men att färre skulle bedömas som grova. 
  
 62  
  
 I den nya lagstiftningen tog sig detta uttryck i att den grövre brottskategorin otukt med barn snävades in till könsligt umgänge det vill säga samlag. Övriga sexuella övergrepp mot barn fördes till brottskategorin otuktigt beteende som inte straffades lika hårt. 
 Dessutom ströks den paragraf som stadgade att otukt med barn under tolv år var att betrakta som särskilt allvarligt. Det var inte längre barnets ålder, utan omständigheterna vid brottet som skulle avgöra hur grovt det var. 
  
 63  
  
 Till omständigheterna hörde hur aktivt barnet själv hade varit. Med den psykodynamiska teoribildningens allt större inflytande på barnpsykiatri och barnpsykologi följde en ökad tendens att se barnet som medagerande. Föreställningen om att barn kunde förföra vuxna slog rot på  
 1950-talet. 
  
 64 
  
 60 
  
 Bergenheim, 2005, s. 165. 
  
 61 
  
 Bergenheim 2005, s. 165f. 
  
 62 
  
 Bergenheim 2005, s. 321. 
  
 63 
  
 Bergenheim 2005, s.  
  
 278–282. 
  
 64 
  
 Bergenheim 2005, s.  
  
 282–288, 
  334. 
 112 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 4.5.4 
  
 1984–2005 
  
 Sexualbrottslagstiftningen kom att ändras igen 1984. Det hade bak- grund ibland annat hur synen på sexualiteten hade förändrats, kvin- norörelsens och kvinnojourernas framväxt och upptäckten att misshandel och sexuella övergrepp drabbade både kvinnor och barn. 
 Sexualbrott mot barn delades nu in i fyra kategorier; sexuellt utnyttjande av underårig, grovt sexuellt utnyttjande av under- årig, sexuellt umgänge med barn samt sexuellt ofredande. 
 Den nya indelningen innebar att straffen skärptes för de brott som föll under grovt sexuellt utnyttjande av underårig som tidig- are hade räknats till otukt. Dessutom kunde handlingar som inte inbegrep beröring, till exempel pornografisk fotografering av barn, nu klassas som brott. De föll då under kategorin sexuellt ofred- ande. 
  
 65  
  
 1980 hade produktion och spridning av barnpornografiskt material kriminaliserats. 1999 kom även innehav av barnpornografi att definieras som brottslig handling. Båda brottsrubriceringarna krävde grundlagsförändringar eftersom produktion och innehav dessförinnan skyddades av yttrandefrihetsgrundlagen och tryckfri- hetsförordningen. 
  
 66 
  
 Under  
 1990-talet 
  gjordes vissa ändringar av sexualbrottslagstift- ningen bland annat ströks kategorin sexuellt umgänge med barn 1994. 
 Barnets delaktighet eller frivillighet skulle inte vägas in i bedöm- ningen av brottet. Istället kom allt sexuellt umgänge med barn att betraktas som ett utnyttjande och dessa handlingar rubricerades istället som sexuellt utnyttjande av underårig eller grovt sexuellt utnyttjande av underårig. 
 Preskriptionstiden för vissa sexualbrott mot barn förlängdes. Den skulle börja löpa först när barnet hade fyllt 15 år. I dag har denna ålder höjts till 18 år. Nu gäller följande preskriptionstider: 10 år för våldtäkt, 15 år för grov våldtäkt, 10 år för sexuellt utnyttjande av underårig, 10 år för grovt sexuellt utnyttjande av underårig och 5 år för sexuellt ofredande. 
  
 67 
  
 I den senaste sexualbrottslagstiftningen har man skilt på sexual- brott mot vuxna och sexualbrott mot barn. Där finns båda brotts- rubriceringarna våldtäkt och våldtäkt mot barn. För det senare brottet behöver varken våld, hot eller tvång ha använts. Lagstiftaren 
  
 65 
  
 Bergenheim 2005, s. 351f. 
  
 66 
  
 SOU 2007:54.  
 Barnet i fokus 
 .  
 En skärpt lagstiftning mot barnpornografi 
 . Betänkande av 2005 års barnpornografiutredning, Stockholm 2007, s.  
  
 74–75. 
  
 67 
  
 Bergenheim 2005, s. 353f. 
  
 113 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 SOU 2009:99 
  
 menar att sexuella övergrepp mot barn alltid innebär psykiskt våld och en ytterst allvarlig kränkning av barns integritet. 
  
 68 
  
 4.6 
  
 Sammanfattning 
  
 4.6.1 
  
 Lagstiftningens och föreskrifternas betydelse för utredningen 
  
 För vår utredning leder genomgången av lagstiftningen fram till att all kroppsaga som intervjupersoner vittnat om på skyddshem/ung- domsvårdsskolor saknade stöd i lagstiftningen efter 1946. 
 De som agades på barnavårdsanstalter efter 1948 utsattes för behandling som socialstyrelsen uttryckligen hade förbjudit. 
 All aga på ungdomsvårdsskolor och andra barnavårdsanstalter var förbjudna handlingar efter 1960. 
 Intervjupersoner som har berättat att de agades av barnavårds- nämnden efter 1942 utsattes för behandling som saknade stöd i lag- stiftningen. Detsamma gäller barn som fick utstå aga i fosterhem efter 1966. 
 Barn som fick lättare handgripliga tillrättavisningar i fosterhem efter 1979 utsattes för brottsliga handlingar. 
 När det gäller ungdomsinstitutioner är det viktigt att notera att ned- skärningar eller indragning av måltider aldrig har varit ett tillåtet upp- fostringsmedel. Isolering har varit sanktionerat i stadgor och lagar, men strikt reglerat. Sex dygn har varit den längst tillåtna isolering- en. Över tid har stadgorna och lagarna begränsat hur länge ung- domarna har fått hållas isolerade. Från 1946 fick ungdomar under 18 år hållas isolerade max tre dygn. Sedan revideringen av LVU 1990 gäller att ungdomar inte får hållas isolerade längre än 24 tim- mar. I dag är också isoleringen kringgärdad av stränga bestäm- melser om tillsyn av den unge. 
 Sedan 1937 har lagen krävt att de flesta bestraffningar skulle antecknas i journaler som skulle kunna granskas av institutionens styrelse eller till- synsmyndighet. Bestraffningar har under hela perioden inte fått med- föra men för ungdomarnas hälsa. 
 Barn som har agats på barnhem efter 1948 utsattes för behand- ling som var förbjuden enligt Socialstyrelsens föreskrifter. På barn- hemmen var det heller inte tillåtet att isolera, kall- eller tvångs- duscha barnen, dra in måltider eller använda tvångsmatning efter 
  
 68  
 Bergenheim 2005, s. 353f. 
 114 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vanvård ur ett historiskt perspektiv 
  
 1948. Sådan behandling var illegitim även om den inte var brottslig i juridisk mening. Isolering på barnhem har varit reglerad i lag- stiftningen sedan 1960. Barn över 15 år som varit isolerade i längre än tre dygn på barnhem har utsatts för oacceptabla handlingar. 
 De flesta sexuella övergrepp mot barn har under utredningens undersökningsperiod varit brottsliga handlingar. Med tiden har fler handlingar kommit att betraktas som straffvärda sexuella över- grepp. Ett sådant är produktion och spridning av barnpornografiskt material som klassades som brott 1980. 1999 kriminaliserades även innehav av sådant material. 
 115 
 5 Vad är vanvård? 
 Utredningen ska enligt direktiven kartlägga handlingar som även vid tiden för händelsen skulle ha bedömts som allvarliga övergrepp och vanvård. 
  
 1  
  
 Redan från början har vi varit sysselsatta med att definiera vad som anses vara vanvård. Flera relativt fruktlösa försök har gjorts att koppla synen på barnuppfostran, inklusive aga och fysiska bestraffningar av barn med det som under en viss tidsperiod kunde anses vara normala bestraffningar av barn. 
 I detta kapitel beskrivs först tidigare försök att definiera vanvård. Sedan redovisas hur utredningen valt att definiera vanvård, övergrepp och försummelser. Vi ger också en kort beskrivning av hur intervjupersonernas berättelser om vanvård, övergrepp och för- summelser har kategoriserats och analyserats. Slutligen ges defini- tioner av varje överordnad kategori av övergrepp och försummelse. 
  
 5.1 
  
 Försök att definiera vanvård, övergrepp och försummelse av barn 
  
 Många mer eller mindre framgångsrika försök har gjorts nationellt och internationellt att vetenskapligt definiera  
 vanvård, övergrepp och försummelse  
 av barn. 
 När Cole 1962 skrev sin artikel på åtta sidor i Journal of American Medical Association, The Battered Child Syndrome 
  
 2  
  
 var det första gången ett mer medicinskt/diagnostiskt perspektiv på främst fysisk vanvård av barn tillämpades. Tidigare hade allvarliga fysiska skador på små barn hänförts till vad som kallades för okänt trauma. Kempe hade börjat misstänka att det kunde vara föräldrarna som hade förorsakat skador på barnen. Tillsammans med sina medarbetare gjorde han en landsomfattande 
  
 1 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 2 
  
 Kempe, CH., Nguyen, Norman, Merritt, Rodriguez, Fritz, Roberts, H.K. (1962) The Battered Child Syndrome.  
  
 Journal of the American Medical Association 
 , 181,  
 17–24. 
  
 117 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 studie i USA. Sjukhus och distriktsåklagare rapporterade i studien att många barn i undersökningsperioden uppvisade skador som var typiska för The battered Child Syndrome, flera med dödlig utgång. 
 Med stöd av sin forskning menade Mason att det han kallade The Battered Child Syndrome skulle övervägas i samtliga fall där barn plötsligt avled eller inte utvecklades normalt, uppvisade frak- turer, inre blödningar, blåmärken eller svullnader. 
 Kempes pionjärarbete innebar också att han beskrev hur svårt det var att kliniskt verifiera The Battered Child Syndrome. Han ansåg att det handlade om såväl de misstänkta förövarnas lögner, förnekande och omskrivningar, som de professionellas oförmåga och ovilja att umgås med tanken att även föräldrar och vårdnadsha- vare allvarligt misshandlar och skadar sina barn. 
 Att för första gången diagnostisera vanvård av barn som en psykisk sjukdom bidrog till att problemet på allvar kom att upp- märksammas politiskt och professionellt. Ett nytt outforskat kun- skapsområde tillkom. Kempes upptäckt bidrog till engagemang och optimism kring att barns utsatthet i dessa avseenden var något som gick att behandla och åtgärda. 
 Olika stadier i definitionen av vanvård 
 Definitionen av vanvård har sedan passerat olika stadier. 
 När man på allvar började uppmärksamma vanvård av barn i mer vetenskapliga sammanhang på 1960 och  
 1970-talen, 
  beskrevs den främst via observationer i kliniskt arbete och fokuserade då på olika karakteristika när det gällde vanvårdade barn. 
 På  
 1980-talet 
  gjordes en del försök till att mer operationellt definiera vanvård, främst via observationer av vanvårdade barn i den sociala barnavården. 
  
 3 
  
 1993 gjorde National Research Council (NRC) i USA en en genomgång av forskningen kring behandling och förebyggande ar- bete av vanvårdade barn. 
  
 4  
  
 Författarna tvingades konstatera att trots två decenniers ansträngningar och intensiv debatt hade man inte lyckats konstruera klara, tydliga, pålitliga och användbara definitio- ner av övergrepp och försummelse av barn. Det saknades fortfa- 
  
 3 
  
 Rich Wilson definition of Child Maltreatment: From Case Study to Construct, 
  
 Child abuse and neglect  
 29 (5),(2005)  
  
 413–424. 
  
 4 
  
 National Research Council (NRC),  
  
 Understanding child abuse and neglect,  
 National Aca- demy press, Washington DC 1993. 
 118 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vad är vanvård 
  
 rande konsensus kring vilket slags föräldraskap som är farligt eller oacceptabelt. Det fanns osäkerhet kring om vanvård ska definieras med hjälp av de vuxnas egenheter och beteenden, av hur barnen utvecklas, av hur de omgivande sammanhangen  
 ser ut eller med hjälp av olika kombinationer av dessa variabler. 
 I rapporten från NRC konstaterades att det inte gått att enas kring om man ska använda standardiserade kategorier av hot och skador för att definiera vanvård. Det är också osäkert om samma definitioner ska användas för kliniska, juridiska och vetenskapliga ändamål. 
 En brett upplagd studie i Storbritannien 2000 omfattade 2 869 personer mellan 18 och 24 år. Den ville kartlägga hur många brit- tiska barn som upplevt vanvård under sin barndom. 
  
 5  
  
 Även här diskuteras hur svårt det är att definiera vanvård. Det går till exem- pel inte utan vidare att slå fast vilken slags vanvård som är skadlig. Barn är olika och det handlar också om i vilket sammanhang van- vården sker. Barn kan också skadas på så många fler sätt än vad som låter sig beskrivas med hjälp av vanvårdsbegreppet. 
 Ett ambitiöst försök att definiera vanvård har gjorts av Barnett et al. 
  
 6  
  
 Författarna presenterar en modell (Maltreatment classifica- tion system) som i sin uppbyggnad påminner om den som vår utredning använt. Vanvård delas upp i: 
  
 1. 
  
 fysiska övergrepp 
  
 2. 
  
 sexuella övergrepp 
  
 3. 
  
 fysisk försummelse 
  
 4. 
  
 emotionell vanvård 
  
 5. 
  
 moralisk/juridisk/utbildningsmässig vanvård. 
  
 I anslutning till redovisningen av vanvård under dessa kategorier menar författarna att också förövaren ska beskrivas, liksom fre- kvensen och placeringen. 
 Barnett et al föreslår också att man förutom vilken vanvård som skett anger under vilken av barnets nio utvecklingsperioder mellan 0 till 13 år som vanvården skedde. Dessutom bör en allvarlighets- 
  
 5 
  
 Child Maltreatment in the United Kingdom – a Study of the Prevalence of Child Abuse and Neglect, Dixon, Mays, Harrington, Marshall. NSPCC 2000. 
  
 6 
  
 Wallace, Jody Smith, Dante Cicchetti Defining Child maltreatment: the interface between Policy and Research,i Cicchetti, Peterson, Smith (red.),  
  
 Child Brown Development and Social Policy 
 , Ablex, Frye, N.J., 1993. 
 119 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 bedömning mellan 1 och 5 (severity rating) göras i anslutning till varje kategori av vanvård som redovisas. 
 En sådan modell kan möjligen vara användbar för barnavårdande och rättsvårdande myndigheter för att bedöma graden av vanvård. Vår utredning syftar inte främst till att värdera den beskrivna van- vården, vi ska främst dokumentera och redovisa intervjupersoner- nas berättelser i de avseendena. Därför förefaller ett ambitiöst klas- sifikationssystem, som Barnett et al föreslår, bli otympligt att handskas med. 
  
 5.2 
  
 Hur definieras begreppet vanvård? 
  
 Under utredningens arbete har vi försökt att definiera vanvård, övergrepp och försummelse. Det har varit en relativt lång process innan vi kom fram till den definition som redovisas senare i detta kapitel. 
 Direktiven talar om allvarliga övergrepp och vanvård 
 Det första utkastet till en definition fanns i utredningens direktiv som talar om; allvarliga övergrepp och vanvård. Med det menas handlingar som även vid tiden för händelsen skulle ha bedömts som allvarliga övergrepp och vanvård. 
  
 7 
  
 De norska utredningarnas definitioner 
 Den nationella utredningen, 
  
 8  
  
 populärt omnämnd som Befring rap- porten, beskriver de rättsliga grunderna för när samhället ska ingripa och ta över omsorgen om ett barn; når barnet blir slik behandlet eller lever under slike forhold at dets helse  
 (fysisk-psykisk) 
  eller utvikling utsettes for skade eller alvorlig fare. Man använder begreppen alvorlig omsorgssvikt og mishandling. 
 De norska utredarna förklarar sedan begreppen omsorgssvikt och misshandel. De har utgått från lagstiftningen och liksom vår utredning också granskat olika internationella försök att definiera 
  
 7 
  
 Dir 2006:75. 
  
 8 
  
 Norges offentlige utredninger (NOU) 2004:23,  
  
 Barnehjem og spesialskoler under lupen 
 . 
 Nasjonal kartlegging av omsorgssvikt og overgrep i barnevernsinstitusjoner  
 1945–1980 
 , 
  
  Oslo 2004. 
  
 120 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vad är vanvård 
  
 omsorgssvikt och övergrepp. Utredarna för en diskussion om aktiv  
 fysisk  
 misshandel och aktiv  
 psykisk  
 misshandel. Med det senare menas att barnets vårdare visar en fientlig hållning mot barnet. Det kan bland annat komma till uttryck genom nedvärdering, förlöj- liganden och hot. Den aktiva psykiska misshandeln är ofta av mer permanent karaktär än den fysiska. Den fysiska misshandeln är ofta situationsspecifik, som en reaktion mot att barnet bryter mot normer (som det ofta inte känner till). 
  
 9 
  
 Utredarna redogör också för hur sexuella övergrepp kan katego- riseras liksom undergrupper av omsorgssvikt och övergrepp som inte utvecklas här. 
 De norska lokala granskningarna som gjorts efter den nationella utredningen hänvisar till de definitioner som finns i Befring rap- porten. De lokala utredningarna utvecklar också vissa begrepp som sedan används vid granskningen. Exempelvis beskriver granskning- sutvalget för Trondheims kommun begreppen  
 praktisk omsorg, känslomässig omsorg, bestraffningar och fysiska övergrepp 
 . 
  
 10  
  
 Men även Trondheimsutredningen hänvisar till den nationella utredningen när man diskuterar fysiska övergrepp: 
 De fysiske eller kroppslige overgrepene besto hovedsakelig av en undertrykkende, straffeorientert praksis med bruk av ulike former for smerte- og fryktframkallende krenkelser og vold. Karakteriske eksempler her, med referanse till de nevnte söknadene om billig- hetserstatninger, fysiske og psykiske avstraffelser som pryl, mishand- ling, kvelertak, slag med stokk, utestenging i naken tillstand i vinter- kulde, påtvungen kald dusj, fastbinding i seng, tvangsarbeid uten mat, innelåsing i mörke kjellerrom, brenning med strykejern. Et sentralt element på dett punktet var altså anvendelse av Hernandez metoder og ulike former for frihetsberövelse. I dette bildet inngickk også mangel på beskyttelse av de yngre barna som kunne utsettes for mange former for overgrep fra de eldre. 
  
 11 
  
 9 
  
 NOU 2004:23, 9 kap. 
  
 10 
  
 Omsorg og overgrep. Gransking av barnehjem, skolehjem og fosterhjem benyttet av Trondheim kommune fra  
  
 1930-årene 
  till  
 1980-årene 
 . 
  
  Rapport fra granskingsutvalg oppnevnt av Fylkesmannen i  
  
 Sör-Tröndelag. 
  
  Avgitt 8. mai 2007. 
  
 11 
  
 NOU 2004:23, s  
  
 140–141. 
  
 121 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 Barnaga i lag eller barnavårdens motiv för omhändertagande som grund för en definition av vanvård? 
 Ett fjärde försök att definiera vanvård är att relatera till utveck- lingen av den svenska lagstiftning som reglerar aga och fysisk be- straffning av barn. Det har vi gjort i kapitel 4. Där framgår att all aga som intervjupersonerna vittnat om på skyddshem/ungdoms- vårdsskolor saknade stöd i lagstiftningen efter 1946. All aga på andra barnavårdsanstalter, exempelvis barnhem, saknade lagligt stöd efter 1960. Efter 1942 saknade aga utförd av barnavårds- nämnden stöd i lagen. Detsamma gäller aga som barn utsattes för i fosterhem efter 1966. 
 Ytterligare ett sätt att undersöka synen på vanvård och över- grepp historiskt är att studera skälen till att barn omhändertogs av samhället under en viss tidsepok. Tyvärr finns det inte särskilt många konkreta exempel på omständigheter som ledde till att barn omhändertogs i den forskning som vi gått igenom. Därför blir lag- texten i sig de definitioner som vi får hålla oss till för att beskriva hur man såg på vanvård, försummelse och övergrepp i olika tider. 
 Om barnavårdsnämnden ansåg att de biologiska föräldrarna ut- satte sina barn för övergrepp, brist på omsorg och vanvård som var så allvarlig att det motiverade ett tvångsingripande vid en viss histo- risk tidpunkt, finns det starka skäl att anta att samma beteende ut- övat av fosterföräldrar eller institutionspersonal skulle ha ansetts som allvarlig vanvård. 
  
 5.2.1 
  
 En officiell definition från  
  
 2000-talet 
  
 Kommittén mot barnmisshandel gav i sitt slutbetänkande Barn- misshandel – att förebygga och åtgärda (SOU 2001:72) en defini- tion av barnmisshandel. Underlaget hade tagits fram av docent Johnson. 
  
 12  
  
 Enligt kommittén skulle  
 barnmisshandel  
 avse när en vuxen person utsätter ett barn för fysiskt eller psykiskt våld, sexuella övergrepp, kränkningar eller försummar att tillgodose barnets grundläggande behov. 
  
 13 
  
 12 
  
 Giles.  
 Definition av samhällelig omsorgsbrist och skadlig behandling av barn.  
 I SOU 2001:72 
 , Barnmisshandel. Att förebygga och åtgärda 
 . Slutbetänkande av kommittén mot barnmisshandel. Bilagedel. Stockholm 2001. 
  
 13 
  
 SOU 2001:72,  
 Barnmisshandel. Att förebygga och åtgärda 
 . Slutbetänkande av kommittén mot barnmisshandel. Stockholm 2001, s. 120. 
  
 122 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vad är vanvård 
  
 Den följande propositionen 
  
 14  
  
 behandlade bland annat frågan om att definiera barnmisshandel. Bland remissinstanserna motsatte sig flera kommitténs definition av barnmisshandel med motiveringen att termen  
 misshandel  
 borde reserveras för sådana förfaranden som motsvarar misshandelsbrott i brottsbalken. Kommitténs förslag skulle kunna skapa förvirring och tillämpningssvårigheter. Därför motsvarar begreppet barn som far illa bättre det som kommittén avsåg. 
 Regeringen bedömde att: 
 Så långt det är möjligt bör en gemensam syn skapas bland dem som i skilda sammanhang möter barn och unga under förhållanden där de far eller riskerar att fara illa. Ett barn riskerar att fara illa och barnets per- sonliga utveckling riskerar att skadas när det utsätts för fysiskt eller psykiskt våld, sexuella övergrepp, kränkningar eller när den som vårdar barnet försummar att tillgodose barnets grundläggande behov. 
  
 15 
  
 Regeringen konstaterade också att det rådde stor enighet hos de yrkesgrupper som i olika sammanhang möter barn i utsatta situa- tioner om behovet av att på ett enhetligt sätt kunna beskriva under vilka förhållanden ett barn far illa. Att däremot fastställa en defi- nition är betydligt mer komplicerat. Meningarna om värdet av en definition är delade, både mellan och inom yrkesgrupper. 
  
 16 
  
 Propositionen hänvisar fortsättningsvis till FN:s konvention om barnets rättigheter, särskilt till den artikel (19) som rör barnets rätt till skydd mot våld i familjen och till den svenska s.k.  
 anti-aga 
  para- grafen i 6 kap. 1 § föräldrabalken som innebär att ett barn inte får utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande behand- ling. 
  
 5.3 
  
 Ett barns lidande och utsatthet låter sig inte definieras av vilka synsätt som för tillfället varit förhärskande 
  
 Vårt arbete med definitionen av vanvård och övergrepp ledde fram till några strategiska ställningstaganden. 
  
 För det första  
 kan det inte ha betydelse för utredningens val av vanvårdskategorier om det finns en samsyn eller forskningsmässigt 
  
 14 
  
 Prop. 2002/03:53,  
 Stärkt skydd för barn i utsatta situationer m.m. 
  
 15 
  
 Prop. 2002/03:53, s. 46. 
  
 16 
  
 Prop. 2002/03:53, s. 47. 
  
 123 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 stöd för att övergreppen eller försummelsen skulle vara skadliga på kort eller lång sikt för det barn som varit utsatt. Sådana samband är nämligen ofta svåra att belägga och måste i detta sammanhang läm- nas därhän. Vi avstår således ifrån att vid registreringen av vanvård bedöma om exempelvis inlåsning är skadligare än aga eller om ett sexuellt övergrepp är skadligare än att ha blivit utnyttjad i hårt kroppsarbete under hela barndomen. Vi tar inte heller ställning till om det alls är skadligt för ett barn att aldrig få julklappar eller att bli kallad horunge av sina fosterföräldrar. 
  
 För det andra  
 skedde den vanvård som intervjupersonerna be- rättat om under olika tider. Lagar och allmänt rättsmedvetande, idéer om barnuppfostran, religion och samhälle skilde sig från da- gens värderingar. Vi har dock bedömt att detta saknar relevans för utredningens uppgift att dokumentera och registrera vanvård. Vi återger det som intervjupersonerna berättat om. 
  
 För det tredje  
 är det delvis en annan fråga att analysera och för- söka förstå vilka faktorer som gav förutsättningar för den vanvård som förekom. Sådant som tidsanda, synen på barn och barnupp- fostran, social isolering och brist på insyn i familj och institution är exempel på aspekter som kan ingå i en analys. Men vi vill betona att för vår bedömning av vad som ska betraktas och registreras som van- vård är det inte relevant. Den konkreta behandlingen av det enskilda barnet är huvudsaken. 
  
 Slutligen  
 ger FN:s konvention om barnets rättigheter ett till- räckligt gott underlag för att ange vilken behandling och bemö- tande av barn som utredningen ska dokumentera som vanvård. 
  
 5.4 
  
 En normativ definition av barns rättigheter – Barnkonventionen 
  
 Arbetet med att definiera vanvård ledde fram till att vi antog ett modernt barnrättsbaserat perspektiv i stället för lagar, forsknings- resultat och analys av vid olika tidpunkter förhärskande idéer och värderingssystem. FN:s konvention om barnets rättigheter (Barn- konventionen) blev vägledande. En uttalad vetenskaplig ansats fick således ge vika för en  
 barnpolitisk och normativ hållning  
 i fråga om utredningens vanvårdsdefinitioner. 
 Här nedan redovisas 17 av de 41 sakartiklarna i Barnkon- ventionen som haft avgörande betydelse för den grundläggande 
 124 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vad är vanvård 
  
 struktur för vanvårdskategorierna som sedan beskrivs i nästa avsnitt: 
  
 Ett barn har grundläggande rätt att leva tillsammans med sina föräldrar, förutsatt att han/hon har det bra och tryggt med dem. 
  
 Ett barn har rätt att behålla sin identitet, sitt medborgarskap, sitt namn och sina släktrelationer. 
  
 Ett barn som inte bor med sina föräldrar har rätt att träffa och hålla regelbunden kontakt med båda föräldrarna. Ifall det inte är bra för barnet att träffa föräldrarna kan man hindra umgänge. 
  
 Ett barn som inte kan bo med sin familj har rätt till särskilt skydd och stöd. I sådana fall ska man beakta kontinuiteten i barnets fostran, och ta hänsyn till barnets etniska, religiösa och språkliga bakgrund. 
  
 Ett barn som placerats utanför sitt födelsehem har rätt till regel- bunden översyn av grunderna för sin omvårdnad och placering. 
  
 Ett barn som tillhör en minoritet eller urbefolkning har rätt till sin egen kultur, religion och sitt eget språk. 
  
 Ett barn har rätt till kostnadsfri grundläggande utbildning. Sta- ten ska främja utbildning och studiehandledning på andra stadiet samt förebygga avbrott i studierna. 
  
 Ett barn ska skyddas mot alla former av utnyttjande som kan skada dess hälsa och utveckling. 
  
 Ett barn får inte utföra arbete som kan hindra dess utbildning eller äventyra dess hälsa och utveckling. 
  
 Ett barn ska skyddas mot alla former av sexuellt utnyttjande. 
  
 Ett barn ska skyddas från narkotika och olaglig narkotikahandel. 
  
 Inget barn får utsättas för tortyr eller annan grym eller förned- rande bestraffning. 
  
 Ett barn som utsatts för någon form av utnyttjande bör få hjälp till rehabilitering och social återanpassning. 
  
 Ett barn har rätt till bästa möjliga hälsa och till den hälso- och sjukvård han/hon behöver. 
  
 Barnet har rätt till privatliv, hemfrid och brevhemlighet. Barnets heder eller anseende får inte kränkas. 
  
 125 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 Ett barn har rätt till vila, lek och fritid, och till att delta i konst- och kulturaktiviteter. 
  
 Barnets åsikter ska beaktas med hänsyn till dess ålder och mog- nadsgrad. 
  
 5.5 
  
 Att kategorisera vanvård ur intervjuer 
  
 Utredningen har till denna delrapport och kommer även i det fort- satta arbetet att samla in ett unikt stort material i form av intervjuer och arkivmaterial. 
 För att det skulle bli möjligt att analysera vilken vanvård som tusen individer 
  
 17  
  
 hade berättat om konstruerade vi en databas för att notera vanvården från varje intervju. Då blev det möjligt att ta fram resultat för varje kategori av övergrepp och försummelse. 
 Kategorierna för vanvård i databasen är ordnade i en struktur där det överordnade begreppet vanvård är uppdelat i två underka- tegorier:  
 övergrepp och försummelse 
 . 
 Övergreppen är i sin tur uppdelade på  
 fysiska/emotionella  
 över- grepp och  
 sexuella  
 övergrepp. 
 Vi har inte funnit det meningsfullt att fullt ut skilja på fysiska och  
 emotionella  
 övergrepp trots att mer vetenskapliga försök har gjorts i den riktningen för att reda ut vanvårdsbegreppet. Tanken är att  
 alla övergrepp 
 , fysiska och sexuella innehåller komponenter av emotionella kränkningar och övergrepp. 
 Att försöka skilja ut vilka slags gränsöverskridanden som är renodlat emotionella respektive fysiska/sexuella är inte menings- fullt inom ramen för utredningens uppdrag. En rimlig tanke är dock att en viss typ kränkningar kan beskrivas och uppfattas hu- vudsakligen på en känslomässig nivå. För att tillgodose behovet av att kunna kategorisera också denna typ av kränkningar återfinns rubriken kränkning av gränser och integritet under kategorin Fysiskt/emotionella övergrepp. Att till exempel bli kallad hor- unge, att bli negativt särbehandlad i förhållande till biologiska barn, att få sina brev och dagböcker genomgångna och lästa faller under denna kategori. 
  
 17  
 Över 1 000 personer hade anmält sig till intervju när tiden för anmälan gick ut. Denna del- rapport bygger på 404 intervjuer. 
 126 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vad är vanvård 
  
 Efter  
 figur 1  
 följer en summarisk genomgång av rubrikerna i databasen över vanvård med exempel på de olika vanvårdskate- gorier som återfinns under respektive rubrik. 
 Figur 1 
  
 Vanvård 
  
 Övergrepp 
  
 Försummelse 
  
 Fysiska/emotionella 
  
 Sexuella 
  
 fys våld med tillhygge 
  
 hands on 
  
 omsorgssvikt 
  
 övrigt fysiskt våld 
  
 hands off 
  
 tillsynsynssvikt ff/inst 
  
 tvång/regler/straff 
  
 tillsynssvikt samh 
  
 hot 
  
 eftersatt utbildning 
  
 utnyttjad i arbete 
  
 integritetskränkning 
  
 5.5.1 
  
 Övergrepp och försummelse – definitioner 
  
 Här redovisas de resonemang som utgör bakgrunden till de definitioner av vanvård som utredningen använder sig av. Dessa definitioner återfinns i det följande. 
 Försummelse 
 Försummelse handlar i denna utredning dels om vårdnadshavarnas försummelser, dels om den försummelse myndigheterna gör sig skyldig till, i form av bristfälliga utredningar, utebliven tillsyn etc. Myndighetsförsummelse redovisas dock på annat håll, se kapitlet Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun. 
 I redovisningen av vanvård i form av försummelse skiljer vi på  
 otillräcklig omvårdnad  
 och  
 otillräcklig tillsyn  
 av fosterföräldrar och 
 127 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 institutionsperson och  
 otillräcklig skolgång 
 . Med  
 otillräcklig omvårdnad  
 avses sådant som fosterföräldrarna eller institutionsper- sonalen främst ansvarar för; att exempelvis inte ha fått medicin eller läkarvård vid sjukdom, inte ha fått gå till tandläkaren, inte haft tillgång till tvål och tandborste, inte kunnat äta sig mätt, fått gå i omoderna, trasiga, för kalla kläder, inte haft egen säng, etc. 
  
 Med  
 otillräcklig tillsyn avses  
  
 att de  
 som är satta att vårda barnet inte har haft uppsikt; barnet har fått visats i farliga miljöer, haft tillgång till alkohol och narkotika i placeringen, varit utsatt för mobbning och pennalism av andra barn, kunnat avvika i perioder utan att någon brytt sig, etc. 
  
 Otillräcklig skolgång  
 innebär till exempel att barnet inte kunnat fullgöra obligatorisk skola, nekats fortsatta studier efter folkskola/grundskola, inte fått stöd och hjälp med att sköta skolarbetet. Möjlighet att registrera otillräcklig skolgång på grund av skador/blåmärken till följd av misshandel finns också. Undermålig kvalitet på den undervisning som ibland bedrevs i skolor knutna till olika institutioner finns även som vanvård- skategori under denna rubrik. 
 Definition försummelse 
 Intervjupersonernas beskrivningar av eftersatt skolgång samt vård- nadshavares, underlåtenhet/oförmåga/ovilja att tillgodose barnets grundläggande behov, att garantera och befrämja barnets trygghet, säkerhet och utveckling i psykologiskt, medicinskt, socialt och fysiskt avseende. 
 Fysiskt våld med och utan tillhygge 
 Berättelser om avsiktligt fysiskt våld som riktats mot barnets kropp har delats in i två kategorier,  
 fysiskt våld med tillhygge  
 och  
 övrigt fysiskt våld. 
  
 Om våldet utövades med tillhygge har det i databasen registrerats att barnet har var varit utsatt för avsiktligt våld mot kroppen, vilket slags tillhygge förövaren använt sig av om och mot vilken del av kroppen våldet har riktats och hur ofta detta har skett och vem som utövat våldet. 
 128 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vad är vanvård 
  
 Anledningen till denna förhållandevis höga detaljeringsgrad har att göra med att vi tycker att det är angeläget att redovisa den mängd olika tillhyggen som förekommit i intervjupersonernas berättelser. Att ange specifikt vilka olika tillhyggen som använts berättar något om skillnaderna mellan olika barns utsatthet. Det innebär väsentliga skillnader för ett enskilt barn att vid ett tillfälle få ett slag över handen med en disktrasa jämfört med att regel- bundet bli stucken i handen med synålar eller varje vecka under en sommar bli slagen över ryggen med en kratta eller skjuten efter med hagelgevär. Under övrigt fysiskt våld redovisas avsiktligt våld mot barnets kropp som utövats utan tillhygge. 
 Definition fysiskt våld med tillhygge 
 Intervjupersonernas beskrivning av avsiktligt våld riktat mot barnets kropp där förövaren antingen höll i det tillhygge som användes för att utöva våldet, kastade föremål mot barnet, band barnet eller besköt barnet. 
 Definition övrigt fysiskt våld 
 Intervjupersonernas beskrivning av avsiktligt våld riktat mot barnets kropp  
 utan tillhygge  
 som kunde innebära: slagen med öppen eller knuten hand, sparkad/trampad/knäad, knuffad/kastad, skakad/fasthållen, nedtryckt, lyft/dragen, skallad, nypt, bespottad, kvävd, bränd, dränkt, skållad, kyld, biten, urinerad på, riven, skrubbad blodig. 
 Barn jagad med bil, hund som hetsades mot barn, barn som tvingades skada sig själv med exempelvis rakblad, är gränsfall men betraktas inte i detta sammanhang som  
 våld med tillhygge  
 och faller således under denna kategori,  
 övrigt fysiskt våld. 
  
 Hot/hotfulla situationer 
 Hot om våld, med eller utan åtbörder och åthävor i form av knutna nävar, knivar eller skjutvapen, är exempel på den typ av vanvård som hänförs till denna rubrik. Hot innebär även inter- vjupersonernas beskrivningar av situationer där hot legat i luften, i form av stämningar, blickar, tonlägen. Att bli vittne till hur andra 
 129 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 barn misshandlas kan också ha uppfattats som hot. Hit räknas även hot om eller försök till kastrering/sterilisering, hot om att bli iväg- skickad, religiöst färgade hot samt hot i samband med tillsyns- besök. Ignorerad rädsla registreras också som  
 hotfull situation. 
  
 Definition hot/hotfulla situationer 
 Situationer under placeringsperioden, händelser, stämningar och hotelser, uttalade eller outtalade, där intervjupersonerna beskriver hur de som barn upplevt stark rädsla, oro eller förvirring. 
 Utnyttjad i arbete 
 Under denna rubrik registreras de rapporter om vanvård som inne- burit för hårt arbete i förhållande till barnets ålder eller som haft menligt inflytande på barnets hälsa och utveckling, möjligheter till fritid, lek och umgänge med kamrater, samt varit förödande för barnets möjligheter att delta i skolarbete på grundläggande nivå och/eller hindrat barnets möjligheter till studier på högre nivåer. 
 När det gäller utnyttjad i arbete registreras utnyttjad i hårt arbete som vanvård om intervjupersonen själv tar upp det. Beskrivs arbetet av intervjupersonen som i någon mening normalt något som alla barn förväntades utföra vid den tidpunkten, i det grann- skapet, registreras det inte som vanvård. 
 Särskild uppmärksamhet har vid intervjuerna fästs vid eventuell särbehandling, om det endast var de placerade barnen, någon eller några av dessa som förväntades arbeta. Eventuellt hamnar sådan typ av vanvård under integritetskränkning, särbehandling och orätt- visor. 
 Definition utnyttjad i arbete 
 Intervjupersonernas beskrivning av hur de som barn dagligen utnyttjades i hårt/tungt arbete i exempelvis jordbruk, skogsbruk, hushållsarbete eller annan verksamhet, på ett sådant sätt att det hade menlig inverkan på barnets hälsa, utveckling och skolarbete. 
 130 
  
 SOU 2009:99 
  
 Vad är vanvård 
  
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
 Detta är en vanvårdskategori som omfattar intervjupersonernas berättelser om kränkningar, särbehandling och orättvisor. Det har för intervjupersonerna kunnat handla om att bli berövad sitt namn, inte få tala sitt språk, bli påtvingad religiös eller politisk uppfatt- ning. Att inte få äta med resten av familjen, att bli uppställd på led för att mönstras av blivande fosterföräldrar hör till sådant som registrerats här. 
 Att ha varit utsatt för nedsättande tillmälen, horunge, miss- foster, pissruska, etc., registreras noggrant och på hög detalj- nivå. Vi anser att rapporterna om ett sådant språkbruk föremedlar omedelbara och effektiva bilder av den utsatthet utredningen fått i uppdrag att beskriva. 
 Denna kategori rymmer även berättelser om barn som berövats ägodelar, fått sina kontakter med omvärlden kontrollerade och socialt isolerats. 
 Även bevittnat våld mellan närstående, registreras här trots att det rör sig om en form av traumatisk exponering som uppmärksammats först under senare år. 
 Att definiera en så vid och mångtydig kategori som  
 Integritets- kränkning, särbehandling och orättvisor  
 som omfattar så många indi- vider och till så stor del bygger på subjektiva upplevelser och tolk- ningar, förutsätter att begreppen bryts ned och operationaliseras. Definitionen utgörs av 11 sådana nedbrutna och operationaliserade underkategorier. 
 Definition integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
 Intervjupersonernas beskrivningar av att ha varit utsatt för något av följande. 
  
 1. 
  
 Negativ särbehandling, 
  
 2. 
  
 Berövad/begränsad kontakt med närstående, 
  
 3. 
  
 Kränkande tilltal, 
  
 4. 
  
 Berövad kulturell/politisk/religiös identitet, 
  
 5. 
  
 Kroppsligt integritetskränkt, 
  
 6. 
  
 Förnedrad och orättvis behandlad, 
  
 7. 
  
 Socialt isolerad/begränsad rörelsefrihet, 
  
 8. 
  
 Kontroll av kommunikation/dagbok/telefon/post, 
  
 9. 
  
 Berövad ägodel eller djur, 
  
 10. 
  
 Felaktigt diagnostiserad, 
  
 11. 
  
 Tvångsabort/tvångssteriliserad 
  
 131 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sexuella övergrepp 
 På samma sätt och med samma motivering som när det gäller fysiskt våld finns det i denna kategori möjligheter att beskriva över- greppen på en förhållandevis hög detaljnivå. Det föreligger stora skillnader i ett barns upplevelse av att vid ett tillfälle ha blivit kramad på ena bröstet av en fosterhemsinspektör och att ha varit utsatt för regel- bundna anala, genitala eller orala penetreringar under en tioårsperiod av sin fosterfar. I detta sammanhang har vi inte värderat eller rang- ordnat betydelsen för den enskilde eller skador kopplade till olika typer av sexuella övergrepp. 
 I den mån sexuell exploatering av barn och unga i kommersiella och liknande sammanhang har rapporterats, har sådant förts till denna kategori. Det kan ha handlat om att engagera barn och unga i aktiviteter med avsikt att framställa barnpornografi, bedriva barn- prostitution eller erbjuda barnet till flera förövare. 
 Definition sexuella övergrepp 
 Intervjupersonernas beskrivningar av handlingar eller situationer med sexuell innebörd där en vuxen eller ung person utnyttjade dem som barn för att tillfredsställa egna sexuella eller andra behov. 
 Sexuella övergrepp kan delas in i två olika typer: 
  
 Hands off, övergrepp utan fysisk kontakt kan innebära blott- ning, voyeurism, 
  
 18  
  
 sexprat samt exponering för pornografiskt material. 
  
 Hands on, övergrepp med fysisk kontakt kan vara, ofrivillig kropps- lig närhet, beröring, kyssar, smekningar och omfamningar, beröring av brösten, genitalia och/eller anus, onani, oralsex, att föra in finger, föremål eller penis i anus eller vagina. Det kan också vara att barnet uppmuntras/tvingas att mot sin vilja beröra förövaren och/eller utöva sexuella handlingar på förövaren. 
  
 18  
 Fackuttryck för smygtittning/fönstertittning. 
 132 
 SOU 2009:99 Vad är vanvård 
 Tvång, regler och straff 
 Under denna kategori redovisas vanvård som har att göra med rutiner och regler för barnets uppförande som beskrivits som i fysisk och/eller psykisk mening, skadliga. 
 Fysisk och/eller psykisk skadliga  
 är vår sammanfattning av pla- ceringsperiodens regler/tvång och straff som har beskrivits som ohälsosamma, livsfarliga, skrämmande, smärtsamma, kränkande, orätt- visa, inkonsekventa, obefogade, obegripliga, absurda och bisarra. 
  
 Det har kunnat handla om sådana vardagsregler som att; inte få äta med resten av familjen, inte få vistas inomhus före klockan fem, inte få använda elektriskt ljus vid läxläsning. Också olika straff som intervjupersonerna har uppfattat som orimliga även om de inte direkt varit kopplade till fysiskt våld redovisas här, exempelvis; ute- låsning, inlåsning, sova i ladugården och indragna matportioner. 
 Till denna rubrik har också hänförts en typ av bisarrt tvång och absurda regler som för tankarna till psykisk ohälsa hos dem som utövar det, exempelvis extrem kontroll av kroppsfunktioner som; varit förbjuden att blinka, andas, urinera, dricka vatten, inte spola innan fostermodern kontrollerat avföringen, stå och sova, bara titta rakt fram, tvingats äta annat än mat eller otjänlig föda. I anslutning till den typ av bisarrt tvång det här är frågan om, att äta annat än mat/otjänlig föda ges också möjlighet att exakt registrera vad det intervjupersonerna berättar att de som barn blev tvingade att äta, exempelvis renträck, egna uppkastningar, mögligt bröd, djurfoder. 
 Kategorin bisarrt tvång skiljer sig från övriga kategorier i så motto att det är en vanvårdskategori som inte i första hand är värderad och definierad av intervjupersonerna, utan av oss i samråd med psykologisk och psykiatrisk expertis. Ett samlingsbegrepp:,  
 bisarr van- vård,  
 har införts som ett försök att definiera den här typen av upp- levelser. För en mer utförlig diskussion, se kapitlet Försummelse och övergrepp – resultat, avsnitt Fysiskt och/eller psykiskt skadliga tvång/regler/straff. 
 En sammanfattning av resonemanget ovan innebär följande definition: 
 133 
  
 Vad är vanvård 
  
 SOU 2009:99 
  
 Definition fysiskt och/eller psykiskt skadligt tvång, regler och straff 
 Uttalad eller outtalad ordning för barnets beteende/uppförande och dagliga livsföring som av IP beskrivits som fysiskt och/eller psykiskt skadlig, eventuellt åtföljda av bestraffningar som av IP beskrivits som psykisk och/eller fysiskt skadliga. 
 134 
  
 6 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 I detta kapitel redogörs först för hur intervjuerna har genomförts. Sedan beskrivs vilket arkivmaterial som har samlats in och hur det gått till. Kapitlet handlar således om arbetsmetod. 
 Eftersom ingen tidigare har gjort en liknande statlig utredning i vårt land har frågor om arbetssätt och metoder beskrivits mer ingå- ende än vad som är brukligt. Uppbyggnaden och genomförandet av utredningen kan ses som en del av resultatet, dvs. hur man gör för att utreda försummelser och övergrepp i förfluten tid när det är ett okänt antal personer som själva ska höra av sig för att delta med sin berättelse. Tillsättningen av utredningen kan också ses som ett första försök från staten till en upprättelse för de drabbade. 
 Redan i direktiven antyds några förhållningssätt och metoder som utredningen bör tillämpa. 
  
 1  
  
 Ingen uppsökande verksamhet får ske, utan utredaren ska intervjua alla som frivilligt kontaktar utredningen och dokumentera intervjuerna. De intervjuade ska erbjudas psykolog- iskt stöd i anslutning till intervjuerna. 
  
 2 
  
 6.1 
  
 Struktur och miljö för intervjuerna 
  
 Det är huvudsakligen via intervjuer som uppgifter om vanvård samlas in. Därför har vi lagt ner stort arbete och omsorg på att utforma och genomföra intervjuerna. 
 Beslutet att delta i intervjun kan för den enskilde vara förenat med stor vånda och ambivalens. För många innebär intervjuerna ett risktagande, att kanske första gången dela med sig av upplevelser som de helst har velat glömma och i en del fall inte ens benämnt tidigare. 
  
 1 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 2 
  
 Dir. 2007:167. 
  
 135 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjuerna genomförs i regel av två utredare. En person ställer frågor och en person för anteckningar. 
 För att ringa in relevanta frågeområden har en intervjuguide utarbetats. Guiden finns som bilaga 3. 
  
 6.1.1 
  
 Platser och villkor för de intervjuade 
  
 282 (70 procent) av de intervjuer som redovisas i denna delrapport har hållits i Regeringskansliets utredningslokaler i Stockholm. 51 intervjuer (13 procent) har genomförts på hotell i Göteborg och 39 (10 procent) i Malmö för intervjupersoner från de regionerna. 
 Utredningen har stått för resekostnaderna för intervjuperson och eventuell medföljande stödperson. 
 I de fall intervjupersonerna har varit funktionshindrade eller av andra skäl inte kunnat lämna hemmet har intervjuerna genomförts i deras bostad. Vi har också intervjuat personer som av olika skäl inte kunnat resa till Stockholm, Göteborg eller Malmö på andra orter i landet. I flera fall har utredningen disponerat länsstyrelselokaler. 
 Intervjuer har annars genomförts i fängelser, rättspsykiatriska kliniker, sjukhus, äldreboenden, psykiatriska kliniker, och kom- munala förvaltningslokaler. 
 Telefonintervjuer har undvikits och har endast skett i ett fall, på intervjupersonens uttryckliga begäran. 
 Intervjurummen i Stockholm 
 För att intervjupersonerna ska känna sig välkomna har inter- vjurummen inretts omsorgsfullt. Rummen är cirka 15 m², ljussatta med dagsljus från fönster, takarmatur och punktbelysning. Exempelvis ingår gröna växter, fruktkorg och dryck i miljön. Dörrar och väggar har förstärkt ljudisolering. Ett intervjuteam består av två personer, en som intervjuar och en som antecknar. 
 Intervjuare och intervjuperson sitter halvt vända mot varandra med ett litet bord mellan sig. Där finns pappersnäsdukar, vatten, bandspelare och en klocka. 
 På ena väggen finns en vit skrivtavla, där uppgifter om pla- ceringar antecknas i tidsföljd. 
 Bredvid intervjupersonen finns en stol för medföljande stöd- person. Den som antecknar under intervjun sitter bredvid inter- 
 136 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 vjuaren men lite avsides från såväl intervjuare som intervjuperson. De flesta antecknar med hjälp av dator, några för hand. Från början var intervjuarna tveksamma till att använda den tekniken, men intervjuarnas erfarenhet efter att ha genomfört femhundra inter- vjuer är att tekniken inte varit störande. 
  
 6.1.2 
  
 Ljudupptagning 
  
 Intervjuerna har, med något enstaka undantag, spelats in på digital bandspelare. Filerna sparas i utredningens digitala arkiv. Syftet med rutinen har varit att vid behov kunna gå tillbaka till källan när inter- vjuerna dokumenteras skriftligt. Cirka tio personer har önskat att få en kopia av ljudfilen, vilket utredningen ordnat. 
 Intervjupersonerna tillfrågas om de ger sitt tillstånd till att inter- vjun bandas innan bandspelaren sätts igång. 
  
 6.1.3 
  
 Intervjureferaten 
  
 Efter intervjun sammanställs ett referat av den utredare som fört anteckningar under intervjun. Referatet är det som utredningen sedan baserar sin rapportering om förekommen vanvård på. Därför är det viktigt att referaten i möjligaste mån är korrekta. Referatets syfte är också att den som blivit intervjuad ska få en bekräftelse på att det som berättats har blivit rätt uppfattat. Det som intervjuper- sonen tryckt på som viktigt under intervjun ska återfinnas i refe- ratet, även om det inte har med direkt vanvård att göra. Det kanske inte heller uteslutande handlar om upplevelser som har med barn- domen att göra. 
 Intervjupersonen kan bifoga eget material till referatet. Det kan vara levnadsbeskrivningar, dikter, tidningsartiklar, bilder eller annat med personlig anknytning. 
 Referatet undertecknas av intervjuarna och skickas i två exemp- lar till intervjupersonen med rekommenderad post för godkän- nande och underskrift. Det av intervjupersonen undertecknade referatet sänds sedan åter till utredningen med rekommenderad post. Utredningen står för alla kostnader för korrespondensen. Därefter skannas den undertecknade kopian och sparas digitalt. 
 137 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 SOU 2009:99 
  
 Skulle intervjupersonen inte vara nöjd med sammanställningen görs rättelser, tillägg och strykningar. Dessa åtgärdas och intervju- personen får en ny version av referatet. 
 Kontakten med intervjupersonen är inte avslutad förrän sam- manställningen är undertecknad av både utredare och intervjuper- son. Då sänds ett tackbrev till intervjupersonen. 
 Om intervjupersonerna dröjer med att returnera samman- ställningen får de efter några månader ett brev med påminnelse och ett erbjudande om att få nya kopior. 
  
 6.2 
  
 Ramar för intervjun 
  
 Här följer en kommenterad genomgång av centrala aspekter i inter- vjuprocessen. 
 Intervjusituationen ställer stora krav på intervjuteamen när det gäller professionalitet och lyhördhet inför den intervjuades behov, känslomässiga status samt beredskap att kunna dela med sig av sina erfarenheter. 
  
 6.2.1 
  
 Intervjupersonerna anmäler sig själva 
  
 Intervjupersonerna anmäler sig alltid själva till intervjun, vanligtvis per telefon eller  
 e-post. 
  Utredningen får inte bedriva någon uppsökande verksamhet. Om intervjupersonen önskar att bli intervjuad enbart av män eller enbart av kvinnor har utredningen försökt tillmötesgå dessa önskemål. Det vanliga är dock att intervjuteamet består av en man och en kvinna. 
 När de anmält sig får intervjupersonerna alltid ett välkomstbrev där tid och plats bekräftas. Några veckor före intervjun får de ett påminnelsebrev. I de fall intervjuerna genomförs på annan ort än i Stockholm bekräftas oftast intervjuerna med telefonsamtal någon dag före. 
  
 6.2.2 
  
 En stödperson kan finnas med 
  
 Intervjupersonen har rätt att ta med sig en stödperson till inter- vjun. Möjligheten till stödperson är så viktig att vi har rekom- menderat detta vid bokningen av intervjun och i inbjudningsbrevet. 
 138 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 Intervjupersonen bestämmer helt själv hur stödpersonen ska använ- das. Stödpersonen kan sitta med i rummet under hela eller delar av intervjun eller vänta utanför och sluta upp när intervjun är avslutad. För de som har en tidsmässigt lång resa till Stockholm har det fun- nits möjlighet till övernattning. 
  
 6.2.3 
  
 Intervjun inleds 
  
 I normalfallet möts intervjupersonerna med eventuellt sällskap på utsatt tid vid dörren eller i hotellobbyn och eskorteras till inter- vjurummet. 
 Intervjuare och antecknare presenterar sig och sina respektive roller och arbetsuppgifter. Intervjuaren är den som huvudsakligen ställer alla frågor. Antecknaren ber om kompletteringar och förtyd- liganden, beskriver hanteringen av intervjusammanställningen och hur den fortsatta kontakten kring denna kommer att se ut. 
 Eventuell stödperson välkomnas också. Därefter får intervjuper- sonen frågan om stödpersonen ska sitta med i rummet. Stödpersonens relation till intervjupersonen klargörs. Intervjuaren informerar om att stödpersonens roll i första hand är att vara stödjande och endast i mycket begränsad omfattning svara på eller kommentera de frågor som ställs. 
 Intervjupersonen får inledningsvis information om utredningen, bakgrund, syfte, hur intervjun kommer att gå till och ges möjlighet att ställa frågor kring detta. 
 1 ½ till tre timmars semistrukturerad intervju 
 Intervjuerna tar i allmänhet 1 ½ till 3 timmar med avbrott för even- tuella pauser. 
 Intervjuaren följer tämligen noggrant en intervjuguide och för- söker täcka av samtliga frågeområden. Men det finns också möjlig- heter att improvisera, till utvikningar, eftergifter och avslut. Det beror på hur intervjun utvecklar sig. Vi har valt att definiera detta som en semistrukturerad intervju. 
 139 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjuguiden 
 För att ringa in för utredningen relevanta frågeområden har en intervjuguide utarbetats. Den har under utredningstiden förelegat i flera versioner allteftersom erfarenheter vunnits och utvärderats. En sammanfattande mer resonerande beskrivning följer nedan. För den mer exakta versionen hänvisas till bilaga 3. 
 Personuppgifter 
 Intervjupersonerna får inledningsvis frågan om hur de kommit i kontakt med utredningen om de har tagit ut arkivmaterial och om de önskar utredningens hjälp att eftersöka arkivmaterial. 
 Frågor följer sedan kring aktuella personliga förhållanden, boende, civilstånd, sysselsättning, utbildningsbakgrund och upp- gifter om eventuella barn och barnbarn. Intervjupersonen tillfrågas även om han/hon tillhör någon av de fem svenska minoriteterna eller har utländskt ursprung. 
 Därefter får intervjupersonen svara på frågor om var placeringar i barndomen har skett, när i tiden och hur länge de har pågått. Detta åskådliggörs med hjälp av en barndomslinje som ritas upp och fylls i. 
 Minnen från barndom och placeringar 
 Intervjupersonen får därefter berätta om sin barndom, om sina bio- logiska föräldrar, om syskon, tiden före första placeringen, om anled- ningen till placeringen och sina första minnen. 
 Placeringarna gås igenom en i taget. Intervjupersonen berättar om den vanvård, övergrepp och försummelse som förevarit. Så detaljerat som möjligt berättas vad det var som hände, hur många gånger och vem som var förövare. 
 Särskild uppmärksamhet ägnas i denna del åt frågor om kontakt med den biologiska familjen under placeringstiden, om tillsyn från de sociala myndigheterna förekommit, hur ofta den har skett och hur den gått till. 
 Intervjupersonerna får också frågan om hur de värderar sina upplevelser och vad som i deras ögon var det värsta som hände. Intervjuarna ställer också frågor kring överlevnadsstrategier 
 ,  
 hur intervjupersonen gjorde för att stå ut och överleva den vanvård de var utsatta för. 
 140 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 Reflektioner 
 Avslutningsvis uppmanas intervjupersonerna att reflektera över sina barndomsupplevelser och hur detta har påverkat dem. Dess- utom ber vi dem att sammanfatta sina tankar om hur det skulle kunna ha varit annorlunda, vilka fel som begicks och hur alterna- tiven skulle kunna ha sett ut. 
 Avslutning 
 Innan intervjun avslutas erbjuds intervjupersonen samtalsstöd från S:t Lukas. Samtliga får ett kort med kontaktuppgifter med vart de ska vända sig för att beställa tid. 
 Till sist tillfrågas de om hur intervjun har upplevts och upp- manas att ge återkoppling till intervjuarna, deras sätt att genomföra intervjun och hur de tycker att de blivit bemötta. 
 Barndomslinjen – ett hjälpmedel för att dokumentera minnen 
 Den del av intervjun som handlar om antal placeringar, när de skedde, hur länge de varade och hos vem, genomförs med hjälp av en s.k. barn- domslinje. Vi har valt att kalla den barndomslinje i stället för livslinje eftersom den är koncentrerad till vad som hänt under den tid den sociala barnavården var aktuell. 
 Intervjuaren ritar en linje tvärs över den vita skrivtavlan på väggen framför intervjupersonen. På denna linje anges årtal för viktiga händ- elser, som när syskon föddes, föräldrars eventuella frånfälle, flytt- ningar och placeringar. På barndomslinjen anges också namn och orter för fosterhem, fosterföräldrar, institutioner och institutions- personal. Mer summariskt finns också föräldrars och foster- föräldrars yrke och sysselsättning. Barndomslinjen avslutas med årtalet när den sociala barnavården upphörde. 
 Sedan följer frågor om minnen från de olika platserna, män- niskorna och årtalen som finns på tavlan. Då har intervjuarna fokus på vanvård, övergrepp och försummelse. 
 Skulle inte alla frågor hinnas med vid ett tillfälle finns det möj- lighet att komplettera med fler intervjutillfällen. Åtta personer har intervjuats vid  
 2–3 
  tillfällen. 
 141 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 SOU 2009:99 
  
 6.3 
  
 Intervjun – intervjutekniken 
  
 6.3.1 
  
 Öppna frågor 
  
 Intervjuaren försöker så långt möjligt ställa öppna frågor; Kan du berätta vad du minns från tiden hos Mcgee? Sedan kan inter- vjuaren ställa följdfrågor; vad menar du med ofta, varje dag eller? Du säger att du fick stryk, hur slog hon dig, med öppen hand, med knuten hand, var träffade slagen? Använde hon något tillhygge? 
 När intervjuaren går in så mycket i detalj brukar detta motiveras med att det är för att det tydligt ska framgå vad det var som barn kunde råka ut för. 
 Detaljnivån gäller också frågor om sexuella övergrepp. Då till- frågas intervjupersonen innan frågorna ställs, om han eller hon accepterar mer detaljerade frågor om vad förövaren gjorde. 
  
 6.3.2 
  
 Känslor 
  
 För att undvika att intervjun ska få mer psykoterapeutiska dimen- sioner än vad som avses,  
 ställs inte  
 frågor av typen: Hur kändes det? när intervjupersonen exempelvis beskriver att bli lämnad ensam, att se sin lillebror bli misshandlad eller att bli inlåst i en mörk skrubb. 
 Avsikten är att intervjupersonen så långt möjligt bara ska beskriva händelserna. 
 Det går inte att undvika att intervjupersoner invaderas av smärt- fyllda minnen. Många ger på olika sätt uttryck för detta i rummet. En del kan få fysiska symtom, må illa eller börja gråta. Då är inter- vjuteamen tillåtande och stödjande. Intervjuarna avvaktar till dess att intervjupersonen återhämtat sig och förhör sig noga om inter- vjupersonen orkar att gå vidare. 
  
 6.3.3 
  
 Tolkningar 
  
 Intervjuarna har med några undantag avstått från tolkningar av vad som berättats under intervjuerna. 
 I några fall, när det handlat om berättelser om övergrepp, har intervjupersonen själv tagit på sig ansvaret för det som hänt. En drabbad kan exempelvis ha anklagat sig själv för att ha blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp; det var mitt eget fel, jag skulle ha 
 142 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 sprungit därifrån. Då har det varit på sin plats att som intervjuare påpeka att du hade ju inget val. Hur ska ett litet barn kunna förstå vad som är rätt och fel i en sådan situation? Det är väl ändå den vuxnes ansvar? 
 Det är inte, enligt vår uppfattning, etiskt försvarbart att som utredare låta uppenbara självanklagelser passera. Att på så sätt förmedla förståelse för det utsatta barnets situation, befrämjar också kontakt och för- troende i intervjuprocessen. 
 Ibland har intervjupersonen vid berättelser om övergrepp blivit upptagen av förövarens motiv och bevekelsegrunder och efterlyser ett svar på frågan; hur kan man göra så emot ett barn? Då kan det vara på sin plats att som intervjuare kommentera detta, exempelvis: Efter vad du berättat för mig, låter det som om han hade allvarliga psykiska problem. 
 När intervjupersonerna uttrycker osäkerhet om vad som kan defini- eras som vanvård, övergrepp eller försummelse är intervjuarna noga med att inför intervjupersonen bekräfta att det som beskrivs verkligen var ett övergrepp. Intervjupersonen kan t.ex. uttrycka sig så här: 
 Hon ville att jag skulle ligga bredvid henne och hålla handen på hennes underliv, om man nu kan kalla det för övergrepp. 
 Det kallar i alla fall jag för övergrepp, svarar intervjuaren. Utredningen ger sig själv tolkningsföreträde i förhållande till 
 intervjupersonen, särskilt när det gäller sexuella övergrepp. Vi definierar således vad som är övergrepp. 
 Vidhåller intervjupersonen att det som beskrivs inte kan betrak- tas som övergrepp noteras detta i intervjusammanställningen men förs ändå in som övergrepp i databasen. 
  
 6.3.4 
  
 Råd 
  
 Intervjuerna ger också omfattande inblickar i intervjupersonernas nuvarande liv. Intervjupersonerna tar upp livsfrågor och livsval där det som intervjuare kan ligga nära tillhands att vilja kommentera och ge råd. Men intervjuarna avhåller sig i möjligaste mån från detta. 
 Den enda anledningen till att ge råd uppstår när intervju- personen ger uttryck för självdestruktiva tankar. Då kan inter- vjuarna ge rådet att söka akut stöd och har i sällsynta fall även hjälpt till med detta. 
 143 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 SOU 2009:99 
  
 6.3.5 
  
 Stöd och återkoppling 
  
 Uppmuntran förekommer tämligen frekvent under intervjun. Med ärligt uttryckta kommentarer som; det gjorde du rätt i, det var modigt av dig, visar intervjuaren sin empati. 
 Flera intervjupersoner har en tendens att diskvalificera sig själv i intervjusituationen: Jag är så dålig på att beskriva, jag har så svårt för att minnas, det här låter säkert inte klokt. Då kan intervjuaren ge ärlig återkoppling: Jag är imponerad av din förmåga att minnas detaljer. Du kan verkligen berätta levande. 
  
 6.3.6 
  
 Avslutning 
  
 Innan intervjun avslutas finns det möjlighet att gå igenom delar av det arkivmaterial intervjupersonen haft med sig och kontrollera vissa detaljer. Ibland har intervjupersonerna med sig bilder, foto- grafier och tidningsartiklar som de vill att intervjuarna ska ta del av. 
 Intervjupersonernas egna bidrag till utredningen kopieras. Rese- räkningen skrivs och vid behov skriver intervjupersonen på en full- makt för utredningen att söka efter arkivmaterial. Ett erbjudande om stödsamtal på S:t Lukas lämnas och det ges möjlighet att reflektera över intervjusituationen; hur det kommer att bli att lämna intervjun. 
 Därefter uppmuntras intervjupersonen att ge återkoppling till intervjuteamet kring bemötande och genomförande av intervjun. 
  
 6.4 
  
 Ärendehanteringssystem och databas 
  
 6.4.1 
  
 Ärendehantering 
  
 Eftersom utredningens dokumentation om enskilda personer av sekre- tesskäl inte fick inrymmas i Regeringskansliets datasystem tvingades vi att ägna tid och kraft åt att med hjälp av en extern konsult bygga ett separat system. 
 Det konstruerades ett databaserat ärendehanteringssystem för utredningen. Systemet har använts för att hålla reda på all information som rört intervjupersoner och intervjutillfällen, telefon och korrespon- dens med intervjupersoner, resor, övernattning, utlägg, ekonomi samt övrig administration. 
 144 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 6.4.2 
  
 Databas 
  
 Redan i intervjureferatet sker en koppling till vad som sedan registreras som vanvård. Formuleringarna i referatet anpassas till databasens kate- gorier för att arbetet med att föra in uppgifterna ska kunna gå smidigt. Databasens kategorier har sitt ursprung i intervjuerna och de mer teoretiska övervägandena som vi tidigare redogjort för. 
 Konstruktionen av vanvårdskategorier i databasen är en dynam- isk process. I praktiken kan det fortfarande förekomma att utred- ningen, efter mer än femhundra genomförda intervjuer, i undan- tagsfall upptäcker en ny vanvårdskategori eller registrerar ett nytt tillhygge för fysiskt våld. 
 Det kan exempelvis se ut så här i ett referat: 
  
 slagen med knuten hand mot bål och extremiteter vid flera till- fällen av institutionsföreståndare 
  
 utsatt för försök till sexuellt övergrepp vid flera tillfällen av grupper av barn i lokalsamhället 
  
 utsatt för religiöst färgade hot av fostermor, ofta 
  
 skadad/sjuk utan att få vård, vid ett tillfälle, fosterfar, fostermor 
  
 själv anmält missförhållande till myndighetsrepresentant utan resul- tat, vid flera tillfällen. 
  
 Den vanvård som intervjupersonerna har berättat om kopplas till de olika placeringstillfällena. Också uppgifter om utbildning och arbetsliv liksom sviterna av vanvården noteras. 
  
 6.5 
  
 Arkivmaterial 
  
 Redan i de ursprungliga direktiven stod det att intervjuerna kan kompletteras med studier av arkivmaterial. I praktiken innebär det att utredningen erbjuder intervjupersonerna att eftersöka arkiv- material i den mån de inte själva redan gjort det vid tiden för inter- vjun. Samtliga intervjupersoner uppmanas också att ta med sig even- tuellt arkivmaterial till utredningen. De tillfrågas regelmässigt om de ger sitt tillstånd till utredningen att kopiera och arkivera det arkivmaterial de själva har med sig alternativt det material som för deras räkning rekvireras av utredningen. 
 145 
  
 Källor – Intervjuer och arkivhandlingar 
  
 SOU 2009:99 
  
 Arkivmaterialet används för att jämföra och komplettera informa- tion från intervjuerna. Framför allt gäller det uppgifter om tillsyn och mer exakta uppgifter om placeringar när det gäller var de skedde, tid- punkten för dem och placeringarnas varaktighet. Att hjälpa till med att ur svenska arkiv rekvirera intervjupersonernas arkivmaterial har också setts som en kostnadsfri och värdefull tjänst för de inter- vjuade. 
  
 6.5.1 
  
 Analys av arkivmaterialet 
  
 I denna rapport har vi gjort ett urval ur arkivmaterialet. Det har använts i en analys av noteringar om tillsyn och uppföljning av pla- ceringarna. Uppgifterna har sedan jämförts med intervjupersoner- nas berättelser om tillsynsbesök under deras placeringar. 
 146 
  
 7 
  
 Försummelse och övergrepp 
  
 – resultat 
 Den försummelse och de övergrepp som intervjupersonerna berättat om beskrivs i detta kapitel. Först presenteras hur gruppen 404 intervjupersoner i denna rapport ser ut med hänsyn till kön, etnicitet och funktionshinder. Därefter redovisas resultaten, dvs. vilka försummelser och övergrepp intervjupersonerna har berättat om. 
 Resultatredovisningen följer den indelning av vanvård i försum- melse och övergrepp som redogjorts för i kapitel 5. Ett fullständigt tabellmaterial finns tillgängligt i  
 pdf-format 
  och kan rekvireras av den som är intresserad. 
 Redovisningen inleds med några definitioner. 
  
 7.1.1 
  
 Definitioner 
  
 Med  
 vanvårdskategori  
 avses en viss typ av vanvård, exempelvis slagen med ris. Sammanlagt har utredningen registrerat drygt 400 vanvårdskategorier. Vanvårdskategorierna finns sorterade under nio överkategorier, som följer indelningen som tidigare beskrivits i kapitel 4. Överkategorierna är också rubriker för de olika avsnitten i resultatredovisningen. Med  
 intervjuperson eller person  
 avses de 404 personer som utredningens resultat bygger på. 
 Utredningen använder sig också av begreppen placeringsperiod och förövare. Med placeringsperiod avses den tid som intervjupersonen till- bringade i ett visst fosterhem eller institution. Om exempelvis vistelsen på en institution avbröts för en fosterhemsplacering och intervjupersonen sedan återkom till samma institution igen, regist- reras det som två placeringsperioder. Med förövare avses av inter- vjuperson utpekad förövare. Benämningen förövare har använts genomgående i tabeller och rubriker även när det gäller sådan typ 
 147 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 av vanvård när det kan ligga närmre till hands att använda en annan benämning. Begreppet förövare är vanligtvis associerat med den som förövar brottsliga handlingar, ex misshandel och våldtäkt. Att kalla någon förövare som inte låter ett barn sitta med vid mid- dagsbordet, eller som hindrar ett barn från fortsatt skolgång är för- stås inte helt korrekt, enligt gängse språkbruk. Ansvarig hade varit att föredra i sådana sammanhang. Vi har dock för enkelhetens och överblickens skull avstått från att laborera med två olika begrepp. I löpande text har vi dock utan att vara fullständigt konsekventa för- sökt att modifiera användningen av förövarbegreppet till förmån för det mer korrekta, ansvarig. Det har i detta sammanhang ingen som helst betydelse huruvida personen har blivit lagförd eller inte. 
 Hur många personer som drabbats av en viss vanvårdskategori säger inget om  
 hur ofta  
 eller vid  
 hur många placeringar  
 personen exempelvis blev slagen med ris. Eftersom vi enbart redovisar antal personer som drabbats av en vanvårdskategori framgår det inte om det skett vid en eller flera placeringar för den personen. Det fram- går inte heller om det i ett visst fosterhem har skett dagligen eller en enstaka gång. 
  
 7.2 
  
 De 404 intervjupersonerna i delrapporten 
  
 I det följande avsnittet redovisas sammansättningen av undersöknings- gruppen, fördelat på kön, etnicitet, funktionshinder, ålder och vilka kom- muner som har placerat dem. Det förs också en kort diskussion om representativitet; hur intervjupersonerna avviker från hela gruppen samhällsvårdade barn. 
 Kön 
 Totalt ingår 404 personers berättelser om försummelse och över- grepp i denna delrapport. 225 (56 procent) är kvinnor och 179 (44 pro- cent) är män. Bland de 404 personerna ingår en som har bytt kön i vuxen ålder. 
 När vi funnit det adekvat, i meningen att det finns skillnader eller likheter som bör återges, redovisas resultaten för exempelvis en viss typ av vanvård med särskild hänsyn tagen till kön. 
 148 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Etnicitet 
 71 personer (18 procent) har uppgett annan etnicitet än svensk dvs. tillhör någon av de svenska minoriteterna 
  
 1  
  
 eller att minst en av föräldrarna har utländsk bakgrund. Hur intervjupersonernas etni- citet/nationalitet fördelar sig redovisas i följande tabell. 
 Tabell 7.1 Intervjupersonernas etnicitet fördelat på kvinnor och män. Antal och andel (%) 
  
 Etnicitet/nationalitet 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Total 
  
 % 
  
 Svensk, ej minoritet 
  
 185 
  
 148 
  
 333 
  
 82 
  
 Resandefolket 
  
 16 
  
 19 
  
 35 
  
 9 
  
 Samisk 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 0 
  
 Judisk 
  
 2 
  
 1 
  
 3 
  
 1 
  
 Finsk 
  
 13 
  
 5 
  
 18 
  
 4 
  
 Övriga Norden 
  
 0 
  
 2 
  
 2 
  
 0 
  
 Övriga Europa 
  
 5 
  
 3 
  
 8 
  
 2 
  
 Utom Europa 
  
 2 
  
 1 
  
 3 
  
 1 
  
 Totalt 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 100 
  
 I gruppen finsk ingår i den här redovisningen sverigefinnar och finska krigsbarn. 
 Den största gruppen med annan etnicitet är resandefolket. 35 personer eller 9 procent av dem som intervjuats i delrapporten till- hör resandefolket. Det är en betydligt högre siffra än vad som mot- svarades av deras uppskattade andel av den svenska befolkningen. 
 När vi funnit det adekvat, i meningen att det finns skillnader eller likheter som bör återges, redovisas resultaten med särskild hänsyn till etnicitet. I slutrapporten har vi för avsikt göra en djup- are analys av hur människor med annat etniskt ursprung än svensk och de svenska minoriteterna har drabbats av vanvård. 
 Funktionshinder 
 Enligt utredningsdirektiven ska försummelse och övergrepp också redovisas med hänsyn till funktionshinder. Definitionen av funktions- hinder i detta sammanhang innebär att personen ska ha varit funktions- 
  
 1  
 De svenska minoriterna är romer, judar, samer, tornedalingar och sverigefinnar. Resande- folket tillhör den romska minoriteten men särredovisas. 
 149 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 hindrad under tiden hon eller han var placerad i den sociala barna- vården. 
 Endast 5 personer har uppgett något funktionshinder under barn- domen. Utredningen har mött personer som berättat att de felaktigt pekats ut som funktionshindrade i barndomen, genom felaktiga diag- noser eller utredningar och felaktigt placerats i olämpliga insti- tutioner. De har inte registrerats som funktionshindrade i denna rapport. 
 Utredningen har också mött personer som haft olika funk- tionshinder vid tiden för intervjun. 
 Det finns inget i resultaten som tyder på att funktionshinder har spelat någon roll i den vanvård som intervjupersonerna utsattes för som barn. Därför särredovisas inte några resultat i fortsättningen med hänsyn till funktionshinder. 
 Intervjupersonernas ålder 
 Utredningen har intervjuat personer i spridda åldrar. Den äldsta var 86 år vid intervjutillfället, den yngsta 21 år. 
 Utredningen intervjuar enligt direktiven endast vuxna personer. Det innebär att intervjupersonen måste ha fyllt 18 år vid tidpunkten för anmälan till intervju. 
 Den följande tabellen visar under vilket decennium inter- vjupersonerna är födda. 
 150 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Tabell 7.2 Antal kvinnor, män samt totalt antal och andel (%) intervjuade fördelat på födelsedecennium 
  
 Decennium 
  
 Kvinnor Antal 
  
 Män Antal 
  
 Totalt 
  
 Totalt % 
  
 Före 1930 
  
 6 
  
 0 
  
 6 
  
 1 
  
 1930–39 
  
 19 
  
 24 
  
 43 
  
 11 
  
 1940–49 
  
 68 
  
 48 
  
 116 
  
 29 
  
 1950–59 
  
 80 
  
 69 
  
 149 
  
 37 
  
 1960–69 
  
 33 
  
 29 
  
 62 
  
 15 
  
 1970–79 
  
 17 
  
 9 
  
 26 
  
 6 
  
 1980–89 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 0 
  
 Totalt 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 100 
  
 Den största gruppen är född under  
 1950-talet, 
  följd av  
 1940-talet. 
  Två av tre intervjupersoner är födda under dessa två decennier. Inter- vjupersoner födda under  
 1960-talet 
  utgör knappt hälften så många som de som var födda på  
 1940-talet. 
  I ändarna av ålderskurvan är det få per- soner som har intervjuats. 
 Fördelning av kommuner som placerat intervjupersonerna 
 De 404 intervjupersonerna har varit placerade av sammanlagt 130 kom- muner. 
 Fram till  
 1980-års 
  socialtjänstlag var det  
 vistelsekommunen  
 dvs. kommunen där fosterhemmet eller institutionen var belägen, som hade huvudansvaret för att godkänna och följa upp placeringen, inte  
 placeringskommunen 
 . Se kapitel 2. 
 Stockholms stad var, genom en särskild förordning, det enda undan- taget från regeln om vistelsekommunens uppföljningsansvar. Stock- holm ansvarade för uppföljning och tillsyn av sina placeringar redan före socialtjänstlagen trädde i kraft och under hela den tid som utred- ningen granskat. Uppgifterna om placeringskommun säger således inget om vilken kommun som hade uppföljningsansvaret, annat än för Stockholm. 
 Utredningen kan konstatera att den bristande uppföljningen av fosterhemmen är ett  
 kommunalt ansvar 
 , men det är ett omfattande analysarbete att peka ut  
 vilken kommun  
 som haft ansvaret för upp- följning och tillsyn i det enskilda fallet. I slutrapporten har vi för avsikt att presentera en analys av vilka kommuner som ansvarade 
 151 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 för uppföljning och kontroll av de placerade barn som ingår i utred- ningen. 
 Följande kommuner har placerat minst sex av de personer som rapporterat om vanvård till utredningen: 
 Stockholm (81), Göteborg (59), Malmö (20), Gävle (9), Norr- köping (8), Linköping (7), Nacka (6), Södertälje (6) och Umeå (6). 
 De tre storstäderna har placerat 40 procent av dem som inter- vjuats. Att en liten kommun kan ha förhållandevis många pla- ceringar med vanvård kan ibland förklaras av att en stor syskon- grupp intervjuats. 
 Representativitet 
 I tidigare kapitel har vi beskrivit hur gruppen intervjupersoner anmält sig till granskningen av försummelse och övergrepp i den sociala barnavården. 
 De som placeras i den svenska barnavården är en selekterad grupp. Dessutom är det enbart personer som anser sig varit van- vårdade som sökt sig till utredningen. Det innebär inte att dessa människors beskrivningar kan negligeras, endast att vi inte kan dra några generella slutsatser om den sociala barnavården. Gruppen är således inte representativ för samhällsvårdade barn utan bara för de 404 personer som ingår i rapporten. För att understryka detta följer några väsentliga fakta om undersökningsgruppen. Syftet med att redovisa detta i inledningen av resultatrapporten är att  
 vi inte vill medverka till felaktiga tolkningar av ett mycket tungt material 
 . 
 Undersökningsgruppen 
  
 De som ansett sig ha blivit utsatta för försummelse och/eller över- grepp under sin placering i den sociala barnavården har inbjudits till intervju. 
  
 Det är således ingen normalpopulation av de minst 250 000 barn, som någon gång under den tid vi undersökt, har varit i fosterhem eller institution. De som  
 inte  
 ansett sig ha blivit vanvårdade har således  
 inte  
 bjudits in till intervju. 
  
 Genom forskningen känner vi till att det finns  
  
 överdödlighet  
 i gruppen samhällsvårdade barn som dessutom ökar över tiden, 
 152 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 dvs. i takt med att personerna blir äldre är det fler som har dött jämfört med en normalbefolkning. 
 2 
  
 Således finns det ett okänt antal individer som kan ha motsvarat utredningens första krav, men som inte är i livet. 
  
 Risken för att utredningen inte nått alla som skulle ha velat bli inter- vjuade är uppenbar, trots de informationsinsatser som beskrivits tidigare. 
  
 Det är okänt hur många personer det kan gälla. Människor bor på olika håll, i och utanför vårt land. Flera har kanske inte tillgång till de medier som frekvent rapporterat om utredningen. Efter det att utredningen stängde möjligheten att anmäla sig till intervju hade drygt 20 personer hört av sig till den 15 november 2009. Alla sade vid kontakten att de inte känt till utredningen förrän det var för sent att anmäla sig. 
  
 Det finns också personer som känner till utredningen men som av olika orsaker inte vill bli intervjuade. 
  
 Vi vet att den gruppen finns genom att flera personer ringt till utredningen och bl.a. diskuterat sina motiv för att inte intervjuas, men det är omöjligt att uppskatta hur många personer det gäller. 
  
 7.3 
  
 Antal placeringar och omflyttningar 
  
 De flesta intervjuade har varit föremål för flera placeringar under sin barndom. Sammanlagt har de 404 intervjupersonerna uppgett 1 403 placeringar. 
 I det följande diagrammet visas antal placeringar per person. 
  
 2  
 Vinnerljung Clark, Clarke, Peterson after care among young adult foster children in Sweden.  
 International Journal of Social Welfare 
 , 10(3), 2001;Vinnerljung, Carson, Gibson, Into adulthood: a  
 follow-up 
  study of 718 youths who were placed in  
 out-of-home 
  care during their teens.  
 Journal of Child and Family Social Work 
 , 13, 2008; Hjern, A, Vinnerljung, B  Lindblad F, Avoidable mortality among child welfare recipients and inter- country adoptees: an national cohort study.  
 Journal of Epidemiology and Community Helath 
 , 58(5), 2004. 
 153 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diagram 7.1 Antal placeringar per person 
  
 80 
  
 70 
  
 60 
  
 personer 
  
 50 
  
 40 
  
 Antal 
  
 30 
  
 20 
  
 10 
  
 0 
  
 1 
  
 3 
  
 5 
  
 7 
  
 9 
  
 11 
  
 13 
  
 15 
  
 17 
  
 19 
  
 21 
  
 23 
  
 25 
  
 27 
  
 29 
  
 A nta l place ringar 
 Diagrammet redovisar antalet placeringar som intervjupersonerna uppgivit. Medianpersonen har varit med om fyra placeringar. 
 Det är få personer i vårt material som endast haft en placering. 15 procent av kvinnorna och 9 procent av männen uppgav att de endast haft en placering. 
 Flera uppbrott är det vanligaste för intervjupersonerna. Knappt 44 procent av männen och drygt 39 procent av kvinnorna uppgav att de hade haft 5 eller flera placeringar. Drygt 8 procent av inter- vjupersonerna hade haft 10 eller flera placeringar. 
 Alla intervjupersoner har inte uppgett att de blivit utsatta för vanvård under alla placeringar, men många blev utsatta under flera placeringar. 
  
 7.3.1 
  
 Intervjupersonerna om de många omflyttningarna 
  
 Många barn förstod aldrig varför de flyttades. Ett genomgående tema är att barnen inte fick information vid omhändertagandet och inte heller vid omplaceringarna. Flera ser omflyttningarna som en orsak till att de senare i livet har känt sig rotlösa. 
 154 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 I det följande återges ett antal exempel från intervjureferaten. 
 För att ingen person ska kunna identifieras har namnen fingerats. Det gäller i fortsättningen för samtliga utdrag ur intervjuerna som redo- visas i rapporten. 
 Många intervjupersoner berättar att de inte förstod varför de flytta- des. De fick ingen information. I några referat beskrivs detta så här: 
 När fosterföräldrarna av någon anledning inte ville ha Atkins kvar, fick hon flytta, utan att förstå varför.  
 Ur referat person 38, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Syskonskaran splittrades och ingen från personalen eller barnavården informerade Larsen om vart och varför de flyttades.  
 Ur referat person 604, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket 
 . 
  
 Esparza 
  berättar att han flyttades om tio gånger under de första åren i livet och hur det påverkade honom senare. 
 Jag blev totalförstörd under de första två åren.  
 Esparza 
  berättar att han förflyttades tio gånger under den här tiden. Han fick inte en chans att knyta an till någon vuxen.  
 Ur referat person 15, man född på 1950- talet. 
  
 En annan person hade sina saker i en banankartong för att ha något med sig till nästa ställe. 
 De få saker jag hade förvarade jag i en banankartong så att jag snabbt skulle kunna flytta med mig den. Jag rotade mig aldrig, var alltid på väg. Än i dag lever jag ett liv där mycket är packat och klart för avfärd.  
 Ur referat person 18, man född på  
  
 1960-talet 
 . 
  
 Att ofta tvingas att byta skola och kamrater med försämrade möj- ligheter till studier, eller att skolan helt försummades återkommer i flera intervjuer. 
 Här följer ett exempel från ett referat på extremt många flytt- ningar. 
 Per gick i 18 olika skolor under sin skoltid men har inte fullgjord grundskola, (7,5 år). Shepherd konstaterar att han och hans syskon har räknat ut att de sammanlagt bott på 125 olika ställen. Av alla de per- soner som tagit hand om dem är det hitintills ingen som hört av sig och undrat hur det gått för dem, hur de mår eller hur de har det. Detta menar Shepherd är det värsta, att ingen egentligen har brytt sig och att han hela tiden längtade efter sin familj och inte fick veta var de fanns och hur det gick för dem.  
 Ur referat person 436, man född på  
  
 1960-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 155 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Price tar upp många flyttningar utifrån ett annat perspektiv. Hen- nes fosterfamilj flyttade många gånger. 
 Fosterfamiljen flyttade nästan varje år och det tyckte Price var mycket besvärligt. Hon tvingades byta skola och kamrater varje gång. Price berättar att hon aldrig gått mer än ett år i varje klass, trots detta har det gått ganska bra för henne i skolan.  
 Ur referat person 454, kvinna född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 En intervjuperson berättar om hur fosterföräldrarna skyllde omflytt- ningarna på henne. Att det skulle bero på att hon var ett stört barn. 
 Dom (fosterföräldrarna) berättade också att jag var ett socialt stört barn som hade en massa misslyckande placeringar bakom mig som berodde på mina svårigheter att kunna anpassa mig. Så jag skulle vara tacksam att dom tagit emot ett sådant stört barn. Jag skulle snart få se att dom minsann hade metoder för att kunna bota sådana dumheter. 
 Ur referat person 6, kvinna född på 1950- talet. 
  
 7.4 
  
 Översikt av resultaten 
  
 7.4.1 
  
 Placeringsform 
  
 Utredningen har valt att skilja mellan placeringsformerna  
 fosterhem 
 ,  
 institution  
 och  
 annan  
 placeringsform. 
 Begreppet familjehem gäller i lag från 1982. Under lång tid dess- förinnan hette det fosterhem. Begreppet är allmänt känt och används i dagligt tal av allmänhet och i internationell litteratur. Fosterhemsbe- greppet har också använts frekvent i intervjupersonernas berättelser. Därför används begreppen fosterhem och fosterförälder i stället för familjehem och familjehemsförälder. 
 Till fosterhem har också räknats sommarhemsplaceringar som barnavårdsnämnden, annan kommunal nämnd eller en förening arrangerat. 
 Med institutioner avses institutioner inom den sociala barnavården. De har genom decennierna haft många olika benämningar; barnhem, flick- eller pojkhem, ungdomsvårdskolor, skolhem, yrkesskolor, HVB mm. 
 Andra placeringar kan ha skett inom barnpsykiatrin, vuxen- psykiatrin, sjukhus, lanthushållsskolor, etc. 
 156 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Många intervjupersoner har haft flera placeringsformer under sin tid i den sociala barnavården. Alla 404 intervjupersoner i rap- porten har berättat om vanvård vid minst en placering. 
 Tabell 7.3 Personer som berättat om vanvård i fosterhem, institution och andra placeringar 
  
 Fosterhem 
  
 Institution 
  
 Andra placeringar 
  
 Antal 
  
 343 
  
 249 
  
 50 
  
 Andel 
  
 85 
  
 62 
  
 12 
  
 Av de 404 intervjupersonerna har 85 procent berättat om försummelse och övergrepp i fosterhem. 62 procent har berättat om försummelse och övergrepp i institution och 12 procent i andra placeringar. Antalet per- soner som berättar om vanvård i de tre placeringsformerna är fler än de intervjuade eftersom samma person kan ha varit utsatt för vanvård i mer än en placeringsform. 
 Beskrivningar om vanvård kommer i störst utsträckning från fosterhem. Här följer en kortare sammanställning av hur vanvården och övergreppen har fördelat sig inom respektive placeringsform. 
 Fosterhem 
 De 404 intervjupersonerna har uppgett att de har bott i sammanlagt 792 fosterhem. Det förekom inte vanvård i alla fosterhem enligt intervjupersonerna. 343 personer av de 404 har rapporterat om van- vård i 513 fosterhem. 
 Av de intervjupersoner som berättat om vanvård i fosterhem är 200 kvinnor (89 procent av kvinnorna) och 143 män (80 procent). 65 intervjupersoner tillhör någon etnisk minoritet eller har utländsk här- komst. 5 personer hade något funktionshinder under tiden för sin pla- cering. 
 Antalet fosterhem är större än antalet intervjupersoner eftersom många har varit placerade i fler än ett fosterhem där vanvård före- kom. Men utredningen har noterat att intervjupersonerna har rap- porterat betydligt fler incidenter av vanvård under sina foster- hemsplaceringar än under institutionsplaceringarna. 
 Barn från storstäderna, Stockholm, Göteborg och Malmö har med få undantag placerats i fosterhem  
 utanför  
 den egna kommunen, ofta på landsbygden. Bland sammanlagt 792 fosterhem som 404 intervjuper- 
 157 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 soner rapporterar om finns endast 13 i Stockholm, 15 i Göteborg och 11 i Malmö. 
 Institutioner 
 De 404 intervjupersonerna har uppgett att de har bott på samman- lagt 452 institutioner. Det förekom inte vanvård i alla institutioner enligt intervjupersonerna. 249 personer av de 404 har rapporterat att det förekommit vanvård i 241 av dessa 452 institutioner. 
 129 kvinnor (57 procent av alla kvinnor) och 120 män (67 procent) har vittnat om vanvård på institution. 
 Andra placeringar 
 De 404 intervjupersonerna har uppgett att de har varit placerade i sam- manlagt 159 andra placeringsformer. 50 personer har rapporterat att det förekommit vanvård i 51 av dessa andra placeringar. 
 Det ingår inte i utredningens uppdrag att beskriva vanvården vid placeringar utanför den sociala barnavården. Därför har jag valt att endast kortfattat redovisa att intervjupersonerna berättat om van- vård i andra placeringsformer under den tid som de var omhänder- tagna inom den sociala barnavården. 
 Kommentar 
 Av 404 intervjupersoner har således 343 rapporterat om försum- melse och övergrepp i fosterhem 
 Forskning har visat att barn- och ungdomar som placerats på insti- tutioner som skulle korrigera deras beteende, t.ex. ungdomsvårdsskolor, uppvisar en högre överdödlighet och social utslagning än andra pla- cerade barn. Resultatet kan till viss del ha och göra med detta. 
  
 3 
  
 3  
 Vinnerljung Clark, Clarke, Peterson after care among young adult foster children in Sweden.  
 International Journal of Social Welfare 
 , 10(3), 2001;Vinnerljung, Carson, Gibson, Into adulthood: a  
 follow-up 
  study of 718 youths who were placed in  
 out-of-home 
  care during their teens.  
 Journal of Child and Family Social Work 
 , 13, 2008; Hjern, A, Vinnerljung, B  Lindblad F, Avoidable mortality among child welfare recipients and inter- country adoptees: an national cohort study.  
 Journal of Epidemiology and Community Helath 
 , 58(5), 2004. 
 158 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.4.2 
  
 Typ av försummelse och övergrepp 
  
 I kapitel 5 redovisas hur vanvårdskategorierna arbetats fram och förhåller sig till varandra. De har i denna redovisning delats in i följande huvud- rubriker: 
  
 Försummelse 
  
 Fysiskt våld med tillhygge 
  
 Övrigt fysiskt våld 
  
 Hot och hotfulla situationer 
  
 Utnyttjad i arbete 
  
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 Sexuella övergrepp 
  
 Fysiskt och/eller psykiskt skadliga tvång/regler/straff 
  
 Intervjupersonerna har rapporterat över 400 olika vanvårdskate- gorier. Hur försummelse och övergrepp fördelar sig över de olika huvudrubrikerna vid kategorisering av vanvård redovisas i följande diagram. 
 Diagram 7.2 Antal kvinnor och män som rapporterat viss vanvård 
  
 400 
  
 350 
  
 300 
  
 250 
  
 200 
  
 Män 
  
 Kvinnor 
  
 150 
  
 100 
  
 50 
  
 0 
  
 ff 
  
 p 
  
 e 
  
 t 
  
 e l 
  
 s 
  
 e 
  
 nin 
  
 g 
  
 t v 
  
 å 
  
 l 
  
 d 
  
 tr a 
  
 rb 
  
 e 
  
 t 
  
 e 
  
 r e 
  
 p 
  
 h y 
  
 g 
  
 g 
  
 H 
  
 o 
  
 m 
  
 k 
  
 s 
  
 g 
  
 m 
  
 r ä 
  
 n 
  
 k 
  
 h 
  
 a 
  
 v e 
  
 r 
  
 til 
  
 l 
  
 s u 
  
 k 
  
 s 
  
 is 
  
 o 
  
 c 
  
 d 
  
 i 
  
 ö 
  
 d 
  
 ö r 
  
 ts 
  
 fy 
  
 e r 
  
 tj a 
  
 l a 
  
 e 
  
 F 
  
 ite 
  
 g t 
  
 gl 
  
 yt 
  
 el 
  
 m 
  
 r 
  
 ri 
  
 e 
  
 t n 
  
 u 
  
 ld 
  
 e g 
  
 v 
  
 r 
  
 U 
  
 x 
  
 å 
  
 I n t 
  
 n g 
  
 Se 
  
 t v 
  
 Ö 
  
 T 
  
 v 
  
 å 
  
 is 
  
 k 
  
 s 
  
 y 
  
 F 
  
 159 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Av diagrammet framgår att de överkategorier som flest personer rap- porterat om är försummelse (353 personer, 87 procent) och integritets- kränkning (346 personer, 86 procent). 
 Alla överkategorier utom fysiskt våld med tillhygge (49 pro- cent) och hot och hotfulla situationer (41 procent) har rapporterats av mer än hälften av intervjupersonerna. Det är 54 procent av inter- vjupersonerna som uppgett att de utnyttjats i arbete och 53 procent att de utsatts för sexuella övergrepp. Det enda område som visar stora skillnader mellan kvinnor och män är rapporteringen om sexuella över- grepp. 61 procent av kvinnorna i jämförelse med 42 procent av män- nen har berättat att de varit utsatta för sexuella övergrepp. 
  
 7.4.3 
  
 Flera beskrivningar från samma fosterhem eller institution 
  
 Fosterhem 
 Det är 13 fosterhem som förekommer i fler än en intervjupersons berättelse. I tio av dessa 13 fosterhem rör det sig om syskon som varit placerade tillsammans. För sju av dessa tio fosterhem har upp- gifterna lämnats av syskon som har intervjuats samtidigt eller när- varat under varandras intervjuer. För tre fosterhem har uppgifterna lämnats av minst två personer som inte var syskon. De har berättat om vanvård oberoende av varandra. 
 Institutioner 
 72 institutioner förekommer i fler än en intervjupersons berättelse. Från 32 institutioner har mer än tre personer berättat om vanvård. I tabellbilagan redovisas vilka institutioner som förekommit i tre eller flera personers berättelse om vanvård. Här redovisas de institutioner som förekommit i minst 10 av de 404 intervjupersonernas berättelser. 
 Tabell 7.4 Institutioner i minst tio personers berättelse om vanvård 
  
 Institution 
  
 Antal personer 
  
 Vidkärrs barnhem 
  
 37 
  
 Nybodahemmet 
  
 15 
  
 Skärsbo 
  
 11 
  
 160 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Vidkärrs barnhem i Göteborg och Nybodahemmet i Stockholm var Sveriges största barnhem på sin tid. När de var som störst fanns det 200 
  
 4  
  
 platser på Vidkärr och 264 
  
 5  
  
 i Nybodahemmet. Dit kom många barn som sedan placerades ut i fosterhem eller kom åter till sina föräldrar. Många vistades därför kort tid på dessa institutioner. 
 En så pass liten institution som Skärsbo förekommer i 11 personers berättelse. När Skärsbo var som störst hade pojkhemmet 18 platser. 
  
 6 
  
 Det är flera personer som berättar om försummelser och över- grepp vid samma institution. Dessutom pekar flera personer ut samma förövare. Även om vi har tillgång till namnen har vi inte befogenhet att föra uppgifterna om förövare i det enskilda fallet vidare. 
 Alla typer av försummelser och övergrepp förekommer i de insti- tutioner som har många rapporter om vanvård. Utpekade förövare är i de flesta fall institutionspersonal inklusive ledning. Det förekommer också att andra placerade barn, vanligen äldre barn, har begått över- grepp mot yngre barn. 
 Vidkärr 
 Det är 37 intervjupersoner som berättar om sina erfarenheter från Vidkärr. De flesta beskrivningarna kommer från personer födda under 1940- och  
 1950-talen. 
  Vid en granskning av referaten från 11 per- soner som är födda under  
 1950-talet 
  och som alla varit på Vidkärr framgår följande: 
 Flera vittnar om  
 våld  
 som brukades från personalen mot barnen. Två personer har berättat att de kastades ut för en trappa. Andra vittnar om att de blev ryckta i öronen och fick smäll på stjärten med öppen hand. 
 Flera personer har också uppgett att personalen var hårdhänt vid tvätt och tvagning. Som straff kunde de duschas med kallt vatten. 
 Det finns många beskrivningar om att det rådde ett hårt klimat mellan barnen. Det kunde hända att äldre barn utsatte yngre barn för övergrepp, både sexuella och fysiska. 
  
 4 
  
 Barnhemmet byggdes för barn  
  
 1-16 
  år med 176 platser och en isoleringsavdelning med 24 platser. Vidkärr drevs mellan 1935 och 1976. Källa:  
 Göteborgs kommunalkalender 
 , Stads- kansliet, Göteborg, diverse årgångar. 
  
 5 
  
 Antalet platser har varierat. Från början fanns det plats för 215 barn, 1946 var 264 barn inskrivna samtidigt och i början av  
  
 1960-talet 
  hade hemmet 191 platser. Källa:  
 Stockholms kommunalkalender 
 , Stockholms stadsledningskontor, Stockholm  
 1938-67. 
  
 6 
  
 Skärsbo drevs av Stiftelsen Skärsbo barnhem under tiden  
  
 1950-1955, 
  från 1955 till 1977 var barnavårdsnämnden i Göteborg ansvarig. Källa:  
 Göteborgs kommunalkalender 
 , Stadskansliet, Göteborg,  
 diverse årgångar. 
  
 161 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Personalen har av många beskrivits som känslokalla. Att barnen aldrig blev tröstade utan istället lämnades åt sitt eget öde. 
 Det finns flera beskrivningar av att barnen blev inlåsta, som straff. Två personer har berättat att de låstes in i sina rum på nätterna. En person menar att han och andra barn utvecklades till djur på Vidkärr genom det våld och den utsatthet som de drabbades av. 
 Många vittnar om att barnen skulle  
 äta upp maten  
 på Vidkärr. Åt de inte upp den kunde de tvångsmatas av personalen. Spydde barnen tvingades de att äta upp sina egna spyor. Kom barnen för sent till en måltid straffades de med att bli utan mat. 
 En person skiljer ut sig när det gäller beskrivningen om maten. Han anser att maten var bra. 
 Barnen hade inga egna  
 kläder  
 utan dessa låstes in och barnen fick bära barnhemskläder med märkningen  
 VB 
 . Flera har vittnat om att när de rymt har det varit enkelt för polisen att se varifrån de kommit. 
 Flera har berättat om Slussen, dit barnen fördes efter rym- ning. Då blev de  
 inlåsta/isolerade  
 i några dagar upp till två veckor. Tre kvinnor har vittnat om att de tvingats genomgå gynekologisk undersökning efter rymningar. 
 Ett par intervjupersoner har berättat att på våren fick pojkarna ställa sig på rad utomhus. Där fick de stå med bar överkropp och bönder kom dit för att klämma på deras muskler och granska deras hälsa. Bönderna hade kommit för att ta barn som  
 arbetskraft 
 . 
 Flera personer har namngivit en läkare som arbetade vid insti- tutionen som ordinerade dem för mycket  
 mediciner 
 . De blev slöa av medicineringen och har särskilt poängterat detta vid intervjun. 
 Två personer skiljer ut sig från den här beskrivningen. En kvinna som säger att känslan från Vidkärr är positiv men hon har inte några konkreta minnen därifrån då hon var så liten. En annan person säger att Vidkärr inte var så dåligt då hon förstått att det var värre innan hon kom dit. 
 Nybodahemmet 
 Det är 16 personer som berättat om sin tid på Nybodahemmet i Stockholm. Mer än hälften är födda på 1940 talet och några är födda på 1930- respektive  
 1950-talen. 
  Detta är en kort samman- ställning av vad de har berättat om sina upplevelser på barnhemmet. 
 162 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Flera berättar att de blivit inlåsta som straff och örfilade. Det förekommer också flera beskrivningar om matsituationer där de tvingats äta upp maten eller sina egna spyor. Fler har berättat om hur presumtiva fosterföräldrar kom till barnhemmet och att barnen tvingades ställa upp sig på led, för att eventuellt bli utvalda. 
 Det är flera som uppgett att de varit ensamma och rädda och att de inte fanns någon vuxen att ty sig till. Två av de äldre intervjuper- sonerna har uppgett att de fick bära barnhemskläder på Nybodahemmet. 
 Ett par personer har uppgett att de vistades som tonåringar på Nyboda. I deras beskrivningar har personalen saknat kontroll över barnen. Den ena uppger att barnen slogs utan att personalen lyckades stävja våldet medan den andra beskriver att hon och andra kunde röra sig i riskmiljöer utanför Nyboda utan att någon i per- sonalgruppen ingrep. 
 Skärsbo 
 Det är 11 män som har berättat om sina erfarenheter från barn- hemmet Skärsbo. De flesta beskrivningar kommer från personer födda på 1940- och  
 1950-talen. 
  Detta är en kort sammanställning av deras berättelser. 
 Majoriteten har vittnat om  
 våld  
 på barnhemmet. Personalen har beskrivits som hård och militärisk. Flera intervjupersoner har berättat att våldet tillhörde vardagen. De har berättat att de blivit slagna med öppen hand och med tillhyggen som käppar och krattor. 
 Två personer har berättat om att pojkarna kastades upp i luften och fick falla fritt ner till golvet. Personalen uppmanade även barnen att slå varandra, berättar andra. 
 Flera intervjupersoner har uppgett att de tvingades till  
 menings- löst arbete 
 , ibland som gruppbestraffning. De kunde tvingas plocka pinnar i skogen, kratta löv som var täckta med snö, arbeta i träd- gården eller kratta en grusgång som redan var krattad. 
 Sex personer har rapporterat om sexuella övergrepp. I fem fall har personal pekats ut som förövare och i ett fall en annan placerad pojke. Flera intervjupersoner anger samma förövare. Det finns också en ögonvittnesskildring från en person av ett sexuellt över- grepp mot en annan intervjuperson. Den som drabbades har i en annan intervju berättat om övergrepp, men kände inte till att någon sett det. 
 163 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.5 
  
 Att synliggöra intervjupersonernas berättelser 
  
 I följande nio avsnitt redovisas utredningens resultat. Dessa nio avsnitt motsvarar den sortering av vanvårdskategorier som utred- ningen gjort. Redovisningen bygger på vad intervjupersonerna har berättat och presenteras i form av tabeller, siffermaterial och löp- ande text. För att göra intervjupersonernas erfarenheter rättvisa och verkligheten bakom siffermaterialet synlig krävs också illustra- tioner och exempel. 
 De exempel som i denna text återger händelser och upplevelser av vanvård har inte valts för att de är typiska eller sensationella. De är unika. 
 Även om berättelserna av och till påminner om varandra, mönster och likheter låter sig anas är de unika på det sättet att det handlar om något som enligt intervjupersonerna utspelade sig just där och just då och just på det sättet, många gånger berättat för första gången, inte sällan med stor vånda och mycket smärta. 
 För att som läsare kunna stå ut med de verkligheter som intervju- personernas berättelser rymmer, kunna förstå och dra slutsatser på en mer generell nivå krävs därför inte bara ett, utan flera exempel. 
 Att bespara läsaren detaljerade och omfattande konkreta bilder av vad som rapporterats kan vara vällovligt. Det bidrar dock, enligt min mening samtidigt till att lägga locket på, värna tystnaden och hemlighetsmakeriet kring sådant som hittills varit hänvisade till det glömda och fördolda. Jag vill inte bidra till detta. 
 Exemplen är samtliga hämtade ur det referat som gjorts efter varje intervju och avidentifierade med avseende på bland annat, egennamn och platser. Varje exempel är noga utvalt för att illustrera en eller flera viktiga aspekter av att som barn inom ramen för den sociala barna- vården vara utsatt för försummelse och övergrepp. 
  
 7.5.1 
  
 Kategorisering av vanvård – utredarens dilemma 
  
 Green var under fyra år placerad som fosterbarn hos familjen Mccullough ström som hade två egna biologiska barn, Hawkins och Gross. Green kissade regelbundet i sängen. För detta blev Green straffad och hånad. Foster- föräldrarna gned hans kissiga pyjamas i ansiktet på honom, kallade honom pissunge och som straff fick han gå och lägga sig utan att titta på TV. Dessutom blev han sämre behandlad än de biologiska barnen. 
 164 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Green blev alltså straffad för sängvätning, utsatt för kränkande tilltal och sämre behandlad än de biologiska barnen. 
 För en utredare ställer detta till metodiska problem när det gäller att kategorisera den vanvård som har förekommit under rätt rubrik. Ska den behandling Green blev utsatt för hamna under  
 integritetskränkning 
 , 
 övrigt fysiskt våld 
 ,  
 tvång 
 ,  
 regler 
 ,  
 straff 
 , eller  
 försummelse 
 ? Vi rör oss här med vanvårdskategorier som överlappar varandra. Att försöka skilja den ena slags vanvården från den andra blir en omöjlig upp- gift. Det går inte att hitta rubriker och kategorier som skapar per- fekt ordning och överblick i den oreda som verkligheten utgör. 
  
 Det som blir angeläget är att Paul upplevelse av hur han blev behandlad inte försvinner.  
 Att den redovisas blir en viktigare uppgift än att den blir entydigt definierad 
 . 
 Den vanvård som redovisas under exempelvis Inte- gritetskränkning avser i huvudsak intervjupersonernas subjektiva upplevelser av kränkning och orättvisor. I övriga kapitel som exempelvis övrigt fysiskt våld redovisas i huvudsak intervju- personernas beskrivning av konkreta händelser. I avsnittet om för- summelse handlar det om operationaliserade beskrivningar av vad som definieras som försummelse. Att åstadkomma en kategori- sering som effektivt skiljer den ena upplevelsen från den andra, det ena slags bemötande från det andra låter sig inte göras med absolut exakthet. Jämfört med verklighetens på samma gång subtila och kaotiska komplexitet riskerar utredarens analysinstrument ofta att framstå som alltför trubbiga och otympliga och resultatet får betraktas mer som ett någorlunda hyggligt stöd för tanken än som objektiva sanningar. En typ av vanvård kan passa under flera rub- riker och vissa rubriker täcker inte helt vad som kan ha uttryckts i intervjupersonens berättelse. 
 165 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.6 
  
 Försummelse 
  
 7.6.1 
  
 Definition 
  
 Intervjupersonernas beskrivningar av eftersatt skolgång samt vård- nadshavares, underlåtenhet/oförmåga/ovilja att tillgodose barnets grund- läggande behov, att garantera och befrämja barnets trygghet säkerhet och utveckling i psykologiskt medicinskt, socialt och fysiskt avseende. 
  
 7.6.2 
  
 Sammanfattning, försummelse 
  
 Knappt 90 procent av de intervjuade har berättat att de varit utsatta för någon form av försummelse. 
 Försummelse delas in i tre kategorier: 
 Otillräcklig  
 omvårdnad  
 i fosterhem/institution, exempelvis för- summad sjukvård/tandvård, illa klädd, undermålig hygien, omkost- nadsbedrägeri, undermåliga bostadsförhållanden, bristfällig kost- hållning. 
  
 Otillräcklig  
 tillsyn av fosterföräldrar eller institutionspersonal 
 , exempelvis vistats i farliga miljöer, lämnad utan tillsyn, missbruk av droger och alkohol. 
  
 Otillräcklig  
 skolgång 
 , exempelvis hindrats i skolarbete, för- vägrats obligatorisk skola. 
 Försummelse har i högre utsträckning rapporterats från fosterhem än från institutioner. Utpekade förövare har mestadels utgjorts av fosterföräldrar och institutionspersonal. Anmärkningsvärt är att även myndighetsrepresentanter i den sociala barnavården har beskrivits som förövare. Intervjupersonerna har rapporterat om försummelse från hela perioden som utredningen kartlägger. Det föreligger ingen över- eller underrepresentation med avseende på kön eller etnicitet. 
  
 7.6.3 
  
 Antal drabbade 
  
 Det är 353 personer av 404 personer som berättat om att de blivit utsatta för försummelse. Det innebär att 87 procent av de inter- vjuade har utsatts för försummelse. 194 av dem som har blivit utsatta för försummelse är kvinnor (86 procent av alla kvinnor i materialet), 159 är män (88 procent av alla män). Personer med annan etnicitet än svensk tycks inte vara överrepresenterade. Oavsett om 
 166 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 intervjupersonerna har varit utnyttjade i arbete, varit offer för sexu- ella övergrepp eller inte kunnat gå i skolan, har detta av de allra flesta varit förenat med försummelse. Anledningen att denna kate- gori förekommer för sig hänger ihop med alla de beskrivningar av försummelse som förekommit per se, som i intervjupersonernas berättelser inte direkt har varit knutna till annan vanvård. I utred- ningsmaterialet rapporterar 87 procent av intervjupersonerna om försummelse. I konsekvens med ovanstående resonemang betyder detta alltså inte att återstående 13 procent inte varit utsatt för för- summelse. I de allra flesta fall är det också så att försummelse har rymts i andra berättelser. 
  
 7.6.4 
  
 Spridning över tid 
  
 Intervjupersonerna från alla decennier har rapporterat om försum- melse. Över 80 procent i varje åldersgrupp säger att de har blivit utsatta för försummelse ända sedan slutet av  
 1920-talet. 
  Samtliga sjuttiotalister och åttiotalister uppger att de har blivit försummade. 
  
 7.6.5 
  
 Beskrivning av rapporterad försummelse 
  
 Olika typer av försummelse 
 Den försummelse som utredningen har noterat kan delas in i tre grupper av vanvårdskategorier. Dessa är: 
  
 1. 
  
 Otillräcklig omvårdnad i fosterhem/institution 
  
 2. 
  
 Otillräcklig tillsyn av fosterföräldrar eller institutionspersonal 
  
 3. 
  
 Otillräcklig skolgång 
  
 I följande tabell listas frekvensen av dessa olika grupper av försum- melse. 
 167 
 Försummelse och övergrepp – resultat SOU 2009:99 
  
 Tabell 7.5 
  
 Antal och andel (%) personer som rapporterat om viss typ av 
  
 försummelse 
  
 Försummelse 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Totalt % 
  
 Otillräcklig omvård- 
  
 176 
  
 132 
  
 308 
  
 76 
  
 nad i foster- 
  
 hem/institution 
  
 Otillräcklig tillsyn av 
  
 65 
  
 42 
  
 107 
  
 26 
  
 föräldrar eller inst. 
  
 personal 
  
 Otillräcklig skolgång 
  
 90 
  
 90 
  
 180 
  
 45 
  
 Totalt antal inter- 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 vjuade 
  
 Den vanligaste gruppen av vanvårdskategorier av försummelse är otillräcklig omvårdnad i fosterhem eller institution. 308 av de 404 intervjupersonerna (76 procent) har berättat att de fått otillräcklig omvårdnad. 180 personer har uppgivit att de erhöll otillräcklig skolgång under sina placeringar. Även om berättelser om otillräcklig skolgång har rapporterats från lika många män som kvinnor så har en större andel män (50 procent av männen) än kvinnor (40 procent av kvinnorna) berättat att de drabbats av detta. 107 personer fick otillräcklig till- syn av fosterföräldrar eller institutionspersonal. Kvinnor drabbades något oftare av detta än män. 
 Försummelse i fosterhem och på institution 
 Intervjupersonerna har berättat om försummelse vid både foster- hem och på institution. 285 personer har berättat om denna vanvård i fosterhem. 153 personer har berättat om försummelse på institution. Nästan dubbelt så många har berättat om denna vanvård i fosterhem jämfört med placering på institution. De olika varianterna av försum- melse kommer att kommenteras i enskilda avsnitt. 
  
 7.6.6 
  
 Otillräcklig omvårdnad 
  
 Det är 308 personer (76 procent) som har berättat att de på olika sätt utsattes för otillräcklig omvårdnad under sina placeringar. I följande tabell listas olika former av otillräcklig omvårdnad som intervju- personerna berättat att de har utsatts för. 
 168 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Tabell 7.6 Antal personer som rapporterat olika former av otillräcklig omvårdnad 
  
 Otillräcklig omvårdnad 
  
 Totalt 
  
 Utebliven/Förhindrad vård, tandläkarvård, 
  
 117 
  
 medicinering 
  
 Otillräckliga, smutsiga eller avvikande kläder 
  
 154 
  
 Otjänliga eller bristfälliga boendeför- 
  
 67 
  
 hållanden 
  
 För lite mat/ensidig kost/undernärd 
  
 78 
  
 Missbruk/Kriminalitet/Psykisk sjukdom före- 
  
 91 
  
 kom i institution/fosterfamilj 
  
 Ignorerad 
  
 113 
  
 Bristande hygien 
  
 56 
  
 Fick inte lära sig vardagskunskaper 
  
 2 
  
 Självskador/självmordsförsök utan att vuxna 
  
 14 
  
 ingrep 
  
 Barnet fick ta vuxenansvar 
  
 5 
  
 Bjuden på tobak/alkohol 
  
 11 
  
 Firade inte jul/födelsedag 
  
 17 
  
 Utslängd från fosterhem/institution 
  
 14 
  
 Omkostnadsbedrägeri 
  
 18 
  
 För lång skolväg 
  
 1 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 404 
  
 Flest personer har vittnat om att de fick gå i otillräckliga, smutsiga eller avvikande kläder (154 personer) samt att sjukvård, tandvård eller medicinering uteblev eller förhindrades (117 personer). En dryg fjärdedel (113 personer) har också berättat att de ignorerades, antingen känslomässigt, verbalt eller genom att traumatiska händelser hanter- ades på ett okänsligt sätt. 
 Det förtjänar att påpekas att rimligen många fler har känt sig ignorerade under sina placeringar, men att de inte har uppgett detta specifikt under intervjun. 
 Fördelningen mellan könen är relativt jämn när det gäller beskriv- ningar om otillräcklig omvårdnad. En större andel kvinnor än män har rapporterat om att det förekom missbruk/kriminalitet eller psykisk sjukdom under deras placeringar men skillnaderna är inte så stora. 
 Personer med annan etnisk bakgrund än svensk eller svensk minori- tet är något överrepresenterade när det gäller utebliven/förhindrad vård, 
 169 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 tandläkarvård, medicinering. Av intervjupersonerna med annan etnisk bakgrund än svensk eller svensk minoritet har 35 procent berättat att detta drabbade dem. Det kan jämföras med att utebliven/för- hindrad vård, tandläkarvård, medicinering har rapporterats av 29 pro- cent av samtliga intervjuade. 
 Utebliven sjukvård och tandvård 
 Det är 117 personer som uppger att de inte fått vård när de varit sjuka eller skadat sig, inte fått gå till tandläkaren, blivit fråntagna ordinerade mediciner, haft springmask under hela uppväxten utan åtgärd eller nekats glasögon, trots dålig syn. 
 Uppgifterna skiljer sig inte särskilt åt mellan placeringsform eller tidsperiod. En återkommande beskrivning är att ingen brydde sig. Det sjuka eller skadade barnet var tvunget att hantera situa- tionen helt själv. En del fick dessutom ingen mat, vissa var tvungna att arbeta trots sjukdom, någon fick bestående skador för att ingen läkare kontaktades och några berättar att de inte blev trodda när de sa att de inte mådde bra. 
 Här följer några exempel på hur intervjupersonerna berättar att de behandlades som barn: 
 När Hans var sjuk låg han i flera dagar utan att någon brydde sig om honom. Han kunde ligga med hög feber utan att få febernedsättande medicin eller mat.  
 Ur referat person 587, man född på  
  
 1950-talet 
 . 
  
 När Holloway var tio år fick hon mycket ont i magen. Fostermodern trodde henne inte utan menade att så små barn inte kunde få så ont i magen. Senare visade det sig att Holloway hade kraftig magkatarr.  
 Ur referat person 260, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Wright berättar att han fick springmask i lågstadiet. Detta åtgärdades inte förrän tio år senare. Fostermodern, säger Wright, sa till honom att det är bara inbillning.  
 Ur referat person 257, man född på 1940- talet. 
  
 Dean och Brown berättar om sina erfarenheter från olika barnhem. Dean slog vid ett tillfälle sitt huvud så illa att han blev medvetslös i flera minuter. Trots det, skickade inte föreståndaren honom till sjuk- hus. När Brown fick stora rivsår på armen var det ingen i personalen som brydde sig.  
 Ur referat person 244, man född på  
  
 1940-talet 
  
  och person 460, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 170 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Miller berättar att hon aldrig fick läkarvård om hon var sjuk. Då fick man några droppar. Man fick inte vara pjoskig.  
 Ur referat person 256, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Flera intervjupersoner berättar om att de inte fick göra några besök hos tandläkaren. I vissa fall hade de inte ens en tandborste vilket för en del resulterat i dåliga tänder i vuxen ålder. 
 Woods berättar att hon inte hade någon tandborste och fick inte gå till tandläkaren. Det resulterade i att hon senare fick dra ut alla tänder. Jag har haft löständer sedan jag var ung.  
 Ur referat person 367, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Det finns personer som berättar att de inte fick sina ordinerade mediciner när de kom till ett nytt fosterhem. 
 I Markkus fall var det fosterföräldrarna som vägrade honom de medi- ciner han åt. Till följd av det fick Jackson väldiga abstinensbesvär.  
 Ur referat person 321, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  finsk. 
  
 Intervjupersoner berättar om att de inte fått glasögon trots att de hade dålig syn. En intervjuperson berättar att hon fick ett par glas- ögon men med begränsad funktionalitet. 
 Russell fick ett par glasögon efter att gått flera månader utan. Efter att till och med skolan påtalat Durham behov av glasögon, köpte fostermodern ett par. Russell fick dock inte vara med och prova ut dem vilket ledde till att bågarna satt väldigt illa.  
 Ur referat person 500, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Otillräckligt med kläder 
 Den vanligaste rapporterade formen av försummelse var att barnen fick otillräckligt med kläder. Det kunde handla om för lite kläder, smutsiga, trasiga, för stora eller för små kläder. Det kunde också vara omoderna eller för kalla kläder. 
 Intervjupersonerna berättar att de i flera fall, från tidig ålder, har fått tvätta sina egna kläder för att de inte skulle vara alltför smutsiga. 
 En intervjuperson född på  
 1950-talet, 
  berättar att hon fick gå med träskor året om. 
 Kläderna kunde upplevas som avvikande. Barnhemskläder har beskrivits i flera intervjupersoners berättelser som trasiga och begag- nade. Dessutom kände sig intervjupersonerna udda i dem. En person 
 171 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 berättar att tanken var att man skulle känna igen barnen. Om vi rymde skulle det synas varifrån vi kom.  
 Ur referat person 12, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 En annan person beskriver hur han skämdes för sina kläder som hans fostermor sydde till honom. Den enda gången han fick köpta kläder var när representanten från den sociala barnavården skulle komma på besök.  
 Ur referat person 282, man född på  
  
 1960-talet 
 . 
  
 Lewis fick dåligt med kläder under sina tre år i fosterhem: 
 De enda kläder han fick under åren i fosterhemmet var ett par byxor, ett par strumpor och ett par skor. Lewis berättar att han hade samma kalsonger när han åkte från fosterhemmet som när han kom.  
 Ur referat person 382, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Bristfälliga boendeförhållanden 
 Utredningen har fått ta del av flera olika exempel på hur intervju- personerna tvingades att bo som barn. 
 Flera har berättat att de inte ens hade en ordentlig säng. De har exempelvis fått dela säng med syskon eller fosterföräldrar, fått ligga på golvet på en madrass eller i en sovsäck. En person har berättat att två fåtöljer ställdes ihop för att sova i. 
 Flera hade inget eget rum utan fick sova i köket eller i hallen. Det finns även uppgifter om hur barn tvingats att sova i garde- rober. 
 Givetvis spelar tidsaspekten roll här. Egen säng har inte varit någon självklarhet för alla barn under  
 1900-talets 
  första hälft. Men i handböcker som riktade sig till tjänstemän inom den sociala barna- vården har vikten av att barnet skulle ha en egen sängplats fram- hållits under hela den period som utredningen kartlägger. Krav på att barnen skulle få eget rum i fosterhem restes i handböckerna först på  
 1970-talet. 
  
 7 
  
 Intervjupersonerna uppger också att de haft sina sovplatser på andra ställen än i boningshuset. Det kunde vara på kallvinden, i källaren eller i ladugården. Dessa platser saknade ofta värme. 
 Här följer några exempel på under vilka förhållanden intervju- personer tvingades att bo som barn: 
 Brown fick bo på en ladugårdsvind under större delen av året. Han var tvungen att sova på en halmmadrass. Bara under den riktigt kalla års- 
  
 7  
 Johnson, Fleming, Det goda föräldraskapet  
 -  
 krav på fosterföräldrar under hundra år, kom- mande artikel. 
 172 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 tiden fick han bo i ett litet rum i huset.  
 Ur referat person 296, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Winters berättar att han fick sova i ett litet uthus med dörr utan hand- tag. Där hade han bara en säng. Elementet stängde fostermodern av så han fick ligga utan värme. På vintern var Winters tvungen att skotta ut snön som ibland blåste in.  
 Ur referat person 247, man född på 1960- talet. 
  
 Trots att familjen hade ett rymligt sovrum fick inte Vasquez och hennes bror några egna sängar. Brodern sov med fostermodern och Vasquez sov med fosterfadern.  
 Ur referat person 271, kvinna född på  
  
 1930-talet 
 . 
  
 För lite mat 
 Nästan en femtedel (19 procent) av intervjupersonerna uppger att de inte fått tillräckligt med mat. Dock har en större andel kommenterat mat- situationerna under sina placeringar. Matsituationerna kunde förknip- pas med hot, straff eller kränkningar. Dessa beskrivs närmare i avsnitten som följer om hot och integritetskränkningar. Intervju- personer har också berättat att de tvingades äta annat än mat vilket återges i avsnittet om tvång, regler och straff. 
 I detta avsnitt kommenteras endast uppgifter om att intervju- personerna fick för lite mat, ensidig kost samt mat av dålig kvalitet. 
 Att barn fick ensidig mat, för lite mat eller dålig mat verkar inte skilja sig mellan fosterhem och institution. Flera vittnar om hur de serverades kall gröt eller gröt med klumpar i, hur de tvingades att äta skämd mat, att de aldrig fick frukt eller grönsaker och att de i regel fick klara sig på kaffe och knäckebröd. Payne berättar att hon i fosterhemmet kunde få mögligt bröd. Vi åt samma mat som hundarna.  
 Ur referat person 308, kvinna född på  
  
 1950-talet 
 . 
  
 Vissa var tvungna att äta upp maten, annars fick de samma mat nästa dag. Shields, som bodde i fosterhem, tvingades att äta fläsk med svål som håren var kvar på. Åt han inte upp kom samma mat in nästa dag till dess att den var slut  
 Ur referat person 562, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Många är de som beskriver den ständiga hunger de kände och hur de försökte äta av det som naturen erbjöd. I följande två exempel berättar några personer om sin hunger och längtan efter annan mat: 
 Miller berättar att hon hela tiden var hungrig när hon var i foster- hemmet. Till frukost, innan skolan, fick hon ett hårt bröd med lite flott på och en kopp kaffe. Middag fick hon ingen och till kvällen 
 173 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 kunde det vara en bulle och en kopp kaffe.  
 Ur referat person 421, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Personalen åt vid ett särskilt bord och åt grönsaker och gott medan vi fick en liten portion och aldrig grönsaker. Vi satt och tittade och längt- ade.  
 Ur referat person 386, kvinna född på  
  
 1930-talet 
 . 
  
 Clarke tvingades gå ensam till skolan en mil fram och åter varje dag. Som matsäck fick han en knäckebrödsmacka som skulle räcka hela dagen. Han fick ingen annan mat. Han tvingades plocka kålrötter och andra grönsaker för att få något att äta.  
 Ur referat person 514, född på  
  
 1930-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Stout berättar att han aldrig fick äta sig mätt. Fosterföräldrarna gav vad de ansåg vara lagom för honom. Jag var smal och ville ha mer men det fick jag inte. Jag gick ofta hungrig. Jag fick absolut inte gå och ta mat. Middagen serverades vid fyra och därefter fick han bara ett äpple. Fosterföräldrarna menade att det inte var bra att gå och lägga sig mätt, då kunde man drömma mardrömmar.  
 Ur referat person 302, man född på  
  
 1970-talet. 
  
 Bristande hygien 
 Många (56 personer) har berättat att de inte fick hjälp med eller hade möjlighet att sköta sin hygien. Den här typen av försummelse har i stort sett bara rapporterats från fosterhem. 
 I intervjupersonernas redogörelser finns otaliga exempel på de bristfälliga hygienförhållanden som rådde. De återger en bild av ett barn som luktade illa av ingrodd smuts och som hade begränsad och reglerad tillgång till tvättvatten. Om de någon gång fick bada kunde det vara så att familjen badade i samma badvatten och fosterbarnet fick bada sist i det smutsiga vattnet. 
 Det var inte bara den personliga hygienen som blev lidande. Hemmet i sig kunde också vara smutsigt. Så här berättar två per- soner om de hygieniska förhållandena i deras respektive fosterhem: 
 Fosterhemmet var mycket smutsigt, berättar Jones. Det var flugor överallt. Det var svårt att hålla efter sin personliga hygien. Tvätta oss gjorde vi i ladugården i en balja. Familjen hade utedass och om nätt- erna användes en hink för att uträtta behoven i. Hinken spred en hemsk lukt.  
 Ur referat person 240, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  finsk 
 . 
 När jag var liten fick jag bada en gång i veckan. När jag blev äldre fick jag smyga om jag ville bada. När hon [fostermodern, utredarens anmärkning] var iväg på sykurs en gång i veckan fick jag i smyg tvätta 
 174 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 håret. Utöver detta fick jag tvätta håret varje söndag och duscha var- annan vecka.  
 Ur referat person 434, kvinna född på  
  
 1960-talet 
 . 
  
 Missbruk, kriminalitet, psykisk sjukdom förekom i institution/fosterfamilj 
 Det är 91 personer (23 procent) som berättar att missbruk eller krimi- nalitet förekom antingen i institution eller fosterfamilj; att psykisk sjuk- dom förekom i institution eller fosterfamilj; att fosterföräldrar gjorde suicidförsök. Någon har berättat om att ha varit tvungen att åka med alkoholpåverkad fosterförälder i bil. Det är 27 procent av kvinnorna och 17 procent av männen som rapporterar detta. Flertalet rapporter gäller fosterhem. 
 Berättelserna om kriminalitet är den kategori som är relativt jämt fördelad mellan vårdformerna. Det har handlat om att inter- vjupersonerna utfört stölder eller snatterier på uppdrag av eller med fosterförälders respektive institutionspersonalens vetskap. 
 Gomez beskriver det som att han lärde sig kriminalitet vid den här tiden. Enligt honom visste föreståndaren om att han gjorde småstölder och föreståndaren tog ibland själv hand om stöldgodset.  
 Ur referat person 540, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Självskador/självmordsförsök utan att vuxna ingrep 
 Av intervjupersonerna har 14 personer berättat om att de skadat sig själva eller försökt suicidera, utan att någon vuxen eller personal ingrep. 11 personer blev bjudna på alkohol eller erbjöds cigaretter under sin placering av antingen fosterföräldrar eller institutionsper- sonal. 
 Alexander berättar att hon vid ett tillfälle tog en massa huvudvärkstabletter. När de började verka talade hon om för fosterföräldrarna vad hon gjort. Reaktionen hon fick var att hon själv fick ta sig till doktorn. Där spydde hon upp tabletterna.  
 Ur referat person 451, kvinna född på  
  
 1930-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Preston berättar att hon lärde sig att dricka alkohol tillsammans med fosterpappan. Han hembrände också sprit och bjöd på.  
 Ur referat person 553, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 175 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Fick ta vuxenansvar, eller fick inte lära sig vardagskunskaper 
 En del av intervjupersonerna berättar att de fick ta vuxenansvar för antingen syskon i familjen eller fosterförälder. Det har varit beskrivningar av att fosterföräldrarna har åkt på semester och lämnat barnen hemma. De äldre fick då ta hand om de yngre. Även motsatsen har förekommit. Andra har inte ens fått lära sig det mest basala. Lopez berättar hur hon upplevde det: 
 Lopez säger att fostermodern gjorde allting. Så länge Lopez bodde i fosterhemmet hade hon aldrig fått hälla upp mjölk, bre en smörgås, öppna lock, tvätta sitt hår, ha på tandkräm på tandborsten. Hon fick knappt ta på sig sina kläder själv.  
 Ur referat person 357, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  judisk. 
  
 Ignorerad 
 En dryg fjärdedel av intervjupersonerna uppger att de blev ignore- rade i någon form under sina placeringar. De flesta har berättat om dessa upplevelser från fosterhem. Beskrivningar av att ingen talade till dem, avsaknaden av närhet och känslan av att inte räknas har varit påtagliga. En del personer minns särskilt att de inte fick något emotionellt stöd efter traumatiska upplevelser. Det här känslomäs- siga stödet saknades i ungefär lika stor utsträckning i fosterhem som på institution. Här följer några exempel på intervjuperson- ernas berättelser: 
 Rivera behandlades som om hon inte fanns, ingen pratade med henne eller lade märke till henne.  
 Ur referat person 45, kvinna född på 1930- talet, finsk. 
  
 Joakims beskrivning är representativ för många intervjupersoners upp- levelser. Här försvann all värme berättar Jones, det var känslokallt i fosterhemmet.  
 Ur referat person 247, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Jones berättar att hon blev placerad på barnhem efter att hennes mamma avlidit. Ingen talade med henne om vad som skulle hända. På barnhemmet bemöttes Hardy sorg med ett konstaterande, nu är hon död. Nu ska du stanna här och veta hut!.  
 Ur referat person 527, kvinna född på  
  
 1920-talet. 
  
 Det är 17 personer som uppger att de inte blev firade på sin födelsedag eller firade jul. En del firade jul men fick inga presenter. Flera av dem som 
 176 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 fick julklappar berättar att det oftast var strumpor eller andra nytto- saker. Leksaker var sällsynt förekommande. De flesta berättelserna utspelar sig i fosterhem. 
 I Gross fall fick han ibland en godispåse i julklapp. Den tog foster- modern ifrån honom. Gross födelsedag firades aldrig.  
 Ur referat person 323, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Utslängd från fosterhem/institution 
 Det är 14 personer som har berättat om att de har blivit utslängda. Det har i flera fall handlat om fosterföräldrar som kastat ut barnen från hemmet antingen utan uppgiven anledning eller med argu- mentet att barnet kostat för mycket. Intervjupersonerna har där- efter fått klara sig själva, med eller utan den sociala barnavårdens hjälp. En av de 14 personerna beskriver situationen så här: 
 King berättar att fosterfadern vid flera tillfällen tvingade henne att packa en väska och sedan slängde han ut den på gården tillsammans med King. Efter en stund eller timmar fick hon komma in igen.  
 Ur referat person 312, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Omkostnadsbedrägeri 
 Det är 18 personer som har uppmärksammat att deras fosterför- äldrar fick pengar från barnavårdsnämnden eller socialförvaltningen för kostnader de hade till följd av att intervjupersonerna bodde där. Intervjupersonerna har berättat om att fosterföräldrarna gjorde anspråk på ersättningar för större utlägg, saker som intervjuperson- erna aldrig fick. 
 Melendez berättar att fosterföräldrarna bad om extra pengar för bland annat extra kläder, ridutrustning och en cykel, saker som hon aldrig såg till.  
 Ur referat person 439, kvinna född på  
  
 1960-talet 
 . 
  
 7.6.7 
  
 Otillräcklig tillsyn 
  
 Det är 107 personer som har berättat om otillräcklig tillsyn från fosterföräldrar eller institutionspersonal under sina placeringar. Dessutom har intervjupersonerna rapporterat om myndigheternas otillräckliga tillsyn. Det kommenteras i kapitlet Tillsyn och övrigt 
 177 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 agerande från stat och kommun. I nästa tabell listas olika former för otillräcklig tillsyn från fosterföräldrar och institutionspersonal som intervjupersonerna berättat att de har utsatts för. 
 Tabell 7.7 Antal kvinnor och män som rapporterat om otillräcklig tillsyn 
  
 Otillräcklig tillsyn 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Lämnad utan tillsyn/övergiven 
  
 16 
  
 7 
  
 23 
  
 Vistas i farliga miljöer 
  
 13 
  
 5 
  
 18 
  
 Levt helt utan vuxenomsorg 
  
 3 
  
 1 
  
 4 
  
 Vuxna ingrep ej när barn var i fara trots 
  
 45 
  
 22 
  
 67 
  
 kännedom 
  
 Missbruk av alkohol/droger i barngruppen 
  
 5 
  
 12 
  
 17 
  
 utan att vuxna ingrep 
  
 Vuxna anmälde ej övergrepp/brott till polisen 
  
 1 
  
 0 
  
 1 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 Det är 67 personer som har berättat att vuxna inte ingrep när de som barn var i fara, trots att de vuxna kände till detta. Det kunde handla om att vuxna inte ingrep i slagsmål mellan barn, att vuxna inte ingrep när barnet blev sexuellt utnyttjat av andra barn eller av en annan vuxen. Slagsmål mellan barn då ingen vuxen ingrep skedde nästan bara på institution. Det kunde även handla om situa- tioner då barnet råkade illa ut men nekades vuxenhjälp. Stinas berättelse fångar en sådan situation. 
 Miller och hennes fostermor var vid ett tillfälle ute i skogen. Plötsligt ramlade Miller ner i ett hål och föll längre och längre ner. Fostermodern stod bredvid och gjorde ingenting. Miller lyckades till slut dra sig upp själv.  
 Ur referat person 388, kvinna född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Reeves och Fernandez berättar hur de blev behandlade på institution: 
 Reeves blev utsatt för övergrepp av en äldre kille på hemmet. När han berättade om övergreppen för personalen ville de inte kännas vid det och tyckte att han fick hantera det själv. Han fick inget stöd av dem. Sveket var ju från personalen också.  
 Ur referat person 544, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Fernandez berättar att barnen slogs mycket med varandra. Personalen gjorde inte något för att stoppa det utan vände blicken åt ett annat håll.  
 Ur referat person 81, man född på  
  
 1940-talet 
 . 
  
 178 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Det är 23 personer, de flesta kvinnor, som har berättat att de lämnades utan tillsyn eller var helt övergivna under sina placeringar. Att barnen känt sig övergivna handlar i detta fall mestadels om att barn blev lämnade ensamma i fosterhemmet när den övriga familjen åkte iväg. Det kunde vara korta stunder, helger eller till och med under flera veckor. Ingen tillsyn kunde också innebära, som i Chang fall, att hon tilläts åka och bada trots att hon inte var simkunnig.  
 Ur referat person 71, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 På institution kunde barnet bli bortglömt efter att blivit tillsagd att vara på en viss plats. Brown berättar: 
 Om man inte var tyst i sovsalen så åkte man ut och fick sitta i kor- ridoren. Det blev svinkallt att sitta där. Det hände att de glömde av mig. Då fick jag sitta hela natten.  
 Ur referat person 208, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Ingen brydde sig om vart barnet var karaktäriseras av ett totalt ointresse för barnets välbefinnande. Flera har berättat att de kunde vara borta från fosterhemmet eller institutionen på nätter och ibland veckor utan att vårdaren uppmärksammade det. Deleon beskriver hur det var för honom: 
 När Deleon var i tonåren rymde han under en av fosterfamiljens semestrar utomlands. Han liftade ensam tillbaka till Sverige och för- sörjde sig sedan på diverse jobb. Ingen i familjen verkade bry sig om vart han tagit vägen. Deleon var borta i mer än fyra veckor.  
 Ur referat person 282, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Fler män än kvinnor har vittnat om att missbruk av alkohol eller droger förekom i barngruppen utan att vuxna ingrep. Detta pågick främst på institutioner. Flera har vittnat om att de kunde använda narkotika, alkohol eller andra droger utan att personalen reagerade. 
 18 personer, främst kvinnor, har uppgett att de vistades i farliga miljöer utan att någon ingrep. Deras berättelser handlar mycket om fyllefester i fosterhemmen eller under rymningar. Det finns även uppgifter om att en fosterförälder tände eld på huset. En person har rapporterat att fosterföräldrarna inte hjälpte till att anmäla ett våldtäktsförsök som intervjupersonen berättade om. 
 Efter att ha rymt från barnhemmet, bodde Wong en period på Centralen i Stockholm. Hon säger själv att hon har haft tur som klarat sig eftersom hon under sina rymningar bodde i de mest vidriga miljöer hos folk.  
 Ur referat person 327, kvinna född på  
  
 1960-talet 
 . 
  
 179 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.6.8 
  
 Otillräcklig skolgång 
  
 180 personer har berättat om otillräcklig skolgång under sina placeringar. Från 1945 framhålls utbildning som en viktig del i det placerade barnets, särskilt fosterbarn, tillvaro i såväl lagstiftning som handböcker. Därför är det anmärkningsvärt att nästan hälften av intervjupersonerna har erfarenheter av bristande skolgång. I följande tabell listas olika hinder för intervjupersonernas skolgång. 
 Tabell 7.8 Antal kvinnor och män som rapporterat olika hinder för skolgång 
  
 Otillräcklig skolgång 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Inte fått tid att läsa läxor (på grund av krav på 
  
 17 
  
 24 
  
 41 
  
 arbete) 
  
 Vägrats gå i skola (obligatorisk skola) 
  
 11 
  
 12 
  
 23 
  
 Särbehandlad i skolan 
  
 4 
  
 5 
  
 9 
  
 Inte fått hjälp med att läsa läxor 
  
 17 
  
 22 
  
 39 
  
 Hindrats att läsa vidare efter folk- 
  
 13 
  
 6 
  
 19 
  
 skolan/grundskolan 
  
 Mobbad utan att vuxna ingrep 
  
 48 
  
 40 
  
 88 
  
 Bristande kvalitet i institutionens skola 
  
 1 
  
 0 
  
 1 
  
 Hindrats att delta i gymnastiken på grund av 
  
 0 
  
 2 
  
 2 
  
 blåmärken 
  
 Skolarbetet försvårat t.ex. genom förbud mot 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 lampa, fick ej böcker 
  
 Vuxna ingrep ej när barnet avbröt skolgången i 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 förtid 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 Merparten av de personer som berättat om brister i sin skolgång var vid tillfället placerade i fosterhem. 88 personer har berättat om att de mobbades i skolan utan att vuxna ingrep. 41 personer, något fler män än kvinnor, har vittnat om att de inte fick tid att läsa läxor på grund av det arbete de tvingades utföra i fosterhem eller på insti- tution. Det finns också exempel på att skolarbetet försvårades genom att barnen inte fick tillgång till lampa eller böcker när de skulle göra sina läxor. 39 personer har rapporterat de inte fick hjälp med läxor. Såhär kunde det vara: 
 Dean var tvungen att arbeta i ladugården innan han gick till skolan. Efter skolan likaså. Detta innebar att i kombination med att han inte fick något skolstöd av fosterföräldrarna, att Dean hade stora svårig- 
 180 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 heter att hänga med i skolarbetet.  
 Ur referat person 325, man född på  
  
 1970-talet. 
  
 Om Fields ville ha hjälp med läxorna sade fostermodern att hon var en jävla idiot om Fields inte förstod hennes förklaringar. Det gjorde att Fields inte vågade be om hjälp.  
 Ur referat person 581, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 En del hindrades att gå i skola. Särskilt anmärkningsvärt är att 23 personer har vägrats gå i obligatorisk skola. 19 personer hindrades att läsa vidare. Ytterligare skäl till otillräcklig skolgång har varit sär- behandling i skolan (9 personer), bristande kvalité i institutionens skola (1 person), att barnet hindrats att delta i gymnastik på grund av blåmärken (2 personer) samt att vuxna inte ingrep när barnet avbröt sin skolgång i förtid (2 personer). Här följer några exempel: 
 Fosterföräldrarna hindrade White att gå i skolan flera veckor per säsong för att arbeta i jordbruket. Detta var under hela skoltiden.  
 Ur referat person 501, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Guzman var placerad i fosterhem och kontaktade de sociala myndig- heterna för att få en utbildning. Istället för en utbildningsplats skick- ades han till psyket för utredning och tester ett par dagar. Jag fick aldrig någon utbildning.  
 Ur referat person 242, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Gibson fick inget stöd i sin skolgång av fosterföräldrarna. Läxor fanns det knappt tid till på grund av alla sysslor hon skulle utföra på gården och i hushållet. Gibson berättar att hon till slut gav upp när det gällde skolgången. De gånger hennes lärare undrade varför hon inte var i skolan sa hennes fosterföräldrar bara att hon var lat.  
 Ur referat person 439, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Holmes berättar att han tyckte institutionens skola var undermålig. Vi ritade, spelade bordtennis och spelade schack. Rosa har liknande erfarenheter från samma institution Vi satt bara i ett rum och rökte och pratade.  
 Ur referat person 202, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket och person 358, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 181 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.6.9 
  
 Utpekade förövare 
  
 I detta avsnitt kommenteras vilka intervjupersonerna pekat ut som ansvariga för otillräcklig omvårdnad, otillräcklig tillsyn samt otill- räcklig skolgång. 
 Otillräcklig omvårdnad 
 Det är 308 personer (76 procent) som har rapporterat om otillräck- lig omvårdnad. 
 Vanvården har framförallt rapporterats från fosterhem. Därför har fosterföräldrar rapporterats som ansvariga för det mesta av den otillräckliga omvårdnaden som intervjupersonerna fick utstå. Kvin- nor har rapporterat fostermödrar som ansvariga i större utsträck- ning än män. Män har rapporterat fosterfäder och fostermödrar som ansvariga ungefär lika ofta. 
 Institutionspersonal och föreståndare finns också med som utpekade som ansvariga. 
 Särskilt anmärkningsvärt är att tjänstemän i social barnavård har rapporterats som ansvariga i 17 beskrivningar och förtroendevald i social barnavård har utpekats som ansvariga för otillräcklig omvårdnad i 2 beskrivningar. De har nekat/förhindrat barn vård, tandläkarvård eller medicinering; gett barn otillräckliga, smutsiga eller avvikande kläder; de har placerat barn där det förekom missbruk, krimi- nalitet, psykisk sjukdom; ignorerat barnen; tillåtit bristande hygien, inte ingripit när barn skadat sig själv eller försökt begå självmord. Kvinnor har rapporterat representanter för den sociala barnavården som ansvariga i fler fall än män. 
 Haynes blev under tiden hos fosterfamiljen allvarligt skadad i en bil- olycka. Hennes tänder blev till stora delar helt utslagna. Foster- mamman och barnavården tyckte att det räckte med att hon fick lös- tänder. På grund av olyckan har Haynes haft problem med sina tänder långt upp i vuxen ålder.  
 Ur referat person 308, född på  
  
 1950-talet. 
  
 Otillräcklig tillsyn 
 Det är 107 personer (26 procent) som har rapporterat om otillräck- lig tillsyn. Otillräcklig tillsyn har rapporterats både från insti- tutioner och från fosterhem. De utpekade förövarna sprider sig 
 182 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 därmed ganska jämnt mellan fostermödrar, fosterfäder och insti- tutionspersonal. Representanter för den sociala barnavården har rapporterats som ansvariga i 12 beskrivningar av otillräcklig tillsyn. De har då angetts som ansvariga för att intervjupersonerna vistades i farliga miljöer eller levde helt utan vuxenomsorg men framförallt för att de inte ingrep trots att de kände till att barn var i fara. 
 Rogers pojkvän var välkänd hos socialen. Enligt henne visste de också om att hon missbrukade och hon tycker det är konstigt att de inte rea- gerade. Det tycker jag är vanvård, att man låter det ske.  
 Ur referat person 358, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Otillräcklig skolgång 
 180 personer (45 procent) har rapporterat om otillräcklig skolgång. Då mobbing har angetts som en av de främsta orsakerna till otillräcklig skolgång finns många barn med bland förövarna. I 48 beskrivningar är skolpersonal förövare. De har underlåtit att hindra mobbingen eller själva mobbat barnen. 
 Fox berättar om sin skollärarinna. Hon tyckte att barnhemsungar var horungar, tattarungar, man blev särbehandlad och mobbad i skolan. 
 Ur referat person 1225, kvinna född på  
 1940-talet, 
  resandefolket. 
 I övrigt är det fosterföräldrar som främst har rapporterats som ansvariga. De har framförallt tvingat intervjupersonerna att arbeta så mycket att de inte hann läsa läxor eller underlåtit att hjälpa till med läxläsningen. 
 7.6.10 Kommentar 
 Nästan alla intervjupersoner har berättat att de utsattes för någon typ av försummelse under sin tid inom den sociala barnavården. Oavsett tidsperiod har försummelse varit en genomgående vanvård för över 80 procent av de intervjuade i delrapporten. 
 Att placerade barn inte fått en rimlig standard beträffande hygien och läkarvård, mat, kläder och boende samt av olika anledningar varit tvungna att försumma skolgången, är vanvård som konstant genom- syrar barnens tillvaro och välbefinnande. Att ständigt vara hungrig, att hela tiden vara smutsig eller gå i trasiga kläder, att vara tvungen att sova på vinden utan värme, att inte få läkarvård vid behov eller 
 183 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 vara tvungen att jobba på gården istället för att ägna sig åt skol- arbete, har snarare varit regel än undantag för de personer som utredningen träffat. 
 Utöver ovanstående kategorier av försummelse har det i inter- vjupersonernas berättelser framkommit åtskilligt fler varianter. Så många som 113 personer beskriver saknaden av känslomässigt engagemang och närhet från sina vårdare. Ett kärlekslöst hem är en återkommande beskrivning av hur intervjupersonerna upplevt fosterföräldrarna. Nästan en fjärdedel av intervjupersonerna har uppgett att de blev mobbade utan att någon vuxen ingrep. Från- varon av de vuxnas agerande då barn befunnit sig i fara har även i andra sammanhang varit anmärkningsvärt. 
 184 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.7 
  
 Fysiskt våld med tillhygge 
  
 Här redovisas först vanvårdskategorin fysiskt våld med tillhygge. I nästa avsnitt följer en redovisning av övrigt fysiskt våld. Frågan varför det är meningsfullt att redovisa våld mot barn under två kategorier,  
 våld med tillhygge  
 och  
 övrigt fysiskt våld  
 är förstås befogad. Idén om våld som våld har sitt berättigande. 
 Inledningsvis, när vanvårdskategorierna konstruerades och defi- nierades fanns i utredningen en föreställning om att våld med till- hygge riktat mot ett barn i någon mening skulle vara värre, grym- mare och mer brutalt än våld utan tillhygge. Vid resultatsamman- ställningen, efter att ha tagit del av intervjupersonernas berättelser, förstår vi att så inte varit fallet. Det våld som beskrivs under respektive kategori är i högsta grad jämförbart, ur barnets perspektiv. 
  
 7.7.1 
  
 Definition 
  
 Intervjupersonernas beskrivning av avsiktligt våld riktat mot barnets kropp där förövaren antingen höll i det tillhygge som användes för att utöva våldet, kastade föremål mot barnet, band barnet eller besköt barnet. 
  
 7.7.2 
  
 Sammanfattning, fysiskt våld med tillhygge 
  
 Fysiskt våld med tillhygge har rapporterats från såväl fosterhem som från institutioner, mer frekvent i fosterhem. 
 Nästan hälften av de intervjuade har uppgett att de blivit slagna med tillhygge. Det föreligger ingen avgörande skillnad mellan män och kvinnor i detta avseende. Detta gäller även för gruppen som tillhör en etnisk minoritet eller har utländsk bakgrund. De har inte varit mer drabbade än resten av intervjupersonerna. 
 Cirka hundratalet tillhyggen har använts. De vanligast förekom- mande är ris, livrem, mattpiska, käpp, sopkvast, vedträ, piska. 
 Utpekade förövare har främst varit fosterhemsföräldrar, insti- tutionspersonal, fostersyskon och skolpersonal. Fysiskt våld med tillhygge har rapporterats i högre utsträckning före 1960 än efter. 
 Fysiskt våld med tillhygge kan grovt delas in i tre kategorier: Våld i uppfostrande syfte, våld i affekt och sadistiskt våld. 
 185 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.7.3 
  
 Antal drabbade 
  
 197 personer av 404 har berättat att de utsattes för våld med till- hygge. Det innebär att 49 procent av de intervjuade har blivit utsatta för våld med tillhygge under sina placeringar. 
 I fråga om kön och etnicitet har vi inte sett några betydelsefulla skillnader. 
  
 7.7.4 
  
 Spridning över tid 
  
 Fysiskt våld med tillhygge är vanligare i äldre intervjupersoners berättelser än i yngre2. 
 Det drabbade fem av de sex intervjupersoner som var födda under  
 1920-talet. 
  Omkring hälften av de intervjupersoner som är födda på  
 1930-talet 
  och på  
 1950-talet 
  har blivit utsatta för våld med tillhygge under sina placeringar. Så många som 60 procent av inter- vjupersonerna som är födda på  
 1940-talet 
  har uppgett att de utsatts för våld med tillhygge. Omkring en tredjedel av sextiotalisterna (35 procent) och sjuttiotalisterna (31 procent) har vittnat om fysiskt våld med tillhygge. Ingen av de två intervjupersoner som är födda på  
 1980-talet 
  har uppgett att de utsattes för fysiskt våld med till- hygge. 
 Här följer två exempel på våld med tillhygge. De är från  
 1940-talet, 
  respektive  
 1960-talet, 
  men skulle ha kunna vara hämtade både före och efter de decennierna. I fallet från  
 1940-talet 
  kan också den etniska bakgrunden ha haft betydelse. 
 Fosterfadern band även Stevenson för att han inte skulle kunna springa iväg när det var dags för stryk. Han blev fastbunden i en bjälke och piskad med hästpiska. Fosterfadern skulle slå Stevenson svensk och kallade honom för tattardjävel. Fosterfadern drog igång jordbruksmaskiner som skulle dränka ljuden från misshandeln. Fostermodern vädjade till sin man att sluta slå Stevenson, men då fick hon själv stryk. Misshandeln av Stevenson upp- repade sig minst en gång i veckan.  
 Ur referat person 138, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 King svarar på frågan från intervjuarna vad hon särskilt minns från fosterhemmet. 
 Att hon slog mig varje dag. Det var Price (fostermodern) som slog mig varje dag med en mattpiskare i plast.  
 Ur referat person 434, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 186 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.7.5 
  
 Olika typer av våld med tillhygge 
  
 Till fysiskt våld med tillhygge räknas situationer där barn har blivit slagna med tillhyggen, fastbundna, beskjutna eller fått saker kastade på sig. 
 Nära hälften av alla intervjuade (47 procent) har blivit slagna med till- hygge någon gång under sina placeringar. Andelen män som drab- bats (50 procent) är något större än andelen kvinnor (44 procent). 20 personer har berättat att de blev fastbundna (5 procent av alla intervjuade). Två kvinnor har berättat att de blev beskjutna och nio personer har uppgett att de har fått saker kastade på sig. 
  
 7.7.6 
  
 Våld med tillhygge i fosterhem och institution 
  
 Fysiskt våld med tillhygge har förekommit i fosterhem och på institution. Den här typen av vanvård har enligt intervjuper- sonernas berättelser varit vanligare i fosterhem än på institution. 
  
 7.7.7 
  
 Vilka tillhyggen användes att slå med? 
  
 Det är 189 personer (47 procent) som har berättat om att de har blivit slagna med tillhyggen. Många av dem har uppgett flera olika tillhyggen som de blev slagna med. Intervjupersonerna har berättat att de som barn blev slagna med allt från livremmar och olika slags piskor till diverse jordbruksredskap. I vissa fall har tillhyggena preparerats för att göra så stor skada som möjligt. Mattpiska med nålar i skaftet, liksom ris doppat i saltlake, planka med spik, kokt Decker med knutar, är exempel på detta. 
 Det vanligaste tillhygget har varit ris. Därnäst följer livrem, matt- piska, käpp, sopkvast, vedträ och piska, ridpiska etc. 
 I de följande utdragen ur intervjuer berättar två personer om vilka tillhyggen som användes vid misshandeln. 
 I Virpis fall användes flera tillhyggen. Hon beskriver foster- modern som psykiskt sjuk. Virpi vet inte varför hon blev straffad. 
 Hon hade en bok där hon skrev upp allt jag gjorde och gav mig straff. Fostermodern slog Virpi med vått björkris, livrem, strigel 
  
 8 
  
 , mattpiska och käppar, oftast på rygg och ben men ibland även i huvudet. Fostermodern slog även Virpi med knytnävarna. Detta skedde regelbundet. Fostermodern stack även Virpi med knappnålar 
  
 8  
 En strigel är en läderrem som användes till att slipa rakknivar. 
 187 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 och säkerhetsnålar i benen som hon alltid hade i beredskap i kjortel- fållen. Det skedde flera gånger i veckan.  
 Ur referat person 463, kvinna född på  
  
 1930-talet, 
  
  finsk. 
  
 Taylor fosterfar brukade slå honom med en kvast. Det hände ungefär en gång i månaden. Det hade börjat med en kvast och när den gick sönder fortsatte det med en gren som var tjockare och kvistigare än kvasten. I referatet beskrivs detta. 
 Det gjorde ännu mer ont att få slag med grenen. Lewis brukade skyla ansiktet med armen och har fått hela armen förstörd av slagen. Han har fått en knoge sönderslagen, handleden förstörd och armbågen krossad. En gång träffade kvasten Lewis i pannan. Han har fort- farande ärr efter detta. Han fick söka läkarvård för misshandeln vid 18 års ålder, men sa aldrig att skadorna berodde på att fosterfadern hade slagit honom.  
 Ur referat person 382 , man född på  
  
 1940-talet 
 . 
  
 7.7.8 
  
 Fastbunden 
  
 Det är 20 personer har berättat om att de blivit fastbundna på olika sätt. 10 personer har preciserat hur de blev fastbundna. Sex av dem hölls fastbundna med ett band eller bälte i sängen, vilket enbart förekom på institution. En hölls fastbunden med munkavle. En person uppger att hon blev lagd i tvångströja och en person har berättat om hur hon blev fastbunden och lagd bland myror. Slutligen har en man berättat om att han blev fastbunden och sedan fick kroppen utdragen. 
 Det finns flera nyanser av vanvårdskategorin  
 fastbunden 
 . Sam- mantaget gäller att det är intervjupersonernas beskrivning av sin upp- levelse av att på det ena eller andra sättet vara fjättrad som har varit avgör- ande för utredningens beslut att registrera det som vanvård eller inte. En del intervjupersoner har berättat om att de på olika sätt varit fastbundna vid sina sängar, antingen som straff, eller för att de har varit oroliga, för att de inte ska falla ur, för att de hade eksem som de inte skulle riva på. 
 I det följande återges några berättelser från personer som har varit fastbundna. I Reyes fall har det handlat om sadistisk, mer tortyrliknande vanvård. 
 Det hände att fosterfadern band Duncan vid ett träd i skogen bland en massa myror om han var missnöjd med henne. Där kunde hon få stanna en hel natt.  
 Ur referat person 215, kvinna född på  
  
 1940-talet 
 . 
  
 188 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Harris har berättat att han i många år under sin uppväxt blev fast- bunden i hundens löplina ute på gården. 
 Den räckte inte till gungan eller till kranen med vatten i köket. Om Harris var ensam med fostermodern kunde han få leka fritt, men så snart fosterfadern kom hem fästes han vid löplinan. Om fostermodern hade släppt lös Harris blev hon misshandlad av fosterfadern. Harris berättar att han långt upp i tonåren släppte hundar fria om han såg att de var kopp- lade i en löplina.  
 Ur referat person 495, man född på  
  
 1940-talet 
 . 
  
 7.7.9 
  
 Barn som utsatts för livsfara 
  
 Två kvinnor har berättat om att de har blivit beskjutna med vapen. En av dem blev beskjuten med luftgevär. Den andra kvinnan blev beskjuten med ett hagelgevär. Båda dessa händelser inträffade i fosterhem. 
 Att bli skjuten efter med hagelbössa utgör som van- vårdskategori ett  
 extremt undantag 
 . Kvinnan har berättat att hon var livrädd för fosterfaderns vapen som ofta stod framme. 
 Utöver de två personer som berättat att de blivit beskjutna har flera intervjupersoner berättat att de utsatts för livsfara. De andra beskrivningarna finns i avsnitten Tvång, regler och straff, Fysiskt våld med tillhygge och Övrigt fysiskt våld. 
 Några personer har berättat att de blivit sparkade i huvudet, utsatts för kvävningsförsök som inte upphörde förrän det började svartna för ögonen, fått huvudet nedsänkt i toalett eller vattenfyllt kar. 
 Andra har beskrivit att de blivit kastade in i element, betong- väggar och ner för trappor. Ytterligare andra har berättat att våldet slutade med att de svimmade eller blev liggande i flera dagar upp till ett par veckor för att såren skulle läka. 
  
 7.7.10 
  
 Fått saker kastade på sig 
  
 Nio personer har berättat att saker har kastats mot dem. Exempel på vad som har kastats är bajsblöja, nyckelknippa, tallrikar och stolar. Åtta av de nio utsattes för denna vanvård i fosterhem. 
 Att kasta föremål efter någon oavsett om det träffar eller inte är i detta material undantagslöst förenat med stark affekt och verkar i intervjupersonernas berättelser många gånger ha handlat om okon- 
 189 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 trollerade impulsgenombrott från den utpekade förövarnas sida snarare än planerade bestraffningar. Denna typ av våld har regel- mässigt varit förenat också med annan typ av våld, slag, ned- sättande omdömen, hot etc. 
 Glover och  
 Flores 
  berättar i det följande om hur de fått föremål kastade mot sig. Glover misshandlades av både av en fosterbror som var i  
 30-årsåldern 
  och av fostermodern. När fostermodern inte orkade längre tog fosterbrodern vid. 
 Han slog henne och kastade henne in i väggar och skåp, precis som fostermodern gjorde. Jag flög som en vante. Han slog med öppen och knuten hand. Ibland använde han tillhyggen, till exempel skor, som han kastade på mig. Men, berättar Glover, "Fostermodern bara njöt av detta.  
 Ur referat person 483, kvinna född på  
  
 1950-talet 
 . 
  
 Flores 
  berättar att fostermodern brukade slå henne men ibland även kasta föremål på henne; 
 När hon inte åt upp maten slängde fostermodern tallrikar i ansiktet på henne. Om de gick sönder sa hon till fosterfadern att det var Lee som hade haft sönder dem och så fick hon stryk igen. Foster- fadern använde livrem. Då fick  
 Flores 
  ta av sig kläderna medan han slog henne. Det hände att hon svimmande av smärtan.  
 Ur referat person 197, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.7.11 
  
 Utpekade förövare 
  
 Det är 197 personer som har berättat om att de utsattes för våld med tillhygge. 
 Förövarna i de flesta fall av våld med tillhygge har rapporterats vara fosterfäder, men även fostermödrar förekommer. 
 Det finns en tydlig skillnad mellan vem som har utsatt flickor respektive pojkar. De  
 kvinnor  
 som har uppgett att de utsattes för våld med tillhygge som barn har främst angett  
 fostermödrar  
 som för- övare. De  
 män  
 som har berättat om våld med tillhygge har främst angett  
 fosterfäder  
 som förövare. 
 På institutioner har det mesta våld med tillhygge utövats av  
 institutionspersonal 
 . Men även föreståndare eller chefer förekom- mer som förövare i intervjupersonernas berättelser. Så här berättar en person från en institutionsplacering: 
 De värsta minnena har Cobb från barnhemmet. Det var fruktansvärt. Han fick stryk varannan dag, alla fick det, ofta med en käpp eller en 
 190 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 kratta, rakt över ryggen. Föreståndaren var en envåldshärskare, enligt Cobb. Ingen annan i personalen vågade protestera eller göra något mot honom.  
 Ur referat person 63, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  övriga Europa 
 . 
  
 7.7.12 
  
 Kommentar 
  
 Bruket av tillhyggen för att utöva fysiskt våld mot barn kan förstås på flera sätt. 
 Tillhygget kan ges en rent  
 instrumentell funktion 
 , att öka för- övarens räckvidd, kraften och effektiviteten i det våld som ska utövas. Därmed ökas också smärtan, hotet, rädslan och skräcken hos den som drabbas. 
 Bruket av ett visst tillhygge kan också ges en  
 symbolisk funktion 
 . Låter man pinoredskapet, riset eller spiskroken hänga framme, vilket flera berättat om, utgör det en ständig påminnelse om vad som väntar den som faller i onåd. 
 Vissa bestraffningar som intervjupersonerna berättar om kan också  
 ritualiseras  
 effektivare med hjälp av tillhyggen, liksom för- nedringen. Att själv få gå ut och hämta riset är exempel på en sådan förnedring, liksom att tvingas tacka och niga för den som utdelar bestraffningen. 
 Sammantaget gäller att oavsett hur våld med tillhygge gått till, vid vilken tidpunkt eller med vilka avsikter det utövats, har det stått i strid mot anvisningar från den ansvariga tillsynsmyndigheten. Det har ofta utövats i strid med gällande lagstiftning på området, råd- ande rättsuppfattning, normer och värderingar om barns fostran. 
 Våldet kan delas in i tre grupper 
 Efter att ha tagit del av intervjupersonernas berättelser kan ett mönster skönjas. 
 Det våld som intervjupersonerna berättar att de har blivit utsatta för som barn kan grovt delas in i tre grupper. Detta gäller för övrigt också kategorin övrigt fysiskt våld som beskrivs i nästa avsnitt. Det är våldet mot barnet som är indelat i dessa tre grupper, inte de utpekade förövarna. 
 191 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Våld i uppfostrande syfte 
 I kapitlet Vanvård ur ett historiskt perspektiv beskrivs hur våld i uppfostrande syfte under lång tid haft stöd i en allmän rättsuppfattning, förutsatt att det tillgripits som sista utväg, inte utdelats i affekt, inte orsakat synliga skador samt syftat till barnets bättring. Men redan 1948 förbjöd Socialstyrelsen detta våld i institutionerna och efter 1979 finns det ett totalförbud i landet mot aga. 
 Våld i uppfostringssyfte har precis som mer sadistiskt präglat våld mot barn innehållit inslag av planerad förnedring och beskrivs ibland, som svart pedagogik. 
  
 9 
  
 I det följande återges tre exempel på våld i uppfostringssyfte som två kvinnor och man berättat att de blivit utsatta för. 
 Först skulle Rangel gå till skogen och plocka björkris. Sedan skulle hon lägga sig på föreståndarens knä med neddragna byxor och sedan slog föreståndaren henne upprepade gånger. Efteråt skulle Rangel niga och tacka föreståndaren. Gjorde hon inte detta blev hon straffad på nytt. 
 Ur referat person 44, kvinna född på  
 1950-talet 
 . 
  
 Riset hängde både i deras sovrum och på spiselkransen som ett hot.  
 Ur referat person 592, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 En vanlig bestraffning var att dom smällde en på fingrarna med rågummiband eller lyfte en i öronen, eller vanliga örfilar, om man hade gjort något bus. Det var rektorn som var värst. Rektorn slog Ochoa med en gummislang över ryggen. Han fick ligga på magen i 14 dagar med sår över hela ryggen.  
 Ur referat person 74, man född på  
  
 1930-talet. 
  
 Våld i affekt 
 Våld i affekt avser oplanerat våld, där förövaren i intervju- personernas berättelser drabbats av ett mer eller mindre okontrol- lerat raseri. Detta har ibland skett i samband med berusning. Den utpekade förövaren har misshandlat barnet, med eller utan till- hygge, ibland även utan synbar anledning, åtminstone ur barnets perspektiv. 
  
 9  
  
 Wright, Watkins,  
 Det självutplånande barnet och sökandet efter en äkta identitet 
 , Omarb. och utök. [uppl.], Riley  Widstrand, Stockholm, 1995. 
  
 192 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Johnson blev utsatt för fosterfaderns okontrollerade raseri när han misslyckades med mjölkningen. 
 En gång blev Johnson slagen med gummislangen till en mjölkmaskin i nacken. Den har rör i båda ändar av koppar. Johnson blev så illa slagen att han var hemma från skolan i tre veckor. Då försökte barnavårds- mannen kontrollera hemmet, men fosterföräldrarna ljög för henne och hon fick inte komma in.  
 Ur referat person 359, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Sadistiskt våld 
 Sadistiskt våld utgörs i intervjupersonernas berättelser av våld som vi menar utövas på ett utstuderat och planerat sätt, för att åstad- komma största möjliga fysiska skada eller så effektivt som möjligt förödmjuka och förnedra barnet. 
 Ritualer och tillhyggen utgör en typisk inramning för det sad- istiska våldet. 
 I det följande beskriver Barrera, Miller och Dominguez hur det var för dem. Det sadistiska våldet kan även vara riktat emot barnets kön, som i Malenas fall. 
 En gång när Miller satt i isoleringsrummet kom föreståndarinnan in och sa att hon skulle ta tempen på Miller. Hon stack termometern med all kraft upp i underlivet..  
 Ur referat person 332, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Det var alltid fosterfadern som slog honom och det var alltid stryk med en särskild ritual. Fosterfadern tog alltid på sig en svart handske på den hand som höll i mattpiskaren innan han slog Barrera. Foster- fadern hade ibland en närmast ursäktande förklaring till varför han skulle slå, det gör ont att behöva slå dig på din namnsdag.  
 Ur referat person 804, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Dominguez berättar att han fick gå upp i skogen och plocka riset själv. Före- ståndaren drog av bladen så att det skulle göra ondare. Sedan fick man gå in i klädförrådet, klä av sig på underkroppen och föreståndaren slog tills man var röd. Dominguez berättar att föreståndaren alltid hade vit fradga i mungiporna efter att han hade piskat en elev.  
 Ur referat person 244, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 193 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.8 
  
 Övrigt fysiskt våld 
  
 7.8.1 
  
 Definition 
  
 Intervjupersonernas beskrivning av avsiktligt våld riktat mot bar- nets kropp  
 utan tillhygge  
 som kunde innebära; slagen med öppen eller knuten hand, sparkad/trampad/knäad, knuffad/kastad, ska- kad/fasthållen, nedtryckt, lyft/dragen, skallad, nypt, bespottad, kvävd, bränd, dränkt, skållad, kyld, biten, urinerad på, riven, skrub- bad blodig. 
 Barn jagad med bil, hund som hetsades mot barn, barn som tvingades skada sig själv med exempelvis rakblad, är gränsfall men betraktas inte i detta sammanhang som  
 våld med tillhygge  
 och faller således under denna kategori,  
 övrigt fysiskt våld 
 . 
  
 7.8.2 
  
 Sammanfattning, övrigt fysiskt våld 
  
 Drygt tre fjärdedelar av intervjupersonerna uppger att de varit utsatta för 
 övrigt fysiskt våld 
 . 
  
 Det föreligger ingen över- eller underrepresentation med avseende på kön eller etnicitet. 
 Övrigt fysiskt våld rapporteras från samtliga decennier som kartläggningen omfattar med viss stigande tendens för inter- vjupersoner födda under  
 1970-talet. 
  
 Den mest förekommande formen av övrigt fysiskt våld utgörs av slag med öppen hand i ansiktet, s.k. örfil, därefter lyft eller dragen, slagen med knuten hand, knuffad kastad, sparkad/trampad, nypt. 
 Övrigt fysiskt våld har rapporterats från såväl fosterhem som från institution, med någon övervikt för fosterhem. Fosterföräldrar och institutionspersonal har pekats ut som förövare i de allra flesta beskrivna situationerna. 
 I några fall har intervjupersonerna berättat om övrigt fysiskt våld som varit förenat med livsfara, exempelvis sparkar mot huvudet och kvävningsförsök. 
  
 7.8.3 
  
 Antal drabbade 
  
 Det är 306 personer av de 404 intervjuade som har berättat att de drabbats av övrigt fysiskt våld. Det innebär att 76 procent har rap- porterat om denna vanvård. 
 194 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Det finns inte några signifikanta skillnader i fråga om kön och etnicitet när det gäller intervjupersoner som berättat att de utsatts för övrigt fysiskt våld. Däremot har män rapporterat om att de blivit slagna med knuten näve och duschade/badade med kallt vatten i större utsträckning än kvinnor. Dessutom har 6 män berättat att de varit med om att vuxna uppmanat barn till våld. Ingen kvinna har berättat om detta. 
  
 7.8.4 
  
 Spridning över tid 
  
 Andelen intervjupersoner som berättar om att de blivit utsatta för övrigt fysiskt våld varierar från 67 procent bland dem som är födda under  
 1930-talet 
  till 88 procent bland dem som är födda under  
 1970-talet. 
  Det är således flertalet intervjuade från de olika decen- nierna som uppgett att de varit utsatta för övrigt fysiskt våld. Inter- vjupersonernas rapportering om övrigt fysiskt våld har varit störst i gruppen född under  
 1970-talet. 
  
 7.8.5 
  
 Beskrivning av övrigt fysiskt våld 
  
 Olika typer av övrigt fysiskt våld 
 I den följande tabellen listas alla typer av övrigt fysiskt våld som intervjupersonerna har berättat om. Tabellen visar hur många per- soner som rapporterat om övrigt fysiskt våld men säger inget om hur ofta våldet drabbat dem. 
 195 
 Försummelse och övergrepp – resultat SOU 2009:99 
  
 Tabell 7.9 
  
 Antal personer som berättat om övrigt fysiskt våld 
  
 Typ av fysiskt våld 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Slagen med öppen hand 
  
 120 
  
 99 
  
 219 
  
 Lyft eller dragen 
  
 61 
  
 41 
  
 102 
  
 Slagen med knuten hand 
  
 29 
  
 41 
  
 70 
  
 Knuffad/kastad 
  
 27 
  
 18 
  
 45 
  
 Sparkad/trampad 
  
 17 
  
 17 
  
 34 
  
 Nypt 
  
 21 
  
 9 
  
 30 
  
 Dusch/bad med kallt vatten 
  
 12 
  
 17 
  
 29 
  
 Fasthållen 
  
 6 
  
 5 
  
 11 
  
 Utsatt för pennalism 
  
 4 
  
 6 
  
 10 
  
 Omruskad eller skakad 
  
 5 
  
 5 
  
 10 
  
 Bränd eller skållad m avsikt 
  
 4 
  
 4 
  
 8 
  
 Spottad på 
  
 4 
  
 2 
  
 6 
  
 Kvävningsförsök 
  
 4 
  
 2 
  
 6 
  
 Huvudet nedsänkt i toalett/kar/dike 
  
 3 
  
 3 
  
 6 
  
 Vuxna uppmanade barn till våld 
  
 0 
  
 6 
  
 6 
  
 Nersmetad med gödsel/avföring etc. 
  
 2 
  
 2 
  
 4 
  
 Biten 
  
 3 
  
 1 
  
 4 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 I tabellen redovisas övrigt fysiskt våld som drabbat minst fyra intervjupersoner. Den vanligaste rapporteringen av övrigt fysiskt våld är slagen med öppen hand och därefter de som berättat om att de blivit lyfta eller dragna. Flera av de 102 personer som har berättat om att bli lyft eller dragen har rapporterat att detta våld drabbade dem på flera olika sätt. 93 personer har uppgett att de blivit lyfta eller dragna i håret, 29 i öronen, 11 i armarna och två personer i könsorganen. 
 Så här berättar Jones om hur hon i sin tid i fosterhem utsattes för övrigt fysiskt våld: 
 Jones berättar att hon växte upp i ett fosterhem där hennes foster- pappa regelbundet slog henne med öppen hand på stjärten och drog henne i öronen.  
 Ur referat person 267, kvinna född på  
  
 1960-talet 
 . 
  
 Det är 70 personer som har berättat att de blivit slagna med knuten näve. 
 Att bli  
 knuffad eller kastad  
 har rapporterats av sammanlagt 45 per- soner. Vanligast är knuffad/kastad  
 mot element eller vägg 
 . Därnäst 
 196 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 följer knuffad/kastad  
 nerför trappa 
 . En annan form av våld, som rapporterats är att bli  
 kastad upp i luften för att falla fritt mot mark eller golv 
 . 
 Det är 6 personer som har berättat att de utsatts för kvävnings- försök. Två har berättat att de utsattes för detta många gånger. Schmidt beskriver en sådan händelse. 
 Schmidt berättar att hon låg i en säng med metallfjäderresår i botten. Den gnisslade och rasslade när hon vände sig i den. Detta irriterade sig fosterfadern på och kom in hennes rum om kvällarna och nätterna och la handen för Manning mun och näsa så hon inte kunde andas. Inte förrän hennes fäktande och sparkande efter luft hade upphört och det började svartna för ögonen tog han bort handen och sa åt henne att hon inte fick väsnas så att han inte kunde sova.  
 Ur referat person 159, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Utöver det som redovisas i den föregående tabellen har intervjuper- sonerna berättat om att de blivit; lyfta/hållna utanför fönster, skallade, rivna, fått huvudet nedtryckt i spyor, hällts urin på eller kissats på och tvingats att skära sig själv med rakblad. 
 Shepherd berättar att hans fostermamma straffade honom på olika sätt. Flera gånger tvingade hon honom att skära sig i sina fingrar med ett rakblad. Fostermamman stod samtidigt bredvid och kontrollerade att det kom blod.  
 Ur referat person 186, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket 
 . 
 Två personer har berättat att de blivit skrubbade blodiga med rot- borste och två har berättat att de tvingats till abort utan bedövning. 
 Price utsattes för sexuella övergrepp av sin fosterpappa. Hon blev gra- vid i unga tonår. Hon förstod inte själv att hon var gravid och gravidi- teten gick så långt att socialstyrelsen fick ta beslut om abort. När hon väl var på sjukhuset visste Price fortfarande inte varför hon var där. Hon blev nekad smärtstillande från personalen med orden Det ska kännas av att man dödar ett barn.  
 Ur referat person 191, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Andra har berättat om att de fått huvudet nedtryckt i mat, tvingats springa framför en bil, blivit jagade, tvingats rida och bli avkastad, varit utsatt för simundervisning med våldsinslag samt att en hund hetsades att bita intervjupersonen. 
 Lewis har berättat att han var placerad på en institution i flera år. Vid ett tillfälle rymde han. När han senare greps av personalen tvingade de honom att springa framför deras bil.  
 Ur referat person 329, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 197 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Flera intervjupersoner har också berättat att de blivit tvångsmedi- cinerade som barn, ofta med lugnande medel. 
  
 7.8.6 
  
 Övrigt fysiskt våld i fosterhem och på institution 
  
 Övrigt fysiskt våld har förekommit vid fosterhem och insti- tutioner. 225 personer har berättat om övrigt fysiskt våld i foster- hem och 127 personer från institution. 
 Övrigt fysiskt våld har främst rapporterats från fosterhem, men några former har utmärkt sig som institutionsvåld, nämligen duschad/badad i kallt vatten och pennalism. Shepherd berättar om sin tid i ett barnhem: 
 Ett vanligt straff var att han skulle gå tio gånger genom en kall dusch. Vi skulle lära oss att veta hut, berättar Shepherd. Han sa också att en åter- kommande kommentar från personalen, efter att han blivit bestraffad var Nu är du inte så tuff längre.  
 Ur referat person 204, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Lewis berättar att han utsattes för pennalism flera gånger efter det att han rymt. 
 Lewis rymde från barnhemmet flera gånger. Varje gång råkade han ut för olika typer av straff. Bland annat uppmanade föreståndaren andra pojkarna att slå Lewis. Efter att de misshandlat Lewis berättade pojkarna att de inte hade velat slå honom men att föreståndaren hade sagt: Om ni inte får ordning på den där tattaren får ni aldrig mer per- mission.  
 Ur referat person 138, man, född på 1940 talet, resandefolket. 
  
 7.8.7 
  
 Var på kroppen blev barnen slagna? 
  
 Utredarna har frågat intervjupersonerna var på kroppen de har blivit slagna. Här följer en redovisning av detta. Det vanligaste när det gäller  
 slagen med knuten hand  
 är slag  
 mot huvudet 
 . Därnäst följer slag  
 mot bålen 
 . 
 Clarke berättar att det var vanligt med våld från personalen på barn- hemmet. En gång när han gick hem själv från skolan fick han stryk för det av personalen. Det var vanligt med kraftiga örfilar, att de slet i håret och ryckte i öronen.  
 Ur referat person 144, man född på 1950- talet. 
  
 198 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 När det gäller  
 sparkad 
 ,  
 trampad 
 ,  
 knäad  
 förekommer också upp- gifter om att detta riktats  
 mot huvudet 
 . Annars har detta våld rap- porterats vanligtvis riktat  
 mot bålen 
 . Några intervjupersoner har berättat att de svimmat av under det våld som deras fosterföräldrar utsatte dem för. Den här mannen berättar att han ofta blev slagen och misshandlad i fosterhemmet av fostermodern. 
 Hon var en jävel. Fostermamman slog honom mer eller mindre varje dag, drog honom i håret och i öronen. Oftast slog hon honom i ansiktet. Ibland var smällarna så hårda att han åkte in i väggen. När han blev äldre slog hon honom med knytnäven i ansiktet och sparkade på honom. Ibland var det så mycket stryk att han svimmade av.  
 Ur referat person 393, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.8.8 
  
 Utpekade förövare 
  
 Det är 306 personer som har rapporterat om övrigt fysiskt våld. Fosterföräldrar och institutionspersonal inklusive förestånd- are/chefer för institutioner är de mest frekventa utpekade för- övarna när det gäller övrigt fysiskt våld. Därnäst följer andra pla- cerade barn och biologiska barn i fosterhemmet. Skolpersonal respektive sjukvårdspersonal förekommer i drygt tjugo rapporterade fall vardera. 
 Hooper berättar om ett fosterhem där han vanvårdades av båda foster- föräldrarna. 
 Han beskriver sin fosterpappa som mycket aggressiv och oberäknelig. Hooper nämner bland annat att fosterpappan ofta drog och lyfte honom i håret. Han ska också ha slängt Hooper in i ett element vid ett tillfälle. Hooper berättar också att fostermamman spottade på honom vid ett tillfälle.  
 Ur referat person 470, man född på  
  
 1970-talet 
 . 
  
 Kvinnor har rapporterat fostermödrar som förövare i större utsträckning än män. Motsatsen gäller för vanvård som rapport- erats av män. De har rapporterat fosterfäder oftare än mödrar. Män har i flest fall rapporterat institutionspersonal som förövare. Chen beskriver hur fostermodern brukade duscha henne. 
 Chen berättar att när hon var liten brukade fostermamman duscha henne med ömsom kallt vatten och ömsom skållhett vatten. Det ingick i fostermammans tvagning av henne.  
 Ur referat person 463, kvinna född på  
  
 1930-talet, 
  
  finsk. 
  
 199 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.9 
  
 Hot och hotfulla situationer 
  
 7.9.1 
  
 Definition 
  
 Situationer under placeringsperioden, händelser, stämningar och hotelser, uttalade eller outtalade, där intervjupersonerna beskriver hur de som barn upplevt stark rädsla, oro eller förvirring. 
  
 7.9.2 
  
 Sammanfattning, hot och hotfulla situationer 
  
 Cirka 40 procent av de intervjuade har berättat att de varit utsatta för  
 hot och hotfulla situationer 
 . 
 Utredningen skiljer på nio olika typer av hot: hotad till livet, utsatt för fysiska hot, bevittnat fysiska hot emot andra, bevittnat våld emot andra, utsatt för hot om kastrering/sterilisering, utsatt för hot om att bli ivägskickad, ignorerad rädsla, utsatt för religiösa hot och hot i samband med tillsynsbesök. 
 Hot i samband med tillsynsbesök har mestadels varit för- knippade med att tvingas ljuga om försummelse och övergrepp. 
 Trettio personer beskriver att de varit hotade till livet. Vid såd- ana tillfällen har det även förekommit skjutvapen, kniv, yxa, etc. 
  
 Hot och hotfulla situationer  
 har rapporterats i störst utsträckning från fosterhem. Nära dubbelt så många kvinnor som män har upp- gett att de bevittnat fysiskt våld mot andra eller utsatts för hot om att bli ivägskickad. Fler män än kvinnor har rapporterat om hot om sterilisering eller kastrering och tre av dessa åtta tillhör resande- folket. 
 Yngre personer rapporterar om  
 hot och hotfulla situationer  
 i något högre utsträckning än de äldre. 
  
 7.9.3 
  
 Antal drabbade 
  
 167 av 404 personer har berättat att de utsatts för hot eller hotfulla situationer. Det innebär att 41 procent av intervjupersonerna rap- porterat om denna vanvård. 100 är kvinnor och 67 män. 29 inter- vjupersoner tillhör någon etnisk minoritet eller har utländsk här- komst. 
 200 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.9.4 
  
 Spridning över tid 
  
 En större andel av de yngre intervjupersonerna har rapporterat om hot och hotfulla situationer. 
  
 7.9.5 
  
 Beskrivning av hot och hotfulla situationer 
  
 Olika typer av hot och hotfulla situationer 
 Vi har valt att presentera hot och hotfulla situationer i nio grupper av vanvårdskategorier. Dessa är: 
  
 1. 
  
 Hotad till livet 
  
 2. 
  
 Fysiska hot mot barnet/våldsamma situationer 
  
 3. 
  
 Bevittnat fysiska hot mot andra (än sig själv) 
  
 4. 
  
 Bevittnat våld mot andra 
  
 5. 
  
 Hot/försök till sterilisering/kastrering 
  
 6. 
  
 Hot om att bli ivägskickad 
  
 7. 
  
 Ignorerad rädsla 
  
 8. 
  
 Religiösa hot 
  
 9. 
  
 Hot vid tillsynsbesök eller tvingats ljuga om vanvård 
  
 I den följande tabellen listas hur många intervjupersoner som rap- porterat om de olika grupperna av vanvårdskategorier. 
 Tabell 7.10 Antal kvinnor och män som rapporterat om hot och hotfulla situationer 
  
 Typ av hot och hotfulla situationer 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Hotad till livet 
  
 18 
  
 12 
  
 30 
  
 Fysiska hot mot barnet/våldsamma situationer 
  
 33 
  
 27 
  
 60 
  
 Bevittnat fysiska hot mot andra än barnet 
  
 3 
  
 3 
  
 6 
  
 Bevittnat fysiskt våld mot andra 
  
 42 
  
 25 
  
 67 
  
 Hot/försök till sterilisering/kastrering 
  
 2 
  
 6 
  
 8 
  
 Hot om att bli ivägskickad 
  
 31 
  
 14 
  
 45 
  
 Ignorerad rädsla 
  
 3 
  
 1 
  
 4 
  
 Religiösa hot/ritualer 
  
 8 
  
 5 
  
 13 
  
 Hot vid tillsynsbesök eller tvingats ljuga om vanvård/övergrepp 
  
 9 
  
 3 
  
 12 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 201 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Det är 167 personer som under intervjuerna berättat om hot och hotfulla situationer. Det vanligaste är att intervjupersonerna berättar att de som barn bevittnat våld mot andra än dem själva (67 personer). Därefter kommer berättelser om hotfulla och eller våldsamma situationer som de själva varit utsatta för (60). 45 personer har hotats med att bli ivägskickade från fosterhemmet eller institutionen till ett värre ställe. 
 Kön och etnicitet 
 Nära dubbelt så många kvinnor som män har uppgett att de bevitt- nat fysiskt våld mot andra eller utsatts för hot om att bli iväg- skickad. 6 män har rapporterat om hot om sterilisering eller kast- rering. Två kvinnor uppgett att de hotats med sterilisering. Av de åtta personer som hotats med sterilisering tillhör tre resandefolket. 
  
 7.9.6 
  
 Hot och hotfulla situationer i fosterhem och på institutioner 
  
 Hot och hotfulla situationer har i beskrivningarna främst utspelat sig i fosterhem. Det som särskilt utmärkt sig är rapporter om att; barnet har bevittnat fysiska hot mot andra än sig själv; att barnet hotats om att bli ivägskickad; att barnet hotats vid tillsynsbesök eller tvingats ljuga om försummelse och övergrepp. Ingen rap- porterad vanvård som presenteras i detta avsnitt har rapporterats i större utsträckning från institution. 
  
 7.9.7 
  
 Hotad till livet 
  
 Det är 30 personer som har berättat att de hotades till livet med eller utan vapen. 
 Lika många män som kvinnor har blivit hotade med vapen men dubbelt så många kvinnor (12 ) än män (6) har berättat om att de blivit hotade till livet. Ungefär hälften av de 30 personerna har upp- gett att hotet har drabbat dem vid ett tillfälle, några har uppgett att de drabbats flera gånger och tre personer att det drabbat dem ofta. 
 En intervjuperson har berättat att han blivit jagad av sin foster- far med yxa, en annan att fostermodern hotade med att hugga henne i handen med en kniv, flera har vittnat om att blivit hotade 
 202 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 med skjutvapen. Merparten av intervjupersonerna som uppger att de som säger sig ha blivit hotade till livet har rapporterat detta från fosterhem. 
 Hotad till livet 
 Smith bodde i ett fosterhem ett par år. Smith berättar att hon fick utstå hugg och slag både med och utan tillhygge av fostermamman. Vid ett tillfälle ska fostermamman ha sagt till sin make, så att Smith hörde: I morgon slår jag ihjäl henne.  
 Ur referat person 199, kvinna född på  
  
 1940-talet, 
  
  övriga Europa. 
  
 Hotad till livet med vapen 
 Craig bodde fem år i ett fosterhem. Han berättar att det var de värsta åren under hans barndom. Han berättar att vid ett tillfälle mord- hotades han och de andra barnen i familjen. Fosterfadern hade ställt upp dem på gårdsplanen och stod med en laddad älgstudsare och för- klarat att han skulle skjuta dem. Fosterfadern lugnade så småningom ner sig och fyrade inte av några skott.  
 Ur referat person 353, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.9.8 
  
 Fysiska hot mot barnet/våldsamma situationer 
  
 Det är 60 personer som har berättat att de utsattes för fysiska hot eller våldsamma situationer. Det handlar alltså om vanvård som varit direkt eller indirekt riktat mot det enskilda barnet. Kvinnor har berättat om fler hot i fosterhem och männen om fler hot under placeringar på institutioner. Majoriteten av de 60 intervjupersoner har rapporterat om att de blivit slagna av institutionspersonal eller fosterföräldrar där de bodde. För många fanns alltså erfarenheter av att hoten kunde övergå i fysiskt våld. 
 Hot om våld vid läxläsning 
 Compton bodde många år i ett fosterhem. Hon berättar att hennes foster- mor regelbundet slog henne. Fostermodern var mycket sträng när hon skulle förhöra Compton på läxorna. Om hon svarade fel fick hon stryk. 
 203 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Compton berättar att hon ständigt var rädd när hon skulle göra sina läxor. 
 Ur referat person 196, kvinna född på  
 1970-talet 
 . 
  
 Det finns även intervjupersoner som berättat om fejkade slag. Björns erfarenhet får skildra detta: 
 Hot om våld/straff på institution 
 I början av  
 1960-talet 
  bodde Brown på ett barnhem. Han berättar att han blev bestraffad för olika saker, till exempel om han kom hem för sent. Ett av straffen var att han fick ett fejkat slag. Personalen höll sin ena hand nära Johnson ansikte och slog sedan med hård kraft den andra näven i handen.  
 Ur referat person 524, man född på  
  
 1950-talet 
 . 
  
 Fyra personer har berättat att de utsatts för hot om sexuella över- grepp. Astrids berättelse får beskriva hur en sådan utsatt situation kunde te sig. 
 Floyd har berättat att hon levde under ett ständigt hot om att hennes fosterfar skulle utsätta henne för sexuella övergrepp. Hon berättade att hennes syster regelbundet blev utsatt. När systern flyttade ifrån fosterhemmet lyckades Floyd på olika sätt komma undan fosterfadern men hotet om övergreppen låg över henne under flera år.  
 Ur referat person 253, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Andra personer har vittnat om att någon vuxen har slagit vilt omkring sig, blivit hotade med annat tillhygge än vapen och en per- son har berättat om att fosterfadern sköt okontrollerat omkring sig. 
  
 7.9.9 
  
 Bevittnat fysiska hot mot andra än sig själv 
  
 Det är sex personer som har berättat om att de bevittnat fysiska hot mot andra. Intervjupersonerna har beskrivit hur fosterföräldrar hotat med att ta sina liv eller att döda barnets djur. Alla rapporter om upplevelser om fysiska hot mot andra kommer från fosterhem. Exemplet nedan visar hur hot mot andra drabbat intervjupersonens livsutrymme. 
 204 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Biologisk morfar mordhotad 
 Chavez bodde under ett år i ett fosterhem. Han kommenterar foster- föräldrarna på följande vis De var riktiga svin, riktiga as. Chavez berättar att han ofta blev slagen och bestraffad av fosterföräldrarna. Efter en tid fick han besök av sina morföräldrar. Morfadern påtalade de missförhållanden som Chavez utsattes för i fosterhemmet. Detta ledde till att fosterfadern mordhotade morfadern.  
 Ur referat person 528, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Detta exempel visar hur intervjupersonens möjlighet att kommuni- cera sin situation med vuxna i omvärlden begränsades. Chavez för- stod att det var förenat med livsfara att berätta om hur han hade det. När det gäller exemplet med Chavez kom han ganska snart ifrån det fosterhem som beskrivits ovan. 
 Tre intervjupersoner har vittnat om att deras fosterföräldrar hotat med att ta sitt liv. Här följer ett exempel. 
 Fosterfar hotade att ta sitt liv 
 Hobbs berättar att hennes fosterfar ofta reste i tjänsten. Han var hemma på helgerna och då var det bäst då han var onykter. Då var han rolig. Om han däremot var nykter kunde han få fruktansvärda raserianfall och hotade ibland med att hänga sig. Han blev rasande för minsta småsak medan han kunde ignorera större saker, berättar Hobbs.  
 Ur referat person 553, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.9.10 
  
 Bevittnat fysiskt våld mot andra 
  
 Det är 67 personer som har berättat att de bevittnat fysiskt våld mot andra. Fler kvinnor än män har berättat om detta. Det finns också fler beskrivningar om denna vanvård från fosterhem än från institution. Ofta handlade det om att intervjupersonerna tvingats bevittna personalens eller fosterföräldrarnas våld och bestraffningar mot andra barn. 
 Fysiskt våld mot fostersyster 
 Som tonåring placerades Miller i ett fosterhem där det bodde andra fosterbarn. Fosterhemmet hade en besynnerlig regel att inte spola i toaletten på morgonen för då skulle fostermodern störas. Vid ett till- 
 205 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 fälle tröttnade ett annat fosterbarn på detta och spolade. Foster- modern kom då nedrusande från övervåningen och slog till henne så att hon fick en skärskada i pannan., berättar Miller.  
 Ur referat person 292, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Flera intervjupersoner har berättat att de sett andra barn bli utsatta för fysiskt våld. Här följer en beskrivning från  
 1930-talet. 
  
 Institutionspersonal slog andra barn 
 Reynolds berättar om sina minnen av ett barnhem i slutet av  
 1930-talet. 
  Hon beskriver att barnen hölls isolerade från de andra barnen på orten. På barnhemmet förekom fysiska bestraffningar av barnen och då oftast med ris. Hon var själv lite äldre och slapp undan riset men såg andra barn på barnhemmet bestraffas med ris. Däremot minns Reynolds att hon längtade därifrån för det var inte någon som brydde sig om henne. 
 Ur referat person 141, kvinna född på  
 1930-talet, 
  finskt krigsbarn 
 . 
  
 Det är 42 personer som har beskrivit våld mellan barn. Detta pågick utan att personalen visste om det eller ingrep. Ibland hände det med per- sonalens goda minne eller som när personalen uppmuntrade våld mellan barnen. Detta har beskrivits utförligare i avsnittet Övrigt fysiskt våld.  
 Pierce 
  vittnar om ett barnhem där flickor ur barngruppen slog andra barn: 
 Barn slog andra barn 
 Som tonåring bodde Gibson några år på ett barnhem. Hon beskriver att det var några flickor på barnhemmet som styrde. Personalen hade tap- pat kontrollen. Gibson blev ofta slagen av de här flickorna och blev vittne till hur de slog andra flickor.  
 Ur referat person 121, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.9.11 
  
 Hot/försök till sterilisering eller kastrering 
  
 Hot om och försök till sterilisering eller kastrering förekommer i 8 personers berättelse. 6 män och 2 kvinnor har berättat om att de blivit utsatta för hot eller försök till sterilisering eller kastrering. 3 personer tillhör resandefolket. Läkare eller sjukhus har varit inkop- 
 206 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 plat vid merparten av dessa hot. De personer som berättat om detta är födda under  
 1930-, 
  1940- och  
 1950-talet, 
  inte senare. 
 Det uppskattas att under åren 1935 - 1975 steriliserades nästan 63 000 personer i Sverige. Enligt den statliga steriliseringsutred- ningen var tvång och tvångsliknande situationer vanligast förekom- mande under de första tjugo åren  
 (1935-1955) 
  då Sverige hade steriliseringslagar. Därefter ökade antalet frivilliga steriliseringar för att helt dominera de sista tio- femton åren fram till 1975. 
  
 10 
  
 Flera intervjupersoner har berättat att det ställts krav om steri- lisering för att få lämna institutionen. Detta har drabbat personer både från resandefolket och andra svenskar. Det finns också inter- vjupersoner som berättat att de blivit steriliserade. Detta redogörs för i avsnittet Integritetskränkning. Davies fick beskedet att låta sterilisera sig så skulle han få lämna institutionen, men han valde att vara kvar. 
 Davies hade bott både på institution och i fosterhem innan han kom till ett skolhem. Han förstod på en gång att det var en skola för för- ståndshandikappade barn. Davies trodde att det var hans resande- bakgrund som gjorde att han placerades här. Han hade tidigare blivit illa behandlad av både fosterföräldrar och läkare på grund av sitt ursprung. Denna läkare försökte så småningom att övertala Davies om att han skulle sterilisera sig. Du kommer fortare härifrån då, hade läkaren sagt. Davies nekade till detta och blev istället kvar i flera år på skolhemmet med de förståndshandikappade barnen.  
 Ur referat person 138, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Utredningen har också tagit del av en berättelse om ett plötsligt infall av en fosterförälder som tänkte kastrera sitt fosterbarn. 
 Craig har varit placerad i olika fosterhem. I ett av dem drabbades han av försök till kastrering. Han berättar att fosterfadern, som beskrevs som mycket våldsam, höll på att kastrera griskultingar på gården. Plötsligt slet han av Sanchez byxor och tänkte kastrera honom också. Övergreppet avbröts genom att en granne kom till und- sättning.  
 Ur referat person 420, man född på  
  
 1950-talet 
 . 
  
 10  
  
 SOU 2000:20,  
 Steriliseringsfrågan i Sverige  
 1935-1975: 
  historisk belysning, kartläggning, intervjuer 
 . Slutbetänkande från 1997 års steriliseringsutredning, Becker offentliga publika- tioner, Stockholm, 2000, s. 32. 
  
 207 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.9.12 
  
 Hot om att bli ivägskickad 
  
 Det är 45 personer, 31 kvinnor och 14 män, som har berättat att de hotades med att bli ivägskickade, eller att aldrig få komma hem till sin biologiska familj igen. Några hotades om att spärras in på insti- tution eller mentalsjukhus om de inte skötte sig. I de flesta fall kommer hoten från fosterföräldrar. 
 Black växte upp i ett fosterhem. Hon utsattes för mycket hugg och slag under åren i hemmet. Dessutom hotade fosterföräldrarna med att skicka iväg henne från fosterhemmet, som hon bott i så länge hon kunde minnas.  
 Ur referat person 434, kvinna född på  
  
 1960-talet 
 . 
  
 En man har berättat om sina erfarenheter från ett fosterhem där fostermodern uttryckte att han var omtyckt men fosterfadern ville skicka honom tillbaka till det barnhem han kom ifrån. 
 Fosterfadern ville nog inte ha mig. Han sa flera gånger det kommer inte att bli något av den här pojken. Flera gånger föreslog foster- fadern att de skulle skicka tillbaka Lopez till det barnhem han kom ifrån vilket fostermodern motsatte sig.  
 Ur referat person 487, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.9.13 
  
 Ignorerad rädsla 
  
 Fyra personer har berättat om att de har fått utstå viss rädsla eller oro under sina placeringar. Tre av dem är kvinnor. Dessa personer har uttryckligen sagt att deras rädsla för något ignorerades, vilket inte betyder att de 400 andra intervjupersonernas rädsla bemöttes på ett bra sätt. Dessa 4 personer menar att just rädslan ignorerades var en särskild form av vanvård som får exemplifieras av Figueroa som var placerad på ett barnhem i slutet av  
 1930-talet. 
  
 Figueroa beskriver att en kvinna ur personalgruppen satte på sig ett lakan och spökade för barnen. Jag kunde inte sova på nätterna därför att jag alltid var rädd för henne. Den rädslan har förföljt Figueroa i livet. När jag berättar blir jag ett litet barn som är rädd igen. Figueroa berättar också att samma biträde alltid ville att hon skulle gunga trots att Figueroa var rädd för det. Ju mer jag skrek desto roligare hade hon. En gång ramlade jag av gungan och slog mig.  
 Ur referat person 386, kvinna född på  
  
 1930-talet. 
  
 208 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.9.14 
  
 Religiösa hot/ritualer 
  
 Rapporter om att ha blivit utsatta för religiösa hot eller ritualer har kommit från 13 personer. Det är i huvudsak från fosterhem och det är fler kvinnor än män som berättat om detta. 
 Exorcisten 
 Fostermodern hade fått för sig att Hawkins och hennes syster hade demoner i sig och de skulle drivas ut. Vid ett tillfälle kom det hem en frikyrklig bekant till fostermodern. Han förhörde Hawkins och hennes syster på bibeln och sedan slog han och fostermodern barnen. De slog Hawkins och henne syster med något som såg ut som en linjal, hårt på rygg och ben. Dagen efter hade båda syskonen oerhörda smärtor. Hawkins fick feber.  
 Ur referat person 253, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  resandefolket 
 . 
 Satans barn 
  
 Walker 
  inledde sin intervju med dessa ord; 
 Min historia är så overklig så jag känner att berättar jag tar jag en risk, att det jag berättar ska vändas emot mig, att jag tillintetgörs genom att jag berättar. Jag har en mycket dålig erfarenhet av myndigheter. Jag har funnit ett sätt att hantera livet genom att inte berätta, att utsätta mig för risken att inte bli trodd. 
 Här följer ett utdrag ur intervjun med  
 Walker 
  där hon berättar om hur fostermodern lägger all skuld för det onda på henne. 
  
 Walker 
  växte upp i ett fosterhem. När hon var liten förde hennes fostermor fram henne till kaminen. Fostermodern öppnade kaminluckan och visade elden och sa du är satans barn och du har för- stört mitt liv. Fostermodern ska också ha sagt att innan Ann- Jefferson kom till familjen var hon en god människa. Nu hade hon fått satans avkomma i sitt hus och hon var förpassad från himmelriket. Vad de än gjorde med henne kom det inte att spela någon roll. Satans gener skulle slå igenom.  
 Ur referat person 20, kvinna född på 1950- talet. 
  
 7.9.15 
  
 Hot vid tillsynsbesök eller tvingats ljuga om vanvård 
  
 Det är 12 personer, 9 kvinnor och 3 män, som har uppgett att de blivit hotade inför eller vid tillsynsbesök. Med tillsynsbesök avses den ansvariga kommunens uppföljning av en placering. I kapitel 8 
 209 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun går att läsa vid- are om intervjupersonernas erfarenheter om tillsyn. 
 Samtliga 12 intervjupersoner som uppgett hot i samband med tillsynsbesök var placerade i fosterhem. Med denna redovisning menar vi inte att alla andra intervjupersoner har känt sig fria i rela- tion till tillsynspersonalen. En majoritet av de personer vi mött har vittnat om att de inte vågat berättar för tillsynspersonal eller annan vuxen person om den vanvård som de utsattes för men de har inte uppgivit att de blivit hotade. 
 Många var rädda för vad som skulle hända, att de skulle bli kvar och att misshandeln skulle accentueras, eller de skulle skickas till något som var ännu värre. Andra var osäkra på vad som väntade om de skulle berätta om vanvården. De flesta har också uppgivit att de inte trodde att någon skulle lyssna på dem. 
 Här följer utdrag från två personers berättelser där de sagt att de blev hotade inför eller under tillsynsbesöket. 
 Hotad inför besöken 
 Herrera växte upp i ett fosterhem. Hon har berättat att hon blev utsatt för ständigt våld, kränkande tillmälen och inlåsningar. Inför tillsynsbe- söken berättar hon följande. Jag blev hotad av fosterföräldrarna innan de skulle komma. Jag fick inte säga något. De satt bredvid mig i sof- fan.  
 Ur referat person 434, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Fosterfadern tryckte sin skospets i ryggen som varning 
 Guzman berättar om sina erfarenheter från ett fosterhem där han bodde i flera år. Det kom representanter från den sociala barnavården en gång om året, alltid förannonserat. När representanten från barnavårdsmyn- digheten frågade om han hade det bra i fosterhemmet då fick Guzman fosterpappans skospets i ryggen. Fosterföräldrarna hotade honom med att mentalsjukhus var det enda alternativet om han inte ville stanna i fosterhemmet, så Guzman höll tyst.  
 Ur referat person 587, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 En person har berättat att hon tvingades ljuga om den vanvård som hon utsattes för i fosterhemmet. 
 210 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Fosterföräldrarna tog med henne till sjukhus efter att deras våld hade lett till att hon brutit armen. Då tvingade fosterföräldrarna henne att säga att hon brutit armen då hon spelat brännboll.  
 Ur referat person 197, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.9.16 
  
 Utpekade förövare 
  
 Intervjupersonerna har berättat att det främst var fosterföräldrar som utsatte dem för hot och hotfulla situationer. Kvinnor har pekat ut fostermödrar som förövare i större utsträckning och män fosterfäder. På institutioner är det främst personal som pekats ut som förövare, men i 10 rapporterade fall har förövarna varit föreståndare eller chefer. Flera intervjupersoner har pekat ut barn som förövare. 
 211 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.10 
  
 Utnyttjad i arbete 
  
 7.10.1 
  
 Definition 
  
 Intervjupersonernas beskrivning av hur de som barn dagligen utnyttjades i hårt/tungt arbete i exempelvis jordbruk, skogsbruk, hushållsarbete eller annan verksamhet, på ett sådant sätt att det hade menlig inverkan på barnets hälsa, utveckling och skolarbete. 
 Observera att endast de som själva har uppgett i intervjun att de  
 utnyttjades i arbete  
 har tagits med i vår resultatsammanställning. De som uppgett att de fått arbeta, men exempelvis kommenterat det med att det fick ju alla barn göra vid den tiden, har inte noterats som utnyttjade i arbete. 
  
 7.10.2 
  
 Sammanfattning, utnyttjad i arbete 
  
 Drygt hälften av de intervjuade har berättat att de varit utnyttjade i hårt arbete, antingen i jordbruk/skogsbruk, hushållsarbete eller i annan näringsverksamhet. 
 För många var arbetet tungt och förenat med risker. För barnen innebar det ofta att utbildning och hälsa äventyrades och efter- sattes. 
 Antalet personer som rapporterat om utnyttjade i arbete har minskat efter 1970. 
 Vi har också tagit emot beskrivningar om att fosterbarn lånades ut, hyrdes ut till andra för att arbeta utan ersättning. 
 Rapporter om utnyttjad i arbete kommer huvudsakligen från fosterhem. Såväl fosterfäder som fostermödrar pekas ut som för- övare. Flickor utnyttjades oftare än pojkar i hushållsarbete och pojkar i större utsträckning än flickor i jordbruk/skogsbruk. Många kvinnor rapporterar dock om att de som flickor utnyttjades i hårt jordbruksarbete. 
  
 7.10.3 
  
 Antal drabbade 
  
 217 personer av de 404 intervjupersonerna har berättat om att de blivit utnyttjade i arbete. Det innebär att 54 procent av intervjuper- sonerna har berättat om denna vanvård. 
 212 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.10.4 
  
 Utnyttjad i arbete och annan vanvård 
  
 Personer som berättat att de utnyttjats i arbete har även rapporterat om annan vanvård. 
 Intervjupersonerna berättar att de utnyttjades som arbetskraft i en omfattning som äventyrade deras hälsa, utveckling och skol- undervisning. Så var exempelvis fallet för Shepherd som beskrivs i följ- ande exempel: 
 Per började besväras av utslag och blåsor på händer och armar under tiden i fosterfamiljen. När han gick till skolsköterskan visade det sig vara kokoppor och han förbjöds att arbeta i ladugården. Detta gjorde fosterfadern rasande och hans utbrott blev alltfler när han inte fick den hjälp han behövde. Shepherd gick vid den här tiden också till skolans kurator och pratade om hur han hade det, men fick ingen hjälp. Kuratorn ringde hem till fosterfadern för att kontrollera de uppgifter Shepherd lämnat, vilket gjorde fosterfadern än mer rasande. Då rymde Shepherd men blev hittad och hämtad av polisen.  
 Ur referat person 436, man född på 1960 talet, resandefolket. 
  
 7.10.5 
  
 Spridning över tid 
  
 Stora andelar av de intervjupersoner som är födda från  
 1920-talet 
  fram till och med  
 1970-talet 
  har berättat att de som barn utnytt- jades i arbete. Andelen av de intervjuade som utnyttjades var som störst för dem som var födda 1920 – 1959, mellan 83 och 53 pro- cent, men rapporter om detta har även kommit från de yngre inter- vjupersonerna. Drygt 40 procent av dem som är födda under 1960- och  
 1970-tal 
  har berättat att de utnyttjades i arbete. 
 Utnyttjandet i arbete pågick under lång tid och kunde se olika ut i förhållande till när det skedde, men det är mer miljön, i hushåll samt jord- och skogsbruk som är typisk, inte under vilket årtionde det skedde. 
 I Rangel berättelse som följer här förekommer också en egen- händigt författad levnadsberättelse som hon lämnat till inter- vjuarna. Hayes berättar hur hon tvingades arbeta sju dagar i veckan med hårt jordbruksarbete. Bland annat bar hon tunga säckar på ryggen. 
 Allt förekommande arbete både inomhus som utomhus i jordbruket fick jag delta i. Eftersom ingen s.k. dräng var möjligt att anställa av ekonomiska skäl blev jag både dräng och piga.  
 Ur referat person 271, kvinna född på  
  
 1930-talet. 
  
 213 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Grant berättar hur hon fick lämna barnhemmet, sätta sig på ett tåg och fara till fosterhemmet. 
 Fosterfadern hämtade upp henne vid stationen. Det var fruktansvärt att komma dit. När jag kom fick jag lägga mig ner och knäskura köks- golvet. Andra arbetsuppgifter var att ansvara för hönshuset, hjälpa till och vaka över suggor som skulle grisa, plocka sten och gallra morötter m.m. Av detta fick Grant ont i ryggen.  
 Ur referat person 258, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Ända in på  
 1970-talet 
  finns det berättelser om hur fosterbarnen utnyttjades som arbetskraft främst i jord- och skogsbruk. Här följer utdrag ur två personers berättelser. 
 Dagen bestod av att man först skulle upp klockan fem för att mocka skit i ladugården. Det fanns kanske 20 kor. Till det kom kalvar, kvigor och tjurar. Det var kanske 80 djur. Det var vi fosterbarn som fick arbeta för att sköta gården.  
 Ur referat person 335, man född på 1960- talet. 
  
 Shepherd skulle arbeta i skogen och kom ihåg när han i kortbyxor, svårt bränd av solen inte fick avbryta arbetet och gå hem trots smärtan när den solsvedda huden revs sönder av ris och buskar. Han minns att han den dagen låg i solfeber när kvällen kom. Det var slavarbete, säger han, man skulle kvista och barka, släpa timmerstockar, hämta ved och vatten, rensa rabatter, sätta potatis, köra, hö I skolan luktade han illa, minns han, dels på grund av bristande hygien och för att han var tvungen att arbeta i ladugården innan han gick till skolan.  
 Ur referat person 436, man född på 1960 talet, resandefolket. 
  
 7.10.6 
  
 Olika sätt att bli utnyttjad i arbete 
  
 Totalt har 217 personer av de 404 intervjuade berättat att de blev utnyttjade i arbete. 
 Hårt arbete i jordbruk och skogsbruk tillsammans med hårt arbete i hushåll dominerar berättelserna om hur intervjupersonerna blivit utnyttjade i arbete. 80 män (45 procent av de intervjuade männen) och 68 kvinnor (30 procent) rapporterar att de blev utnyttjade i jordbruk/skogsbruk. 
 69 kvinnor (31 procent) rapporterar att de ofta fick arbeta hårt och omfattande i hushållet, vanligen jordbrukshushåll. 
 Ofta utnyttjades flickorna i hårt arbete både i hushåll och i jord- bruksarbete. 
 214 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Intervjupersonerna har också uppgett att de fick arbeta hårt eller omfattande i andra verksamheter än jord- och skogsbruk eller hus- håll (10 kvinnor och 6 män rapporterar detta). 6 personer har berättat att de fick göra fosterföräldrarnas eller institutionspersonalens arbete. 8 kvinnor och 6 män lånades eller hyrdes ut till arbete av fosterföräldrar eller institutionspersonal. En person har berättat att han fick arbeta med farliga kemikalier. 
  
 7.10.7 
  
 Utnyttjad i arbete i fosterhem och på institution 
  
 Berättelserna om hur personerna utnyttjades i arbete har främst rapporterats från fosterhem. Berättelserna från institutionerna är färre, men Rice beskriver hur han på  
 1960-talet 
  hyrdes ut till arbete. 
 Under tiden på ungdomsvårdsskolan blev Rice utplacerad i olika pro- jekt. De byggde bland annat vägar. Han blev också utplacerad hos flera bönder som dräng. Han tycker att han utnyttjades i arbete.  
 Ur referat person 329, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Många intervjupersoner har uttryckt att det främsta skälet till att deras fosterföräldrar tog fosterbarn var att de fick ekonomisk ersättning och billig arbetskraft till jordbruket. Dessutom fick familjen fosterlön från kommunen. 
 De var inte intresserade av barn. De ville ha arbetskraft.  
 Ur referat person 100, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 De hade tagit mig för att få en gratis dräng. Dessutom fick de 300 kr om året i fosterlön. Brown fick endast en krona för allt arbete han utförde på gården i alla år. Det var efter att han återvände från en rym- ning. Riley arbete var hårt, han gjorde många tunga lyft. Han berättar att han som  
 12-åring 
  bar  
 25-kilossäckar 
  med grisfoder, som  
 13-åring 
 50-kilossäckar 
  och vid 14 år bar han  
 90-kilossäckar. 
  När jag satte ner säcken var det som om kroppen svävade upp. Om Brown klagade över ont i ryggen fick han bara höra att det skulle han inte gnälla om.  
 Ur referat person 382, man född på  
  
 1940-talet 
 . 
  
 Preston berättar att hon hörde en bonde på trakten som berättade att han hade ringt till Stockholms barnavårdsnämnd och bett om stora starka sängvätare, för dom får jag bra betalt för. Och då slapp han dessutom att betala för en dräng.  
 Ur referat person 36, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 215 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Det var nog att man inte fick någon respons på allt det jobb man la ner, att man hela tiden skulle utnyttjas, att det inte fanns tillstymmelse till värme eller empati. Deras egna barn fick aldrig stryk eller behövde arbeta. Det var orättvist. Dessutom hindrade de mig från att läsa vidare i skolan. Jag skulle ha kommit in i realskolan men det var inte att tänka på, jag skulle arbeta. Jag hade börjat i musikskola som jag bekostade själv genom att arbeta som blombud, inte heller det fick jag fortsätta med. Jag hade också läst en termin engelska men det gick heller inte att fortsätta med.  
 Ur referat person 9, man född på  
  
 1940-talet 
 . 
  
 7.10.8 
  
 Utpekade förövare 
  
 Det är 217 personer som rapporterat om att de blivit utnyttjade i arbete. Eftersom det främst var i fosterhem som intervjupersonerna rapporterat att de utnyttjades i arbete är det fosterföräldrar som utgör den stora majoriteten av förövarna. Fostermödrarna tycks ha styrt flickornas arbete och fosterfäderna pojkarnas. Fostermodern angavs oftare som förövare av kvinnor, medan fosterfadern oftare angavs av män. 
 216 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.11 
  
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 7.11.1 
  
 Definition 
  
 Intervjupersonernas beskrivningar av att ha varit utsatt för något av följande. 
  
 1. 
  
 Negativ särbehandling 
  
 2. 
  
 Berövad begränsad kontakt med närstående 
  
 3. 
  
 Kränkande tilltal 
  
 4. 
  
 Berövad kulturell/politisk/religiös identitet 
  
 5. 
  
 Kroppsligt integritetskränkt 
  
 6. 
  
 Förnedrad och orättvist behandlad 
  
 7. 
  
 Socialt isolerad/begränsad rörelsefrihet 
  
 8. 
  
 Kontroll av kommunikation/dagbok/telefon/post 
  
 9. 
  
 Berövad ägodel eller djur 
  
 10.Felaktigt diagnostiserad 
 11.Tvångsabort/steriliserad 
  
 7.11.2 
  
 Sammanfattning, integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 Rapporter om vanvård i detta avseende förekommer i nästan samt- liga intervjuer (86 procent). Vanvården i detta avsnitt redovisas under 11 rubriker: 
 Negativ särbehandling, berövad/begränsad kontakt med närstå- ende, kränkande tilltal, berövad kulturell/politisk/religiös identitet, kroppsligt integritetskränkt, förnedrad och orättvist behandlad, socialt isolerad/begränsad rörelsefrihet, kontroll av kommunika- tion/dagbok/telefon/post, berövad ägodel eller djur, felaktigt diag- nostiserad, tvångsabort/steriliserad. 
 Huvuddelen av vanvård i detta avseende rapporteras från foster- hem snarare än institutioner. Kvinnor har rapporterat om kränk- ande tilltal i större utsträckning än män. Annars föreligger inte några större skillnader mellan könen. Personer med utländsk bak- grund eller som tillhör en etnisk minoritet är överrepresenterade när det gäller att vara utsatt för kränkande tilltal. Här utmärker sig främst gruppen resandefolket. De som utpekats som förövare när det gäller denna kategori av vanvård har i huvudsak varit foster- föräldrar. 
 217 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.11.3 
  
 Antal drabbade 
  
 346 personer av 404 har uppgett att de blivit integritetskränkta, sär- behandlade och utsatta för orättvisor. Det innebär att 86 procent av alla intervjupersoner har rapporterat om denna vanvård. 196 av dessa personer är kvinnor, 150 är män. 61 intervjupersoner tillhör någon etnisk minoritet eller har utländsk bakgrund. 
 Kommentar 
 Oavsett om intervjupersonerna har varit utnyttjade i arbete, varit offer för sexuella övergrepp eller inte kunnat gå i skolan, har detta av de allra flesta varit förenat med också en känsla av att ha blivit kränkt och orättvist behandlad. Anledningen att denna kategori före- kommer för sig hänger ihop med alla de beskrivningar av orättvist och kränkande bemötande, per se, som i intervjupersonernas berättelser inte direkt har varit knutna till annan vanvård. I utrednings- materialet rapporterar 86 procent av intervjupersonerna om kränk- ande behandling och orättvisor. I konsekvens med ovanstående resonemang betyder detta alltså inte att återstående 14 procent inte upplevt kränkningar och orättvisor. I de allra flesta fall är det nog så att kränkningarna och orättvisorna då har rymts i andra berättel- ser. 
  
 7.11.4 
  
 Olika typer av integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 Under denna rubrik har ett drygt trettiotal vanvårdskategorier med upplevelser av kränkande behandling sorterats in i elva olika grup- per av vanvårdskategorier. Dessa introduceras översiktligt i det följande. Av kapitlets tabell framgår med större noggrannhet vilken sortering som gjorts. Indelningen följer samma ordning som i den tidigare redovisade definitionen. 
 I den följande tabellen listas frekvensen av dessa olika grupper av vanvårdskategorier av integritetskränkning, särbehandling och orättvisor. 
 218 
 SOU 2009:99 Försummelse och övergrepp – resultat 
 Tabell 7.11 Antal män och kvinnor som har rapporterat om olika typer av integritetskränkning 
  
 Typ integritetskränkning, särbehandling och orättvisor 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Negativ särbehandling 
  
 82 
  
 66 
  
 148 
  
 Berövad/begränsad kontakt med närstående 
  
 82 
  
 51 
  
 133 
  
 Kränkande tilltal 
  
 134 
  
 74 
  
 208 
  
 Berövad kulturell/politisk/religiös identitet 
  
 42 
  
 28 
  
 70 
  
 Kroppsligt integritetskränkt 
  
 22 
  
 6 
  
 28 
  
 Förnedrad och orättvist behandlad 
  
 59 
  
 41 
  
 100 
  
 Socialt isolerad/begränsad rörelsefrihet 
  
 85 
  
 62 
  
 147 
  
 Kontroll av kommunikation, telefon, dagbok, post 
  
 40 
  
 20 
  
 60 
  
 Berövad ägodel eller djur 
  
 34 
  
 22 
  
 56 
  
 Felaktigt diagnostiserad 
  
 4 
  
 1 
  
 5 
  
 Tvångsabort/steriliserad 
  
 10 
  
 2 
  
 12 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 De vanligast förekommande typerna av integritetskränkning i denna uppställning är kränkande tilltal, negativ särbehandling och social iso- lering/begränsad rörelsefrihet. 
  
 7.11.5 
  
 Integritetskränkning, särbehandling och orättvisor i fosterhem och på institutioner 
  
 Det är 294 personer som har berättat om integritetskränkning, sär- behandling och orättvisor i fosterhem. 137 personer har berättat om integritetskränkning, särbehandling och orättvisor på insti- tution. Rapporterna om integritetskränkning handlar alltså i de flesta fall om fosterhem. 
 Privatfamiljers dysfunktionalitet, egendomliga attityder och värder- ingar när det gäller barnuppfostran kan kanske lättare döljas för omgiv- ningen än vad som låter sig göras inom institutionsvärlden. Därmed inte sagt att motsvarande vanvård inte har skett inom ramen för institutionsvård. Utredningsmaterialet ger ett flertal belägg för detta. Här följer tre exempel från institutionsvärlden. 
 219 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tvingad att använda barnhemskläder 
 Modern och några bekanta frågade föreståndarinnan vid ett besök. varför får inte  
 Ponce 
  använda sina riktiga, fina kläder? Då först fick  
 Ponce 
  använda sina riktigt fina kläder, när modern och vän- nerna skulle ta med henne till stan för en utflykt. När modern och vännerna farit därifrån tvingades  
 Ponce 
  att använda barnhems- kläderna igen.  
 Ur referat person 48, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Brun gröt med klumpar 
 Maten på barnhemmet var enkel och ensidig. Indragen mat var en vanlig form av bestraffning. Robbins berättar att han och den andra tat- tarungen som var där fick en brun gröt med klumpar i. De andra barnhemsbarnen fick en vit gröt. Vi skulle straffas av föreståndaren. 
 Ur referat person 166, man född på  
 1940-talet, 
  resandefolket. 
 Smetade bajs i ansiktet 
 Lewis berättar att han på barnhemmet gjorde i byxorna. Då tog personalen och smetade in bajs i ansiktet på honom.  
 Ur referat person 206, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 7.11.6 
  
 Negativ särbehandling 
  
 Här handlar det om upplevelser av att ha behandlats sämre i jäm- förelse med andra barn, inte ha fått sitta med vid måltider, inte ha fått presenter i samma utsträckning som andra barn, serverats sämre mat, osv. 148 personer av 404 (36 procent) har berättat att de blev negativt särbehandlade under sina placeringar. Patterson var en av dem och Johnson en annan. 
 Hörde inte till familjen 
 Patterson bodde i ett rum på första våningen i villan och hon upplevde sig som utstött och isolerad från resten av familjen. Jag var utanför övriga och fick inte vara med i familjegemenskapen, t.ex. fika, mid- 
 220 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 dagar, resor, utflykter m.m. Hon fick t ex inte se på TV med de andra. Istället skulle hon gå ut med hunden och vara i mitt rum utan att höras ut. Det vill säga, ingen musik eller telefon.  
 Ur referat person 465, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  judisk. 
  
 Hänvisade till sitt rum 
 Johnson berättar att hon och hennes syster blev negativt särbehandlade; när sonen fick ett stort påskägg fick flickorna ingenting. Flickorna fick aldrig äta med resten av familjen. De fick sitta på sitt rum och vänta tills de hade ätit färdigt. Då fick de komma ner och äta rester. Även på julafton och födelsedagar fick de sitta på rummet. Enda gången de fick titta på TV var när den första månlandningen ägde rum sommaren 1969. Då fick de komma in i finrummet. De fick alltid gå i trasiga kläder, samma kläder i två och ett halvt år, kläder som deras mamma hade köpt.  
 Ur referat person 337, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.11.7 
  
 Berövad/begränsad kontakt med närstående 
  
 Detta handlar till exempel om syskon som skiljts åt, biologiska för- äldrar, anhöriga och närstående som inte tillåtits besöka sina barn och tvärtom, undanhållande av information och lögner gällande ursprung och närståendes liv och hälsa. Hit har även räknats berättelser om att inte få kalla de biologiska föräldrarna mor och far eller barn som tvingats kalla fosterföräldrarna för mamma och pappa. 
 133 av 404 (33 procent) personer har berättat att de på olika sätt berövades kontakt med eller endast fick ha begränsad kontakt med närstående under sina placeringar. Så var det för  
 Walker. 
  
 Lögn om moderns död 
  
 Walker 
  hade så gott som ingen kontakt med sin familj efter att hon hade kommit till fosterhemmet. Tvärtom trodde hon fram tills att hon var 13 år gammal att modern var död eftersom det var vad foster- föräldrarna berättade för henne. Fosterföräldrarna förklarade för Ann- Jefferson att det var socialen som hade sagt åt dem att säga det till henne. När  
 Walker 
  var 13 år sökte hennes mamma upp henne på skolan.  
 Ur referat person 20, kvinna född på  
  
 1950-talet 
 . 
  
 221 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.11.8 
  
 Kränkande tilltal 
  
 Här registreras intervjupersonernas berättelser om vilka öknamn och nedsättande tilltal de fått utstå, dels för egen del och dels vad nära anhöriga har kallats. 208 personer har berättat att de på olika sätt kränktes verbalt under sina placeringar. Det föreligger en skillnad mellan män och kvinnor under kategorin kränkande tilltal. 60 procent av kvinnorna uppger att de har varit utsatta för detta jämfört med cirka 40 procent av männen. 
 De vanligaste varianterna av tillmälen i utredningsmaterialet är hora och andra tillmälen med anknytning till kvinnligt kön, i huvud- sak riktat mot kvinnor. Skall detta förstås som att flickor varit mer utsatta för nedsättande tilltal än män, just för att de är flickor eller är det så att motsvarande tilltal när det gäller pojkar, t.ex. ungjävel, tattarjävel eller horunge inte har upplevts lika kränkande och inte rapporterats i lika stor utsträckning? 
 Det kan ligga nära till hands att tolka detta sexualiserade ned- sättande omdöme i förhållande till rådande patriarkala föreställ- ningar och förakt för flickors sexualitet, bland annat uttryckta i idéerna om flickors, inte pojkars, sexuella utespring, ursprung- ligen kritiskt beskrivet av en av pionjärerna inom den sociala barn- och ungdomsvården, Murphy. 
  
 11 
  
 Vilka tillmälen har använts? 
 En genomgång av de tillmälen som använts ger vid handen att det sammanlagt rör sig om ett hundratal olika slags nedsättande omdömen, några använda mer frekvent än andra. Gemensamt för de flesta tillmälen är att de använts för att på olika sätt håna och förklena. 
 Det kan ha handlat om barnets  
 utseende 
 ; ditt snedvridna hel- vete, långöra, tjockis, fula ögon, feta rumpan, sten- ansikte, negerläpp, gummifejs och svankrygg. 
 De talade alltid om för mig hur ful jag var, att jag var tjock, att jag såg ut som en slampa, för att jag hade mörkt hår och bruna ögon. Jag är svankryggig så att min bak står ut. Det försummade dom aldrig att påpeka, hur ful jag var för att jag såg ut så.  
 Ur referat person 155, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 11  
 Berg, Fernandez,  
 Flickor på glid: en studie i kvinnoförakt 
 , Tiden, Stockholm, 1980. 
 222 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Fostermodern kallade Alexander och hennes syster tattare och könor. Könor är ett småländskt ord för hora. Hon sa att Alexander hade fula ögon. 
 Ur referat person 386, kvinna född på  
 1960-talet. 
  
 eller om barnets  
 bakgrund, härkomst 
 ; 
 tattarunge, barnhemsunge, horunge, hittebarn, bastard, oäkting, stockholmsunge eller finnunge. 
 och om barnets  
 begåvning 
 ; 
 idiot, dum i huvudet, efterbliven, hjärnskadad och sinnesför- virrad. 
 Olika varianter av  
 religiösa anspelningar  
 som satans barn, Reyes avkomma har förekommit: 
 Allen berättar att fosterfadern sa att hon var satans avkomma och Reyes barn. Fostermodern kallade henne vid dessa ord och skvallrade för fosterfadern om Allen gjort något som hon inte fick, t.ex. skrattade, sjöng osv. Detta följdes alltid av ett straff av något slag. Fosterföräldrarna kallade också Keller mamma för hora och Allen blev kallad horunge.  
 Ur referat person 198, kvinna född på  
  
 1950-talet 
 . 
  
 Tillmälen med  
 sexuell innebörd 
 , fittunge, hora, luder, slampa, slyna, surfitta och karltokig, har förekommit i riklig omfattning. Samtliga av dessa tillmälen har uteslutande använts mot flickor. 
 Nedsättande tilltal med anknytning till  
 djur  
 har varit frekvent före- kommande. Barn har till exempel blivit kallade för padda, sugga, gris, apskaft, blodigel, gris, råtta, Jösse harpalt och sorkjävel. 
  
 Sängvätning  
 har också varit föremål för nedsättande omdömen; exempelvis pissråtta, pissruska, pissunge och kisselisa. 
 Innebörden av vissa  
 dialektala uttryck  
 som könor och klofsa har ibland inte kunnat förstås fullt ut av de barn som varit föremål för dessa tillmälen, men har upplevts som obehagliga och nedsätt- ande: 
 Fosterföräldrarna sade hela tiden åt Dillon att hon var en usel människa och att hon skulle vara glad och tacksam för att de tagit hand om henne. Klofsa kallade de henne. De sade att hon skulle tänka på var- ifrån hon kom. Det var ständiga tillmälen berättar Dillon. Hon fick aldrig beröm om hon gjorde något bra. När det gäller den psykiska terrorn kom den från båda fosterföräldrarna. Dillon berättar att när hon första gången fick sin menstruation ställde hon sig bakom en dörr och grät, hon var rädd och förstod inte vad som hade hänt. Vad står du där och bäler för?  
 Ur referat person 360, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 223 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.11.9 
  
 Berövad kulturell/politisk/religiös identitet 
  
 Det är 70 intervjupersoner som har berättat om hur de som barn i fosterhem och på institutioner har påtvingats religionsutövning, tvingats in i trossamfund, pådyvlats religiösa sedvänjor och ritualer mot sin vilja. En del har fått uppleva hur deras namn och identitet har bytts ut och några beskriver hur de varit förbjudna att tala sitt modersmål. Ett par personer säger sig ha blivit berövade sitt med- borgarskap. 
 Flera intervjupersoner berättar om hur de på olika sätt beröv- ades sitt ursprung och därmed viktiga delar av sin identitet. Inte bara berövades, i så motto att man inte fick tala sitt eget språk, eller heta sitt namn. De har också fått höra att det varit ett dåligt språk, eller ett dåligt namn som i någon mening, som barnen för- stås inte förstod, var mindre värt. 
 Att inte få heta det man heter, tala det språk man är uppvuxen med, höra till sin familj och sin kultur är allvarliga angrepp på en människas integritet och skapar dramatiska avbrott i identitets- utvecklingen och den egna livsberättelsen. 
 Berövad sitt namn 
 En person som vi kallar Boyle berättar om hur fosterföräldrarna berövade henne både för- och efternamnet. Alla namn i exemplet är som i samtliga fall fingerade. 
 Fosterföräldrarna tyckte inte om hennes namn, Boyle, och man kal- lade henne därför för Jones. Så hette hon också i skolan. Lovisa hade också en docka som hon kallade Williams, efter biologiska mammans namn, men fostermamman avskydde att hon kallade dockan för Williams och förbjöd det namnet.  
 Ur referat person 79, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Berövad sitt finska medborgarskap 
 Fosterföräldrarna ansökte om svenskt medborgarskap åt Johnson. Varken han själv eller hans mamma hade något att säga till om. Johnson minns inte när detta skedde, men han kommer ihåg att han gick i skolan.  
 Ur referat person 240 , man född på  
  
 1940-talet, 
  
  finsk. 
  
 224 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Berövad sitt språk 
 Baker berättar att fostermodern var mycket rasistisk. Hon sa att Baker hade dumma gener och att finska språket var hedniskt. Hon för- bjöd Baker att tala finska och hon fick stryk om hon gjorde det. Fostermodern kallade Baker finnunge, dum i huvudet och erotisk unge.  
 Ur referat person 463, kvinna född på  
  
 1930-talet, 
  
  finsk. 
  
 Att som barn bli anklagad för att vara syndig för att man sjunger, visslar, spelar fia eller att tvingas bevittna hur vuxna människor talar i tungor, att få höra att man är besatt av djävulen, är Reyes avkomma, osv. skapar förvirring och rädsla hos de flesta. Flera intervjupersoner berättar om hur de varit utsatta för detta, för det mesta i hägn av frikyrkliga församlingar. Tillsammans med tvånget att gå i kyrkan, be knästå- ende, till och med underkasta sig olika former av djävulsutdrivning, har det även förkommit rikligt med religiöst färgade hot om att hamna i helvetet och liknande. Sådana redovisas och kommenteras i avsnittet om hot och hotfulla situationer. Följande tre exempel illustrerar upplevelser av hur det religiösa tvånget kunde se ut. 
 Fick inte spela BrownFosterföräldrarna var medlemmar i en frikyrka och var djupt religiösa. King var tvungen att gå i kyrkan varje onsdag och söndag. Hon fick inte dansa och inte spela fiaspel. King berättar att det ibland var böne- möte i fosterhemmet. Som ny i fosterhemmet blev hon rädd när hon genom väggen hörde människorna skrika och tala i tungor.  
 Ur referat person 363, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Fick inte sjunga 
 De var hyperreligiösa. Fosterfadern påstod att han var lärjunge till Brown. Inom kyrkan var han särskilt utsänd och satt alltid nära prästen i kyrkan. Barnen i familjen fick inte skratta på söndagar. Under påsken fick de mycket lite att äta och de fick inte sjunga. Familjen hade inte heller någon TV under den första hälften av Price placering.  
 Ur referat person 198, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Hin håle 
 Fostermodern var religiös. Hon tvingade Moses att be bön flera gånger om dagen, före och efter maten, samt att läsa verser vid säng- gående. På fredagskvällarna skulle de lyssna på helgmålsbönen i radion 
 225 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 och på söndagarna på högmässan. Då skulle Moses sitta still som ett ljus, orörlig. Fostermodern talade mycket om synd. Det tog sig uttryck på flera sätt. Bland annat fick inte Moses låna böcker i skolan. Hon sa att Moses var hin håle själv.  
 Ur referat person 369, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.11.10 
  
 Kroppsligt integritetskränkt 
  
 Fysiska bestraffningar med eller utan tillhygge och sexuella över- grepp utgör förstås allvarliga kränkningar av den fysiska integri- teten, men vi har valt att presentera dem i andra avsnitt. Här pre- senteras sådant som påtvingade, okänsligt genomförda gyneko- logiska undersökningar, tvångsklippningar, kroppsvisitationer och påtvingat naket umgänge med andra, dock utan uppenbar sexuell innebörd. 
 28 personer har berättat att de på olika sätt har blivit kroppsligt integritetskränkta under sina placeringar. I det följande ges några exempel på hur detta kunde gå till. 
 Ful flicka 
 Så fort Fields kom till ungdomshemmet tvingades hon att genomgå en gynekologisk undersökning för att hon var en ful flicka. De skulle undersöka om hon var oskuld. Detta hade hennes barnavårdsman beslutat. Fields berättar att läkaren som hon besökte skämdes över att behöva genomföra undersökningen. Fields kunde heller inte förstå vad det var hon hade gjort. Jag kände mig verkligen pestsmittad.  
 Ur referat person 418, kvinna född på  
  
 1950-talet, 
  
  övriga Europa. 
  
 Gynekologiskt tvångsundersökt 
 Flickor som rymde tvingades göra gynekologiska undersökningar sedan de återkommit. De fick göra syfilis- och gonorréprov på det så kallade sociala huset inne i Göteborg: Det var väldigt otäckt. Ingen sa något eller förklarade varför. Grant säger att hon bara har vaga min- nen av hur undersökningarna gick till: Jag vet att det sved och gjorde ont.  
 Ur referat person 358, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 226 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.11.11 
  
 Förnedrad och orättvist behandlad 
  
 Det är 100 personer som har berättat att de på olika sätt har blivit förnedrade och orättvist behandlade under sina placeringar. Det finns flera olika varianter av denna kategori. De flesta har berättat att de blev felaktigt beskyllda eller utpekade som syndabockar. Många har också berättat om förnedringen när de på institutioner blev uppställda på led för att presumtiva fosterföräldrar skulle få välja ut viket barn de skulle ta. Andra har berättat om hur de för- nedrades inför andra barn t.ex. genom att få stryk offentligt. Ytter- ligare några har berättat om att de blev förlöjligade eller utsatta för lögner, svek och falska förhoppningar. I det följande presenteras några exempel på hur intervjupersonerna har berättat. 
 Falska förhoppningar om sjömansskola 
 Föreståndaren hade lovat att han skulle ordna så att Davis kunde gå i sjömansskola efter avslutad folkskola, vilket var Fowler önskan. Men det blev inget av det. Istället bestämde föreståndaren att Davis skulle börja i lantbruksskola och så blev det.  
 Ur referat person 229, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Uppställd på led för presumtiva fosterföräldrar 
 Flera berättelser handlar om hur det kändes att ställa upp sig på rad på barnhemmet för att väljas ut av fosterföräldrar. 
 Någon berättar om hur barnen regelbundet fick gå ner i källaren och sätta sig framför en kvartslampa inför besöken. Det gällde att barnen hade fin färg och såg friska ut om de skulle bli valda. Det var bara de gulligaste som blev valda först, kommenterar en av intervjuper- sonerna. Det här kunde vara de enda tillfällena när barnen kläddes upp, flickorna fick rosetter i håret. 
 Någon berättar hur pojkarna fick ta av sig på överkroppen när de radades upp, för att eventuella fosterföräldrar skulle se om de hade muskler tillräckligt för hårt arbete. En del berättar om hur de hoppades att bli valda och andra om hur de gjorde för att inte bli valda, som Schmidt. 
 En gång i månaden kom det fint folk i pälsar och tittade på oss, för att se om det var någon de ville ha. Schmidt minns att hennes syster sa åt henne att peta sig i näsan, dra ut rosetten i håret eller släppa en fis så att de inte skulle välja henne. Vi var så rädda att de skulle sära på 
 227 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 oss. Ingen berättade om vad som hänt med mor och far.  
 Ur referat person 34, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Beskrivningar av orättvisa beskyllningar har förekommit i riklig omfattning. Vanligtvis har det handlat om att ha stulit något, pengar, mat eller godis som i följande exempel: 
 Under den här perioden fick jag och min syster våra första och enda cyklar. Vi hade långt till skolan och vi var väldigt glada för våra cyklar. En dag var min cykel borta och efter ytterligare en tid försvann syrrans cykel. Vi blev anklagade för att ha sålt våra egna cyklar. Vi var väldigt besvikna.  
 Ur referat person 337, man född på  
  
 1950-talet 
  
 . 
  
 De satte till och med fram karameller och sa åt mig att jag fick äta och när jag sedan tog, anklagade de mig för att stjäla och sa att jag nu hade bevisat att jag var en tjuv. Då hade dom stått och lurpassat på mig. Till slut ville jag att dom skulle slå ihjäl mig säger Hill, för att då skulle det åtminstone bli ett slut på det.  
 Ur referat, person 156, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Intervjupersonerna har också berättat om att de har varit den ständiga syndabocken när något har gått sönder eller försvunnit eller att få skulden för något som någon annan hade gjort. 
 Ibland har beskyllningarna handlat om den egna kroppens högst normala sätt att fungera, som i Kristinas fall. 
 När Holloway fick mens hävdade fostermodern att hon hade legat med pojkar. Då dängde hon till mig ordenligt. Hon slog tills blod rann i rumpan. Sedan ringde fostermodern runt till Kristinas alla manliga klasskamrater och till grannbyarna intill.  
 Ur referat person 369, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.11.12 
  
 Socialt isolerad, begränsad rörelsefrihet 
  
 Det är 147 personer som har berättat att de på olika sätt hindrades från att umgås med andra under sina placeringar. Många gånger handlade det om att de skulle arbeta istället. I flera fall har intervju- personerna också rapporterat om hur de varit hänvisade till sär- skilda utrymmen i bostadshuset eller uthus, med uttalade förbud att överträda vissa fysiska gränser och områden i huset och på går- den. Det kan också ha handlat om förbud att närvara vid högtider och bjudningar eller att följa med på skolresa. Åtskilliga berättelser har handlat om att känna sig utanför, att inte höra till resten av familjen och att inte få umgås med andra jämnåriga. 
 228 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Vi skulle inte synas 
 Shepherd och Harris kommer ihåg att de aldrig fick sitta med vid mat- bordet när det kom besök till familjen Vi skulle inte synas. Inte heller fick han ta hem kompisar och han var förbjuden att umgås utan- för hemmet med andra barn. Shepherd minns att han under de år som han bodde hos familjen var hos kamrater tre gånger. Dessutom skulle de gå och lägga sig senast klockan 19.00 varje kväll, även om andra barn var på besök och fick vara uppe. Att få titta på TV var det inte tal om, än mindre att familjen kvällsfikade tillsammans.  
 Ur referat person 323, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket samt referat person 316, kvinna född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Fick inte umgås med jämnåriga 
 Flera intervjupersoner berättar om att de hölls isolerade från kon- takter med andra barn och normala fritidsaktiviteter som bio, dans, sport. Många gånger förstod de inte varför. Här följer två exempel på detta. 
 Jag fick inte umgås med vänner. Från  
 1-6 
  gick jag i Källunge skola, sedan i Borrby. Jag fick aldrig åka på skoldanser, men jag rymde ut genom fönstret på andra våningen och liftade in till Borrby. Men de åkte och letade reda på mig och då fick jag åka hem och fick utegångs- förbud.  
 Ur referat person 256, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Preston berättar om hur hon hindrades att umgås med sina kamrater på ett normalt sätt och hon minns särskilt när hon stoppades från att följa med klassen på en skolresa till Stockholm på grund av att det var synd.  
 Ur referat person 49, kvinna, född på  
  
 1940-talet. 
  
 7.11.13 
  
 Kontrollerad kommunikation, dagbok, telefon och post 
  
 Att få sin post öppnad och att inte kunna prata ostört i telefon har hört till vardagen i barndomen, berättar flera intervjupersoner. Några har även berättat att deras dagböcker har blivit lästa. Även kontroll av övrig kommunikation, vid till exempel tillsyns- eller släktingbesök har förekommit i olika varianter. Detta skedde van- ligtvis med hot om straff om barnet avslöjade något ofördelaktig om den vård som bedrevs. Om hot och hotfulla situationer kan läsas i ett särskilt avsnitt. 
 229 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 60 personer har berättat att de på olika sätt utsattes för den här typen av kontroll under sina placeringar. Preston var en av dem: 
 Jag fick inte ringa, inte skriva brev, men jag lyckades i alla fall smuggla ut ett brev som jag skickade till mamma där jag berättade om hur dom behandlade mig och att jag ville att hon skulle hjälpa mig. Preston visar brevet. Hon har ritat fostermor som slår henne med en sopkvast. Preston berättar att hon skrev brevet i omgångar, när hon fick tid, och gömde det under madrassen.  
 Ur referat person 155, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.11.14 
  
 Berövad ägodel eller djur 
  
 Berättelser om att julklappar och födelsedagspresenter har gömts undan, givits bort eller förstörts har varit tämligen vanligt före- kommande. I några fall har även avhållna husdjur, försvunnit, sålts eller dödats. Berättelser om hur intervjupersonerna berövades ägo- delar som straff finns också återgivna senare i avsnittet om tvång, regler och straff. 56 personer har berättat att de berövades ägodelar eller djur under sina placeringar. Melton är en av dem. 
 Fostermodern tog smycke 
 Melton minns särskilt ett tillfälle då fostermodern tog ett smycke från henne för att sälja det. Smycket, som Melton fått av sin biologiska mor, skulle säljas och pengarna skickas till Afrikas barn.  
 Ur referat person 455, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Några berättelser har handlat om presenter som barnen fått ta emot med stor glädje den ena dagen och som sedan har tagits ifrån dem, nästa dag. Flera intervjupersoner berättar hur de hittat undan- stuvade leksaker och presenter som anhöriga har skickat, hur gåvor från anhöriga beslagtagits, sålts eller skänkts till andra barn. Inte sällan är berättelserna i det närmaste identiska, trots att de lämnats av olika personer, som varit placerade vid olika tidpunkter, i olika delar av landet. Detta gäller de två följande exemplen. 
 Hittade docka på vinden 
 Jag slutade fylla år när jag var åtta år säger Harris. Fosterföräldrarna nämnde aldrig hennes födelsedag efter åtta års ålder. Vid ett tillfälle då Harris blev inlåst på vinden hittade hon en docka. Det visade sig att den var skickad av en moster. Hon hade aldrig sett dockan tidigare. 
 230 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Fostermodern gömde konsekvent presenterna som släkten hade skickat.  
 Ur referat person 131, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Hittade leksaker på vinden 
 Barnen fick regelbundet presenter och julklappar sända från sina äldre syskon. De såg aldrig skymten av dessa. De kände inte till dem förrän de en dag lekte på vinden. Där hittade de julklappar och presenter oup- packade med sina namn på. När fostermodern kom på dem fick de stryk.  
 Ur referat person 253, man född på  
  
 1960-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Smith berättelse är ett exempel på att sadistiska teman återfinns under denna rubrik. Hon hade långt vackert lockigt hår när hon kom till fosterhemmet. Detta klippte fostermodern av och på jul- afton hittade hon i det enda paketet som var till henne, den sax som fostermodern hade klippt av henne håret med. 
 Det var tydligt menat som ett skämt för de skrattade våldsamt åt mig när jag öppnade paketet, berättar Hawkins. De julklappar jag fick hem- ifrån förstörde de framför näsan på mig, här ser du hur tosig din mamma är som skickar dig sådana här dumheter sa fosterfadern till henne och kastade in hennes julklappsdocka i spisen.  
 Ur referat person 155, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.11.15 
  
 Felaktigt diagnostiserad 
  
 Ett fåtal har berättat om att de som barn blev betraktade som utvecklingsstörda, av ingen anledning alls eller på grund av lyte eller fysiskt handikapp som talsvårigheter eller nedsatt hörsel. De placerades i skolor och på institutioner för utvecklingsstörda barn, där de inte hörde hemma. I vuxen ålder har det visat sig att diag- nosen varit felaktig. En kvinna har berättat att hon föddes med gomspalt och hade ett allvarligt talfel och uppfattades därför som utvecklingsstörd och fick inte börja i den vanliga folkskolan. 
 En annan kvinna har berättat att hon i sitt arkivmaterial läst att hon skulle hört röster och därför placerades på mentalsjukhus. Av sjukhusjournalerna framgår även att hon som ung betraktades som dement. Hon menar att med tanke på hennes studieresultat, skicklighet i korsordslösning och aktiva föreningsengagemang, kan detta inte stämma. På samma sätt beskriver en man att han åter- funnit i sitt arkivmaterial uppgifter från ett intelligenstest han genomgick som barn som utvisar att han skulle vara underbegåvad. 
 231 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Han menar att detta inte kan stämma med tanke på det han till- ägnat sig och uträttat senare i livet. 
  
 7.11.16 
  
 Tvångsabort och tvångssterilisering 
  
 Ett tiotal personer har berättat att hur de på olika sätt manipulerats för att gå med på sterilisering eller aborter mot sin vilja. I några fall har steriliseringarna utförts i annan regi än den sociala barn- och ungdomsvården, när intervjupersonerna var i  
 20-årsåldern. 
  5 av de 7 som blivit tvångssteriliserade är kvinnor. En person tillhör resande- folket och en har samiskt ursprung. Två intervjupersoner berättar att de kompenserats ekonomiskt av staten för steriliseringsin- greppen. Så här berättar Davidson om hur det var när hon placerades på sinnesslöanstalt: 
 De lockade med jobb, jag fick blåklänning och vitförkläde, trodde jag skulle jobba men blev intagen på sinnesslöanstalt, sitta och väva, ibland satte dom på mig tvångströja. Där fanns en som hette Torres. Hon hade skägg och såg ut som ett djur. Kände mig rädd, säger Davidson. Det var där dom tvingade mig att skriva på ett papper att jag gick med på att steri- liseras. Dom höll ihop min hand om pennan, Davidson visar hur de med våld förde hennes hand över papperet. Hon fick höra om en lands- tingsman och skrev till honom. Han kom dit och hälsade på henne och sade då Hon ska inte vara här. Och så hjälpte jag en till att komma därifrån  
 Ur referat person 97, kvinna född på  
  
 1920-talet. 
  
 6 kvinnor har dessutom berättat att de genomgått aborter under sin tid som placerade. 4 av dessa 6 kvinnor hade blivit gravida efter att ha blivit våldtagna av sina fosterfäder. 
 7.11.17 Utpekade förövare 
 Intervjupersonerna har berättat att de främst var fosterföräldrar som utsatte dem för kränkningar, särbehandlingar och orättvisor. I en tiondel av rapporterna har institutionspersonal och före- ståndare/chef rapporterats som förövare. Förtroendevald i social barnavård har rapporterats vid ett trettiotal tillfällen. Några färre rapporter finns även där fosterbror, fostersyster, sjukvårdspersonal och män/pojkar i lokalsamhället pekas ut som förövare. 
 232 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.12 
  
 Sexuella övergrepp 
  
 7.12.1 
  
 Definition 
  
 Intervjupersonernas beskrivningar av handlingar eller situationer med sexuell innebörd där en vuxen eller ung person utnyttjade dem som barn för att tillfredsställa egna eller andras sexuella behov. 
 Sexuella övergrepp kan delas in i två olika typer: 
  
 Hands off, övergrepp utan fysisk kontakt kan innebära blott- ning, voyeurism 
  
 12 
  
 , sexprat samt exponering för pornografiskt material. 
  
 Hands on, övergrepp med fysisk kontakt kan vara, ofrivillig kroppslig närhet, beröring, kyssar, smekningar och omfam- ningar, beröring av brösten,  
  
 genitalia och/eller anus, onani, oral- sex, att föra in finger, föremål eller penis i  
 anus eller vagina. Det kan också vara att barnet uppmuntras/tvingas att mot sin vilja beröra förövaren och/eller utöva sexuella handlingar på för- övaren. 
 Ytterligare en typ av sexuella övergrepp är sexuell exploatering av barn och unga i kommersiella och liknande sammanhang. Det kan vara att engagera barn och unga i aktiviteter med avsikt att fram- ställa barnpornografi, utöva barnprostitution eller erbjuda barnet till flera förövare. I den mån sexuell kommersiell exploatering före- kommit i intervjupersonernas berättelser har sådan redovisats under kategorin såld för sexuella aktiviteter. 
  
 7.12.2 
  
 Sammanfattning, sexuella övergrepp 
  
 Drygt hälften av alla intervjupersoner har berättat om sexuella övergrepp. En större andel av kvinnorna (61 procent) än männen (42 procent) berättar att de har utsatts för sexuella övergrepp. 
 Utpekade förövare av de sexuella övergreppen har främst varit fosterfäder, fostermödrar, institutionspersonal och fostersyskon. 
 Mer än dubbelt så många intervjupersoner har rapporterat om övergrepp i fosterhem, jämfört med uppgifterna om sexuella över- grepp på institutioner. 
 Intervjupersonerna har rapporterat om sexuella övergrepp från alla decennier och rapporteringen har inte förändrats över tid. 
  
 12  
 Fackuttryck för att smygtitta/fönstertittning 
 233 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Flera olika typer av sexuella övergrepp har beskrivits; övergrepp med eller utan våldsinslag, övergrepp med eller utan fysisk berör- ing, övergrepp med eller utan någon form av ersättning, och sexu- ella övergrepp i kombination med olika former av hot. 
 I de allra flesta fall berättar intervjupersonerna att de som barn inte berättade om övergreppen för någon. Anledningen till detta handlade ofta om att de skämdes och anklagade sig själva eller var hotade eller kände sig rädda för vad som skulle hända om de berättade. Flera för- sökte berätta men blev inte trodda. 
  
 7.12.3 
  
 Antal drabbade 
  
 213 personer av de 404 intervjupersonerna har berättat om sexuella övergrepp. Det innebär att 53 procent av de intervjuade har blivit utsatta för någon form av sexuellt övergrepp under sina placeringar. 
 Kön, etnicitet och funktionshinder 
 Det finns skillnader i de intervjuade kvinnornas respektive män- nens berättelser om hur många som har utsatts för sexuella över- grepp. 138 av dem som har blivit utsatta är kvinnor, 75 är män. Det innebär att 61 procent av de intervjuade kvinnorna och 42 procent av de intervjuade männen uppger att de har utsatts för sexuella övergrepp. 38 intervjupersoner tillhör någon etnisk minoritet eller har utländsk bakgrund. 
  
 7.12.4 
  
 Spridning över tid 
  
 Sexuella övergrepp har förekommit under hela den tidsperiod som utredningen omfattar. Intervjupersonerna rapporterar att 56 pro- cent av de som var födda på  
 1930-talet 
  drabbades, 62 procent av de som var födda på  
 1940-talet 
  och 53 procent på  
 1950-talet 
  drabbades av sexuella övergrepp. 
 I det följande återges tre berättelser om sexuella övergrepp som inter- vjupersoner rapporterat om, först två födda på  
 1930-talet. 
  Robles berättar från sin tid i ett fosterhem: 
 Under beredskapsåren utnyttjades han ibland sexuellt av soldaterna som låg i beredskap på orten. Han minns att han kunde få 5 öre för att 
 234 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 onanera åt en värnpliktig ute i buskarna.  
 Ur referat person 502, man född på  
  
 1930-talet. 
  
 Cruz och Foley är syskon och bodde i ett fosterhem. Cruz berättar: 
 Trots att familjen hade ett rymligt sovrum fick inte Cruz och Foley några egna sängar. Foley sov med fostermodern och Cruz sov med fosterfadern. Från första dagen, då hon var ca 4 år, utnyttjade foster- fadern Cruz sexuellt. Det var fruktansvärt. Jag fick inte vara ifred. Han höll på med mitt underliv varje kväll.  
 Ur referat person 271, kvinna född på  
  
 1930-talet. 
  
 En kvinna född på  
 1980-talet 
  berättar om fosterfaderns sexuella övergrepp som skedde när hon och fosterfadern var ensamma hemma. 
 En dag gick han över gränsen, berättar Moore. Hennes fosterfar tog henne på brösten, innanför kläderna. Det var när han och jag var ensamma hemma. Vi hade varit sjuka, hostat och ätit hostmedicin. [] Jag fick lova att inte säga något till fostermodern, berättar Moore. Och så skyllde han på hostmedicinen, att han hade gjort närmanden. 
 Ur referat person 384, kvinna född på  
 1980-talet. 
  
 7.12.5 
  
 Sexuella övergrepp i fosterhem och på institution 
  
 Det är 154 personer som har berättat om sexuella övergrepp i fosterhem. 114 av dessa är kvinnor, 40 är män. 
 71 personer har berättat om sexuella övergrepp på institution. 
 31 av dessa är kvinnor, 40 är män. 
 Hur de rapporterade övergreppen fördelat sig på de olika pla- ceringsformerna redovisas i följande tabell. 
 Tabell 7.12 Antal kvinnor och män som rapporterat om sexuella övergrepp, fördelat på placeringsform 
  
 Typ av övergrepp 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Fosterhem 
  
 Institution 
  
 Fosterhem 
  
 Institution 
  
 Miller 
  
 107 
  
 27 
  
 33 
  
 35 
  
 Hands-off 
  
 44 
  
 9 
  
 13 
  
 13 
  
 Totalt antal drabbade personer 
  
 114 
  
 31 
  
 40 
  
 40 
  
 Tabellen visar att hands on övergreppen har varit vanligare än hands off övergrepp, oavsett placeringsform. 
 235 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Fler män än kvinnor har blivit utsatta för sexuella övergrepp på institution. Fler kvinnor än män har varit utsatta för sexuella över- grepp i fosterhem. Nästan tre gånger så många kvinnor som män har berättat om övergrepp i fosterhem. 
 Utnyttjad på institution av personal 
 Det fanns en man i personalgruppen som tog hem Collier under helger och lov. Han fick en starköl om han rensade rabatter. Han fick också titta på fotboll eller så hemma hos den här personalen. Han tvingades sedan till oralsex med honom. Detta hände nästan varje helg. Collier berättade om detta för andra intagna och blev av dem kallad mytoman: Drogerna underlättade att stå ut. Collier tror att andra i per- sonalgruppen kände till övergreppen men att de inte gjorde något.  
 Ur referat person 118, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Utnyttjad på institution av andra barn och ungdomar 
 På ungdomshemmet blev  
 Wilson 
  många gånger, under flera års tid, utsatt för sexuella övergrepp av killar som var placerade där. Förövarna var upp till 15 år gamla. Det var både gruppvåldtäkter och enskilda pojkar. Personalen kände till detta utan att de försökte stoppa dem.  
 Wilson 
  berättar om ett tillfälle när hon i duschen samtidigt blev utsatt för vaginal och oral våldtäkt av två pojkar.  
 Ur referat person 499, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 I sommarhem 
 Fosterfadern vidrörde Gunvors underliv. Han gjorde också våld- täktsförsök på henne. Hon berättar att hon lyckade slita sig loss, tog sig ut och fick med sig systern på att avvika från sommarhemmet.  
 Ur referat person 368, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 7.12.6 
  
 Olika typer av sexuella övergrepp 
  
 Utredningen redovisar resultaten i två delar: 
  
 Hands on, som är sexuella övergrepp som innebär beröring eller penetrering. 
  
 Hands off, som är sexuella övergrepp utan beröring. 
  
 236 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Hands on övergrepp 
 Det är 190 personer som har berättat att de på olika sätt utsattes för hands on övergrepp under sina placeringar. 
 De mest förekommande hands on övergreppen som intervjuper- sonerna har berättat om är anal/genital penetrering, vilket kan inne- bära penetrering av genitalia/anus med finger/fingrar, föremål eller penis. 
 18 procent av intervjupersonerna har blivit utsatta för analt/genitalt övergrepp under sina placeringar. Det är främst kvinnor som har drab- bats. 26 procent av de intervjuade kvinnorna har utsatts för analt eller genitalt övergrepp. Det kan jämföras med 8 procent av männen. 
 I regel har en större andel kvinnor än män berättat om sexuella hands on övergrepp. Men när det gäller tvingats onanera åt för- övaren är andelen manliga offer något större. 
 17 procent av intervjupersonerna har blivit kyssta, smekta eller kram- ade mot sin vilja. Andelen intervjuade kvinnor som har berättat om denna form av övergrepp är dubbelt så stor som andelen intervjuade män. 
 Hands on övergreppen har varit vanligare än hands off över- greppen oavsett placeringsform. 
 I den följande tabellen listas de olika hands on övergreppen som intervjupersonerna har utsatts för. Eftersom det är stora skillnader mellan vad kvinnor och män berättat redovisas deras svar fördelat på kön i procent. 
 237 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tabell 7.13 Andel kvinnor och män som rapporterar sexuella  
 hands-on 
  övergrepp 
  
 Övergrepp  
 hands-on 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Total 
  
 Antal 
  
 % 
  
 % 
  
 % 
  
 totalt 
  
 Kysst, smekt eller kramad mot sin vilja 
  
 23 
  
 9 
  
 17 
  
 68 
  
 Tvingats smeka förövarens kropp 
  
 5 
  
 4 
  
 5 
  
 20 
  
 Berört/penetrerat barnets könsorgan med hand/tunga 
  
 17 
  
 10 
  
 14 
  
 56 
  
 Berört/penetrerat barnets könsorgan med föremål 
  
 2 
  
 0 
  
 1 
  
 5 
  
 Tvingats ta förövarens könsorgan i munnen 
  
 5 
  
 6 
  
 6 
  
 22 
  
 Tvingats onanera åt förövaren 
  
 10 
  
 11 
  
 11 
  
 43 
  
 Utsatt för analt/genitalt övergrepp 
  
 26 
  
 8 
  
 18 
  
 72 
  
 Tvingats utföra sexuella handlingar med djur 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 1 
  
 Tvingats bada/bli tvättad 
  
 1 
  
 2 
  
 2 
  
 7 
  
 Tvingats delta i perversa aktiviteter 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 2 
  
 Tvingad att ta annan kroppsdel (än könsorgan) i 
  
 0 
  
 1 
  
 0 
  
 1 
  
 munnen 
  
 Tryckt/gnuggat sig mot barnet 
  
 4 
  
 1 
  
 3 
  
 11 
  
 Försök till sexuellt övergrepp 
  
 10 
  
 3 
  
 7 
  
 29 
  
 Tvingats till fysisk kontakt med onanerande förövare 
  
 3 
  
 2 
  
 2 
  
 9 
  
 Tvingad till sexaktiviteter med annat barn 
  
 0 
  
 2 
  
 1 
  
 3 
  
 Ip har ej uppgett närmare detaljer 
  
 2 
  
 1 
  
 1 
  
 6 
  
 Utdrag ur intervjuer 
 Här följer några utdrag ur intervjuerna som illustrerar olika hands on övergrepp som intervjupersonerna berättat om. I det första berättar Ramirez hur han blev utnyttjad av sin fostermor när foster- fadern var på möten två gånger i månaden. 
 Fostermodern tvingade honom till oralsex genom att sätta sig på honom. Detta tyckte Ramirez var äckligt, hade svårt att andas och trodde att han skulle kvävas.  
 Ur referat person 204, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Det följande exemplet handlar om hur en väninna till foster- modern brukade utnyttja en placerad pojke. 
 Det var när hon var onykter. Då skulle hon klämma på mig, mellan benen och i rumpan. Vid ett tillfälle skulle jag suga på hennes bröst. Fosterföräldrarna satt bara och skrattade.  
 Ur referat person 208, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 238 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Garcia utsattes under lång tid för vaginala våldtäkter. Hon gjorde också en polisanmälan som inte ledde till något åtal. 
 Efter ett halvår började fosterfadern göra närmanden. Det utveck- lades till våldtäkter i tre år, fullbordade samlag. Det hände mellan 30- 50 gånger. Fosterfadern hotade mig med att det var ingen djävel som ville ha mig. Det gjorde han klart för mig första gången han våldtog mig. Jag vågade inte göra någonting. Till slut inser man att man är värdelös. 
 Det som gjorde att jag fick nog var att de sålde min häst, berättar Garcia. Hon skulle då få en ny häst. Som betalning krävde han oralsex. Jag gjorde polisanmälan 1982 och jag hade fört dagbok, men över hälften av sidorna i min dagbok hade rivits ut, troligen av fosterför- äldrarna.  
 Ur referat person 472, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  samisk. 
  
 Tvingas att onanera 
 Vaughan var placerad i ett fosterhem där fosterfadern var dömd för försök till mordbrand. Han satt i fängelse, men kom hem på per- mission många helger. Under permissionerna försvann alltid fostermodern. Fosterfadern brukade sova i en soffa och han ville att Vaughan skulle krypa ner i samma soffa. Hon förstod inte vad som hände. 
 Vaughan beskriver denna tid som att hon var helt i fosterfaderns våld och hon berättar att hon flera gånger tvingades onanera åt honom under permissionerna. Efter ett tag övergick han till rena våldtäkter och den då  
 10-åriga 
  Vaughan minns hur han låg ovanpå henne så att hon höll på att kvävas.  
 Ur referat person 500, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Hands off övergrepp 
 Det är 82 personer som har berättat att de på olika sätt utsattes för hands off övergrepp under sina placeringar. 55 är kvinnor, 27 är män. I den följande tabellen listas vilka hands off övergrepp som intervjupersonerna berättat om. 
 239 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tabell 7.14 Antal kvinnor och män som rapporterar sexuella hands off övergrepp 
  
 Övergrepp  
 hands-off 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Tvingats bevittna sexuella aktiviteter 
  
 9 
  
 4 
  
 13 
  
 Blottat sig för barnet 
  
 10 
  
 9 
  
 19 
  
 Förevisat pornografiskt material 
  
 6 
  
 0 
  
 6 
  
 Tvingats medverka i framställning av 
  
 pornografiskt material 
  
 2 
  
 0 
  
 2 
  
 Utsatts för "sexprat" 
  
 18 
  
 2 
  
 20 
  
 Tvingats exponera sig 
  
 11 
  
 5 
  
 16 
  
 Tvingats se på sexuella handlingar med 
  
 0 
  
 4 
  
 4 
  
 djur 
  
 Närstående utsatt för sexuella kränkningar 
  
 3 
  
 3 
  
 6 
  
 Sett/hört att barn i int/ff blivit utsatta för 
  
 sexuella övergrepp 
  
 17 
  
 8 
  
 25 
  
 Såld för sexuella aktiviteter 
  
 1 
  
 0 
  
 1 
  
 Utsatt för smygtittning 
  
 0 
  
 1 
  
 1 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 Det är 20 personer som har berättat att de blivit utsatta för sex- prat och nästan lika många, 19 personer, hade drabbats av en eller flera blottare. 
 Det vanligaste hands off övergreppet är sett/hört att andra/annat barn i fosterhemmet eller på institutionen blivit utsatt för sexuella över- grepp. Vid närläsning av referaten från dessa intervjuer framgår att det till en del handlar om att intervjupersonerna berättat att de bevitt- nat hur ett annat barn/andra barn blivit utsatt för sexuella över- grepp. 
 Övergreppen kan ha genomförts framför ögonen på inter- vjupersonen eller så har de rapporterat om att de av en slump råkat få syn på ett pågående övergrepp eller kan ha hört genom väggen att ett övergrepp genomfördes. 11 av de 25 personerna under denna kategori har i denna mening bevittnat pågående övergrepp. 
 I övriga 13 fall har det handlat om att intervjupersonerna på olika sätt, vanligtvis av andra placerade barn, underrättats om att annat barn/andra barn blivit sexuellt utnyttjade. I de flesta av dessa 13 fall har det handlat om att det varit allmänt känt i barngruppen att äldre barn utnyttjat yngre, vilket ibland personal eller foster- föräldrar känt till men inte gjort något för att förhindra. 
 240 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Kvinnor och män har vittnat något olika om hands off över- grepp. Endast kvinnor har berättat om att de förevisats porno- grafiskt material, tvingats medverka i framställning av pornograf- iskt material eller sålts för sexuella aktiviteter. Betydligt fler kvin- nor än män har berättat om att de varit utsatta för sexprat. 4 män har vittnat om att de tvingats se på sexuella handlingar med djur. Ungefär lika många män som kvinnor blev utsatta för blottare. 
 Här följer några utdrag ur intervjuerna med exempel på hands off övergrepp. 
 Förevisades pornografi 
 Fields berättar att fostermoderns bror brukade visa henne pornografiska bilder och läsa högt ur porrtidningar när han och Fields var ensamma hemma. Han läste även ur en pornografisk bok med motiveringen att alla läser sådant. Detta skedde när Fields gick i mellanstadiet.  
 Ur referat person 379, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Vittne till tidelag 
 En man som varit på institution berättar att han och några andra pojkar såg gårdens rättare begå tidelag med en av korna. Rättaren 
  
 13  
  
 fick sparken, men ryktet spred sig snabbt. Davis berättar att flera andra elever var i ladugården och stack in kvastskaft i kornas slidor efter detta. Det var bara sånt där sjukt hela tiden.  
 Ur referat person 244, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Clark utnyttjades 
 Brown lillebror Wilcox blev utsatt för regelbundna sexuella övergrepp av fostermodern. Han kommenderades att tvätta brösten på henne och Guzman berättar att Wilcox skulle ligga mellan makarna i deras dub- belsäng.  
 Ur referat person 422, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Lillasyster utsattes 
 På sommarhemmet blev Rosmaris syster utsatt för sexuella övergrepp. Övergreppen skedde bakom ett hönshus. Rosmaris syster ville att de skulle rymma men Rosmari vågade inte. Barnen i fosterfamiljen ägnade 
  
 13  
 Rättare = förman i jordbruk. 
 241 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 sig åt mycket sexlekar, märkte Rosmari. Hon försökte hela tiden att dra sig undan.  
 Ur referat person 286, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Utsatt för sexprat 
 När Anderson var tio år fick hon boken I trädgudarnas land av Eaton, som handlade om vuxensexualitet, av fostermodern. Efter detta började fostermodern berätta om sina egna och släktingars sex- vanor, sin mans älskarinnor och senare om sina egna barns sexualitet för Anderson. Fostermodern skickade även Anderson till en av fosterfaderns älskarinnor med ett meddelande. Anderson berättar att hon blev behandlad som fostermoderns väninna: Jag var fan en slav. Jag hade förvandlats till en avfallskvarn med tankarna om hennes problem ständigt malande i huvudet. Jag blev hennes förtrogna intima väninna.  
 Ur referat person 553, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Såld för sexuella aktiviteter 
 En av intervjupersonerna berättar om att hon blivit såld till andra män för sexuella ändamål av en äldre, också placerad flicka. Denna vanvårdskategori redovisas under hands off, trots att det i detta fall i allra högsta grad handlar om fysisk kontakt. 
 I flera intervjuer har intervjupersoner vittnat om att de före- visats, erbjudits till andra, misstänkt, men inte varit säkra på att det förekommit betalning eller ersättning till den som erbjudit dem till andra för sex. I flera fall har barnen dock fått ta emot små gåvor, pengar eller godis direkt av förövarna. 
 Brown historia 
 Howell berättar om situationen på ett barnhem. Det fanns en flicka som var föreståndarens favorit som var  
 16-17 
  år: Hon styrde med järn- hand. Flickan begick tillsammans med andra barn övergrepp på Howell och andra flickor, genom att till exempel stoppa in fingrarna i deras underliv. I barnhemmets källarvåning såldes också Howell av samma flicka till tre unga män, som alla var i 18 års åldern. När killarna kom dit våldtog de Howell.  
 Ur referat person 547, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 242 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.12.7 
  
 Sexuella övergrepp och annan vanvård 
  
 Sammantaget gäller för hela utredningsresultatet att den vanvård som redovisats för den enskilde under respektive kategori nästan undantagslöst förekommit i kombination med annan vanvård som då återfinns under andra vanvårdsrubriker. Detta gäller även för sexuella övergrepp. 
 Förutom de sexuella övergreppen har den enskilde också i vari- erad utsträckning fått utstå annan vanvård som fysiskt våld med tillhygge, övrigt fysiskt våld, fysiskt och/eller psykiskt skadligt tvång/regler/straff, hot/hotfull situation, utnyttjad i arbete, integritetskränkning, särbe- handling och orättvisor, samt försummelse. Nedan följer två exempel på hur sådana kombinationer har kunnat se ut. 
 Sexuella övergrepp, elstötar och hot 
 Fosterfadern utsatte Little för oral och anal penetration och han tving- ade Little att onanera åt honom. Ibland begicks övergreppen i närheten av olika elstängsel varvid Little fick el i sig. Så fort fosterfadern såg ett tillfälle skulle han röra vid och krama Little. Omfattningen av över- greppen var  
 2-3 
  gånger i veckan under 8½ år. Berättade jag detta skulle han använda slaktmasken och göra som han brukade göra på jul- grisen.  
 Ur referat person 319, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Våldtagen, sövd och skjuten med luftgevär 
 Fostersonen har utsatt Torres för våldtäkter, sedan  
 5-6 
  års ålder. Det började nästan med en gång när jag kom dit. Jag fick inte vara ifred någonstans. Jag berättade aldrig för någon om våldtäkterna i foster- hemmet, för sonen hotade att döda mig om det kom ut. Han sövde mig med eter flera gånger och sköt också på mig med luftgevär och jag träffades. Jag tror inte att föräldrarna har förstått detta. Jag sade det till sonen i vuxen ålder. Då sa han att våldtäkt inte finns, man är själv med på det.  
 Ur referat person 261, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Kommentarer 
 Ungefär hälften i den undersökta gruppen rapporterar om sexuella övergrepp, ofta i kombination med annan vanvård. Många intervju- personer berättar också om hur svårt eller omöjligt det har varit att berätta om övergreppen för någon, inte bara som barn, utan även i 
 243 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 vuxen ålder. Anledningen har ofta varit att personen skämts eller anklagat sig själv för det som hänt, varit rädd för konsekvenserna, att bli utskälld, utskämd eller tvingas flytta. Andra har sagt att man för att skydda sig själv, orka överleva, helt enkelt glömt bort övergreppen. Om de försökt att berätta har de många gånger inte blivit trodda, blivit anklagade och fått skulden för det inträffade. De har blivit hånad och fått utstå nedsättande tilltal. 
 I intervjumaterialet ges en lång rad exempel på olika aspekter av att som barn bli utsatt för sexuella övergrepp. Det kan handla om att inte bli trodd, att få skulden för det som hänt, att anklaga sig själv eller att nöja sig med att det var det enda sättet att bli bekräf- tad. Här följer några av dem. 
 Du ljuger din slyna 
 Ett av Adams tidigaste minnen från fosterhemmet är att hon ligger i fosterföräldrarnas dubbelsäng mellan dem. Hon utsattes för sexuella övergrepp av fosterfadern och fosterbrodern fram tills hon blev ton- åring. När Patterson var 14 år sade hon åt honom att sluta med över- greppen, annars skulle hon polisanmäla honom. Med detta upphörde övergreppen. Vid två tillfällen blev Patterson, 10 år gammal, våldtagen av en man som målade familjens sommarstuga. Hon blev även utsatt för sexuella övergrepp av en granne. Patterson berättade om detta för foster- modern när hon var i  
 14-års 
  åldern Det är inte sant, du ljuger din slyna skrek fostermodern och gav Patterson en örfil. Patterson berättade för en präst om övergreppen men han tycktes inte heller tro på henne.  
 Ur referat person 94, kvinna född på  
  
 1940-talet, 
  
  finsk. 
  
 Hot om att flytta till barnhem 
 Alexander blev våldtagen vid flera tillfällen av sin fosterfar. Det skedde alltid i sommarstugan. Detta skedde när Alexander var i  
 12-13 
  års ålder och våld- täkterna fortsatte fram till att Alexander var 15 år. Fosterfadern hotade att skicka Alexander till barnhem om hon berättade. Vid ett tillfälle kom en granne förbi och knackade på dörren. Fosterfadern höll då ett hårt grepp om Alexander och höll också handen över hennes mun för att hon inte skulle kunna skrika.  
 Ur referat person 79, kvinna född på 1940- talet. 
  
 244 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Inte bli trodd/anklagad 
 När hon antydde för fostermodern att hon utsatts för övergrepp av fosterfadern fräste hon att det var säkert du själv som ville!  
 Ur referat person 159, kvinna född på  
  
 1960-talet 
  
 . 
  
 Anklaga sig själv 
 På prästgården bodde också en pastorsadjunkt. Han förgrep sig sexu- ellt på Dillon. Han fotograferade även hennes underliv. Dillon tror att han hotade henne till tystnad. Övergreppen pågick under  
 8-10 
  måna- der. Fostermodern upptäckte vad som pågick inne på pastors- adjunktens rum. Hon hämtade ut Dillon och gav henne smisk på stjärten. Dillon förbjöds att gå till pastorsadjunktens rum och hon skickades en tid till fostermoderns väninna. När Dillon kom hem igen var pastorsadjunkten borta. För mig blev det skuldbelagt, säger Dillon. Hon tror att detta var enda sättet för hennes fostermor att hant- era situationen. Hon kunde inte ta skammen som var förknippad med att en pedofil bodde i hennes hem.  
 Ur referat person 258, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Kommentar 
 Flera intervjupersoner, såväl män som kvinnor, vittnar om att de som barn, när de sexuella övergreppen inte var förenade med våld och smärta, upplevde att de fick något av den bekräftelse de så intensivt längtade efter och behövde, men inte fick på annat sätt. 
 Det var ju den enda gången han var snäll. Det var ju enda gången jag kände att jag betydde något, säger någon. En annan person berättar om att det var det enda sättet att få lite fickpengar, godis eller annan form av belöning eller uppskattning, att känna att man dög någonting till. 
  
 7.12.8 
  
 Utpekade förövare 
  
 Hands on övergrepp 
 Det är 190 personer som har rapporterat om hands on övergrepp. Sexuella hands on övergrepp har framförallt begåtts av män eller 
 pojkar. 
 Fosterfäder, fosterbröder, vuxna manliga bekanta eller släkt- ingar till fosterfamiljen, andra placerade pojkar samt män eller 
 245 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 pojkar i lokalsamhället har pekats ut som förövare till många av de övergrepp som intervjupersonerna har vittnat om. Därtill kommer pojkar i skolan och grupp av pojkar som i några enstaka fall pekats ut som förövare för sexuella hands on övergrepp. 
 När det gäller det hands on övergrepp som flest intervju- personer vittnat om, analt eller genitalt övergrepp, har förövarna nästan uteslutande varit män. 
 De kvinnliga förövarna har främst kysst, smekt eller kramat intervjupersonen mot hans eller hennes vilja, berört eller penetrerat barnets könsorgan med hand eller tunga eller tvingat intervju- personen att smeka kvinnans kropp. Offren för de kvinnliga för- övarna har i lika många fall varit kvinnor som män. 
 Fostermödrar har pekats ut som förövare i 24 av 418 rapporter om hands on övergrepp. Det förekommer även andra enstaka kvin- nor eller flickor i materialet: vuxen kvinnlig bekant eller släkting till fosterfamiljen, annan placerad flicka, grupp av flickor, kvinnor eller flickor i lokalsamhället. 
 Institutionspersonal och föreståndare eller chefer på insti- tutioner utgör också en betydande grupp bland förövarna. I 48 beskriv- ningar har institutionspersonal angetts som förövare och i 13 har insti- tutionsföreståndare eller chefer angetts som förövare. 
 Även andra personer, med uppgift att vårda eller se till barnen, har angetts som förövare så som skolpersonal, tjänsteman i social barnavård, sjukvårdspersonal och en polis som utsatte en flicka för ett sexuellt hands on övergrepp. 
 I det följande återges några berättelser där intervjupersonerna anger förövare. 
 En bonde 
 En bonde som skulle passa oss uppmuntrade sina pojkar att dra ner våra trosor och stoppa upp fingrarna i underlivet på oss. De tvingade oss också till samlag.  
 Ur referat person 47, kvinna född på  
  
 1930-talet, 
  
  finsk. 
  
 En barnavårdsman 
 En man som var placerad i ett barnhem har kompletterat sin berät- telse med en skriftlig redogörelse för hur en barnavårdsman utnytt- jade honom sexuellt. 
 246 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Han berättar att barnavårdsmannen tog på hans penis: I en lägenhet som jag minns tydligt blev jag utsatt för sexuella övergrepp och psykisk terror av barnavårdsmannen.  
 Ur referat person 218, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 En vaktmästare 
 Beda berättar om en vaktmästare som jobbade på barnhemmet och begick sexuella övergrepp på henne. 
 Han tvingade henne att onanera åt honom och till oralsex. Det hände ofta. Vägrade Mccoy eller om han såg att hon försökte smita undan, anklagade han henne för att ha gjort det ena eller det andra inför annan personal vilka sedan gav henne stryk. Mccoy tror att han begick över- grepp på flera av barnen. Hon berättar att hennes känsla var att det var ett brott att bli placerad. Hon och de andra barnen hade inget värde, därför var det ingen ide att berätta för någon om övergreppen eller att protestera.  
 Ur referat person 380, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Lärare 
 Av en manlig snickerilärare blev han också sexuellt utnyttjad. Och det hände flera gånger att han var tvungen att onanera åt läraren eller att han tvingades utföra oralsex med honom.  
 Ur referat person 540, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Jämnåriga på barnhem 
 Fernandez berättar hur han och några andra byggde kojor i skogen. De hyrdes ut mot tjänster eller pengar. De var framför allt de äldre pojk- arna som förgrep sig på flickor och yngre pojkar i de här kojorna. Barn fick visa sig nakna annars hotades de med att någon skulle gå till per- sonalen och anklaga honom eller henne för att ha gjort något dumt. Fernandez berättar att några av de äldre pojkarna tvingade honom och andra pojkar att sitta i en ring och onanera tillsammans med dem. Fernandez berättar också att yngre pojkar tvingades till att onanera äldre pojkar. Personalen hade ingen koll på oss där uppe i skogen.  
 Ur referat person 15, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 247 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Utpekade förövare hands off 
 Det är 82 personer som har rapporterat om hands off övergrepp. Män och pojkar har angetts som förövare i merparten av fallen. 
 Fosterfäder har angetts som förövare i drygt dubbelt så många fall som fostermödrar. 
 Materialet visar att det var nästan lika vanligt att fostermödrar begick hands off övergrepp som hands on övergrepp. Fosterfäder har däremot pekats ut som förövare tre gånger så ofta i hands on övergrepp jämfört med hands off övergrepp. 
 Lovligt byte i lokalsamhället 
 Flera intervjupersoner, i huvudsak kvinnor, berättar om hur de i lokalsamhället runt fosterhemmet kom att betraktas som någon sorts lovligt byte i sexuell mening. Ryktesspridning om en tvivel- aktig bakgrund, avvikande klädsel, frisyr, dialekt, eller endast det förhållandet att de kom från stadsmiljö kunde vara tillräckligt för att legi- timera sexuella gränsöverskridanden, inte bara i familjen. Intervju- personerna berättar att lärare, prästen, grannar, barn i skolan och deras pappor uppträdde som om det var fritt fram att på olika sätt sexuellt trakassera dessa flickor. 
 Kallades horans dotter 
 Jag tror att de tog på mig för att jag var min mammas dotter, horans dotter. Då kunde jag inte säga nej men det kan jag i dag. När jag gick på fest blev jag illa behandlad av de fina flickornas pojkvänner. Jag var allmän egendom. Jag kunde inte säga nej. Alla kände alla och alla var släkt. Hur skulle jag kunna säga nej till 10 killar i ett gäng. Jag för- sökte bara komma undan så enkelt som möjligt.  
 Ur referat person 20, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Jämnåriga pojkar och deras pappor 
 När fosterbarnet Hawkins kom i puberteten blev hon utsatt för otillbör- liga närmanden av jämnåriga pojkar och deras pappor. Till och med en lärare närmade sig henne på det viset. 
 Hon berättar att en som hette Guzman som bodde i byn tog henne med på en fisketur. Han band fast mig i ett träd men då var det en kill- 
 248 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 kompis pappa, som fick syn på mig och hjälpte mig att komma loss. Sen försökte han två gånger tafsa på mig. Jag var beredd att gå till hans fru och berätta, säger Hawkins. Vid ett annat tillfälle försökte en lärare att tafsa på henne när de var i ett mörkrum i skolan och arbetade med foto.  
 Ur referat person 401, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 249 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.13 
  
 Tvång, regler och straff 
  
 7.13.1 
  
 Definition 
  
 Uttalad eller outtalad ordning för barnets beteende/uppförande och dagliga livsföring som av intervjupersonen beskrivits som fys- iskt och/eller psykiskt skadlig, eventuellt åtföljda av bestraffningar som av intervjupersonen beskrivits som psykiskt och/eller fysiskt skadliga. 
  
 Robbins 
  
 Sammanfattning, tvång, regler och straff 
  
 Ca tre fjärdedelar av intervjupersonerna uppger att de varit utsatta för  
 tvång/regler och straff.  
 Ingen över- eller underrepresentation föreligger med avseende på kön etnicitet eller funktionshinder. 
 Rapporteringen av denna typ av vanvård är relativt konstant över de 8 decennier som utredningen omfattar. 
 Det vanligast förekommande rapporterna om  
 tvång/regler och straff är 
 : nekad mat och dryck, berövats ägodelar, straffarbete, kollektiva bestraffningar, tvingad att äta/annat än mat, och inlåst/utelåst. 
 Särskild uppmärksamhet har ägnats åt bestraffningar för säng- vätning. 
  
 Tvång/regler och straff  
 har förekommit i såväl fosterhem som på institutioner. Fostermödrar och institutionspersonal har pekats ut som de största förövargrupperna när det gäller tvång, regler och straff. Därefter kommer fosterfäder. 
 I vissa fall har det tvång intervjupersonerna varit utsatta för beskrivits och uppfattats som så obegripliga och omotiverade att de av utredningen definierats som  
 absurda 
 . När en uppsättning av reg- ler, mer eller mindre absurda, ofta i kombination med övergrepp och annan försummelse beskrivs som ständigt pågående, totalt dominerade tillvaron för intervjupersonerna, har detta av utred- ningen definierats som  
 bisarr vanvård.  
 Sammanlagt har 14 inter- vjupersoner beskrivit att de varit utsatta för det som utredningen definierat som  
 bisarr vanvård. 
  
 Bisarr vanvård  
 har endast förekommit i fosterhem. 
 250 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 7.13.3 
  
 Antal drabbade 
  
 299 personer av 404 har berättat om att de blivit utsatta för fysiskt och eller psykiskt skadligt tvång, regler och straff. Det innebär att 74 procent av de intervjuade har utsatts för denna vanvård. 
  
 7.13.4 
  
 Spridning över tid 
  
 Intervjupersoner har berättat om fysiskt och eller psykiskt skadligt tvång, regler och straff från åtta decennier. Rapporteringen har varit relativt konstant. Det har drabbat många intervjupersoner oavsett när de var placerade. 
  
 7.13.5 
  
 Olika typer av tvång, regler och straff 
  
 Denna vanvård presenteras i elva grupperingar av vanvårds- kategorier. Dessutom hänförs viss vanvård till en kategori vi valt att kalla bisarr vanvård. Denna definieras som en uppsättning av regler, mer eller mindre absurda, ofta i kombination med övergrepp och annan försummelse beskrivet som ständigt pågående och även omfattade kontroll av kroppsfunktioner och som , totalt dominerat tillvaron för intervjupersonerna 
 . 
  
 I den följande tabellen listas hur många av intervjupersonerna som drabbats av de 11 grupperna av tvång, regler och straff. 
 251 
 Försummelse och övergrepp – resultat SOU 2009:99 
 Tabell 7.15. Antal kvinnor och män som rapporterat om tvång, regler och straff 
  
 Typ tvång, regler och straff 
  
 Kvinnor 
  
 Män 
  
 Totalt 
  
 Nekats mat och eller dryck 
  
 30 
  
 24 
  
 54 
  
 Berövad ägodelar och presenter 
  
 39 
  
 22 
  
 61 
  
 Kollektiva straff och straffarbete 
  
 9 
  
 11 
  
 20 
  
 Tvingad att äta/dricka/röka 
  
 78 
  
 58 
  
 136 
  
 Straffad för sängvätning 
  
 24 
  
 15 
  
 39 
  
 Inlåst 
  
 101 
  
 89 
  
 190 
  
 Utelåst 
  
 23 
  
 14 
  
 37 
  
 Kroppskontroll och hygienkontroll 
  
 23 
  
 11 
  
 34 
  
 Absurda vardagsregler 
  
 11 
  
 5 
  
 16 
  
 Absurda lekar 
  
 10 
  
 5 
  
 15 
  
 Absurda aktiviteter med djur 
  
 10 
  
 8 
  
 18 
  
 Totalt antal intervjuade 
  
 225 
  
 179 
  
 404 
  
 Vissa former av tvång, regler och straff har rapporterats i större utsträckning än andra. Knappt hälften av alla intervjupersoner (190) har blivit utsatta för inlåsning. En tredjedel av alla intervjuade (136 personer) har tvingats att äta, dricka eller röka något mot sin vilja. 54 intervjupersoner har uppgett att de nekats mat och/eller dryck under sina placeringar. Några fler (61 personer) har berättat om att de berövades presenter eller ägodelar. 
 Kvinnor och män har rapporterat att de varit utsatta för denna vanvård i ungefär samma omfattning. Kvinnor har rapporterat om kroppskontroll och hygienkontroll i större utsträckning än män. Skadligt tvång, regler och straff tycks inte ha drabbat personer med annan etnicitet än svensk eller de svenska minoriteterna på något utmärkande sätt. 
  
 7.13.6 
  
 Tvång, regler och straff i fosterhem och på institutioner 
  
 Det är 181 personer som har berättat att de utsatts för skadligt tvång, regler och straff i fosterhem och 166 på institution. 
 Inlåsning är den vanligaste regeln/straffet som intervjuper- sonerna uppger oavsett placeringsform. En betydligt större andel av de personer som vanvårdats på institution hade drabbats av inlås- ning. 
 252 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Fler personer på institutioner än i fosterhem uppger att de tvingats att dricka och/eller äta eller röka. 
 Absurda tvång och vardagsregler, kroppskontroll och lekar har rapporterats främst från fosterhem. Absurda aktiviteter med djur förekom enbart i fosterhem. 
 Bisarr vanvård har enbart beskrivits från fosterhem. Beskriv- ningen av bisarr vanvård följer efter avsnitten om absurd vanvård. 
  
 7.13.7 
  
 Tvång regler och straff i vardagen 
  
 Nekats mat och eller dryck 
 Det är 54 personer eller 13 procent av alla intervjupersoner som har rapporterat om att de nekades mat och dryck som regel eller straff. Socialstyrelsen föreskrev redan 1948 att det var förbjudet att dra in måltider för barnet. Detta går att läsa mer om i kapitel 4 Vanvård ur ett historiskt perspektiv. 
 Intervjupersonerna som berättat om att de nekats mat och dryck  
 som straff  
 redovisas här. De intervjupersoner som rapporterat om att de fått för lite mat, utan att ha uppgett att det var som straff, rapporteras i resultatavsnittet  
 försummelse 
 . 
 Intervjupersonerna har beskrivit många olika varianter av mat- bestraffningar. Vissa fosterföräldrar satte i system att om barnet kom för sent hem från skolan eller inte skötte sina uppgifter resul- terade detta i indragna matportioner. Flera har rapporterat om sam- ma regler från institutioner och barnhem. Här följer några exempel på hur det kunde gå till. Först är det Payne som berättar om ett barnhem och därefter Compton från ett fosterhem. 
 Om man inte hjälpte till att städa blev man inlåst i ett mörkt rum. Man fick inte heller mat i så fall. Om man skrek och var rädd fick man sitta inlåst ännu längre, säger Payne om tiden på ett barnhem.  
 Ur referat person 50, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Compton berättar att det var vanligt med matbestraffningar i det foster- hem där hon bodde. Hon somnade alltid hungrig om kvällarna.  
 Ur referat person 203, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 253 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Berövad ägodelar och presenter som straff 
 Det är 61 personer som har rapporterat att de berövades ägodelar och presenter som straff. Det fanns många olika beskrivningar av hur det gick till. 
 Många barn levde på hoppet om att få något eller höra något från sina släktingar. Vissa gick hela barndomen och trodde att de var bortglömda av sin familj och släkt. Några fick först i vuxen ålder veta att de hade skickat paket till dem i barndomen. Dessa hade de som barn aldrig sett. Intervjupersonerna har berättat att institutionspersonal eller fosterföräldrar tagit paketen. 
 Andra har berättat om fina presenter som nådde dem, men som de senare berövades. De kunde få presenter eller gåvor vid besök från familjemedlemmar eller släktingar. Dessa presenter och gåvor blev mycket viktiga för barnet. En kvinna berättar om en släkting som tog med sig en banan till barnhemmet. Någon berättar om en tröja som hon fått i present eller som en intervjuperson berättade; hennes mamma hade tappat ett hårstrå vid besöket. Hon lade sedan hårstrået i byrån vid sängen och tog fram det ibland som ett minne och en påminnelse om sin mamma. 
 De saker som intervjupersonerna fick från släkt och familj kom många gånger att representera deras hopp om ett annat liv, på en annan plats. I det följande beskriver intervjupersonerna hur foster- föräldrar och institutionspersonal berövade dem både presenterna och banden till världen utanför. Här följer ett exempel från en institution. 
 En pojke bodde på en institution tillsammans med sin bror. Deras pappa sände julklappar och presenter till barnen. Om institutionsper- sonalen tyckte att de hade skött sig fick de ta emot presenterna, annars lade personalen beslag på den.  
 Ur referat person 81, man född på 1940- talet. 
  
 Flera intervjuade har berättat om samma erfarenheter från fosterhem. 
 När Hans träffade sina fosterföräldrar för första gången uppmanade fosterfadern honom att han måste göra sig av med sitt gosedjur innan de åkte till fosterhemmet. Hans hade bara gosedjuret och det var honom kärt. Han ville inte göra sig av med det. Fosterfadern tvingade honom då att gräva ner det och påstod att gosedjuret var sjukt och inte skulle klara den långa resan till fosterhemmet.  
 Ur referat person 566, man, född på  
  
 1940-talet, 
  
  övriga Europa. 
  
 254 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Vid flera tillfällen blev Barnett fråntagen de kläder och pengar han fått av sina biologiska föräldrar. De här kläderna fick istället de biologiska barnen i fosterhemmet. Barnett och hans syster fick istället gå i ärvda kläder.  
 Ur referat person 470, man född på  
  
 1970-talet. 
  
 Ibland har den intervjuade först i vuxen ålder fått reda på att hon blev fråntagen gåvor från sina anhöriga. 
 Torres berättar att vid bouppteckningen efter hennes biologiska mamma blev det klart att fostermodern hade tagit alla presenter som hennes biologiska mamma hade sänt. Allt utom en trumslagarpojke: När jag fick trumslagarpojken skrattade jag mycket. Det var enda gången jag minns att jag skrattade som barn. Men till slut hade fostermodern tagit också trumslagarpojken och gjort sönder den.  
 Ur referat person 483, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Kollektiva straff och straffarbete 
 Det är 20 personer som har rapporterat om kollektiva straff och straffarbete, både från institution och fosterhem. Flera har berättat att de aldrig förstod varför de skulle straffas med arbete. Andra har berättat om meningslöst straffarbete på institution som att plocka pinnar eller kratta grusgången om och om igen. Några exempel på hur detta kunde gå till följer här: 
 Clarke berättar om sina minnen av matsituationerna på ett barnhem. Innan barnen fick gå in i matsalen så kontrollerades deras hygien av institutionspersonalen. Om inte händerna och naglarna var tvättade skickades den pojken tillbaka för att tvätta sig. Under tiden fick alla andra pojkar vid hans bord vänta med att gå in i matsalen. Maten som serverades var ok. Däremot tvingades pojkarna att äta det som lades upp på tallrikarna. Om ett barn vid bordet inte åt upp fick alla sitta kvar tills det att maten var uppäten. I praktiken kunde alla få sitta i flera timmar. Clarke berättar att han och de andra barnen oftast tving- ade i sig maten för att annars skulle de bli slagna av sina kamrater för att de fick sitta kvar.  
 Ur referat person 209, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 En person beskriver kollektiv bestraffning från ett barnhem där hon var placerad. 
 Hon och några andra ungdomar var inne i en närliggande stad. En av pojkarna i gruppen kom tillbaka till barnhemmet berusad. Då straff- ades alla barn med att städa huset. Generellt utsattes barn för straff på detta barnhem. Utan någon särskild anledning kunde barn väckas tidigt på morgonen och tvingas att städa trappor och toaletter, detta 
 255 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 med minimal utrustning. Vi skulle tröttas ut!  
 Ur referat person 432, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  finsk. 
  
 Tvingad att äta, dricka eller röka 
 Det är 136 personer som har rapporterat om att de har tvingats äta, dricka eller röka mot sin vilja. 
 Att tvingas äta och eller dricka har inneburit att barn har tvingats äta mat eller blivit tvångsmatade, tvingats äta otjänlig mat eller tvingats äta annat än mat. 
 Det är 16 personer som har uppgett att de blivit tvångsmatade på institution och 3 i fosterhem. 
 Flera har rapporterat om att de skulle äta upp även om de inte ville. Fosterföräldrarna tog fram maten igen vid nästa måltid och så kunde det fortgå. Maten som serverades skulle ätas upp. 
 Flera har berättat om hot. Om de inte åt upp sin mat väntade ett straff. Här följer några exempel från intervjupersoner som berättat om detta: 
 Tvångsmatad med välling 
 Gardner berättar om sina erfarenheter av ett barnhem. Föreståndaren jämförde han med en överste i ett militärläger Hon hade pli på alla tjejerna som skulle vara barnskötare. Gardner berättar att han blev tvångsmatad med välling i två års tid.  
 Ur referat person 220, man född på  
  
 1930-talet. 
  
 Tvångsmatad på barnhem 
 På barnhemmet serverades mat som Lewis inte hade kommit i kon- takt med tidigare. Han vägrade att äta den men detta gjorde han bara en gång. När Lewis vägrade kom en ur personalen och höll i hans armar bakom ryggen på honom medan en annan ur personalgruppen böjde hans huvud bakåt, tvingade upp hans mun och pressade ner maten i strupen på honom. Lewis berättar att det var flera av barnen på barnhemmet som fick genomgå den behandlingen.  
 Ur referat person 412, man, född på  
  
 1950-talet. 
  
 256 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Fasthållen i samband med måltid 
 Ferrell berättar att han och hans bror placerades på ett barnhem i mitten av  
 1970-talet. 
  Han berättar att det var hemskt där. Han blev fasthållen av personal vid måltiderna och tvingad att äta saker som han inte tyckte om. Ferrell känner än idag obehag och rädsla i samband med måltider.  
 Ur referat person 355, man född på  
  
 1970-talet. 
  
 Tvingad att äta i fosterhem 
 Brown berättar att han alltid var tvungen att äta upp den mat som ser- verades i det fosterhem där han bodde. Om han inte gjorde det vänt- ade bestraffning och ibland var det bättre att ta stryk för maten var så äcklig. Att själv ta mat ur kylskåpet när man var hungrig var helt otänkbart, förbjudet och förenat med bestraffning.  
 Ur referat person 470, man född på  
  
 1970-talet. 
  
 Tvingats äta och dricka annat än mat 
 Av de 136 intervjupersoner som tvingats att äta, dricka eller röka har 46 uppgett att de tvingats äta eller dricka annat än mat. Deras beskrivningar redovisas här. 31 personer har berättat att de tving- ades äta sina egna spyor. Många har rapporterat att de tvingades äta upp sin mat trots att de spytt upp den på tallriken igen. Här följer ett exempel: 
 Stewart berättar att fostermodern straffade henne med maten. Stewart fick t.ex. ofta äta efter att de andra i familjen hade ätit klart. Foster- modern tvingade henne också att äta upp sina egna spyor om hon kräktes upp maten. Hon tvingades även i mat som hon inte ville äta. Bland annat tog fostermodern upp mat från soppåsen och lade på Bray tallrik. Fostermodern gick så långt att hon brukade ställa en djup tallrik bredvid som Stewart kunde spy i. Stewart gick dessutom ofta hungrig då fostermodern låste dörren till köket. Stewart började därför stjäla mat i skolan och i affärer som hon sedan gömde för att kunna äta vid behov.  
 Ur referat person 409, kvinna född på  
  
 1980-talet. 
  
 Fyra personer har uppgett att de tvingades äta djurfoder. Två per- soner har tvingats dricka urin. En intervjuperson har lurats att äta upp sitt eget husdjur. 
 Jones bodde i ett fosterhem med en mycket våldsam fosterfar. Han hade ett gevär stående vid sin plats vid köksbordet: Han kunde, mitt i en måltid, rikta vapnet ut mot gårdsplanen och skjuta en trast eller något annat djur. Jones berättar att fosterfadern sköt hans katt, 
 257 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 framför ögonen på honom. Jones hade också en kanin. Fosterfadern tyckte inte att Jones skötte kaninen ordentligt och slog därför ihjäl den med en skiftnyckel. Vid middagen samma dag fnissade familje- medlemmarna. När måltiden var avslutad fick Jones reda på att han hade ätit av sin egen kanin. Han minns hur ledsen och förtvivlad han kände sig.  
 Ur referat person 325, man, född på  
  
 1970-talet. 
  
 Inlåst 
 Det är 190 personer som har berättat om att de har blivit inlåsta på olika sätt, antingen som straff eller för att det var någon regel som skulle följas. Nära hälften (47 procent) av alla intervjuade har således blivit inlåsta under sina placeringar. 
 En del har blivit hänvisade till en plats som straff för något men långt ifrån alla har preciserat var de blev inlåsta. Av dem som mer ingående beskrivit inlåsningen hade 48 personer stängts in i kor- ridor, mörk skrubb, pannrum, bastu, jordkällare eller liknande. Här följer ett exempel på detta: 
  
 Brown 
  berättade att han ofta blev inlåst. På våren, sommaren och hösten blev han inlåst i vedboden och på vintern blev han inlåst i en jordkällare utan vare sig lyse eller dagsljus. Han uttryckte tacksamhet över att fosterföräldrarna var snälla som på vintern låste in honom i jordkällaren och inte i vedboden så att han inte skulle frysa ihjäl.  
 Ur referat person 319, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Andra platser som intervjupersonerna har nämnt i samband med inlåsning är hönshus, uthus eller ladugård, vedbod, torkrum med värmen påslagen. 
 Det är 7 personer som har berättat att de blev hänvisade till ett hörn av ett rum, där de fick ligga på golvet eller bara stå mot väggen. Att på detta sätt bli hänvisad till en viss plats har i resultatredovisningen jämställts med inlåsning. Här följer ett exempel på hänvisad till ett hörn av ett rum: 
  
 Bauer 
  berättar att flera gånger i veckan blev utsatt för straff. Han fick sitta på en stol i barnhemmets dagrum och titta in i väggen. De andra barnen lekte bakom hans rygg. Det var som en sorts skamvrå. 
 Ur referat person 200, man född på  
 1950-talet. 
  
 Många som bott på institution och rymt har berättat att personalen ofta haft som rutin att låsa in barnen när de återkommit till insti- tutionen. De har isolerats under en kortare eller längre tid. Inlås- 
 258 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 ningar och isolering har till viss del genom åren sanktionerats av lagar och förordningar. Läs mer om detta i kapitel 4 Vanvård ur ett historiskt perspektiv. 
 Dominguez var placerad i ett barnhem. Han berättar att han när han kom tillbaka efter en rymning blev han inlåst. Dominguez kom först till det som kallades Slussen. Detta var som en arrest, med en säng, en stol och ett bord. Fönstren var låsta. Inlåsningen kunde vara mellan en och sju dagar.  
 Ur referat person 15, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Andra på institution har berättat att de blivit inlåsta i en garderob eller skrubb efter att ha gjort något som personalen inte tyckt om. Flera har berättat att de låsts in i mörker, ibland i timmar utan att veta hur länge de skulle sitta där. Många gånger blev de utan mat i samband med inlåsningen. 
 Ytterligare några har blivit inlåsta utan att förstå vad anled- ningen till inlåsningen har varit. Slutligen har flera berättat att de oavsett vad de gjort blivit inlåsta av personal eller fosterföräldrar. 
 En intervjupersons berättelse, att en representant från den sociala barnavården uppmanat fosterföräldrarna att låsa in och bestraffa henne, är anmärkningsvärd. 
 Reeves minns att personerna i personalgruppen på barnhemmet var mycket stränga. En typ av bestraffning var att låsa in barnen i en skrubb. Barnen straffades med inlåsning om de inte hade ätit upp maten eller gjort något som personalen inte tyckte om. 
 Vid ett par tillfällen kom Webb pappa på besök . Reeves minns hur hon vid ett sådant tillfälle blev jätteglad och klängde sig fast vid pap- pan. För detta blev hon inlåst i skrubben. Hon skulle, enligt per- sonalen lära sig hålla sig i skinnet. 
 Reeves kom sedan till ett fosterhem. Hon berättar att hon där utsat- tes för ständiga bestraffningar av fosterföräldrarna. Reeves menar att det till viss del berodde på uppmaningar från representanten från den soci- ala barnavården. Hon minns första kvällen i fosterhemmet. Barna- vårdsmannen stannade över middagen. Vid måltiden beskrev barna- vårdsmannen vilka bestraffningar som barnhemspersonalen använt sig av. Reeves tolkade det som att fosterföräldrarna blev uppmanade att fortsätta med samma behandling. Fosterföräldrarna började omedel- bart bestraffa henne på olika sätt, för minsta företeelse. Det räckte med att fosterföräldrarna tyckte att hon var för långsam för att hon skulle låsas in i en klädgarderob. Båda fosterföräldrarna var mycket stränga, men mest bitter är hon på fostermodern. Det räckte med att hon skrattat eller råkat prutta för att hon skulle bli inlåst i skrubben. Olika former av matbestraffningar var också vanliga i familjen.  
 Ur referat person 79, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 259 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Det här är det enda beskrivna samtalet mellan fosterföräldrar och en representant från den sociala barnavården där fosterföräldrarna uppmanas att straffa barnet. Vi kan inte dra några slutsatser av detta men intressant är ändå att intervjupersonernas rapportering av inlåsning är som störst under  
 1940-talet 
  (63 personer) och 1950- talet (72 personer). Detta var under samma tid som Reeves var pla- cerad. 
 Utelåst 
 Det är 37 personer som har berättat att de har blivit utelåsta. Ute- låsningar har enligt intervjupersonernas berättelser förekommit under alla årtionden. Vissa har berättat om enstaka utelåsning, andra om flera utelåsningar som straff. 
 Det finns också rapporter om personer som ofta blev utelåsta som regel. De fick som barn inte vistas inomhus under vissa tider av dagen. Flera har berättat om att de blivit nerkylda, rädda, kiss- nödiga under utelåsningarna utan att någon av fosterföräldrarna, eller i färre fall, institutionspersonalen, brytt sig om detta. 
 En person berättar om att han vid ett par tillfällen blev utelåst på balkongen i det fosterhem där han bodde. 
 En gång var han på balkongen och då bad hans fostermor honom att komma in. Craig gjorde inte det. Då låste hon honom ute och drog för gardinerna: En annan gång var när jag hade badat och ville springa omkring naken och råkade springa ut på balkongen. Då låste foster- modern mig ute. Jag började gråta och skrika helt vilt så att grannarna tittade för att se vad som stod på.  
 Ur referat person 275, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  övriga Europa. 
  
 En kvinna berättar att hon och hennes bror ofta skickades ut för att leka under de år de växte upp i fosterhemmet. 
 De fick inte komma in i huset utan tillåtelse från sin fostermor, även om de behövde gå på toaletten. Johnson minns hur de frös när de tvingades vara ute på vintern med nedkissade kläder.  
 Ur referat person 159, kvinna, född på  
  
 60-talet. 
  
 Straffad för sängvätning 
 Hur många av intervjupersonerna som varit sängvätare som barn är okänt men 39 personer har berättat att de har blivit straffade eller förnedrade för att de var sängvätare. Bland annat har de blivit gnug- 
 260 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 gade med sina egna nedkissade lakan eller underbyxor. Roman blev sängvätare när hon kom till barnhemmet. Hon berättar att när hon lämnades av sin mamma var hon så otroligt ledsen att hon kissade på sig. Hon blev då genast örfilad av personalen. Därefter var hon sängvätare. 
 På nätterna kom därför personalen och drog upp Roman för att hon skulle kissa. Väckningen skedde inte sällan med slag i ansiktet. Om hon trots detta hade kissat i sängen gnuggade personalen hennes kissvåta byxor i hennes ansikte. Roman utsattes även många gånger för inlåsning i en skrubb på grund av att hon kissat på sig. Skrubben låg i källaren, var mörk och full med råttor.  
 Ur referat person 396, kvinna född på 1920- talet. 
  
 Andra har rapporterat om att de tvingats ligga i sina blöta och ned- kissade lakan nästkommande natt eller flera nätter, tvingats tvätta sina lakan och kläder själva, blivit inlåsta som straff, blivit utelåsta och tvingats sova i ladugården, slagna eller hånade inför andra. 
 En person har berättat att fosterfadern brukade kissa på honom när han hade kissat i sängen. Fosterfadern menade att han borde gilla det eftersom han själv hade kissat i sin säng. 
 Beskrivningar om straff för sängvätning har tagits emot från personer födda under  
 1920-talet 
  fram till och med  
 1960-talet. 
  Där- efter finns inga rapporter om straff för sängvätning. De flesta rap- porterna kommer från personer födda på 1940- och  
 1950-talet. 
  
 Flera har berättat att de varit sängvätare under hela pla- ceringstiden och fått utstå diverse straff. Så snart de lämnat foster- hemmet eller institutionen har de slutat att kissa i sängen. En per- son har berättat att det värsta som drabbade henne var att bli hånad för sängvätning: 
 Jag kissade fortfarande i sängen då när jag var hemma, men på barn- hemmet blev det varje natt. Då stod jag bredvid sängen och väntade på att syster Ford skulle komma och skälla ut mig inför alla barnen. Asta var en anställd med grå knut i nacken. Det var förfärligt skämmigt för en liten flicka att få skäll inför andra. Jag kan i dag fortfarande bli för- bannad för detta. Så ska man inte behandla barn och det är min uppgift att berätta för andra att så får man inte behandla barn.  
 Ur referat person 385, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 261 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.13.8 
  
 Utpekade förövare 
  
 Fostermödrar och institutionspersonal har pekats ut som de största förövargrupperna när det gäller tvång, regler och straff. Därefter kommer fosterfäder. 
 Det är i huvudsak kvinnorna som rapporterat fostermödrar som förövare. Männen har rapporterat fosterfäder och fostermödrar i ungefär samma utsträckning. 
 Intervjupersonerna har också rapporterat föreståndare eller chef som förövare ett tjugotal gånger. Därefter kommer några enstaka rapporter om andra förövare; fosterbror, män eller pojkar i lokal- samhället, kvinnor eller flickor i lokalsamhället, tjänsteman i social barnavård och läkare eller sjukvårdspersonal. Rapporterna om för- övarna skiljer sig åt beroende på vilken vanvård som beskrivits. 
 När det gäller nekats mat och/eller dryck, berövats ägodelar och presenter, utelåsning och straffad för sängvätning har intervjupersonerna till största del rapporterat fosterföräldrar som förövare. Därefter kommer institutionspersonal och några fall har även chef/institutionspersonal rapporterats som förövare. Här följer två exempel: 
 Om fostermodern inte var hemma tvingades Woods stå ute och vänta på henne. Detta hände sammanlagt  
 12-13 
  gånger att hon kom hem och fosterhemmet var låst. Värst var det under kalla vinterdagar. Då var också vedboden och ladugården låsta. Det hände att Woods vid sådana tillfällen gick till någon av grannarna i grannskapet som var snälla. Men hon fick alltid aga av fostermodern efteråt. När hon varit på besök hos någon tant hände det att fostermodern kroppsvisiterade henne. Woods fick stå naken medan fostermodern genomsökte alla hennes kläder. Om fostermodern hittade en peng som Woods fått fick hon stryk.  
 Ur referat person 369, kvinna, född på  
  
 1950-talet. 
  
 Barnett bodde i ett barnhem. Han har tydliga minnen av den vitklädda personalen med höga mössor och hårda nypor. Han minns att han fick örfilar, att han pratade dåligt för sin ålder och att personalen gjorde narr av honom för det. Barnett kissade också i sängen på nätterna och minns att han blev bestraffad för detta med örfilar.  
 Ur referat person 18, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Kollektiva straff och straffarbete har främst rapporterats från insti- tutioner. Institutionspersonal och föreståndare/chef har angetts som förövare. I några fall har även fosterföräldrar angetts som för- övare av kollektiva straff. 
 262 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Även inlåsning har rapporterats i större utsträckning från insti- tution än från fosterhem. När det gäller rapporterade fall av inlås- ning har föreståndare/chef utmärkt sig. Här följer ett exempel som kan beskriva detta: 
 Lewis berättar att han och andra barn blev inlåsta på sina rum om de varit dumma eller sagt något ofördelaktigt om föreståndaren. Väl i rummet tog de av barnen alla kläder förutom underkläderna och så låstes dörren: Då kunde man få sitta där till nästa dag.  
 Ur referat person 412, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 I några fall har även fosterföräldrar uppgetts som förövare. 
 Compton berättade att hennes fostermors främsta bestraffningsmetod var att låsa in henne i hennes rum, i källaren och på toaletten. Detta skedde regelbundet. Under inlåsningarna i andra rum fick hon ofta inte lov att gå på toaletten. Om Compton kissade på sig fick hon själv tvätta sina kläder. Som längst kunde Compton få sitta inlåst i  
 3-4 
  dygn. Vid ett tillfälle blev hon också inlåst i hönshuset under ett dygn.  
 Ur referat person 409, kvinna född på  
  
 1980-talet. 
  
 7.13.9 
  
 Absurd vanvård 
  
 I detta avsnitt rapporteras vanvård som innehåller absurd kropps- och hygienkontroll, absurda vardagsregler, absurda lekar och aktiviteter med djur. 
 Det är 67 personer som berättat om vanvård från 70 olika pla- ceringar som presenteras i detta avsnitt. Beskrivningen av van- vården kommer från 43 kvinnor och 24 män varav 11 personer till- hör någon etnisk minoritet eller har utländsk härkomst. Majori- teten av de 67 personerna har berättat om att de varit utsatta för en eller ett par olika varianter av absurd vanvård. 
 Av dessa personer har 14 beskrivit en vardag fylld med absurda regler och rutiner i kombination med övrig försummelse och över- grepp. Detta har utredningen valt att beskriva som bisarr vanvård. Deras berättelser kommer att beskrivas i ett eget avsnitt efter detta. 
 263 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Absurd kropps- och hygienkontroll 
 Det är 34 personer som har berättat om att de utsatts för ingående kroppskontroll och hygienkontroll. Varianterna är många. I de flesta fall gick det ut på att någon kontrollerade när och hur barnen kissade eller bajsade. 
 Det är 12 personer som har berättat att de inte fick kissa ifred, 11 personer att de inte fick bajsa ifred. 
 I dessa berättelser ingår beskrivningar av hur vårdarna styrt barnens tillträde till toaletten. De har hindrats att kissa/bajsa när de själva har önskat. De har även tvingats be om lov för att göra sina behov eller så har själva toalettbesöket granskats in i minsta detalj. Här följer två av intervjupersonernas beskrivningar av detta: 
 Hawkins och hennes bror fick inte gå på toaletten när de ville. De skulle ligga kvar i sängen till dess att de blev tillsagda att gå upp. De hände att barnen tvingades att kissa på golvet för att de inte kunde hålla sig.  
 Ur referat person 357, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Några intervjupersoner har berättat att deras kroppar utsattes för en extrem hygienkontroll. 4 personer har berättat att deras köns- organ inspekterades ingående, 2 personer har berättat att de tving- ades dra isär skinkorna för att någon skulle inspektera deras anal- öppning. 
 Kontroll av barnens rörelsemönster ingick även i kropps- kontrollen. En person har berättat att hon var tvungen att titta rakt fram. 3 personer har berättat att de inte fick röra kroppen. 2 per- soner tvingades gå med ett träkors/krycka fastbunden på ryggen för att öva in en bättre hållning. 
 Craig fostermor tillät inte henne att gråta. Fostermodern kunde säga saker som: En regel vi har i huset är att här gråter vi inte. Våga ta mig fan inte att gråta – stå still!!! För varje gång du gråter ger jag dig ett nytt straff. Cox visste att hon skulle bli slagen om hon grät och slutade därför att gråta.  
 Ur referat person 277, kvinna född på 1970- talet. 
  
 Några har också uppgett att de har hindrats att sova, tvingats till vattenlavemang, tvingats sova med plasthandskar eller blivit tvätt- ade med såpa i munnen. Två syskon som tillbringade sin uppväxt i ett fosterhem berättar: 
 De fick inte prata med varandra. Gjorde de det fick de ha en hel tvål i munnen. Syskonen utvecklade under tiden i fosterhemmet ett hemligt teckenspråk för att kunna kommunicera med varandra.  
 Ur referat 
  
 264 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 person 107, kvinna född på  
 50-talet 
  och person 399, man född på 1950- talet. 
 Absurda vardagsregler 
 Det är 16 personer som har berättat om att de varit utsatta för var- dagsregler som var överdrivna och kränkande. Varianterna av var- dagsregler är många. Vi kallar dessa regler för absurda vardags- regler. Intervjupersonerna har berättat att det kunde handla om att de inte hade tillträde till vissa ställen i huset eller att de inte fick synas. 6 personer har vittnat om att de inte fick använda badrum- met eller toaletten där de bodde. Så här var det för Robles: 
 När Robles placerades i fosterhemmet fanns inget varmvatten indraget och behoven fick uträttas på ett utedass. Så småningom byggde foster- föräldrarna ut och fick badrum med dusch och toalett. Robles fick inte använda badrummet och för att kontrollera att han inte gjorde det spred fostermodern potatismjöl i badrummet när hon gick hemifrån. Robles fick inte borsta tänderna, det tyckte fostermodern var onödigt, men han fick tvätta sig men då bara i kallt vatten.  
 Ur referat person 319, man, född på  
  
 1950-talet. 
  
 En annan person har berättat att hon inte fick använda huvud- entrén utan fick gå in till sitt fosterhem genom källaringången eller genom ett fönster. 
 Dillon berättar att hon aldrig fick använda fosterhemmets huvudingång. Fosterfadern hindrade henne från det. Hon skulle alltid klättra in genom ett fönster. Dillon förstod inte varför det var på det sättet:. Vi skulle tvätta våra kläder själva, rummen skulle vara minutiöst ren- gjorda, varje dag. Han skrek ner oss om han inte var nöjd. Han skrek så att ådrorna stod i pannan på honom.  
 Ur referat person 337 kvinna, född på  
  
 1950-talet. 
  
 Fem personer har berättat att de inte fick se på TV och två per- soner har inte fått läsa böcker. Detta har någon löst genom att i hemlighet ligga med ficklampa och läsa under täcket. Böckerna var för många livlinan och drömmen om ett annat liv. Läsandet var en flykt från den extrema verklighet som de berättat om. Mcdowell berättar om sin situation: 
 Mcdowell var isolerad på olika sätt. Fostermodern tillät inte henne att röra sig fritt i huset. När de hade besök skulle hon vara på sitt rum. Hon fick inte läsa tidningar, inte läsa böcker som handlade om kärlek och heller inte se på TV såvida det inte var ett naturprogram. Hon fick då 
 265 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 sitta på mattan på golvet, inte i soffan. Mcdowell fick inte heller svara eller prata i telefonen.  
 Ur referat person 357, kvinna, född på  
  
 1960-talet. 
  
 En person har berättat att hon var tvungen att invänta straff på en särskild plats varje kväll och hon fick inte riktig mat utan tvingades låtsas att hon åt mat samtidigt som den övriga familjen åt riktig mat. 
 Andra absurditeter kunde vara att tvingas erkänna falska lögner. 
 Absurda lekar 
 Det är 15 personer som har berättat att de utsattes för absurda skämt eller tvingades att leka absurda lekar. De har berättat att de blev skrämda med avsikt, skrämda med verklighetsförvanskning och under hot tvingats att utföra nonsensaktiviteter. En person har berättat att hon tvingades delta i olika lekar med anknytning till kiss och att hon användes som fotboll. En person har berättat att han uppmanades att skjuta sin fosterfar med gevär. 
 Lekarna är extrema och intervjupersonerna har berättat hur de har förhållit sig på olika sätt till denna behandling. Någon förstod att fostermodern var konstig. Han skaffade sig andra referens- ramar i skolan och fick perspektiv på det som hänt när han blev äldre. 
 Andra har beskrivit situationen som skrämmande, oförståelig och utsatt. 
 Här följer några av intervjupersonernas berättelser. Barnett berättar om att han och hans fosterbror tvingades till nonsenslekar av sin fostermor. 
 Ibland fick hon för sig att vi skulle spela fotboll, berättar han. Då tog hon fram en boll och så skulle vi springa fram och tillbaka med den. Det hela var en nonsenslek. Det gick inte ut på att spela fotboll utan att enbart springa. Vi fick inte stanna. Man såg hur hennes glasögon blänkte bakom fönsterrutan när hon kontrollerade att vi inte stannade. När vi inte såg glasögonen vågade vi stanna och hämta andan.  
 Ur referat person 152, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 En kvinna berättar om hur hon växte upp i ett fosterhem som hon beskriver som psykisk terror. 
 Det hände flera gånger att hennes fosterföräldrar skrämde henne. Ofta hotades hon med att hon skulle lämnas bort till ett barnhem. Vid ett tillfälle skrämde fosterfadern henne genom att 
 266 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 lämna av henne på ett barnhem och sa att om hon hade tur kanske han kom och hämtade henne igen. Senare samma dag hämtades hon och då ska föreståndaren ha sagt till fosterfadern att han inte fick upprepa detta. Samma kvinna har också berättat att fostermodern spelade död. 
 Hennes fostermor spelade död flera gånger för att skrämma henne. Hon kände sig både övergiven och skyldig och anklagade sig själv för fostermoderns beteende.  
 Ur referat person 79, kvinna född på 1940- talet. 
  
 Absurda aktiviteter med djur 
 Det är 18 personer som har berättat att de utsatts för absurda aktiviteter med djur. Flera intervjupersoner har rapporterat om att det tvingats bevittna djurplågeri och några personer har berättat att de fått sina huvuden nedtryckta i djuravföring eller i baken på ett djur. En per- son har blivit nedsmetad med djuravföring. En person har fått sina kläder fyllda med småkryp och en person har fått en hund kastad på sig. Här följer ett exempel: 
 Fosterfadern gick och samlade allahanda småkryp som fästingar och spindlar. Han tog sedan tag i Hardy nacke och la krypen innanför hennes kläder. Jones var jätterädd och hon berättar att han njöt av det han gjorde. Han skrattade när han såg henne rädd. Det här hände flera gånger.  
 Ur referat person 418, kvinna född på  
  
 50-talet, 
  
  övriga Europa. 
  
 7.13.10 
  
 Utpekade förövare 
  
 Fostermödrar har rapporterats som förövare i de flesta fall av absurd vanvård. Därefter kommer fosterfäder och institutionsper- sonal. Några har rapporterat föreståndare/chef som förövare. Kvin- nor har rapporterat fostermödrar som förövare i större utsträck- ning än män. Fostermödrar som förövare har exemplifierats genom flera tidigare beskrivningar men i rapporter om absurda aktiviteter med djur nämns fosterfäder som förövare i större utsträckning än fostermödrar. 
 267 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Andra förövare 
 I några enstaka fall har även fosterbror, fostersyster, annan placerad pojke och läkare/sjukvårdspersonal pekats ut som förövare. Följ- ande exempel kan ge en bild av annan placerad pojke som för- övare. 
 De minnen Pitts har från barnhemmet var att han var livrädd för de andra barnen. De plågade honom. Bland annat hängde de ut honom från fönster och balkonger för att få hans godis efter att han hade haft besök av hans mormor och morfar. Schroeder ständiga rädsla för de andra barnen gjorde att han försökte hålla sig undan.  
 Ur referat person 528, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Fosterfaderns besinningslösa våldsamheter drabbade även djuren på gården och Coleman berättar hur fosterfadern vid ett tillfälle slog en ko upprepade gånger med sådan kraft att kon var tvungen att avlivas. Coleman blev vittne till detta grymma djurplågeri. Vid ett annat tillfälle kastade fosterfadern en av familjens två hundar rakt ut genom en fönsterruta för att den inte ville äta maten ur hundskålen.  
 Ur referat person 470, man född på  
  
 1970-talet. 
  
 7.13.11 Bisarr vanvård 
 Det händer ibland att bilder av vardagen i intervjupersonernas berättelser i någon mening lämnar sans och vett. Den verklighet som då beskrivs framstår som overklig, i meningen att rimlig logik och konsekvens inte längre tycks existera. Vi har konfronterats med bilder av en vardag, som så in i minsta detalj varit dominerad av vanvård, att vi har tyckt oss skönja konturerna av en galen ord- ning för hur barnen skulle uppföra sig och bli behandlade. 
 Intervjupersonerna har berättat om hur de som barn blivit utsatta för extrem kontroll, absurda regler och annan vanvård, tillämpade på ett sådant sätt att de helt kommit att dominera deras vardag under en hel placeringsperiod eller delar av den, ofta förenat med skräck, smärta och ångest. 
 Vid ett första möte med den här typen av bisarra vardagsbilder väcks en rad frågor som handlar om detta verkligen kan ha hänt. Kan vuxna människor utsätta barn för denna typ av vanvård? Det handlade inte bara om en enstaka historia utan berättelserna har återkommit. Den här typen av berättelser kommer från olika årtionden och från olika delar av landet. De har berättats av män 
 268 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 och kvinnor, äldre och yngre. När berättelserna läggs bredvid var- andra blir det tydligare att de påminner om varandra. 
 Vad är det som förmedlas? Och hur ska dessa bilder av verk- ligheten kunna beskrivas någorlunda begripligt? 
 Vi har försökt att på olika sätt finna ett samlingsnamn för vad det är vi uppfattat att intervjupersonerna försökt förmedla. Skräckens hus, skräckvälde, har prövats och övergetts med motiveringen att de kan ge oönskade associationer till fantasi och fiktion. Begrepp som terror och tortyr har använts på försök, men befunnits vara behäftade med föreställningar kring mer polit- iskt färgad misshandel. 
 Försöket att på detta sätt systematisera och definiera dessa per- soners berättelser om upplevelser och erfarenheter bortom sans och vett är påbörjade och långt ifrån avslutade. Vi nöjer oss dock i denna delrapport med att för tillfället sätta punkt efter den defini- tion som vi så här långt valt att använda oss av; bisarr vanvård. 
 Intervjupersonernas berättelser för utan tvekan tanken till någon form av psykisk störning hos den som de pekar ut som för- övare. Men det kan vi förstås inte veta. Vi avstår från försök att i detta sammanhang förklara och förstå vad det är vi tagit del av. 
 I normalfallet nöjer vi oss i denna resultatsammanställning med att återge intervjupersonernas beskrivning av den vanvård de varit utsatta för med deras egna ord. I detta avseende gör vi således ett undantag. När vi på det här sättet döper intervjupersonernas upplevelse till  
 bisarr vanvård  
 med  
 absurda  
 inslag ägnar vi oss åt vad som skulle kunna kallas för indirekt diagnostik. Detta medför att vi noga behöver redovisa hur vi har gått tillväga. 
 Vi påstår inte att vi här presenterar det värsta som inter- vjupersonerna i denna utredning har fått utstå. Vi avstår medvetet från att göra den typen av värderingar av enskilda personers upp- levelser. Vi menar däremot att dessa berättelser skiljer ut sig från den vanvård som har presenterats tidigare i kapitlet. I berättelserna om bisarr vanvård tycker vi oss se ett kvalitativt språng från enskilda absurda vanvårdshändelser till ett helt system av vanvård. Ur det enskilda barnets perspektiv kan den bisarra vanvården innebära att verklighetsuppfattningen gradvis går förlorad. Det sker när en alltmer outhärdlig och onormal verklighet till slut uppfattas som normal. Barnen har tvingats att hitta överlevnadsstrategier i en värld som har varit obegriplig, galen och fullständigt oförutsägbar. 
 Det som tillkommer och står ut när det gäller det vi kallar för bisarr vanvård är att övergreppen och försummelserna, som tidigare 
 269 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 påpekats, tycks ingå i något slags vanvettigt system och dess- utom, utan paus, totalt tycks ha dominerat vardagen för barnen. 14 personers berättelser om vanvård som de varit utsatta för har defi- nierats som bisarr vanvård. 
 Den bisarra vanvården har beskrivits uteslutande från fosterhem med antingen den ena fosterföräldern som mer aktiv eller med båda i samförstånd. 
 Definition av bisarr vanvård 
 För att utredningen ska definiera en intervjupersons beskrivning av sina upplevelser som bisarr vanvård krävs att intervjupersonens berättelse om sina erfarenheter har uppfyllt minst tre av följande kriterier: 
  
 Extrem kontroll och utsatthet 
  
 Kontroll av kroppsfunktioner 
  
 Kombination av våld, hot, integritetskränkning och sadism 
  
 Att denna behandling har genomsyrat vardagen, varit ständigt pågående, rutin- och regelmässig, om inte under hela placerings- tiden, så under en period där vardagen har präglats av detta. 
  
 Definitionen av bisarr vanvård utgår inte enbart från barnets upplevelse, d.v.s. vad barn kan ha upplevt som bisarr vanvård, utan baseras på vår tolkning av den miljö och de övergrepp som intervju- personerna vittnat om. I frågan om hur bisarr vanvård ska defini- eras har såväl psykologisk som psykiatrisk expertis konsulterats. 
 I det följande avsnittet presenteras några intervjupersoners beskrivningar av fosterhem där de utsattes för bisarr vanvård. Vi har valt att återge beskrivningar som illustrerar vart och ett av de fyra kriterierna som ingår i definitionen. 
 Ständigt pågående vanvård 
 Jones har berättat om sina åtta år i ett fosterhem där hon bodde med sin syster. Hon har berättat att de fick utstå psykisk och fysisk miss- handel. Fostermodern tvingade dem ofta att be om ursäkt för saker de inte gjort. När de bett om ursäkt spottade fostermodern dem i ansiktet. 
 Jones beskriver sin fostermor som psykopat. Hon upplevde att hon och systern blev behandlade som hennes marionettdockor. 
 270 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Fosterhemmet var som ett fängelse och omgärdades av fostermoderns totala kontroll av allt från rörelser, hygien, toalettbesök, kontakt med varandra till den mängd mat de fick äta. 
 Fostermoderns främsta kontrollinstrument var att begränsa barnens mat eller att ofta helt ta bort maten. Jones gick nästan alltid hungrig. Det hände att hon åt av kattmaten och drack deras grädde. Rädd- ningen var skolmaten. 
 Flickorna fick inte gå fritt i huset och de gjorde nästan bara saker på order av fostermodern. När de hade gjort en uppgift väntade de på nästa. Om flickorna inte gjorde som fostermodern sa blev de bestraff- ade på olika sätt. 
 De fick aldrig prata i telefon, öppna kylskåpet, inte använda inne- toaletten utan hänvisades till utedasset. De fick inte duscha utan till- delades en halv hink med vatten i veckan för att tvätta sig med. De fick inte byta underkläder när de ville. 
 Syskonen förbjöds också att prata med varandra. De enda gånger de kunde viska till varandra var när de var utanför huset. Det upptäckte fostermodern snart och förbjöd dem att ha ryggen mot huset när de var ute på gården. 
 En daglig rutin var att flickorna skulle ta in familjens katter på kväll- arna. Fostermodern var mörkrädd och beordrade ut dem i skogen för att leta. För att flickorna inte skulle kunna prata med varandra tving- ades de gå åt olika håll i mörkret. En gång glömde fostermodern att de var ute och låste dörren.  
 Ur referat person 243, kvinna född på 1960- talet. 
  
 Kommentar 
 Exemplet illustrerar kriteriet  
 ständigt pågående vanvård 
 . Det kanske är det mest kännetecknande för den bisarra vanvården; att aldrig bli lämnad i fred, att ständigt ha fostermor eller fosterfar på lur. Att aldrig hinna tänka en egen tanke eller ta ett eget steg utan att någon påpekar att du gjort fel, att aldrig kunna slappna av, känna sig lugn och säker utan istället vara förberedd på det oförberedda. 
 Kontroll av kroppsfunktioner 
 Två syskon som bodde tillsammans i ett fosterhem har berättat att fostermodern utsatte dem för daglig fysisk och psykisk misshandel och tortyr. Båda beskriver sin fostermor som sadist. 
 På kvällen låste fostermodern dörren så att pojken inte kunde gå på toaletten. Så han hade ingen annan utväg än att kissa i krukor och prydnadssaker och sen hälla ut det genom fönstret. När fostermoderna upptäckte detta satte hon lås på fönstret. 
 271 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sängvätning som straff för hindrade fostermodern syskonen från att sova ordentligt på nätterna. Det var värre innan vi börjat skolan. Då hade man ingen flyktväg, säger brodern. Fostermodern kom ständigt in och väckte dem genom att sticka nålar i dem eller låta dem ligga på ett kallt golv och sova utan täcke. Denna tortyr pågick i  
 7-9 
  år, enligt intervjupersonerna. 
 Barnen tillämpade strategin att sova i skift så att en av dem kunde hålla koll på fostermodern. Fostermodern sov med fönstret öppet även om det var mitt i vintern. Barnen turades om att lägga sig på samma fläck på golvet, för att hålla värmen. Hade vi tur kunde vi sova  
 1-2 
  timmar. 
 Barnen berättar också att fostermodern använde en mattpiska med stoppnålar i skaftet som hon stack dem med under natten, för att de inte skulle sova. 
 Syskonen har också beskrivit att de inte fick sitta ner i foster- hemmet, annat än när de gjorde sina läxor. Vid måltiderna fick de stå och äta vid bänken medan fostermodern satt vid köksbordet. När fosterfadern var hemma kunde de få sitta vid bordet och äta. 
 De har också berättat att fostermodern utsatte dem för olika typer av fysisk misshandel så som att skålla barnens händer. De fick lägga händerna på diskbänken och hon slog med baksidan av en kniv. Payne tyckte att det värsta var att fostermodern tvingade henne att slå sin egen bror.  
 Ur referat person 107, kvinna född på  
  
 1950-talet 
  
  och person 399, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Kommentar 
 Exemplet illustrerar  
 kontroll av kroppsfunktioner.  
 I Payne och Rodriguez fall har fostermodern kontrollerat deras sömn och toalettbesök. De fick inte ens sitta ner när de själva ville. Sådan kontroll har flera intervjupersoner vittnat om. Andra har beskrivit att de inte fått blinka, andas eller dricka vatten vid behov. 
 Kombination av våld, hot, integritetskränkning och sadism 
 Clarke berättar om sina erfarenheter ifrån ett fosterhem som han var placerad i under drygt tio år. Han beskriver sin fosterfar som psykopat och sadist, men också som en allmänbildad man med ett bra arbete. 
 Clarke berättar att han var som familjens slav. Han fick göra alla sysslor i hemmet. Han fick äta först efter det att familjen hade ätit. Då fick han ofta annan mat. Under åren i fosterhemmet fick han utstå brutala sadistiska övergrepp fyra till fem gånger i veckan. 
 272 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 Clarke berättar att varje kväll kom fosterfadern in till honom för att kontrollera hans hygien. 
 Han sökte anledning till att få slå mig och tortera mig. Jag tvättade mig så noga för att han inte skulle hitta några fel och då hittade han på andra anledningar. Vid hygienkontrollen skulle Clarke ligga på rygg och då kontrollerade fosterfadern hans könsorgan. Detta kunde pågå i flera minuter. Han fick inte säga något för då kunde han bli slagen av fosterfadern. Därefter tvingades han vända sig om och då skulle hans stjärt kontrolleras. Denna kontroll kunde också pågå i flera minuter. 
 Clarke har också berättat att hygienkontrollen kunde gå över i brutal misshandel. Fosterfadern gjorde även kvävningsförsök på Clarke. 
 Fosterpappan sträckte då ut sin arm och tvingade Clarke att sätta huvudet straxt nedanför sin axel sedan drog han in armen så att han inte fick luft. Han höll så länge att Clarke svimmade.  
 Ur referat person 375, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Kommentar 
  
 Exemplet illustrerar  
 kombinationen av våld, hot, integritetskränk- ning och sadism. 
 Rodriguez beskrivningar av sadism återkommer i flera av intervjupersonernas beskrivningar som vittnat om bisarr vanvård. Några har också nämnt att sexuella övergrepp varit en del av deras bisarra vardag. 
 Extrem kontroll och utsatthet 
 Craig bodde i tio år i ett fosterhem som han benämner fängelse 
 med regler för allt. 
 Reglerna handlade om allt som hade med det dagliga livet att göra. När man skulle gå upp, hur länge man skulle sitta på toa- letten hur mycket man skulle göra ifrån sig på toaletten, när man skulle leka, vad man skulle leka med, hur man skulle ligga i sängen, osv., osv., osv. 
 Om Craig inte följde reglerna blev fostermodern tokig. 
 Hon drog oss i håret, slog oss med händer och knytnävar över hela kroppen. Hon satte mitt huvud mellan sina knän när hon slog och höll för munnen så att det inte skulle höras hur man skrek. Jag slutade gråta innan jag var sju, säger han. 
 Craig berättar också om extrem kontroll av sina toalettbesök. På morgonen lade hon papper i toaletten för att se hur mycket vi gjorde ifrån oss därinne. Hade vi inte åstadkommit tillräckligt fick vi 
 273 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 sitta där till dess vi hade gjort mer och hon var nöjd. Man skulle stånka högt också, annars gillades det inte. Hon stod utanför och lyssnade. Efteråt skulle vi stå på alla fyra när hon skulle kolla att vi hade torkat oss ordentligt. Dessutom var det förbjudet att tända lyset på toaletten. Det vi gjorde därinne skulle ske i mörker. 
 Fostermodern påstod att Craig skulle vara tacksam att det fanns någon som över huvud taget ville ta hand om honom. Craig menar att han var så hjärntvättad av fostermoderns regler och kontroll att han trodde på henne. Han berättar att detta gjorde att han aldrig vågade säga något till den tillsynspersonal som kom till fosterhemmet. Där- emot har han som vuxen funderat på hur det kunde vara möjligt att representanter från den sociala barnavården var på besök utan att för- stå att det inte stod rätt till i fosterhemmet.  
 Ur referat person 152, man född på  
  
 1960-talet, 
  
  finsk. 
  
 Cox har berättat att hon blev utsatt för psykisk och fysisk miss- handel såväl dag som natt i det fosterhem där hon tillbringade några år under sin uppväxt. Det var främst fostermodern som var förövare, men hela familjen deltog i trakasserierna av Cox. Hon har beskrivit en vardag fylld med absurda regler, straff och över- grepp. 
 Ett av de första minnena som Cox har från sitt fosterhem är hur hon fick en nyckel av fostermodern när hon skulle ut och leka. Efter en stund ropade fostermodern tillbaka henne för att, som hon sa, känna efter om nyckeln låg kvar i flickans jackficka. I själva verket tog fostermodern nyckeln. 
 När Cox ropades tillbaka en andra gång uppdagades att nyckeln inte låg kvar på sin plats. Den här bisarra leken eskalerade och Cox tvingades ut att leta efter nyckeln flera gånger. Om hon inte hade den med sig in så skulle hon inte få komma in. 
 Efter ett tag kunde fostermodern säga att Du letar mycket bättre om jag får dina vantar. Varje gång som Cox kallades in för att höra om hon hittat nyckeln och inte hade den straffades hon med att ett nytt klädesplagg plockades av henne. När Cox inte hittade nyckeln straffades hon ibland med att klä av sig helt och hållet och tvingas gå ut och ställa sig i snön. 
 Den bisarra nyckelleken skedde så många gånger att Cox till slut började klä av sig själv och ställde sig i snön. En gång kom fosterfadern hem och hittade Cox ute, fullständigt nedkyld. Då hade han sagt till fostermodern att hon inte fick låta Cox stå ute så länge. Han var rädd att de skulle få barnavårdsnämnden på sig. 
 Cox har också uppgett att hon alltid var rädd när hon skulle gå och lägga sig för att fostermodern ofta kom in och skrämde 
 274 
  
 SOU 2009:99 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 henne på nätterna genom att stå bakom gardinerna och prata, skaka hennes säng och vid ett tillfälle satte hon på en bandspelare med nedvärderande kommentarer om henne. Cox uppgav under intervjun att hon som barn ibland inte förstod om det var foster- modern eller någon annan som skrämde henne på nätterna. 
 Cox har också berättat att hon utsattes för dagliga straff. Bland annat skulle hon som regel befinna sig på samma plats varje kväll för att invänta sitt kvällsstraff. Här utdelade fostermodern olika typer av straff. 
 Fostermodern styrde även hennes möjlighet att röra sig fritt och att ha tillgång till toaletten efter behov. Hon fick inte gå på toaletten när hon önskade utan tvingades att hålla sig tills hon fick tillåtelse från fostermodern att gå. Cox har också berättat att fostermodern tvingade henne till att erkänna falska lögner. 
 Vid ett tillfälle önskade Cox att gå på toaletten. Då ska fostermodern ha sagt: Erkänn att du ljög om att du ska kissa. Cox fick inte besöka toaletten på flera timmar och kissade på sig. Detta hände många gånger.  
 Ur referat person 277, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Kommentar 
 Exemplen illustrerar  
 extrem kontroll och utsatthet 
 . Intervju- personerna som berättat om bisarr vanvård har nämnt fosterför- äldrarnas extrema kontroll som på olika sätt styrt deras vardag. Craig beskrev sitt fosterhem som ett fängelse fyllt med regler för allt. Fostermodern styrde hans vardag så till den grad att den bisarra vanvården kom att bli vardag.  
 Kontrollen och utsattheten  
 gjorde att han som han själv beskriver det, hjärntvättades. 
 Den extrema kontrollen går också igen i Craig beskrivning. Fostermodern fick henne att självmant klä av sig sina kläder och ställa sig utomhus. Hon visste att detta straff var följden av att hon inte hade hittat den nyckel som hon, fostermodern hade gömt. 
 Cox har också förmedlat att det som barn var svårt att veta vad som var verklighet, att hon hade svårt att förstå att det var hennes fostermor som stod bakom gardinen och skrämde henne om nätterna. 
 275 
  
 Försummelse och övergrepp – resultat 
  
 SOU 2009:99 
  
 7.13.12 Utpekade förövare 
 De utpekade förövarna till den bisarra vanvården är till största del fostermödrar och fosterfäder. I ett fall har också fostersyskon varit aktiva i ett system av bisarr vanvård. 
 Flera personer har berättat att fosterfadern fanns i foster- hemmet men att han var undfallande och osynlig. I några fall har han gjort små försök att hindra fostermoderns behandling av barnet. 
 Det har i de flesta exemplen varit en person som beskrivits som den värsta, men vanvården har beskrivits som så omfattande att ingen människa kan ha levt i samma hem utan att på ett aktivt eller passivt sätt accepterat behandlingen av barnet. 
 276 
  
 8 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 Ett av flera nödvändiga verktyg för att förhindra övergrepp och försummelser mot placerade barn är en verkningsfull tillsyn. 
  
 1  
  
 Den räcker inte för att garantera säkerheten, men tillsynen och en med- veten uppföljning av placeringarna bidrar till att minska riskerna. 
 I detta kapitel redovisas hur tillsyn och uppföljning av placerade barn har varit utformad i teori och praktik, eller i lagstiftning och den praktik som intervjupersonerna har berättat om. Dessutom kommenteras övrigt agerande från den sociala barnavården som intervjupersonerna har nämnt under intervjuerna. 
 Kapitlet är indelat i tre delar. 
 Först redovisas vad tillsynen skulle omfatta enligt gällande lag- stiftning under perioden  
 1924–1980, 
  samt i de handböcker som skulle tjäna som vägledning för barnavårdsnämndernas och social- tjänstens arbete. 
 Därefter följer en undersökning av hur tillsynen av inter- vjupersonernas placeringar praktiserades. Praktiken har studerats dels genom vad intervjupersonerna har berättat att de minns av till- synen, dels genom vad några intervjupersoners barnavårds- och socialakter berättar om tillsynen ur ett myndighetsperspektiv. 
 Slutligen redovisas vad intervjupersonerna har berättat om övrigt agerande från den sociala barnavården som de har farit illa av. 
  
 1  
 Utredningen tillämpar här ett vidare begrepp av tillsyn och inbegriper dels Länsstyrelsens individ och verksamhetstillsynsansvar, Socialstyrelsens tillsynsansvar samt den placerande kommunens socialtjänst/socialbarnavårdsansvar att följa upp och utvärdera placeringen av det enskilda barnet. 
 277 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 8.1 
  
 Tillsyn i teorin: lagstiftning och handböcker 
  
 8.1.1 
  
 En sammanfattning av tillsynsansvaret 
  
 Tillsyn inom den sociala barnavården har varit, och är fortfarande, tre olika instansers ansvar. En detaljerad genomgång av tillsynsan- svaret återfinns i kapitel 2, men sammanfattas kort här. 
 Barnavårdsnämnderna, och senare socialtjänsten, har haft till uppgift att utöva tillsyn över både fosterbarn och barnhemsbarn, i kommunen. Fram till att socialtjänstlagen trädde i kraft 1982, vilade det främsta tillsynsansvaret på vistelsekommunen. Därefter fick den placerande kommunen det övergripande ansvaret men vistelsekommunen ansvarade fortfarande för att fosterhemmen var lämpliga. 
 Länsstyrelser har haft till uppgift att dels övervaka att barnavårds- nämnderna följer sina åtaganden, dels att kontrollera barnavårds- anstalter, senare HVB, och ingripa om missförhållanden förelåg. 
 Slutligen har Socialstyrelsen ansvarat för att övervaka barna- vården i landet. Det har bland annat inneburit att denna myndighet har haft till uppgift att ge ut föreskrifter om hur vården skulle bedrivas samt att utöva tillsyn över barnavårdsanstalter. 
  
 8.1.2 
  
 Frågeställningar och källor 
  
 I det här avsnittet undersöks vilka konkreta krav som har ställts på tillsynen i lagstiftning och i handböcker. Med handbok menar vi litteratur som har tolkat hur lagtexterna borde tillämpas i prakt- iken. Två frågor har varit vägledande för sammanställningen: 
  
 – 
  
 Vad skulle tillsynen granska enligt lagstiftning och hand- böcker? 
  
 – 
  
 Hur ofta skulle tillsyn ske enligt lagstiftning och handböcker? Hur, när och vem som skulle utöva tillsynen av placerade barn 
  
 har reglerats i lagstiftning men ofta konkretiserats i handböcker. Underlaget för denna studie utgörs dels av de lagar som reglerat den sociala barnavården sedan 1924, dels av vägledande litteratur som riktade sig till länsstyrelser, barnavårdsnämnder och andra socialvård- ande instanser. Vi har inventerat Socialstyrelsens  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor 
  
 2 
  
 , åtta upplagor av handboken  
 Samhället och barnen 
  
 3 
  
 2 
  
 Vi har använt upplagor som behandlat den sociala barnavården från åren 1946, 1961, 1969, 1981 och 1982. 
  
 3 
  
 Samhället och barnen  
 har getts ut i 13 upplagor. Vi har använt upplagorna från 1940, 1950, 1955, 1965, 1969, 1971, 1977 och 1984. 
 278 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 som var ett slags översiktsverk gällande svenska lagstiftning om barn som gavs ut mellan  
 1940–1984 
  samt en handbok som gavs ut av Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet 1931. Eftersom syftet med dessa lagtolkningsböcker var att vägleda de sociala vård- instanserna i deras arbete, utgår vi ifrån att dessa handböcker säger något om hur tillsynen borde ha utförts. 
  
 8.1.3 
  
 Vad skulle tillsynen granska? 
  
 Tillsyn beskrivs på olika sätt i lagar och handböcker. De konkreta kraven på vad tillsynen skulle omfatta, återfinns främst i handböck- erna. I lagtexterna är tillsynsbegreppets innebörd mer en övergripande beskrivning av vad som förväntades av de barnavårdande instanserna. Rekommendationer om vad tillsynen skulle granska har skilt sig något åt för fosterhem och barnavårdsanstalter. Därför redovisas tillsyn av fosterhem och barnavårdsanstalter i separata avsnitt. Det är dock viktigt att komma ihåg att barn på barnavårdsanstalt räkna- des som fosterbarn i lagstiftningen fram till 1945 (se kapitel 2 Lag- regler om den sociala barnavården). 
 Handböckerna konkretiserar lagtexten. Det framgår inte av lagarna  
 hur  
 tillsynen skulle ske, men  
 att  
 den skulle ske. I 1924 års lag om samhällets barnavård sägs följande om tillsynen: Barnavårdsnämnden skall noggrant tillse att fosterbarn komma i åtnjutande av tillfreds- ställande vård och fostran 
  
 4 5  
  
 I handboken  
 Tillsyn över fosterbarnsvården  
 (1931), konstaterades att barnavårdsnämnden hade utrymme att själva tolka vad tillfredsställande vård innebar eftersom lagen inte var mer specifik än så. 
 6 
  
 I handböckerna är det mer tydligt vad tillsynen skulle innehålla. I samtliga handböcker och rådgivningsskrifter som har bearbetats för den här studien har det framhållits att personliga besök i foster- hem eller på barnhem är det enda sättet att åstadkomma en verk- ningsfull tillsyn. Ett annat påpekande som återkommer i dessa texter är vikten av att inspektören försökte vinna såväl fostrarnas som barnets förtroende. Det kan förstås som att det alltid har varit påtalat att inspektören ska tala enskilt med barnet vid besöken. Dessa råd kring enskilda samtal gavs i handboken från 1931: 
  
 4 
  
 52 § Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
  
 5 
  
 Vid den här tiden räknades även barnhemsbarnen in i fosterbarnsbegreppet. 
  
 6 
  
 Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården 
 , Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 46. 
 279 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 I ombudets [inspektörens, vår anmärkning] intresse bör ligga att komma till tals på tu man hand med barnet självt, då det hunnit en ålder, som möjliggör detta. Samtalet bör då anordnas helt naturligt genom att t.ex. följa barnet ut i det fria till en lekplats o. dyl. Äger man barnets förtroende, yppar sig lätt ett tillfälle att få det att tala ut, berätta hur det trivs, hur det anser sig behandlat o.s.v. Under sådana samtal är emellertid av vikt att icke ställa till detsamma rent suggestiva frågor, vilka liksom lägga svaren i barnets mun, t.ex. Här har du det ju riktigt trevligt eller hur?  
  
 7 
  
 Tillsyn av fosterhem 
 När det gällde tillsyn av fosterhem har granskning av barnets kläder och sängplats varit ett återkommande tema för tillsynen, åtminstone fram till  
 1980-talet. 
  Förutom att kläderna skulle vara hela och rena gjordes anmärkningen i handboken från 1931 att fosterbarnets kläder inte skulle skilja sig från plagg som bars av ortens jämnåriga. 
  
 8  
  
 Men att endast granska klädernas beskaffenhet har inte ansetts som till- räckligt. Mellan 1940 och 1965 betonades i handboken  
 Samhället och barnen  
 att inspektören inte skulle låta sig nöjas med att kon- statera att barnet hade en ordentlig säng och bra kläder. Tvärtom kunde ett minutiöst rent fosterhem vara sämre än ett mer oordent- ligt om de vuxna i det senare hade bättre hand med barn. 
  
 9 
  
 En annan omständighet som inspektörerna skulle granska var om barnen fick tillräckligt med närande föda samt sjukvård vid behov. 
  
 10  
  
 Från och med 1945 års ändring av 1924 års lag om samhällets barnavård framhölls även fosterbarnens utbildning som en viktig uppgift för barnavårds- nämnden att bevaka. I  
 Samhället och barnen  
 från 1950, och därefter följande upplagor, beskrivs hur tillsynspersonalen skulle informera sig om barnens skolgång. Inspektören skulle förhöra sig om hur det gick i skolan och om barnet utvecklades normalt. Om barnet hade särskilda anlag eller intresse för ett visst yrke eller utbildning skulle inspektören meddela detta till barnavårdsnämnden så att man kunde ordna lämplig utbildning för barnet. 
  
 11  
  
 Vikten av foster- 
  
 7 
  
 Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården 
 , Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 29. 
  
 8 
  
 Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården 
 , Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 29. 
  
 9 
  
 Se t.ex. Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn, 
  
 Norstedt, Stockholm, 1940, s. 217; Höjer, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj,  
 7., [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1965 s. 244. 
  
 10 
  
 Se t.ex. Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården 
 , Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 28. 
  
 11 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn,  
 3. uppl., Stockholm, 1950, s. 231. 
  
 280 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 barnens skolgång och utbildning har alltså sedan 1945 haft en fram- skjuten plats i såväl lagtext som i handböcker. 
 Tillsyn av barnavårdsanstalter 
 När det gäller tillsynen av barnavårdsanstalter ger de flesta texter som har inventerats för den här studien inte lika konkret vägled- ning som vid tillsyn av fosterhem. Men i handboken från 1931 finns en utförlig redogörelse för vad tillsynen över barn på barnavårdsanstalt skulle inbegripa. Här nämns bland annat kontroll av kläder, hygien, sovtider, måltider och tid för lek och fritid. 
  
 12  
  
 Dessutom upp- manades barnavårdsnämnden att särskilt iaktta och prata med varje enskilt barn och inte nöja sig med en allmän överblick: 
 Det ligger ofta nära till hands att iakttaga barnen i ett barnhem snarare som en grupp än som skilda individer.[] En sådan allmän uppfattning får icke anses vara tillfyllest. Den kan för övrigt vara ganska missvisande. Även barnen i en anstalt skola naturligtvis betraktas och behandlas som skilda personligheter, vilka barnavårdsnämnden och dess ombud böra känna väl till var för sig. 
  
 13 
  
 Den mest utförliga beskrivningen av hur tillsyn av barnavårdsanstalter borde gå till har återfunnits i den statliga utredningen  
 Barn på anstalt  
 från 1965. 
  
 14  
  
 I den utredningen finns en beskrivning av vad Social- styrelsen borde uppmärksamma när de skulle inspektera barna- vårdsanstalter. Det handlade bland annat om en omfattande genomgång av den materiella standarden på barnavårdsanstalten, och även innehållet och utförandet av verksamheten. Här ges en detaljerad uppräkning av att Socialstyrelsen bland annat skulle kontrollera hygieniska för- hållanden, möblering, personalvillor, rådgivning. Dessutom anges att en stor del av inspektionen ägnas åt barnen. 
  
 15 
  
 12 
  
 Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården,  
 Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 32f. 
  
 13 
  
 Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården,  
 Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 32. 
  
 14 
  
 SOU 1965:55 Barnanstaltsutredningen,  
 Barnanstaltsutredningens betänkande. 2, Barn på anstalt,  
 Stockholm, 1965, Davis. 
  
 15 
  
 SOU 1965:55, s. 154. 
  
 281 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 8.1.4 
  
 Hur ofta skulle tillsynsbesöken genomföras? 
  
 Lagregler 
 Varken 1924 års lag om samhällets barnavård, 1945 års ändring av 1924 års barnavårdslag, 1960 års barnavårdslag samt den kungörelse om fosterbarnsvård som tillhör denna lag eller 1980 års Socialtjänstlag (SoL) och Lag med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) innehåller några bestämmelser om hur ofta placerade barn ska besökas för tillsyn. Istället har det varit upp till barnavårdsnämnden/socialnämnden att bestämma när tillsyn har behövts. 1945 formulerades detta så här: 
 Barnavårdsnämnden har att öva noggrann tillsyn över alla fosterhem inom kommunen i syfte att trygga, att fosterbarn komma i åtnjutande av tillfredsställande vård och uppfostran samt, i händelse av sjukdom, den särskilda vård, som omständigheterna påkalla. [] I den mån så finnes påkallat har nämnden att låta verkställa undersökning av förhållandena i fosterhem. 
  
 16 
  
 1960 förespråkades oanmälda besök i fosterhem men lagen säger inte något om hur ofta dessa borde göras: 
 För utövandet av tillsynen har fosterbarnsinspektören att i den omfattning, som med hänsyn till omständigheterna i varje särskilt fall finnes påkallad, avlägga personliga besök i hemmet. Dylika besök böra äga rum även på tider, som ej i förväg tillkännagivits. 
  
 17 
  
 Enligt LVU som trädde i kraft 1982 ska vård av unga som vårdas på grund av eget beteende omprövas var sjätte månad. 
  
 18  
  
 Vid omprövning är det rimligt att anta att barnen ska besökas eller vidtalas. Men lag- texten ger inget stöd för att omprövningen förutsätter tillsyn i samband med omprövningen. Därför saknas det fortfarande i lagtext bestäm- melser om hur ofta tillsynsbesök borde göras. 
 Handböcker 
 Även om lagstiftningen inte har konkretiserat hur ofta tillsyns- besök i  
 fosterhem  
 bör göras så har detta tagits upp i handböcker som riktat sig till barnavårdsnämnderna. Hur ofta besöken ska göras har inte varit självklart. I handboken från 1931 sägs att för 
  
 16 
  
 53 § Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
  
 17 
  
 9 § Kungl. Maj:ts kungörelse (1960:594) om fosterbarnsvård. 
  
 18 
  
 5 § Lag (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 
  
 282 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 späda barn kan besök vara nödvändiga flera gånger i veckan eller rent av dagligen: 
 Att avgöra, när besök i ett fosterhem bör företagas, är ej alltid lätt. Det är icke sagt, att tillsyn bittida och sent är det rätta, stundom kan skäl föreligga att lämna hemmet någon tid utan inblandning, vid åter andra tillfällen kunna besök vara nödvändiga flera gånger i veckan, ja dagligen, t.ex. när det är fråga om ett spätt eller klent barn. 
  
 19 
  
 En genomgång av handboken  
 Samhället och barnen  
 visar att första gången minst två besök per år i fosterhem rekommenderas är i upp- lagan från 1950. Där står det: 
 Omfattningen av besöken beror på omständigheterna, men besöken bör vara tätare ju yngre barnet är. Mindre än en gång i halvåret bör under inga förhållanden besök göras. 
  
 20 
  
 Rekommendationen att göra minst ett tillsynsbesök var sjätte månad kvarstår sedan till och med 1977 års upplaga av  
 Samhället och barnen.  
 I nästa upplaga, som kom ut 1984, finns inte längre någon sådan rekom- mendation. 
 En annan typ av handbok är Socialstyrelsens  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor.  
 Där finns ingen tydlig rekommendation om hur ofta tillsynsbesöken borde avläggas: Något visst antal besök per tidsenhet föreskrevs icke. 
  
 21  
  
 Men det framhålls att besöken inte fick vara sällsynta om fosterbarnsinspektören skulle kunna göra sig förtrogen med barnets förhållanden såsom lagen föreskrev, samt att nyplacerade barn skulle besökas oftare och att barnavårds- nämndens första besök skulle ske inom en månad: 
 Besök kan behövas göras oftare, då ett barn är nyplacerat i fosterhemmet, än då barnet vuxit in i fosterhemsmiljön. Det första besöket i foster- hemmet, efter det att barnet kommit dit, bör göras senast en månad efter barnets ankomst. Där förhållandena i fosterhemmet befunnits vara goda och barnet är väl anpassat, kan besök göras i mindre utsträckning än i fosterhem, där i något avseende problem föreligger. Att besöken även i de fall, då inga särskilda problem förefinnes, icke skall vara alltför sällsynta följer av att fosterbarnsinspektören enligt 9 § 1 st. skall göra sig väl förtrogen med barnets förhållanden samt med uppmärksamhet följa dess utveckling. 
  
 22 
  
 19 
  
 Bryant  Rivera,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården 
 , Stockholm 1931, s. 26f. 
  
 20 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn 
 , 3. uppl., Stockholm, 1950, s. 231. 
  
 21 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor  
 nr 137, Rogers 1961, s. 44. 
  
 22 
  
 Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor  
 nr 137, Rogers 1961, s. 44. 
 283 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 När det gäller  
 barnavårdsanstalterna  
 var fler instanser än barna- vårdsnämnden inblandade i tillsynen. Hur ofta tillsynsbesök på barnavårdsanstalter skulle göras har dock inte framgått i handböck- erna. Men i den statliga utredningen  
 Barn på anstalt  
 från 1965 anges att Socialstyrelsen skulle besöka varje barnhem en gång vartannat år. 
  
 23 
  
 8.2 
  
 Tillsyn i praktiken: intervjupersonernas minnen och arkivmaterial 
  
 8.2.1 
  
 Intervjupersonernas uppgifter om tillsyn 
  
 Utredningens material omfattar intervjuer med 404 personer som sammanlagt har varit placerade 1 846 gånger. Dessa gånger kallar vi för placeringsperioder. Vi har frågat vad intervjupersonerna minns av tillsyn från barnavårdsnämnd/socialtjänst under sina placerings- perioder. 
 Det kan givetvis diskuteras huruvida intervjupersonerna haft möjlighet att minnas alla tillsynsbesök. Därför har vi inte frågat om antal tillsynsbesök utan mer intresserat oss för om intervjuper- sonerna alls har något minne av att någon från barnavårdsnämnd- en/socialtjänsten besökte fosterhemmet eller institutionen. Givet- vis kan de som inte minns några tillsynsbesök ändå ha haft viss tillsyn. Representanter från barnavårdsnämnd eller socialtjänst kan ha besökt fosterhemmet eller institutionen utan att barnen visste om det eller tog intryck av det. Vi vill dock framhålla att det är anmärk- ningsvärt i sig om tillsynsbesöken gjorde så lite avtryck att intervjuper- sonerna inte kan erinra sig att någon frågade eller brydde sig om hur de hade det under placeringarna. 
 Tabell 8.1 Intervjupersonernas uppgifter om tillsynsbesök under varje placeringsperiod 
  
 Antal placeringsperioder 
  
 Tillsyn skedde aldrig 
  
 584 
  
 Tillsyn skedde någon gång eller flera gånger 
  
 300 
  
 Uppgifter om tillsyn saknas 
  
 962 
  
 Summa 
  
 1 846 
  
 23  
 SOU 1965:55, s. 154. 
 284 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 Endast för 300 placeringsperioder (16 procent) har intervju- personerna kunnat bekräfta att tillsyn skedde. De flesta besök intervjupersonerna minns gjordes mycket sällan och inte alls med de intervaller som rekommenderades i handböckerna. 
 För drygt hälften av placeringsperioderna saknas uppgifter om tillsyn. Det beror främst på att intervjupersonerna uttryckte att de saknat minnen från dessa placeringsperioder. En annan orsak är att intervjupersonerna inte har kunnat specificera sina uppgifter om hur tillsynen såg ut under enskilda placeringsperioder. Ibland har utredarna sammanfattat tillsynen i referaten på ett sätt som inte går att härleda till enskilda placeringsperioder. Av Barker referat fram- går att vissa kontakter med den sociala barnavården förekom, men hon saknar minnen av dessa: 
 Lovisa har under sin barndom och uppväxt haft många kontakter med den sociala barnavården men har inga minnen av verklig tillsyn eller att tillsynspersonalen brydde sig om henne. Det värsta var, berättar Boyle, att alltid vara ensam och övergiven.  
 Ur referat person 203, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Att uppgifter om tillsyn saknas för de enskilda placeringsperi- oderna innebär alltså inte att det helt saknas information om hur intervjupersonerna har beskrivit tillsynen. 
 Under 584 placeringsperioder (32 procent) förekom ingen till- syn alls, enligt intervjupersonerna. En närmare granskning visar att av de 404 personer som ingår i denna delrapport har 79 uppgett att tillsyn inte förekom på någon av deras placeringar, eller att de inte kan minnas någon som helst tillsyn. Minst en femtedel av intervju- personerna saknar alltså helt erfarenheter och minnen av tillsyns- besök. 
 Ingen tillsyn under lång tid 
 Hur ofta, eller sällan, tillsynsbesöken skedde bör relateras till hur länge placeringsperioderna varade. De placeringsperioder där inter- vjupersonerna uppgett att ingen tillsyn förekom alls hade i allmän- het varat längre än i ett år. 
 285 
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun SOU 2009:99 
  
 Tabell 8.2 
  
 Varaktighet bland placeringsperioder där inga tillsynsbesök 
  
 gjordes enligt intervjupersonerna 
  
 Placeringsperiodens varaktighet 
  
 Antal 
  
 Under 1 år 
  
 195 
  
 1–2 
  år 
  
 128 
  
 2–5 
  år 
  
 125 
  
 5–10 
  år 
  
 41 
  
 10 år och mer 
  
 15 
  
 Summa 
  
 504 
  
 Anmärkning: Uppgifter om placeringsperiodens längd saknas för 80 av de 584 placerings- perioder där intervjupersonerna har uppgett att tillsyn aldrig gjordes. Därför baseras ovanstående tabell på 504 placeringsperioder. 
 Särskilt anmärkningsvärt är att barn tycks ha varit placerade i flera år utan att något tillsynsbesök gjordes, som de kan erinra sig. 56 placeringsperioder varade i 5 år och mer, och under den tids- rymden gjorde barnavårdsnämnden/socialtjänsten inga besök, enligt intervjupersonerna. 
 Som nämndes tidigare har 79 personer uppgett att någon tillsyn aldrig gjordes under någon av deras placeringar. De flesta av dem hade varit placerade på flera ställen, under flera år. 
  
 24 
  
 Fritz var placerad fem gånger under loppet av 12 år. De flesta pla- ceringsperioder varade ett år eller mer: 
 Fritz berättar att det aldrig någon gång, på något ställe, förekom något tillsynsbesök.  
 Ur referat person 417, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Många är de som helt saknar minnen av att någon från barnavårds- nämnden eller socialtjänsten brydde sig om dem.  
 Walker 
  som var placerad sex gånger under knappt tio år är en av dessa: 
  
 Walker 
  minns inte ett enda ansikte från någon socialtjänst, hon säger att det är totalt blankt. Det fanns ingen tillsyn värd namnet. Det var ingen som pratade med henne.  
 Ur referat person 286, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 24  
 55 av dessa 79 personer hade varit placerade under minst två placeringsperioder. 
 286 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 Brister i den tillsyn som gjordes 
 Drygt hälften av intervjupersonerna, 210 personer, har bekräftat att tillsyn skedde någon gång under deras tid inom den sociala barna- vården även om långt ifrån alla deras placeringar besöktes. Endast ett fåtal intervjupersoner har berättat om regelbunden tillsyn. Det framkommer av intervjupersonernas berättelser att den tillsyn som gjordes har varit behäftad med många brister. 
 Föranmälda och styrda tillsynsbesök 
 Flera (59) personer har sagt att tillsynsbesöken var föranmälda. De vittnar om hur fosterhemmen har städats, barnen klätts upp och instruerats om vad de fick och inte fick säga till tillsynspersonalen. Dillon har berättat hur det kunde gå till på  
 1930-talet: 
  
 När det var inspektion gick det som en löpeld bland fosterfamiljerna i byarna. Då kom dockorna och leksakerna fram. När inspektionen var över åkte man ut i ladugården igen för att jobba.  
 Ur referat person 175, kvinna född på  
  
 1920-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 De föranmälda besöken återkommer även i yngre intervjupersoners berättelser. Melton har berättat hur det gick till i hennes och broderns fosterhem på  
 1970-talet 
  där de, enligt Melton, blev slagna, kränkta och utnyttjade i arbete: 
 När det gäller tillsynen ringde barnavårdsnämnden till fosterhemmet och förvarnade om besöken. Då skulle allt vara putsat och städat och fostermodern berättade för dem att allt var så bra och att Melton och Robbins var så duktiga.  
 Ur referat person 439, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 I Matthews fall dröjde det tills hon var omkring 15 år innan hon fick börja prata med barnavårdsnämndens representanter i enrum och först då kunde hon berätta hur det var i fosterhemmet. 
 Ovanligt med enskilda samtal med barnet 
 Samtal med barnen har framhållits som den viktigaste kompo- nenten i tillsynen under hela den  
 70-årsperiod 
  som utredningen kartlägger. Detta visades i avsnittet om hur tillsynen borde gå till enligt lagstiftning och handböcker. 
 287 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Många intervjupersoner (126) har berättat om tillsynsbesök där tillsynspersonalen inte talade enskilt med barnen. Det ledde till att barnen aldrig fick en chans att säga hur de hade det. I Johnnys referat finns en sådan beskrivning: 
 Socialnämnden följde inte upp något, berättar Martinez. En gång gjorde de ett besök i fosterhemmet. Då satt de allihop tillsammans och Martinez vågade inte säga något om hur han hade det. Han var rädd för att komma till ett annat ställe som kanske skulle vara ändå värre.  
 Ur referat person 247, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Flera intervjupersoner har sagt att tillsynspersonalen verkade mer intresserad av att prata och umgås med fosterföräldrarna eller insti- tutionspersonalen än med barnen. Ochoa har berättat hur det gick till när barnavårdsnämnden skulle göra en inspektion på det barnhem där han bodde efter att anmälningar om vanvård kommit till barna- vårdsnämnden: 
 Barnen blev uppklädda i söndagskläder och fick pomada i håret, berät- tar Ochoa. Inspektören tillbringade hela dagen tillsammans med före- ståndarinnan och träffade sedan barnen i 4 minuter och frågade dem hur de hade det.  
 Ur referat person 348, man född på  
  
 1930-talet. 
  
 I ett graverande fall har intervjupersonen uppgett att tillsynspersonalen drack alkohol med fosterföräldrarna under tillsynsbesöket. 
 Myndigheter agerade inte trots kännedom om brister i vården 
 En del intervjupersoner tog som barn själva kontakt med myndig- hetspersoner med anmälningsplikt för att få hjälp. Det kunde inne- bära att de berättade om vanvård för tillsynspersonal, kontaktade barnavårdsnämnden, eller berättade för en lärare eller skolsköter- ska. Andra har sagt att myndigheterna fick kännedom om brister i vården genom anmälningar som gjordes av omgivningen. Långt ifrån alla säger sig ha fått hjälp efter att myndigheterna fick känne- dom om förhållandena. 
 68 personer har berättat att myndigheterna inte agerade trots att de hade kännedom om brister i vården. De flesta som har vittnat om att de på detta sätt inte ha fått vanvården och sin berättelse tagen på allvar är kvinnor (44). 
  
 Flores 
  har berättat att hon bodde några månader i ett foster- hem där hon fick sova på kallvinden, arbeta hårt i hushållet samt 
 288 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 utstå särbehandling. Hon försökte få hjälp både av sina föräldrar och av den sociala barnavården: 
 Hon ringde regelbundet hem och till den sociala barnavården för att be om att bli flyttad från fosterhemmet men det var inte någon som kom och besökte henne för att reda ut hur hon hade det.  
 Ur referat person 547, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Först efter att  
 Johnson 
  pappa kommit på besök och sett hur Lee behandlades i fosterhemmet, blev hon förflyttad. 
 Flera personer har redogjort för den desperation som de kände när de berättade och inte blev trodda. Morrow är en av dem. Hen- nes berättelse innehåller grova sexuella övergrepp som begicks av fosterfadern under flera år. När hon polisanmälde våldtäkterna vid 15 års ålder slutade det med att socialtjänsten anmälde henne för förtal: 
 Fostermodern klagade hos socialen att jag for med lögner. Då kom socialen till mig och sedan gjorde de en anmälan till polisen. Även socialen sa att jag skulle sluta ljuga. I stället för att bli trodd om våld- täkterna blev jag anklagad för förtal av socialen. [] Det är aldrig någon som pratat med mig. Det står bara hur dåligt min fostermor mår. Man lyssnade bara på de vuxna. Det står ingenstans något om mig, bara att jag ljuger och hittar på.  
 Ur referat person 472, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  samiskt ursprung. 
  
 Ytterligare två personer har likt Morrow berättat om att de blev hotade eller övertalade av myndigheter att ta tillbaka anmälningar om övergrepp. Dessutom har en handfull personer sagt att de inte fick något stöd från socialtjänst eller rättsväsende att föra sin talan om övergrepp. 
 Flera intervjupersoner har uppgivit att omgivningen reagerade på missförhållandena. Anmälningar till den sociala barnavården gjordes av anhöriga, grannar och vänner till fosterfamiljerna. Ändå hände inget. I Robinson fall anmälde grannarna hans fosterföräldrar: 
 Hunter berättar under intervjun att fosterfamiljen anmäldes för miss- förhållanden, främst på grund av alkoholvanorna, av grannarna. Hunter minns tillsynen av barnavården som passiv i samband med anmälningarna. Ingen pratade med honom om hur det var.  
 Ur referat person 325, man född på  
  
 1970-talet. 
  
 289 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Långsam och byråkratisk handläggning 
 När den sociala barnavården faktiskt gjorde insatser efter att tjänste- männen hade fått kännedom om missförhållanden kunde det dröja innan barnen fick flytta. Exempel finns på intervjupersoner som uppger att de fick vänta upp till en månad på ett nytt hem. De berättar att de fick utstå fortsatt misshandel och kränkningar under den tiden. En av dessa intervjupersoner menar att detta var ett fruktansvärt svek från den ansvariga myndigheten som han fortfarande plågas av.  
 Ur referat person 152, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  finsk. 
  
 Det hände även, enligt några intervjupersoner, att barnavårds- nämnder bollade ärenden mellan sig och sade sig vara oförmögna att agera eftersom de inte hade placerat barnet. Mot bakgrund av att vistelsekommunen har varit ansvarig för fosterbarnsvården inom kommunen har sådana resonemang varit felaktiga fram till att Socialtjänstlagen trädde i kraft 1982. Barn som var placerade av Stock- holms kommun var dock undantagna från denna tillsyn av vistelsekom- munen eftersom Stockholm hade egna fosterbarnsinspektörer som skulle resa runt i landet. Byråkratin medverkade till att barnen inte fick den hjälp de behövde. Hawkins, som var placerad i fosterhem i en norrländsk kommun, har berättat för utredningen att skolpersonal gjorde tre eller fyra anmälningar till barnavårdsnämnden: 
 Men de svarade bara att de inte hade med Smith ärende att göra efter- som hon var ett Stockholmsbarn.  
 Ur referat person 369, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Bland de berättelser som intervjupersonerna har lämnat finns även exempel på att kommuner har placerat barn i fosterhem som andra kommuner hade förflyttat barn ifrån. Detta kommenteras mer ingående i avsnittet om arkivmaterialets uppgifter om tillsynen. 
 Att inte våga berätta 
 Intervjupersonerna har påpekat att tillsynspersonal måste vara oer- hört lyhörd för att uppfatta signaler om missförhållanden. Även om tillsynspersonalen hade talat enskilt med barnen vid tillsynsbe- söken är det många som säger att de inte hade vågat berätta. Wilson fick tala med kvinnan från barnavårdsnämnden i enrum men vågade inte säga rakt ut hur det var i fosterhemmet: 
 290 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 Hon minns att hon visade kvinnan sitt fotoalbum, med sin familj. Jag var väldigt maktlös. Albumet var mitt sätt att säga hur jag vantrivdes. 
 Ur referat person 333, kvinna född på  
 1950-talet. 
  
 Flera intervjupersoner har uppgett att de blev direkt eller indirekt hotade inför eller under ett tillsynsbesök. Dessa hot beskrivs mer ingående under avsnittet om hot och hotfull situation. Hoten gjorde det i sig omöjligt för en del att berätta: 
 Jag vet inte om jag hade vågat berätta om någon vuxen hade frågat. Jag var ju så hotad av honom. Det är svårt att veta idag. Jag blev ju hjärntvättad av honom. Jag tordes ju inte ens berätta för min mamma trots att jag då var långt ifrån honom.  
 Ur referat person 50, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Att det är viktigt att tillsynspersonalen använder bra metoder för att fråga hur barnen har det på sina placeringar framgick redan i handböcker på  
 1930-talet. 
  Det har visats i ett tidigare avsnitt. Inter- vjupersoner som utredningen har träffat har själva haft förslag på hur tillsynspersonalen bör agera. En person har gett följande råd: 
 Dom ska inte försöka prata med barnen i samma miljö som dom bor i. Det ska vara en barnvänlig miljö. Man [tillsynspersonalen, vår anm] kan inte lita på vad fosterföräldrarna säger. Det finns ju en anledning för dem att förtiga sanningen.  
 Ur referat person 130, man född på 1940- talet. 
  
 Då myndigheterna kom till undsättning 
 Utredningen har tagit emot några berättelser som ändå visar att barna- vårdsnämnd eller socialtjänst lyssnade på barnen och avbröt placeringar med vanvård. Jimenez bodde i ett sommarhem på  
 1970-talet 
  där han blev utelåst. Han lyckades ringa till barnavårdsnämnden och berätta om incidenten. Vad som sedan hände beskrivs i hans referat: 
 De trodde inte på detta så han bad dem komma. I samband med detta blev fosterfadern upprörd över de kompisar som Jimenez har tagit med sig på gården och de hamnade i ett bråk. Fosterfadern ska ha sagt  du ska inte släpa hit några kriminella typer hit. Fosterfadern ska precis till att slå Jimenez då representanten från den sociala barnavården kom. Hon lät då Jimenez bo hos några kamraters familjer under sommaren.  
 Ur referat person 487, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 291 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Ett annat exempel på att samhället till slut agerade har getts av Johnson som tillsammans med sin bror under 12 år var placerad i ett fosterhem där de utsattes för sexuella övergrepp och det vi har valt att kalla för bisarr vanvård. Tillsynsbesöken hade under flera år inte avslöjat någon vanvård eftersom barnen var förbjudna av fosterföräldrarna att säga något. Men i tonåren vågade Johnson berätta för en kurator hur det var i fosterhemmet. Då agerade myndigheterna: 
 När Johnson gick på högstadiet berättade hon för en skolkurator vad hon var utsatt för. Kuratorn ringde socialtjänsten som omedelbart avbröt placeringen. Båda barnen hämtades på väg hem från skolan och behövde aldrig mer återvända. []Ingen av fosterföräldrarna anmäldes, eller åtalades.  
 Ur referat person 159, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Alla visste men ingen gjorde något 
 Förutom att intervjupersonerna har gett beskrivningar av sällsynt och bristfällig tillsyn har många berättat att människor i lokalsam- hället kände till att de for illa, att de blev slagna och sämre behand- lade än andra barn, men att ingen gjorde något. Här är det inte bara myndigheterna som bär ansvar utan även omgivningen som inte rea- gerade. 
 En intervjuperson har berättat att hela byn kände till hur hon blev behandlad men att det inte var någon som vågade anmäla. 
 Alla var rädda för fosterfar. Fosterfadern hade varit polis men fick lämna sitt arbete på grund av alkoholmissbruk. Han satt dessutom själv med i socialnämnden.  
 Ur referat person 260, kvinna född på 1940- talet. 
  
 Ett annat exempel på en omgivning som inte reagerade har getts av Wilcox som växte upp i ett frikyrkligt fosterhem under 1960- och  
 1970-talen. 
  Han har beskrivit hur församlingen, där fosterfadern var pastor, blundade för vanvården. 
 Wilcox berättar att alla visste hur han hade det i familjen, att foster- fadern var våldsam, men att ingen reagerade. Skolkuratorn och skol- sköterskan visste, men ingen gjorde något. Det stannade alltid hos rektorn. Alla i Walker och familjens omgivning var med i församlingen, eller var gifta med någon i församlingen.  
 Ur referat person 282, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 292 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 Vid sidan om de här personerna har flera vittnat om att deras foster- föräldrar hade en stark ställning i lokalsamhället där de var väl ansedda, välutbildade, en del satt med i barnavårdsnämnden eller social- nämnden. Samtidigt skedde grov misshandel och vanvård innanför fosterhemmets väggar. Skinner var placerad i en överklassfamilj där hon bland annat utsattes för sexuella övergrepp av fosterfadern: 
 Det skulle nog ha varit väldigt svårt att i en utredning ha upptäckt honom. Det var en så fin fasad.  
 Ur referat person 351, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 En intervju som utredningen har gjort med en man som själv inte var placerad av den sociala barnavården, men som växte upp i ett lokalsamhälle där flera fosterbarn var placerade, vittnar om dels hur personer med stark ställning i samhället inte blev ifrågasatta trots att de slog sina fosterbarn, dels att vuxna inte agerade trots att de kände till missförhållanden. I ett utdrag från referatet från den här intervjun berättar mannen, som vi har valt att kalla Winters, om en fosterfamilj där fosterbarnen fick jobba på en grisfarm: 
 Han berättar att snacket gick att de biologiska barnen inte behövde arbeta med grisfarmen på helgerna medan fosterbarnen fick jobba hårt. Det var en slags tyst acceptans bland de vuxna. Winters kommer ihåg att han som barn tyckte att det var jobbigt att veta hur fosterbarnen hade det, jag visste ju inte vad problemet var, bara att det var annor- lunda på något sätt. Ur  
 referat person 600, ej vårdad i den sociala barna- vården. 
  
 8.3 
  
 Arkivmaterialets uppgifter om tillsyn 
  
 8.3.1 
  
 Vad berättar arkivmaterialet om tillsyn? 
  
 Utredningen har fått ta del av många berättelser om att tillsynen inte har fungerat som den skulle. 
 I tidigare avsnitt har vi redogjort för vad lagar och handböcker säger om myndighetsansvaret för tillsynen av placerade barn, samt vad intervjupersonerna själva har berättat om tillsynen. 
 För att få en uppfattning om hur tillsynen hanterades ur ett myndig- hetsperspektiv, har vi genomfört en undersökning av några inter- vjupersoners arkivmaterial. Undersökningen baseras på barnavårds eller socialakter eftersom det är i detta material uppgifter om tillsyn kan finnas. Utredningen tar även del av annat material om inter- vjupersonerna, när de har gett oss sin tillåtelse, såsom barnhems- 
 293 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 journaler, inskrivningsliggare etc. Det materialet innehåller dock oftast inte uppgifter om tillsyn. 
 Beställning av arkivmaterial 
 Utredningen har, i samband med intervjun, tillhandahållit en service att beställa intervjupersonernas arkivmaterial. För att göra det har utredningen behövt tillstånd i form av en fullmakt från intervju- personerna. Intervjupersonen bestämmer själv vilken typ av arkiv- material utredningen ska beställa. Det handlar oftast om barnavårds- akten men ibland kan intervjupersonen ha önskemål om material från exempelvis ett specifikt barnhem. Barnavårds- och socialakter är i första hand beställda från den placerande kommunen. En del per- soner har själva beställt sitt material eller inte haft någon önskan om att ta del av sitt arkivmaterial. Dessa personer har inte lämnat någon fullmakt till utredningen. 
 Urval 
 404 personer ingår i delrapporten. Av dessa har 229 personer lämnat en fullmakt till utredningen för att beställa deras arkiv- material. Vi har gjort ett obundet slumpmässigt urval om 58 per- soner ur denna grupp. Av dessa personer uppfyllde 29 personer kriterierna att a) utredningen beställt barnavårds- eller socialakt, b) att materialet inkommit till utredningen. Av de 29 personer som ingår i undersökningen är 16 kvinnor och 13 män. Merparten hade varit placerade såväl i fosterhem som på institution. Självklart kan inte ett sådant litet och selekterat urval användas för att dra några generella slutsatser men det kan ändå ge en bild av hur myndig- heterna rapporterade om tillsyn. 
 Bortfall 
 I urvalet föll 29 personer bort av olika anledningar. Orsakerna var följande, att: 
 Utredningen inte har beställt barnavårds- eller socialakter (15 per- soner):  
 innebär att intervjupersonen antingen velat ha utredningens hjälp att beställa arkivmaterial som inte var barnavårds- eller socialakt (ex specifikt barnhem) eller tagit ut barnavårds- eller socialakt innan 
  
 294 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 kontakten med utredningen påbörjades. Eventuellt har intervju- personen överlämnat delar av akten till utredningen. Det materialet ger dock inte en fullständig bild vid granskning. 
 Personerna har inte hört till målgruppen (2 personer):  
 innebär att personer som varit på intervju och velat ha hjälp med arkivmaterial vid närmare granskning inte omfattades av utredningens direktiv. 
  
 Intervjupersonen har fått materialet direkt hem till sig (4 personer):  
 innebär att utredningen har beställt arkivmaterialet men inte fått ta del av det då intervjupersonen önskat att få det direkt hemskickat till sig. 
  
 Arkivmaterial har ej inkommit (6 personer):  
 innebär att utred- ningen har beställt arkivmaterial men att arkiven ej har skickat det ännu. 
  
 Barnavårds- eller socialakt saknas (2 personer):  
 innebär att vid beställ- ning av arkivmaterial har det inte stått att finna någon barnavårds- eller socialakt hos berört arkiv. 
  
 8.3.2 
  
 Undersökningen 
  
 Vi har vid genomläsning av arkivmaterialet utgått från frågan: hur många tillsynsbesök har skett under en individs samtliga placeringar? 
 Beskrivning av materialet 
 Det är i barnavårds- eller socialakten som anteckningar om tillsyns- besök borde vara nedtecknat, då det i rådgivningsböckerna före- språkas att barnavårdsnämnden ska göra dessa anteckningar. Materialet skiljer sig mycket i omfång och innehåll. Det kan bero på att olika arkiv har hanterat materialet på olika sätt. Det är också en konsekvens av att materialet är nedtecknat vid olika tidpunkter i olika kommuner. Ärendehanteringen inom den sociala barnavården har givetvis förändrats under den  
 70-årsperiod 
  som utredningen kartlägger. 
 Men ett samlat intryck är att det oftast är uppgifter som ligger till grund för placeringen som finns arkiverade medan uppgifter om kontakten med barnet under själva placeringen saknas eller, om de finns, är ganska knapphändiga. 
 295 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Att definiera tillsynsbesök 
 Att försöka räkna antalet tillsynsbesök utifrån aktmaterial reser flera svårigheter. Det kan ifrågasättas om alla tillsynsbesök ned- tecknades. Handböckerna för verksamheten har dock varit tydliga på denna punkt: anteckningar om tillsynsbesök skulle skrivas. 
 Ett annat problem är hur man ska veta vad det är man letar efter 
 – vad utgör definitionen av ett rapporterat tillsynsbesök? Vi har definierat rapporterade tillsynsbesök som tydligt utskrivna anteck- ningar om att besök skett på plats. De tillsynsaktiviteter som går förlorade i redovisningen blir telefonsamtal till fosterföräldrar alterna- tivt institutionspersonal, förfrågningar om barnet mellan placerande och vistelsekommun (om det inte uttryckligen står hembesök i anteck- ningarna), och andra kontakter mellan socialassistenten och den placerade som exempelvis byråbesök. 
 Avgränsningar av tiden i den sociala barnavården 
 En individs totala placeringstid är avgränsad efter arkivmaterialets uppgifter om när samhällsvården började respektive upphörde. Saknas sådan uppgift har den första och sista anteckningen om pla- cering registrerats. 
 Vi uppger bara det totala antalet tillsynsbesök under hela pla- ceringstiden inom den sociala barnavården. Flera besök kanske gjordes på en placering och inget på en annan. Vi tar inte hänsyn till sådana skillnader i den här framställningen. 
 Tabell 8.3 Antal tillsynsbesök under placeringstiden i aktmaterialet 
  
 Antal tillsynsbesök 
  
 Antal personer 
  
 0 
  
 13 
  
 1–5 
  
 8 
  
 6–10 
  
 3 
  
 11–15 
  
 4 
  
 16–20 
  
 1 
  
 Summa 
  
 29 
  
 Tabellen om tillsynsbesök visar att 13 personer av 29 inte fick några tillsynsbesök alls under sin placeringstid, enligt aktmaterialet. Den genomsnittliga placeringstiden för dessa personer är sex år. Tre 
 296 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 personer fick mellan sex och tio besök och endast en person mellan 16 och 20 besök. Denna tabell har inte tagit hänsyn till placerings- tidens längd i förhållande till antal tillsynsbesök. Frånvaron av till- synsnoteringar blir givetvis mer allvarlig ju längre placeringstiden har varit. 
 Uppgifter om tillsyn ur arkivmaterialet 
 Följer inte rekommendationerna 
 Eftersom vi inte gör någon skillnad på vårdform i denna undersök- ning, utan utgår från hela placeringstiden, har utgångspunkten varit handböckernas rekommendation för tillsyn i fosterhem. Det slump- mässiga urvalet av akter påvisar att nästan hälften av dessa intervju- personer inte fick ett enda tillsynsbesök under sin placeringstid. Ingen person fick tillsynsbesök motsvarande rekommendationen på två per år, enligt uppgifter ur aktmaterialet. 
 Nyanserad bild 
 Efter att ha läst de anteckningar om tillsyn som finns för dessa per- soner börjar en nyanserad bild av tillsynen att träda fram. Även om de noterade tillsynsbesöken borde ha varit fler per person och pla- ceringstid, har barnavårdsnämnden i flera fall haft mer aktivitet kring den placerade än vad som kan ha uppfattats av barnet. 
 Av flera akter har det framgått att den ansvarige tjänstemannen engagerat sig kring det placerade barnet i form av kontakter med fosterhemmet eller barnhemmet, den biologiska familjen eller andra samt kontakter med barnavårdsnämnden i den kommun som barnet vistas i. Dessa övriga kontakter som barnavårdsnämnden/social- tjänsten har noterat att de tog, har troligen skett utan barnets vet- skap. 
 Ur de placerade barnens perspektiv är det dock inte svårt att förstå om de kände sig bortglömda och inte kommer ihåg några kontakter med barnavårdsnämnden. Vid tillsynsbesöken har samtal med barnet snarare varit undantag än regel, enligt aktmaterialet. 
 297 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn oftare i fosterhem 
 Noteringar om tillsynsbesök i urvalsgruppen har förekommit oftare när barnen varit placerade i fosterhem än i barnavårds- anstalter. Detta kanske kan förklaras av att lagstiftning och hand- böcker är förhållandevis otydliga beträffande tillsyn för barn på anstalt. 
 Agerande vid missförhållanden 
 I flera fall har det funnits anteckningar om missförhållanden i fosterhem i det undersökta materialet. 
 Anteckningarna visar att barnavårdsnämnd och socialtjänst varit försiktiga att agera när de fick kännedom om att allt inte stod rätt till. Om inga uppenbara missförhållanden förelåg, har tjänsteman- nen bedömt situationen som en acceptabel vistelsemiljö för barnet. Åtgärder i form av omplacering av barnet har dragit ut på tiden eller inte skett alls. 
  
 8.3.3 
  
 Exempel från arkivmaterialet 
  
 I det följande ges några exempel på hur och vad barnavårdsnämnd- erna skrev om tillsyn. En iakttagelse från materialet är att anteck- ningarna har varit mer fylliga när det gäller placerade flickor. Om det speglar en generell tendens eller om det bara är ett mönster i just denna urvalsgrupp kan vi inte uttala oss om. Det har i alla fall fått konsekvensen att de flesta exempel är hämtade från kvinnliga intervjupersoners akter. 
 Tillsyn på flera sätt 
 Av materialet framgår det att barnavårdsnämnderna också anteck- nade andra kontakter än rena tillsynsbesök, som av dem, kanske betraktades som tillsyn. Det kunde förekomma telefonsamtal till foster- föräldrarna eller institutionen, förfrågningar till vistelsekommunen om barnets förhållanden och ibland även vårdkonferenser om barnets situation med barnavårdsnämnd, institution och sjukvård. 
 298 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 May barnavårdsakt- berättar om en tillsyn som tycks ha genom- förts efter rådande bestämmelser. Tillsynsbesöken borde dock varit fler i förhållande till placeringsperioden. 
 Dillon fick, enligt aktmaterialet, 11 tillsynsbesök under sina 17 år i samma fosterfamilj. I hennes aktmaterial finns anteckningar om såväl föranmälda som oanmälda hembesök. Däremellan har förfråg- ningar från den placerande kommunen till vistelsekommunen före- kommit ungefär en gång om året. Av anteckningarna framgår det att den placerande kommunen också har gjort hembesök i foster- familjen, trots att familjen bodde i en annan stad. Även telefonsam- tal till fosterföräldrarna har förekommit.  
 Person 434, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  finsk. 
  
 Santos var placerad under ett år, dels på ett jourhem, dels på ett barnhem. Under denna tid förekom det, enligt aktmaterialet, inte ett enda tillsynsbesök. I Chang fall var det främst hennes mamma som hade kontakt med barnavårdsnämnden. Det förekom flera besök och telefonsamtal till den biologiska mamman och kontakter mellan barna- vårdsnämnden och barnhemmet. Dessutom anordnades det kon- ferenser på barnhemmet om Chang situation. Vid några tillfällen var hon med, andra inte, enligt anteckningarna.  
 Person 432, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Inga anteckningar om tillsynsbesök 
 Det är anmärkningsvärt att det i flera akter helt saknas anteck- ningar om tillsynsbesök. I vissa fall kan anledningen vara att barna- vårdsnämnden utfört tillsynsbesök men inte antecknat dem. Det är i sig anmärkningsvärt. Ett sådant fall kan man utläsa av Johnson arkivmaterial. I barnhemmets anteckningar finns ett besök av en tjänsteman från den sociala barnavården nedtecknat men motsvarande besök finns inte att hitta i barnavårdsnämndens anteckningar.  
 Person 28, kvinna, född på  
  
 1950-talet. 
  
 För Morrow var anledningen en annan: av anteckningarna i barna- vårdsakten framgår att den placerande kommunen kontaktat vistelse- kommunen angående Kelly placering. Men den placerande kom- munen fick inget svar. I ett dokument från barnavårdsnämnden i vistelsekommunen, bekräftas de uteblivna uppgifterna om Morrow. Anledningen var att den ansvariga tjänstemannen flyttat och Kelly ärende hade hamnat mellan stolarna. 
 299 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Av förbiseende synes ärendet därvid ej ha överförts som aktuellt och följaktligen fallit i glömska.  
 Person 38, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Anteckningar om missförhållanden 
 I flera personers akter finns anteckningar som visar att barnavårds- nämnden hyste tveksamheter om fosterhemmens lämplighet. I andra fall har direkta missförhållanden skrivits ner. 
 I anteckningarna om Jacobson, kan man följa hur barnavårds- nämnden hanterat ett ärende om missförhållanden. För henne dröjde det över ett år, från det att barnavårdsnämnden först fick kännedom om hemmets olämplighet, innan omplacering skedde. Jacobson placerades i ett fosterhem vid sju års ålder. Drygt ett år senare skedde det första tillsynsbesöket, enligt aktmaterialet. Året därpå fick den placerande barnavårdsnämnden information om att fosterhemmet inte var helt utan anmärkningar. Detta skedde genom ett samtal med ordför- anden i barnavårdsnämnden i vistelsekommunen. Därefter dröjde det cirka ett halvår innan ett nytt tillsynsbesök företogs. Efter besöket kon- staterades att det inte var ett stimulerande hem för ett barn att bo i: Man kan [dock] inte anse hemmet sådant, att man gärna vill ha flickan kvar där någon längre tid. 
 Barnavårdsnämnden beslutade dock att inte vidta någon åtgärd förrän de fått skriftliga anmärkningar om hemmet. Ytterligare ett halvår passerade innan Jacobson blev omplacerad på barnhem.  
 Person 38, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Anteckningarna om Johnson vittnar om svårigheterna för tjänste- männen inom den sociala barnavården att bedöma fosterför- äldrarnas lämplighet. Svårt att bedöma detta hem, ibland verkar det trivsamt och kärleksfullt, ibland snarast fientlig atmosfär. Denna anteckning gjordes när Johnson bott i familjen i sju år. Vid flera till- synsbesök, av såväl vistelsekommunens som placerande kommuns barnavårdsnämnd, framkom det tveksamheter kring fostermodern. Under följande femårsperiod blev tjänstemännen mer kritiska till fostermoderns beteende och de blev också varse om att hon ljugit för dem. Johnson blev vid ett tillfälle erbjuden ett annat fosterhem men valde att stanna kvar till slut. Johnson bodde i fosterfamiljen i 14 år. 
 Person 439, kvinna född på  
 1960-talet. 
  
 Enligt aktmaterialet hade Acevedo varit i fosterhemmet i två år när det antecknades att PBU (psykiska barna- och ungdoms- vården) kände till att en annan kommun flyttat och omplacerat ett 
 300 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 barn som hade bott i fosterhemmet. Deras bedömning var dock att Acevedo hade sin trygghet i familjen och dessutom hade inga andra klagomål inkommit från vare sig grannar, skola eller socialkontor. Två månader senare gjordes ett hembesök i fosterfamiljen då den pla- cerande barnavårdsmannen och representanter från PBU var med. De kom fram till samma slutsats som tidigare. Hemmet är kanske inte toppenbra men inte dåligt heller.  
 Person 526, man född på 1960- talet. 
  
 Anteckningar om misshandel 
 I Molina aktmaterial finns det anteckningar om att hon blivit slagen av fostermodern. Barnavårdsnämnden flyttade Fields. Det framgår dock inte om hennes omplacering berodde på att fostermodern blev utslängd från hemmet av maken, eller på misshandeln av Fields. Utifrån anteck- ningarna i akten blev Fields omplacerad omgående (i förhållande till dateringen av anteckningen). Det framgår inte vart hon placerades då, men efter drygt två månader finns det anteckningar om att hon bodde i ett nytt fosterhem.  
 Person 28, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Anmälan mot fosterhemmet 
 I Guzman aktmaterial finns anteckningar från både den placerande kom- munen och vistelsekommunen om att missförhållanden hade anmälts av hans lärare. Läraren gav en utförlig beskrivning av Guzman bristande omvårdnad som han hade uppmärksammat. Läraren kom med ett förslag som innebar att Hayes bara skulle vistas i fosterhemmet på helgerna. Detta förslag godkändes av de båda inblandade barna- vårdsnämnderna.  
 Person 526, man född på  
  
 1960-talet. 
  
 Samma placering, skilda arkivmaterial 
 I urvalet finns det exempel på två personer som har varit placerade i samma fosterhem och dessutom under en period tillsammans. Hayes och Hooper var placerade av olika kommuner. I Guzman aktmaterial finns det anteckningar om missförhållanden i fosterfamiljen medan Hooper aktmaterial helt saknar anteckningar om tillsyn i foster- familjen. Missförhållanden som hade uppmärksammats av utom- stående, ledde inte till några direkta åtgärder från barnavårds- 
 301 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 nämnden som hade placerat Hayes. Hayes ansågs må bättre av att bo kvar i fosterfamiljen än att ryckas upp från sin tillvaro. Hooper fick inte ett enda tillsynsbesök under sin placeringstid och inne- hållet i hans barnavårdsakt består mest av underlag för placering- arna och ekonomiska ersättningar.  
 Person 526, man född på 1960- talet och person 152, man, född  
  
 1960-talet, 
  
  finsk. 
  
 Intervjupersonernas berättelser i jämförelse med anteckningarna från den sociala barnavården 
 I detta avsnitt jämförs uppgifterna från de 29 personernas akter med vad de har berättat om tillsynen vid intervjun. Syftet är inte att kontrollera intervjupersonernas eller aktmaterialets beskrivningar av verkligheten utan att ge en bild av tillsynen ur olika perspektiv. Det är intervjupersonernas berättelser som ligger till grund för utredningen och aktmaterialet är endast komplement till dessa. I detta sammanhang vill vi dock understryka att aktmaterialet har skapats av samma myndigheter som ansvarar de övergrepp och den försummelse som intervjupersonerna anklagar dem för. Akterna kan inte användas för att påstå att intervjupersonerna minns fel. 
 När man jämför uppgifterna från akterna med intervju- personernas berättelser visar det sig att de flesta som fick många tillsynsbesök enligt akten minns att de fick besök flera gånger. De personer som fick få tillsynsbesök enligt akten har berättat att de mycket sällan eller aldrig fick tillsynsbesök. Uppgifterna om tillsyn som dessa intervjupersoner lämnat till utredningen bekräftas således någor- lunda av deras arkivmaterial. 
 Men det finns också exempel på uppgifter från intervju- personerna och aktmaterialet som står helt i konflikt med varandra. Några personer har sagt att de aldrig eller sällan fick tillsynsbesök, men deras akter visar en annan bild. Enligt aktmaterialet gjordes flera sådana besök. 
 Det finns flera orsaker till de olika beskrivningarna av hur det var. Ålder är en viktig faktor. Intervjupersoner som placerades när de var mycket små har rimligen haft svårt att minnas tillsynsbesök. En annan orsak är att intervjupersonerna kan ha varit ovetande om att barnavårdsnämnden gjorde tillsynsbesök. I materialet finns exempel på att tillsynsbesök i fosterhemmen gjordes när barnen var i skolan. Om barnavårdsnämndens representant inte talade med barnet, 
 302 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 även om han eller hon var hemma vid besökstillfället, kan det också har varit svårt för det enskilda barnet att minnas ett sådant besök. 
 Ett exempel på denna motsägande bild är Williams, som enligt aktmaterialet fick 9 tillsynsbesök. Enligt honom förekom det dock aldrig några tillsynsbesök under hela hans placeringstid på 14 år. I anteckningarna kan man utläsa att vid hembesöken har tjänste- mannen från den sociala barnavården fått information  
 om  
 honom, främst från fostermodern. De få gånger det finns anteckningar om att Williams har kommit till tals är när en tjänsteman hade pratat med honom vid besök i skolan. Det kan vara så att han uppfattade tjänstemannen som skolpersonal. Med andra ord kanske han inte ens förstod att det var ett tillsynsbesök.  
 Person 540, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 8.4 
  
 Övrigt bristfälligt myndighetsagerande 
  
 Det har framkommit anmärkningar mot myndigheternas agerande i intervjupersonernas berättelser i andra avseenden än när det gäller tillsynen. 
 Det finns de som har berättat om att sociala utredningar eller under- sökningar om dem har lagts ned (9), att de av barnavårdsnämnd eller socialtjänst tvingats välja mellan fosterföräldrar och biologiska föräld- rar (3). Tre andra teman är att myndigheter separerade syskon och försvårade kontakten med biologiska föräldrar, att myndigheterna utförde placeringar okänsligt och okunnigt samt att myndigheterna placerade barn på olämpliga institutioner. 
  
 8.4.1 
  
 Myndigheterna separerade syskon och försvårade kontakten med föräldrar 
  
 Utredningen har mött många personer som berättat att de separerats från syskon utan att myndigheterna informerade om varför och vart de skulle hamna. De har också sagt att de inte fick någon hjälp med att upprätthålla kontakten. 81 personer har berättat att myndigheterna separerade dem från deras syskon vid omhändertagande eller omplacering. Detta har för många inneburit en livslång familjetragedi. Några personer med resande bakgrund har uppgett att de blev separerade från sina föräldrar och sina syskon av den anledningen att de var resande. 
 303 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Lewis bror flyttades från det barnhem där de båda bodde utan att varken Wright eller pojkarnas pappa informerades. Episoden beskrivs så här i Lewis referat: 
 En dag hade Lewis bror flyttats ifrån barnhemmet. Wright och hans pappa fick inte veta vart. Vid något tillfälle så tog sig Wright in i ett personalrum och läste sig till information om brodern. Han ringde sedan och informerade sin pappa.  
 Ur referat person 81, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Att omhändertagna barn skildes från sina föräldrar är självklart, men några personer menar att myndigheterna särskilt försvårade kontakten med föräldrarna. I Martin fall sa hennes fosterföräldrar att de blivit uppmuntrade av den sociala barnavården att undanhålla henne information om hennes biologiska familj: 
 Smith hade så gott som ingen kontakt med sin familj efter att hon hade kommit till fosterhemmet. Tvärtom trodde hon fram tills att hon var 13 år gammal att modern var död eftersom det var vad fosterföräldrarna berättade för henne. Fosterföräldrarna förklarade för Smith att det var socialen som hade sagt åt dem att säga det till henne. När Smith var 13 år sökte hennes mamma upp henne på skolan.  
 Ur referat person 360, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 8.4.2 
  
 Placeringar utfördes okänsligt och okunnigt 
  
 En väsentlig kritik som intervjupersonerna har haft mot myndig- heterna är hur själva omhändertagandena och omplaceringarna gick till. Många menar att de utfördes okänsligt och okunnigt. 12 per- soner har vittnat om att deras placeringar skedde med våld. Alvarez har berättat hur det gick till när han och ytterligare sex syskon omhändertogs på  
 1950-talet. 
  Barnen tillhörde resandefolket. 
 Det värsta minnet är när de kommer och hämtar oss. Jag fick en obe- haglig känsla redan innan det hände. Alvarez berättar att det kom ett par polisbilar och några andra personbilar. Utöver polisen kom en läkare och någon socialarbetare. Alvarez berättar att deras mamma skrek till barnen att de skulle springa och alla som kunde sprang. Alvarez som var tio rusade till skogs men kom inte långt. En polis tog tag i hans nacke och lyfte upp honom och sa Du tattarunge du ska inte tro att du kan springa härifrån. Sju barn omhändertogs. [] Barnen togs med i bilarna och fördes till en sjukstuga. Alvarez berättar att här undersöktes vi som om vi var hundar som skulle på utställning. De mätte deras huvudomfång, längd och vikt och sedan fick de genomgå ett intelli- genstest. Därefter fördes barnen vidare till ett barnhem.  
 Ur referat person 248, man född på  
  
 1940-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 304 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 106 personer, ungefär lika många män som kvinnor, har uppgett att deras placeringar skedde utan information. De visste inte varför de blev omhändertagna eller varför de skulle omplaceras. Många har uppgett att de heller inte visste vart de skulle hamna när de satt i bilen eller på tåget som skulle ta dem till deras nya hem. Williams, som kom från en mycket fattig familj med många barn, fick höra att hon skulle bli omhändertagen av en klasskamrat i skolan: 
 Nästa morgon kom det en barnavårdsman och sex barn fick åka iväg i taxi utan att någon visste vart de var på väg. Mamman var tvingad att skriva på, menar Williams. Hon minns att barnavårdsmannen sa att Nu får ni säga adjö till mamma och pappa.  
 Ur referat person 124, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Berättelser om dålig information vid omhändertagandet återfinns även för senare tid. Shields togs in på en institution på  
 1980-talet 
  efter att ha skolkat mycket och börjat ta droger. 
 Istället för att kontakta mina föräldrar kom ett brev indimpandes om att jag skulle infinna mig på ett skolhem. Shields berättar att han blev omedelbart omhändertagen och att det i brevet stod att om han inte infann sig skulle polisen komma och hämta honom. Shields anlände i polisbil. När han kom till skolhemmet blev han fråntagen sina skor.  
 Ur referat person 403, man född  
  
 1960-talet. 
  
 5 personer har uppgett att de fick åka till en placering utan vuxen följe- slagare. Kents historia får illustrera detta: 
 Rubio reste från Stockholm med tåg till Småland med en lapp om halsen där det stod ett nummer. I Jönköping fick fosterfadern skriva på ett papper att han mottagit Rubio. Som ett kolli, det var hemskt.  
 Ur referat person 114, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 8.4.3 
  
 Placerad på olämpliga institutioner 
  
 Flera (19) intervjupersoner berättar att de placerades på institution- er som var olämpliga för barn eller som inte var anpassade efter deras behov. Det rör sig om allt från mentalsjukhus till ungdoms- vårdsskolor som inte lämpade sig för intervjupersonerna. Eller barn som placerades på institutioner för funktionshindrade trots att de saknade funktionshinder. Davis säger att han felplacerades på detta sätt: 
 305 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Davis berättar att han kände sig felplacerad. Det var många handikap- pade barn där, de flesta autistiska. Davis kände sig inte alls hemma, han hade inga kamrater och rymde ofta in i skogarna.  
 Ur referat person 509, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 I de yngre tonåren fick Veiron tillbringa tio månader på ett mental- sjukhus för vuxna. Han har berättat om den tiden så här: 
 Veiron försökte rymma flera gånger men lyckades inte. Vid något till- fälle fick han frigång en halvtimme men för att gå ut behövde han gå ner för en trappa och han hade fått så mycket medicin så att han inte kunde gå. Veiron minns inte vad det var för medicin han fick. Efter tio månader fick Veiron hjälp med att komma ifrån mentalsjukhuset. Det var en lärare som såg till att han fick komma därifrån. Veiron blev skickad till en ungdomsvårdsskola.  
 Ur referat person 604, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Jackson placerades på en ungdomsvårdsskola som bedrev djurskötsel trots att han var astmatiker. 
 Han berättar att han en gång i veckan tvingades åka till sjukhus därför att han inte kunde andas. På sjukhuset fick han Mccoy.  
 Ur referat person 497, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  finsk. 
  
 För dessa personer har själva felplaceringarna i sig varit en vanvård. 
  
 8.5 
  
 Sammanfattande kommentar 
  
 I det här kapitlet har vi undersökt hur myndigheterna borde ha utfört och hur de utförde sitt ansvar gentemot intervjupersonerna när de var omhändertagna barn. Det har handlat både om hur tillsyn skulle gå till enligt lagar och handböcker, hur tillsynen praktiserades enligt upp- gifter från de 404 intervjupersonerna och 29 av dessas barnavårds- och socialakter. Det har också handlat om vad intervjupersonerna har berättat om hur myndigheterna i övrigt agerade. 
 Den sammantagna bilden är att den sociala barnavården har brustit i sitt tillsynsansvar av de intervjuade. 
 306 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 Samma rekommendation då som nu har inte följts 
 Rekommendationen i handböckerna har under mycket lång tid varit minst två tillsynsbesök per år av fosterhem. Dessa rekommendationer har inte följts. Det framkommer av såväl intervjupersonernas egna uppgifter som några personers aktmaterial. 
 Handböckerna har förespråkat enskilda samtal med de placerade barnen vid tillsynsbesök. Inte heller dessa rekommendationer verkar ha följts i intervjupersonernas fall. Tillsynsbesöken för de placerade barnen borde ha varit fler och tjänstemän från den sociala barnavården borde oftare ha talat enskilt med barnet. 
 Bland intervjupersonerna är det endast ett fåtal som berättat om regelbunden tillsyn. 
 En femtedel uppger att de inte fick eller minns några tillsyns- besök alls. Detta kan jämföras med de uppgifter som framkommit i den undersökning som har gjorts av 29 personers barnavårds- eller socialakter. I denna urvalsgrupp hade 13 av 29 personer inga anteck- ningar om tillsynsbesök i sina akter. Trots aktstudiens ringa storlek bekräftar den i stort sett intervjupersonernas erfarenheter av tillsyn. 
 Det är problematiskt att dra för långtgående slutsatser av akt- studien eftersom den har utförts på ett mycket begränsat och selekterat material. Men det borde vara självklart att kontakten med den sociala barnavården, som ibland är den enda länken mellan barnet och dess nya vårdare skulle ha varit mer regelbunden och närvarande i barnets tillvaro än vad som framkommit. 
 Många intervjupersoner har vittnat om att tillsynsbesöken var föranmälda. Det var också ovanligt att tillsynspersonalen talade enskilt med barnen, enligt flertalet intervjupersoner. Ibland blev de också hotade inför besöken och vågade därför inte berätta hur de hade det. 
 Försummelser och övergrepp har kunnat fortgå 
 En konsekvens av den bristfälliga tillsynen har i flera fall varit att pla- cerade barn känt sig övergivna. Om tillsynen försummas minskar också möjligheten att upptäcka missförhållanden. Det har bidragit till att de övergrepp och den försummelse intervjupersonerna berättar att de har blivit utsatta för, kunde fortgå under lång tid. 
 307 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 SOU 2009:99 
  
 Passivitet från den sociala barnavården trots kännedom om missförhållanden 
 Flera intervjupersoner menar att myndigheterna hade kännedom om missförhållanden, men underlät att agera. Anmälningar gjordes av barnen själva, deras föräldrar och omgivningen. I intervjuper- sonernas berättelser har myndigheterna agerat påfallande passivt. Beslut om åtgärder och omplaceringar har dragit ut på tiden och intervjupersonerna har berättat att de under tiden blivit ytterligare utsatta för vanvård i fosterhem eller på institutioner. 
 De barnavårds- och socialakter utredningen granskat påvisar ett snarlikt mönster men ur ett myndighetsperspektiv. Det finns anteck- ningar av tjänstemän som var undrande inför hur det egentligen stod till i fosterhemmen men som har haft svårt att avgöra hur förhållandena verkligen var. Istället för att ifrågasätta och undersöka om det fanns någon grund för dessa tveksamheter, har tjänstemännen låtit placeringarna fortgå. 
 Av aktmaterialet går det även att utläsa att många kontakter togs med fosterföräldrar, institutionspersonal eller andra personer i barnets närhet men anteckningar om enskilda samtal med barnen är oerhört sällsynta. I de akter där det framgått att missförhållanden upptäckts, har agerandet från den sociala barnavården varit för- siktigt och långdraget. 
 För en person som vi berättat om har just denna process utmärkt sig som ett svek som fortfarande gör sig påmind i vuxen ålder. Ur detta perspektiv är det därför viktigt att hela tiden komma ihåg den utsatt- het barn känner och som situationen som placerad ger upphov till. Det byråkratiska beslutfattandet kan uppfattas av barnet som en oändlig tid. Exemplen som getts i detta kapitel visar hur oerhört viktigt det är att myndigheterna tar barns rop på hjälp på allvar. Utredningen har mött alltför många personer som har försökt påkalla myndigheternas uppmärksamhet men blivit avfärdade. Tillsynspersonal måste våga ställa frågor till barnen och vara beredd att lyssna på svaren. Han eller hon måste också förmedla att barnets röst är viktig och att myndighetspersonerna kommer att agera om det behövs. Ett barn behöver känna förtroende och trygghet för att våga berätta. 
 308 
  
 SOU 2009:99 
  
 Tillsyn och övrigt agerande från stat och kommun 
  
 Övrigt bristfälligt agerande från den sociala barnavården 
 Den sociala barnavården har även agerat bristfälligt på andra sätt. Intervjupersonerna har framfört kritik mot att myndigheter sepa- 
 rerade syskon och försvårade kontakten med biologiska föräldrar, att myndigheterna utförde placeringar på ett okänsligt och okunnigt sätt samt att myndigheterna placerade barn på olämpliga institutioner. Det mesta av den vanvård som utredningen har kartlagt ägde rum innanför institutionernas och fosterhemmens väggar. Men det var den ansvariga myndigheten inom den sociala barnavården, vanligen barnavårdsnämnden, som skulle ha förhindrat att det fick fortgå. 
 309 
  
 9 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 Intervjupersonerna har under intervjuerna ombetts att kommentera och reflektera över hur deras tid som placerade har påverkat dem och vilka lärdomar som kan dras av deras erfarenheter. 
 I detta kapitel redovisas först intervjupersonernas förhållande till utbildning, arbete, hälsa och sociala förhållanden. Därpå redo- visas intervjupersonernas beskrivningar av hur barndomens upp- levelser påverkat dem känslomässigt. Sedan beskrivs olika överlev- nadsstrategier som intervjupersonerna tillämpat. Slutligen återges deras svar på frågan om vad samhället borde ha gjort i stället. Hur skulle man ha förhindrat att de utsattes för vanvård? 
  
 9.1 
  
 Hur blev det sen? 
  
 Utredarna har ställt frågor om hur det gått senare i livet, efter den sociala barnavården. 
 Om utbildning och utbildningsnivåer 
 Forskningen om barn i den sociala barnavården har visat att utbild- ning och hälsa är de viktigaste faktorerna för hur barnen lyckas senare i livet. 
 Det är 315 av de 404 intervjupersonerna som har fullgjort folk- skola eller grundskola, ibland genom kompletterande studier på t.ex. Komvux. Men 29 personer fullgjorde aldrig den gamla folk- skolan och 51 personer fullgjorde aldrig grundskolan. 80 personer (20 procent) saknar således den mest grundläggande utbildningen. För nio av intervjupersonerna saknas uppgifter om grundutbild- ning. 
 311 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 En person i vårt material har sagt sig vara analfabet. 
 Det är 106 personer (26 procent) som genomgått en gymnasie- utbildning och 61 personer (15 procent) har uppgett att de studerat på högskola eller universitet. 
 Spridningen mellan utbildningsnivåerna bland de intervjuade är således mycket stor. 
 Om arbete, sjukdom och förtidspension 
 Det är 189 personer (47 procent) som vid intervjutillfället uppgav att de antingen var sjukskrivna eller sedan flera år förtidspension- erade, även om de vid intervjutillfället var ålderspensionärer. 
 När det gäller intervjupersonernas sysselsättning efter den sociala barnavården har vi ställt frågor om hur mycket de har för- värvsarbetat och kategoriserat svaren i tre mycket grova kategorier, fullständigt, delvis eller aldrig. 
 Det är 212 av de 404 intervjupersonerna (52 procent) som har upp- gett att de delvis har arbetat under sitt vuxna liv. 2 procent säger att de aldrig har arbetat. 169 personer (42 procent) uppger att de arbetat fullständigt under sitt liv, undantaget för studier, barnledighet etc. 
 Om kriminalitet, missbruk av alkohol och narkotika 
 Det är 13 procent av intervjupersonerna (53 av 404) som uppger att de begått kriminella handlingar och/eller har suttit i fängelse. 
 Drygt 16 procent uppger i intervjuerna att de har eller har haft alkoholproblem. Drygt 12 procent av de intervjuade säger sig ha haft narkotikaproblem. 
 Om självmord och självmordsförsök 
 Det är 99 personer (25 procent) som uppger sig lida av, eller har haft flera och återkommande, självmordstankar. 16 procent (64 personer) har vid ett eller flera tillfällen försökt ta livet av sig. 
 312 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 9.2 
  
 Känslomässiga konsekvenser av vanvården 
  
 Förutom de data som redovisas ovan har intervjupersonerna berättat om vilka känslor de burit på under sitt vuxna liv. Många anser att dessa känslor är en följd av den vanvård de utsattes för i sin barndom. 
 Utanför och ensam 
 Många berättar om en bestående känsla av att vara utanför, att inte duga och av att inte passa in. Det är känslor som förföljt dem både i arbetslivet och i umgänget med andra människor. 
 De beskriver att de haft svårt att knyta an vilket försvårat möj- ligheterna till nära relationer. Många har aldrig berättat om sina upplevelser från barndomen för någon. Det är inte ovanligt att till och med den intervjuades partner har hållits ovetande. Orsakerna har varit flera, men en återkommande förklaring har varit skam. 
 Skuld och skam 
 Flera intervjuade har berättat om känslor av skuld och skam som följt dem genom livet. De anklagar sig själva för att inte ha lyckats frigöra sig från händelserna i barndomen och i vissa fall för att de som barn inte lyckades undgå den vanvård som de utsattes för av vuxna de var beroende av. 
 Flera personer berättar att de under lång tid har antagit att ingen skulle kunna, eller vilja tro dem om de skulle välja att berätta vad de varit utsatta för. De har levt med en rädsla att inte bli trodda. Några har försökt berätta för exempelvis sjukvårdspersonal och då mötts av oförståelse och misstro. 
 Misstro mot myndigheter och samhälle 
 Personer som varit utsatta för vanvård inom den sociala barna- vården har på ett brutalt sätt fått erfara hur myndigheterna svikit dem. Många intervjupersoner har berättat att de som vuxna har haft svårt för att lita på olika myndighetspersoner, inte minst på barna- vården och socialtjänsten, när det har handlat om att söka stöd för sina egna barn. 
 313 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 Förlorad barndom 
 Flera talar om upplevelsen av att ha förlorat sin barndom. Utred- ningen har mött redogörelser för den sorg och smärta det innebär att ha vuxit upp utan att ha fått vara barn i den bemärkelse som man i allmänhet menar, när man talar om att vara barn. 
 Intervjupersonerna har också berättat om hur de satsat mycket av sin kraft på att försöka vara goda föräldrar, trots att de inte har haft någon erfarenhet av hur en god förälder ska vara. 
 När de själva, efter många år i den sociala barnavården, blev myndiga klipptes alla band med den tidigare fosterfamiljen. Som unga vuxna hade de ingen att vända sig till för att be om råd eller få stöd. 
 Ytterligare en aspekt av den förlorade barndomen är förlusten av den biologiska familjen och den biologiska släkten. En del har berättat hur de först i samband med en bouppteckning efter en bio- logisk förälder har fått kännedom om halvsyskon och andra släkt- ingar. 
 Förlorade möjligheter 
 I liknande utredningar utomlands talar man om loss of opportunities, eller förlorade möjligheter. Det är också något som många intervjuade redogör för. Förlorade möjligheter berör de flesta av vuxenlivets arenor. Det handlar om förlorade möjligheter till utbildning, arbete och inkomst. Många av intervjupersonerna berättar om en mycket pressad ekonomisk situation som de hänför till den bristande skol- gång de fick under tiden i den sociala barnavården. 
 En stor majoritet av de intervjuade har nämnt de flesta av de ovan- nämnda konsekvenserna av en förlorad barndom. En mindre andel av intervjupersonerna anser inte att barndomsupplevelserna har satt spår i vuxenlivet. 
 Utredningens fokus är att beskriva vanvård, men vi har också mött människor som oerhört målmedvetet trotsat många svårigheter och nått den position i arbetet och familjelivet som de eftersträvat. Många nämner att de har barn och barnbarn och vilken lycka det har inne- burit för dem. Många har engagerat sig i föreningsliv. 
 Med andra ord finns det människor som överlevt mot många odds och på många sätt lever ett gott liv. 
 314 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 9.3 
  
 Intervjupersonernas överlevnadsstrategier 
  
 Intervjupersonerna har mot slutet av intervjuerna ombetts att berätta om hur de som barn överlevde den vanvård de var utsatta för. Med överleva menar vi i detta sammanhang; bemästra, klara av och hantera. 
 Påfallande många har haft något att säga om detta, trots att svaret sällan har varit något färdigtänkt eller färdigformulerat innan frågan ställdes. Många minns och kan beskriva hur de som barn på olika sätt försökte hantera en mer eller mindre outhärdlig vardag. 
 I det följande har vi försökt att gruppera några av de vanligast förekommande överlevnadsstrategierna, som de har beskrivits av intervjupersonerna. Vi har också illustrerat beskrivningarna med exempel på hur intervjupersoner har formulerat sig kring detta. 
 Flera olika strategier 
 Baker beskriver hur hon använt sig av flera strategier. 
 Idrotten har betytt mycket för henne. Hon har varit bra i både fri- idrott och att paddla kanot. Baker berättar att hon alltid fick tävla med pojkarna för det fanns inte några flickor som kunde tävla mot henne. En annan överlevnadsstrategi var att göra sig osynlig vilket hon gjorde hos fosterfamiljen. En tredje strategi var att slå tillbaka då fostermamman slog.  
 Ur referat person 454, kvinna född på  
  
 1950-talet, 
  
  resandefolket. 
  
 Att bli en tapeteliont eller att göra sig osynlig 
 En person berättar att han ibland föreställde sig att han försvann in i tapeten, när det var som svårast. Han beskriver, liksom många andra en känsla av att lämna kroppen, se sig själv utifrån. I hans fall rörde det sig om ett sätt att överleva regelbundna sexuella över- grepp. 
 Andra besläktade strategier, som kan anses vara grannar med tapet- elionten har uttryckts som att stänga av, blunda för det som sker, drömma om att tiden ska gå fort. 
 Att fantisera och dagdrömma har också varit strategier som många har tillämpat. Flera har berättat hur de konstruerat fantasivärldar och låtsaskamrater, lekt med händer och skuggor i brist på leksaker och verkliga vänner. 
 315 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 En kvinna berättar att hon hade en särskild sten i ett stenröse som hon kallade Malone, som hon gick och pratade med och anför- trodde sig åt. 
 Ett annat exempel är Burgess som var fosterbarn i en familj där hon berättar att hon utsattes för psykisk terror och heller inte fick nog med mat. 
 Burgess skapade  
 låtsas-Maud 
  som tog över när misshandeln och den psykiska tortyren blev allt för outhärdlig. När hon kom hem till sin mamma skapade hon en fantasivärld där fosterföräldrarna fanns med. I fantasivärlden var det Burgess som slog fosterföräldrarna och vägrade dem mat. När hon började må bättre försvann fantasivärlden, liksom  
 låtsas-Maud. 
 Ur referat person 277, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Flera intervjupersoner berättar om hur svårt de hade med verk- lighetsuppfattningen: 
 När man är liten är livet som ett töcken säger Morrow. Det kändes som att det som hände inte hände. Det var som en konstig dröm.  
 Ur referat person 94, kvinna född på  
  
 1940-talet, 
  
  finsk. 
  
 Man fanns inte i kroppen, försvann, fanns någon annanstans. Johnson berättar att det kändes som att han lämnade ett skal och var någon annan.  
 Ur referat person 195, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Flera personer beskriver hur de utvecklade strategier för att vara till lags, inte ställa till besvär, aldrig be om något, göra sig osynliga för att inte väcka irritation och missnöje i sin omgivning. Att för- söka vara duktig i skolan eller arbeta hårt kunde vara ett sätt, om detta var något som ansågs viktigt, vilket det inte alltid var. 
  
 Flores 
  menar att hon överlevde genom att vara duktig. Hon skötte sig både hemma och i skolan. Hon tror också att en överlev- nadsstrategi var att hålla sig undan och läsa mycket. Hon berättar att hon också gick till en granne och spelade piano.  
 Ur referat person 446, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Jones ihop 
 Att inte visa hur man känner sig har för flera hängt ihop med före- ställningar om att bara stå ut, inte låta dom knäcka mig ibland parat med föreställningar om att minsann visa dom, alternativt, ge tillbaka och i vissa fall även hämnas. 
 316 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 En mer uppgiven variant av att bita ihop har uttryckts som att det gällde att ta en dag i taget, försöka överleva en dag i sänder, jag trodde det var normalt, osv. 
 Duktig i skolan 
 Skolan har av flera, framför allt av de med studiebegåvning, beskrivits som en fristad, någon slags asyl från helvetet, där de har kunnat känna sig betydelsefulla och kompetenta. 
  
 Shelton 
  var duktig i skolan och trivdes där trots att hon inte hade några kamrater. Hon behövde inte plugga för att bli duktig, säger hon. Jag lärde mig att bli uppmärksam och lyssna, eftersom jag visste att jag inte fick öppna läxböckerna hemma.  
 Ur referat person 69, kvinna född på  
  
 1920-talet. 
  
 Glatt humör 
 Mentala egenskaper som envishet, kaxighet, tuffhet, inre styrka, glatt humör, humor och begåvning, har av flera nämnts som viktiga tillgångar när det gällt överlevnaden. 
 Intressen 
 Påfallande ofta har olika intressen och specialbegåvningar nämnts som något som fått intervjupersonerna att stå ut. Flera beskriver musikens betydelse. Ibland nämns en speciell artist. En kvinna berättar hur hon blev hjälpt av sin kärlek till Cox. Någon beskriver hur hon genom att alltid sjunga och hitta på egna sånger kunde göra tillvaron lite mer uthärdlig. För andra har det handlat om att idrotta. 
 Djur har också varit betydelsefulla. I intervjuerna har det hänt att flera personer också varit noga med att nämna namnet på en häst, hund eller katt som stod dem nära. Ibland har intervjupersonerna berättat om naturen och naturupplevelser som har gett dem möjligheter att freda sig, att få distans och sinnesro. 
 Här följer några exempel på hur olika intressen och förmågor har haft betydelse. 
 317 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sjunga 
 Preston berättar om en sång hon brukade sjunga om pappas bil som var så fin och alla andras var så jävla fula. 
 Den sången gav henne kraft, inte minst för att den innehöll en för- bjuden svordom. Det var en straffsång säger hon. Hon menar att hon också var hjälpt av att hon genomskådade fostermodern, förstod att hon var elak, att hon lurades, att hon inte skulle lita på någon, lärde sig hur hon skulle undkomma henne.  
 Ur referat person 307, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Musiken 
 Morrow tror att hennes piano kanske var en räddning för henne. 
 Mina bröder överlevde inte och de var ju inte musikaliska. Det är ett uttryck för känslor. Jag hade en kanal att sitta och spela. Det är ju en fattig kanal, men musikalitet kan ha varit mitt enda sätt att uttrycka mig. Det kan ha varit mitt andrum.  
 Ur referat person 357, kvinna född på  
  
 1960-talet, 
  
  judisk. 
  
 Idrotten 
 Terje säger att han överlevde mycket tack vare sitt idrottsintresse. 
 Han ordnade tävlingar i spjut, löpning, längdhopp osv. på lördagsefter- middagarna och på det sättet fick han också kompisar.  
 Ur referat person 381, man född på  
  
 1940-talet. 
  
 Djuren 
 Fisher berättar att hon hade djuren som vänner. 
 Fisher säger också att hon fäste sig vid djur. Hon gillade en katt och matade en tam ekorre i hemlighet.  
 Ur referat person 463, kvinna född på  
  
 1930-talet, 
  
  finsk. 
  
 318 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 Läsa böcker, rita och måla 
 Att läsa böcker, skriva egna texter, rita och måla har haft stor betydelse för flera intervjupersoner, vilket i flera fall också hängt med senare i livet.  
 Maj-Lis 
  klarade sig mycket genom att läsa böcker. 
 Jag läste böcker om ryska krigsfångar. Kände mig som dem. Det var bara en annan miljö. Slutligen har hennes livsinställning inverkat.  
 Maj-Lis 
  berättar att hon tänkte Jag ska bli något och komma bort härifrån.  
 Ur referat person 243, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Leva på hoppet 
 Flera berättelser handlar om att nära hoppet om en annan tillvaro, att någon en dag ska komma och ta intervjupersonerna därifrån, att det som plågar dem ska ta slut, att de en dag får ge sig iväg till ett bättre liv. Att sitta i fönstret, eller stå vid grinden och vänta har varit ett sätt att hålla hoppet vid liv. 
 På frågan hur hon har överlevt svarar Alexander att hon tror att hon måste haft det bra i Finland. Hennes biologiska mamma skickade alltid små presenter till jul och födelsedagar som luktade av hennes parfym, 4711. Det gav henne hopp, säger hon. Hoppet övergav aldrig henne och där- för överlevde hon.  
 Ur referat person 47, kvinna född på  
  
 1930-talet, 
  
  finsk. 
  
 Vara med andra 
 Grannar, kamrater, syskon, lärare och idrottsledare har haft betyd- else och gjort skillnad för många. För de som varit ensamma och isolerade har sådana kontakter varit avgörande för att behålla ett perspek- tiv på vad som är normalt och inte. De har kunnat förmedla något slags hopp om att vara värd något, att bli omtyckt och uppskattad och att världen också har en ljusare sida. 
 Att skriva dagbok har ibland beskrivits som en variant av att vara tillsammans med någon man litar på och anförtror sig åt, som lyssnar och förstår. Den har gjorde mig lite mindre ensam, har någon sagt. 
 319 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 Kompisar 
 Harald fick stöd från kompisar. Kompisarna har betytt mycket för honom. Han fick ett värde av att vara stor och stark och ha mycket humor. Mendez har vetat att kompisarna och någon av deras för- äldrar har förstått att han hade det svårt hemma. Han njöt av att vara hemma hos kompisar. Där fick han en bild av hur det skulle kunnat vara. 
 Mendez säger att han alltid har fått höra att han har en spirit och en glädje. Han hade en slags självtillit därför att han hade kompisar, humor och förmågan att slå ifrån sig. Han tänkte att det måste finnas en utväg ur det här och dit vill jag gå.  
 Ur referat person 407, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Syskon 
 Både Stokes och Miller säger att de aldrig hade överlevt tiden i foster- hemmet om de hade bott där själva. 
 Jag skulle inte ha vetat att det var sant, säger Stokes. Det är väsentligt att de har haft varandra.  
 Ur referat person 107, man född på  
  
 1950-talet. 
  
 Johnson berättar att hon länge trodde att alla barn hade det som hon. Hon och systern var dessutom vana vid att klara sig själva. 
 Det var bara att tänka att här anpassar jag mig tills det är över. Johnson säger att hon överlevt dels genom att hon hade sin syster, de utvecklade egna strategier för att klara vardagen i fosterhemmet, dels genom att hon fick bekräftelse i skolan, att det fanns en lärare som såg henne.  
 Ur referat person 413, kvinna född på  
  
 1940-talet. 
  
 Grannar 
 Den här personen sökte stöd hos grannarna och en kompis; Waters. 
 Det var grannarna och det var Waters. När t.ex. farbror Gardner i grann- gården såg mig i hans lada nickade han bara och jag fick vara där. Jag ritade mycket och skrev i mina böcker. Jag byggde egna hem i skogen. [] Där hade jag allt från bakpulver till allt det andra som jag såg i köket. Jag sökte mig till snälla farbröder. Jag konstruerade också min egen värld.  
 Ur referat person 483, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 320 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 Lekis 
 Ett annat skäl till att Patterson överlevde tror hon har att göra med att hon gick på lekis. På lekis lade Patterson märke till att människor inte behöver vara arga jämt.  
 Ur referat person 277, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Jackson 
 För några har en stark och positiv gudstro i barndomen haft betyd- else när det gällt att känna sig mindre ensam och utsatt. Tron och regelbundna böner samt vetskapen om att någon god makt till- handahöll en vakande hand har kunnat förmedla hopp, ljus och en känsla av trygghet. 
 Foley berättar att hans gudstro har hjälpt honom, och hans humor.  
 Ur referat person 319, man, född på  
  
 1950-talet. 
  
 Proctor 
  berättar att hon tidigt som barn hade fastnat för ett avsnitt i Nya testamentet där Brown säger att de fattiga och barnen tillhör mitt rike. Det hade jag med mig som bild från frälsningsarméns barntim- mar när jag bodde hemma.  
 Ur referat person 459, kvinna född på 1950- talet. 
  
 Förstå att något är fel 
 Vissa har beskrivit det som självklart att det var något som var fel i det sätt på vilket de blev behandlade. För andra vad det inte så. Flera inter- vjupersoner insåg detta på egen hand. På det sättet hjälpte de sig själva med att stå ut. De anklagade inte sig själva för det som hände, kände ingen skuld eller skam eftersom det inte var deras fel. Den insikten var betydelsefull och avgörande för hur de bemästrade sin tillvaro. 
 Anklagade inte sig själv 
 Ramirez tror att han klarade sig för att han såg var problemen låg. Han anklagade inte sig själv. Han la problemen hos fosterföräldrarna. 
 321 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 Fostermodern var tokig 
 Collier resonerar kring hur det kommer sig att han trots allt över- levde och inte gick under. 
 Han tror att det berodde på att han var begåvad nog att förstå att fostermodern var tokig, att det var en tokig värld han levde i och att det fanns en annan normal värld därute. [..] I någon mån höll han ett psykologiskt avstånd, identifierade sig aldrig helt med den tokiga världen. Collier ägnade sig också åt att teckna, måla och skriva som ett sätt att bearbeta och hantera den orimliga livssituation han befann sig i.  
 Ur referat person 152, man född på  
  
 1960-talet, 
  
  finsk. 
  
 Älskad 
 På frågan om hur intervjupersonerna överlevde har vi i ibland fått svar som lyder ungefär så här Jag visste att jag var älskad av mina föräldrar och det kunde de aldrig ta ifrån mig. Flera intervju- personer har i grunden haft en tillräckligt god tidig barndom, som gett dem styrka att inte tvivla på sitt värde oavsett den behandling de blev utsatta för. 
 Jag tror att jag fick mycket kärlek av mamma och pappa under dom första åren av mitt liv och att det räddade mig, säger någon. 
 Destruktivitet 
 I några fall beskriver intervjupersonerna hur de rymt, missbrukat alko- hol och narkotika, sniffat lösningsmedel, varit våldsamma, kriminella och självdestruktiva som ett desperat sätt att överleva. En kvinna beskriver hur hon blev promiskuös och försökte ligga med så många män som möjligt, som en slags hämnd på sin fosterfar och det han hade utsatt henne för. 
 Jag stängde av och var rätt destruktiv. Jag började dricka när jag var tretton och umgicks med dem som var äldre. Det gick inget vidare i skolan. Det som var konstigt var att ingen märkte något där heller. Ingen ringde hem om jag inte var där.  
 Ur referat person 312, kvinna född på  
  
 70-talet. 
  
 322 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 Ren tur 
 Det var ren tur, menar en man, att han trots allt överlevde den van- vård han utsattes för. För flera har slump och tillfälligheter avgjort intervjupersonernas överlevnad. 
  
 9.4 
  
 Intervjupersonernas synpunkter på hur den sociala barnavården hade kunnat göra annorlunda 
  
 I slutet av varje intervju har vi ställt frågan: Hur hade den sociala barnavården/socialtjänsten kunnat göra annorlunda? Här följer en sammanställning av de åsikter som intervjupersonerna fört fram. Det handlar dels om vad de menar att den sociala barnavården hade behövt göra när de var placerade och dels om förslag till social- tjänstens arbete idag. Många har berättat om sina erfarenheter för utredningen för att försöka bidra till att förhindra att det händer igen. 
 Oanmälda tillsynsbesök 
 Intervjupersonerna har fört fram vikten av oanmälda tillsynsbesök. Många har berättat om att fosterhemmet arrangerades inför besöket. Hemmet skurades och barnen kläddes i de finaste kläderna. 
 Det måste också vara oannonserade besök så att familjen inte hinner sätta upp en snygg fasad.  
 Ur referat person 174, kvinna född på 1970- talet. 
  
 Socialen skulle ha gjort oanmälda besök mycket oftare. Dillon under- stryker vikten av att tala med barnet enskilt. Socialen måste förklara för barnet att man kan komma ifrån och att vi tror på dig. Berätta att man ska skydda barnen till vilket pris som helst.  
 Ur referat person 243, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 323 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 God relation mellan tillsynspersonalen och barnet 
 För att barn ska våga berätta om sina upplevelser av vanvård krävs en god relation till den hon eller han ska berätta för. Många inter- vjupersoner har fört fram att tillsynspersonalen hade behövt komma ofta, flera gånger per år och ägnat tid åt att prata med dem och skapa en relation. För att barnet ska våga berätta måste till- synspersonen ställa direkta frågor, hävdar flera intervjupersoner. Många har istället vittnat om att tillsynspersonalen kom för att prata med fosterföräldrarna, inte för att tala med dem. 
 Tillsynen har inte brytt sig om mig. Jag kunde lika gärna ha varit en tapet på väggen.  
 Ur referat person 243, kvinna född på  
  
 1960-talet. 
  
 Samtala på ostörd plats 
 Många av intervjupersonerna har fört fram vikten av att få tala med tillsynspersonalen på en ostörd plats. De menar att de hade känt sig fri- are att tala om inte fosterföräldrar eller institutionspersonal lyssnade till samtalet. Jones berättar om hur hon anser att socialtjänsten borde göra. 
 Barnet borde stå i fokus och fosterföräldrarna bör inte få sitta med när man frågar barnet om hur det trivs. Vidare anser Jones att socialtjänsten borde ha studerat samspelet i familjen och inte gjort besöken på dagtid när barnen var i skolan och fosterpappan på sitt arbete. Det var ju han som var det stora problemet och honom träffade socialtjänsten aldrig.  
 Ur referat person 284, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Tilltro till barnet 
 Det finns intervjupersoner som har beskrivit att de berättat för till- synspersonal om att de farit illa utan att bli tagna på allvar. Tillsyns- personalen har inte trott att barnet talat sanning och inte heller ställt följdfrågor till vare sig barnet, fosterföräldrar eller till någon i dess omgivning. 
 Lewis säger att de som skulle bevaka hans intressen inte gjorde det. Grannarna runt fosterhemmet och hans morfar anmälde flera gånger till barnavårdsnämnden att Lewis for illa men det hände ingenting. 
 324 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 Han anser att det är vikigt att man pratar med barnen och lyssnar och tror på dem.  
 Ur referat person 433, man född på  
  
 1940-talet 
  
 . 
  
 Vad händer om jag berättar? 
 Många har vittnat om att de aldrig skulle ha vågat berätta om för- summelse och övergrepp eftersom de inte visste vad som skulle hända. De var rädda för att hamna på en ännu sämre plats eller bli straffade av fosterföräldrarna för att de berättade om vanvården de utsattes för. Intervjupersonerna har fört fram starka krav på att till- synspersonalen måste lyssna på barnen och ta dem på allvar. De måste få vetskap om att myndigheterna kommer att agera om de får information om missförhållanden. 
 Börjar ett barn berätta om missförhållande är det viktigt att barnet får en försäkran dels att det ska få komma därifrån, dels att detta inte kommer fram till fosterföräldrarna.  
 Ur referat person 307, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Stöd av oberoende person/mentor 
 Det har kommit förslag till utredningen om att barn ska få sin egen mentor/kontaktperson; en oberoende person som bara skulle fin- nas till för barnet. Någon som barnet skulle kunna kontakta, ringa och som enbart skulle intressera sig för barnet och dess utveckling. 
 Morrow föreslår att placerade barn skulle få ha en utomstående men- tor som inte är direkt knuten till socialtjänsten, för att undvika att socialtjänsten och fosterföräldrarna allierar sig med varandra. Det ska vara neutrala möten där fosterföräldrarna inte närvarar. Vidare menar hon att socialtjänsten inte ska slarva med överlämningar och göra regelbundna utvärderingar.  
 Ur referat person 357, kvinna född på 1960- talet, judisk. 
  
 Tydligare information 
 En genomgående kritik har varit bristande information till barnet från den sociala barnavårdens sida om anledningen till omhänder- tagandet, vart barnet ska föras och för hur lång tid. Många har 
 325 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 berättat att ingen informerade dem om varför de fick flytta vidare från ett fosterhem till ett annat. 
 Dessutom har många berättat att de skilts från föräldrarna i hemmet eller från syskon på barnhem utan att de fick veta vad som skulle hända. Ovissheten har följt många och plågat dem under barn- domen och senare i livet. 
 Price framhåller hur viktigt det är att bygga upp ett förtroende med de barn som placeras för att man ska kunna följa dem, få veta vad som händer med dem. Hon poängterar också hur viktigt det är att barnen förbereds på vad som ska hända med dem, att de får veta alla steg, att man inte bara flyttar barn utan förvarning.  
 Ur referat person 307, kvinna född på  
  
 1970-talet. 
  
 Hjälp med att upprätthålla kontakt med biologisk familj 
 Många har skiljts från sina föräldrar och syskon. Stora syskon- skaror har flyttats till olika landsändar utan att det funnits någon ambition att de skulle kunna upprätthålla någon kontakt. Många barn har också tvingats bryta med sin biologiska familj, släkt och vänner då de placerats. Den sociala barnavården har inte gjort något för att kontakten skulle kunna upprätthållas. 
 Flera intervjupersoner har berättat att deras fosterföräldrar aktivt hindrat dem från kontakt med sin biologiska släkt genom bland annat telefon- och brevcensur. I vissa fall har även den sociala barna- vården/socialtjänsten förhindrat kontakt mellan placerade barn och deras föräldrar och syskon. 
 Vera berättar att hon först vid 70 års ålder förstod att hennes far hade velat ha hem henne igen. Detta läste hon sig till i de journaler som hon fått hem från ett arkiv. Hon blev placerad på ett barnhem för att fadern var arbetslös. Modern hade sedan tidigare lämnat hemmet. Där- efter hörde Vera inget från sin far. Hon trodde att han övergivit henne och träffade honom aldrig mer. I journalerna har hon kunnat läsa att han skrivit flera brev till den sociala barnavården och önskat hem sin dotter. Han beskriver hur hans förutsättningar för att ta hem dottern har blivit bättre, att han träffat en kvinna och skaffat sig ett arbete. Vera fick aldrig veta detta som barn.  
 Ur referat person 494, kvinna född på  
  
 1930-talet. 
  
 326 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 Håll ihop syskongrupper 
 Intervjupersonerna har erfarenheter av att separeras från sina syskon. De kom till olika fosterhem och ingen hjälpte dem att upprätthålla kon- takten med varandra. Flera tar upp detta som något av det värsta, att inte få vara tillsammans med den enda tryggheten. Även om de inte kunde komma till samma fosterhem hade de kanske kunnat placeras i samma stad så att en kontakt hade kunnat upprätthållas. 
 Man ska inte skilja syskonen åt. De behöver inte vara tillsammans med föräldrarna, men man måste försöka förstå var barnen har sin anknytning. Den var till mina syskon. Jag borde ha fått vara ihop med någon av dem.  
 Ur referat person 459, kvinna född på  
  
 1950-talet. 
  
 Våga ifrågasätta en snygg fasad 
 Inte sällan har intervjupersoner berättat om fosterföräldrar med gedigen utbildning och som varit väl ansedda i samhället, samtidigt som de utsatt fosterbarnet för försummelse och övergrepp. Social- tjänsten måste därför våga leta efter vanvård i de till synes väl- fungerande hemmen. 
 En man inledde sin intervju med att säga att han inte kan förstå att en stat eller en kommun faktiskt inte kontrollerar vilka människor som de placerar barn hos. 
 Den person som placerade honom lovade att komma tillbaka efter fjorton dagar. Han såg inte någon från den sociala barnavården på många år. Fosterfadern var väl ansedd samtidigt som han utsatte pojken för brutala sadistiska övergrepp.  
 Ur referat person 375, man född på 1960 talet. 
  
 Stödjande team 
 En kvinna har skrivit en egen text, som skickats till utredningen, om hur socialtjänsten skulle kunna arbeta med fosterhemsplacerade barn. Hon menar att ett placerat barn befinner sig i en akut kris och kan behöva ett helt team omkring sig. Detta är en del av hennes text. 
 Konsekvenserna av en familjehemsplacering, oavsett om det är en kortsiktig eller långsiktig placering, måste göras så lindriga som möj- ligt. Oftast har de placerade barnen ett litet eller ett obefintligt socialt 
 327 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 SOU 2009:99 
  
 skyddsnät. Det är därför viktigt att samhället erkänner och bekräftar att barnen befinner sig i en akut kris och agerar utefter detta. Det torde därför, enligt min erfarenhet, vara bra att utveckla någon form av team kring barnen som kan agera i stället för det övriga avsaknade sociala skyddsnätet av t.ex. syskon, föräldrar och vänner. Ett team av professionella personer som kan göra en adekvat objektiv bedömning av den uppkomna situationen, vilka skall finnas till hands för både fosterbarnet och fosterfamiljen under hela placeringen. Genom skärpt kontroll, ökat stöd till familjehemmen, handledning till socialsekre- terarna, men även ett erkännande från samhället till de familjehem där det fungerar bra, att de gör en fantastisk insats, samt att dra erfaren- heter av den unika kompetens och egenskap som dessa föräldrar besitter, då kan fosterbarnens rättigheter kanske lättare säkerställas. 
 Ur referat person 434, kvinna född på  
 1960-talet. 
  
 Stöd till biologiska föräldrar 
 Många menar också att större insatser hade kunnat göras hemma, innan de placerades. Om deras föräldrar hade fått ett bättre stöd och hjälp hade de kanske sluppit att bli placerade. 
 Gedigen utredning av fosterfamiljer/familjehem 
 Det finns krav från majoriteten av intervjupersonerna att foster- familjerna måste utredas på ett bättre sätt. Det måste ställas höga krav på dessa familjer. Många kan inte förstå hur de kunde bli pla- cerade i de familjer de kom till. De menar att det knappast kunde ha gjorts någon ordentlig utredning av fosterhemmet. Några menar att det borde ställas samma krav på fosterfamiljer som det ställs när en familj ska adoptera ett barn. 
 Wilcox tror att många familjehem rekryteras av personer på social- tjänsten med en naiv inställning. De tror att det räcker med att män- niskor vill ta emot barn i sina hem för att det ska vara tillräckligt bra. 
 Ur referat person 519, man född på  
 1970-talet. 
  
 Det har också förts fram krav på att den sociala barnavården borde söka en egen uppfattning om fosterhemmet. 
 De måste höra med andra socialkontor som placerat barn tidigare eller har barn på hemmet ifråga. Man måste vara medveten om, säger Gross, att fosterfamiljerna är duktiga på att dupera och man måste ha 
 328 
  
 SOU 2009:99 
  
 Intervjupersonernas kommentarer 
  
 något slags skydd mot detta.  
 Ur referat person 575, man född på 1970- talet, övriga Europa. 
 Centralt register över fosterhem 
 Utredningen har fått förslag om att det borde inrättas ett nationellt register där anmälningar och svartlistning av fosterhem kan noteras. Det får inte vara möjligt att en familj som utsatt ett barn för vanvård kan ta emot nya barn. 
 Matchning 
 Flera intervjupersoner tycker att socialtjänsten skulle lägga mer tid och energi på att matcha barn med fosterfamilj. Dels handlar det om att barn från städer placerats hos familjer på landsbygden, dels att barn har flyttats från en landsända till en annan där dialekten var så bred att de hade svårt att förstå vad deras fosterföräldrar sa. En annan aspekt är att bli placerad i ett religiöst hem när barnen själva inte var religiösa. 
 Utbildning 
 Flera personer har betonat vikten på utbildning och stöd när det gäller personal och fosterföräldrar. 
 Personalen hade ingen utbildning, säger Mcguire. Dom var arbets- skadade. Utbildning är det enda som hjälper, att vården bedrivs av skickliga, yrkeserfarna människor.   
 Ur referat person 599, man född på  
  
 1950-talet, 
  
  övriga Norden. 
  
 Ta vara på våra erfarenheter 
 Det är flera intervjupersoner som menar att de själva skulle kunna göra nytta när det gäller placerade barn idag. De skulle t.ex. kunna vara med och stötta barn men även socialtjänsten. Detta för att undvika att det som hände dem inte ska drabba andra barn idag. 
 329 
  
 10 
  
 Källkritiken och minnet – en diskussion 
  
 I detta kapitel fördjupar vi diskussionen om utredningens metoder med särskild koppling till vad människor kan minnas. 
 Kapitlet inleds med en beskrivning av vårt förhållningssätt till de berättelser som vi har lyssnat till, för att sedan diskutera hur ett traditionellt källkritiskt perspektiv går att tillämpa på dessa. Där- efter ser vi på utredningens erfarenheter och metoder i ljuset av den forskningstradition som kommit att kallas oral history, muntlig historia. 
 Kapitlet avslutas med ett källkritiskt resonemang kring en viktig del i vår utredning; tidiga och traumatiska minnen. Vad säger aktu- ell forskning om vad vi minns och vad är det vi glömmer? 
  
 10.1 
  
 Att fråga och lyssna 
  
 Intervjuer med enskilda och studier av arkivmaterial är de metoder för datainsamling som utredningen har använt sig av. 
 Varje persons berättelse om vanvård utgör en del av det resultat som redovisas. Direktiven uttrycker också en förhoppning om att utredningens rapport ska ge upprättelse åt de drabbade och lärdom för framtiden. 
  
 1 
  
 Upprättelseperspektivet har präglat utredningen redan från planer- ingen. Att  
 fråga och lyssna  
 har varit förhållningssättet i intervjuerna, inte  
 ifrågasätta  
 eller  
 förhöra. 
  
 I den första delrapporten 2007 diskuterade vi begreppet narrativ sanning och hävdade att det som berättas vid intervjutillfället är den sanning vi ska dokumentera, sammanställa och förmedla till våra uppdragsgivare. 
  
 2 
  
 1 
  
 Dir. 2006:75. 
  
 2 
  
 Delrapport 1 från Utredningen om vanvård i den sociala barnavården 
  
 , Stockholm 2007, s. 9. 
  
 331 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 SOU 2009:99 
  
 Narrativet utgörs inte enbart av människors återberättande av en händelse, utan ska också ses som människans försök att kon- struera och rekonstruera sin verklighet. 
 Intervjupersonernas berättelser om sina upplevelser från barn- domen och reflektionerna över hur de har påverkat deras liv, har dokumenterats i referaten utan att ifrågasättas. Eftersom vi samlar in berättelser om händelser i det förflutna, har vi tillämpat arbets- metoder som också används i historisk forskning. 
  
 10.2 
  
 Muntlig historia 
  
 Muntlig historia, på engelska oral history, är ett redskap för att tolka berättelser om det förflutna. Det är också en metod för att skapa nytt källmaterial, inte sällan kring bortglömda eller negli- gerade grupper. Oftast är intervjuer den viktigaste källan för dem som sysslar med muntlig historia. 
 Den muntliga historien byggs upp kring människor. Den ger själva historien liv och vidgar dess horisonter. Den medger hjältar, inte enbart bland ledarna utan också bland de många i folkets djupa led [] Den bidrar till värdighet och självförtroende bland de mindre pri- vilegierade, i synnerhet de gamla.  
  
 3 
  
 Intervjuerna är betydelsefulla därför att allt som skett i det för- flutna inte går att undersöka med hjälp av skriftligt material i arkiv. Dessutom har vissa händelser och företeelser som skett i det för- flutna, framförallt vissa gruppers perspektiv inte dokumenterats i källorna, alternativt att dokumentationen är knapphändig. 
  
 4 
  
 Muntlig historia växte sig stark under  
 1960-talet. 
  Nya rörelser upp- märksammade arbetarklass, kvinnor och etniska minoriteter. Det blev möjligt att bättre förstå de studerades livssituation och historia. 
  
 5  
  
 Vår utredning har uppmärksammat många individer vars lidande tidig- are har varit osynligt för omgivningen. Genom att samla berättelser som inte funnits nedtecknade har vanvården i den sociala barna- vården kunnat beskrivas. 
 I de skriftliga källorna saknas som regel barnavårdens försum- melser. Det har blivit tydligt i takt med att vi intervjuat alltfler per- 
  
 3 
  
 Montgomery, Bentley,  
 Det förgångnas röst: den muntliga historieforskningens grunder 
 , Wilcox, Stockholm, 1980, s. 32. 
  
 4 
  
 Mason, Garcia, Muntliga källor och källkritik, i Goodman, Chambers, Garcia (red),  
  
 Muntlig historia 
 , Studentlitteratur, Lund, 2006, s. 22. 
  
 5 
  
 Mason, 2006, s.  
  
 8-9; 
  Mason, Garcia, Oral history – mer än en metod.  
 Historisk tidskrift 
 , 2001:3, s.  
 326-328. 
  
 332 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 soner och tagit del av de journalanteckningar etc. som finns om dem. Endast i några enstaka fall har det funnits journalanteckningar om att barnen vanvårdats eller utsatts för övergrepp. Arkivmaterial och dess innehåll ger en historia återgiven med myndigheternas språk, men genom intervjuer har myndighetsperspektivet komplet- terats med intervjupersonernas berättelser. 
 Vårt material kommer att omfatta mer än 1 000 intervjuer innan utredningen är klar. Vi har främst genomfört en kvantitativ analys av informationen i intervjuerna. 
 Muntlig historia som metod har använts i liknande utredningar som har gjorts runtom i världen; Norge, Irland, Kanada och Australien. 
  
 10.3 
  
 Källkritik 
  
 Den klassiska källkritiken granskar källans äkthet, beroende, av påverkan utifrån, tendens och tidsrymden mellan händelsen som källan berättar om och källans tillkomst (minnet). Den bedömer om källan är vad den utger sig för att vara. 
  
 6  
  
 För vår utredning blir främst frågan om tids- rymden mellan händelsen och det källan (intervjupersonen) berät- tar om särskilt intressant. Senare i detta kapitel finns en mer utför- lig diskussion om  
 minnet. 
  
 Klassisk källkritik anger kriterier för att analysera källor. För muntliga källor ska det tydligt framgå vem som intervjuat, var intervjun ägt rum och vem som skrivit ner intervjun. Helst ska intervjun spelas in. Det gör det möjligt att gå tillbaka till ursprungskällan. Tidigare har vi beskrivit hur utredningens intervjuer gått till och hur noga vi varit med att följa dessa punkter när det gäller att dokumentera intervju- erna. 
  
 10.3.1 
  
 Hur kan frågan om pålitlighet besvaras? 
  
 I den klassiska källkritiken används i regel två metoder för att besvara frågan om pålitlighet. Dels kan intervjupersonernas berät- telser jämföras med skriftliga källor, dels kan flera personers berät- telser jämföras med varandra.  
  
 7 
  
 Intervjupersonernas arkivmaterial kan användas för att precisera tiden då de var placerade. Ibland använder intervjupersonerna själva 
  
 6 
  
 Mason, 2006, s. 23. 
  
 7 
  
 Mason, 2006, s. 26. 
  
 333 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 SOU 2009:99 
  
 journalerna som hjälp och stöd under intervjun i beskrivningen av sin placeringshistoria. 
 I den historiska forskningen saknas det många gånger skriftligt material från den grupp som undersöks. Om det finns material är det mycket möjligt att det har skapats av personer som bidragit till att margi- nalisera eller förtrycka gruppen som står i fokus för undersökningen. Därför ger sådant material en annan bild av det som hände, hävdar historikern Palmer. 
  
 8  
  
 Resonemanget går att överföra till utred- ningen. Det är t.ex. mycket troligt att vanvård aldrig dokumen- terades i den sociala barnavårdens material eftersom mycket få per- soner frågade barnen. Det finns också flera exempel på att tjänste- män och politiker kände till förhållandena utan att de dokumen- terades. De skriftliga källorna är därför inte tillförlitliga när det gäller vanvård. 
 Psykologen  
 Gomez förespråkar i  
 Traumatiska minnen  
 metoder för att ta reda på om människor berättar det som faktiskt skett. Man kan kontrollera källan gentemot dokument, men även med syskon eller föräldrar. 
  
 9  
  
 Men det är inte helt enkelt. Syskon, föräldrar eller andra närstående minns inte alltid en händ- else på samma sätt. 
  
 10 
  
 Utredningsmaterialet uppvisar skillnader mellan det som inter- vjupersonerna berättar och de rapporter som barnavårdsnämnden skrivit vid hembesök. En intervjuperson kan berätta om en utsatt situation med försummelse och övergrepp, medan det i rapporten står att barnet verkar utvecklas väl. 
 I materialet finns också en annan möjlighet att jämföra med skriftliga dokument. Några ärenden har lett till åtal och dom. Inter- vjuer om vanvård kan då jämföras med domar i samma ärende. 
  
 8 
  
 Mason, 2006, s. 27. 
  
 9 
  
 White,  
  
 Sven-Åke, 
 Traumatiska minnen 
 , 3. utg., Natur och kultur, Stockholm, 2002, s. 110. 
  
 10 
  
 Walker, Jochen  Rutter, Rodriguez, "Validity of adult retrospective reports of adverse child- hood experiences: review of the evidence 
  
 .  
 Journal of Child Psychology and Psychiatry  
 45:2, 2004, s. 266; White, 2002, s. 110. 
 334 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 10.3.2 
  
 Beskrivs det som faktiskt hänt? 
  
 Vår utredning har tagit emot intervjupersonernas berättelser oemotsagda. Vi har inte förhört eller ifrågasatt. Intervjuper- sonernas berättelser återges så exakt som möjligt. Sedan har både intervjupersonen och intervjuarna undertecknat det sammanfatt- ande referatet. 
 Ett sätt att närma sig frågan om intervjupersonerna beskrivit vad som faktiskt hänt är att  
 jämföra olika personers berättelser  
 med var- andra. För fosterhemsplaceringar är möjligheten begränsad efter- som vi mer sällan har träffat personer som varit i samma fosterhem. Det finns dock i vårt material berättelser om händelser i  
 samma fosterhem  
 eller från  
 samma barnhem  
 som på det sättet validerar, det vill säga bekräftar, varandra. Exempelvis har tre män oberoende av var- andra berättat hur de utsatts för sexuella övergrepp av en anställd i ett barnhem. Dessutom finns återkommande berättelser om utsatthet, ensamhet, att aldrig vara något värd etcetera, som går igen i majori- teten av berättelserna. 
 Det som skiljer vår utredning från andra oral history projekt är främst mängden berättelser. Vi redovisar mer än  
 fyrahundra intervjuer  
 i denna delrapport. När vi avslutat vårt arbete kommer mer än 1 000 intervjuer ha genomförts och dokumenterats. Detta är för svenska förhållanden ett mycket stort och helt unikt material. 
  
 10.3.3 
  
 Beroende och oberoende källor 
  
 Enligt den klassiska källkritiken ska en berättande källa vara obero- ende av påverkan utifrån. Värdet av en källa minskar om det inte är första gången som historien berättas. 
  
 11 
  
 De individer vi träffat och deras livsöden skiljer sig mycket från varandra. En del berättar för första gången om vanvård och över- grepp. Andra har talat om sina erfarenheter tidigare. En del har gått i terapi, bearbetat och sökt förklaringar till det som hänt. Ytter- ligare andra har engagerat sig i föreningar för att driva frågan om ersättning och upprättelse. Olika förutsättningar påverkar graden av berättelsernas oberoende och beroende. Det går inte att undvika i en utredning som i efterhand granskar sociala förhållanden i ett samhälle. 
  
 11  
 Mason, 2006, s. 29. 
 335 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 SOU 2009:99 
  
 Själva intervjun skapas tillsammans av intervjupersonen, den som intervjuar och den som antecknar. Intervjuns struktur och miljö, frågorna, våra personligheter, ålder och kön har också betyd- else för den berättelse som kommer fram. Intervjun i utredningen har därför, som tidigare beskrivits, fått en tydlig struktur för att varje intervjusituation ska vara så lika som möjligt. 
  
 10.3.4 
  
 Opartiska källor 
  
 En god källa ska, enligt klassisk källkritik, helst vara helt opartisk. Men det är sällan sådana källor finns. Den som har intresse i en sak och är part i målet, kan misstänkas för att vara otillförlitlig, ten- densiös. Man kan överdriva eller underdriva, eller utesluta fakta eller använda ett vilseledande språk. 
  
 12 
  
 Vi kartlägger vanvård. Intervjupersonernas berättelser står oemot- sagda. Utredningsdirektiven ger oss, till skillnad från de norska gransk- ningarna, inte möjlighet att kalla in förövare eller vittnen, även om sådana finns. Ingen uppsökande verksamhet får bedrivas. Utred- ningen har inga befogenheter att kalla folk till intervju och förövare får inte pekas ut i det enskilda fallet. 
 I en del fall har berättelserna styrkts av andra personer från insti- tutioner, fosterhem, social barnavård och närsamhället. Vi har också tagit emot berättelser från en handfull personer som tidigare arbet- at på olika institutioner. De har bekräftat den bild som intervjuper- sonerna förmedlat. 
 I vårt uppdrag har inga löften om ersättning funnits med. Det är en skillnad gentemot en del av de utredningar som gjorts i t.ex. Norge och Irland. Hade utredningen haft löften om ersättningar kopplat till vad som framkommit under intervjun, hade förmod- ligen tendensen varit mer problematisk. 
 Många intervjupersoner har motiverat sitt deltagande i inter- vjuerna med att det är ett första steg i riktning mot en upprättelse, att få berätta för en statlig utredning som lyssnar och dokument- erar. Upprättelseperspektivet har ofta varit kombinerat med en för- hoppning om att deras berättelse ska medverka till att dagens barn inte ska drabbas av samma sak. Det finns också de som i inter- vjuerna betonat behovet av ekonomisk kompensation till de drabbade. 
  
 12  
 Mason, 2006, s. 35. 
 336 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 10.4 
  
 Närhet, tid och plats - minnet 
  
 Utredningen tar emot berättelser om händelser som skett från  
 1920-talet 
  fram till slutet av  
 1990-talet. 
  Personerna var barn då de var placerade i den sociala barnavården. Är det rimligt att de kan minnas vad de varit med om efter så lång tid? 
  
 10.4.1 
  
 Minnet sviktar med tiden men vi minns det dramatiska 
  
 Kunskap från de senaste årens forskning har ökat förståelsen för hur minnet kodas, lagras och återskapas. Man skiljer på det semant- iska minnet (det vi vet) och det episodiska minnet (det vi gjort, våra erfarenheter). Generellt kommer det episodiska minnet i fokus när det gäller minnen från barndomen. 
  
 13 
  
 Forskare verkar också ense om att minnen inte är en historia som rullas upp som en film i verklig tid utan en rekonstruktion. Den är påverkad av vad som hänt senare i livet och egna fantasier om vad som skedde. Psykoanalytikern Thompson hävdar att minnesforskare är överens om att: 
 vi inte lagrar objektiva ögonblicksbilder av våra tidigare erfarenheter utan snarare bibehåller betydelsen, stämningen och känslorna som dessa upplevelser ger oss. Samtidigt är de också överens om att även om återgivna minnen kan vara en omstrukturerad psykisk verklighet så återspeglar de en kärna av yttre verklighet, av de historiska händelser som ägt rum. 
  
 14 
  
 Psykologen Martin har skrivit en artikel för den norska nationella granskningen av barnhemmen. Han påpekar att sådant som vi gjort många gånger som barn är lättare att minnas än enstaka vardagshändelser. Minnet lagras efter människans eget för- hållningssätt till händelsen. Mycket av det vi tror är glömt är sådant som vi inte lade märke till, sådant som vi aldrig kodat in. 
  
 15 
  
 Minnet sviktar med tiden, några händelser försvinner snabbt ur minnet medan andra bleknar långsamt. Detta är det typiska för var- 
  
 13 
  
 Phillips, Brown  Lewis, Rodriguez, Retrospective reporting of childhood adversity: Issues in assessing  
  
 long-term 
  Gonzalez 
  
 .  
 Journal of Personality Disorders 
 . 11(1), 1997, s. 22. 
  
 14 
  
 Kaplan, Martinez,  
 Barn under Förintelsen - då och nu: affekter och minnesbilder efter extrem traumatisering 
 , Natur och kultur, Stockholm, 2003. 
  
 15 
  
 Carter,  
  
 Selvbiografisk langtidshukommelse 
 , bilaga 2 i Norges offentlige utred- ninger (NOU) 2004:23,  
 Brooks og specialskoler under lupen – Nasjonal kartlegging av omsorgssvikt og overgrep i barnevernsinstitusjoner  
  
 1945-1980 
 , 
  Oslo 2004, s. 174. 
 337 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 SOU 2009:99 
  
 dagliga händelser medan vi bättre minns händelser som var ovänt- ade, spännande eller dramatiska. 
  
 16 
  
 10.4.2 
  
 Barndomsminnen 
  
 Är det då möjligt att komma ihåg sin barndom efter lång tid? Phillips och Lewis visar att man generellt kan säga att män- 
 niskans berättelser om sin barndom är rätt stabil. De refererar till en studie där samma personer intervjuades vid 30, 47 och 70 års ålder om sina liv och det var inte några större förändringar i deras berättelser. Samtidigt påvisar de att minnen med tiden suddas ut till viss del. 
  
 17 
  
 Det finns en allmänt skeptisk hållning till vad vuxna egentligen kan minnas av sin barndom. Men White skriver att modern forskning visar att misstroendet mot barndomsminnen är betydligt överdrivet. I sin bok  
 Traumatiska minnen  
 har han gått igenom forskning och delat med sig av sina egna erfarenheter och slut- satser. Tidiga barndomsminnen är oftast tillförlitliga även om glömska, snedvridning och förvrängning förstås kan ha inträffat. Minnet är ganska korrekt och då speciellt när händelserna är unika, oväntade eller har fått personliga konsekvenser för en person. Där- emot kan negativa minnen vara svåra att få fram, men det kan avhjälpas med stöd av ledtrådar. 
  
 18 
  
 Personer har kommit till utredningen och berättat att de har besökt ett gammalt barnhem eller träffat en person från förfluten tid. Det har fått dem att minnas mer av sin barndom. 
 Arkivmaterialet från den sociala barnavården har också väckt minnen till liv. Fosterföräldrarnas namn kommer fram och platser som de bott på blir mer tydliga när intervjupersonerna har tagit del av materialet. 
 Personer har ringt eller skrivit till oss efter intervjun och berättat att de börjat minnas fler händelser och detaljer. Under själva intervjun har det också hänt att de kommit på sådant som de trodde var glömt. Intervjun har aktiverat minnet. 
  
 16 
  
 Gould, 2004, s.  
  
 173-75. 
  
 17 
  
 Phillips  Lewis, 1997, s. 22. 
  
 18 
  
 White, 2002, s 108. 
  
 338 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 10.4.3 
  
 Barndomsglömska 
  
 Det är sällan som intervjupersonerna berättar om erfarenheter som inträffat före tre - fyra års ålder. Någon enstaka person har tagit upp erfarenheter från ett till två års ålder. 
 Forskarna är ganska eniga om att människan i regel inte kan minnas sina första två till tre år. De första minnesbilderna har vi i allmänhet från cirka tre och ett halvt års ålder, men det är först från cirka fem års ålder som vi har mer kontinuerliga minnen. 
  
 19  
  
 White menar dock att människor som berättar om minnen före två års ålder inte behöver avfärdas. Händelserna kan ha skett senare i livet. Med andra ord; det som intervjupersonerna säger är minnen från ett till två års ålder kan ha hänt, men att det skett då de var lite äldre. 
  
 10.4.4 
  
 Traumatiska minnen 
  
 Många av intervjupersonerna berättar om upplevelser av traumatisk karaktär. 
 Psykologen R.J. McNally gör i sin bok Remembering Trauma 
  
 20  
  
 en genomgång av stora delar av den forskning som finns runt frågor om minnen och trauman. Bland många andra resultat redovisas forskning som visar att det är ovanligt att man över tid minns traumatiska händelser som inträffat före fyra års ålder. Om barnet har kunnat verbalisera händelserna vid den tidpunkt de inträffat tycks dock minnen från tidigare ålder kunna återges. En hög grad av stress i samband med en händelse tycks också öka det antal detaljer barnet efter fem år har av minnet. Trots att forskning således visar att händelser upplevda i  
 två-tre 
  års ålder i regel inte kan återges fem år senare tycks dock vissa händelser överleva den tidiga barndomens glömska. 
  
 21 
  
 McNally skriver också att en person som har varit utsatt för ett trauma och som har hög grad av verbal förmåga kan ha det lättare för att återge en komplett narrativ berättelse samt ha större kogni- tiva resurser för att komma över effekterna av ett trauma. 
  
 22 
  
 En annan aspekt av traumatiska minnen är hur ofta händelserna inträffade. Minnen från emotionellt traumatiska händelser, liksom 
  
 19 
  
 White, 2002 s.  
  
 102-103, 
 107-108; 
  Phillips  Lewis, 1997, s. 31. 
  
 20 
  
 McNally, Martinez,  
  
 Remembering trauma 
 , Belknap Press of Harvard University Press, Cambridge, MA, 2003. 
  
 21 
  
 McNally,2003, s. 61. 
  
 22 
  
 McNally, 2003, s. 135. 
  
 339 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 SOU 2009:99 
  
 extrema upprepade traumata, är ofta mer korrekta än minnen från enstaka traumatiska händelser. 
  
 23 
  
 Gould anser att utifrån dagens forskningsresultat är det typiskt att man minns traumatiska minnen från barndomen länge och möjlig- heterna att minnas ökar med traumats allvarlighetsgrad. 
  
 24  
  
 Han refererar till en undersökning där tidigare koncentrationslägerfångar fick beskriva sin vardag. Deras beskrivningar jämfördes sedan med material från ett arkiv. Resultaten visade att intervjupersonerna hade mycket gott minne av detaljer kring vardagen cirka 50 år efter händelsen. Det visade sig också att de mer extrema händelserna fanns tydligare kvar i minnet än vardagliga händelser. 
  
 25 
  
 Gould skriver att alla minnen, vardagliga som traumatiska, påverkas av yttre omständigheter, våra egna förväntningar och värder- ingar. Han menar att det är ett fundamentalt problem att man faktiskt inte kan veta exakt vad som har hänt. Minnen är inte kopior av det som hänt, utan är ofta förändrade och i många fall sammanblandade med varandra.  
  
 26 
  
 Flera intervjupersoner har svårt att ange  
 när  
 olika händelser har inträffat. Innebär det att deras berättelser blir mindre trovärdiga för det? Walker och Lewis menar att människor oftast minns en händ- else, men har svårare att sätta in den i rätt tidsram. Det betyder inte att berättelsen är mindre trovärdig, utan att det är svårare för män- niskor att minnas i vilken ordning händelserna skett. 
  
 27 
  
 10.4.5 
  
 Underrapportering av misshandel och sexuella övergrepp 
  
 Miles och Mclaughlin har undersökt barn som blivit utsatta för sexuella övergrepp. De visar hur barn tenderar att tränga bort minnen av dessa händelser. 
 Det första som blir påtagligt är att inget barn har själv spontant berättat för någon. Under alla år av övergrepp har barnen hållit tyst och därefter under många år efteråt. [] Det andra som blir tydligt i undersökningen är att barn inte vill minnas eller ibland till och med trängt bort sina tidigare upplevelser. Först vid frågor och senare vid 
  
 23 
  
 Kaplan, 2003, s. 256. 
  
 24 
  
 Gould, 2004, s. 177. 
  
 25 
  
 Gould, 2004, s. 176. 
  
 26 
  
 Gould, 2004, s. 178. 
  
 27 
  
 Walker  Rutter 2004, s. 260. 
  
 340 
  
 SOU 2009:99 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 visning av bilder och videofilmer kan de tillstå att det har hänt. Detta väcker då oftast starka känslor av olust. 
  
 28 
  
 Walker och Lewis har gjort en genomgång av studier om män- niskors återberättande av minnen från att de blivit sexuellt utnytt- jade, fysiskt misshandlade samt fysiskt och psykiskt negligerade. Studierna i deras material gjordes mellan 1980 och 2001. 
 En studie handlar om 129 kvinnor vilka som barn blev utsatta för sexuella övergrepp och efter övergreppen fått behandling på ett sjukhus. Kvinnorna intervjuades efter cirka 17 år. De fick informa- tion om att det var en uppföljning av den medicinska vård de fått på sjuk- huset. De kände inte till att det var en jämförande studie. Det visade sig att enbart 62 procent rapporterade om de sexuella övergreppen, 38 pro- cent gjorde det inte. 
 I en annan studie som refereras av Walker och Lewis redovisas att män som blivit utsatta för sexuella övergrepp rapporterar om detta i än mindre utsträckning. 
 Walker och Lewis redovisar också studier där vuxna intervjuats cirka 20 år efter det att de blivit misshandlade som barn. Misshandeln fanns dokumenterad. När de 20 år senare intervjuades var det enbart 60 procent av informanterna som berättade om misshandeln från barn- domen. 
  
 29 
  
 Houston och Lewis menar att tillgänglig bevisning om övergrepp och försummelse indikerar att när människor berättar om att detta ägt rum, är det förmodligen korrekt. De understryker samtidigt att internationella undersökningar visar att människor som i sin barn- dom varit utsatta för misshandel, övergrepp och försummelse undervärderar detta som vuxna. Så många som en tredjedel berättar inte om detta när de får frågor om just misshandel, övergrepp och vanvård. 
  
 30 
  
 28 
  
 Duarte, Ashley, Scott,  
 Varför berättar de inte?: om att utnyttjas i barn- pornografi 
 , 1. uppl., Rädda barnen, Stockholm, 2003. 
  
 29 
  
 Walker  Rutter, 2004 s.  
  
 262-64. 
  
 30 
  
 Walker  Lewis, 2004, s. 270. 
  
 341 
  
 Källkritien och minnet - en diskussion 
  
 SOU 2009:99 
  
 10.4.6 
  
 Sammanfattning – forskningen om minnet 
  
 Sammanfattningsvis visar den presenterade forskningen om minnet att vi har våra första minnen från cirka tre och ett halvt års ålder. 
 Det är troligt att människor glömmer neutrala händelser, som av olika anledningar inte kodats in från början eller förlorats längs vägen, för att de inte varit tillräckligt intressanta eller viktiga. 
 Det är lättare att minnas upprepade händelser och traumatiska upplevelser. 
 Studier visar att människor som varit utsatta för misshandel och övergrepp som barn (övergreppen finns dokumenterade)  
 underrap- porterar  
 när de som vuxna ska berätta om sin barndom. 
 342 
 11 Diskussion och förslag 
 Utredningens intervjuer har blottlagt övergrepp och försummelser med ett allvar och en omfattning som tidigare inte har skett i Sverige. Många av dem som utsatts för övergrepp och försum- melser har fått försöka klara sig, trots svåra trauman från barn- domen. 
 Det är ett svårt och viktigt uppdrag att ta emot och förmedla dessa berättelser om vanvård i den sociala barnavården. Arbetet liknar inget annat jag gjort. 
 I det här kapitlet kommenteras först utredningens resultat. Sedan konstateras att ett tungt ansvar vilar på samhället, i meningen stat och kommun. 
 Ansvaret innebär för det första, att se till att det inter- vjupersonerna berättar om inte upprepas i nutid och för det andra att se till att de drabbade gottgörs. 
 Kapitlet avslutas med diskussion och förslag om hur den sociala barnavården i framtiden ska kunna förbättra säkerheten för de omhändertagna barnen. 
  
 11.1 
  
 Utredningens resultat 
  
 Utredningen om vanvård i den sociala barnavården kommer när den är färdig att ha intervjuat cirka 1 000 personer. Den här delrap- porten redovisar resultaten från 404 intervjuer. 
 Det är minst 250 000 personer som har varit placerade av den sociala barnavården under de åtta decennier utredningen omfattar. De som har bjudits in till intervju är personer som anser att de varit utsatta för övergrepp och/eller försummelse, dvs. vanvård, under sin placering i den sociala barnavården. De intervjuade är alltså inte representativa för alla samhällsvårdade barn. 
 343 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Deras berättelser visar dock vad som kan hända när den sociala barnavårdens fosterföräldrar och anställda i institutioner vanvårdar och förgriper sig på barn, när andra instanser inom den sociala barnavården inte utför sin uppgift på det sätt den ska, eller hur illa det kan gå när det blir fel. I den meningen kan utredningen betrak- tas som en haverikommission. 
  
 11.1.1 
  
 Försummelse och övergrepp 
  
 I kapitel 7 redovisas den vanvård som intervjupersonerna beskrivit. Jag kan konstatera att 225 kvinnor och 179 män berättat om en vardag i den sociala barnavården, som präglades av nöd, utsatthet och grymhet. För första gången i vårt land är dessa erfarenheter nu 
 sammanställda. 
 De 404 personerna har varit placerade av sammanlagt 130 kom- muner. Det är flera kommuner som varit berörda som vistelsekom- muner eftersom många intervjupersoner varit placerade långt hemifrån och därtill i flera fosterhem och institutioner under sina uppväxtår. Utredningen berör således en mycket stor del av landets kommuner. 
 Alla berättar om försummelse och övergrepp 
 Av resultatkapitlet framgår att av de 404 intervjupersonerna har 343 personer (85 procent) berättat om övergrepp och försummelse i fosterhem. 249 personer (62 procent) har berättat om övergrepp och försummelse i institution. Många personer har berättat om vanvård i både fosterhem och institutioner. 
  
 Omplaceringarna  
 och bristen på information till barnen i sam- band med dessa, har varit så vanligt förekommande att de kan karaktäriseras som en särskild form av vanvård. Flera uppbrott under tiden i den sociala barnavården har de flesta råkat ut för. Knappt 44 procent av männen och drygt 39 procent av kvinnorna uppgav att de hade haft 5 eller flera placeringar. Drygt 8 procent av intervjupersonerna hade haft 10 eller flera placeringar. Det genom- snittliga värdet (räknat som medianen) är fyra placeringar. 
 Alla övergripande kategorier av vanvård utom fysiskt våld med tillhygge (49 procent) och hot och hotfulla situationer (41 pro- cent) har rapporterats av mer än hälften av intervjupersonerna. 353 personer (87 procent) har rapporterat om försummelse. När det 
 344 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 gäller övergrepp är den vanligaste övergripande kategorin integri- tetskränkning (346 personer, 86 procent). 
  
 Sexuella övergrepp  
 är det enda området som visar stora skillnader mellan könen. 61 procent av kvinnorna i jämförelse med 42 procent av männen har berättat att de har varit utsatta för sexuella över- grepp. 
  
 Sammanfattningsvis  
 har intervjupersonerna berättat att de utsatts för många omplaceringar, fysiskt våld med olika tillhyggen, övrigt fysiskt våld, skadligt tvång, regler och straff, hot och hotfulla situationer, integritetskränkningar, utnyttjats i arbete samt utsatts för sexuella övergrepp och försummelse. 
 I kapitel 7 har utredningen detaljerat redovisat resultat från inter- vjuerna. 
 Det har krävts mod och känslomässiga uppoffringar 
 Utredningens viktigaste uppgift är att intervjua alla som vill berätta om försummelse och övergrepp som de utsatts för under pla- ceringar i den sociala barnavården. 
 Det har krävts mod och i många fall känslomässiga uppoffringar av intervjupersonerna för att berätta om det som nu föreligger som utredningens resultat. Flera personer har tidigare inte ens berättat för sina närmaste. 
 Många intervjupersoner har uttryckt tillfredsställelse med att en statlig utredning lyssnar och dokumenterar deras berättelse. Flera hoppas att deras beskrivning ska bidra till att dagens barn inte ska drabbas av samma övergrepp och att det för dem personligen ska bli en senkommen upprättelse för vad de fick utstå i barndomen. 
 De flesta önskar att stat och kommun inleder en gott- görelseprocess av det slag som liknande utredningar i andra länder lett fram till. 
  
 11.1.2 
  
 Liknande resultat i andra länder 
  
 De resultat som nu presenteras i den svenska granskningen av den sociala barnavården har motsvarigheter i andra länder. Berättelserna från Australien, Irland, Kanada och Norge skulle kunna vara hämtade från vår utredning. 
 345 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Sammantaget finns det flera likheter när man jämför vår utredning med internationella motsvarigheter: 
  
 De placerade barnen har i de flesta fall varit avskurna från andra vuxna än de som vårdat dem. 
  
 Barnen har varit maktlösa gentemot fosterföräldrar och insti- tutionspersonal inom den sociala barnavården, liksom i förhåll- ande till tjänstemän och politiker i densamma. Maktlösheten har inneburit att barnen sällan talats med eller blivit trodda när de berättat om missförhållanden. 
  
 Maktlösheten gäller också när de biologiska föräldrarna, som antingen med tvång eller frivilligt fått sina barn omhänder- tagna, berättat om missförhållanden under barnens placeringar. 
  
 I flera länder har det funnits ett bristande intresse från omvärl- den, grannar, skola, hälso- och sjukvård, rättsvårdande myn- digheter etc. att ingripa till skydd för de samhällsvårdade barnen. 
  
 De som har haft det direkta ansvaret för placering och uppfölj- ning (den sociala barnavården) har inte gjort sin del av arbetet. 
  
 Säkerheten för de samhällsvårdade barnen har varit underordnad andra prioriteringar hos stat och kommun. 
  
 Det har sällan inneburit konsekvenser för förövarna att förgripa sig på samhällsvårdade barn. (Få förövare är lagförda) 
  
 Det är medias avslöjanden – inte tillsynsmyndigheters – som gjort det politiskt nödvändigt att granska berättelser om en för- lorad barndom. 
  
 11.1.3 
  
 Den sociala barnavården har inte följt lagar och rekommendationer 
  
 Högre medvetenhet förr om risker i samhällsvården 
 Det fanns tidigt under  
 1900-talet 
  en medvetenhet om riskerna med placeringar av barn, särskilt i fosterhem. Därför har bl.a. täta besök från inspektörerna rekommenderats. 
 Någonstans på vägen tycks medvetenheten om riskerna i sam- hällsvården bytts mot en mer godtrogen inställning till kontroll och uppföljning av placeringarna. Den senare hållningen verkar, 
 346 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 enligt tillsynsrapporter och utredningar, fortfarande prägla delar av den sociala barnavården. Barnskyddsutredningen 
  
 1  
  
 har därför ansett det nödvändigt att rekommendera lagstiftning på området för att kommunerna på ett bättre sätt ska garantera säkerheten för de av samhället vårdade barnen. 
 På  
 1930-talet 
  stod det att läsa i handböckerna att inspektören skulle göra återkommande besök och tala enskilt med barnen som var placerade i fosterhem: 
 I ombudets [inspektörens, vår anmärkning] intresse bör ligga att kom- ma till tals på tu man hand med barnet självt, då det hunnit en ålder, som möjliggör detta. Samtalet bör då anordnas helt naturligt genom att t.ex. följa barnet ut i det fria till en lekplats o. dyl. Äger man barnets förtroende, yppar sig lätt ett tillfälle att få det att tala ut, berätta hur det trivs, hur det anser sig behandlat o.s.v. Under sådana samtal är emellertid av vikt att icke ställa till detsamma rent suggestiva frågor, vilka liksom lägga svaren i barnets mun, t.ex. Här har du det ju riktigt trevligt eller hur? 
  
 2 
  
 Motsvarande råd fanns om hur inspektören skulle tala med barn som var placerade i institutioner. 
 På senare år, sextio år efter handbokens råd, har många inom den sociala barnavården talat om behovet av att utveckla kunskap om samtal med barn, bl.a. vid besök i fosterhem och institutioner. Dessutom fick kommuner utvecklingsmedel från staten till detta ända in på  
 2000-talet. 
  Det ansågs vara något nytt. Vad hände med den äldre kunskapen? 
 Uppföljning och tillsyn har nonchalerats 
 Många intervjupersoner minns inga besök alls från den sociala barnavården och flera har berättat att tjänstemannen inte talade med dem alls när det förekom tillsyn och uppföljning. I de fall barnen kom till tals var det ovanligt att någon litade på deras berättelser. Det gällde också när någon biologisk förälder slog larm om missförhållanden i fosterhem eller institution. 
 Lagar, råd och handböcker har rekommenderat regelbundna åter- kommande uppföljningar liksom enskilda samtal med barnen. I kon- trast mot detta står den kommunala praktiken. 
  
 1 
  
 SOU 2009:68,  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU),  
 2009. 
  
 2 
  
 Bryant, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
  
 Tillsyn över fosterbarnsvården 
 , Svenska fattigvårds- och barnavårdsförbundet, Stockholm, 1931, s. 29. 
 347 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Kommunerna har genom decennier och in i modern tid kriti- serats för att inte klara elementära lagstiftade krav på säkerhet för de samhällsvårdade barnen. Flera utredningar, senast Barnskydds- utredningen har påpekat detta. Den skriver i sitt betänkande som remissbehandlades under hösten 2009: 
 Problemet att barn och unga inte besöks eller kommer till tals med sina socialsekreterare har återkommande rapporterats. De förklaringar som givits till situationen är personalomsättning, resursbrist och att familjehemsfrågorna inte prioriteras tillräckligt i kommunerna. 
  
 3 
  
 Hur illa det kan gå när samhället inte prioriterar säkerhet för sam- hällsvårdade barn har 404 drabbade personer berättat om i den här utredningen. 
 När det gäller den tillsyn, uppföljning och kontroll som skulle ha kunnat minska riskerna för övergrepp och försummelser fram- går det av intervjuer och arkivstudier följande: 
 De flesta minns inget tillsynsbesök under många placeringar. De som minns besök kom oftast inte till tals med inspektören. De som kom till tals blev oftast inte trodda. 
 Lagar och handböcker har sagt en sak. Den sociala praktiken har varit en annan. 
 Utredningen har intervjuat människor som varit födda från  
 1920-talet 
  och fram till och med  
 1980-talet. 
  Det innebär att några intervjupersoners placeringar också sträckt sig in i  
 1990-talet. 
  Barn- skyddsutredningen 
  
 4  
  
 har diskuterat dagens brister i den sociala barna- vården och föreslagit skärpningar av lagar och rutiner. Sammantaget leder den tidigare beskrivningen tillsammans med Barnskyddsutredningens arbete fram till att jag tvingas konstatera att; de säkerhetsbrister i den sociala barnavården som bidragit till försummelser och över- grepp historiskt, finns kvar än i dag. 
  
 11.1.4 
  
 Ett tungt ansvar 
  
 Samhället, i meningen kommunernas barnavårdsnämnder eller mot- svarande, tog hand om barnen för att de skulle skyddas. Det gjordes med stöd i de lagar som reglerade den sociala barnavården. Intervjupersonerna har för utredningen berättat att de utsattes för övergrepp och försummelser som ofta var långt värre än den van- 
  
 3 
  
 SOU 2009:68,  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU),  
 s. 467. 2009. 
  
 4 
  
 SOU 2009:68,  
 Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU),  
 2009. 
  
 348 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 vård som hade motiverat själva omhändertagandet. Ibland skedde också detta frivilligt, på den ena eller båda föräldrarnas begäran. 
 Förövarna i de enskilda fallen var ofta personer som fått ett för- troendefullt uppdrag; att ta hand om och skydda andras barn, som fosterförälder eller anställd. Det innebär att  
 de här barnen fick utstå övergrepp och försummelse i samhällets regi.  
 Just detta är den stora etiskt/moraliska skillnaden jämfört med brott som begåtts mot barn av enskilda personer. När samhället inte kan garantera säker- heten för de samhällsvårdade barnen, vilka konsekvenser får det? 
 Det är självklart ett misslyckande, främst för den sociala barna- vården, att intervjupersonerna som barn inte skyddades bättre, att säkerheten var så dålig. Det motiverar en gottgörelse från stat och kommun. 
 Att barnen inte skyddades mot försummelser och övergrepp är också ett misslyckande för det samhälle som omgav den sociala barnavården. Intervjupersonerna har berättat för oss att det fanns vuxna; släktingar, grannar, lärare, läkare, sjuksköterskor, präster, åklagare, poliser m.fl. som kände till vad de utsattes för som barn, men som inte handlade för att stoppa försummelse och övergrepp. 
 Min slutsats av resonemanget ovan är att en upprättelseprocess i första hand berör offren. Det finns också andra som kan behöva försonas med sin historia, förövarna och de som gav dem upp- draget att ta hand om barnen, de som visste men inte gjorde vad de borde och alla andra som litade på den sociala barnavården. Kort sagt, hela vår nation påverkas av denna process. 
  
 11.1.5 
  
 Vem bär ansvaret? 
  
 Enligt direktiven ingår det inte i mitt uppdrag att peka ut enskilda förövare. Däremot har jag beskrivit samhällets, i meningen kom- mun, landsting och stat, samlade ansvar. 
 Helt kort har ansvarsfördelningen varit så, att staten har ansvarat för lagstiftning och tillsyn samt drivit ungdomsvårds- skolor eller motsvarande. Landstingen har drivit institutioner inom den sociala barnavården. Kommunerna har haft huvudansvaret för att godkänna, anlita och följa vården i fosterhem, men har också drivit institutioner och köpt tjänster hos privata institutioner. 
 349 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Att fördela ansvaret på enskilda kommuner är svårare då ansvarsfördelningen mellan placerande kommun och vistelsekom- mun har förändrats över tid. 
  
 5 
  
 Det är möjligt att efter en analys av var fosterhem och insti- tutioner varit belägna, och när i tid barnet var placerat, fördela ansvaret mellan placeringskommun och vistelsekommun. Det blir då en fråga om en ansvarsfördelning mellan de 130 kommuner som placerat de 404 intervjuade och det okända antal kommuner där fosterhem och institutioner varit belägna. Jag har inte ansett det vara meningsfullt att i detta läge fördela ansvaret mellan olika kom- muner. Om svenska kommuner, var för sig, likt de norska, skulle ta på sig ansvaret att kompensera offren, kan frågan bli aktuell. 
 Sammanfattningsvis leder mitt resonemang fram till att det mest rimliga är att vårt samhälle på alla nivåer, lokalt, regionalt och nationellt tar på sig ansvaret för de försummelser och övergrepp intervjupersonerna beskrivit. 
  
 11.2 
  
 Offren kräver gottgörelse 
  
 6 
  
 Förslag: 
 Regeringen bör ta nödvändiga initiativ för att, i samarbete med kommuner och landsting, be de drabbade om ursäkt. Att be om ursäkt bör ske både offentligt och i ett personligt brev till varje person och omfatta alla som varit utsatta för övergrepp och för- summelse vid placeringar inom den sociala barnavården, oavsett om de valt att delta i utredningens intervjuer. 
 Utredningen har utvecklat sitt arbetssätt med ambitionen att utredningen ska kunna vara ett första steg i en gottgörelse för de drabbade. Hur utredarna bemöter dem som anmäler sig till intervju, hur intervjun genomförs, det psykologiska stödet den enskilde får för att bearbeta sina upplevelser och inte minst hur 
  
 5 
  
 Ansvarsfördelningen mellan placeringskommun och vistelsekommun för tillsynen av fosterhem respektive institutioner har tidigare beskrivits i kapitel 2. 
  
 6 
  
 Begreppet gottgörelse är hämtat från internationell rätt och definieras inom  
  
 FN-systemet. 
  Det är ett vidare begrepp än upprättelse, som kan ses som en del av en gottgörelse. I kort sammanfattning bör en gottgörelse innebära erkännande, ursäkt, garantier för att något inte ska upprepas, upprättelse, rehabilitering och ekonomisk kompensation. 
 350 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 utredningen ger rättvisa åt berättelsen i intervjureferat och utredningsrapporter är ett uttryck för denna ambition. 
 Utpekade förövare med samhälleligt förtroende 
 Alla intervjupersoner togs som barn omhand av samhället. Det skedde med tvång eller ibland på uppdrag av föräldrar, som av olika skäl inte kunde ta hand om sina barn. 
 Grymheterna, som intervjupersonerna berättar om, har ofta utförts av människor som varit betrodda av samhället. Många var godkända som fosterföräldrar, således arvoderade medarbetare i kommunernas barnavård, andra hade fått anställning i barnavårdens olika institutioner. Kommunerna, landstingen och staten hade således, efter utredning och urval inom sitt ansvarsområde, beslutat att delegera sitt ansvar för de samhällsvårdade barnen till dem som senare kom att pekas ut som förövare. 
 De personer som utpekats som förövare har, med få lagförda undantag, gått helt fria. 
 Men samhället, i meningen stat, landsting och kommun, kan inte moraliskt svära sig fri eller hänvisa till en okänd förövare. Bristfälliga utredningar, dålig uppföljning, tillsyn och kontroll måste samhällsrepresentanter på alla nivåer ta ansvar för. Det gäller också vilka som anställs eller utses till förtroendefulla uppdrag. 
  
 11.2.1 
  
 Steg i riktning mot en gottgörelse 
  
 Förslag: 
 Regeringen bör ta initiativ till en gottgörelse för de drabbade som innebär: 
  
 att tillstå svenska kommuners och myndigheters bristfälliga förmåga att skydda de samhällsvårdade barnen från försum- melser och övergrepp, 
  
 att be de drabbade om ursäkt, 
  
 att vidta alla nödvändiga åtgärder för att försummelser och övergrepp inom den sociala barnavården inte ska kunna ske i framtiden, 
  
 att vidta åtgärder för upprättelse, 
  
 att vidta åtgärder för rehabilitering av dem som drabbats. 
  
 351 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Den här rapporten är, som jag ser det,  
 ett andra steg  
 i riktning mot en gottgörelse för dem som varit utsatta för övergrepp och för- summelser i den sociala barnavården.  
 Det första steget  
 togs när regeringen tillsatte utredningen. Det beslutet blev för många en bekräftelse på att övergrepp och försummelser hade skett och att man vågade berätta om det. Nu skulle vanvården kartläggas och beskrivas. 
 Det finns olika modeller för hur en gottgörelse kan ske och erfarenheterna kan hämtas ur de utredningar utomlands som tidigare beskrivits. Erfarenheterna är allmängiltiga för sannings- kommissioner och försoningsprocesser. Förutom de förslag som finns i rutan ovan brukar också ekonomisk kompensation till de drabbade ingå som ett led i en gottgörelseprocess. Det har exempelvis skett till följd av utredningarna i Norge, Irland, Australien och Kanada. 
 Tidigare har jag föreslagit att processen inleds med att samhället, i meningen stat och kommun, officiellt tillstår att vanvården skett och att samhället tar på sig ansvaret för detta. Det bör följas av att representanter för det svenska samhället ber de drabbade om ursäkt. Många intervjupersoner har hävdat att en ursäkt från samhällets ansvariga är ett första viktigt steg. 
 Ett flertal intervjupersoner har betonat att de vill medverka till att säkerheten för de samhällsvårdade barnen garanteras. För sam- hällets del blir det fråga om att genom lag och praxis garantera säkerheten för samhällsvårdade barn framåt i tiden. 
 Många intervjupersoner har behov av rehabilitering, medicinskt, psykiskt, socialt och ekonomiskt, ofta i kombination. Jag anser att regeringen bör överväga åtgärder utifrån ett helhetsperspektiv på varje individs behov. Många intervjupersoner har redovisat hur en splittrad vård och rehabiliteringsorganisation ställt sig oförstående till deras behov. Därför behövs det också stödpersoner med upp- draget att lotsa dem till rätt ställe för att få nödvändig vård och rehabilitering. 
 Enligt direktiven till utredningen ska jag inte överväga eko- nomisk kompensation till de drabbade. 
 352 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 11.3 
  
 Hur kan man undvika liknande förhållanden i framtiden? 
  
 Direktiven uppmanar utredaren att svara på den rubricerade frågan. Utredningens fokus har varit att intervjua och rapportera miss- förhållanden som skett under  
 1900-talet. 
  Det är således mer än tio år från de yngsta intervjupersonernas erfarenheter och till nutid. Det tidsmässiga glappet mellan intervjuerna om gårdagens praktik och nutidens sociala barnavård har bl.a. fått överbryggas genom studier av utredningar och uppföljningar under senare år. Tillsam- mans med erfarenheterna från intervjuerna är det bakgrunden till 
 mina förslag om hur framtidens sociala barnavård kan förbättras. Många intervjupersoner har själva önskat bidra med sina erfarenheter 
 och förslag så att nutidens barn inte ska drabbas av samma elände som drabbade dem. Intervjupersonernas förslag finns beskrivna tidigare i kapitel 9. Här återges de mycket kort. 
 Sammanfattningsvis finns det förslag om ökad säkerhet för barnen som handlar om att bygga upp en förtroendefull relation till barnet, ökad tillsyn och kontroll, samtal med barnen, garantier om att få hjälp om man anmäler missförhållanden och att ha en obero- ende person som mentor. 
 En annan grupp av förslag syftar till att förbättra själva vården, att bättre informera barnet om vad som ska hända, att inte splittra syskongrupper, att ge ordentligt stöd och utbildning till fosterför- äldrar och personal på institutioner etc. 
 En del intervjupersoner har också erbjudit sig att vara rådgivare. Socialtjänsten skulle kunna ta vara på erfarenheterna från dem. 
 Det finns också förslag på hur socialtjänsten en tid efter att pla- ceringen upphört kunde utvärdera vården i samarbete med den som varit placerad. 
  
 7  
  
 Det ska ske när den unge känner sig trygg och inte kan drabbas av repressalier från fosterföräldrar, institutionsper- sonal eller den som placerat den unge. Unga vuxna som varit pla- cerade borde kunna kontaktas för att utvärdera placeringen efteråt. 
  
 7  
 Det pågår i dag i exempelvis Karlstad. 
 353 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Samordnad och tydlig tillsyn i socialtjänsten 
 Vid årsskiftet 2009/2010 träder ny lagstiftning i kraft om en sam- ordnad och tydlig tillsyn. 
 I propositionen som föregick beslutet (Prop. 2008/09:160) behand- lades bland annat frågan om förstärkt tillsyn av den sociala barnavården med ett barnrättsorienterat perspektiv. Flera av de frågor som bland annat intervjupersonerna i den här utredningen kritiserat togs upp. Barnrättsperspektivet innebär exempelvis att barn och unga ska ha rätt att komma till tals i frågor som rör dem. 
 Det är viktigt att barn och unga som får vård inom socialtjänst och hälso- och sjukvård blir synliga och att deras erfarenheter tillmäts betydelse. Regeringen anser därför att barns och ungas möjligheter att framföra hur de upplever förhållandena inom socialtjänst och hälso- och sjukvård måste underlättas. 
  
 8 
  
 Dessutom betonas behovet av information till de placerade och deras föräldrar. Det blir en fråga för tillsynsmyndigheten att ta fram relevant information som riktar sig såväl till barn och unga som till vårdnadshavare. 
 Informationen bör innehålla uppgifter om barns och ungas rättigheter, om tillsynsmyndighetens uppgift och om vem som ansvarar för till- synen. Informationen bör också innehålla uppgift om att tillsynsmyn- digheten vid tillsynsbesök kan genomföra samtal med barn utan att vårdnadshavaren är närvarande eller har samtyckt till åtgärden, att kon- takt kan tas med tillsynsmyndigheten vid andra tillfällen än vid myn- dighetens tillsynsbesök och uppgift om hur man kan komma i kontakt med tillsynsmyndigheten. Kommunerna och Statens institutions- styrelse (SiS) bör distribuera sådan information. En bestämmelse om detta bör införas i socialtjänstförordningen och i förordningen om stöd och service till vissa funktionshindrade. 
  
 9 
  
 Barnskyddsutredningens förslag 
 Barnskyddsutredningen 
  
 10  
  
 föreslog bland annat att socialnämnden vid varje omhändertagande ska utse en särskilt ansvarig social- sekreterare för varje barn, frikopplad från ansvaret för familjehem- met eller institutionen. Den socialsekreteraren ska ansvara för upp- följningen av barnets situation och vara skyldig att besöka barnet 
  
 8 
  
 Prop. 2008/09:160,  
 Samordnad och tydlig tillsyn i socialtjänsten 
 , s. 61. 
  
 9 
  
 Prop. 2008/09:160, s. 65. 
  
 10 
  
 SOU 2009:68. 
  
 354 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 minst fyra gånger per år samt att då föra enskilda samtal med barnet. 
 I förhållande till nuvarande lag, men framförallt bristfällig praxis, innebär förslaget steg mot att förbättra kontakten med barnet. Förslaget syftar till att angripa den gemensamma interna- tionella erfarenheten, nämligen att de placerade barnen har varit avskurna från andra vuxna än dem som vårdat dem. Om Barn- skyddsutredningens förslag blir kommunal praktik bör det bidra till att säkerheten för samhällsvårdade barn höjs. 
 Jag instämmer i förslagen från Barnskyddsutredningen. Men jag anser också, med bakgrund i vår utredning, andra utredningar och tillsynsrapporter, att det behövs sanktioner mot dem som bryter mot reglerna. 
 Utökad vakandeplikt och rapporteringsskyldighet 
 I departementspromemorian Förändringar i Lex  
 Sarah-bestäm- 
  melsen m.m. 
  
 11  
  
 föreslås att var och en som fullgör uppgifter inom socialtjänsten, enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) eller som är verksam inom Statens insti- tutionsstyrelses (SiS) institutioner ska vaka över att de insatser som genomförs är av god kvalitet och genast rapportera missförhållan- den. 
 Den som fullgör uppgifter inom socialtjänsten och som uppmärksam- mar eller får kännedom om ett missförhållande, eller en påtaglig risk för ett missförhållande, som rör den som får eller som kan komma ifråga för insatser inom socialtjänsten, ska genast rapportera detta till socialnämnden. I yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet ska rap- porteringsskyldigheten fullgöras till den som bedriver verksamheten. En kopia på rapporten ska även skickas till socialnämnden. I verksam- het som rör enskilds vistelse vid en SiS institution ska rapporterings- skyldigheten fullgöras till SiS ledning och missförhållandet ska avse enskilds vistelse vid institutionen. 
  
 12 
  
 Genom att varje anställd får ansvar för att vaka över kvalitetsbrister och rapportera missförhållanden är förslagen steg i rätt riktning för att bättre skydda samhällsvårdade barn, främst på institutioner. 
  
 11 
  
 Ds 2009:33.  
 Förändringar i Lex  
 Sarah-bestämmelsen 
  m.m. 
  
 12 
  
 Ds 2009:33, s. 35. 
  
 355 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Liksom när det gäller Barnskyddsutredningens förslag inne- håller inte heller departementspromemorian några förslag på sank- tioner mot dem som inte följer den föreslagna lagen. 
  
 11.3.1 
  
 Det är den lokala praktiken som behöver förbättras 
  
 Utredningen har, med stöd av 404 intervjuer, studier av arkivhand- lingar, studier av lagar, föreskrifter, råd och handböcker samt andra offentliga utredningar, visat att det funnits och fortfarande finns stora brister i främst den lokala praktiken när det gäller säkerheten för samhällsvårdade barn. 
 Den uppföljning och tillsyn som intervjupersoner och arkiv- material beskriver har också, när den förekommit, demonstrerat olika förhållningssätt till inspektörens 
  
 13  
  
 uppdrag och den informa- tion om barnet som skulle hämtas in. Den godtrogne inspektören kanske hade ambitionen att fullgöra uppdraget att garantera säker- heten för barnet, men blev lurad. Det fanns inspektörer som verkar ha accepterat missförhållandena och det fanns de som inte alls visade intresse för barnen. De beskrivna förhållningssätten har alla bidragit till att förövare kunnat fortsätta med försummelser och övergrepp mot barn. 
 Det har funnits rekommendationer i lag och rådgivnings- litteratur under större delen av den tid utredningen omfattar. Trots det har de intervjuade sällan fått tala med socialtjänstemän och till- synspersonal. 
 Inför sanktioner 
 Jag har i den här utredningen visat att det varit praktiken som brustit, inte lagar, förordningar eller handböcker. Om praktiken, dvs. kommunerna, ska tvingas prioritera säkerheten för samhälls- vårdade barn fordras något annat än de lagar som reglerat detta under hela den period som granskats. 
 Det är besvärande att som utredare tvingas konstatera att lagarna under lång tid varit tillfyllest, men att de inte har följts av de ansvariga. Den bristande efterlevnaden har i sin tur inte lett till sanktioner. Jag anser, med bakgrund i utredningens erfarenheter, 
  
 13  
 Med inspektör avser jag här den person som hade uppdraget att följa upp och kontrollera barnets placering. De har genom åren haft olika yrkestitlar men likartat uppdrag, social- sekreterare, barnavårdsman, fosterbarnsinspektör, m.m. 
 356 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 att regeringen bör utforma sanktioner som gör det kännbart för tjänstemän och politiker att äventyra säkerheten för samhällsvård- ade barn. 
  
 11.3.2 
  
 Följ lagarna och inför sanktioner 
  
 Förslag: 
 Genomför Barnskyddsutredningens förslag att socialnämnden vid varje omhändertagande ska utse en särskilt ansvarig social- sekreterare för varje barn, frikopplad från ansvaret för familje- hemmet eller institutionen. 
 Genomför Barnskyddsutredningens förslag att den ansvarige för uppföljningen av barnets situation ska vara skyldig att besöka barnet  
 minst  
 fyra gånger per år, samt att då föra enskilda samtal med barnet. 
 Genomför förslagen i departementspromemorian Ds 2009:33 om en utökning av bestämmelserna i Lex Valencia så att den som fullgör uppgifter inom socialtjänsten och som uppmärksammar eller får kännedom om ett missförhållande, eller en påtaglig risk för ett missförhållande, som rör den som får eller som kan kom- ma ifråga för insatser inom socialtjänsten, genast ska rapportera detta till socialnämnden. 
 Inför sanktionsbestämmelser mot enskilda personer, privata verksamheter och kommuner som nonchalerar barnens säkerhet genom att bryta mot de ovan föreslagna reglerna. 
 Den allt överskuggande och viktiga frågan är att samhällsvårdade barns säkerhet måste garanteras. Jag har svårt att se ett mer ange- läget område för kommunala och statliga prioriteringar. 
 De samhällsvårdade barnen har rätt till en barnrättsorienterad tillsyn. Den måste bygga på nationell och internationell kunskap om riskerna med institutions- och familjehemsvård. Socialtjänsten måste organisera och genomföra verksamheten med den medveten- heten som grund. Den som ansvarar för verksamheten ska också se till att det finns resurser för uppföljning och tillsyn. Den som även- tyrar säkerheten för de samhällsvårdade barnen bör kunna ställas till ansvar. Framtida generationer av samhällsvårdade barn ska inte behöva uppleva samma fasor som de 404 intervjuade rapporterat om. 
 357 
  
 Diskussion och förslag 
  
 SOU 2009:99 
  
 Uppföljning och tillsyn måste bygga på en förtroendefull kon- takt med det placerade barnet. Barnet måste få information om vart det kan vända sig vid missförhållanden och vid behov nå den kon- takten omgående. Varje placerat barn (och deras föräldrar) bör exempelvis få en broschyr med information om vart hon eller han kan vända sig vid missförhållanden i fosterhemmet eller på insti- tutionen. En ökat säkerhetsmedvetande bör genomsyra hela verk- samheten för samhällsvårdade barn. 
 Barnets rättigheter måste sättas i centrum och följas upp vid varje tillsynsbesök. Besöken ska inte kunna prioriteras bort på grund av personalomsättning, resursbrist eller att familjehemsfråg- orna inte prioriteras i kommunerna. På den punkten instämmer jag i Barnskyddsutredningens beskrivning och förslag. 
 Jag har tidigare redogjort för att utredningar och tillsynsrap- porter under en tidsperiod av snart  
 30-år 
  visat att den sociala barna- vården inte på ett tillfredsställande sätt sköter säkerheten för de samhällsvårdade barnen. Vem kan då leda i bevis, eller ens göra tro- värdigt, att kommunerna nu plötsligt skulle prioritera den här verk- samheten, utan att det införs sanktioner som drabbar de tjänstemän och förtroendevalda som negligerar säkerheten? 
 Den här utredningen får inte, enligt min mening, bli en i raden som föreslår verkningslösa insatser eller leder till passivitet hos ansvariga. Det skulle i så fall uppfattas som hånfullt mot de per- soner som med en förlorad barndom fått ta konsekvenserna av dålig säkerhet. 
 Sammanfattningsvis kan min rekommendation till kommuner och stat skrivas i en mening: Följ lagarna, tillämpa den kunskap som finns på området och inför sanktioner mot dem som äventyrar barnens säkerhet. 
  
 11.4 
  
 Slutord 
  
 Avslutningsvis vill jag rikta ett tack till alla intervjuade. En särskild tanke går till de fem intervjupersoner som avlidit innan denna rap- port färdigställts och deras anhöriga. 
 Jag kan konstatera att utredningen har sammanställt ett unikt material. När den är färdig kommer det att finnas över tvåtusen tim- mar ljudupptagningar med människors autentiska berättelser. Redan nu finns det mer än femtusen sidor där dessa berättelser har nedtecknats. 
 358 
  
 SOU 2009:99 
  
 Diskussion och förslag 
  
 Dessutom finns det arkivhandlingar och en databas där vanvård kategoriserats med en detaljrikedom ner på kall vällingnivå. 
 Tack vare de personer som bestämt sig för att med stort mod och beslutsamhet, ibland för första gången under stor vånda, berätta sin historia har Sverige nu försetts med värdefulla doku- ment som kommer att bära vittnesbörd om utsatthet och överlev- nad och hur illa det kan gå när samhället gör fel. 
 359 
 Referenser 
 I huvudsak utgörs källorna för denna delrapport av intervjuer med 404 personer samt deras arkivhandlingar. Intervjuerna genomfördes under åren  
 2006 
 - 
 2008. 
  
 Offentligt tryck 
 Svensk författningssamling 
 Lag (1924:361) om samhällets barnavård. 
 Kungl. Maj:ts stadga (1937:860) för skyddshemmen. 
 Lag (1945:503) angående ändring av lagen den 6 juni 1924 (nr 361) om samhällets barnavård och ungdomsskydd (barnavårdslag). 
 Kungl. Maj:ts stadga (1945:506) om barnavårdsanstalter. 
 Kungl. Maj:ts stadga (1946:582) för skolor tillhörande barn- och ungdomsvården. 
 Lag (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barna- vårdslag). 
 Kungl. Maj:ts kungörelse (1960:594) om fosterbarnsvård. Kungl. Maj:ts stadga (1960:595) för barnavårdsanstalter. Kungl. Maj:ts stadga (1960:728) för ungdomsvårdsskolorna. Socialtjänstlag (1980:620). 
 Lagen (1980:621) med särskilda bestämmer om vård av unga. Socialtjänstförordningen (1981:750). 
 Lag (1985:396) om ändring av lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga. 
 Lagen (1990:52) med särskilda bestämmer om vård av unga. 
 361 
  
 Referenser 
  
 SOU 2009:99 
  
 Statens offentliga utredningar 
  
 SOU 1944:34  
 Utredning och förslag angående revision av lagstift- ningen om barnavårdsanstalter och fosterbarnsvård 
 . Socialvårds- kommitténs betänkande (Betänkande IX). 
  
 SOU 1956:61  
 Ny barnavårdslag.  
 Betänkande av barnavårdskom- mittén (Betänkande II). 
 SOU 1965:55  
 Barn på anstalt 
 . Barnanstaltsutredningens betänkande (Betänkande II). 
  
 SOU 1978:10  
 Barnets rätt. 1, Om förbud mot aga.  
 Delbetänkande från Utredningen om barnens rätt, LiberFörlag/Allmänna förl., Stockholm, 1978. 
  
 SOU 2000:20,  
 Steriliseringsfrågan i Sverige  
 1935 
 - 
 1975: 
  historisk belysning, kartläggning, intervjuer.  
 Slutbetänkande från 1997 års steriliseringsutredning, Becker offentliga publikationer, Stock- holm, 2000. 
  
 SOU 2001:18 Martinez, Hunter, Barn och misshandel: en rapport om kroppslig bestraffning och annan misshandel i Sverige vid slutet av  
 1900-talet 
 , 
  
  Becker offentliga publikationer, Stockholm, 2001. 
  
 SOU 2001:72  
 Barnmisshandel. Att förebygga och åtgärda 
 . Slut- betänkande av kommittén mot barnmisshandel, Stockholm, 2001. 
  
 SOU 2007:54  
 Barnet i fokus. En skärpt lagstiftning mot barnporno- grafi.  
 Betänkande av 2005 års barnpornografiutredning, Stock- holm, 2007. 
  
 Propositioner 
 Prop. 1957:170 Kungl. Maj:ts proposition till riksdagen med förslag till lag om ändring i strafflagen m.m. 
 Prop. 2002/03:53, Stärkt skydd för barn i utsatta situationer m.m. 
 Prop. 2008/09:158 Från erkännande till egenmakt. Regeringens strategi för de nationella minoriteterna. 
 362 
  
 SOU 2009:99 
  
 Referenser 
  
 Direktiv från regeringen 
 Dir. 2006:75 Utredning om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård inom den sociala barnavården. 
 Dir 2007:167. Tilläggsdirektiv till Utredningen om dokumentation och stöd till enskilda som utsatts för övergrepp inom den sociala barnavården (S 2006:05). 
 Publikationer från Socialstyrelsen 
 ROA 1946:37. Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor, Kungl. Socialstyrelsen. 
 ROA 1944:49. Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor, Kungl. Socialstyrelsen. 
 ROA 1948:49. Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor, Kungl. Socialstyrelsen. 
 ROA 1961:133. Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor, Kungl. Socialstyrelsen. 
 ROA 1961:137. Råd och anvisningar i socialvårdsfrågor, Kungl. Socialstyrelsen. 
  
 En utredning om barnmisshandel,  
 Socialstyrelsen, Stockholm, 1969. ARS 1982:2. Allmänna råd från socialstyrelsen, Socialstyrelsen. ARS 1981:2. Allmänna råd från socialstyrelsen, Socialstyrelsen. 
 Förekom övergrepp och kränkningar vid institutioner inom den sociala barnavården  
 1950 
 - 
 1980?, 
 Socialstyrelsen, Stockholm, 2006. 
  
 Utredningar i omvärlden och internationella förhållanden 
 Australien. Human Rights and Equal Opportunity Commission  Tucker, Gallegos,  
 Fowler them home: report of the national inquiry into the separation of Aboriginal and Davis children from their families 
 , Human Rights and Equal Oppor- tunity Commission, Sydney, 1997. 
 Australien. The Senate Community Affairs References Committee. 
 Forgotten Australians: A report on australians who experienced institutional or  
 out-of-home 
  care as children,  
 Canberra, 2004. 
  
 363 
  
 Referenser 
  
 SOU 2009:99 
  
 Australien. Rapport från UD: Mänskliga rättigheter i Australien 2006. Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
 Danmark. Sekretariatet for børnehjemsundersøgelsen. Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
 Irland. Irish Statute Book. King. 644/2002. Residential Institutions Redress Act. 2002 (Section 33). Regulations, 2002. 
 Irland. Third Interim Report. Commission to Inquire into Child Anderson (CICA), 2003. 
 Irland. CICA Report Vol.I Investigation Committe, 2009. Irland. CICA Report Vol.III Confidential Committe, 2009. Irland. CICA Report Executive Summary, 2009. 
 Irland. Newsletter May 2009. Residential Institutions Redress Board. Tillgänglig  
 (oktober 2009). 
 Irland. Newsletter May 2009. Residential Institutions Redress Board. Tillgänglig  
 (oktober 2009). 
 Kanada. Gathering Strength: Canada´s Aboriginal Action Plan. Minister or Indian Affairs and Northern Development Ottawa, 2000. Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
 Kanada. Rapport från UD: Mänskliga rättigheter i Kanada 2007. Tillgänglig  
  (okto- ber 2009). 
 Kanada ber urbefolkning om ursäkt, Sveriges radio  
 (2008-06-12). 
  Tillgänglig http://www.sr.se/Ekot/sokresult.asp?first=1last=18from_  
 date=1990-01-01+00%3A00%3A00to_date=2009-11- 
  30+10%3A12%3A14page=1intUnitID=83programID= 83nyheter=Artikel=2128692strSearch=Rodriguez (november 2009). 
 Kanada. Gonzalez, Vaughn, The Indian Residential Schools Truth and Reconciliation Commission Legal and Legislative Affairs Division. Parliamentary information and research service of the library of parliment. PRB  
 -48E, 
  2009. Tillgänglig  
 b0848-e.htm> 
  (november 2009). 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskningsutvalget for barneverninstitusjoner i Bergen.  
 Rapport till Fylkesmannen i Hordaland. Fagbokforlaget Vigmostad og Björke. Bergen, 2003. 
  
 364 
  
 SOU 2009:99 
  
 Referenser 
  
 Norges offentlige utredninger (NOU) 2004:23,  
 Brooks og specialskoler under lupen – Nasjonal kartlegging av omsorgssvikt og overgrep i barnevernsinstitusjoner  
  
 1945 
  
 - 
  
 1980, 
  
 Oslo, 2004. 
  
 Norge.  
 Barneverninstitusjoner benyttet av Oslo kommune  
 1954 
 - 
 1993. 
  
 Rapport till Fylkesmannen i Oslo og Akershus. Oslo, 2005. 
  
 Norge.  
 Erstatningsordningar for barn i barneheimar og spesialskular for barn med åtferdsvanskar 
 . Det kongelege Barne- og familie- departementet. St.meld.nr 24,  
  
 (2004–2005). 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barnevernsinstitusjoner i Rogaland.  
 Rapport till Fylkesmannen i Rogaland, Stavanger, 2006. 
  
 Norge.  
 Omsorg og overgrep. Gransking av barnehjem, skolehjem og fosterhjem benyttet av Trondheim kommune fra  
 1930-årene 
  till  
 1980-årene. 
 Rapport till Fylkesmannen i  
  
 Sör-Tröndelag, 
  
  Trond- Mendez, 2007. 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget av barnehjem i Kristiansand 
 . Rapport till Fylkesmannen i  
  
 Vest-Agder, 
  
  Kristiansand, 2007. 
  
 Norge.  
 Rapport fra Granskingsutvalget for barnehemmene i Finn- mark 
 . Rapport till Fylkesmannen i Finnmark, 2008. 
  
 Norge.  
 Gransking av skole- og barnehjem i  
 Aust-og 
 vest-Agder. 
  
 Rapport till Fylkesmannen i  
 Vest-Agder, 
  Kristiansand, 2009. 
  
 Norge.  
 Oppreisningsordning for tidligere barnehjemsbarn i Salinas 
  
 (29-04-2009) 
  Karasjok kommune 2009. Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
 Norge. Rettferdsvederlag. 
 Tillgänglig  
  (oktober 2009). 
 Wales. Obrien publishes report of North Wales Child Mcguire, 2000.  
 Tillgänglig 
 child-abuse-tribunal/> 
  (oktober 2009). 
 Otryckta och muntliga källor 
 Delrapport 1 från Utredningen om vanvård i den sociala barna- vården, Stockholm 2007. Tillgänglig Mckenzie/dokument/070817%20Delrapport%201.pdf (november 2009). 
 365 
  
 Referenser 
  
 SOU 2009:99 
  
 Gutierrez, Patterson, Rapport angående en eventuell Sanningskom- mission för romer och resande/resanderomer i Sverige. Opubli- cerat manuskript. Regeringskansliet, Delegationen för romska frågor Ju 2006:10  
 (2009-06-17). 
  
 Samtal med anställd vid Islands premiärministers sekretariat i augusti 2009. 
 Stene, Robinson, Projektledare i Prosjekt Oppreisning, samtal den 23 september 2009. 
 Litteratur 
 Barkman, Gross, Gonzales, Hall, Sullivan,  
 Tillsyn över fosterbarnsvården,  
 Svenska fattigvårds- och barnavårdsför- bundet, Stockholm, 1931. 
  
 Bergenheim, Mcdowell,  
 Brottet, offret och förövaren: vetenskapens och det svenska rättsväsendets syn på sexuella övergrepp mot kvinnor och barn  
 1850 
 - 
 2000, 
 Carlsson, Stockholm, 2005. 
  
 Robertson, Hawkins,  
 Drabbade barn: aga och barnmisshandel i Sverige från reformationen till nutid 
 , Nordic Academic Press, Lund, 2009. 
  
 Larson, Young (red.),  
 Child maltreatment in the United Kingdom: a study of the prevalence of child abuse and neglect 
 , NSPCC, London, 2000. 
  
 White,  
 Brown, 
 Traumatiska minnen 
 , 3. utg., Natur och kultur, Stockholm, 2002. 
 Douglas Barnett, Jody Smith, Richards, Defining Child maltreatment: the interface between Policy and Research, i Cicchetti, Peterson, Wells (red.),  
 Child abuse, child development, and social policy 
 , Ablex, Frye, N.J., 1993. 
 Durrant, Nguyen the success of Swedens corporal punishment ban.  
 Child Abuse  Neglect,  
 23(5), 1999. 
 Dyregrov, Atle  Heltne, Brown,  
 Barnehjemsgranskning og medie- fokusering – deltagarnes opplevelser og vurderingar 
 , Rapport fra Senter for Krisepsykologi, Bergen, 2004. 
 Brown, Miller, Key,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj,  
 12., [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1977. 
 366 
  
 SOU 2009:99 
  
 Referenser 
  
 Brown, Lewis,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj,  
 13., [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1984. 
  
 Taylor, Moore,  
 Heroes of their own lives: the politics and history of family violence 
 : Boston  
  
 1880 
  
 - 
  
 1960, 
  
  Kennedy, New York, 1989[1988]. 
  
 Göteborgs kommunalkalender 
 , Stadskansliet, Göteborg. 
  
 Hamreby, Key,  
 Flickor och pojkar i den sociala barnavården: föreställningar om kön och sociala problem under  
 1900-talet, 
  
 Umeå universitet, Price. Umeå, 2004. 
 Hardt Jochen and Rutter Rodriguez, Validity of adult retrospective reports of adverse childhood experiences: review of the evidence.  
 Journal of Child Psychology and Psychiatry 
 , 45(2), 2004. 
  
 Rhodes, Bailey,  
 Children, childhood and English society 
 ,  
 1880- 1990 
 , Cambridge Univ. Press, Cambridge, 1997. 
  
 Rich Wilson definition of Child Maltreatment: From Case Study to Construct 
 , Child abuse and neglect,  
 29(5), 2005. 
 Hjern, A, Vinnerljung, B  Lindblad F, Avoidable mortality among child welfare recipients and intercountry adoptees: an national cohort study.  
 Journal of Epidemiology and Community Health 
 , 58(5), 2004. 
  
 Franklin, Perry,  
 Socialtjänst: lagtexter med kommentar [i historisk belysning] : en analys av socialvårdens värderingar från medeltiden fram till socialtjänstens lagar 
 , SoL, LVM och LVU, 7., rev. uppl., Tiden/Rabén Prisma, Stockholm, 1996. 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 7., [omarb.] uppl., Norstedt, Stockholm, 1965. 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 10. uppl., Norstedt, Stockholm, 1971. 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn,  
 Norstedt, Stockholm, 1940. 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn,  
 3. uppl., Stockholm, 1950. 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj,  
 4. uppl., Norstedt, Stockholm, 1955. 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj,  
 9. uppl., Norstedt, Stockholm, 1969. 
  
 367 
  
 Referenser 
  
 SOU 2009:99 
  
 Whitaker, Bowen,  
 Samhället och barnen: svensk lagstiftning till skydd och stöd för barn och familj 
 , 10. uppl., Norstedt, Stockholm, 1971. 
  
 Innala, Grant,  
 Finska krigsbarn 
 , Luleå tekniska universitet/Industriell ekonomi och samhällsvetenskap/Samhällsvetenskap,  
 C-uppsats, 
  Luleå, 2006. 
  
 Berg, Fernandez,  
 Flickor på glid: en studie i kvinnoförakt 
 , Tiden, Stockholm, 1980. 
  
 Henderson, Mcdaniel,  
 Bråkiga, lösaktiga och nagelbitande barn: om barn och barnproblem vid en rådgivningsbyrå i Stockholm  
 1933 
 - 
 1950, 
  
 1. uppl., Tema, Univ., Price. Linköping : Univ., Linköping, 1997. 
  
 Kaplan, Martinez,  
 Barn under Förintelsen  
 -  
 då och nu: affekter och minnesbilder efter extrem traumatisering,  
 Natur och kultur, Stockholm, 2003. 
  
 Kempe, CH., Nguyen, Norman, Merritt, Rodriguez, Fritz, W. Silver, H.K. The Battered Child Syndrome.  
 Journal of the American Medical Association,  
 181, 1962. 
 Lagerberg Dagmar. Definition av samhällelig omsorgsbrist och skadlig behandling av barn i SOU 2001:72,  
 Barnmisshandel. Att förebygga och åtgärda.  
 Slutbetänkande av kommittén mot barn- misshandel, Bilagedel. Stockholm, 2001. 
 Lintner, Guzman, Phillips bad aboriginer om ursäkt,  
 Svenska Dagbladet  
  
 2008-02-13. 
  
 Peters, Diaz,  
 Tvångsomhändertagande av barn: en studie av lagarna, professionerna och praktiken under  
 1900-talet, 
 Univ., Price. Stockholm: Univ., Stockholm, 1993. 
  
 Carter, Selvbiografisk langtidshukommelse, bilaga 2 i Norges offentlige utredninger (NOU) 2004:23,  
 Brooks og specialskoler under lupen – Nasjonal kartlegging av omsorgssvikt og overgrep i barnevernsinstitusjoner  
  
 1945 
  
 - 
  
 1980, 
  
 Oslo, 2004. 
 Wilson and Rutter Rodriguez, Retrospective reporting of childhood adversity: Issues in assessing  
 long-term 
  Gonzalez. 
 Journal of Personality Disorders 
 , 11(1), 1997. 
  
 McNally, Martinez,  
 Remembering trauma 
 , Belknap Press of Harvard University Press, Cambridge, MA, 2003. 
  
 Wright, Watkins,  
 Det självutplånande barnet och sökandet efter en äkta identitet,  
 Omarb. och utök. [uppl.], Riley  Widstrand, Stockholm, 1995. 
  
 National Research Council (NRC),  
 Understanding child abuse and neglect,  
 National Academy press, Washington DC, 1993. 
  
 Qvarsebo, Sanchez,  
 Skolbarnets fostran: enhetsskolan, agan och politiken om barnet  
 1946 
 - 
 1962 
 , 
  
  Institutionen för tema, Tema 
  
 368 
  
 SOU 2009:99 
  
 Referenser 
  
 Barn, Linköpings universitet, Price. Linköping: Linköpings universitet, Linköping, 2006. 
  
 Johnson, Clayton,  
 Räddade till livet: om en stor svensk hjälpinsats för Finlands barn  
 1939–1949 
 , 
  
  Vazquez, Höör, 2008. 
  
 Runcis, Berger,  
 Makten över barnen: [tvångsomhändertagande av barn i Sverige  
 1928 
 - 
 1968], 
 Atlas, Stockholm, 2007. 
  
 Skjerve, Rice, Granskning av barnevernsinstitusjoner i Bergen. 
 Norges barnevern  
 nr 1, 2005. 
  
 Johnson, Fleming,  
 Fosterbarnsindustri eller människokärlek: barn, familjer och utackorderingsbyrån i Stockholm  
 1890 
 - 
 1925 
 , 
  
  Acta Universitatis Stockholmiensis, Diss. Stockholm,: Stockholms universitet, 2006. 
  
 Stockholms kommunalkalender 
 , Stockholms stadsledningskontor, Stockholm,  
 1938 
 - 
 67. 
  
 Alvarez, Patterson,  
 De vanartade barnen: mötet mellan barn, föräldrar och Norrköpings barnavårdsnämnd  
 1903 
 - 
 1925 
 , 
  
  Stuart, Price. Linköping : Univ., Uppsala, 1994. 
  
 Duarte, Ashley, Scott,  
 Varför berättar de inte?: om att utnyttjas i barnpornografi,  
 1. uppl., Rädda barnen, Stockholm, 2003. 
 Cox, Figueroa, Den sociala barnavården – i utkant av välfärds- politiken, i Astri Andresen m.fl.,  
 Barnen och välfärdspolitiken. Nordiska barndomar  
  
 1900 
  
 - 
  
 2000, 
  
 kommande 2010. 
  
 Cox, Figueroa,  
 Barnhem för flickor: barn, familj och institutionsliv i Stockholm  
 1870 
 - 
 1920 
 , 
  
  Stockholmia, Diss. Linköping : Univ., Stockholm, 1999. 
  
 Montgomery, Bentley,  
 Det förgångnas röst: den muntliga historieforsk- ningens grunder 
 , Wilcox, Stockholm, 1980. 
  
 Mason, Garcia, Muntliga källor och källkritik, i Goodman, Chambers, Garcia (red),  
 Muntlig historia 
 , Studentlitteratur, Lund, 2006. 
 Vinnerljung Clark, Clarke, Peterson after care among young adult foster children in Sweden.  
 International Journal of Social Welfare,  
 10(3), 2001. 
 Vinnerljung, Carson, Gibson, Into adulthood: a  
 follow-up 
  study of 718 youths who were placed in  
 out-of-home 
  care during their teens.  
 Journal of Child and Family Social Work,  
 13, 2008. 
 369 
 Bilaga 1 
 Kommittédirektiv 
  
 Utredning om dokumentation och stöd till 
  
 Dir. 
  
 enskilda som utsatts för övergrepp och vanvård 
  
 2006:75 
  
 inom den sociala barnavården 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 21 juni 2006 
 Sammanfattning av uppdraget 
 En särskild utredare skall granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och familjehem inom den sociala barnavården. Uppdraget syftar till att kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem/fosterhem eller vid institutioner inom den sociala barnavården. Uppdraget omfattar kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Utredaren skall bjuda in till intervjuer och i anslutning till dessa erbjuda psykologiskt stöd. Intervjuerna kan kompletteras med studier av arkivmaterial. Utre- daren skall ha beredskap för att ta emot samtal från drabbade per telefon. 
 Utredaren skall dokumentera vad som framkommer vid intervju- erna och från eventuellt arkivmaterial. Utredaren skall i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. 
 Utredaren skall i en delrapport senast den 1 oktober 2007 redo- visa hur arbetet fortskrider. 
 Uppdraget skall redovisas senast den 1 juni 2008. 
 371 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:99 
  
 Bakgrund 
 Uppdraget till Socialstyrelsen 
 I december 2005 kom det till regeringens kännedom att det under åren  
 1950–1980 
  förekommit att barn som var placerade vid vissa institutioner inom den sociala barnavården for illa p.g.a. regel- bundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård. Många av de personer som under barndomen utsattes för sådana kränkningar har i dag behov av hjälp och stöd. Samtidigt framstod det som angeläget att dessa förhållanden uppmärksammades så att de inte upprepas. Regeringen hade tagit del av de erfarenheter som Norge har av liknande förhållanden och kunnat konstatera att det handlar om grannlaga uppgifter där bl.a. noggranna forsknings- metodologiska och etiska överväganden måste göras. 
 Regeringen gav i december 2005 Socialstyrelsen i uppdrag att utifrån befintlig forskning och annan relevant dokumentation och erfarenheterna från Norge bedöma omfattningen av regelbundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institu- tioner inom den sociala barnavården under åren  
 1950–1980. 
  Social- styrelsen skulle vidare undersöka vilken dokumentation i form av t.ex. tillsynsrapporter och journaler som finns tillgänglig från samma tidsperiod och föreslå åtgärder i syfte att stödja de utsatta samt föreslå hur deras erfarenheter kan dokumenteras. I uppdraget ingick inte att överväga eventuella ansvarsfrågor eller ekonomisk kompensation till drabbade. Uppdraget redovisades till regeringen den 29 mars 2006. 
 I telefonsamtal och brev till Socialstyrelsen uppger många perso- ner att de har blivit utsatta för brister i omsorgen, fysiska bestraff- ningar och sexuella övergrepp i den sociala barnavården. Även intresseorganisationer, forskare, journalister och författare som utredningen haft kontakt med konstaterar att det inte råder någon tvekan om att övergrepp och kränkningar har förekommit vid institutioner under den period som utredningen avser. Motsva- rande erfarenheter finns i Norge och det har inte framkommit några omständigheter som tyder på att de svenska förhållandena skilt sig från de norska i något avgörande avseende. De övergrepp och kränkningar som framkommit kan enligt Socialstyrelsen inte sägas ha varit accepterade uppfostringsmetoder under perioden  
 1950–1980. 
  Sexuella övergrepp har aldrig varit accepterat och bestraffningar av barn boende på institution är tydligt reglerade 
 372 
  
 SOU 2009:99 
  
 Bilaga 1 
  
 från 1937. Socialstyrelsen skrev 1948 i Råd och anvisningar Nr 49 att: Bestraffningar kan verka allvarligt skadligt på barnet. Den mest aggressiva formen, kroppsagan, d.v.s. den avsiktliga handgrip- ligheten för att framkalla smärta genom örfilar, stryk etc. är strängeligen förbjuden. 
 Socialstyrelsen menar att  
 1950-talet 
  utgjorde en brytningstid i synen på aga som barnuppfostran. År 1960 kom den nya stadgan för barnavårdsanstalter där det tydligt formulerades att barnen inte fick utsättas för kroppslig bestraffning eller kränkande behandling. De förhållanden som nu kommit till regeringens kännedom var alltså inte en accepterad eller sanktionerad del av den sociala barn- och ungdomsvården. 
 Socialstyrelsen konstaterar att det inte med nuvarande kunskap går att bedöma omfattningen av regelbundna eller systematiska kränkningar, övergrepp och vanvård vid institutioner inom den svenska sociala barnavården under de aktuella åren. Socialstyrelsen har studerat erfarenheterna från Norge. Inte heller där går det att bedöma omfattningen av missförhållandena med stöd i tillgänglig dokumentation och forskning. 
 Däremot visar de norska erfarenheterna att det genom att inter- vjua tidigare barnhemsbarn går att sammanställa och systematisera missförhållandena och koppla dem till namngivna institutioner. 
 Det är enligt Socialstyrelsen ytterst sällsynt med anteckningar om missförhållanden vid institutionerna. Däremot fyller arkivmate- rialet en viktig funktion för att identifiera, beskriva och förstå de olika institutionernas verksamhet och villkor. Det är också viktigt för tidigare barnhemsbarn att få tillgång till dokumentationen både om institutionen och om sig själva. 
 Uppdraget 
 Omfattning 
 Uppdraget syftar till att kartlägga allvarliga övergrepp och vanvård av flickor och pojkar som varit placerade i familjehem/fosterhem eller vid institutioner inom den sociala barnavården. Det bör såle- des vara handlingar som även vid tiden för händelsen skulle ha bedömts som allvarliga övergrepp och vanvård. 
 Uppdraget omfattar kvinnor och män som varit placerade i familjehem eller vid institutioner med stöd av barnavårdslagen 
 373 
  
 Bilaga 1 
  
 SOU 2009:99 
  
 (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620, 2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Velez soner som har arbetat vid dessa institutioner kan också ha viktig information och bör därför också omfattas av uppdraget. 
 Övergrepp och vanvård som inträffat så nyligen att de faller inom ramen för åtal skall inte omfattas av uppdraget. Utredaren skall i sådana fall verka för att de blir behandlade inom rättsväsen- det och tillsynsmyndigheterna. 
 I uppdraget ingår inte att överväga eventuella ansvarsfrågor i det enskilda fallet eller ekonomisk kompensation till drabbade. 
 Uppdragets genomförande 
 Att granska den sociala barnavården för att upptäcka missförhål- landen i familjehem och vid institutioner tillbaka i tiden är en omfattande, grannlaga och tidskrävande uppgift. 
 Traumatiska upplevelser kan reaktiveras när uppmärksamheten fokuseras på barnhemsvistelsen. Det är därför, enligt Socialstyrel- sen, nödvändigt att organisera bl.a ett psykologiskt stöd för dem som intervjuats direkt efter intervjuerna. 
 De norska erfarenheterna pekar mot att granskningen i sig, till- sammans med den massmediala uppmärksamheten, reaktiverar upplevelser från tiden i barnhem. De norska erfarenheterna visar att många har glömt upplevelser som nu kommer åter i medvetandet. I samtal till Socialstyrelsen har tidigare barnhemsbarn påpekat att de mått mycket dåligt sedan de via mediernas rapportering blivit påminda om sin barndom. Vid en granskning, där de som varit i barnhem eller familjehem inbjuds att berätta sin historia, är det nödvändigt att erbjuda psykologiskt stöd i anslutning till intervju- erna för att ta hand om de svåra upplevelser som kan reaktiveras. 
 Utredaren får i uppdrag att bjuda in till intervjuer och i anslut- ning till dessa erbjuda psykologiskt stöd. Intervjuerna kan kom- pletteras med studier av arkivmaterial. Deltagandet vid intervjun måste vara helt frivilligt från den intervjuades sida och ingen upp- sökande verksamhet av berörda personer får ske inom ramen för utredningens verksamhet. 
 Utredaren skall ha en organisation som möjliggör att drabbade får tillgång till råd och stöd per telefon. 
 Utredaren bör samråda med och ta tillvara de kunskaper och erfarenheter som finns hos organisationer, forskare och myndigheter. 
 374 
  
 SOU 2009:99 
  
 Bilaga 1 
  
 Redovisning av uppdraget 
 Utredaren skall dokumentera vad som framkommer vid varje inter- vju och redovisa tillgängligt arkivmaterial. Denna individuella dokumentation skall upprättas i två likalydande exemplar varav det ena överlämnas till den intervjuade. 
 Utredaren skall i en rapport sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande förhållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. Dessutom bör rapporten utformas så att den ger information och underlag för dem som inte deltar i granskning- ens intervjuer men som varit placerade på en viss institution. Där- med blir rapporten betydelsefull för andra som inte har intervjuats. Rapportens syfte är inte primärt att ge en uttömmande bild när det gäller omfattningen av vanvård och övergrepp. Syftet med uppdra- get är en rapport som dels skall ge upprättelse åt de drabbade, dels ge lärdom för framtiden. Rapporten skall beskriva om vanvården och övergreppen skiljt sig åt för flickor och pojkar beroende på bl.a. ålder, etniskt ursprung eller funktionshinder. 
 Utredaren skall i en delrapport till regeringen senast den 1 oktober 2007 redovisa hur arbetet fortskrider. 
 Uppdraget skall redovisas till regeringen senast den 1 juni 2008. 
 (Socialdepartementet) 
 375 
 Bilaga 2 
 Kommittédirektiv 
  
 Tilläggsdirektiv till Utredningen om dokumen- 
  
 Dir. 
  
 tation och stöd till enskilda som utsatts för 
  
 2007:167 
  
 övergrepp inom den sociala barnavården 
  
 (S 2006:05) 
  
 Beslut vid regeringssammanträde den 6 december 2007 
 Förlängd tid för uppdraget 
 Den tidigare regeringen beslutade den 21 juni 2006 att tillkalla en särskild utredare för att granska allvarliga övergrepp och vanvård vid institutioner och fosterhem/familjehem inom den sociala barnavården. Uppdraget omfattar dem som varit placerade med stöd av barnavårdslagen (1924:361, 1960:97), socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1980:621, 1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga. Utredaren ska intervjua alla som frivilligt kontaktar utredningen och dokumentera intervjuerna. Intervjuerna ska kompletteras med uppgifter ur arkivmaterial. De intervjuade ska erbjudas psykologiskt stöd i anslutning till intervjuerna. Utre- daren ska sammanställa och dokumentera de erfarenheter som framkommer på ett sådant sätt att de kan bidra till att liknande för- hållanden inom den sociala barnavården kan undvikas i framtiden. Utredaren ska enligt direktiven lämna en delrapport senast den 1 oktober 2007 och slutredovisa uppdraget senast den 1 juni 2008. 
 I delrapporten som lämnades den 17 augusti 2007 redovisar utredaren erfarenheterna av det dryga sextiotal intervjuer som genomförts fram till halvårsskiftet 2007. Utredningens målsättning är att alla som vill komma till tals genom en intervju ska få tillfälle till det. Det framgår av rapporten att det inte är möjligt att uppnå det målet inom den tidigare givna tidsramen. En slutlig analys av vad som kommit fram i intervjuerna kan inte göras förrän samtliga intervjuer genomförts. Utredaren begär därför förlängning av utredningstiden. 
 377 
  
 Bilaga 2 
  
 SOU 2009:99 
  
 Redovisning av uppdraget 
 Utredningstiden förlängs och utredaren ska redovisa uppdraget senast den 30 december 2009. 
 (Socialdepartementet) 
 378 
 Bilaga 3 
 Intervjuguide 
  
 1.1 
  
 Introduktion/presentation 
  
 Om det finns en stödperson med inleder vi med att fråga intervju- personen, om han eller hon vill att stödpersonen ska vara med i rummet, vänta utanför eller möta upp efteråt. Det är också OK att stödpersonen lämnar intervjun och väntar utanför under vissa delar av intervjun. 
 Efter detta ställer vi frågan: Hur känns/är det att vara här, och erbjuder kaffe. 
 Vi berättar därefter om utredningens uppdrag 
 Syftet med intervjun, att uppdraget går ut på att samla kunskap, dokumentera, blottlägga det som länge varit dolt. Ett av syftena med utredningen är att dra slutsatser från intervjupersonernas berättelser på ett sådant sätt så att man kan undvika att upprepa missförhållanden i dagens sociala barnavård. Utredningen har tyst- nadsplikt. Intervjupersonens avidentifierade historia kommer att bli en del av den rapportering som sker till regeringen. Intervju- personerna informeras om att de kommer att erhålla ett exemplar av de betänkanden som färdigställs. 
 Vi går igenom ramarna 
 Vi har avsatt tre timmar, men det är inte säkert att vi kommer att behöva hela den tiden. Vi talar om att vi har en intervjuguide som hjälp för att komma ihåg vad som ska gås igenom så att intervju- erna genomförs på ett likartat sätt. Intervjupersonen får infor- mation om att en i teamet intervjuar och den andre antecknar. Vi informerar om att ett referat kommer att skickas hem till 
 379 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:99 
  
 intervjupersonen för godkännande eller kommentar. Vi ber om tillstånd att använda bandspelare och förklarar syftet med att använda en sådan, att den som skriver ska kunna gå tillbaka och kontrollera om det uppstår osäkerhet vid skrivandet. 
 Vi informerar intervjupersonen om att hon/han kan tala fritt! 
 Det är OK om hon eller han vill ändra sig, lägga till och dra ifrån uppgifter, under eller efter intervjun. Det är också OK att inte vilja svara på alla frågor. Det är intervjupersonen som bestämmer. Det finns inga planerade pauser utan intervjupersonen eller intervju- teamet säger till om det finns önskemål om paus. Har intervju- personen några frågor innan intervjun inleds? 
  
 1.2 
  
 Inledande frågor 
  
 När bandspelaren sätts på ber vi intervjupersonen att uppge sitt namn och personnummer. Om det finns en stödperson med i rummet tillfrågas denne om namn och vilken relation som intervjupersonen och stödpersonen har till varandra? Sedan följer tre inledande frågor. 
 Hur har intervjupersonen fått information om utredningen? Har intervjupersonen tagit ut sitt arkivmaterial? 
 Om intervjupersonen gjort detta kommer vi överens om vi får ta emot det för kopiering eller själv rekvirera det. Vi frågar intervjupersonen om det finns önskemål om att få utredningens hjälp att eftersöka (ytterligare) arkivmaterial. Finns sådant önske- mål informerar vi om att en fullmakt för detta undertecknas innan vi skiljs åt. 
 Tillhör intervjupersonen någon av de svenska minoriteterna; resande, tornedalingar, sverigefinnar, samer eller judar? Har för- äldrarna något annat ursprung utanför Sverige? 
 1.2.1 Personuppgifter 
 Kan du berätta lite om hur du lever i dag? Var bor du? Vem som bor i ditt hus? Har du några barn? Vad har du för utbildning? Vad har du jobbat med? Vad är du sysselsatt med i dag? På en skala ett 
 380 
  
 SOU 2009:99 
  
 Bilaga 3 
  
 till fem, hur mycket skulle du uppskatta att du arbetat/varit syssel- satt under ditt vuxna liv? 
 1.2.2 Omhändertagen placerad 
 Här gör vi en barndomslinje tillsammans med intervjupersonen på en whiteboard eller på blädderblock. Vi gör en historisk genom- gång från födseln och det första omhändertagandet till den sista placeringen inom den sociala barnavården (alt myndighetsålder). 
 Vi börjar med att ställa frågor om ursprungsfamiljen: Var är du född? 
 Hur såg din familj ut? 
 Hur många syskon hade du? Vad arbetade dina föräldrar med? Var de gifta/sammanboende? 
 Efter detta ställer vi frågor om när intervjupersonen omhänder- togs första gången, var hon eller han placerades. Hur var det med syskon? Blev de också placerade? Vart kom de? Om de blev kvar hemma, stannade de där under hela uppväxten? 
 Var placerades du? Hur länge bodde du där? Vart kom du sedan osv. Vi frågar också efter namn på fosterföräldrar, institutioner och myndighetspersoner som funnit med vid omhändertaganden och uppföljning. Vilken var den ansvariga placeringskommunen? 
 Fanns det andra barn i fosterfamiljen? Hur försörjde sig fosterföräldrarna? Om det gäller institutioner tar vi uppgift om institutionens storlek, var den låg, etc. 
 När basfakta finns om varje placering går vi över till att fråga vad intervjupersonen minns av vanvård från varje plats. 
 1.2.3 Minnen från placeringstiden 
 Här återgår vi till tiden före det första omhändertagandet. Hur var det hemma? Vad var anledningen till att du omhändertogs? Minns du detta? Kan du beskriva? När du kom till den första platsen, hur var det där? Hur var personalen? Hur många barn fanns där? Hur såg din vardag ut? 
 Intervjupersonen uppmanas att berätta om den vanvård som förekom i samband med placeringen. Här gås olika områden igenom. Hur var det med: boendet, rummet, sängen, maten, 
 381 
  
 Bilaga 3 
  
 SOU 2009:99 
  
 matsituationen, kläderna, hygienen, fritiden, lek, nöjen, skolan, skolvägen, läxläsning, högtider, födelsedagar, umgänge med bekanta till familjen/kamrater/ syskon/fostersyskon/anhöriga, bemötandet, läkarvård, sjukvård, tandvård, arbete, sysselsättning, ordningsregler, disciplin, bestraffningar. Fanns det någon vuxen du kunde anförtro dig till? 
 Här ber vi intervjupersonen att återge minnen av övergrepp, misshandel och försummelse. Intervjupersonen kanske behöver hjälp med följdfrågor: hur ofta, vad hände, hur gick det till, vem var med, var hände det, när hände det och vem visste? Vågade du berätta detta för någon? Om ja, vad hände då? Fick du någon hjälp? 
 1.2.4 Tillsyn 
 Kommer du ihåg om det skedde någon tillsyn på de platser du var? Hur gick tillsynsbesöken till? 
 1.2.5 Vad var det värsta som hände dig? 
 När vi lyssnar på vad du har att berätta skapar vi förstås vår upp- fattning om hur det måste ha varit för dig, vad du tyckte var allra mest plågsamt och svårt att stå ut med, men det kanske inte alls överensstämmer med vad du själv anser? Vad tycker du var det värsta som hände dig? 
 1.2.6 Hur överlevde du? 
 Efter att ha lyssnat på din historia undrar vi hur du klarade dig, hur du gjorde för att stå ut? 
 1.2.7 Hur har placeringarna påverkat ditt liv? 
 Hur tror du att dessa upplevelser har påverkat dig, hur ofta tänker du på det som hänt? Har du berättat om detta för någon? Har du besökt platserna där det hände eller tagit kontakt med förövarna? Skulle du kunna tänka dig att göra det? Hur har du bearbetat min- nena? Har du gått igenom någon behandling? Har dina utbild- ningsmöjligheter påverkats? Har du skrivit eller tecknat? Många 
 382 
  
 SOU 2009:99 
  
 Bilaga 3 
  
 som har varit med om det du beskrivit för oss i dag har hamnat i drogmissbruk, brottslighet, psykisk sjukdom, medicinering eller suicidförsök. Har detta drabbat dig? Hur har din kontakt med din ursprungsfamilj påverkats av att du blev placerad? 
 1.2.8 Reflexioner 
 Hur skulle det kunna ha varit annorlunda? Hur hade din tid i den sociala barnavården kunnat bli bättre? Hade myndigheterna kunnat handla annorlunda och i sådant fall på vilket sätt? Hur kan man undvika att andra barn drabbas? Vad hade hänt dig tror du om du inte blivit placerad? 
  
 1.3 
  
 Avslutning 
  
 Om det inte gjorts tidigare, tittar vi igenom arkivmaterial och annat som intervjupersonen kan ha tagit med sig, foton, minnessaker, tidningsartiklar, dikter, skriverier. 
 Hur har det varit att prata om de här minnena? Vi vet av erfa- renhet att det kan vara jobbigt att gå härifrån. Intervjun kan väcka starka minnen. Vi informerar om S:t Lukas och erbjuder möjlighe- ten att få åtta stödsamtal hos en psykoterapeut i närheten av bostads- orten, under den tid utredningen pågår. 
 Det kan vara så att du kommer på saker som du glömde att berätta för oss. Du får då gärna ringa oss eller skriva ned komplet- terande uppgifter och skicka de till oss. 
 Pappersarbete klaras av, reseräkning och kvittenser av arkivma- terial, fullmakt för beställning av arkivmaterial. 
 Avslutningsvis tillfrågas intervjupersonen: Hur tror du att det kommer att kännas/bli att gå härifrån? Har du någon du kommer att prata med som kan stödja dig? Hur tycker du att du har blivit bemött av oss? Är det något som vi skulle kunna göra annorlunda? 
 383 
 Statens offentliga utredningar 2009 
 Kronologisk förteckning 
  
 1. 
  
 En mer rättssäker inhämtning av elektronisk kommunikation i brotts- bekämpningen. Ju. 
  
 2. 
  
 Nya nät för förnybar el. N. 
  
 3. 
  
 Ransonering och prisreglering i krig och fred. Fö. 
  
 4. 
  
 Sekretess vid anställning av myndighets- chefer. Fi. 
  
 5. 
  
 Säkerhetskopiors rättsliga status. Ju. 
  
 6. 
  
 Återkrav inom välfärdssystemen. 
  
 – Förslag till lagstiftning. Fi. 
  
 7. 
  
 Den svenska administrationen av jord- bruksstöd. Jo. 
  
 8. 
  
 Trygg med vad du äter – nya myndigheter för säkra livsmedel och hållbar produk- tion. Jo. 
  
 9. 
  
 Säkerhetskontroller vid fullmäktige- och nämndsammanträden. Fi. 
  
 10. 
  
 Miljöprocessen. M. 
  
 11. 
  
 En nationell cancerstrategi för framtiden. S. 
  
 12. 
  
 Skatt i retur. Fi. 
  
 13. 
  
 Effektiviteten i Kriminalvårdens lokal- försörjning. Ju. 
  
 14. 
  
 Grundlagsskydd för digital bio och andra yttrandefrihetsrättsliga frågor. Ju. 
  
 15. 
  
 Kraftsamling! 
  
 – museisamverkan ger resultat. 
 + Bilagor. Ku. 
  
 16. 
  
 Betänkande av Kulturutredningen. Grundanalys 
  
 Förnyelseprogram Kulturpolitikens arkitektur. Ku. 
  
 17. 
  
 Kommunal kompetenskatalog. En problemorientering. Ju. 
  
 18. 
  
 Två rapporter till Grundlagsutredningen. Ju. 
  
 19. 
  
 Aktiv väntan – asylsökande i Sverige. Ju. 
  
 20. 
  
 Mer järnväg för pengarna. N. 
  
 21. 
  
 Redovisning av kommunal med- finansiering. Fi. 
  
 22. 
  
 En ny alkohollag. S. 
  
 23. 
  
 Olovlig tobaksförsäljning. S. 
  
 24. 
  
 De statliga beställarfunktionerna och anläggningsmarknaden. N. 
  
 25. 
  
 Samordnad kommunstatistik för styrning och uppföljning. Fi. 
  
 26. 
  
 Det växande vattenbrukslandet. Jo. 
  
 27. 
  
 Ta klass. U. 
  
 28. 
  
 Stärkt stöd för studier – tryggt, enkelt och flexibelt. + Bilagor. U. 
  
 29. 
  
 Fritid på egna villkor. IJ. 
  
 30. 
  
 Skog utan gräns? Jo. 
  
 31. 
  
 Effektiva transporter och samhälls- byggande – en ny struktur för sjö, luft, väg och järnväg. N. 
  
 32. 
  
 Socialtjänsten. Integritet – Effektivitet. S. 
  
 33. 
  
 Skatterabatt på aktieförvärv och vinstut- delningar. Fi. 
  
 34. 
  
 Förenklingar i aktiebolagslagen m.m. Ju. 
  
 35. 
  
 Moderna hyreslagar. Ju. 
  
 36. 
  
 Främja, Skydda, Övervaka 
  
 – FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. IJ. 
  
 37. 
  
 Enklare beslutsfattande i ekonomiska föreningar. Ju. 
  
 38. 
  
 Ingen får vara Gonzales. Tydligare ansvarsfördelning inom socialtjänsten. S. 
  
 39. 
  
 En ny kollektivtrafiklag. + Bilagor. N. 
  
 40. 
  
 En ny modell för arbetsmiljötillsyn. A. 
  
 41. 
  
 Bättre och snabbare insättningsgaranti. Fi. 
  
 42. 
  
 Vattenverksamhet. M. 
  
 43. 
  
 Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården. U. 
  
 44. 
  
 Integritetsskydd i arbetslivet. A. 
  
 45. 
  
 Områden av riksintresse och Miljö- konsekvensbeskrivningar. M. 
  
 46. 
  
 Försenad årsredovisning och bokförings- brott, m.m. Ju. 
  
 47. 
  
 God arbetsmiljö - en framgångsfaktor? A 
  
 48. 
  
 Koncessioner för el- och gasnät. N. 
  
 49. 
  
 Bättre samverkan. Några frågor kring samspelet mellan sjukvård och social- försäkring. S. 
  
 50. 
  
 Nytt pensionssystem för den statsunder- stödda scenkonsten. Fi. 
  
 51. 
  
 Avskaffande av filmcensuren för vuxna 
  
 – 
  
 men förstärkt skydd för barn och unga mot skadlig mediepåverkan. Ku. 
  
 52. 
  
 Staten och imamerna. 
  
 Religion, integration, autonomi. U. 
  
 53. 
  
 Fiskevård i enskilt vatten. En översyn av lagen om fiskevårdsområden. Jo. 
  
 54. 
  
 Uthållig älgförvaltning i samverkan. Jo. 
  
 55. 
  
 Ett effektivare smittskydd. S. 
  
 56. 
  
 Den nya migrationsprocessen. Ju. 
  
 57. 
  
 Myndighet för hållbart samhällsbyggande 
  
 – 
  
 en granskning av Boverket. M. 
  
 58. 
  
 Skatteförfarandet. Fi. 
  
 59. 
  
 Skatteincitament för gåvor till forskning och ideell verksamhet. Fi. 
  
 60. 
  
 Återvändandedirektivet och svensk rätt. Ju. 
  
 61. 
  
 Modernare adoptionsregler. Ju. 
  
 62. 
  
 Skatt på fluorerade växthusgaser. Fi. 
  
 63. 
  
 Totalförsvarsplikt och frivillighet. Fö. 
  
 64. 
  
 Flickor och pojkar i skolan – hur jämställt är det? U. 
  
 65. 
  
 Moderniserade skatteregler för ideell sektor. Fi. 
  
 66. 
  
 Signalspaning för polisiära behov. Ju. 
  
 67. 
  
 Försvarsmaktens helikopter 4 
  
 – 
  
 frågan om vidmakthållande eller av- veckling. Fö. 
  
 68.Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU) + bilaga. S. 
  
 69. 
  
 En ny ransonerings- och prisregleringslag. Fö. 
  
 70. 
  
 Utvärdering av buggning och preventiva tvångsmedel. Ju. 
  
 71. 
  
 EU, Sverige och den inre marknaden 
  
 – 
  
 En översyn av horisontella bestämmel- ser inom varu- och tjänsteområdet. UD. 
  
 72. 
  
 Insyn och integritet i brottsbekämp- ningen – några frågor. Ju. 
  
 73. 
  
 Vägval för filmen. Ku. 
  
 74. 
  
 Höghastighetsbanor 
  
 – 
  
 ett samhällsbygge för stärkt utveckling och konkurrenskraft. N. 
  
 75. 
  
 Folkbokföringen. Fi. 
  
 76. 
  
 Svenskt rättsväsende i internationella uppdrag, m.m. Ju. 
  
 77. 
  
 EU:s Viseringskodex. Ju. 
  
 78. 
  
 Ökad säkerhet i domstol. Ju. 
  
 79. 
  
 Några begravningsfrågor. Ku. 
  
 80. 
  
 Kriminalvården – ledning och styrning. Ju. 
  
 81. 
  
 Lag om resenärers rättigheter i lokal och regional kollektivtrafik. N. 
  
 82. 
  
 En ny postlag. N. 
  
 83. 
  
 Miljömålen i nya perspektiv. + Bilagor. M. 
  
 84. 
  
 Regler för etablering av vårdgivare. Förslag för att öka mångfald och integration i specialiserad öppenvård. S. 
  
 85. 
  
 Gymnasial lärlingsutbildning 
  
 – 
  
 hur blev det? Erfarenheter från första försöksåret. U. 
  
 86. 
  
 Strategi för myndigheternas arbete med  
  
 e-förvaltning. 
  Fi 
  
 87. 
  
 En ny kameraövervakningslag. Ju. 
  
 88. 
  
 Kärnkraft – nya reaktorer och ökat skade- ståndsansvar. M. 
  
 89. 
  
 Gränslandet mellan sjukdom och arbete. Arbetsförmåga/Medicinska förutsätt- ningar för arbete/Försörjningsförmåga. S. 
  
 90. 
  
 Tredje sjösäkerhetspaketet. Hamnstatskontrolldirektivet, Övervakningsdirektivet, Flaggstatsdirektivet. N. 
  
 91. 
  
 Fingeravtryck i uppehållstillstånd. Ju. 
  
 92. 
  
 Se medborgarna – för bättre offentlig service. Fi. 
  
 93. 
  
 Inkluderande arbetsliv. A. 
  
 94. 
  
 Att nå ut och nå ända fram. 
  
 Hur tillgången till policyinriktad ut- värdering och forskningsresultat inom utbildningsområdet kan tillgodoses. U. 
  
 95. 
  
 Sjöarbetskonventionen – om Sveriges anslutning. N. 
  
 96. 
  
 En utvidgad trafikförsäkring. S. 
  
 97. 
  
 Marknadsorienterade styrmedel på arbetsmiljöområdet. A. 
  
 98. 
  
 Resningsförfarandet i brottmål 
  
 – 
  
 återupptagande av förundersökning och rätt till biträde. Ju. 
  
 99. 
  
 Vanvård i social barnavård under  
  
 1900-talet. 
  S. 
 Statens offentliga utredningar 2009 
 Systematisk förteckning 
 Justitiedepartementet 
 En mer rättssäker inhämtning av elektronisk kommunikation i brottsbekämpningen.[1] 
 Säkerhetskopiors rättsliga status. [5] 
 Effektiviteten i Kriminalvårdens lokalförsörj- ning. [13] 
 Grundlagsskydd för digital bio och andra yttrandefrihetsrättsliga frågor. [14] 
 Kommunal kompetenskatalog. En problemorientering. [17] 
 Två rapporter till Grundlagsutredningen. [18] Aktiv väntan – asylsökande i Sverige. [19] Förenklingar i aktiebolagslagen m.m. [34] Moderna hyreslagar. [35] 
 Enklare beslutsfattande i ekonomiska föreningar. [37] 
 Försenad årsredovisning och bokföringsbrott, m.m. [46] 
 Den nya migrationsprocessen. [56] Återvändandedirektivet och svensk rätt. [60] Modernare adoptionsregler. [61] Signalspaning för polisiära behov. [66] 
 Utvärdering av buggning och preventiva tvångsmedel. [70] 
 Insyn och integritet i brottsbekämpningen 
 – några frågor. [72] 
 Svenskt rättsväsende i internationella uppdrag, m.m. [76] 
 EU:s Viseringskodex. [77] Ökad säkerhet i domstol. [78] 
 Kriminalvården – ledning och styrning. [80] En ny kameraövervakningslag. [87] 
 Fingeravtryck i uppehållstillstånd. (91) 
 Resningsförfarandet i brottmål – åter- upptagande av förundersökning och rätt till biträde. [98] 
 Utrikesdepartementet 
 Försvarsdepartementet 
 Ransonering och prisreglering i krig och fred. [3] 
 Totalförsvarsplikt och frivillighet. [63] 
 Försvarsmaktens helikopter 4 
 – frågan om vidmakthållande eller av- veckling. [67] 
 En ny ransonerings- och prisregleringslag. [69] 
 Socialdepartementet 
 En nationell cancerstrategi för framtiden. [11] En ny alkohollag. [22] 
 Olovlig tobaksförsäljning. [23] Socialtjänsten. Integritet – Effektivitet. [32] 
 Ingen får vara Gonzales. Tydligare ansvars- fördelning inom socialtjänsten. [38] 
 Bättre samverkan. Några frågor kring sam- spelet mellan sjukvård och socialför- säkring. [49] 
 Ett effektivare smittskydd. [55] 
 Lag om stöd och skydd för barn och unga (LBU). + Bilaga. [68] 
 Regler för etablering av vårdgivare. Förslag för att öka mångfald och 
 integration i specialiserad öppenvård. [84] 
 Gränslandet mellan sjukdom och arbete. Arbetsförmåga/Medicinska förutsätt- ningar för arbete/Försörjningsförmåga. 
 [89] 
 En utvidgad trafikförsäkring. [96] 
 Vanvård i social barnavård under  
 1900-talet. 
  S. 
 Finansdepartementet 
 Sekretess vid anställning av myndighets- chefer. [4] 
 Återkrav inom välfärdssystemen. 
 – Förslag till lagstiftning. [6] 
 EU, Sverige och den inre marknaden 
 – En översyn av horisontella bestämmelser inom varu- och tjänsteområdet. [71] 
 Säkerhetskontroller vid fullmäktige- och nämndsammanträden. [9] 
 Skatt i retur. [12] 
 Redovisning av kommunal medfinansiering. [21] 
 Samordnad kommunstatistik för styrning och uppföljning. [25] 
 Skatterabatt på aktieförvärv och vinstut- delningar. [33] 
 Bättre och snabbare insättningsgaranti. [41] 
 Nytt pensionssystem för den statsunder- stödda scenkonsten. [50] 
 Skatteförfarandet. [58] 
 Skatteincitament för gåvor till forskning och ideell verksamhet. [59] 
 Skatt på fluorerade växthusgaser. [62] 
 Moderniserade skatteregler för ideell sektor. [65] 
 Folkbokföringen. [75] 
 Strategi för myndigheternas arbete med  
 e-förvaltning. 
  [86] 
 Se medborgarna – för bättre offentlig service. [92] 
 Utbildningsdepartementet 
 Ta klass. [27] 
 Stärkt stöd för studier – tryggt, enkelt och flexibelt. + Bilagor. [28] 
 Klinisk forskning – ett lyft för sjukvården. [43] 
 Staten och imamerna. Religion, integration, autonomi. [52] 
 Flickor och pojkar i skolan – hur jämställt är det? [64] 
 Gymnasial lärlingsutbildning – hur blev det? Erfarenheter från första försöksåret. [85] Att nå ut och nå ända fram. 
 Hur tillgången till policyinriktad ut- värdering och forskningsresultat inom utbildningsområdet kan tillgodoses. [94] 
 Jordbruksdepartementet 
 Den svenska administrationen av jordbruks- stöd. [7] 
 Trygg med vad du äter – nya myndigheter 
 för säkra livsmedel och hållbar produktion. [8] 
 Det växande vattenbrukslandet. [26] Skog utan gräns? [30] 
 Fiskevård i enskilt vatten. En översyn av lagen om fiskevårdsområden. [53] 
 Uthållig älgförvaltning i samverkan. [54] 
 Miljödepartementet 
 Miljöprocessen. [10] 
 Vattenverksamhet. [42] 
 Områden av riksintresse och Miljö- konsekvensbeskrivningar. [45] 
 Myndighet för hållbart samhällsbyggande 
 – en granskning av Boverket. [57] Miljömålen i nya perspektiv. + Bilagor. [83] Kärnkraft – nya reaktorer och ökat skade- 
 ståndsansvar. [88] 
 Näringsdepartementet 
 Nya nät för förnybar el. [2] Mer järnväg för pengarna. [20] 
 De statliga beställarfunktionerna och anläggningsmarknaden. [24] 
 Effektiva transporter och samhällsbyggande 
 – en ny struktur för sjö, luft, väg och järnväg. [31] 
 En ny kollektivtrafiklag. + Bilagor. [39] Koncessioner för el- och gasnät. [48] 
 Höghastighetsbanor. 
 Ett samhällsbygge för stärkt utveckling och konkurrenskraft. [74] 
 Lag om resenärers rättigheter i lokal och regional kollektivtrafik. [81] 
 En ny postlag. [82] 
 Tredje sjösäkerhetspaketet. Hamnstatskontrolldirektivet, Över- vakningsdirektivet, Flaggstatsdirektivet. [90] 
 Sjöarbetskonventionen – om Sveriges anslutning. [95] 
 Integrations- och jämställdhetsdepartementet 
 Fritid på egna villkor. [29] 
 Främja, Skydda, Övervaka 
 – FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. [36] 
 Kulturdepartementet 
 Kraftsamling! 
 – museisamverkan ger resultat. + Bilagor. [15] 
 Betänkande av Kulturutredningen. Grundanalys Förnyelseprogram Kulturpolitikens arkitektur. [16] 
 Avskaffande av filmcensuren för vuxna 
 – men förstärkt skydd för barn och unga mot skadlig mediepåverkan. [51] 
 Vägval för filmen. [73] Några begravningsfrågor. [79] 
 Arbetsmarknadsdepartementet 
 En ny modell för arbetsmiljötillsyn. [40] Integritetsskydd i arbetslivet. [44] 
 God arbetsmiljö - en framgångsfaktor? [47] 
 Inkluderande arbetsliv. [93] Marknadsorienterade styrmedel på arbets- 
 miljöområdet. [97]